Kaslers Klaivs

Kolumba noslēpums

Klaivs Kaslers

kopā ar Polu Kemprekosu

Kolumba noslēpums

■

Iepazīstieties ar maniem draugiem

Kad mani lūdza iepazīstināt ar Kurtu Ostinu, Džo Zavalu un viņu draugiem, kas strādā Nacionālajā zemūdens un jūras aģentūrā (NZJA), es to darīju ar lielāko prieku un sajūsmu. Man bija gods ilgus gadus būt pazīstamam ar Kurtu un Džo. Pirmoreiz mēs tikāmies, kad viņi iestājās NZJA, uzklausot admirāļa Sendekera uzaicinājumu, neilgi pec Ala Džordino un manas ierašanās uz kuģa. Kaut ari mums nekad nebija izdevība kopīgi strādāt, lai izpildītu kādu uzdevumu, Kurta un Džo pārdrošie pasākumi uz ūdens un dzelmē bieži vien iekvēlināja manu iztēli un vēlēšanos pašam darīt ko tādu.

Zināmā mērā mēs ar Kurtu esam līdzīgi. Viņš ir dažus gadus jaunāks, un ārēji mēs diezin vai atgādinām viens otru; viņš dzīvo vecā pārbūvētā laivu mājā Potomakas krastā un kolekcionē senas divkauju pistoles, un tā ir gudra izvēle, ņemot vērā to, ka tās ir vieglāk uzturamas kārtībā un uzglabājamas nekā vecie auto manā lidmašīnu angārā. Viņš aizraujas ari ar airēšanu un burāšanu, bet es jūtos pārguris, iedomājoties vien par to.

Kurts ir attapīgs un vērīgs, viņam drosmes ir vairāk nekā haizivij. Turklāt viņš ir patiesi krietns un neiedomājami godīgs cilvēks, kas tic patriotiskām jūtām, mātes lomai un tradicionālo

Prologs

1956. gada 25. jūlijā Nantaketas salas dienvidos

Bālais kuģis parādījās tik ātri, ka likās iznirstam no dzelmes; tas slīdēja kā spoks pār spožās mēnesnīcas apmirdzēto klaidu. Kuģis traucās uz austrumiem siltajā naktī; tā bālganos sānus rotāja iluminatoru mirdzošā virkne, asais priekšgals šķēla rāmo ūdens virsmu gluži kā duncis melnu atlasu.

Zviedru un amerikāņu laineris "Stockbolm" atradās septiņu stundu vai simt trīsdesmit jūdžu braucienā uz austrumiem no Ņujorkas; kapteiņa otrais palīgs Gunnars Nilsons, stāvot uz augstā, aptumšotā komandtilta, vērās uz mēness apgaismoto okeānu. Lielie, taisnstūrainie logi visās stūresmājas sienās ļāva viņam pārredzēt apkārtni cik iespējams tālu. Virsma bija līdzena, retumis to izroboja kāds vilnītis; temperatūra bija apmēram septiņdesmit grādu, pēc Fārenheita, un tā bija patīkama pārmaiņa pēc nomācoši mitrā gaisa, kas pārņēma laineri tajā rītā, kad tas izgāja no Piecdesmit septītās ielas piestātnes un devās pa Hudzonas upi uz leju. Pāri bālganajam mēnesim slīdēja saraustītas mākoņu paliekas, redzamība bija apmēram sešas jūdzes no labā borta.

Nilsons uzmeta acis ostai, kur tievā, tumšā apvāršņa līnija izplūda virmojošā melnumā, kas ieskāva zvaigznes, saplūdinot kopā debesis un jūru.

Raugoties izteiksmīgajā ainavā, viņš uz brīdi aizmirsās, taču doma par plašo, neapjaušamo tukšumu, kam jātiek pāri, lika atjēgties. Tās bija jūrniekiem ierastas izjūtas un būtu turpinājušās ilgāk, ja vien pēdu apakšas nedrebinātos. Enerģija, ko ražoja divi milzīgi četrpadsmit tūkstoši seši simti zirgspēku dīzeļdzinēji, šķita ieplūstam no mašīntelpas cauri vibrējošam klājam viņa ķermeni, kurš gandrīz nemanāmi šūpojās, lai pielāgotos nedaudz zvalstīgajai kuģa gaitai. Bailes un brīnumi atkāpās, viņu pārņēma visvarenā apjausma, kāda rodas, vadot ašu laineri pāri okeānam lielākajā ātrumā.

Pieci simti divdesmit piecas pēdas garais un sešdesmit deviņas pēdas platais kuģis "Stockholm" bija mazākais no transatlantiskajiem laineriem, tomēr tas bija īpašs kuģis, elegants kā jahta, tā vijīgās formas no garenā priekšējā kubrika līdz pakaļgalam bija tik maigi noapaļotas kā vīna glāzei. Tas bija nokrāsots viscaur spīdīgi balts, vienīgi dūmenis slējās dzeltens. Nilsons izbaudīja savu varu viņam pietika uzsist knipi, un trīs sardzes vīri steidza izpildīt viņa rīkojumus.

Viņš iespijrcās, to apzinādamies. Četras stundas ilgajā sardzes laikā parasti bija jāizpilda vairāki ierastie uzdevumi, kuru mērķis bija noturēt kuģi uz iedomātas līnijas, lai tas nokļūtu līdz iedomātam punktam netālu no peldošas strupas bākas, kas sargāja no Nantaketas bīstamajiem sēkļiem. Tur "Stockholm" pagrieztos uz ziemeļaustrumiem, un tā pieci simti trīsdesmit četri pasažieri tiktu aizvesti garām Seibla salai, tieši pāri Atlantijas okeānam uz Skotijas ziemeļiem un visbeidzot uz Kopenhāgenas ostu.

Lai arī Nilsonam bija tikai divdesmit astoņi gacli un viņš bija uzņemts "Stockholm" apkalpē pirms nepilniem trim mēnešiem, viņš kuģoja jau kopš agras bērnības. Pusaudža gados Gunnars bija strādājis uz Baltijas jūras siļķu nozvejas kuģiem un vēlāk kalpojis par jūrnieka mācekli kādā iespaidīgā kuģniecības kompānijā; tad tika aizvadīti gadi Zviedrijas Jūrniecības koledžā un Zviedrijas flotē. "Stockholm" bija vēl viens solis tuvāk sapņa piepildījumam kļūt par sava kuģa saimnieku.

Nilsons neatbilda vispārējam skandināva stereotipam, par kādu tika atzīts gara auguma vīrs ar gaišiem matiem, viņš vairāk izskatījās pēc venēcieša, nevis vikinga. No mātes viņš bija mantojis itāliešu gēnus, viņas kastaņbrūnos matus, olīvkrāsas ādu, smalko kaulu uzbūvi un saulaino dabu. Tumšmataini zviedri gan nebija nekas neparasts. Reizēm Nilsons prātoja, vai dienvidnieka siltumam, kas staroja no viņa lielajām, brūnajām acīm, ir kas kopīgs ar kapteiņa ledainumu. To varēja izskaidrot ar skandināva atturīgumu un zviedru jūrniecības disciplīnas stingrajām tradīcijām. Lai nu kā, Nilsons strādāja cītīgāk, nekā viņam vajadzētu, viņš negribēja dot kapteinim kaut mazāko iemeslu aizrādījumiem. Pat šajā mierpilnajā naktī, kad nemanīja citus kuģus, jūra bija rāma un laiks lielisks, Nilsons mēroja komandtiltu no vienas malas līdz otrai, it kā kuģis būtu nokļuvis orkānā.

"Stockholm" komandtilts bija sadalīts divās telpās priekšgalā atradās divdesmit pēdu plata stūresmāja, aiz tās atsevišķi nodalīta karšu telpa. Durvis uz sānu spārniem bija atstātas vaļā, ļaujot ieplūst vieglam dienvidrietumu vējam. Katrā komandtilta pusē bija radiolokators un kuģa saziņas aparāts. Stūresmājas centrā uz dažas collas augstas koka platformas stāvēja stūrmanis, pagriezis muguru pret sienu, ar abām rokām aptvēris stūri un acis pievērsis žirokompasam kreisajā pusē. Tieši priekšā stūresratam zem vidējā loga gulēja kursa norādes kārba. Trīs koka kubi bija apdrukāti ar cipariem, lai stūrmaņa uzmanība tiktu pievērsta noteiktajam kursam.

Cipari bija noregulēti uz skaitli 090.

Nilsons bija ieradies dažas minūtes pirms savas maiņas astoņos trīsdesmit, lai ielūkotos laika ziņās. Netālu no Nantaketas peldošās bākas bija gaidāma migla. Nav ko brīnīties siltie ūdeņi pie Nantaketas sēkļiem bija īsta miglas darītava. Jūrnieks, kurš beidza savu maiņu, ziņoja, ka "Stockholm"atrodas mazliet uz ziemeļiem no kapteiņa noliktā kursa; cik liela ir šī novirze, viņš nevarēja pateikt, jo signālugunis, ar kuru palīdzību radiolokācijas ierīces spētu noteikt atrašanās vietu, atradās pārāk tālu.

Nilsons pasmaidīja. Arī tas nav pārsteigums. Kapteinis vienmēr uzņēma vienu un to pašu kursu divdesmit jūdzes uz ziemeļiem no starptautiskajos līgumos ieteiktā austrumu ceļa. Šis maršruts nebija obligāts, un kapteinis labprāt izvēlējās novirzi mazliet uz ziemeļiem, jo tā varēja aiztaupīt gan laiku, gan degvielu.

Skandināvu kapteiņi neatzina sardzes posteni uz komandtilta, viņi parasti uzticēja kuģa vadību vienam pašam virsniekam. Nilsons aši ķērās pie daudzo uzdevumu izpildes. Jāapstaigā komandtilts. Jāpārbauda labās puses radiolokators. Jāapskata dzinēju rādījumi abās komandtilta pusēs, lai pārliecinātos, ka noregulēti "pilnā gaitā uz priekšu". Jāpārlūko jūra. Jāpārliecinās, vai divas baltās masta gala navigācijas ugunis ir ieslēgtas. Tad jāiet atpakaļ uz stūresmāju. Jāpārbauda žirokompass. Jādod rīkojumi stūrmanim. Jāapstaigā tiltiņš vēlreiz.

Kapteinis ieradās ap deviņiem pēc vakariņošanas savā kajītē, kas atradās tieši zem komandtilta. Nerunīgajam vīram bija nepilni sešdesmit, taču viņš izskatījās vecāks, skarbais profils likās nogludināts, gluži kā akmeņains zemesrags apslīpējas jūras nerimtīgajos viļņos. Viņa stāja joprojām bija apbrīnojami stalta, formastērpa bikšu ieloces iegludinātas nažu smailumā. Vēju appūstajā sārtajā sejā modri spīdēja aisberga zilas acis. Desmit minūtes viņš staigāja aiz komandtilta, vērdamies okeānā un ošņādams gaisu gluži kā putnu suns, kas sajūt fazāna smaržu. Tad viņš iegāja stūresmājā un pētīja navigācijas karti, it kā meklējot kādas pareģotājas zīmes.

Pēc brīža kapteinis ierunājās:

Mainīt kursu uz astoņdesmit septiņiem grādiem!

Nilsons pagrieza milzīgos kubus kursa norādes kārbā uz 087. Kapteinis uzkavējās tik ilgi, kamēr stūrmanis noregulēja stūri, tad atkal aizgāja uz savu kajīti.

Atgriezies karšu telpā, Nilsons izdzēsa norādi "deviņdesmit grādi", uzrakstīja kapteiņa jauno kursu un aprēķināja kuģa atrašanās vietu. Viņš pagarināja ceļa līniju, ņemot vērā ātrumu un aizritējušo laiku, un uzvilka "X" zīmi. Jaunā līnija viņus vestu kādas piecas jūdzes no peldošās bākas. Nilsons ņēma vērā, ka spēcīgās ziemeļu virziena straumes piedzītu kuģi pat divu jūdžu attālumā.

Viņš piegāja pie radiolokatora blakus labās puses durvīm un pārslēdza diapazonu no piecpadsmit jūdzēm uz piecdesmit. Tievais, dzeltenais loks iezīmēja Keipkodas izvirzījumu un Nantaketas un Martas Vīndārzu salu. Kuģi bija pārāk mazi, lai uztvertu šajā diapazonā. Viņš noregulēja to sākotnējā stāvoklī un turpināja staigāt pa komandtiltu.

Ap desmitiem tur atkal parādījās kapteinis.

-    Būšu savā kajītē, strādāšu ar dokumentiem, viņš paziņoja. Pēc divām stundām mainīšu kursu uz ziemeļiem. Ja pirms tam ieraugāt peldošo bāku, sauciet mani augšā. Viņš pameta skatienu ārā pa logu, it kā sajustu ko tādu, ko nevar redzēt. Sauciet arī tad, ja ir migla vai citādi pasliktinās laiks.

"Stockholm "atradās četrdesmit jūdzes uz rietumiem no peldošās bākas, pietiekami tuvu, lai uztvertu tās radiolokācijas signālu. Virziena norādītājs liecināja, ka viņi ir divas jūdzes uz ziemeļiem no kapteiņa norādītā kursa. Straume acīmredzot virza kuģi uz ziemeļiem, nolēma Nilsons.

Cits virziena rādītājs pēc dažām minūtēm apstiprināja kuģa atrašanos gandrīz trīs jūdzes uz ziemeļiem no kursa. Tomēr nebija nekādas vajadzības celt trauksmi viņam tikai jāuzmana, kas noliek. Saskaņā ar rīkojumu kapteinis bija jāsauc tad, ja kuģis novirzās no kursa. Nilsons iztēlojās grimases kapteiņa grumbu izvagotajā sejā un vāji slēpto nicinājumu jūras appūstajās acīs. "Jūs tikai tāpēc izsaucāt mani no kajītes?!" Nilsons domīgi pakasīja zodu. Varbūt vaina meklējama virziena rādītājā? Radiolokatori, iespējams, joprojām atrodas pārāk tālu, lai precīzi noteiktu atrašanos.

Nilsons apzinājās, ka jāpakļaujas kapteiņa vēlmei, tomēr galu galā pašlaik viņš bija atbildīgais uz komandtilta, un viņš pieņēma lēmumu.

-    Ieturēt kursu astoņdesmit deviņi! viņš izrīkoja stūrmani.

Slūresrats pagriezās pa labi, novirzot kuģi nedaudz uz dienvidiem, tuvāk sākotnējam kursam.

Komandtilta apkalpe nomainījās kā parasti ik pēc astoņdesmit minūtēm. No atpūtas atgriezās Larss llansens un pārņēma stūri savās rokās.

Nilsons saviebās, viņš nepavisam nejutās apmierināts ar šo nomaiņu. Viņam nekad nepatika strādāt kopā ar šo viru. Zviedru flote bija ļoti lietišķa, virsnieki uzrunāja apkalpes vīrus vienīgi tad, kad bija jādod rīkojumi, nekādas laipnības netika pārmītas. Nilsons dažkārt šos noteikumus neievēroja un pajokoja vai dalījās ar matrožiem kādos sājos minējumos. Tomēr ar Hansenu tas nenotika nekad.

Tas bija Hansena pirmais brauciens uz "Stockholm" klāja, viņš tika pieņemts pēdējā brīdī kāda nolīgta vīra vietā, kurš nebija ieradies. Hansena dokumenti liecināja, ka viņš braucis uz vairākiem kuģiem. Tomēr, lai cik tas liktos dīvaini, neviens viņu nebija gribējis paturēt. Hansens bija gara auguma, ar kalsnu seju un platiem pleciem, gaišie mati bija apgriezti pavisam īsi. Viņš līdzinājās dažiem miljoniem citu skandināvu, kas nedaudz vecāki par divdesmit gadiem. Hansena seju bija grūti aizmirst no asi izvirzītā vaigu kaula gandrīz vai līdz labajam mutes kaktiņam stiepās pamatīga balta rēta, lūpas šķita savilktas groteskā smaidā. Hansens bija kalpojis lielākoties uz kravas kuģiem, un tas zināmā mērā izskaidroja viņa anonimitāti. Nilsonam likās, ka tas vairāk ir saistīts ar viņa uzvedību. Viņš bija ļoti atturīgs, runāja vienīgi tad, ja viņam kāds ko jautāja, un arī tad nedaudz. Neviens nekad nebija prasījis par rētu.

Nilsonam nācās atzīt, ka Hansens tomēr ir labs apkalpes loceklis, viņš nekavējoties un bez ierunām precīzi izpildīja rīkojumus. Tieši tāpēc Nilsons samulsa, raugoties kompasā. Aizvadītajās maiņās Hansens bija apliecinājis sevi par kompetentu stūrmani. Šovakar viņš ļāva kuģim dreifēt, it kā viņa uzmanība klejotu kur citur. Nilsons saprata, ka nepieciešams zināms laiks, lai izjustu stūresratu. Ja neņēma vērā straumes, stūrēšana nesagādāja grūtības nebija vēja brāzmu, viļņi negāzās pāri klājam, atlika pagriezt stūri mazliet uz vienu vai otru pusi.

Nilsons pārbaudīja žirokompasu. Šaubu nebija kuģis mazliet novirzījās no kursa. Viņš nostājās blakus stūrmanim.

Turi taisni, Hansen! Gunnars ierunājās ar vieglu humora pieskaņu. Tas nav karakuģis, tu taču zini.

Hansena muskuļainais kakls pagriezās. Atspīdums no kompasa uzšķīla viņa acīs dzīvniecisku dzirksti un izcēla rētas dziļumu. Niknais skatiens šķita uzliesmojam. Izjuzdams šo apvaldīto agresivitāti, Nilsons gandrīz vai instinktīvi atkāpās, tomēr iecirtīgi palika stāvam un pamāja uz kursa norādes cipariem.

Stūrmanis bridi vērās viņā, tad gandrīz nemanāmi pamāja.

Nilsons pārliecinājās, ka kurss ir nemainīgs, nomurmināja atzinības vārdus un iegāja karšu telpā.

Hansens uzdzen drebuļus, viņš nodomāja, ielūkodamies radiolokācijas rādījumos, lai pārliecinātos par novirzi. Kaut kas likās neloģiski. Ar visu divu grādu korekciju dienvidu virzienā "Stockholm " joprojām kuģoja trīs jūdzes uz ziemeļiem no kursa.

Nilsons aizgāja atpakaļ uz stūresmāju un, nepalūkojies uz Hansenu, izrīkoja:

-     Divi grādi pa labi!

Hansens pagrieza stūri uz deviņdesmit vienu grādu.

Nilsons nomainīja ciparus kursa norādes kārbā un palika pie kompasa, līdz bija pārliecinājies, ka Hansens ievirzījis kuģi jaunajā kursā. Tad viņš noliecās pār radiolokatoru, zeltainais atspīdums piešķīra viņa tumsnējai ādai dzeltenīgu nokrāsu. Rādītājs kaut ko izgaismoja ekrāna kreisajā pusē, aptuveni divpadsmit kilometru attālumā. Nilsons sarauca uzaci.

Kuģis "Stockholm " nu vairs nebija viens.

Nilsonam nezinot, "Stockholm "korpusu un virsbūvi apskaloja neredzami elektroniski viļņi, kas atsitās atpakaļ pret augstu virs komandtilta novietoto radaru antenu pretējā virzienā slīdošajam kuģim. Pirms dažām minūtēm Itālijas pasažieru kuģa "Andrea Dona" plašajā komandtiltā virsnieks, kas vadīja radiolokatoru, bija uzrunājis kādu druknu vīru jūrnieka beretē un zilā formastērpā.

-    Kapteini, es redzu kuģi, septiņpadsmit jūdzes, četrus grādus no labā borta.

Kopš pulksten trijiem radiolokators tika pastāvīgi uzraudzīts divdesmit jūdžu darbības rādiusā, kad pirmā ranga kapteinis Pjēro Kaļamai, uziedams uz komandtilta, rietumu pusē bija pamanījis lidināmies pelēkas tvaika strūkliņas gluži kā noslīkušu vīru dvēseles.

Kapteinis bija nekavējoties devis rīkojumu sagatavot kuģi braucienam miglā. Pieci simti septiņdesmit divu vīru lielā apkalpe bija trauksmes gatavībā. Ik pēc simt sekundēm automātiski ieskanējās miglas signāls. Novērošanas platformas skalpunkts tika pagriezts tā, lai kapteinim būtu skaidrāka redzamība. Mašīntelpas apkalpe tika nosūtīta atpūsties ar nosacījumu būt gataviem nekavējoties rīkoties avārijas gadījumā. Durvis starp kuģa vienpadsmit ūdensizturīgajiem nodalījumiem tika cieši noslēgtas.

"Anclrea Doria " veica pēdējo posmu savā četrus tūkstošus jūdzes un deviņas dienas garajā ceļā no dzimtās ostas Dženovas, vedot vienu tūkstoti simt trīsdesmit četrus pasažierus un četri simti vienu tonnu kravas. Par spīti blīvajai miglai, kas ietina kuģa klāju, tas traucās gandrīz vai ar maksimālo ātrumu, masīvais trīsdesmit piecu tūkstošu zirgspēku divu turbīnu dzinējs virzīja lielo kuģi pāri okeānam ar divdesmit divu mezglu ātrumu.

Itālijas Kuģniecība neriskēja ar saviem kuģiem un pasažieriem, neļāva kapteiņiem ierasties pēc noteiktā laika. Laiks ir nauda. Neviens to nezināja labāk par kapteini Kaļamai, kas bija vadījis šo kuģi visos transatlantiskajos pārbraucienos. Viņš bija apņēmies, ka kuģim jāierodas Ņujorkā nevienu sekundi vēlāk par stundu, kas zaudēta pirms divām naktīm vētras dēļ.

Kad pulksten desmitos divdesmit "Andrea Doria " bija aizslīdējis garām peldošajai bākai, komandtilts varēja uztvert kuģi radiolokatorā un dzirdēt tā vientuļo miglas signālu, taču tas nebija redzams pat nepilnas jūdzes attālumā. Kad bākas ugunis bija aiz muguras, kuģa kapteinis norīkoja doties uz rietumiem, uz Ņujorku.

Radiolokatora signāli norādīja uz austrumiem, tieši uz "Anti rea Doria". Kaļamai noliecās pār ekrānu un, saraucis uzacis, vēroja rādījuma palielināšanos. Radiolokators nesniedza inlormāciju, tieši kāda veida kuģis tuvojas un cik tas ir liels. Viņš nezināja, ka skatās uz ātru okeāna laineri. Viņu kopējais ātrums bija četrdesmit mezgli, un šie kuģi ik pēc trim minūtēm tuvojās viens otram divas jūdzes.

Kuģa atrašanās vieta kapteini mulsināja. Laineriem, kas dodas uz austrumiem, vajadzētu atrasties maršrutā, kas ir divdesmit jūdzes uz dienvidiem. Varbūt tas ir kāds zvejnieku kuģis?

Saskaņā ar noteikumiem kuģiem, kas dodas pretī atklātā jūrā, jāiet viens otram garām gar kreiso sānu, tāpat kā automašīnām. Ja šā likuma izpilde pakļauj kuģus avārijas riskam, tiem ir atļauts virzīties gar labajiem sāniem.

Spriežot pēc radiolokatora, otrs kuģis droši varētu paiet garām gar "Andrea Doria" labo pusi, ja vien abi kuģi saglabā savu līdzšinējo kursu. Gluži kā automašīnas uz Anglijas ceļa.

Kaļamai lika savai komandai uzmanīgi vērot šo kuģi. Piesardzība nekad nenāk par ļaunu.

Kuģi bija aptuveni desmit jūdžu attālumā, kad Nilsons ieslēdza gaismu zem navigācijas dēļa blakus radiolokatoram un sagatavoja mirgojošā objekta mainīgo atrašanos attēlot uz papīra.

-    Hansen, kāds ir mūsu virziens? viņš uzsauca.

-     Deviņdesmit grādu, rāmi atbildēja stūrmanis.

Nilsons atzīmēja krustiņus uz dēļa un savienoja tos ar līnijām, tad pārbaudīja radiolokatora rādījumu un norīkoja rezerves sargposteni raudzīties no komandtilta kreisā sāna. Diagramma liecināja, ka otrs kuģis viņiem traucas pretī paralēli, mazliet pa kreisi. Viņš izgāja sānu spārnā un mēģināja binokiī kaut ko saskatīt. Neviens kuģis nebija redzams. Viņš soļoja no viena spārna uz otru, ik reizi apstādamies pie radiolokatora, tad vēlreiz apjautājās par kursu.

-Joprojām deviņdesmit grādu, ser, Hansens atbildēja.

Nilsons sāka pārbaudīt žirokompasu. Pat vissīkākā novirze varēja izrādīties kritiska. Viņš gribēja pārliecināties, vai kurss ir pareizs. Hansens pastiepa roku un pavilka zvana auklu virs galvas. Kuģa zvans ieskanējās sešas reizes. Pulkstenis vienpadsmit. Nilsons labprāt ieklausījās kuģa pulkstenī. Vēlās maiņās, kad pārņēma gan vientulība, gan garlaicība, kuģa zvans radīja romantisko gaisotni, kādu viņš bija izjutis pret jūru pusaudža gados. Vēlāk viņam šī dunoņa likās kā likteņa atgādinājums.

Nilsons jutās novirzījies no pienākumiem un, ielūkojies radara ekrānā, izdarīja vēl vienu atzīmi uz dēļa.

Vienpadsmit. Abi kuģi atradās septiņu jūdžu attālumā viens no otra.

Nilsons aplēsa, ka tiem vajadzētu paiet garām gar kreiso bortu pietiekami lielā attālumā. Viņš atkal izgāja uz sānu spārna un vērās tālskatī uz kreiso pusi. Tā jau varēja sajukt prātā. Tur, kur radars liecināja par kuģa esamību, valdīja pilnīga tumsa. Varbūt viņiem bojātas kuģa ugunis? Varbūt tas ir kara flotes kuģis manevros?

Nilsons paraudzījās pa labi. Mēness spoži apspīdēja ūdens virsmu. Tad viņš atkal pievērsās kreisajai pusei. Joprojām nekā. Vai kuģis varētu būt miglā tīts? Diez vai. Blīvā miglā neviens kuģis nevarētu tik ātri kustēties. Viņš apsvēra iespēju samazināt "Stockholm " ātrumu. Nē. Kapteinis sadzirdētu kuģa saziņas aparāta šķindu un atskrietu pie viņa. Viņš pasauks to ledaino nejauceni pēc tam, kad kuģi būs laimīgi likuši viens otram garām.

Trīs minūtes pāri vienpadsmitiem abu kuģu radiolokatori uzrādīja četru jūdžu atstarpi.

Joprojām nekādas gaismas.

Nilsons atkal apsvēra domu par kapteiņa aicināšanu un vēlreiz to atmeta. Viņš nedeva arī rīkojumu raidīt brīdinājuma skaņu signālus, kā tas noteikts starptautiskajos likumos. Tā būtu laika šķiešana. Viņi bija atklātā okeānā, mēnesnīcā, redzamība noteikti bija kādas piecas jūdzes.

"Stockholm" turpināja traukties tumšajā naktī ar astoņpadsmit mezglu ātrumu.

Sardzes vīrs uz novērošanas platformas iesaucās:

-    Gaisma kreisajā pusē!

Beidzot.

Vēlāk eksperti apjukumā nogrozīs galvu, prātodami, kā divi ar radiolokatoriem aprīkoti kuģi var pievilkties kā magnēti atklātā okeānā.

Nilsons izgāja uz komandtilta kreisā spārna un vērās otra kuģa ugunīs. Tumsā mirdzēja divas sīkas baltas gaismiņas. Viena augstu, otra zemu. Labi. Gaismu izvietojums liecināja, ka kuģis grasās iet garām gar kreiso bortu. Kļuva redzams sarkanais kreisā borta apgaismojums, un tas apstiprināja kuģa virzību prom no "Stockholm". Kuģi ies viens otram garām ar kreisajiem bortiem. Radars uzrādīja attālumu vairāk nekā divas jūdzes. Viņš uzmeta acis pulkstenim. Tas rādīja sešas minūtes pāri vienpadsmitiem.

Raugoties "Andrea Doria"radara ekrānā, kapteinis redzēja, ka kuģiem vajadzētu droši paiet garām gar labo bortu. Kad kuģus šķīra mazāk nekā trīsarpus jūdžu, Kaļamai deva rīkojumu pagriezties četrus grādus pa kreisi, lai palielinātu attālumu starp kuģiem. Drīz vien miglā iemirdzējās daudzkrāsains atspīdums, pamazām kļuva redzamas baltas kuģa ugunis. Kapteinis Kalamai kuru katru bridi gaidīja parādāmies uz otra kuģa labā borta zaļo uguni.

Kuģus šķīra viena jūdze.

Nilsons atcerējās kādu apskatnieku izsakāmies par "Stockholm", ka šis kuģis spējot pagriezties uz desmit centu monētas un vēl izdot astoņus centus ārā. Nu bija pienācis laiks izmantot šo izveicību.

-    Divas iedaļas pa labi! viņš pavēlēja stūrmanim. Tāpat kā Kaļamai, ari viņš gribēja kuģim brīvāku ceļu.

Hansens veica divus pilnus apgriezienus pa labi, pamainot kuģa virzienu divdesmit grādus pa labi.

-     Iztaisno kursu un saglabā to vienmērīgu!

Pie sienas iezvanījās telefons. Nilsons piegāja pie tā, lai atbildētu.

-    Komandtilts, viņš sacīja. Pārliecināts par drošu garāmbraukšanu, viņš pagriezās pret sienu, ar muguru pret logiem. Paldies! viņš piebilda un pakāra klausuli, tad piegāja pie radara un ieskatījās tajā, nezinādams, ka "Andrca Doria" mainījis kursu. Abas iezīmes radarā nu bija tik tuvu, ka to nolasīšana neko neizteica. Gunnars devās uz komandtilta kreiso spārnu un bez jebkāda uztraukuma pacēla pie acīm tālskati, pavēršot to pret kuģa gaismas signāliem.

Miers bija kā ar roku atņemts.

-    Ak dievs! viņš noelsās, pirmoreiz ieraudzījis pārmaiņas gaismas signālos.

Augšējā un apakšējā gaisma bija apmainījušās vietām. Kuģim vairs nebija ieslēgts sarkanais kreisais apgaismojums. Tagad tas bija zaļš!Tātad gar labo bortu. Kopš pēdējās apskates likās, ka otrs kuģis ir spēji pagriezies pa kreisi.

Milzīgā melnā kuģa spožās klāja ugunis parādījās no biezā miglas plīvura, kas bija tās apslēpis; kuģa labais sāns bija tieši ceļā ātrajam "Stockbolm".

-    Stūri pa labi! viņš izkliedza kursa maiņu, tad, apmeties apkārt, ar abām rokām sagrāba kuģa telegrāfa sviras un parāva tās līdz stāvoklim STOP, it kā varētu apstādināt kuģi ar vienu vienīgu apņemšanos. Gaisā izplatījās neprātīga šķindoņa.

Pilnā gaitā atpakaļ!

Nilsons atkal pagriezās pret stūresratu. Hansens stāvēja pie tā gluži kā akmens sarga statuja pie pagānu tempļa.

-    Sasodīts, es teicu pa labi!Nilsons kliedza piesmakušā balsī.

Hansens sāka griezt stūresratu. Nilsons nespēja noticēt savām acīm. Hansens negrieza stūri pa labi, kas dotu viņiem iespēju, kaut ari nelielu, izvairīties no sadursmes, viņš grieza to lēni un apzināti pa kreisi!

"Stockbolm " vairs nebija atpakaļceļa.

Nilsons sadzirdēja miglas tauri un apzinājās, ka tā acīmredzot skan no otra kuģa.

Mašīntelpā valdīja haoss. Apkalpe izmisīgi grieza ratu, kas apstādinātu labās puses dzinēju; vīri steidzās atvērt vārstuļus, lai veicinātu pretdarbību un apstādinātu kreiso dzinēju. Kuģis nodrebēja, iedarbojoties spējai bremzēšanas sistēmai. Far vēlu. "Stockholm" traucās kā bulta uz neaizsargāto kuģi.

Komandtilla kreisajā spārnā Nilsons drūmi pieķērās pie kuģa saziņas aparāta.

Kapteinis Kaļamai, tāpat kā Nilsons, bija vērojis masta gala gaismu parādīšanos, apmaiņu ar vietām un ieraudzīja uz kreisā sāna spīdam sarkano gaismu kā rubīnu uz melna samta. Viņš saprata, ka otrs kuģis ir spēji pagriezies pa labi tieši "Andrea Doria" ceļā.

Bez brīdinājuma. Bez miglas taures vai svilpes.

Šādā ātrumā nevarēja būt ne runas par apstāšanos kuģim būtu nepieciešamas vairākas jūdzes, lai nobremzētu.

Kaļamai rīcībā bija sekundes. Viņš varētu dot pavēli pagriezties pa labi, tieši pretī briesmām, cerot, ka abi kuģi paskries viens otram garām. Varbūt ātrais "Andrea Doria"izvairītos no uzbrūkošā kuģa…

Kaļamai pieņēma izmisīgu lēmumu.

-    Pa kreisi līdz galam! viņš iekliedzās.

Kāds komandtilla virsnieks uzsauca, vai kapteinis negribot apstādināt dzinējus. Kaļamai papurināja galvu.

-     Saglabāt pilnu gailu! Viņš zināja, ka "Andrea Doria" pagriežas veiklāk, ja ātrums ir lielāks.

Stūrmanis grieza stūri pa kreisi ar abām rokām tik ātri, ka ragi bija tikko saskatāmi. Svilpe ieskanējās divas reizes, lai signalizētu kreiso pagriezienu. Lielais kuģis pusjūdzi cīnījās ar inerci virzīties uz priekšu un tikai tad spēja uzsākt pagriezienu.

Kapteinis apzinājās, ka uzņemas lielu risku, pakļaujot briesmām "Andrea Doria" bortu. Viņš lūdza Dievu, lai otrs kuģis novirzītos, kamēr vēl ir laiks, viņš nespēja ticēt, ka abiem kuģiem draud sadursme. Tas likās murgs.

Kāds virsnieks iekliedzās, atgriežot kapteini īstenībā:

-    Tas nāk mums tieši virsū!

Kuģis, kas tuvojās, bija pavērsts tieši pret labējo spārnu, un Kaļamai to vēroja ar šausmām. Priekšgals likās taisni tēmēts uz viņu.

"Andrea Dona" kapteinis bija slavens ar savu sīkstumu un savaldīgumu, taču tajā brīdī viņš darīja to, ko uzsāktu jebkurš normāls cilvēks, viņš pūlējās glābt savu dzīvību.

Zviedru kuģa spēcīgais priekšgals ietriecās ātri peldošā "Andrea Doria" metāla apšuvumā gluži kā ar durkli, pirms apstāšanās caururbjot gandrīz trešo daļu no lainera deviņdesmit pēdu platuma.

Itāliešu laineris bija vairāk nekā divas reizes smagāks, tas svēra divdesmit deviņus tūkstošus simt tonnas un pavilka sev līdzi otru kuģi, kas bija uzdūries zem labā komandtilta spārna virzienā uz pakaļgalu. Kad iedragātais "Andrea Doria" dzinās uz priekšu, "Stockholm"satriektais priekšgals atbrīvojās, atraujot vaļā septiņus no lainera desmit pasažieru klājiem gluži kā plēsoņas knābis, kas izkampj gabalus no upura miesas.

Ķīļveidīgā atvere "Andrea Doria" augšgalā bija četrdesmit pēdu plata un apakšā, zem jūras līmeņa, samazinājās līdz septiņām pēdām.

Tūkstošiem galonu jūras ūdens ar joni ieplūda milzīgajā caurumā un piepildīja ārpus borta novietotās tukšās degvielas tvertnes, kas tika sadursmē atplēstas vaļā. Kuģis sašķiebās uz labo pusi, kad mašīntelpā ieplūda piecsimt tonnu jūras ūdens. Caur pieejas tuneļiem un lūkām gāzās eļļains šķidrums, tas uzkrājās starp mašīntelpas grīdas režģiem. Apkalpes locekļi steidzoties slīdēja uz eļļainās grīdas kā cirka klauni, kas metas augšpēdus.

Iekšā gāzās arvien vairāk ūdens un pludoja ap nebojātajām tukšajām degvielas tvertnēm kreisajā pusē, peldinot tās kā ziepju burbuļus.

Dažu minūšu laikā pēc trieciena "Andrea Doria" jau bija pamatīgi sasvēries uz sāniem.

Nilsonam likās, ka viņš no trieciena nolidos uz grīdas. Grūdiens bija pārsteidzoši mīksts, tomēr pietiekami stiprs, lai izsistu viņu no stinguma. Viņš iebrāžas stūresmājas karšu telpā un metās pie trauksmes pogas, kas noslēgtu "Stockbolm" ūdensnecaurlaidīgās durvis.

Uz komandtilta ieaurojās kapteinis:

Dieva dēļ, kas šeit notika?

Nilsons pūlējās atbildēt, taču vārdi iesprūda rīklē. Viņš nespēja aprakstīt, kas bija noticis. Hansens bija ignorējis pavēli griezt pa labi. Stūresrats bija sagriezts pa kreisi. Hansens, pieplacis pie stūres un ieķēries ar rokām ragos, izskatījās gluži kā sastindzis viņa acīs nebija ne baiļu, ne ciešanu, vienīgi ledaini zils aukstums. Sākumā Nilsonam likās, ka tas ir gaismas efekts, jo žirokompasa apgaismojums skāra neglīto rētu, tomēr viņš nebija kļūdījies kad kuģis tuvojās neizbēgamajai katastrofai, šis vīrs smaidīja!

Šaubu nebija Hansens bija apzināti ietriecies otrā kuģī, vadīdams "Stockbolm", it kā tā būtu torpēda. Nebija jāšaubās ari par to, ka neviens nedz kapteinis, nedz arī kāds cits uz kuģa nespētu kaut kam tādam noticēt.

Nilsona samocītais skatiens no kapteiņa niknās sejas pārslīdēja uz stūresratu, it kā tur būtu rodama atbilde. Pamestais rats griezās kā neprātīgs.

Visā šajā juceklī Hansens bija nozudis.

Džeiku Keriju no snaudas uzrāva augšā kāda liktenīga metāliska dārdoņa. Dobjais būkšķis ilga tikai mirkli, tad tas pārvērtās par samocītu tērauda švirkstoņu, atbaidošu krakšķēšanu un gurkstoņu, it kā augšējā klāja kajīte tiktu saspiesta. Kerijs mirkšķinādams plati atvēra acis un izbailēs raudzījās uz kaut ko, kas tikai dažas pēdas no viņa atgādināja kustīgu pelēkbaltu sienu.

Kerijs pirms dažām minūtēm bija laidies miegā, novēlējis labunakti sievai Mairai, noskūpstot viņu, un ieslīdējis starp pirmās klases kajītes divguļamās gultas vēsajiem palagiem. Maira palasīja dažas lappuses izraudzītajā romānā, tad viņas plakstiņi vērās ciet; viņa izslēdza gaismu, cieši sasedzās un tīksmē nopūtās, kavēdamās atmiņās par saules pielietajiem Toskānas vīnadārziem.

Pirms tam viņa kopā ar Džeiku bija nosvinējusi lieliskā Itālijas ceļojuma nobeigumu, iedzerot šampanieti pirmās klases restorānā. Džeiks bija ierosinājis uz atvadām iemalkot pa tasītei kafijas atpūtas telpā "Belvedere", bet Maira bija iebildusi, ka viņa uz mūžiem atteiksies no spageti, ja vēlreiz dzirdēs orķestri spēlējam "Arrivederci Roma". Neilgi pirms pusvienpadsmitiem abi bija devušies prom.

Roku rokā paejot garām veikaliem centrālajā klājā, viņi uzbrauca ar liftu vienu stāvu augstāk un gāja uz savu lielo kajīti augšējā klāja labajā pusē. Viņi izlika savas ceļasomas koridorā, lai stjuarti varētu nākamajā dienā tās savākt, kuģim ierodoties Ņujorkā. Laineris nedaudz zvalstījās, jo tā augšgals nu bija kļuvis smagāks, iztukšojoties lielajām korpusa degvielas tvertnēm. Sajūta bija kā milzīgā šūpulī, un visai drīz Maira Kerija aizmiga.

Viņas vīra gulta spēji sasvērās, un viņš tika izmests gaisā gluži kā no lielgabala. Vairākas mūžības nolidojis brīvā kritienā, viņš iegrima dziļā tumsībā.

"Andrca Doria " klājiem pielavījās nāve.

Tā klīda no augšējo klāju greznajām kajītēm līdz tūristu klases guļvietām zem ūdens līmeņa. Trieciena ķīļa vietā piecdesmit divi cilvēki gulēja beigti vai vēl cīnījās ar nāvi. Pirmās klases klājā, kur bojājums bija platākais, desmit kajītes bija sagrautas. Lejasdaļā sprauga bija krietni šaurāka, taču kajītes zem ūdens līmeņa bija mazākas un blīvāk apdzīvotas, līdz ar to postījums bija vēl briesmīgāks.

Pasažieri mira vai izdzīvoja atkarībā no likteņa gribas. Kāds pirmās klases pasažieris, kas bija tīrījis zobus, ieskrēja atpakaļ guļamistabā un ieraudzīja, ka sienas vairs nav, arī sieva pazudusi. Lepnajā centrālajā klājā divi ceļotāji gāja bojā uzreiz; divdesmit seši itāliešu imigranti mazajās, lētajās apakšējās kajītēs patrāpījās tieši trieciena vietā, viņus sašķaidīja tērauda šķembas. Viņu vidū bija kāda sieviete ar četriem maziem bērniem. Gadījās ari brīnumi. Kāda meitene tika izrauta no pirmās klases kajītes un pamodās "Stockholm" saspiestajā priekšgalā. Kādā citā kajītē virs pasažieriem sagāzās griesti, tomēr viņiem bija laimējies izrāpot koridorā.

Visgrūtāk klājās divu apakšējo klāju pasažieriem, viņiem nācās virzīties pa slīpajiem piedūmotajiem koridoriem pret eļļainā, melnā ūdens straumi. Pamazām ļaudis izlauzās līdz pulcēšanās vietām un gaidīja rīkojumus.

Sadursmes brīdī kapteinis Kaļamai atradās neskartā komandtilta tālākajā galā. Attapies no sākotnējā šoka, viņš norāva kuģa saziņas aparāta sviru līdz STOP stāvoklim, un dziļajā miglā kuģis pamazām apstājās.

Otrais stūrmanis piegāja pie inklinometra, lai noteiktu kuģa sānsveres leņķi.

Astoņpadsmit grādi, viņš paziņoja un pēc brīža piebilda: Deviņpadsmit grādi.

Kapteiņa sirdī iezagās ledaina dvesma. Sānsvere nedrīkstēja pārsniegt piecpadsmit grādus, pat ja divi nodalījumi ir pārplūduši. Ja leņķis ir lielāks par divdesmit grādiem, ūdens iekļūst necaurlaidīgajos nodalījumos.

Spriežot loģiski, šāda situācija nebija iespējama. Konstruktori garantēja kuģa līdzsvarotu gaitu, jebkurai divu nodalījumu grupai pārplūstot ar ūdeni. Viņš pieprasīja ziņojumus par bojājumiem no katra klāja, it īpaši par ūdensnecaurlaidīgo durvju stāvokli, un lika raidīt SOS signālu ar kuģa koordinātām.

Virsnieki atsteidzās uz komandtiltu ar ziņojumiem. Mašintelpas apkalpe sūknēja labās puses nodalījumus, taču ūdens ieplūda ātrāk, nekā to spēja izvadīt ārā. Katlumāja bija applūdusi, ūdens spiedās vēl divos nodalījumos.

Sarežģījumus radīja A klājs, kas bija konstruēts kā tērauda vāks pār šķērssienām, kuras veidoja atsevišķus nodalījumus. Ūdens plūda lejā pa pasažieru kāpnēm citos nodalījumos.

Divdesmit divi grādi! virsnieks nosauca jauno sānsveres leņķa rādījumu.

Kapteinim Kaļamai nebija jāskatās uz aparātu, lai zinātu, ka sānsvere ir pārsniegusi punktu, kad to vēl varētu labot. To apliecināja slīpā, ar kartēm piebārstītā grīda zem kājām.

Kuģis grima.

Viņš bija sastindzis no bēdām. "Andtca Doria" nebija kurš katrs kuģis. Divdesmit deviņus miljonus dolāru vērtais Itālijas Kuģniecības karalis bija tās visvarenākais un greznākais kuģis. Tas bija laists pasaulē pirms nepilniem četriem gadiem, lai pierādītu visiem, ka itāliešu tirdzniecības flote ir atkal atkopusies pēc kara. Ar savu melno, graciozo korpusu, balto virsbūvi un lepno sarkanbaitzaļo dūmeni laineris vairāk izskatījās skulptora, nevis kuģubūves inženiera radīts.

Turklāt tas bija viņa kuģis, viņš bija vadījis "Andrea Doria" tā izmēģinājuma braucienos un simt okeāna šķērsošanas reizēs. Viņš pārzināja tā klājus labāk nekā istabas savā mājā. Viņš nekad negarlaikojās, staigādams pa to no viena gala līdz otram, gluži kā apmeklētājs muzejā, jūsmodams par trīsdesmit viena Itālijas labākā mākslinieka un amatnieka darbiem; viņš apbrīnoja renesanses skaistumu spoguļos, apzeltījumos, kristālos, cēlkoka izstrādājumos, gobelēnos un mozaīkās. Visapkārt bija redzami milzīgi sienas gleznojumi ar Mikelandželo un citu itāliešu meistaru darbiem; viņš mēdza pakavēties pirmās klases atpūtas telpā pie lielās Andreas Dorias statujas; par viņu dižāks bija vienīgi Kolumbs. Vecais Dženovas admirālis, kā parasti, bija gatavs vilkt ārā zobenu, parādoties barbaru pirātiem…

Un nu tas viss būs jāzaudē!

Kapteinim vispirms jāglābj pasažieri. Viņš jau grasījās dot rīkojumu pamest kuģi, taču tajā brīdī kāds virsnieks ziņoja par glābšanas laivām. Tās, kas atradās kreisajā pusē, nebija nolaižamas. Tātad palika astoņas labajā pusē. Tās karājās pārāk augstu virs ūdens. Pat ja tās izdotos ielaist ūdenī, tur būtu vieta tikai pusei pasažieru. Viņš neuzdrīkstējās dot rīkojumu pamest kuģi pasažieri panikā mestos uz kreiso pusi, un sāktos haoss.

Viņš lūdza Dievu, lai garāmbraucošie kuģi būtu sadzirdējuši SOS signālu un atrastu viņus miglā.

Nekas cits neatlika, ko darīt, kā vienīgi gaidīt.

Andželo Donatelli nupat bija aiznesis paplāti ar "Mārtiņi" uz kādu skaļu ņujorkiešu galdu, kur tika svinēts pēdējais vakars uz "Andrea Doria"klāja, un uzmeta acis vienam no aizsegtajiem iluminatoriem, kas pletās pa trim sienām elegantajā atpūtas zālē "Belvedere". Viņš saskatīja kaut ko pazibam.

Atpūtas zāle atradās laivu klāja priekšgalā, tai bija atklāta pastaigas vieta, un dienā vai skaidrā naktī pirmās klases pasažieriem parasti pavērās plašs skats uz jūru. Vairākums braucēju gan vairs necentās saskatīt kaut ko aiz maigās, pelēkās sienas, kas aptvēra atpūtas zāli. Laimīgas nejaušības dēļ Andželo pavērās laukā un ieraudzīja cauri miglai tuvojamies lielu, baltu kuģi.

Dios mio, viņš nomurmināja.

Viņš tikko paspēja izteikt šos vārdus, kad atskanēja sprādziens, kas atgādināja drausmīgu uguns sprakšķi. Telpa iegrima tumsā.

Klājs pamatīgi sazvārojās; Andželo zaudēja līdzsvaru un pūlējās to atgūt; vienā rokā sagrābis apaļo paplāti, viņš izskatījās pēc pazīstamās grieķu diska metēja statujas. Skaistais sicīlietis no Palermo bija īsts atlēts, līkumošana starp galdiem ar paplātēm rokās viņam palīdzēja saglabāt veiklību.

Kad viņš uztrausās kājās, iedegās avārijas apgaismojums. Trīs pāri, kas sēdēja pie viņa galda, bija nosviesti no krēsliem zemē. Vispirms viņš palīdzēja sievietēm. Šķiet, neviens nebija nopietni cietis. Andželo paraudzījās apkārt.

Skaistajā atpūtas telpā, kura bija rotāta ar maigi apgaismotiem gobelēniem, gleznām un kokgriezumiem un kuras sienas klāja spīdīgi, gaiši paneļi, valdīja juceklis. Uz spožās deju grīdas, kur vēl pirms mirkļa pāri slīdēja "Arriuederci Roma " mūzikas pavadījumā, kopā bija sakrituši izlocījušies ķermeņi. Mūzika bija acumirkli apklususi, tagad visapkārt atskanēja sāpju un izmisuma kliedzieni. Orķestranti pūlējās izkļūt no instrumentu kaudzes. It visur mētājās saplīsušas pudeles un glāzes, gaisā dvakoja alkohols. Pa grīdu mētājās izlijušās vāzes ar ziediem.

-     Dieva dēļ, kas tas bija? ierunājās viens no vīriešiem.

Andželo pievaldīja mēli, viņš pat tagad nejutās īsti pārliecināts par redzēto. Paraudzījies vēlreiz ārā, viņš redzēja vienīgi miglu.

-    Varbūt mēs ietriecāmies aisbergā, bikli ieminējās šā vīrieša sieva.

-    Aisbergā? Apžēliņ, Konij, mēs taču esam netālu no Masačūsetsas. Tagad ir jūlijs!

Sieviete savilka lūpas.

-     Nu, varbūt tā bija mina.

Vīrietis paraudzījās uz orķestri un pasmaidīja.

-    Lai kas tas būtu, vismaz viņi ir beiguši spēlēt to sasodīto gabalu.

Visi pasmējās par šo joku. Dejotāji notrausa netīrumus no savām drēbēm, mūziķi pārbaudīja instrumentus. Apkārt skraidīja bārmeņi un viesmīļi.

-     Nav ko uztraukties, sacīja kāds cits virs. Man viens jūrnieks teica, ka šis kuģis ir būvēts tā, ka tas nekad nevar nogrimt.

Viņa sieva pārtrauca vērties pūdernīcas spogulītī, pielabojot grimu.

-    Tieši tā bija teikts par "Titāniku", viņa satraukta atsaucās.

Iestājās saspringts klusums. Laulātie aši pārmija baiļpilnus skatienus un, it kā būtu dzirdējuši kādu klusu signālu, steigšus devās uz tuvāko izeju, gluži kā putni, kas aizlido no veļas virves.

Andželo, ieraduma vadīts, gribēja novākt glāzes no galda un noslaucīt to, tad klusu pasmējās par sevi, sak, tu esi pārāk ilgi strādājis par viesmīli.

Vairākums atpūtas telpas apmeklētāju bija piecēlušies kājās un devās uz izejām. Zāle ātri kļuva tukša. Andželo saprata, ja viņš neies ārā, tad paliks viens pats. Paraustījis plecus, viņš nometa trauku dvieli uz grīdas un gāja uz tuvākajam durvīm, lai raudzītu, kas īsti notiek.

Melnie viļņi draudēja paraut Džeiku Keriju dzelmē uz visiem laikiem. Viņš cīnījās pret tumšo straumi, kas raustīja viņu, un izmisīgi pūlējās saglabāt projām slīdošo apziņu. Tad Džeiks izdzirdēja vaidu un aptvēra, ka tas skan no paša lūpām. Viņš ievaidējās vēlreiz, nu jau ar nolūku. Labi. Mirušie nemēdz vaidēt. Nākamā doma viņam bija par sievu.

-    Maira! Džeiks iesaucās.

Viņš dzirdēja kaut ko viegli sakustamies pelēkajā tumsā. Krūtīs uzviļņoja cerība. Viņš atkal pasauca sievu vārdā.

-      Šeit, Mairas balss šķita apslāpēta, it kā atskanētu no attāluma.

-    Paldies Dievam! Vai tev viss kārtībā?

Viņa atsaucās pēc klusuma brīža.

-    Jā. Kas notika? Es biju aizmigusi…

-    Es nezinu. Vai vari pakustēties?

-    Nē.

-     Es iešu tev palīgā, Kerijs sacīja. Viņš gulēja uz kreisajiem sāniem, rokas pavilcis zem ķermeņa; labos sānus spieda kāds smagums, kājas likās cieši iesprostotas. Džeiku sagrāba ledainas bailes. Varbūt viņa mugurkauls ir lauzts. Viņš mēģināja vēlreiz. Stiprāk. No potītes līdz gūžai izšāvās asas sāpes, acīs izsprāga asaras, tomēr tas nozīmēja, ka viņš nav paralizēts. Kerijs pārstāja cīnīties. Kārtīgi jāpārdomā, ko darīt. Viņš bija inženieris, nopelnījis diezgan daudz tiltu būvniecībā. Šī problēma neatšķīrās no jebkuras citas, ko var atrisināt ar loģiku un neatlaidību. Un ja palīgos nāk krietni daudz veiksmes.

Džeiks pagrūda ar labo elkoni un sajuta mīkstu audumu viņš bija zem matrača. Viņš pabīdīja stiprāk, saliecis ķermeni, lai atspiestos. Matracis mazliet pakustējās, bet tas arī bija viss. Apžēliņ, virs viņa varbūt ir visi griesti! Kerijs dziļi ievilka elpu un, likdams lietā visus muskuļainās rokas spēkus, pastūma vēlreiz. Matracis noslīdēja uz grīdas.

Abas rokas bija brīvas; viņš pastiepās un sataustīja kaut ko cietu uz potītes. Aptaustot to ar pirkstiem, viņš secināja, ka tā ir naktsskapīša atvilktne. Acīmredzot matracis ir pasargājis viņu no sabrukušas sienas un griestiem. Viņš pacēla skapīti dažas collas un pa vienai atbrīvoja abas kājas, tad saudzīgi paberzēja potītes, lai atjaunotu asinsriti. Tās bija sadauzītas un sāpēja, tomēr nebija lauztas. Palēnām viņš uzslējās četrrāpus.

-     Džeik… atkal atskanēja Mairas balss, šoreiz vārgāk.

-    Mīļā, es eju. Turies!

Kaut kas nebija kārtībā, Mairas balss likās atskanam aiz kajītes sienas. Džeiks nospieda apgaismojuma slēdzi. Kajīte joprojām grima tumsā. Neziņā viņš līda starp gruvešiem. Pirksti uztaustīja durvis. Viņš uzslēja galvu un ieklausījās skaņās, kas atgādināja bangošanu pret krastu un kaiju ķērkšanu. Uzslējies kājās, Džeiks atbrīvoja durvju priekšu no lauskām, atvēra tās un jutās kā murgu varā.

Koridors bija pilns ar pasažieriem, kas stumdījās un grūstījās avārijas spuldžu dzintarkrāsas gaismā. Vīrieši, sievietes un bērni daži pilnībā apģērbušies, daži kā no gultas, tikai apmetuši sev apkārt mēteli, daži ar tukšām rokām, daži pakampuši somas visi pūlējās tikt uz augšējo klāju. Koridors bija pilns ar putekļiem un dūmiem un sašķiebts kā atrakciju parkā. Daži pasažieri, kas mēģināja nokļūt savās kajītēs, cīnījās pret ļaužu plūsmu gluži kā laši, peldot pret straumi.

Kerijs pameta skatienu uz durvīm, pa kurām nupat bija izkļuvis, un, ieraugot ciparu, saprata, ka izlīdis no blakuskajītes. Acīmredzot viņš bija aizmests no vienas kajītes uz otru. Atpūtas telpā viņš un Maira bija tērzējuši ar šīs kajītes iemītniekiem, tie bija kāds vecāks itāliešu izcelsmes amerikāņu pāris, kas atgriezās no tikšanās ar ģimeni. Viņš pateicās Dievam, ka abi nebija, kā parasti, agri devušies pie miera.

Kerijs ar spēku izcīnījās cauri pūlim pie savas kajītes durvīm. Tās bija aizslēgtas. Viņš iegāja atpakaļ kajītē, no kuras tikko bija iznācis, un virzījās cauri postažai uz sienas pusi. Vairākas reizes nācās apstāties, lai pabīdītu mēbeles un pastumtu sānis griestu vai sienas atlūzas. Viņš gan rāpās pāri lauskām, gan izlocījās zem tām, spējas dziņas virzīts. Klāja sašķiebšanās nozīmēja, ka tagad kuģī iesūcas ūdens. Viņš aizkļuva pie sienas un atkal sauca sievas vārdu. Viņa atbildēja no otras puses. Neprātīgā izmisumā Džeiks taustījās pēc jebkādas atveres sienā un, atklājis, ka apakšmala ir vaļīga, pavilka to, līdz caurums bija pietiekami liels un pa to varēja izspraukties uz vēdera.

Kajītē bija pustumsa, visu apspīdēja vārga gaisma. Viņš piecēlās un raudzījās uz gaismas avotu. Sasvīdušajā sejā iesitās vēsa, sāļa pūsma. Džeiks nespēja noticēt savām acīm kajītes ārējās sienas vairs nebija! Tās vietā rēgojās milzīgs caurums, pa kuru varēja redzēt mēnesi, kas atspīdēja okeānā. Džeiks drudžaini metās pie sievas un pēc mirkļa bija blakus viņai. Ar savas pidžamas stūri noslaucījis asinis no viņas pieres un vaigiem, Džeiks viņu maigi noskūpstīja.

-     Es nevaru pakustēties, Maira bilda, gandrīz vai kā atvainodamās.

Spēks, kas bija izmetis Džeiku blakuskajītē, bija atrāvis Mairas gultas tērauda rāmi no grīdas un piespiedis pie sienas gluži kā atsperi peļu slazdā. Maira bija gandrīz vai vertikālā stāvoklī; par laimi, matracis mīkstināja atsperu pinuma spiedienu, tomēr rāmis viņu iesprostoja pie sienas. Aiz Mairas muguras atradās kuģa lifta tērauda šahta, labā roka karājās brīvi gar sānu.

Kerijs satvēra rāmja malu. Viņam jau bija pāri piecdesmit, tomēr spēka pietiekami daudz kopš tā laika, kad viņš bija strādājis fizisku darbu. Viņš vilka no visa spēka, rāmis mazliet padevās, taču, kad to palaida vaļā, no jauna atsviedās atpakaļ. Viņš mēģināja rāmi atbīdīt ar koka sviras palīdzību, taču to nācās pārtraukt, jo Maira iekliedzās sāpēs, un viņš niknumā aizmeta koku prom.

-      Mīļā, viņš ierunājās, cenzdamies saglabāt mieru, es sameklēšu palīgus. Tagad man tevi jāatstāj. Uz mazu brīdi. Es atgriezīšos. Apsolu.

-    Džeik, tev jāglābjas pašam! Kuģis…

-    Mīļā, tu no manis neliksi tik viegli vaļā!

-     Dieva dēļ, neesi taču nu spītīgs!

Viņš atkal noskūpstīja sievu uz sejas. Āda, kas parasti bija tik silta, nu likās vēsa un mitra.

-    Kamēr gaidīsi mani, domā par saulaino Toskānu. Es drīz atgriezīšos. Apsolu! Viņš paspieda sievas roku un, atslēdzis durvis no iekšpuses, izgāja koridorā bez mazākās nojausmas, ko varētu iesākt. Uz viņa pusi nāca kāds spēcīga izskata vīrs. Džeiks satvēra viņu aiz pleca un lūdza, lai palīdz.

-   Vācieties prom! Nikni pārgriezis acis, vīrs pastūma Džeiku prom, par spīti viņa auguma pārsvaram.

Džeiks izmisīgi mēģināja sadabūt vēl pāris vīru, tad padevās. Samariešu te nebija. Tas bija tikpat bezcerīgi kā sagrābt jaunu bullēnu no neprātīgi izslāpuša ganāmpulka, kad tas steidzas likt pie ūdens. Viņš nevainoja šos ļaudis, kas metās glābt savu dzīvību. Ja izdotos atbrīvot Mairu, viņš vilktu sievu, cik ātri vien spētu. Džeiks nolēma, ka nav jēgas cerēt uz pasažieru palīdzību, jāatrod kāds no apkalpes. Pūlēdamies noturēties uz sašķiebtā klāja, viņš pievienojās pūlim, kas virzījās uz augšējiem klājiem.

Andželo bija aši apskatījis kuģi, un redzētais viņam nepavisam nepatika, it īpaši kuģa labā puse tā liecās arvien tuvāk ūdens virsmai.

Ūdenī bija nolaistas piecas glābšanas laivas, un tās visas bija pilnas ar apkalpes locekļiem. Dučiem pārbijušos viesmīļu un virtuves strādnieku lēca bīstami pārslogotajās laivās un virzījās tuvāk baltam kuģim. Uzmetot acis uz šā kuģa satriekto priekšgalu un caurumu "Andrea Doria" sānos, Andželo kļuva skaidrs, kas noticis. Viņš pateicās Dievam, ka daudzi pasažieri trieciena brīdī nav bijuši savās kajītēs, jo svinēja pēdējo vakaru uz kuģa.

Viņš devās uz kreiso pusi. Nebija viegli tikt augšā pa sašķiebto klāju, kura virsma bija slidena no eļļas un pasažieru un apkalpes locekļu apavu pienēsātā ūdens. Turoties pie margām un durvju rokturiem, viņš vilkās uz augšu un beigās nokļuva uz augšējā klāja. Vairākums pasažieru bija instinktīvi pārcēlušies uz to pusi, kas ir tālāk no ūdens, un gaidīja rīkojumus. Avārijas spuldžu gaismā viņi turējās pie klāja krēsliem, kas bija pieskrūvēti pie grīdas, vai arī satraukti pulcējās starp ceļasomām, kuras bija tur sanestas jau agrāk, gatavojoties izkāpšanai galapunktā. Apkalpes locekļi cik spēdami aprūpēja lauztās rokas un kājas sasitumi un nobrāzumi varēja pagaidīt.

Daži pasažieri bija ģērbušies vakartērpos, citi savukārt kā no gultas izkāpuši. Visi bija pārsteidzoši mierīgi un uztraucās vienīgi tad, kad kuģis sadrebēja. Miklo gaisu pāršķēla izmisuma pilni kliedzieni. Andželo zināja, ka miers ātri vien pārtaptu histērijā, ja viņi uzzinātu, ka daži apkalpes locekļi izmantojuši glābšanas laivas, pametot pasažierus uz grimstošā kuģa.

Augšējais pastaigu klājs bija konstruēts tā, lai pasažieri varētu viegli tikt glābšanas laivās, kuras nokarājās no laivu klāja. Kuģa matroži un tie, kas bija palikuši no apkalpes, veltīgi pūlējās atāķēt laivas. Nebija paredzēts, ka to celtņi darbosies stāvā leņķī, laivas atbrīvot nebija iespējams. Andželo sirds sažņaudzās. Tad tāpēc netika dots rīkojums pasažieriem pamest kuģi! Kapteinis baidījās no panikas!

Apkalpe bija aizņēmusi pusi laivu, bet otru pusi nevarēja izmantot, līdz ar to pasažieriem laivu nebija. Nebija pat pietiekami daudz glābšanas vestu; ja kuģis grimtu, viņiem nebūtu nekāda glābiņa. īsu mirkli viņš iedomājās steigties uz labo pusi un pamest kuģi kopā ar citiem apkalpes locekļiem, taču tad atvairīja šo iespēju un, pagrābis glābšanas vestu kaudzi no kāda matroža, sāka tās izdalīt. Sasodītais sicīlieša godaprāts, kādu dienu tas viņu nobeigs!

-    Andželo!

Asinīm notraipījies, parādībai līdzīgs stāvs cīnījās cauri pūlim uz viņa pusi.

-     Andželo, tas esmu es, Džeiks Kerijs!

Garais amerikānis, kuram tā skaistā sieva! Kerija kundze bija pietiekami gados, lai varētu būt Andželo māte, bet… mamma mia, viņas lielās, skaistās acis, apaļumi, kas piešķīra nobriedušu jutekliskumu kādreiz jaunavīgajam augumam… Andželo bija iemīlējies viņā uzreiz ar jauna vīrieša nevainīgu iekāri. Keriji viņam bija devuši dāsnu dzeramnaudu un, pals galvenais, izturējušies pret viņu ar cieņu, turpretī citi, pat viņa tautieši itālieši, raudzījās uz Andželo no augšas viņa tumsnējās sicīlieša ādas krāsas dēļ.

Džeiks Kerijs šķita Amerikas labklājības iemiesojums; vairāk nekā piecdesmit gadus vecs, viņš joprojām bija labā fiziskā formā, platos plecus apkļāva sportiska jaka, sirmie mati bija glīti apgriezti, seja iedegusi. Taču tagad Andželo pretī traucās vīrietis ar neprātīgi ieplestām acīm, tērpies saplēstā, notraipītā pidžamā ar asiņu traipu priekšā. Viņš pieskrēja pie Andželo un tik cieši saķēra viņa roku, ka tā iesāpējās.

-     Paldies Dievam, satiku vismaz kādu pazīstamu, viņš gurdi noteica.

Andželo pārlaida skatienu pūlim.

-    Kur ir sinjora Kerija?

-    Ieslodzīta mūsu kajītē! Man nepieciešama jūsu palīdzība! Džeika acis šķita liesmojam.

-     Eju, Andželo atsaucās, ne mirkli nevilcinoties.

Viņš paaicināja kādu stjuartu un, nodevis glābšanas vestes viņam, sekoja Kerijam uz tuvākajām kāpnēm. Kerijs, pieliecis galvu, spraucās cauri pūlim, kas plūda uz klāju. Andželo satvēra Kerija netīrās pidžamas stūri, lai šajā ļaužu barā nenoklīstu. Viņi traucās pa kādām kāpnēm uz augšējo klāju, kur atradās vairākums pirmās klases kajīšu. Tagad viņi satika vairs tikai dažus pasažierus, kas pūlējās pārvietoties pa gaiteņiem.

Andželo, ieraugot misis Keriju, bija satriekts. Izskatījās, ka viņa ir novietota uz viduslaiku moku rīka. Acis bija aizvērtas, un vienu brīdi Andželo likās, ka viņa ir mirusi, tomēr, sajutusi vira maigo pieskārienu, viņa pavēra plakstiņus.

-    Es teicu, mīļā, ka atgriezīšos, Kerijs sacīja. Redzi, Andželo ir atnācis mums palīgā.

Andželo saņēma Mairas plaukstu un galanti to noskūpstīja. Viņa aizkustinoši pasmaidīja.

Abi vīrieši satvēra gultas rāmi un vilka, stenēdami vairāk aiz izmisuma nekā piepūles un neņemdami vērā sāpes, ko radīja asās metāla malas iespiešanās plaukstās. Šoreiz rāmis padevās par dažām collām vairāk nekā agrāk, tomēr, tiklīdz to palaida vaļā, tas atlēca atpakaļ. 1'ie katra mēģinājuma misis Kerija cieši aizmiedza acis un saknieba lūpas. Džeiks nolādējās, viņš tik bieži bija izdarījis to, ko vēlas, tikai ar spēka palīdzību, viņš bija pieradis pie uzvaras. Taču šoreiz nekas neizdevās.

-    Mums jādabū vēl palīgi, viņš sacīja elsodams.

Andželo apjukumā paraustīja plecus.

-     Vairākums apkalpes jau ir glābšanas laivās.

-    Ak jēziņ! Kerijs nočukstēja. Pietiekami grūti jau bija atrast Andželo. Kerijs brīdi domāja, raudzīdams atrisināt šo sarežģījumu kā inženieris.

-     Mēs varētu tikt ar to galā tikai divi vien, viņš beigās sacīja. Ja vien mums būtu domkrats.

-    Kas? Andželo izskatījās apjucis.

-     Domkrats. Kerijs pūlējās izskaidrot šo vārdu, tad demonstrēja sūknējošas kustības ar rokām. Tas, ar ko paceļ mašīnas.

Andželo tumšās acis sapratnē iemirdzējās.

-    A-ā! viņš iesaucās. Svira. Mašīnai.

-     Tieši tā, Kerijs piebilda, satraukumam arvien vairāk pieaugot. Paklau, mēs varētu to novietot šeit un atspiest rāmi no sienas tā, lai būtu pietiekami daudz vietas un mēs varētu Mairu izvilkt ārā.

-    Si. Garāžā. Tūlīt būšu atpakaļ.

-    Jā, tieši tā, garāžā! Kerijs pameta skatienu uz sievas stingo seju. Bet jums jāpasteidzas.

Kerijs saprata, ka Andželo varētu ieslīdēt tuvākajā glābšanas laivā, tiklīdz aizietu no kajītes, un Kerijs nevarētu viņu vainot. Viņš satvēra Andželo elkoni.

-     Es nespēju to izteikt, cik pateicīgs jums jūtos, Andželo. Kad atgriezīsimies Ņujorkā, es parūpēšos, lai jūs tiktu atalgots.

-         Paklau, sinjor, es to nedaru naudas dēļ. Andželo pasmaidīja un, pametis gaisa skūpstu misis Kerijai, pazuda no kajītes, pa ceļam pakampdams kādu glābšanas vesti.

Andželo skrēja pa gaiteni, nokāpa centrālajā klājā un tālāk vairs netika "Stockholm" priekšgals bija ieurbies gandrīz vai līdz kapelai, pametot uz klāja saliektu metālu un stikla lausku kaudzi. Viņš devās prom no vissmagāk cietušās vielas pa vidusgaiteni, kas veda uz kuģa pakaļgalu, un pa citām kāpnēm nokļuva uz A klāja. Ari šeit daudzas labās puses kajītes bija itin vienkārši nozudušas. Un atkal Andželo bija jāmeklē apkārtceļš.

Viņš apstājās un pārkrustījās ik reizi, pirms devās lejup uz citu klāju. Šis žests viņu nomierināja, lai gan pats apzinājās, cik tas ir veltīgs. Pat Dievs nav tik neprātīgs, lai sekotu viņam lejā grimstoša kuģa iekšienē.

Andželo brīdi apstājās, lai apsvērtu savu atrašanās vietu. Nu viņš bija uz B klāja, kur atradās garāža un daudzas mazās kajītes. Starp priekšējām tūristu klases kajītēm atradās garāža piecdesmit automašīnām. Ar gaisa kondicionētāju apgādātā telpa aizņēma visu kuģa platumu. Durvis abos sānos ļāva automašīnām uzbraukt tieši uz piestātnes. Andželo šeit bija nokāpis tikai vienu reizi kāds no garāžas vīriem, arī sidlietis, bija gribējis parādīt, cik brīnumainu "Chrysler"markas automašīnu ved atpakaļ no Itālijas. Skandināviem bija vajadzīgs gads, lai radītu mašīnas plūdlīniju dizainu, un Turīnā bija nepieciešami vēl piecpadsmit mēneši, lai ar rokām uzbūvētu šo simt tūkstošus dolāru vērto auto. Viņš varēja saskatīt neiedomājami skaistās, modernās līnijas caur spraugām sargājošajā redeļu nodalījumā. Abi vīrieši bija vairāk ieinteresējušies par "Rolls-Royce", kuru kāds bagāts amerikānis no Maiamibīčas veda mājās pēc sava kāzu ceļojuma uz Parīzi. Andželo un viņa draugs pārmaiņus iztēlojās sevi gan par "Rolls-Royce"šoferi, gan par pasažieri.

Andželo atcerējās, ka garāžā esot deviņas automašīnas. Varbūt kādai būtu domkrats, kuru varētu dabūt. Diez kādas cerības viņš neloloja, apskatījis labās puses bojājumus. Otrs kuģis bija ietriecies tieši garāžas sienā. Nomākts viņš apstājās, lai atelstos un noslaucītu sviedrus no acīm. Un ko tagad? Bēgt? Mamma mia/ļ-d nu gaisma nodziest? Viņš nekad neatradīs ceļu! Bailes kņudināja kājas, pūloties tās iekustināt.

Pagaidi!

Todien, kad viņš apmeklēja garāžu, draugs bija parādījis arī citu braucamrīku, kādu milzum lielu bruņoto kravas furgonu, tas atradās no postījuma tālākajā galā. Uz spīdīgā melnā metāla korpusa nebija nekāda marķējuma. Kad Andželo bija apjautājies, draugs tikai pagrozīja acis un paraustīja plecus. Varbūt zelts. Viņš zināja teikt vienīgi to, ka furgons tiek apsargāts dienu un nakti. Pat tad, kad abi bija sarunājušies, Andželo bija ievērojis kādu vīru tumšpelēkā formastērpā, kas raudzījās viņos, līdz abi aizgāja prom.

Klājs iedrebējās zem viņa kājām. Kuģis sašķiebās vēl par kādu grādu. Andželo bailes nu jau bija pārtapušas patiesās šausmās.

Sirds sāka strauji aulekšot un nomierinājās tad, kad kuģis pārstāja zvāroties. Viņš prātoja, ka daudz netrūkst, lai tas apgāztos. Palūkojies uz līdzpaņemto glābšanas vesti, viņš iesmējās. No tās nebūtu diez kāda jēga, ja kuģis apgāztos un viņš grimtu kopā ar to, atrazdamies pašā apakšā. Piecas minūtes. Tas ir viss, ko viņš var atļauties. Tad, ko kājas nes, jāskrien atpakaļ uz augšējo klāju. Viņi abi ar Keriju kaut ko izdomās. Viņiem jātiek galā! Viņš atrada durvis uz garāžu, dziļi ievilka elpu, atvēra durvis un devās iekšā.

Plašā telpa grima melnā tumsā, vienīgi pie augstajiem griestiem spīdēja dzeltenas avārijas spuldzītes. Viņš paraudzījās uz labā borta pusi un pamanīja uz grīdas ņirbošu atspīdumu garāžā iekļuva ūdens, tas skalojās ap potītēm. Acīmredzot tas ieplūda no jūras, un, ja garāža vēl nav pilna ar ūdeni, tas notiks pēc dažām minūtēm. Jādomā, automašīnas ir sašķaidītas ar nazim līdzīgo kuģa priekšgalu. Laika nebija daudz. Andželo sāka virzīties gar sienu uz tālākā stūra pusi. Loģika viņu skubināja izbeigt bīstamo un veltīgo laika tērēšanu un nedoties tālāk. Tūlīt pat jāiet ārā un jātiek uz augšējā klāja! Pronto! Kamēr vēl garāža nav pārvērtusies par akvāriju…

Iztēlē viņš skatīja misis Keriju, kas bija piespiesta pie sienas gluži kā tauriņš. Lielais furgons bija viņas pēdējā iespēja, lai gan patiesībā pilnīgi nereāla visticamāk, domkrats būs tajā ieslēgts. Andželo pārliecināja sevi, ka nāksies doties prom ar tukšām rokām, un apstājās, lai vēl pēdējo reizi nopētītu furgonu. Un tad viņš atklāja, ka nav tur viens.

Furgona tuvumā tumsu pāršķēla tievs gaismas stariņš. Vēl viens. Kabatas baterijas! Pārnēsājamās lampas mirdzēja un bija novietotas uz grīdas, lai apgaismotu furgonu. Tās viņam ļāva saskatīt, ka apkārt automašīnai kustas vairāki viri. Daži bija ģērbušies pelēkos forinastērpos, citi savukārt lietišķos melnos uzvalkos. Furgona pakaļējās un sānu durvis bija atvērtas. Andželo nevarēja saskatīt, ko viņi dara, redzams bija vienīgi tas, ka šie viri darbojas ar ciešu apņēmību. Viņš jau bija veicis aptuveni divas trešdaļas ceļa pāri garāžai un grasījās uzsaukt: "Signores!" tomēr klusēja.

Kaut kas pustumsā sakustējās. Viri pelēkajos tērpos pēkšņi darbojās kā aktieri uz krēslainas skatuves, viņi izzuda tumsā un tad atkal parādījās. Četri no viņiem, tērpušies mašīntelpas kombinezonos, virzījās pāri garāžai. Kaut kas viņu zaglīgajā gaitā, kas atgādināja kaķa pielavīšanos putnam, lika Andželo klusu parauties malā. Kāds no apsargiem pagriezās, ieraudzīja tuvojošos stāvus un sniedzās pēc pistoles pie gurna.

Vīri kombinezonos sakņupa uz viena ceļgala militārā pozā un pacēla priekšmetus, kurus bija nesuši pār pleciem. Redzot viņu kustības, Andželo saprata, ka kļūdījies, noturēdams nestos priekšmetus par darbarīkiem. Izaugot mafijas zemē, nevar nezināt, kāds izskatās automāts un kā to mērķē.

Četri ieroča stobri vienlaikus atklāja uguni, mērķējot uz redzamo draudu apsargu, kurš bija pacēlis gatavībā savu pistoli. Lodes triecās uz viņu, izsitot pistoli no rokām. Ķermenis sašķīda, ložu caururbts, un pārvērtās par sarkanu asiņu, miesas un apģērba gabalu mākoni.

Pārējie centās steigšus paslēpties, taču, nepaspējuši paspert ne soli, tika bez žēlastības nopļauti svina ložu krusā. Metāla sienās ar nejauku vibrāciju un neprātīgu gaudošanu vairākkārtīgi atbalsojās šāviņu atsitieni pret bruņoto furgonu. Lai ari bija pilnīgi skaidrs, ka neviens nevarētu būt dzīvs, vīri ar automātiem virzījās uz priekšu, šaujot uz guļošajiem ķermeņiem.

Piepeši iestājās klusums.

Gaisā lidinājās sārts dūmu aizsegs, stipri oda pēc šaujampulvera un nāves.

Šāvēji pagrieza pret sevi visus ķermeņus pēc kārtas. Andželo likās, ka viņš sajuks prātā. Viņš stāvēja, pieplacis pie starpsienas, sastindzis bailēs, lādēdamies par šo nejaušību. Acīmredzot tie bija laupītāji! Tagad šāvēji droši vien ķersies pie naudas maisu vilkšanas ārā no furgona. Taču viņi darīja kaut ko dīvainu pacēla asiņojošos ķermeņus no grīdas, ko klāja arvien biezāks ūdens slānis, un vilka tos citu pēc cita pie furgona. Pēc tam viņi sastūma visus iekšā, aizcirta durvis un aizbultēja.

Andželo juta aukstumu pie kājām, bet tam nebija nekāda sakara ar bailēm tur, kur viņš stāvēja, bija pacēlies ūdens līmenis. Viņš virzījās tālāk no furgona, slīdēdams nemanāmi gar sienu. Tuvāk durvīm ūdens bija līdz ceļiem, pēc neilga brīža jau līdz padusēm. Viņš uzvilka glābšanas vesti, ko turēja, sakampis rokā. Mierīgiem kraula vēzieniem viņš tuvojās durvīm, tad pagriezās, lai pēdējo reizi paraudzītos atpakaļ. Viens no šāvējiem brīdi lūkojās uz Andželo pusi, tad viņš un pārējie nometa ieročus, iebrida ūdenī un sāka peldēt. Andželo izslīdēja ārā no garāžas, lūgdams Dievu, lai šāvēji nebūtu viņu ievērojuši. Gaitenis bija pārplūdis, un viņš turpināja peldēt, līdz sajuta pamatu zem kājām. Kurpes un apģērbs šķita piemirkuši svina smagumā. Nevaldāmu šausmu radīta spēka uzplūdā viņš joņoja augšup pa kāpnēm, it kā šāvēji viņam dzītos pakaļ.

Pēc brīža Andželo bija Keriju kajītē.

Man neizdevās dabūt sviru, viņš aizelsies izdvesa. Garāžā… Viņš aprāvās.

Gultas rāmis bija atspiests tālāk no sienas, un Kerijs kopā ar kuģa ārstu un vēl kādu apkalpes darbinieku saudzīgi atbrīvoja sievu. Kerijs ieraudzīja viesmīli.

-    Angelo, es uztraucos par jums!

-    Vai ar viņu viss būs kārtībā? Andželo bažīgi apjautājās. Misis Kerijas acis bija aizvērtas, naktskrekls piemircis ar asinīm.

Arsis pārbaudīja pulsu.

-    Viņa ir zaudējusi samaņu, bet vēl joprojām dzīva. Iespējams, ka ir iekšēji savainojumi.

Kerijs ievēroja Andželo slapjās drēbes un tukšās rokas.

-    Šie puiši man palīdzēja. Man atsūtīja domkratu no kāda glābšanas kuģa. Jums acīmredzot garāžā neizdevās neko atrast.

Andželo papurināja galvu.

-    Ak dievs, jūs esat galīgi slapjš! Man nudien žēl, ka jums nācās visu to paciest.

-    Tas nekas. Andželo papurināja galvu.

Ārsts iešļircināja Mairai zāles.

-    Tas ir morfijs pret sāpēm, viņš paskaidroja un centās neizrādīt savu satraukumu. Mums viņa jādabū nost no kuģa, cik ātri vien iespējams.

Viņi ietina bezsamaņā guļošo sievieti segā un aiznesa uz pastaigu klāja zemāko pusi. Migla bija brīnumainā kārtā pazudusi, apkārt lainerim redzēja daudzus mazus kuģus, to signālugunis atspīdēja jūrā. Virs viņiem gluži kā spāres laidelējās krasta apsardzes helikopteri. Starp cietušo laineri un glābšanas kuģiem turp un atpakaļ kursēja laivas. Pati intensīvākā glābšanas laivu kustība noritēja starp "Andrea Doria" un milzīgu pasažieru laineri, uz kura sāniem bija uzraksts "Īle de France". Tā starmeši bija pavērsti pret cietušo kuģi. Rīkojums pamest kuģi tā arī nebija dots; pasažieri pēc divas stundas ilgas gaidīšanas devās paši pāri bortam. Vispirms tika nocelti bērni, sievietes un vecāki cilvēki. Tas noritēja lēni, jo vienīgais veids, kā nodabūt cilvēkus no kuģa, bija ar virvju vai tīklu palīdzību.

Misis Keriju piesaitēja pie nestuvēm, kas tika uzmanīgi nolaistas lejā glābšanas laivā, kur to satvēra draudzīgas rokas.

Kerijs pārliecās pāri margām un, pārliecinājies, ka sieva ir drošībā, pagriezās pret Andželo.

-    Ātrāk tieciet prom no šā kuģa, draugs! Tas nogrims.

Andželo bēdīgi paraudzījās apkārt.

-    Visai drīz, mister Kerij. Es vispirms palīdzēšu dažiem pasažieriem. Smaidīdams viņš piebilda: Vai atceraties, ko es teicu par savu vārdu? Kad Andželo bija pirmoreiz ticies ar Kerijiem, viņš jokojot bija piezīmējis, ka viņa vārds nozīmē "eņģelis", kāds, kas apkalpo citus.

-    Atceros. Kerijs satvēra viesmīļa plaukstu. Paldies! Es jums nekad nevarēšu atlīdzināt. Ja vien jums kaut kas vajadzīgs, griezieties pie manis. Sapratāt?

Andželo pamāja.

-    Grazie!Sapratu. Lūdzu, pasakiet ardievas no manis savai bella signora!

Kerijs pamāja, pārkāpa pāri bortam un pa auklu ieslīdēja glābšanas laivā. Andželo māja atvadas. Viņš nebija nedz Kerijam, nedz kādam citam stāstījis par dramatisko notikumu garāžā. Nebija īstais laiks. Iespējams, ka tāda nebūs nekad. Neviens neticētu viesmīļa stāstījumam. Viņš atcerējās kādu sicīliešu teicienu putns, kurš dzied kokā, savu dzīvi beidz kallā uz plīts.

Nāves stunda bija gandrīz vai beigusies.

Pēdējie dzīvi palikušie lika noņemti no kuģa sārtā rīta blāzmā. Kapteinis un rezerves apkalpes locekļi palika uz kuģa līdz pēdējai minūtei, lai netiktu pieprasīta atlīdzība par tā izglābšanu. Tad arī viņi ieslīdēja pa virvēm glābšanas laivās.

Kad siltā rīta saule pacēlās arvien augstāk skaidrajās debesīs, kuģis vēl spēcīgāk sašķiebās. Pulksten deviņos piecdesmit tas gulēja uz labajiem sāniem četrdesmit piecu grādu leņķī. Priekšgals bija daļēji iegrimis.

"Stockholm"atradās apmēram trīs jūdzes nostāk, lā priekšgals izskatījās kā savīta metāla gūzma. Eļļainajā ūdenī mētājās drazas. Turpat turējās divi eskadras mīnukuģi un četri krasta apsardzes kuteri. Debesīs riņķoja lidmašīnas un helikopteri.

Beigas pienāca aptuveni desmitos. Vienpadsmit stundas pēc sadursmes "Andrea Doria "pilnībā apvēlās uz labajiem sāniem. Tukšās glābšanas laivas, kas bija pretojušās apkalpes pūliņiem nolaist tās ūdenī, tagad beidzot bija atbrīvojušās no pacēlājiem un peldēja prom. Apkārt kuģim virmoja putojošas šļakatas, kad korpusā ieslodzītais gaiss spiediena rezultātā izšāvās caur iluminatoriem.

Saule apmirdzēja milzīgo stūri un abas slapjās deviņpadsmit pēdu lielās dzenskrūves, kas bija vadījuši kuģi lepnā gaitā pāri okeānam. Dažu minūšu laikā ūdens aprija priekšgalu, pakaļgalam saceļoties stāvus gaisā, un kuģis ieslīdēja dzelmē, it kā to būtu iesūkuši gigantiska zemūdens briesmoņa vareni taustekļi.

Kuģim grimstot, arvien vairāk ūdens ieplūda korpusā, piepildot atsevišķos nodalījumus un kajītes. Spiediens, kas plēsa metālu, un ūdens straumes radīja spokainus, gandrīz vai cilvēka vaidus, kas parasti lika šausmās nodrebēt zemūdens pasaulei.

Kuģis tuvojās jūras dibenam gandrīz vai tajā pašā leņķī un novietojumā, kā bija sācis grimt. Divi simti divdesmit piecu pēdu dziļumā tas atdūrās pret gultni, tad noslīga uz labajiem sāniem savā smilšainajā kapavietā. Burbuļi, kas spiedās ārā no simtiem atveru, pārvērta tumšo ūdeni apkārt vrakam gaiši zilu.

Vismaz piecpadsmit minūtes neprātīgā virpulī griezās dažādas atlūzas. Kad ūdens virsma kļuva atkal normāla, krasta apsardze tika norīkota vietā, kur bija kuģis, nostiprināt īpašas norādes boju.

Pasaulei bija zudusi divus miljonus dolāru vērta krava vīni, smalki audumi, mēbeles un olīveļļa.

Zudībā aizgāja arī unikāli mākslas darbi sienas gleznojumi, gobelēni un vecā admirāļa bronzas statuja.

Dziļi kuģa iekšienē palika bruņotais melnais furgons ar ložu cauršautiem līķiem, aiznesot dzelmē noslēpumu par slaktiņa cēloni.

Garš, gaišmatains vīrietis nogāja pa kāpnēm no kuģa "Ile cle France" uz 84. muliņu un devās uz muitas nojumi. Ar melno vilnas jūrnieka cepuri galvā un garo mēteli viņš neizcēlās starp simtiem pasažieru, kas drūzmējās uz klāja.

Humānā pienākuma izpilde bija aizkavējusi franču laineri trīsdesmit sešas stundas no brauciena grafika. Tas ieradās Ņujorkā ceturtdienas pēcpusdienā, satrauktā pūļa sagaidīts, un uzkavējās tik ilgi, kamēr no tā nokāpa septiņi simti trīsdesmit trīs dzīvi palikušie "Andrea Doria"pasažieri. Veicis savu vēsturisko glābšanas misiju, kuģis aši pagriezās un devās atpakaļ pa Hudzonas upi uz okeānu. Galu galā laiks ir nauda!

-    Nākamais! sacīja muitas ierēdnis, palūkodamies augšup no sava galda.

Viņš mirkli prātoja, vai vīrietis, kas stāv viņam priekšā, ir guvis savainojumu šajā sadursmē, taču tad nolēma, ka brūce jau sen sadzijusi.

-Ārlietu ministrijas pagaidu pases izglābtajiem pasažieriem. Parakstieties uz šīs tukšās deklarācijas veidlapas! Man vajadzīgs vienīgi jūsu vārds un ASV adrese, sacīja muitas ierēdnis.

-Jā, paldies! Mums stāstīja par to uz kuģa. Gaišmatainais vīrs pasmaidīja. Varbūt tā likās rētas dēļ. Mana pase diemžēl ir Atlantijas okeāna dibenā. Viņš pateica savu uzvārdu Džonsons, viņš dodoties uz Milvoki.

Ierēdnis norādīja:

-    Ejiet tur, mister Džonson! Veselības aizsardzības dienestam jūs jāpārbauda, vai neslimojat ar kādu lipīgu slimību. Tas nebūs ilgi. Nākamais, lūdzu!

Veselības pārbaude neaizņēma daudz laika, kā jau bija solīts. Pēc brīža gaišmatainais vīrs jau soļoja cauri vārtiem. Pūlis, kas sastāvēja no izglābtajiem pasažieriem, radiniekiem un draugiem, bija izplūdis no tvaikoņu piestātnes uz ielas, radot transporta sastrēgumus, mašīnas, autobusi un taksometri pārvietojās lēnām un signalizēdami. Viņš apstājās līkumā un ieskatījās sejās sev apkārt, līdz ieraudzīja pazīstamas acis, tad vēl kādas un vēl… Viņš pamāja, apliecinot, ka ir redzējis savus biedrus, pirms visi izklīda dažādos virzienos.

Viņš devās prom no pūļa uz Četrdesmit ceturtās ielas pusi un pamāja taksometram. Nakts pūliņi viņu bija nogurdinājuši, gribējās pēc iespējas ātrāk atpūsties.

Viņu darbs bija padarīts. Vismaz pagaidām.

1. nodaļa

2000. gada 10. jūnijā Marokas piekrastē

Ņina Kirova stāvēja senatnīgo kāpņu augšgalā un raudzījās pāri rāmajiem, zaļajiem lagūnas ūdeņiem, domādama, ka nekad nav redzējusi neauglīgāku krastmalu par šo izolēto Marokas zemes strēli. Nekas nekustējās nomācošajā pekles karstuma. Par cilvēku apmetni liecināja vienīgi daudzās palsi brūnganās kapenes ar cilindriskajiem jumtiem, kuras bija uzceltas ap lagūnu gluži kā pludmales namiņi aizgājējiem. Gadsimtu gaitā smiltis, plūstot caur izliektajiem portāliem, bija sajaukušās ar mirušo pīšļiem. Ņina pasmaidīja tik jūsmīgi kā bērns, kas ierauga dāvanas zem Ziemassvētku eglites. Jūras arheologiem šis kailās piekrastes liekas daudz skaistākas nekā baltas smiltis un palmas tropiskā paradīzē. Sērīgās vietas nejaukais izskats acīmredzot to bija pasargājis no tā, par ko Ņina visvairāk baiļojās, no apmetnes vietas sabojāšanas.

Ņina nosolījās atkal pateikties doktoram Noksam, kurš bija viņu pierunājis piedalīties šajā ekspedīcijā. Sākumā viņa bija atteikusies, atbildēdama zvanītājam no Pensilvānijas universitātes antropoloģijas nodaļas, ka tā būšot veltīga laika tērēšana. Līdz mūsdienām noteikti katra colla Marokas piekrastes līnijas jau esot sīki izpētīta. Pat ja kāds atklātu apmetni zem ūdens, romieši to būtu aprakuši zem betona kaudzes, uzbūvējot piekrastes nostiprinājumus. Lai arī Ņina apbrīnoja romiešu inženieru risinājumus, viņa uzskatīja, ka to dēļ daudz kas no vēstures pieminekļiem gājis zudībā.

Ņina apzinājās, ka viņas atteikumam ir ikdienišķāks cēlonis nekā arheoloģija. Viņa pūlējās tikt galā ar daudzajiem dokumentiem, kas bija sakrājušies sakarā ar kāda kuģa bojāeju netālu no Kipras krastiem teritorijā, uz kuru pretendē turki. Provizoriski pētījumi liecināja, ka tas ir sena grieķu kuģa vraks, un tas izraisīja pretrunīgas prasības starp mūžsenajiem ienaidniekiem. Ankarā un Atēnās jau lika darbināti dzinēji, liekot nacionālo lepnumu uz spēles, taču tad Ņina, veicot izrakumus, atklāja, ka tas ir sīriešu tirdzniecības kuģis. Līdz ar to šajā strīdā tika iejaukti arī sīrieši, tomēr mazinājās asiņainās sadursmes iespējas. Nu visas formalitātes nācās kārtot Ņinai, jūras arheoloģijas konsultējošās firmas "Mari-Time Research" īpašniecei, prezidentei un vienīgajai darbiniecei.

Dažas minūtes pēc tam, kad viņa bija paziņojusi universitātei, ka ir pārāk aizņemta, lai pieņemtu šo piedāvājumu, piezvanīja Stentons Nokss.

-    Man laikam kaut kas nav kārtībā ar dzirdi, doktore Kirova, viņš ierunājās lekcijās tik bieži dzirdētajā sausi nazālajā balsi. Šķila, kāds man saka, jūs neesat ieinteresēta mūsu Marokas ekspedīcijā, un tā taču, protams, nevar būt taisnība.

Kopš pēdējās sarunas ar bijušo pasniedzēju bija pagājuši vairāki mēneši. Viņa smaidīja, iztēlojoties sniegbalto matu cekulu, fanātisko acu mirdzumu aiz metāliskajiem briļļu ietvariem un uzliektās ūsas virs šķelmīgās mutes.

Ņina centās mazināt gaidāmā valdzinošā uzbrukuma ietekmi.

-   Visu cieņu, profesor Noks, bet es šaubos, vai maz ir kāda josla gar Ziemeļāfrikas krastiem, ko nav pārbūvējuši romieši vai atklājis kāds cits.

-    Bravo! Priecājos, ka jūs atceraties pirmās trīs lekcijas arheoloģijā, doktore Kirova.

Ņina iespurcās par Noksa spēju tik brīvi liki lietā savu profesionālo stilu. Viņai bija nedaudz pāri trīsdesmit, piederēja veiksmīga konsultējoša firma un gandrīz tikpat daudz zinātnisko grādu kā Noksam, tomēr blakus profesoram viņa joprojām jutās kā studente.

-    Kā lai es to aizmirstu? Skepticisms, skepticisms un vēlreiz skepticisms.

-    Tieši tā, profesors noteica ar jūtamu līksmi. Šie trīs rūcošie skepticisma suņi, kas saraus jūs gabalos, ja nepasniegsiet viņiem pusdienās pamatīgus pierādījumus. Jūs pārsteigs tas, cik bieži manas pamācības nokļūst nedzirdīgās ausīs. Profesors teatrāli nopūtās, tad ierunājās lietišķākā tonī: Jā, es saprotu jūsu bažas, doktore Kirova. Citreiz es jums piekristu par apmetnes sagandēšanu, bet šī vieta ir Atlantijas okeāna krastā tālu aiz Melkartas pīlāriem, prom no romiešu ietekmes.

Interesanti, ka Nokss bija izmantojis feniķiešu nosaukumu Vidusjūras rietumu galam, kur Gibraltāra skāvienos guļ Tanžera. Grieķi un romieši šo vietu dēvēja par Hērakla stabiem. Ņina zināja no studiju laikiem, ka uz nosaukumiem Nokss bija precīzs kā smadzeņu ķirurgs.

-    Nūjā, bet es esmu ļoti aizņemta…

-     Doktore Kirova, es to labi saprotu, Nokss pārtrauca.

—Man nepieciešama jūsu palīdzība. Ārkārtīgi! Man līdz kaklam apnikuši tie sauszemes arheologi, kas ir tik bikli, ka pat vannā kāpj ar galošām. Mums tiešām kāds jādabū ūdenī. Tā ir maza ekspedīcija, kāds ducis cilvēku, un jūs būtu vienīgā nirēja.

Ne velti Nokss bija izpelnījies slavu kā prasmīgs makšķernieks viņš pakārdināja Ņinu, pieminot feniķiešus, izlika āķi ar savu žēlabaino saucienu pēc palīdzības, tad apreibināja viņu ar to, ka, būdama vienīgā nirēja, viņa būtu noteicēja par jebkādiem zemūdens atradumiem.

Ņina ļoti skaidri iztēlojās profesora sārto degunu notrīsam sajūsmā. Viņa pārbīdīja mapes uz sava galda.

-     Man jāpabeidz lērums atskaišu…

Nokss nemaz neļāva turpināt.

-      Esmu lietas kursā par to Kipras darbu, viņš sacīja.

-    Starp citu, apsveicu, ka jums izdevās novērst krīzi starp NATO partneriem. Esmu parūpējies par visu. Man ir divi ļoti kompetenti kolēģi, kas labprāt gūtu pieredzi birokrātisko formalitāšu kārtošanā, jo tā ir būtiska sastāvdaļa mūsdienu arheoloģijā. Tā ir provizoriska apskate. Mēs būsim prom tikai nedēļu vai desmit dienas. Pa to laiku mani uzticamie jaunie rokaspuiši būs uzlikuši punktus uz visiem "i". Jums nav tas jāizlemj uzreiz. Es jums nosūtīšu pa faksu kādu materiālu. Ieskatieties tur un tad sūtiet man atpakaļ!

-    Cik ilgs laiks jums nepieciešams, doktor Noks?

-    Ar stundu būs gana. Atā!

Ņina nolika klausuli un skaļi iesmējās. Stunda.

Gandrīz uzreiz papīrs sāka slīdēt ārā no faksa aparāta, gluži kā lava vulkāna izvirdumā. Tas bija projekta pieteikums, ko iesniedzis Nokss, līdz ar lūgumu piešķirt finansējumu. Viņam bija nepieciešami līdzekļi, lai pētītu grieķu un romiešu vai vēl kādas iespējamās drupas. Tas bija tipisks Noksa paņēmiens, viņš prata intriģējot savirknēt kopā faktus un iespējas, izceļot savu projektu starp citiem, kas arī sacentās par finansējumu.

Ņina pārlaida ietrenētu skatienu pār pieteikumu, tad pievērsa uzmanību kartei. Ekspedīcijas objekts pletās no Dra upes grīvas līdz Rietumsahārai Marokas piekrastes līdzenumā. Bungodama ar pildspalvas galu pa zobiem, viņa pētīja apkārtnes palielināto karti. Piekrastes izrobojums izskatījās tāds, it kā kartogrāfs, velkot krasta līniju, būtu žagojies. Ievērojot vietas tuvumu Kanāriju salām, viņa atliecās krēslā atpakaļ un nolēma, ka viņai jānokļūst šajā vietā, iekams nav zaudējusi prātu. Viņa pacēla klausuli un piespieda ciparu taustiņus.

Nokss uzreiz atsaucās:

-    Mēs braucam nākamnedēļ.

Tagad, kad Ņina apskatīja lagūnu dabā, līnijas un līkloči uz kartes bija saredzami kā fiziski objekti. Līcis bija gandrīz vai apaļš, to ieskāva robainas sarkanbrūnas klintis. Aiz ieejas līcī atradās sēklis, kas bēguma laikā noplaka līdz dūņainai, ņirbošai peļķei. Pirms tūkstošiem gadu lagūna tieši bija savienota ar okeānu, un tās dabiski pasargātie ūdeņi pievilināja senos jūrasbraucējus, kas parasti noenkurojās vienā vai otrā piekrastes pusē, lai nogaidītu labvēlīgu laiku vai pārlaistu nakti. Tuvumā atradās izžuvusi upes gultne, ko vietējie dēvēja par tvadi. Arī tā bija laba zīme apmetnes parasti veidojās pie upēm.

No lagūnas cauri kāpām veda šaura, smilšaina taka, izbeigdamās pie maza grieķu tempļa drupām. Osta droši vien bijusi pārāk šaura romiešu kuģiem. Ņina iedomājās, ka grieķi varētu izmantot šo nelielo līci par pagaidu pieturas vietu. Stāvais krasts nelikās piemērots preču nogādāšanai iekšzemē. Viņa bija pārbaudījusi vecās kartes jebkura zināmā senatnīgā apmetne atradās jūdzēm tālu no šejienes. Pat mūsdienās tuvākais ciems, klusa, berberu apdzīvota vieta, bija desmit jūdzes prom pa izdangātu zemesceļu.

Ņina aizsedza acis no saules un lūkojās pāri ūdenim uz kādu kuģi, kas bija noenkurojies netālu no krasta. Tā korpuss no ūdenslīnijas līdz virsbūvei bija nokrāsots tirkīza zaļumā. Korpusam pa vidu izdevās saskatīt burtus NZJA, Nacionālās zemūdens un jūras aģentūras saīsināto apzīmējumu, un viņa laiski nodomāja, ko gan ASV valdībai piederošs kuģis dara tik attālā Marokas piekrastē, tad pacēla lielu tīklveida somu un devās lejup pa duci apdilušu akmens pakāpienu līdz pēdējam, kuru maigi apskaloja ūdens.

Ņina noņēma Pensilvānijas universitātes beisbola cepurīti, un saule apspīdēja nobriedušas labības krāsas bizes. Viņa noģērba nesamērīgi lielo T kreklu, zem tā pavilktajam puķainajam bikini peldkostīmam atsedzot spēcīgu augumu, turpat vai sešas pēdas garu.

Ņina bija mantojusi savu vārdu, zeltainos matus, mazliet apaļīgo seju un zemniecisko izturību, par kuru vīriešiem būtu jānokaunas, no savas vecvecmāmiņas, spēcīgas laukstrādnieces, kas bija sastapusi Ukrainas druvās savu īsto mīlestību cara zaldātu. No savas mātes gruzīnietes Ņina bija guvusi pašapzinīgu skatienu gandrīz vai aziātiskajās pelēkajās acīs, izteiktos, augstprātīgos vaigu kaulus un pavedinošo muti. Kad ģimene emigrēja uz Savienotajām Valstīm, ģenētiskās paaudžu pārvērtības bija padarījušas Kirovu sieviešu siluetu slaidāku viduklī un gurnos, tomēr saglabājot tīkamas formas un raženu krūšu apveidu.

Ņina izņēma no somas "Nikon" digitālo fotoaparātu, kas pēc pasūtījuma bija iebūvēts plastmasas aptverē, un pārbaudīja apgaismojumu, tad apskatīja gaisa rezervuāru un ASV nirēju peldspējas kompensatoru, melnsarkano Hendersona kombinezonu, pleznas, cimdus, pārsegu, slogjostu, masku un akvalanga cauruli. Viņa saģērbās, uzmauca galvā stīpu ar "ciklopu" spuldzi, kas atstāja rokas brīvas, un saāķēja slogjoslu. Beigās Ņina piesprādzēja pie gurna septiņu collu titāna nazi. Pakārusi paraugu somu uz āķa, viņa noregulēja laiku uz sava nesen iegādātā pulksteņa tas bija paredzēts nirējiem un bija aprīkots ar dziļuma norādi.

Niršanas kompanjona nebija, tāpēc nācās veikt ierasto pirmsniršanas pārbaudi divreiz. Viss bija kārtībā; viņa apsēdās uz kāpnēm, uzāva pleznas un ieslīdēja ūdeni, pirms svelmainā Ziemeļāfrikas saule sāk cepināt zem ūdenslīdēja tērpa. Remdenais ūdens iesūcās starp ādu un neoprēna kombinezonu, ātri vien sasilstot līdz ķermeņa temperatūrai. Viņa pārbaudīja galvenos un papildu regulatorus, tad atgrūdās pret kāpnēm, pagriezās un lēniem kraula vēzieniem iepeldēja dīķim līdzīgajā lagūnā.

Nemanīja nekādu viļņošanos, gļotainais ūdens bija mazliet iesāļš, virspusē peldēja sanesumi, tomēr tas netraucēja Ņinu izbaudīt savu brīvību. Viņa slīdēja uz priekšu, viegli kustinādama pleznas un juzdama līdzi sauszemes arheologiem, kuri rāpo uz jēliem ceļgaliem ar lickšķerēm un slotiņām rokās un kuru acīs kož sviedri un putekļi. Ņina varēja pārvietoties ar pilnīgām ērtībām kā lidmašīna, kas veic apskati no augšas.

Ieeju lagūnā sargāja zema sala, kas bija noaugusi ar nīkulīgām priedēm. Viņa nolēma peldēt tieši uz salu un sadalīt lagūnu divās daļās, pēc tam izpētīt katru pusi atsevišķi, veicot vairākus paralēlus peldējumus taisnā leņķī pret šo dalījuma līniju. Pētījumu metode bija līdzīga tai, kādu lieto kuģa vraka meklēšanai okeānā. Sānizvērses hidroakustisko ierīču vai magnetometru vietā darbosies viņas acis; precīzie instrumenti tiks izmantoti vēlāk. Tagad viņa vēlējās tikai izjust šo zemūdens pasauli.

Zem duļķainās virsmas ūdens bija samērā skaidrs, varēja saskatīt līdz pat dibenam. Dziļums nebija lielāks par divdesmit pēdām, tāpēc varēja izmantot akvalanga cauruli un pataupīt gaisu. Kļuva redzamas daudzas līnijas, kas savstarpēji krustojās taisnā leņķi ar rūpīgi izvietotu akmens bloku palīdzību. Kāpnes bija turpinājušās zem ūdens, vedot uz senatnīgu izbūvētu krastmalu. Tas bija ievērojams atklājums, jo norādīja, ka lagūna reiz bijusi īsta osta, nevis pagaidu noenkurošanās vieta. Dibens acīmredzot bija klāts ar civilizācijas slāņiem ilgā laika ritējumā, nevis ar garāmbraucošu jūrnieku izmestiem atkritumiem.

Drīz viņa saskatīja biezākas līnijas un skaldītu akmeņu grēdas. Celtnes drupas. Urā! Noliktavas, dzīvojamā māja vai kabinets ostas saimniekam… Tā nekādā ziņā nav bijusi tikai pārnakšņošanas vieta vien.

Aprises kļuva tumšākas, un Ņina nodomāja, ka krastmala izbeigusies. Viņa peldēja pāri plašam, četrstūrainam padziļinājumam un prātoja, vai tas varētu būt zivju rezervuārs, ko senatnīgie iedzīvotāji sauca par piscina. Pārāk liels, olimpiskā peldbaseina apmēros.

Ņina ienira dziļāk. Viņa pārvietojās gar vienu dobuma malu un, nonākusi līdz stūrim, pagriezās un peldēja gar nākamo, līdz bija visu apkārt apskatījusi. Padziļinājuma lielums bija simt reiz simt piecdesmit pēdas.

Ņina ieslēdza lampu virs galvas un ienira dobumā. Dūņainais pamats bija ideāli līdzens un aptuveni astoņas pēdas zem senās krastmalas līmeņa. Spuldzītes šaurais stars apgaismoja saplēstus māla traukus un dažādas lauskas. Ar naža palīdzību viņa izdabūja lauskas ārā no dūņām un, rūpīgi atzīmējusi to novietojumu, ielika paraugu somā. Tad Ņina ieraudzīja kādu kanālu, kas veda jūras virzienā; pa to varēja nokļūt lagūnā. Atvere bija pietiekami liela, lai pa to varētu braukt kuģis. Senatnīgajā krastmalā ierīkotajai piestātnei piemita visas mākslīgajām ostām raksturigās iezīmes. Viņa atrada vairākas iebraucamās vietas, katra no tām bija pietiekami liela, lai uzņemtu vismaz piecdesmit pēdas garus kuģus, un īstu zivju rezervuāru piscina, līdz ar to apstiprinājās viņas teorija par mākslīgo ostu, ko agrāk sauca par cothon.

Dodoties prom no krastmalas, Ņina turpināja savus pētījumus no sadales līnijas, orientācijai izmantojot zemi pa labi. Viņa peldēja starp salu un sauszemi, līdz dažus jardus zem ūdens virsmas atrada zemūdens molu vai viļņlauzi, tas bija būvēts no paralēlām mūra sienām, kas bija pildītas ar skaldītiem akmeņiem. Sausākā laikā tas, iespējams, bija savienojis sauszemi ar salu.

Nonākusi uz salas, viņa novilka savu nirējas ietērpu un devās pa ērkšķiem klātajām klinšu plātnēm uz tās otru pusi. Sala bija vairāk nekā piecdesmit pēdas plata, gandrīz divtik gara un lielākoties līdzena. Koki, kurus viņa saskatīja no krasta, kā izrādījās, sniedzās tik tikko līdz zodam.

Pie ieejas lagūnā slējās akmeņu grēdas, iespējams, pamati, un apaļš bluķu krāvums. Tā šķita ideāla vieta bākai vai novērošanas tornim, kas deva iespēju asredzīgam sargam pārredzēt kuģu satiksmi. No sauszemes varēja sasaukt aizstāvjus, kad vien tika pamanīta kāda burulaiva.

Iekāpusi apļa iekšpusē, Ņina uzrāpās uz kāpņu atliekām, paraudzījās uz kuģi, kuru bija redzējusi jau iepriekš, un atkal nobrīnījās, kāpēc gan amerikāņu valdības kuģis atrodas šajā neauglīgajā un vientuļajā krastā. Pēc brīža viņa savāca savu nirējas aprīkojumu. Bezsvara stāvoklis vēsajā ūdenī bija atsvaidzinošs, un viņa nolēma, ka zivjveidīgie senči pieļāvuši lielu kļūdu, izrāpjoties no jūras uz sauszemi.

Ņina peldēja pāri ieejai lagūnā. Otra pussala pie sauszemes bija zema, tad pamazām paplašinājās, kļuva augstāka un beidzās ar grumbuļainām klintīm. Stāvās, sarkanīgās klintis beidzās tieši ūdenī un izskatījās pēc cietokšņa vaļņa. Ņina ienira, līdz sasniedza gludās sienas pamatni, tad raudzījās pēc takas un, to neatradusi, turpināja virzīties uz zemesraga jūras galu, kas beidzās ar klintsradzi. Lieliska aizsardzības pozīcija, kur strēlnieki varēja atklāt iznīcinošu uguni pret jebkuriem iebraucējiem ostā.

Blakus platformai stiepās horizontāla plātne, zem tās atradās taisnstūrveida atvere, kas pēc lieluma un formas atgādināja durvis. Piepeldējusi tuvāk, Ņina raudzījās caur sejas maskas brillēm un mēģināja ielūkoties draudīgajā melnumā. Tad viņa atcerējās spuldzi virs galvas un ieslēdza to. Gaismas stars uzspīdēja uz spokainu virpuli, un viņa satraukta atkāpās, taču tad no elpošanas aparāta izlauzās smieklu burbuļi sudrabainām zvīņām klātie zivju mazuļi, kas bija tunelī ierīkojuši savas mājas, bija vairāk satrūkušies nekā viņa pati.

Kad pulsa ātrums normalizējās, viņa atcerējās doktora Noksa brīdinājumu neriskēt ar dzīvību, lai iegūtu kādu nieku informācijas, kas ieguls putekļainos sējumos un ko lasīs tikai daži cilvēki. Ar ļaunu prieku viņš mēdza sīkumos kavēties pie to zinātnieku likteņiem, kas zaudējuši inēra sajūtu. Fērbušu aprijuši cilvēkēdāji. Rosini pieveikusi malārija. O'Nils iekritis dziļā šļūdoņa plaisā.

Ņina bija pārliecināta, ka Nokss šos vārdus izdomājis, tomēr saprata viņa aizrādījumu. Viņa bija viena, nebija nekāda "dzīvības ceļa", pa kuru var atgriezties atpakaļ. Neviens nezināja, kur viņa atrodas. Briesmas, kurām vajadzēja viņu atbaidīt, tomēr likās vilinošas. Viņa pārbaudīja manometru. Izmantojot akvalanga cauruli, bija ietaupījies gaiss, ari laiks vēl bija.

Ņina cieši nolēma, ka atveres iekšpusē apstāsies un tālāk nedosies. Tunelis nevarētu būt ļoti garš viņi ir rakušies cauri klintīm ar tā laika primitīvajiem darbarīkiem, neizmantojot dimanta urbjus. Viņa uzņēma dažus attēlus pie ieejas, tad virzījās uz priekšu.

Neticami!

Grīda bija gandrīz vai ideāli līdzena, sienas gludas, tikai ar jūraszāļu kumšķiem.

Ņina devās dziļāk, aizmirsusi savu apņemšanos, arī Noksa prātīgo ieteikumu. Izrādījās, ka tunelis ir visskaistākais kultūras piemineklis, kādu viņa jebkad redzējusi. Jau tagad tas bija garāks par līdzīgu eju zemūdens pilsētā Apolonijā.

Gludās sienas spēji izbeidzās, un tunelis pārvērtās par alu ar nelīdzenām malām, kas sašaurinājās un paplatinājās, nedaudz līkumojot, no tās atdalījās mazākas ejas. Nomelnējušās sienās bija nostiprināti svečturi. Tuneļa urbēji bija paplašinājuši dabisko alu. Ņina apbrīnoja sen mirušo bronzas laikmeta strādnieku prasmi un centību.

Tunelis atkal kļuva platāks un gludenāks. Ņina pārlīda pāri akmeņu grēdai, tālumā mirdzošas zaļganas blāzmas iekārdināta. Jo vairāk viņa tai tuvojās, jo tā mirdzēja arvien spožāk.

Zinātkāres mudināta, viņa bija izlīdusi cauri gvano kaudzei un midzenim, ko apsargāja nikni skorpioni. Lai cik brīnišķīgs likās tunelis, viņa gribēja tikt no tā ārā un atvieglota uzelpoja, kad tas beidzās, uzpeldēja augstāk pa kādiem pakāpieniem, tad cauri velvei iznira atklātā vielā, ko ieskāva pamatu drupas.

Ņinai bija aizdomas, ka doktors Nokss nojauta, ko viņa varētu atrast lagūnā, taču viņš nevarēja zināt atklājumu apmērus. Neviens to nevarēja zināt. Rimsties, saliec savas domas pa plauktiņiem! Novērtē visas detaļas! Sāc darboties kā zinātniece, nevis Haklberijs Fins!

Viņa apsēdās zem ūdens uz kāda vidukļa augstuma akmeņu krāvuma un apsvēra savus atradumus. Osta, iespējams, bija vienlaikus militārs un tirdzniecisks postenis. Ausīs ieskanējās rūkoņa. Skepticisma pārstāvji alkatīgi pieprasīja kārtīgus zinātniskus faktus. Lai galīgi formulētu savus atradumus, katra ostas kvadrātpēda jāizpēta un jāizvērtē.

Iespējams, ka osta iegrimusi, pārvietojoties tektoniskajām plātnēm, varbūt tas noticis lielās zemestrīces laikā mūsu ēras desmitajā gadā. Zemestrīces te nenotika tik bieži kā Vidusjūras rajonā, taču tomēr varēja gadīties. Rūciens. Zinu jau zinu. Nekādus secinājumus, iekams nav visi pierādījumi. Viņa vēroja burbuļus, kas radās, viņai elpojot, un cēlās augšup, un prātoja, ka varbūt ir iespējams ātrāk tikt pie patiesības.

Ņina bija apveltīta ar talantu, kas zināmā mērā bija neparasts un neizskaidrojams. Viņa bija to apspriedusi vienīgi ar dažiem tuviem draugiem un tad gluži kā tiesu medicīnā salīdzinājusi sevi ar Federālā izmeklēšanas biroja ekspertu, kas pārredz nozieguma vietu, it kā būtu aculiecinieks. Viņa bija pārliecinājusi sevi, ka tas nav nekas fizisks, bet gan kāds augstāks signāls no pētījumu objekta, kas tiek papildināts ar fotogrāfisku atmiņu un dzīvu iztēli. Tas bija kaut kas līdzīgs paņēmienam, kā rīkstnieki atrod ūdens āderes ar koka nūjiņas palīdzību.

Ņina bija atklājusi savu talantu nejauši, savā pirmajā braucienā uz Ēģipti. Viņa bija piespiedusi plaukstas pie viena no Kufu lielās piramīdas milzīgajiem pamatakmeņiem. Tas bija dabisks žests, mēģinājums ar tausti apjaust neaptveramo akmeņu krāvumu, taču tad notika kaut kas dīvains un draudīgs. Katru viņas jutekli pārņēma iedomu tēli. Nu piramīda bija uzbūvēta līdz pusei, uz tās līdzenās virsmas rosījās papilnam tumsnēju, gurnautos tērpušos vīru. Viņu sasvīdusī āda spīdēja saulē. Varēja dzirdēt kliedzienus un trīšu čīkstoņu. Ņina atrāva roku nost, it kā akmens būtu nokaitis līdz sarkankvēlei.

Kāda balss ierunājās:

-     Brauksiet ar kamieli, jaunkundzīt?

Viņa pamirkšķināja acis. Piramīda atguva savu milzīgo augstumu, melnīgsnējo vīru vairs nebija. Viņu vietā stāvēja vīrs ar kamieli. Plati smaidīdams, viņš jautāja:

-    Brauksiet ar kamieli, jaunkundzīt? Piedāvāju jums par izdevīgu cenu.

-     Shukran. Paldies! Šodien ne.

Vedējs skumji pamāja un aizlēkšoja prom. Ņina saņēmās un devās atpakaļ uz viesnīcu, kur uzskicēja akmeņu pārvietošanu ar trīšiem, vēlāk viņa to parādīja kādam pazīstamam inženierim. Viņš bija cieši raudzījies uz zīmējumu un nomurminājis: "Traki ģeniāli," tad apjautājies, vai nevarētu nočiept šo ideju un izmantot ceļamkrāna projektā, pie kura pašlaik strādā.

Gadījās arī citi līdzīgi piedzīvojumi. Tas nebija kaut kas tāds, ko var ieslēgt un izslēgt pēc savas vēlmes. Ja uzplaiksnītu saruna no tālas pagātnes ik reizi, kad atrasts kāds taustāms eksponāts, viņa nonāktu vājprātīgo klīnikā. Kādā greznā kūrortā netālu no Romas atradās Kolizeja samazināta kopija, kur sāpju un šausmu vīzijas bija tik spēcīgas, ka Ņina pārāk dzīvi iztēlojās asinīm pielijušas smiltis, sašķaidītus locekļus, mirēju kliedzienus un sāka rīstīties. Kādu brīdi viņai likās, ka zaudējusi prātu. Vairākas naktis neizdevās izgulēties. Varbūt tāpēc viņai nepatika romieši.

Tomēr šis nav romiešu amfiteātris, viņa prātoja. Vēl nepaspējusi sevi atrunāt, viņa piepeldēja pie akmeņu krāvuma, uzlika plaukstas uz tā un aizvēra acis. Iztēlē varēja skatīt krāvējus nesam amforas ar vīnu vai eļļu, buru plakšķēšanu gar koka mastiem, taču tās bija vienīgi iedomas. Viņa atvieglota uzelpoja. Nevajag censties saīsināt zinātnisko ceļu.

Ņina uzņēma vēl dažus attēlus un jutās vīlusies vienīgi par to, ka nav redzējusi nevienu kuģa vraku. Tad viņa savāca māla lauskas, atrada kādu daļēji apraktu akmens enkuru, vēl mazliet pafotografēja un tad pamanīja kaut ko apaļīgu spiežamies ārā tajā vietā, kur pamats bija smilšains.

Viņa piepeldēja klāt un noberza smiltis nost. Izvirzījums bija gabals no kaut kā lielāka. Ieinteresējusies viņa sakņupa uz ceļiem un, notīrījusi vairāk, saprata, ka tas ir liels akmens deguns milzīgā izkaltā sejā, kas no zoda līdz galvas virsai ir aptuveni astoņas pēdas gara. Deguns bija pieplacināts un plats, lūpas pilnīgas.

Galvassega bija pieguļoša, varbūt tā bija bruņucepure. Sejas izteiksme likās nikna. Viņa beidza rakt un pieskārās ar pirkstiem pie melnā akmens.

Pilnīgās lūpas likās sakustamies it kā runātu.

Pieskaries man! Man ir tik daudz, ko tev pastāstīt.

Ņina atrāvās nost un stingi raudzījās nesatricināmajā sejā. Vaibsti bija tādi paši kā agrāk. Viņa ieklausījās balsī. Pieskaries man! Tagad tā skanēja klusāk, to nomāca metāliskais burbuļu troksnis, ko radīja pašas elpa.

Meitenīt, tu esi bijusi zem ūdens pārāk ilgi.

Viņa uzspieda uz vārstuļa. Gaiss ieplūda piepūšamajā vestē. Sirdij joprojām dauzoties, viņa lēnām pacēlās augšup savā pasaulē.

2 . nodaļa

Melnīgsnējais, druknais vīrs ieraudzīja Ņinu tuvojamies aplī uzceltajām teltīm un pieskrēja klāt, izstiepis roku. Rauls Gonsaless ierunājās ar stipri jūtamu spāņu akcentu:

-    Vai drīkstu jums palīdzēt nest somu, doktore Kirova?

-    Viss kārtībā. Ņina bija pieradusi tikt pati galā ar savu aprīkojumu, patiesību sakot, viņa centās no tā nešķirties ne brīdi.

-    Tas man nesagādātu grūtības, viņš galanti iebilda, demonstrēdams smaidu. Juzdamās pārāk nogurusi, lai strīdētos, un negribēdama aizvainot, Ņina pasniedza savu nesamo. Viņš paņēma smago somu, it kā tā būtu pilna ar spalvām.

-Jums bija ražīga diena? viņš apjautājās.

Ņina notrausa sviedrus no acīm un iedzēra malku no sasilušas limonādes pudeles. Viņa nepiederēja pie izklaidīgajiem profesoriem, jo šajā nozarē, kur krellīte vai poga var kļūt par milzu atklājumu, arheologs ir radis ievērot vissīkākās detaļas. Viņa nespēja izprast Gonsalesu; viņa bija mazliet pavērojusi šo vīru, it īpaši tad, kad viņam likās, ka neviens neskatās, un bija pamanījusi sev pievērsto ciešo skatienu; nemirdzot platajam smaidam, acis zem kuplajām uzacīm šķita stingas kā marmors. Ņina bija pievilcīga sieviete un bieži vien izpelnījās vīriešu skatienus, taču Gonsaless uz viņu vairāk lūkojās kā lauva uz gazeli. Nezin kā sagadījās, ka viņš vienmēr bija līdzās, raudzīdamies viņai pār plecu. Un ne tikai viņai. Likās, ka viņš izseko visus ekspedīcijas dalībniekus.

Ņinas pacilājums par saviem atklājumiem pārmāca viņas ierasto piesardzību.

-Jā, paldies! viņa iesaucās. Diena bija ražīga. Ļoti ražīga.

-    No tik gudras pētnieces mazāk nevar gaidīt! Ar lielu nepacietību ceru uzzināt ko sīkāk! Viņš pienesa somu pie Ņinas telts un, nolicis to, devās apstaigāt nometni, it kā būtu atbildīgs inspektors, kas veic uzrauga pienākumus.

Gonsaless stāstīja, ka esot agri pārtraucis strādāt, jo ticis pie lielas naudas, pārdodot savu Dienvidkalifornijas īpašumu, un tagad varot kā amatieris nodoties savam mūžsenajam sapnim arheoloģijai. Izskatījās, ka viņam ir nepilni piecdesmit gadi vai mazliet vairāk; viņš bija vairākas collas īsāks par Ņinu, augums bija drukns un spēcīgs kā kalējam, pieglaustie mati spīdīgi un melni. Viņš bija pievienojies ekspedīcijai ar organizācijas "Time Quest" starpniecību, kas pieņēma darbam arheoloģiskos izrakumos brīvprātīgos, kas. gatavi maksāt. Katrs, kas šķīrās no pāris tūkstošiem dolāru, varēja veselu nedēļu rakņāties ar bērnu lāpstiņu smiltīs un sijāt tās caur sietu. Par velti bija iegūstams trešās pakāpes saules apdegums.

Kopā ar Ņinu un doktoru Noksu grupā bija desmit cilvēku: Gonsaless, Boneli, pusmūža laulātais pāris no Aiovas štata, viņi par samaksu bija pievienojušies ekspedīcijai ar kādas citas organizācijas palīdzību, Ņinai par nožēlu grupā bija arī doktors Fizels no Marokas Antīkās mākslas departamenta (par viņu teica, ka viņš esot karaļa brālēns), Fizela jaunais asistents Kasims, pavārs un divi lopu dzinēji berberi, kas pildīja divkāršus pienākumus, strādājot izrakumos.

Ekspedīcija bija savākusies no dažādām pasaules malām Tarfājā naftas ostā dienvidu piekrastē. Marokas valdība bija izkārtojusi iespēju ekspedīcijai iznomāt no kādas naftas kompānijas trīs deviņvietīgas automašīnas "Renault", ar kurām varēja pārvadāt dalībniekus un ekipējumu. Automašīnas bija nobraukušas pāris simtu jūdžu gar piekrasti pa daudzmaz ciešamiem zemesceļiem.

Pat mūsdienās lielākā valsts daļa šķita pamesta un neapdzīvota, tikai dažviet bija redzamas berberu apmetnes. Teritorija bija tikpat kā neizpētīta līdz tam laikam, kad 'Mobil" un dažas citas kompānijas sāka meklēt piekrastē naftas krājumus.

Nometne atradās aiz kāpām saules nokveldētā laukā, neizteiksmīga līdzenuma malā, kurā vietumis auga dzeloņaini bumbierkoki; tālāk pletās augsta plakankalne. Daži nožēlojami olīvkoki uzsūca pietiekami daudz mitruma no sausās augsnes, lai saglabātu savu nīkulīgo dzīvību. Ēna, ko tie spēja sniegt, bija vairāk gan psiholoģiska. Apmetne atradās netālu no sabrukušiem mūriem un kolonnām, kur tika veikti izrakumi.

Ņina devās uz vienu no krāsainajām kupolveida neilona teltīm, kas bija uzslietas apļa veidā smilšainajā, līdzenajā laukumā. Viņa nomazgāja sāli no sejas un uzvilka tīrus šortus un T kreklu. Paņēmusi savu piezīmju grāmatu, viņa apsēdās ārpus telts uz saliekamā krēsla un pēcpusdienas saulē uzskicēja savus atradumus. Kad grupas dalībnieki sāka atgriezties no izrakumiem, jau bija piezīmētas vairākas lapas.

Doktora Noksa haki krāsas šorti un krekls bija piemirkuši ar sviedriem un appūsti ar putekļiem, ceļgali nobrāzti jēli no rāpošanas pa cieto zemi. Deguns bija garneles sārtumā un āda sākusi lobīties. Atšķirība no viņa ārienes akadēmijā bija pārsteidzoša. Auditorijā Nokss ieradās nevainojamā apģērbā, taču te burtiski metās izrakumos, gluži kā bērns smilšu kastē. Ar savu tropu cepuri, platajiem šortiem un uzplečiem uz kalsnajiem pleciem viņš izskatījās kā izkāpis no veca "National Geographic " izdevuma.

-    Ir nu gan dieniņa! Nokss nikni nometa savu tropu cepuri. Man nudien liekas, ka mums nāksies ierakties vēl divdesmit pēdu dziļāk, līdz atradīsim ko tādu, kas pieskaitāms pie nepakļāvīgā Rifa! Un, ja jums liekas, ka strādāšana ar mani ir gatavās mocības, es jums ieteiktu mazliet pamēģināt darboties kopā ar to pompozo draņķi Fizelu. Līksme viņa balsī par atrašanos izrakumos īsti nesaskanēja ar ņurdēšanu. Nu, bet jūs tik tiešām izskatāties apmierināta! viņš pārmetoši teica. Kā tas izdevās? Lai nu paliek, es redzu to pēc jūsu acīm. Sakiet man ātri, Ņina, citādi es uzdošu papildu mājas uzdevumu.

Dzirdot Noksu nosaucam viņu vārdā, Ņina jutās kā studente. Nu viņa juta izdevību atmaksāt par maigi dzēlīgajām piezīmēm, kuras nācās pieciest auditorijā.

-    Vai jūs negribētu pirms tam atsvaidzināties? viņa apvaicājās.

-    Nē, negribētu vis. Dieva dēļ, jaunkundz, neesiet taču tāda sadiste, jums tas nepiestāv!

-    Es apguvu savu amatu pie laba skolotāja, viņa smaidot attrauca. Nekrītiet izmisumā, profesor! Kamēr jūs atvilksiet savu krēslu, es ieliešu mums ledus tēju un tad pastāstīšu par visu redzēto.

Pēc dažām minūtēm Nokss, sakopojis uzmanību, sēdēja Ņinai blakus un, viegli pieliecis galvu, klausījās viņas stāstījumā. Viņa aprakstīja savus novērojumus, sākot no brīža, kad bija nokāpusi lejā un ielaidušies ūdenī, tomēr nepateica par akmenī izcirsto galvu. Nesaprotamu iemeslu pēc viņai nelikās viegli par to runāt. Varbūt vēlāk.

Nokss visu laiku klusēja; vienīgi tad, kad Ņina uz brīdi apklusa, lai ievilktu elpu, viņš nepacietīgi mudināja:

-     Es zināju, to es zināju. Jā, jā, turpiniet!

-    Tas ir viss, viņa sacīja, beigusi stāstīt.

-     Labi. Kādi ir jūsu secinājumi?

-     Manuprāt, tā ir ļoti sena osta, Ņina atbildēja.

-    Protams, sena, Nokss attrauca ar mākslotu aizkaitinājumu. Es to sapratu, kad ieraudzīju šo jūsu mazo dīķi kādas naftas kompānijas pētījumos uzņemtās fotogrāfijās no gaisa. Katrs sīkums simt metru rādiusā ap mums ir sens. Bet cik sens?

-    Atcerieties alkatīgos skepticisma puišus! Ņina atgādināja.

Nokss saberzēja plaukstas, viņam šī spēle sagādāja baudu.

-    Pieņemsim, ka šie apnicīgie radījumi sagūstīti un pašlaik viņi, par laimi, mitinās aiz kāda aizžogojuma. Kāds, cienītā kundze, būtu jūsu zinātniskais minējums?

-Ja jūs tā to pavēršat, es uzskatu, ka tas ir feniķiešu militārais un tirdznieciskais postenis. Viņa pasniedza savu skiču burtnīcu un atrastos māla trauku gabalus.

Nokss pētīja lauskas, jūsmīgi pārvilkdams pirkstus pār robainajām malām. Tad viņš tās nolika malā un apskatīja skices, savilkdams muti tā, ka ūsas šķita dejojam virs lūpām.

-     Manuprāt, viņš ierunājās ar uzspēlētu tīksmi, mums jāpaziņo jūsu stāstījums cienījamam doktoram Fizelam.

Gamiels Fizels sēdēja zem liela lietussarga. Apaļīgais ķermenis gandrīz pilnībā nosedza sēdekli, uz kura viņš bija uztrausies, un iedeguma krāsas biksēs un kreklā, kas bija tādā pašā tonī kā Fizela āda, viņš atgādināja lielu cukurotu ābolu. Galds viņa priekšā bija pilns ar izrakumos atrastām lauskām. Viņš aplūkoja vienu no tām ar Šerloka Holmsa lupu. Viņam blakus stāvēja asistents Kasims, simpātisks jauns vīrietis; iespējams, ka viņš bija universitātes students, taču lielākoties kalpoja Fizelam par tējas pasniedzēju.

-    Labdien, doktor Fizel! Šodien doktore Kirova veikusi dažus interesantus novērojumus, Nokss ierunājās ar neslēptu lepnumu.

Fizels pavērās augšup, it kā uz viņa deguna nupat būtu nolaidies kāds apnicīgs moskīts. Viņu nepārsteidza tas, ka sieviete strādā, daudzas marokietes bija apguvušas kādu profesiju, taču viņam nepatika tas, ka sieviete ir akadēmiski vienlīdzīga ar viņu, pārāka par viņu iegūto grādu ziņā un vismaz pēdu garāka. Nebūdams nirējs, Fizels bija atkarīgs no Ņinas labvēlības zemūdens pētījumu ziņā, un viņam nebija pa prātam tas, ka viņš nav visa noteicējs.

Ņina nevilcinājās.

-    Manuprāt, šeit bijusi maza, bet nozīmīga osta un tā piederējusi feniķiešiem.

-    Vēl tēju, Kāsim, Fizels sacīja. Jaunais vīrietis aizsteidzās uz apmetnes lauka virtuvi. Fizels pagriezās pret Noksu, it kā Ņinas tur nebūtu. Jūsu asistentei ir spēcīga iztēle. Jūs, protams, esat viņai stāstījis, ka izrakumi galvenajā objektā ir atseguši grieķu un romiešu materiālās kultūras pieminekļus. Viņa runas veids bija ātrs un nervozs, likās, ka viņš šauj teikumus kā no automāta.

Ņina izturējās ar cieņu pret Fizelu, tomēr nespēja ilgāk pieciest šādu nepieklājību.

-    Firmām kārtām, es neesmu doktora Noksa asistente, viņa dzedri ierunājās. Es esmu viņa kolēģe. Otrkārt, lai arī es nešaubos par grieķu un romiešu ietekmi, lielākā rosība valdīja uz ūdens, nevis sauszemē. Un tur izcēlās feniķieši.

Uzmetusi uz galda skiču burtnīcu, Ņina norādīja uz mākslīgo ostu cothon.

-    Feniķieši bija vienīgie, kas sauszemē uzbūvēja mākslīgās ostas. Ceru, ka šīs lauskas kalpos par hronoloģisku pierādījumu manis teiktajam.

Viņa izbēra savus trauku fragmentus, neuztraucoties, ka tie varētu sajaukties ar citiem. Fizels nesteidzīgi pacēla vienu, apskatīja, tad nopētīja vēl vienu. Pēc brīža viņš pavērās augšup. Brūnās acis šaudījās aiz biezajiem briļļu stikliem, bet viņš visiem spēkiem pūlējās neizrādīt saviļņojumu.

Tad viņš nokrekšķējās un vērsās pie Noksa.

-Jūs taču noteikti negrasāties šo te pieņemt par pietiekamu pierādījumu doktores Kirovas teorijai.

-    Protams, nē, doktor Fizel! Vēl ir daudz darba, un doktore Kirova zina to tikpat labi kā mēs. Tomēr jums jāatzīst, ka sākums intriģē.

Uzskatot, ka sataustījis plaisu Noksa idejas izklāstā, Fizels savu uzsvērti nopietno grimasi nomainīja ar vēlīgu smaidu.

-    Es nevaru atzīt neko, iekams darbi nav galā.

Ieradās Kasims ar glāzi karstas tējas. Fizels pamāja un paņēma lupu. Pieņemšana pie karaļa brālēna bija beigusies.

Ņina nespēja valdīt dusmas, kad kopā ar Noksu gāja prom no Fizela telts.

-     Valdonīgais draņķis! Viņš ļoti labi zina, ka man ir taisnība.

Nokss sulīgi ieķiķinājās.

-    Pēc manām domām, Fizels pilnībā ir vienisprātis ar jums un, netērējot laiku, steigsies paziņot par šiem atradumiem.

Viņa satvēra profesora roku un cieši paraudzījās putekļiem klātajā sejā.

-    Es nesaprotu. Kāpēc lai viņš tā darītu?

-    Ak, tas ir pilnīgi skaidrs, viņš grib pretendēt uz jūsu feniķiešu ostas atklājēja godu.

-    Tas nu neies cauri! Ņina sāka doties atpakaļ uz Fizela telti. Ja viņš iedomājās, ka tas izdosies…

-    Nomierinieties, mīļā! Es apsolīju, ka jums tiks visi zemūdens atklājumi, un tā tas arī būs. Atcerieties, mūsu rokās ir svarīgas kārtis. Jūs esat vienīgā šajā ekspedīcijā, kas spēj strādāt zem ūdens.

-    Viņš var atsūtīt citus nirējus.

-    Jā, var. Lai cik īss, tukls, plikpaurains un tuvredzīgs ir Fizels, viņam piemīt liels svars gan pārnestā nozīmē, gan burtiski savā Antīkās mākslas departamentā. Viņš var dabūt visu, kas viņam vajadzīgs. Tikmēr pabeidziet savas skices, klasificējiet savus atradumus un turpiniet savus pētījumus ar zinātniskām metodēm.

Ņina joprojām nejutās pārliecināta.

-    Un ja viņš mani mēģinās atturēt no niršanas?

-    Tā ir apvienota ekspedīcija. Es esmu tikpat atbildīgs kā viņš. Ķerties pie kaut kā tāda viņš var vienīgi tad, ja dabū atļauju. Tam būs nepieciešamas vairākas dienas. Ja jūs uzskatāt, ka mūsu birokrātija ir briesmīga, tad neaizmirstiet, ka Marokā tai ir pamatīga franču ietekme, un tieši viņi ir izdomājuši vārdu bureaucrat. Es paspodrināšu Fizela pašlepnumu, bet es gribu, lai jūs izdarītu kaut ko ļoti grūtu. Apdomājiet, vai jūs nevarētu viņam piešķirt daļu no šā atklājuma nopelniem, ja izrādīsies, ka tā tiešām ir feniķiešu osta. Galu galā mēs veicam izrakumus viņa valstī. Varbūt viņam ir kādi feniķiešu priekšteči.

Ņina nomierinājās un atļāvās pasmieties.

-Jums taisnība. Piedodiet, ka biju nesavaldīga. Tā bija gara diena.

-     Nav vajadzīgs atvainoties. Viņš ir draņķis, bet es viņam atgādināšu ja mēs ar viņu nesadarbosimies, lai tas būtu kopīgs atradums, viņam atņems labo slavu kāds no paša draņķiem augstākā līmenī.

Ņina pateicās profesoram, noskūpstīja viņu uz vaiga un atgriezās savā teltī. Tur viņa zīmēja skices, līdz ieskanējās zvans, kas aicināja vakariņās. Pie galda Fizels izvairījās no Ņinas skatiena. Pāris no Aiovas bija izracis neskartu ūdens krūkas osu un nu bija uzmanības centrā. Neviens nepievērsa uzmanību, kad Ņina atvainojās un devās atpakaļ uz savu telti.

Pabeigusi ar portatīvo IBM datoru rakstīt ziņojumu par saviem atradumiem, Ņina atbalstīja skiču burtnīcu un nofotografēja dažus zīmējumus. Tad viņa ievadīja attēlus datorā. Fotogrāfijas un skices bija nevainojami skaidras.

Labs ir, Fizel, redzēsim, kā jūs mēģināsiet pārspēt šos te!

Dators bija savienots ar mazu koferīti, kurā bija satelītu telefons. Ar saules enerģiju darbināmais aparāts viņai bija izmaksājis milzu naudu, taču deva iespēju sazināties ar savu pamatdarba iestādi, lai kur viņa atrastos plašajā pasaulē. Viņa piespieda taustiņus un raidīja elektronisko tekstu un fotogrāfijas ēterā, līdz tie atdūrās pret zemā orbītā lidojošu Inmarsat globālās saziņas satelītu, kas savukārt nodeva to tālāk, tā ka informācija gaismas ātrumā tika noraidīta uz Pensilvānijas universitātes datu bāzi.

Ņina izslēdza datoru un jutās gandarīta, ka viņas ziņojumi un attēli nu ir drošībā universitātes datu bāzē. Viņa nezināja, ka pat uz informācijas maģistrālēm mēdz būt bīstami līkumi.

3 . nodaļa

Sanantonio, Teksasas štatā

Stiklotajā biroju debesskrāpī, vienā no augšējiem stāviem, no kuriem pavērās skats uz Sanantonio upes rāmajiem ūdeņiem, atradās istaba bez logiem, taču oficiālajos plānos tā nebija atzīmēta. Pat pilsētas inspektoriem nebija ne jausmas par tādu. Celtniecības firmai, kas iebūvēja skaņnecaurlaidīgas sienas, atsevišķu elektrisko instalāciju un drošības slēdzenes, kuras reaģēja uz balsi, tika pietiekami labi samaksāts, lai tā turētu muti ciet. Kaut arī šķita dīvaini, ka no privātās vannasistabas dušas kabīnes jāizbūvē slepenas durvis, tas netika apspriests.

Istabas noformējums bija izteikti funkcionāls, kā laboratorijā smilškrāsas sienas kailas, milzu lieli IBM datoru monitori ar atbilstošo tehnisko aprīkojumu, dokumentu seifs un centrālais darbgalds. Pie viena datora sēdēja kāds vīrietis, viņa stingo seju apspīdēja atblāzma no lielā ekrāna. Viņš caurskatīja vairākas teksta lapas un fotogrāfijas, tad apstājās pie daudziem zīmējumiem.

Izmantojot kursoru, viņš palielināja kādu skici un novietoja to vienā ekrāna daļā; dzedrās zilās acis izpētīja katru sīkumu. Juzdamies gandarīts par visa faila apskati, viņš noglabāja to disketē un nospieda taustiņu materiāla izdrukāšanai. Kad ātrās darbības printeris iedūcās, viņš ielika disketi aploksnē un ieslēdza to seifā. Ielicis izdrukāto materiālu dokumentu vākos, vīrietis šķērsoja dušas kabīni, pa citām durvīm iekļuva savā kabinetā un ieslēdza iekšējo telefonu.

-    Man nepieciešamas dažas minūtes. Tūlīt pat, viņš sacīja.

-    Viņam tagad ir laiks, atsaucās kāda sieviete, desmit minūtes līdz nākamajam apmeklētājam.

Viņš izgāja no sava kabineta ar mapi rokās un devās cauri gaiteņu labirintiem, kas bija izklāti ar bieziem celiņiem. Viņš bija gara auguma, vismaz sešas pēdas, vairs nebija jauns, taču par novecošanu liecināja vienīgi īsi apgrieztie sirmie mati un nedaudz sagumušie muskuļainie pleci. Atlētiskais ķermenis joprojām bija vingrs, jo vīrietis ievēroja spartisku ēšanas režīmu un nodarbojās ar sportu. Viņš smaidīja un viebās reti, tāpēc vaibsti ap muti un acīm bija samērā gludi, it kā āda būtu novilkta pār stūraino žokli un augstajiem vaigu kauliem.

Šajā stāvā atradās kompānijas administrācijas kabineti, tur varēja iekļūt vienīgi tie, kam bija plaukstas un balss identifikācijas pazīme. Darbnīcas un laboratorijas bija citos stāvos, un viņš nesatika nevienu, kamēr sasniedza plašo sekretariātu.

Telpa ar augstajiem griestiem bija noformēta sarkanīgos, brūnos un zaļos zemes toņos, uz grīdas un sienām atkārtojās stilizētas indiāņu bultas un četrstūri. Aiz sekretāres atradās pusabstrakts sienas gleznojums, kurā brūni augumi un milzīga zeltaini zaļa putna spalvas bija tā savijusies, ka bija grūti pateikt, vai tur attēlota cilvēku upurēšana vai kāds kokteiļu vakars. Sekretāre sēdēja pie galda, kas likās peldam uz liesmaini oranža paklāja, un nepievērsa uzmanību uzgleznotajai drāmai sev aiz muguras.

Vīrietis apstājās pie viņas galda un, neko neteikdams, paraudzījās uz biezajām tumša koka durvīm, kurās bija izgrebts dučiem izlocījušos augumu, kas tiek mocīti mākslinieka attēlotajā ellē.

-    Misters Halkons jūs pieņems, sacīja sekretāre, pusmūža sieviete, kas bija izraudzīta sava laipnuma, darbaspēju un neapšaubāmās lojalitātes dēļ.

Pa izgrebtajām durvīm varēja nokļūt stūra kabinetā, kas bija gandrīz tikpat liels kā sekretariāts, arī tas bija noformēts ar Centrālamerikas motīviem. Ilalkons stāvēja pie loga, kas sniedzās no grīdas līdz griestiem, pagriezis muguru durvīm.

-    Ser, ja jums ir brītiņš laika…

Halkons daļēji pagriezās, atklājot savu vanaga degunu bālajā, šaurajā sejā; sava profila dēļ viņš bija guvis atbilstošu iesauku vēršu cīņas arēnā.

-    Nāciet šurp, Gusman! viņš sacīja.

Gusmans paklausot devās pāri istabai un nostājās blakus jaunākajam vīrietim. Halkonam bija nedaudz pāri četrdesmit, viņš bija kādu collu vai divas garāks par Gusmanu un izskatījās askētiski kalsns, gandrīz vai trausls. Taču Halkona ārienē viss bija ļoti maldinošs. Atbilstoši savam biznesmeņa stāvoklim viņš jau sen bija nogriezis matadora "zirgasti", apgriezis Valentīno vaigubārdu un atlicis malā mirguļojošo arēnas ietērpu. Un tomēr zem drēbnieka šūdinātā dārgā uzvalka joprojām bija saskatāms matadora, saukta par Vanagu, nežēlīgais augums; ar savu ātrumu un spēku viņš bija pievārējis dučiem brašu vēršu. Ja arī kāds līdzjutējs, kas sekoja viņa īsajai, bet iespaidīgajai karjerai, bija kādreiz izteicis neapmierinātību, tas gadījās vienīgi tāpēc, ka Vanags nogalināja aukstasinīgi un prasmīgi, bez kaisles. Citā laikmetā viņš būtu bijis paukotājs, kura zobens nes nāvi, atrodot vīru pukstošās sirdis.

-    Gusman, vai jūs zināt, kāpēc es izvēlējos šo biroju būvēt tieši šajā vietā?

-Ja drīkstu izteikt minējumu, don Halkon, no tā paveras skats uz daudziem jūsu kompānijas īpašumiem.

Halkons iespurcās.

-        Atklāta un tieša atbilde, kā jau to varētu gaidīt no mana senā aizstāvja, tomēr tā nav diez cik glaimojoša. Es neesmu no tiem birģeriem, kas nenovērš acis no saviem laukiem.

-     Atvainojos, don Halkon, es tiešām negribēju jūs apvainot.

-     Es jau neapvainojos. Tas bija dabisks, tomēr kļūdains pieņēmums. Smaids izzuda, viņš ierunājās bīstamiem cilvēkiem raksturīgā rāmā, metāliskā balsī: Es to izvēlējos viena iemesla pēc no šejienes paveras skats uz Sanantonio de Valero misiju. Tas man atgādina, kāda bija pagātne, kāda tagadne un kas sagaidāms. Viņš pamāja uz izpletušos pilsētas daļu, kas bija redzama pa tonētajiem logiem. Es bieži vien stāvu šeit un domāju, kā vēsture var pavērsties negaidītā virzienā un cik krasi to maina dažu cilvēku darbība. Alamo bija sakāve tās aizstāvjiem, taču tas bija Santaanas beigu sākums. Viņš lika sagūstīts Sanhasinto, un vienā izšķirošā kaujā Teksasa kļuva neatkarīga no Meksikas. Vēstures mācība ir skaidra, vai ne?

-    Tā nebūt nav pirmā reize, kad mocekļu nāve notriec varenos.

-    Tieši tā. Un nebūs ari pēdējā. Kas reiz ir noticis, var atkārtoties vēlreiz. Alamo bija simt astoņdesmit trīs aizstāvji pret sešiem tūkstošiem bruņotu meksikāņu, un tas pierādīja pasaulei, ka apņēmības pilns mazākums var pārvērst pasauli vairākumam. Viņš apklusa un iegrima domās, noraudzīdamies uz pilsētu; pēc mirkļa pagriezās pret Gusmanu, kā mozdamies no sapņa. Kāpēc jūs gribējāt mani satikt?

-    Ser, tas ir kas svarīgs. Es nupat pārtvēru šo sūtījumu no Marokas uz Pensilvānijas universitāti. Viņš pasniedza mapi.

Halkons sāka šķirstīt atnesto materiālu un beigās apstājās pie skicēm, pārsteigumā murminādams.

-     Satriecoši! Viņš pavērās augšup. Vai tā nevar būt kļūda?

-    Mūsu pārraudzības sistēma ir praktiski nekļūdīga. Kā jau jūs zināt, katra arheoloģiskā ekspedīcija visā pasaulē sūta pieteikumus mūsu "Time Quest"fondam ar lūgumu atvēlēt līdzekļus un sagādāt brīvprātīgos. Tie, kam ir nopietnas izredzes, tiek finansēti vispirms. Datori automātiski izvērtē visus sūtījumus no ekspedīciju vietām uz viņu pamatiestādi un meklē ieprogrammētos atslēgas vārdus, kā ari pārbauda sūtījumus pa faksu, teleksu un e-pastu.

-    Vai "Los Hermanos" ir sagādājis tur novērotāju?

-    Jā. Gonsaless ir tur.

-     Lieliski, Halkons sacīja. Viņš zina, kas jādara.

Gusmans pamāja un klusām sasita papēžus. Kad viņš pagriezās, lai dotos prom, likās, ka lūpas saviebjas greizā smaidā. Taču tas bija tikai gaismas un ēnas radīts efekts, ko izraisīja baltā rēta, kas stiepās no labā vaigu kaula līdz mutes kaktiņam.

4 . nodaļa

Marokā

Ņina pielika fotoaparātu pie sejas maskas, skatu meklētājā iecentrēja pamatu mūri un caur ūdensnecaurlaidīgo ietvaru uzspieda uz objektīva aizvirtņa atbrīvotāja. Atskanēja klusa murdoņa. Tas bija pēdējais uzņēmums, kas nepieciešams fotomozaīkai. Beidzot.

Ātri un asi izpūšot gaisu, viņa izgrūda ūdeni no akvalanga caurules, tad nesteidzīgi aizpeldēja līdz kāpnēm. Zemūdens pamata kartēšana ar vienu roku nebija viegls uzdevums. Vispirms viņa bija izvietojusi daudzas mazas lodveida bojas, orientācijas labad pēc nullīšu un krustiņu raksta, pēc tam peldējusi, apstājusies un fotografējusi. Atkal un atkal. Šīs ostas shēma viņai bija galvā. Ja ūdens brīnumainā kārtā atkāptos, viņa ar aizsietām acīm varētu iet pa seno krastmalu, neieskrienot sienā un neiekrītot zivju rezervuārā vai mākslīgajā ostā.

Dučiem fotogrāfiju sagrupēšana, izveidojot vienotu karti, bija neiedomājami sarežģīta. Viņa bija mēģinājusi savietot fotouzņēmumus, izmantojot redzamas iezīmes dabā. I/ai cik centīgi to izpildītu, tā bija visai virspusēja sistēma, tomēr pašreizējā situācijā pietiekami laba, Nina necentās attēlot redzēto ar zinātnisku precizitāti, viņa gribēja panākt iespaidīgu kopumu, kādu ieraugot sīkstuligie ekspedīcijas izdevumu kontrolētāji vēlētos redzēt to iespiestu uz preses izdevuma "USA Today" pirmās lapas vai "Time" un "UnsolvedMysteries" aprakstu nodalās.

Viņa uzgāja augšā pa kāpnēm un novilka nirējas ietērpu, tad, slaucīdamās dvielī, lūkojās pāri lagūnai un nolēma boju noņemšanu atlikt uz rītdienu. Āda būs sakrokota kā balta rozīne, ja vēl ilgāk uzturēsies ūdenī. Pēc neilga brīža viņa skrēja pa taciņu uz apmetni ar uzkrītošu spridzīgumu. īsā laika sprīdī bija paveikts neticami daudz.

Izrakumos joprojām ritēja darbs, apmetnē nevienu nemanīja. Pareizāk sakot, gandrīz nevienu. Tuvojoties teltīm, viņa ieraudzīja Gonsalesu apmetnes malā runājam ar kādu vīrieti džipā. Viņai tuvojoties, auto aizbrauca, un Nina nepaspēja ielūkoties šofera sejā.

-    Kas tas bija? viņa pavaicāja, vērojot aiz mašīnas gaisā uzmesto putekļu mākoni.

Gonsalesa sejā parādījās automātiskais smaids, it kā būtu nospiests slēdzis.

-     Kāds, kas apmaldījies. Es pastāstīju, kur jābrauc.

Apmaldījies? Par ko gan Gonsaless runā? Tas neizskatījās

pēc nepareizas nogriešanās no šosejas apmetne bija jūdzēm tālu no jebkuras apdzīvotas vietas. Tā bija vientuļa zeme, kas nespēja pievilināt nevienu, tikai grupu jukušu kaulu uzrakņātāju. Cilvēkam vajadzēja vēlēties še it apmaldīties. Sākumā, ieraugot vīrieti džipā, viņa bija iedomājusies, ka viņš varbūt ir Fizela uzaicinātais, tāpēc, nesaņēmusi šādu paskaidrojumu, jutās atvieglota.

Brokastīs doktors Fizels bija paziņojis, ka pēc pāris dienām paredzama Marokas nirēju ierašanās. Viņš bija stingri "ieteicis" Ņinai sašaurināt savus pētījumus, lai netraucētu pētījumu objektu. Nina noliecās pār galdu un cieši vērās viņa sejā.

Fotoaparāts diezin vai traucē, viņa mierīgi noteica, taču viņas pelēkās acis nozibsnīja tik ledainā niknumā, ka doktors Nokss pēc brokastīm zūdījās viņam uz ūsām esot uzmetušās lāstekas. Fizels manierīgi atgādināja visiem savu atbildību brālēna karaļa priekšā, tad ņēmās nepārliecinoši atvainoties, ka gribējis vienīgi to, lai pētījumu objekts saglabātos neskarts.

Ņinai nācās atzīt, ka viņa darbojusies mazliet negodīgi. Viņa bija aizvākusi atrastos priekšmetus no pētījuma vietas, neko nesakot nedz Fizelam, nedz Noksam, un to nedrīkstēja darīt. Fizels nezināja arī to, ka informācija par atradumiem steigšus pārsūtīta uz Pensilvānijas universitātes kibernētiskā dienesta velvēm. Turklāt viņa nevienam nebija izpaudusi par akmens galvu un prātoja par sev neraksturīgo izturēšanos. Krasas situācijas prasa krasu izturēšanos.

Kasims, Fizela tējas zēns, draudzīgi viņai pamāja. Nerunīgs kā sētas miets, bet, kad viņu iepazina tuvāk, izrādījās, ir itin patīkams puika. Izbaudot mieru, Ņina aizgāja uz savu telti, novilka peldkostīmu un uzģērba sausas drēbes, tad ieslēdza datoru un ieraudzīja simbolu, kas liecināja par elektroniskā pasta sūtījuma pienākšanu. Vēstule bija no doktores Senfordas, kas bija pasniedzēja Pensilvānijas universitātes fakultātē, uz kuru Ņina bija sūtījusi savus materiālus ar datora palīdzību.

Sendija Senforda un Ņina līdz pēdējam kursam bija mācījušās kopā, tad katra izvēlējās savu specialitāti. Sendija pievērsās Vidusamerikas pētījumiem, paskaidrojot, ka viņas izvēle lielākoties saistīta ar kulināriju, nevis kultūru. Viņai labāk patīkot bunitos nekā couscous. Gastronomisko gaumi varēja apstrīdēt, taču zināšanas gan ne. Sendija nupat bija iecelta par kuratori universitātes muzejā. Ņina lasīja viņas vēstullti.

Apsveicu, Ņina! Tev nav man jāatved Hannibala galva, lai pārliecinātu mani, ka esi trāpījusi feniķiešu ostā! Man gribētos visas tās pasakainās ziņas, ko pārraidīji, izrādīt juras perioda ekspozīcijā arheoloģijas akadēmijas gaiteņos. Varētu sākties jauns pūniešu karš. Bet es ievērošu Tavu vēlmi un neko neizpaudīšu. Ko par to domā El Grando Professoro? Nevaru vien sagaidīt, kad redzēsimies. I<si uzmanīga!

Ar mīļiem sveicieniem Sendija.

Bija vēl kaut kas.

P. S. Par to skici ar lielo akmens galvu. Tas ir joks, vai ne? Sapratu, Tu vienkārši pārbaudi manu reakciju. Gaidi faksu!

Ņina ieslēdza faksu. Uz ekrāna parādījās kādas akmens galvas fotogrāfija. Sākumā viņai likās, ka tas ir tas pats grebums, kas lagūnā. Taču blakus tam salīdzināšanai parādījās viņas sūtītā skice. Skulptūras bija identiskas. Tad parādījās vēl citas akmens galvas; izskatījās, ka tās visas darinājis viens un tas pats skulptors. Atšķīrās vienīgi daži sīkumi, galvenokārt galvassegā. Visām bija vienāds naidīgais skatiens, plats deguns un vienaldzīgas, biezas lūpas. Zem attēliem bija vēl viena vēstule no Sendijas.

Sveicināta vēlreiz! Aicinu Tevi iedziļināties kādā nezūdošā Vidusamerikas noslēpumā. 193S. gadā Nacionālā ģeogrāfijas biedrība sūtīja ekspedīciju uz Meksiku, lai izmeklētu ziņojumus par milzīgām bazalta galvām, kas apraktas līdz pat uzacīm. Viņi atrada vienpadsmit afrikāniska izskata akmens figūras, tādas kā šī, trijās pētījumu vietās Laventā un tās apkārtnē, kas ir olmeku kultūras svētvieta astoņpadsmit jūdzes no Meksikas līča. Tās ir sešas līclz deviņas pēdas augstas, katra sver gandrīz četrdesmit tonnas. Tā nekas, ņemot vērā, ka akmeņlauztuves bijušas desmit jūdžu attālumā un akmeņi nesti, neizmantojot nekādus ratus vai dzīvniekus. Visiem ir tās jocīgās ķiveres, kas viņiem liek izskatīties kā Nacionālās futbola ligas dalībniekiem. Minētie gadskaitļi ir no 800. līdz 700. pirms mūsu ēras. Saki man kāpēc tik jauka meitene kā Tu vazā aiz deguna Vidusameriku?

Ņina aši uzdrukāja atbildi:

Paldies par info! Kolosāli intriģējoši! Atgriezīšos nākamnedēļ. Tad visu pastāstīšu. Ar mīļiem sveicieniem :-) Ņina.

Viņa nospieda taustiņu "sūtit", izslēdza datoru un, bezgala pārsteigta, atlaidās krēslā.

Meksikāņu olmeku galva! Nomierinies, kundze! Pārskati faktus! Atrastajai figūrai afrikāņu vaibsti. Nu un tad? Tā galu galā ir Āfrika. Protams, tas neizskaidro sakritību ar meksikāņu figūrām tūkstošiem jūdžu attālumā. Šādu līdzību var izskaidrot ar pāris varbūtībām. Laventas figūras varētu būt izgrebtas Āfrikā un tad transportētas uz Meksiku. Diezin vai, katra taču sver četrdesmit tonnas. Otra teorija nebija daudz labāka, proti, Laventas figūra izgrebta Meksikā un transportēta uz Āfriku. Katrā no šiem variantiem nebija skaidrības hronoloģiskajā ziņā. Galvas bija izgatavotas simtiem gadu pirms tam, kad Kolumbs šķērsoja zilo okeānu!

Uhū, Ņina nodomāja, nu gan es prātoju kā difuzioniste!

Viņa paskatījās pār plecu, it kā viņas domām kāds censtos piekļūt. Ļaušanās teorijām par izkliedēšanos vairākumam arheologu bija kā vienvirziena biļete uz aizmirstību. Difuzionisti uzskata, ka dažādās kultūras ir nevis attīstījušās izolācijā, bet gan izplatījušās no vienas vietas uz citu. Līdzība starp Veco un Jauno pasauli vienmēr bija intriģējusi Ņinu. NLO un Atlantīdas aizrautīgie atzinēji sajauca ūdeņus, izvirzīdami versiju, ka piramīdas un pirmsinku laikmeta irigācijas līnijas radījuši vai nu citplanēlieši, vai būtnes no zudušiem kontinentiem. Ja difuzioniste bija sieviete, viņa bija divkārša zaudētāja šajā nozarē viņai jau bija pietiekami daudz problēmu, kā jau sievietei vīrieša pasaulē.

Difuzionistu teorija vienmēr atdūrās pret galveno šķērsli nebija zinātniski pamatotu pierādījumu, kas apliecinātu sakarus starp abām puslodēm pirms Kolumba. Ļaudis varēja apcerēt, kā vien gribēja, to, kāpēc Ēģiptes piramīdas, Kambodžas tempļi un Meksikas kapkalni ir līdzīgi cits citam, taču nevienam nebija izdevies atklāt taustāmu pierādījumu, kas to visu saistītu. Līdz šim bridim. Un feniķiešu ostā. Akjēziņ!

Tas radīs pamatīgu sajukumu un varētu kļūt par lielāko atklājumu kopš valdnieka Tulanhamona kapenēm. Arheoloģija būtu sagriezta kājām gaisā. Atradums lagūnā pierāda saikni starp Veco un Jauno pasauli divus tūkstošus gadu pirms tam, kad Kristofors Kolumbs vadīja krāšņos spāņu kuģus. Diezgan! Ņina strauji apstādināja savus prātojumus, lai nenokristu bezdibenī. Tas viss jāpārdomā ar skaidru galvu. Viņa nosita pāris mušu, atgūlās saliekamajā gultā un pūlējās atbrīvoties no visām domām, lai koncentrētos uz elpošanu. Nākamais, ko viņa apzinājās, bija zvans, kas pamodināja, aicinot vakariņās.

Žāvādamās, acis berzēdama, Ņina izgāja no telts. Tuvojās krāšņi zeltains saulriets sarkanos padebešos. Viņa devās uz kopīgo telti un iekārtojās otrā galā galdam, pie kura sēdēja Fizels un rīkoja pieņemšanu. Atkal tā pati vāvuļošana. Ņina novērsās no viņa un labprāt patērzēja ar pāri no Aiovas, pēc tam atvainojās un, negaidījusi desertu, atgriezās savā teltī un ķērās pie portatīvā datora.

Ņina strādāja līdz vēlam vakaram un uzrakstīja fotogrāfijām atbilstošu kopsavilkumu. Kad darbs bija pabeigts, apmetne bija iekārtojusies naktsmieram. Viņa uzvilka flaneļa naktskreklu, uzteikdama sevi par lēmumu paņemt to līdzi, dienā laiks bija karsts un sauss, bet naktis no okeāna plūda vēsas pūsmas. Ņina palīda zem segas un gulēja, klausīdamās smieklos un arābiskajās sarunās, kad apkalpojošais personāls novāca vakariņu galdu. Visai drīz balsis apklusa un nometne laidās miegā.

Tikai ne Ņina. Viņa gulēja un nožēloja, ka snaudusi dienvidu. Mieru nedeva arī Sendijas fakss. Viņa mētājās no viena sāna uz otru, līdz beidzot mazliet iemiga, taču tad atkal pamodās no skaļiem uguns sprakšķiem. Acis uzreiz bija vaļā, un viņa vērās ārā. Gulēt nebija lemts.

Juzdamās atkal pilnīgi pamodusies, Ņina apmeta ap pleciem segu, uzāva sandales un izgāja ārā. Dūmojošā ugunskurā ar troksni sasprāga degoša olīvkoka zars, raidot gaisā sīku, sarkanu dzirksteļu spietu. Otrs gaismas avots bija vienīgi gāzes lampiņas, kas bija izkārtas ārpus teltīm, ja nu kādam naktī jādodas kārtot dabiskās vajadzības.

Ņina pavērās augšup melnajās debesīs. Gaiss bija kristāldzidrs, likās, tālo miglāju varētu saskatīt ar neapbruņotu aci. Nedomādama viņa paķēra kabatas bateriju no mugursomas un devās uz lagūnas pusi. Pusmēness gaismā kapenes spīdēja kā alvas trauki. Nonākusi pie kāpnēm, viņa apsēdās to augšgalā un raudzījās uz mēness atspulgu lagūnā.

Okeānā mirguļoja dzelteni punktiņi. NJZA kuģis ar savu tirkīza krāsas korpusu noteikti vēl bija netālu no krasta. Ņina dziļi ieelpoja. Naksnīgais gaiss oda pēc stāvošiem ūdeņiem, sapuvušiem augiem, dumbrāja un neiedomājami tālas senatnes. Aizvērusi acis, viņa ieklausījās. Iztēlē niedru šalkoņa pārvērtās par nolaisto buru plakšķiem pret mastu, bet varžu kurkstēšana likās kā gurnautos tērpušos jūrasbraucēju elsas, viņiem paceļot amforas ar vīnu un eļļu. Drīz vien aukstā gaisa taustekļi izlavījās cauri segai, un Ņina noskurinājās, attapdamās, ka zaudējusi laika sajēgu. Atvadām vēlreiz uzmetusi acis rāmajai lagūnai, viņa devās atpakaļ.

Nonākusi pie kāpām, viņa sadzirdēja no apmetnes atskanam dīvainu troksni. Izklausījās, it kā putns vai dzīvnieks kliegtu, ticis plēsoņas nagos. Atkal. Tomēr tas nebija ne putns, ne dzīvnieks. Tas bija cilvēks. Kāds, kas mocījās drausmīgās bailēs vai sāpēs. Ņina sāka skriet, izkļuva ārā no kāpām un ieraudzīja apmetni.

Izskatījās, ka tā ir aina no Dantes elles, kur bezsejaini dēmoni sadzen jaunpienācējus uz velnišķīgā soda izciešanu. Naktstērpos ģērbušos ekspedīcijas dalībniekus stumdīja un grūstīja melni, bruņoti stāvi. Parādījās pāris no Aiovas. Sieviete paklupa un nokrita. Kāds no uzbrucējiem sagrāba viņu aiz garajiem, baltajiem matiem un vilka pa zemi, viņa kliedza šausmās. Vīrs pūlējās iejaukties, taču tika notriekts gar zemi un palika guļam asiņojošs un nekustīgs.

Profesors Nokss, joprojām ģērbies flaneļa pidžamā, izskrēja no savas telts un raudzījās apkārt. Ņina bija pietiekami tuvu, lai redzētu viņa sejas izteiksmi. Viņš izskatījās vairāk apjucis nekā pārbijies. Parādījās doktora Fizela nekļūdīgi pazīstamais apaļais stāvs; kāds viņu stūma Noksa virzienā. Fizels izaicinoši klaigāja, tomēr Ņina nevarēja saklausīt vārdus, jo pārējo kliedzieni un vaidi kļuva arvien skaļāki. Gandrīz visi ekspedīcijas dalībnieki nu bija ārā un pārbijušies pulcējās grupā. Ņina pamanīja arī lopu dzinējus un pavāru. Arī Gonsalesam vajadzētu būt kopā ar pārējiem, taču viņu nevarēja saskatīt.

Uzbrucēji pārtrauca savas zvērības un atvirzījās nost no kopā sadzītās grupas. Nokss bija atguvis pašapziņu un stāvēja ar augsti paceltu galvu. Viņš likās sastindzis kā akmens, seja izskatījās tūkstoš gadus veca. Fizels saprata, kas viņus sagaida, un kaut ko uzkliedza arābu valodā, taču viņa vārdus noslāpēja atbaidošais šāviņu troksnis.

Ložu krusa nopļāva Fizelu un pārējos gluži kā izkapts zāli. Lai cik tas būtu neticami tādā apšaudē, no saļimušo ķermeņu kaudzes atskanēja žēlabaini vaidi. Kaut mazākā cerība, ka slaktiņā kāds varētu palikt dzīvs, Ņinai izgaisa, kad divi uzbrucēji uzkāpa virsū upuriem; ik pēc pāris sekundēm izskanēja septiņi šāvieni. Neviens vairs nevaidēja. Vienīgā skaņa bija vāra malkas pagaļu sprakšķēšana.

Ņina ar grūtībām elpoja. Mute likās pilna ar zāģskaidām, sirds neprātīgi dauzījās. Apēstās vakariņas sakāpa rīklē, un viņa rīstījās, cīnīdamās ar dziņu izvemties. Gribējās mesties skriešus slepkavas agri vai vēlu ieraudzīs viņu stāvam klajuma malā, tomēr viņa jutās kā ieaugusi zemē, pārāk nobijusies, lai glābtu pati savu dzīvību.

No tumsas aiz teltīm izlavījās kāds stāvs un metās skriet uz viņas pusi. Kasims! Viņš acīmredzot bija atradies ārpus apmetnes, kad ielauzās slepkavas. Viņi ieraudzīja puisi pūlamies aizbēgt un, paceļot savus ieročus, turēja tos gatavībā, bet viens no viņiem traucās pakaļ tējas zēnam.

Neprātīgās bailēs Kasims skrēja tieši Ņinas virzienā, viņu neredzēdams, un būtu notriecis zemē, taču paklupa uz kādas saknes un nokrita. Viņš pūlējās uzslieties kājās, bet viņa vajātājs bija ātrāks nekā piekūns, kas vajā trusīti. Viņš sagrāba Kasimu aiz zoda un atgrūda viņa galvu atpakaļ.

Gaisma apmirdzēja aukstu tēraudu. Uzbrucējs aši nošņāpa ar dunci pāri zēna rīklei, it kā grieztu ananasu. Kasima skaļais kliedziens noslāpa gārdzienā, kad plaušas piepildījās un viņš noslīka pats savās asinīs.

Izdarījis savu zvērību, slepkava piecēlās un ieraudzīja Ņinu. Viņš bija ģērbies vienīgi melnā, ap galvu apsietais turbāns aizsedza visu seju, tā ka redzamas bija vienīgi acis, kas gailēja slepkavnieciskā naidā. Ieraugot Ņinu, tās iepletās, tad sašaurinājās un viņš rāvās uz priekšu, augstu virs galvas turēdams asiņaino dunci.

Ņina nometa nost no pleciem smago segu un, saņēmusi to abās rokās gluži kā nūju, trieca pret uzbrucēja seju. Viņš mirkli vilcinājās un pacēla kreiso roku, lai atvairītu sitienu, negaidīdams pretošanos no bezpalīdzīga upura. Ņina uzmeta segu virsū uzbrucēja galvai un, kamēr viņš uz brīdi neko neredzēja, iegrūda savu ceļgalu viņa kājstarpē.

-    A-u-u-u!

Brēciens liecināja, ka viņai izdevies trāpīt, un viņa to atkārtoja vēlreiz, pūlēdamās ar celi trāpīt pa zodu. Acīmredzot tas viņai gandrīz vai izdevās, jo vīrietis sabruka zemē un locījās sāpēs.

Pārējie stāvi melnajos tērpos ieraudzīja savu biedru, nokrītam un sāka skriet Ņinas virzienā, taču viņai šī aizkavēšanās deva priekšrocību. Viņa metās bēgt kā satrūkusies stirna, ar savām garajām kājām attālinādamās no vajātājiem.

-     La mujer! La mujer![1] Ņina dzirdēja sev aiz muguras kliedzienus.

Viena sandale nokrita, viņa nometa arī otru un kailām kājām traucās lejup pa kāpām lagūnas virzienā līdz ūdenim. Paisums kādu brīdi viņu apslēps. Kailā pēda uzdūrās uz kāda koka vai asas akmens šķautnes, un maigo ādu caurdūra spējas sāpes. Mirkli viņa saļima uz viena ceļgala, līdz asinīm iekoda lūpā, pūlēdamās apslāpēt dziņu kliegt, tad atkal piecēlās un klibodama skrēja tālāk.

Skrienot garām aptumšotajām kapenēm, Ņina iedomājās tur paslēpties, tomēr ātri šo iespēju atmeta, jo tā bija pārāk viegli uzminama, viņa būtu kā slazdā, ja slepkavas viņu uzietu. Viņa nolēma skriet gar krastu, taču šo plānu izjauca kabatas bateriju stari, kas šķēla tumsu aiz viņas. Vajātāji bija paredzējuši viņas gājienu. Nesteidzoties viņi sadalījās pa visu kāpu malu, lai nedotu iespēju aizbēgt un satvertu gluži kā ar pinceti.

Ņina skrēja tieši uz lagūnu un pēc dažām sekundēm jau stāvēja kāpņu augšgalā. Slepkavas tuvojās no visām pusēm, tūlīt viņi būs klāt.

Ņinas smadzenes darbojās drudžaini. Viņa varētu ienirt un peldēt zem ūdens, taču tas tikai aizkavētu neizbēgamo tiklīdz viņa uzpeldētu, lai ieelpotu gaisu, uzbrucēji raidītu lodes pāri lagūnai, līdz kāda no tām trāpītu viņai. Viņai jāpaliek zem ūdens tik ilgi, kamēr vairs nav sasniedzama un ir drošībā. Neiespējami. Nekādā ziņā.

Muļķības!Protams, tas ir iespējams! Viņa devās gar klinšaino krastu, mēness gaismā vērīgi raugoties ūdenī. Varēja saskatīt bojas vāri pelēcīgo uzgali.

I.ikās, ka gaisma tuvojas no visām pusēm. Drīz viņa liks saķerta, sakļaujoties vajātāju tīklam.

Nē, šo zivi viņi nesaķers. Stingri atsperdamās ar spēcīgajām kājām, Ņina nolēca no klintīm, rokas izstiepjot taisni uz priekšu. Tikko sasniegusi ūdeni, viņa uzreiz sāka peldēt ašiem, spēcīgiem vēzieniem uz bojas pusi. Kad gaismas stars no krasta trāpīja tās atstarojošai virsmai, boja iemirdzējās oranžā spožumā. Ūdens visapkārt mirguļoja.

Pēc dažiem vēzieniem viņa sasniedza boju.

Sākās apšaude, Ņinai pa labi no lagūnas virsmas izšļācās miniatūri geizeri.

Vairs nebija laika uzkrāt gaisu.

Viņa izmisīgi ievilka elpu, lokanais augums aši saliecās un ienira dziļumā. Tieši zem bojas atradās akmens arka, ko vāji apgaismoja atspīdums no lagūnas virsmas. Viņa izlocījās zem arkas, izstiepa rokas, līdz uztaustīja vertikālu malu un ieslīdēja tumšajos tuneļa dziļumos, pirkstiem braukot gludo sienu.

Nokļūšana līdz tuneļa galam bez gaisa un pleznām prasīja daudz laika, bet, ja ari šis sasodītais caurums kļūs par viņas kapu, vismaz viņa jutīsies gandarīta par to, ka vajātāji nemūžam neuzzinās, kur viņa palikusi. Ņina mazliet palēnināja ātrumu, cenšoties uzturēt vienmērīgu tempu. Panika laupa skābekli un enerģiju.

Ņina iepeldēja dziļāk. Tagad siena likās raupja. Viņa bija alā. Te nebūs viegli, jākustas vēl lēnāk, lai orientētos daudzajos līkumos un pagriezienos. Viņa ieslīdēja kādā tumšā ejā, taču nācās griezties atpakaļ. Likās, kopš ieelpas pagājušas stundas. Plaušas spiedās pie ribām, it kā krūškurvis grasītos uzsprāgt. Cik ilgi var aizturēt elpu? Minūti? Divas? Var jau būt, ja vien būtu bijusi iespēja krietni ieelpot, vairojot plaušu tilpumu. Ak dievs, cik tālu vēl?

Galva atsitās pret kaut ko cietu. Ņina bija pārliecināta, ka galvaskauss traumēts, un instinktīvi iekliedzās, zaudējot vēl gaisu.

Sasodīts! Viņa bija aizmirsusi akmeņu krāvumu. Taustoties pāri drupu augšmalai, viņa izlīda cauri atvērumam. Pusceļa marķējums jau bija aiz muguras.

Siena atkal kļuva gluda. Tas bija labi. Viņa bija atpakaļ cilvēka būvētā tunelī. Vēl tikai daži duči metru. Likās, ka plaušas deg. Viņa mazliet izelpoja, it kā tas mazinātu spiedienu, un izdvesa guldzošas skaņas. Ak dievs, kā negribas noslīkt! Ne šeit. Un viņa izmisumā spēra ar kāju, nemaz nepūlēdamās aiztaupīt enerģiju.

Skābekļa trūkums reibināja. Driz viņa zaudēs samaņu un sāks rīt ūdeni. Sāpīga, mokoša nāve. Ņina spītīgi turējās pretī vēlmei ievilkt pirmo liktenīgo elpu, tad taustījās pēc sienas. Nekā. Mēģināja uziet griestus. Atkal nekā. Paga! Viņa taču ir ārā no tuneļa! Izliekusi augumu augšup, viņa atspērusies neprātīgi izlauzās virs ūdens, kur kāri kampa gaisu.

Pamazām elpošana kļuva atkal normāla. Ņina brida pa ūdeni, lūkodamās uz krastu, kur gaismas kustējās kā jāņtārpiņi. Tad viņa metās apkārt zemesraga smailei un peldēja paralēli krastam.

Nespējot vairs ilgāk izturēt, viņa pagriezās un virzījās uz krasta pusi. Gar kājām berzējās jūraszāles, kāju pirksti sataustīja vēso, dūņaino pamatni. Viņa izrāpoja smiltīs un atpūtās vienīgi dažas minūtes, tad piecēlās un brida gar krastu. Drīz bija sasniegta vecā upes gultne tvadi, un viņa devās pa to pārsimt metru zemes iekšienē, tad uzkāpa augšā un gāja pāri kāpām, līdz vairs nebija, kur iet, un, ielīdusi augstu zāļu biežņā, viņa nometās guļus.

Domas atkal pārņēma notikušais slaktiņš. Doktors Nokss. Fizels. Kasims. Visi pagalam. Kāpēc? Kas tie tādi bija? Kāpēc dzinās pakaļ viņai? Bandīti, kas domāja, ka ekspedīcija atklājusi kādus dārgumus? Nē. Uzbrukuma koncentrētais neģēlīgums bija pārāk labi pārdomāts, lai tie būtu bandīti. Tas bija plānots slaktiņš.

Drebinādamās no aukstuma, Ņina novilka flaneļa naktskreklu, izgrieza no tā ūdeni un uzvilka atkal to uz apakšveļas. No slapjā auduma uzmetās neierasta zosāda. Viņa sarāva zāles kumšķus un sabāza tos zem naktskrekla, līdz izskatījās pēc putnubiedēkļa. Primitīvais siltinājums bija ļoti ass, tomēr pasargāja no aukstā gaisa. Drebuļi pamazām noplaka, un visai drīz viņa ieslīga miegā.

Tuvojoties rītausmai, Ņinu uzmodināja balsu murdoņa, kas atskanēja no upes gultnes puses. Varbūt ieradusies palīdzība un meklē viņu. Aizturot elpu, viņa ieklausījās.

Spāņu valoda!

Nekavēdamās ne mirkli, viņa slīdēja prom pa garo piekrastes zāli kā izbiedēta salamandra.

5 . nodaļa

Asie, trauslie zāles stiebri bija kā faķīra naglu gulta, tie plēsa naktskreklu un durstīja kailās rokas un kājas. Nepievēršot uzmanību sāpēm, Ņina atspiedās ar ceļgaliem un elkoņiem pret smiltīm un turpināja kustēties. Cits nekas neatlika ja viņa pieceltos un sāktu skriet, uzreiz tiktu nogalināta.

Slepkavas bija viņu atraduši pārāk ātri, gandrīz vai jādomā, ka redzējuši kartē viņas slēpšanās vietu! Ņina nolādējās savas vecmāmiņas dzimtajā valodā. Viņiem taču bija karte! Ostas pētījumu shēmas, kuras viņa bija tik cītīgi zīmējusi, gulēja brīvi pieejamas uz viņas galda. Tunelis bija izcelts ar trekninātām līnijām un skaidri atzīmēts. Tiklīdz slepkavas bija atklājuši zemūdens glābšanās maršrutu, viņiem nācās vienīgi sameklēt piekrastē pēdas un sekot pa izžuvušo upes gultni.

Balsis kļuva spalgākas un skaļākas, vajātāji izklausījās arvien vairāk uztraukti un pavisam netālu. Slepkavas acīmredzot bija atraduši vietu, pa kuru viņa uzrāpusies augšā. Ņina spēji pagriezās un rāpoja atpakaļ, paralēli savai sākotnējai virzībai, līdz sasniedza upes gultni, un tad caur zāles stiebriem pētīja apkārtni. Neviens nebija redzams. Viņa noslīdēja lejā pa krastu un skrēja, pieliekusi galvu, jūras piekrastes virzienā. Upes gultne bija no vienas vietas izdangāta ar pēdu nospiedumiem, tas liecināja, ka viņu meklē diezgan liels vajātāju bars. Drīz jau bija redzama zilzaļā jūra. Tirkīza krāsas kuģis joprojām bija noenkurojies netālu no krasta. Viņa apstājās vietā, kur upe reiz ietecējuši okeānā. Tukšā piekraste aicināja uz abām pusēm kā šoseja.

Aiz muguras atskanēja balsis un soļu dipoņa. Atkal slepkavas bija izvērsušies kā mednieki, kas grib iztramdīt paipalu. Viņa tiktu pamanīta, vienalga, vai ietu pa labi vai pa kreisi. Tāpat kā iepriekšējā naktī, bija atlicis vienīgais glābiņš ūdens.

Ņina novilka saplēsto un smilšaino naktskreklu, aizmeta to sānis un apakšveļā skriešus metās pāri ar granti klātajai deltai, kur gadsimtiem ilgi bija tecējusi upe. Cerēdama, ka brīdi viņu aizsegs kāpas, līdz izdosies sasniegt ūdensmalu, viņa ielēca seklajos piekrastes ūdeņos. Ņina labi apzinājās savu nedrošību nu viņa bija pilnīgā atklātībā, nebija nedz tumsas, nedz tuneļa, kur noslēpties. Kāpu augšgalā jebkurā mirklī varēja parādīties slepkavas, un viņiem nebūtu nekādu grūtību nomērķēt.

Likās, ka mūžam nebeigsies seklums, kur sāļais ūdens sniedzās līdz ceļiem; pa to nebija iespējams ātri pārvietoties, un tas nesniedza nekādu aizsardzību. Viņa centās kustēties ātrāk, lēkšoja gariem soļiem, un beidzot ūdens sniedzās līdz viduklim. Viņa ienira tieši tad, kad visapkārt sāka džinkstēt aizkaitinātās svina bites. Ūdens aiz viņas palika sakults niknās putās. Ņina ienira un peldēja zem ūdens, cik ilgi vien spēja, tad iznira, lai ieelpotu, un atkal peldēja zem ūdens delfīna stilā. No brūniem ūdensaugiem klātā sekluma nokļuvusi okeāna zilgajā dziļumā, viņa paskatījās atpakaļ un ieraudzīja krastā kādu duci vīru. Daži bija iebriduši seklumā. Likās, ka apšaude ir beigusies.

Pagriezusies Ņina pievērsa skatienu kuģim, bažīdamās, ka tas varētu pacelt enkuru un pamest viņu starp šo sātanu bandu un dziļo jūras zilgmi. Viņa nebija paredzējusi peldēt uz Kanāriju salām. Apvēlusies uz muguras, viņa lūkojās pūkainajos, ar zeltainu maliņu rotātajos mākoņos un nedaudz nomierinājās. Vismaz bija labs laiks peldēšanai. Taču atpūsties drīkstēja tikai mirkli. Nu bija atkal jācenšas, lai asinis riņķotu pa visu ķermeni.

Jānomierinās, jāatpūšas, kad nepieciešams, un jāpadomā, kas dara laimīgu. Jūra ir rāma, nav nedz vēja, nedz straumes. Tas atšķiras no peldēšanas posma triatlona sacensībās vienīgi ar to, ka zaudējuma gadījumā viņas vairs nebūs. Uzņēmusi kursu uz kuģa galveno mastu, Ņina sparīgiem vēzieniem peldēja tā virzienā.

Rokaspulksteņa nebija, un viņa neapjauta, cik ilgi peldējusi. Palielinoties dziļumam, ūdens kļuva arvien dzedrāks, un viņa, lai novirzītu domas no aukstuma, kas atņēma enerģiju, skaitīja vēzienus. Māšana būtu vienīgi laika tērēšana viņas roka izskatītos kā peldoša jūras putna kakls.

Ņina mēģināja dziedāt jūrnieku dziesmas. Vecās melodijas palīdzēja saglabāt vēzienu ritmu.

Repertuārs bija visai trūcīgs, un, nodziedājuši "Blotv tbe Man Down" piecdesmito reizi, Ņina turpināja peldēt. Viņa virzījās kuģim arvien tuvāk, taču vēzieni kļuva arvien vājāki un biežāk nācās atpūsties. Reiz viņa pagriezās apkārt, ar prieku konstatējot, ka brūnganie krasta ūdeņi jau ir tālu prom. Lai sevi uzmundrinātu, viņa iztēlojās uzkāpšanu uz kuģa, sāļā ūdens noskalošanu no sejas un kūpošas kafijas tases baudīšanu.

Dobjā murdoņa bija tik klusa, ka sākumā Ņina to neievēroja. Pat tad, kad apstājās ieklausīties, viņa nolēma, ka to, iespējams, rada ūdens spiediens uz galvu, varbūt pat kuģa ģenerators. Viņa iebāza vienu ausi ūdenī un klausījās.

Dūkšana kļuva skaļāka.

Ņina lēnām apgriezās apkārt. No krasta puses viņas virzienā traucās tumšs objekts. Sākumā viņai likās, ka tā ir laiva, taču, kad tas ātri kļuva arvien lielāks, Ņina saskatīja strupu, neglītu melnu korpusu un saprata, ka tā ir liela amfībija transporta līdzeklis, kas pārvietojas gan pa zemi, gan ūdeni uz gaisa spilvena.

Tas kustējās šurp un turp, asi pagriežoties, taču Ņina nojauta, ka tā nav glābšanas laiva, kas meklē cietušo, jo virzība bija pārāk apņēmīga un agresīva. Pēkšņi tas pārstāja līkumot un kā izšauts metās uz viņas pusi. Amfībija tuvojās tik strauji, ka bija jau praktiski sasniegusi Ņinu. un viņa ienira, cik dziļi vien varēja.

Braucamrīks traucās virs viņas uz sava desmit collu spilvena, sakuldams ūdeni neprātīgās putās. Nespēdama ilgāk palikt zem ūdens, Ņina iznira virspusē, lai ieelpotu gaisu, taču plaušas piepildīja sarkanīgas izplūdes gāzes. Amfībija apgriezās un metās viņai virsū.

Ņina atkal ienira, tika mētāta un grūstīta, tad ar mokām izcīnīja savu vietu virs ūdens, kur šūpojās ķīļūdenī.

Braucamais apstājās un, dzinējam joprojām rūcot, raudzījās uz Ņinas pusi kā liels kaķis, kas spēlējas ar peli. Ar izvārgušu un ūdenī izmirkušu peli. Tad dzinēji iedūcās skaļāk, amfībija pacēlās uz savām neredzamajām kājām un atsāka uzbrukumus.

Ņina ienira un tika svaidīta kā akmens slīpēšanas mašīnā. Viņas smadzenes bija sastingušas, ausīs dārdēja asiņu pulsēšana, kustības bija instinktu vadītas. Šī spēle drīz beigsies. Sasodītais monstrs spēja pagriezties pat uz monētas. Ik reizi, kad viņa iznira, atlika arvien mazāk laika iekampt gaisu un braucamais bija arvien tuvāk.

Trulais korpuss atkal traucās viņas virzienā, lai ari to bija grūti saskatīt izplūdušo gāzu dēļ, turklāt acis no sāļā ūdens bija aizmiglotas un neskaidras. Ņina bija pārāk nomocījusies, lai ienirtu, nepietiktu spēka atkal izkulties virspusē. Viņa izmisīgi pūlējās aizpeldēt tālāk, taču pēc dažiem vēzieniem pagriezās pret savu uzbrucēju, it kā spētu to atsist ar dūrēm.

Amfībija jau bija gandrīz vai uzbraukusi viņai virsū, tās varenie rūcieni atbalsojās ausīs. Viņa sakoda zobus un gaidīja.

Aizritējušo stundu laikā pārdzīvotās šausmas izrādījās tīrais nieks salīdzinājumā ar to, kas tagad notika. Amfībija atradās dažu sekunžu brauciena attālumā, kad Ņinas potītes tika sagrābtas kā skrūvspīlēs un viņa ievilkta okeāna aukstajā dzelmē.

6 . nodaļa

Vēzējoties ar rokām kā ar vējdzirnavu spārniem vētrā, Ņina pūlējās izlauzties brīvībā, taču dzelžainais slēgums ap potītēm neļāva pacelties augšā arī tad, kad amfībijas radītais virpulis sakūla apkārtējo ūdeni neprātīgās putās. Izaicinājumā viņa izgrūda no plaušām gaisu; šis dusmu un izmisuma kliedziens izlauzās kā mēma eksplozija burbuļu veidā.

Tvēriens pie kājām atslāba, un amfībijas radītajos virpuļos pamazām parādījās kaut kas līdzīgs cilvēkam. Šis amorfais veidojums, kas atgādināja citplanētieti no NI.O, kļuva redzamāks, nirēja organiskā stikla maska atradās vairs tikai dažu collu attālumā no viņas sejas. Acis, kas raudzījās aiz brillēm, bija gaiši zilas un pauda spēku un mierinājumu, nevis draudus.

Pacēlās cimdota roka, pavicināja pie viņas deguna regulatoru un nospieda attīrīšanas pogu, lai ar burbuļiem pie iemutes pievērstu viņas uzmanību. Ņina sagrāba regulatoru un kāri iekodās tajā. Nekādas ar ziedu smaržām bagātas vasarīgas pūsmas nespēja būt tīkamākas par saspiesto gaisu, kas nodrošināja dzīvību un pildīja viņas plaušas. Svešinieka plauksta rāmi virzījās uz augšu un apakšu.

Neuztraucies! Nomierinies!

Ņina pamāja, lai parādītu nirējam, ka sapratusi viņa signālu, un juta maigu uzspiedienu uz pleca. Viņa turpināja elsot caur "astoņkāja" avārijas cauruli, līdz beidzot elpošana kļuva ritmiskāka.

Roka atkal signalizēja. Rādītājpirksts kopā ar īkšķi veidoja kaut ko līdzīgu "O" burtam pieņemtajam "OK"apzīmējumam.

Vai viss kārtībā?

Ņina atkārtoja šo žestu.

Ar mani viss kārtībā.

Zilā acs aiz maskas pamirkšķināja. Viņa nezināja, kas ir šis ūdensvīrs un no kurienes viņš uzradies, taču viņš vismaz bija draudzīgs. Nirēja galva bija klāta ar cieši pieguļošu kapuci un masku kopā ar ķiveri, varēja redzēt vienīgi to, ka viņš ir liels vīrs, ar platiem pleciem.

Ņina pavērās augšup. Gaisma likās saraustīta gabalos, amfībijai neganti traucoties pāri; dzinēju dārdoņa lauzās cauri ūdenim. Vajātāji joprojām viņu meklēja.

Atkal viņa sajuta svešinieka roku uz pleca. Ūdensvīrs rādīja uz augšu un savilka plaukstu dūrē.

Briesmas.

Viņa sparīgi pamāja. Ūdensvīra īkšķis rādīja uz leju. Ņina paraudzījās uz tumšo dzelmi zem savām kājām, kas kūļājās ūdenī. Nezināmais šķita tomēr labāks nekā reālās briesmas, kas uzglūnēja virspusē. Viņa pamāja vēlreiz un parādīja "OK" zīmi. Viņš saņēma kopā abas savas plaukstas.

Sadosimies rokās!

Ņina satvēra cimdoto roku, un abi lēnām laidās lejup.

Viņiem nokļūstot arvien dziļāk, ūdens krāsa mainījās no kobaltzilas līdz zilganvioletai, visapkārt bija tik tumšs, ka Ņina izjuta aukstās pamatnes dūņas, pirms paspēja tās ieraudzīt.

Nirējs izņēma no jostas mazu, bet jaudīgu gaismekli un turēja to virs galvas. Ņina aizvēra acis, lai tās neapžilbtu, jo zināja, ka tūlīt gaidāms sudrabaini balts uzliesmojums. Kad viņa atkal atvēra acis, tālumā gailēja zemūdens uguntiņa.

Nirējs salika rādītājpirkstus kopā.

Peldēsim blakus uz to pusi!

Atkal saķērušies rokās, viņi peldēja tuvāk pulsējošai gaismai, līdz sasniedza vēl vienu nirēju. Viņš redzēja peldētājus tuvojamies, izslēdza spožo apgaismojumu, ko turēja rokās, un piespieda mikrofona podziņu ūdenslīdēja galvas ietērpā.

-     Tevi taču nevar ņemt līdzi, viņš ierunājās. Es tevi izlaižu uz mirkli no acīm, bet tu uzrodies atpakaļ ar īstu nāru.

Pirmais nirējs pārlaida acis pār Ņinas augumu un nolēma, ka šis apzīmējums ir viņai visai trāpīgs. Ar savām zeltainajām matu pīnēm, garajām kājām un tikpat kā bez apģērba Ņina tiešām izskatījās pēc mitoloģiskas jūras fejas, tomēr bija kāda neatbilstība.

-     Nāras ir daļēji zivis, viņš iebilda.

-     Man labāk patīk šis uzlabotais modelis. Kā viņu sauc?

-    Labs jautājums. Mēs vēl neesam oficiāli iepazinušies. Es saskrējos ar viņu, kad cēlos augšā uz kuģi. Viņai draudēja nepatikšanas, tāpēc es sniedzu roku, lai palīdzētu. Patiesību sakot, divas rokas.

Ņina nekad nebija izmantojusi zemūdens saziņas līdzekļus, taču viņa pazina šīs ierīces un saprata, ka vīri runā par viņu. Lai cik pateicīga viņa jutās, tomēr gribēja, lai šī saruna ātri beigtos. Viņai briesmīgi sala! Ja viņa drīz nekustēsies, izdzisīs pavisam. Viņa savilka rokas pāri krūškurvim.

Man salst.

Nirējs, kuru viņa bija apzīmējusi par Ūdensvīru, pamāja. Savā spectērpā viņš bija aizmirsis, cik ļoti auksti ir neaizsargātam cilvēkam.

-     Nogādāsim mūsu nāriņu atpakaļ uz kuģa, kamēr viņa nav pārvērtusies par saldētu zivi!

Otrs nirējs ielūkojās kompasā un vadīja viņus ceļā. Ņinas jaunais draugs atkal signalizēja, lai viņa peld blakus, un saudzīgi paņēma viņas plaukstu. Viņa saprata, ka dodas uz kuģi, taču, būdama tik nosalusi un pārguruši, nejutās pārliecināta, ka spēs to sasniegt. Šķita, ka nirējs izprot viņas pūliņus turēties līdzi bez kāju pleznām, un uzmundrinot viņš vairākas reizes paspieda viņas plaukstu.

Viņi peldēja tikai dažas minūtes, tad atkal noslīdēja līdz gultnei. Tur atradās pāris dzeltenu priekšmetu. Tie bija izgatavoti no plastmasas un pēc formas atgādināja biezas, miniatūras torpēdas ar ausīm. Ņina pazina tie bija NPP, nirēju pārvietošanās palīglīdzekļi, vai arī jūras skuteri, kā tos biežāk mēdza dēvēt.

Nirēji paņēma katrs pa NPP un saspieda droseles. Ar nelielu iegaudošanos bateriju dzinēji iekustināja dzenskrūves. Ūdensvīrs norādīja uz savu muguru. Ņina pieķērās pie viņa pleciem, un visi pacēlās uz augšu, kur ūdens bija krietni siltāks.

Kamēr viņi slīdēja zem ūdens, Ņinas nirējs izsauca pa mikrofonu kuģi un pajautāja, vai kāds redz apkārtnē amfībiju. Viņš nebija no riskētajiem.

-      Pirms kāda laika te bija viena, viņi saņēma atbildi. Aizbrauca uz krasta pusi un tagad vairs nav redzēta.

-     Rodžer, lūdzu, sagatavojies pieņemt sieviešu dzimuma apmeklētāju!

-    Ko tu teici? uzrunātais atsaucās pēc brīža.

-    Neņem galvā! Sagatavojies ārstēt cietušo no hipotermijas!

Viņi iznira virspusē netālu no kuģa un peldēja apkārt pakaļgalam. Ņinu sagaidīja laipna grupa, palīdzēja tikt uz kuģa, ietina dvieļos un segās. Viņas seja bija plankumaina, lūpas zilas; viņa atteicās no nestuvēm, bet labprāt atspiedās uz palīdzīgas rokas, ar ļodzīgajām kājām, zobiem klabot, dodoties uz medpunktu. Pēda, kas bija savainota, bēgot no uzbrucējiem, lika klibot.

Abi nirēji novilka savus ietērpus un tūlīt pat devās uz medpunktu, kur pacietīgi gaidīja aiz durvīm gluži kā topošie tēvi. Pēc neilga brīža gaitenī parādījās ārsta palīdze, pievilcīga un labi kopta jauna sieviete, kas uz kuģa izpildīja ārsta pienākumus.

-     Vai ar viņu viss kārtībā? lielākais vīrs apjautājās.

Ārsta palīdze smaidīja.

-    Tā ir tiešām sīksta dāma, viņa sacīja ar apbrīnu. Es uzliku antiseptiskus plāksterus uz iegriezumiem un nobrāzumiem. Viņa bija praktiski hipotermiskā stāvoklī, tāpēc es gribu, lai viņa paliktu tagad siltumā. Drīz varēs iedzert tasi buljona.

-    Vai mēs drīkstam viņu apraudzīt?

-     Protams. Izklaidējiet viņu, kamēr es mēģināšu sadabūt kaut kādas drēbes un saklāšu viņai koju savā kajītē, lai viņa varētu netraucēta atpūsties.

-    Kā viņu sauc?

Sieviete savilka pieri.

-    Jūs vēl to nezināt? Kungi, jūs laikam pārāk daudz laika pavadāt zem ūdens, it īpaši jūs, Zavala. Es domāju, ka jau būsiet iegaumējis viņas telefona numuru un to, kādi ziedi un kādi restorāni viņai patīk.

Hosē jeb Džo Zavalas reputācija viņam sekoja no Vašingtonas, un par to nebija jābrīnās, jo viņš reiz bija uzaicinājis uz satikšanos ārsta palīdzi. Vienmēr izturēdamies valdzinoši pret sievietēm, viņš bija izpelnījies īpašu ievērību vientuļo sieviešu rindās, jo turklāt bija ļoti izskatīgs. Viņa lūpās rotājās viegls, gandrīz vai kautrīgs smaids.

-    Laikam vairs neesmu formā, viņš sacīja.

-     Laikam gan, viņa pavīpsnājusi noteica un aši traucās izpildīt iecerētos darbus.

Kad abi vīrieši iegāja ārsta kabinetā, Ņina sēdēja uz kušetes, ietērpta lielā, zilā sporta kreklā, ar biezu vilnas segu uz pleciem. Lai arī acis bija apsarkušas no ilgstošas atrašanās sāļajā ūdenī un garie mali sapinkājušies, vaigos bija atgriezies sārtums un no lūpām nozudis zilums. Plaukstas bija apkļāvušas māla kafijas krūzi un baudīja siltumu. Viņa palūkojās augšup un ieraudzīja garo vīrieti aizpildām durvju eju. Ar savu spēcīgo stāvu un pretstatu starp brūngano ādas krāsu un gandrīz vai baltajiem matiem viņš izskatījās kā ziemeļniecisks tēls no kādas Vāgnera operas. Tomēr viņa balss skanēja gluži maigi.

-    Ceru, ka mēs jūs netraucējam, viņš bikli ierunājās.

Ņina notrausa no sejas garu, viļņainu matu šķipsnu.

-    Nepavisam. Nāciet iekšā!

Viņš iegāja kabinetā; jauki smaidīdams, viņam sekoja kāds melnīgsnējs vīrietis.

-    Mani sauc Kurts Ostins, bet tas ir Džo Zavala.

-     Es esmu Ņina Kirova. Ņina pazina Ūdensvīra acis, kuras bija ievērojusi aiz sejas maskas. To krāsa atgādināja dienvidu jūras. Mēs laikam esam jau tikušies.

Ostins smaidīja, priecādamies, ka ir pazīts.

-    Kā jūs jūtaties?

-     Paldies, tīri nekas. Kad tikšu karstā dušā, būs labāk. Viņa paraudzījās apkārt. Kas tas ir par kuģi?

-    NZJA pētnieciskais kuģis "Nērejs".

-   Jūs esat no Nacionālās zemūdens un jūras aģentūras?

-     Tieši tā. Es esmu NZJA īpašo uzdevumu vienības vadītājs. Džo ir inženieris.

-     Man patīk iztēloties, ka esmu vienības dzinējs, Zavala sacīja.

-     Džo ir pieticīgs. Viņš ir tas, kas notur mūs kustībā gan zem, gan virs ūdens.

Patiesību sakot, Zavala bija īsts profesionālis attiecībā uz visdažādākajiem mehānismiem. Viņš prata izremontēt, labot vai atjaunot jebkuru dzinēju, vai tas būtu tvaika, dīzeļa vai elektriskais un darbināja automobili, kuģi vai lidmašīnu. Zavala nekad nevilcinājās un nebaidījās notraipīt rokas, kad nācās saskarties ar kādu mehānismu. Viņš bija konstruējis dažādus zemūdens braucamrīkus un vadījis to būvēšanu, vai tie būtu cilvēka pilotēti vai automātiski, ari dažas ierīces uz pētniecības kuģa. Viņa talants sniedzās pat līdz debesīm viņš bija aizvadījis divus tūkstošus stundu, pilotējot helikopterus un mazas lidmašīnas ar reaktīvajiem un propelleru dzinējiem.

-   Jūs sakāt, ka esat no īpašo uzdevumu vienības.

-     Tieši tā. Četri no mums veido vienības kodolu. Mums ir dziļo okeānu ģeologs un jūras biologs, bet viņi pašlaik izpilda citus uzdevumus. Pamatā mēs izpildām pasūtījumus, kas ir ārpus NZJA parastajiem uzdevumiem. Un ārpus valdības redzesloka, viņš varēja piezīmēt.

-    Ko galu galā jūsu kuģis dara šeil?

-    Mēs esam izmēģinājuma braucienā atceļā no Vidusjūras, Ostins stāstīja. Marokas valdība ir noraizējusies, ka naftas urbumi atklātā jūrā ietekmē sardīņu nozveju. "Nērejam" bija paredzēts braukt šajā rajonā, tāpēc mēs teicām, ka varam aši pārbaudīt jūras dibenu.

-     Nērejs, vecais labais jūras dievs, Ņina murmināja un, iegrimusi domās, izslēja galvu. Grieķu dzejnieks Hēsiods teicis: "Uzticams un laipns dievs, kurš nododas taisnīgām un laipnām domām un nekad nemelo."

Ostins pavērās Zavalā. Varbūt Ņina patiešām ir nāra? Katrā ziņā viņa ir pietiekami glīta.

-    Es nezinu, vai šis kuģis ir tāds pats kā vecais jūras dievs. "Nēreju" nolaida ūdenī tikai pirms dažiem mēnešiem, bet Hēsiodam ir taisnība par nemelošanu. Kuģis ir visā garumā pieblīvēts ar izsmalcinātiem mērinstrumentiem.

-     Kuģa konstruktors apgalvo, ka mēs, zinātnieki, esot uz tā vienīgi balasts, Zavala piebilda.

Ņinai nebija viegli nosaukt vienā vārdā par "zinātniekiem" gan plecīgo Ostinu un runīgo kolēģi, gan arī tos akadēmiskos zinātniekus, pie kuriem viņa bija pieradusi. Viņa nopētīja abus vīriešus. Sešas pēdas un vienu collu garais Ostins ar platajiem pleciem un divi simti mārciņu svaru bez jebkādiem taukiem izskatījās pēc profesionāla futbolista. Viņa seja bija pamatīgi iedegusi kā jau cilvēkam, kas lielāko dienas daļu pavada ārā; ilgstošā atrašanās uz jūras bija piešķīrusi sejai metālisku spīdumu, un āda bija gluda, tikai ar smieklu krunciņām ap muti un acīm. Lai gan Ostinam bija tikai četrdesmit, viņa mati bija priekšlaikus nosirmojuši, gandrīz vai platīna baltumā.

Piecas pēdas un desmit collas garais tumsnējais skaistulis Zavala nebija tik spēcīgi būvēts, tomēr viņa simt septiņdesmit piecas mārciņas smagais stāvs bija vingri muskuļains, ir īpaši ap rokām un kaklu, pie uzacīm vīdēja sena rēta atmiņa no tiem laikiem, kad viņš, profesionāls vidējā svara bokseris, nopelnīja naudu studijām koledžā. Viņš bija uzvarējis divdesmit divās cīņās, divpadsmit ar nokautu, bet zaudējis sešās. Melnie, taisnie mati bija gludi atsukāti atpakaļ. Draiskais smaidiņš, ko Ņina bija ievērojusi, tiklīdz viņš ienāca kabinetā, nenozuda no viņa lūpām. Atceroties ārsta palīdzes piezīmi, viņa tagad saprata, cik sievietei šķiet pievilcīgas šīs dvēseliskās brūnās acis.

Tomēr viņa džentlmeniskās manieres nespēja noslēpt skarbo un cīņai gatavo dabu. Spēkavīrs Ostins tagad izskatījās patiesi labsirdīgs, taču viņa atcerējās neganto apņēmību, ar kādu viņa tika parauta nost no amfībijas. Ņinai likās, ka aiz Zavalas sabiedriskuma slēpjas akmeņaina nocietinātība. Tas, kā abi viri darbojās, nogādājot viņu drošībā uz kuģa gluži kā labi eļļots mehānisms -, liecināja, ka viņi pieraduši strādāt kā komanda.

-   Piedodiet, ka esmu tik nepieklājīga, viņa ierunājās, atcerēdamās savu izglābšanu. Es neesmu jums abiem vēl pateikusies.

-    Savukārt man jāatvainojas, ka pielavijos jums klāt kā haizivs, Ostins sacīja. Tas droši vien jūs pamatīgi nobiedēja.

-    Ne tuvu tik briesmīgi kā riebīgā laiva, kas spēlēja ūdenspolo ar manu galvu. Es jums vienmēr jutīšos pateicību parādā. Lūdzu, pielavieties un velciet mani ārā no briesmām jebkurā laikā! Viņa uz bridi apklusa. Man tomēr ir viens muļķīgs jautājums. Vai jūs parasti peldat pa Atlantijas okeānu, gaidot, kad kāda dāma nonāk nelaimē?

-     Visīstākā sagadīšanās, Ostins attrauca, paraustījis plecus. Mēs ar Džo strādājām netālu zem ūdens, un es izniru virspusē, lai orientētos pēc kuģa, un ieraudzīju jūs spēlējam paslēpes ar to amfībiju. Tagad mana kārta jautāt ko tas galu galā nozīmēja?

Ņinas smaids izgaisa.

-     Pavisam vienkārši. Viņi mēģināja mani nogalināt.

-    Manuprāt, tas bija uzskatāmi redzams, bet kāpēc gan?

-     Es nezinu, viņa rāmi atteica, skatienam satumstot.

Ostins juta, ka Ņina cenšas izvairīties runāt par kaut ko.

-    Jūs mums neesat pateikusi, no kurienes nākat, viņš laipni sacīja.

Šis jautājums šķita atraujam vaļā nerunīguma slūžas.

-     Ak dievs, Ņina čukstēja, es esmu no ekspedīcijas! Doktors Nokss.

-     Kāda ekspedīcija? Ostins apjautājās.

Viņa raudzījās tukšumā, it kā cenšoties atcerēties kādu sapni.

-     F,s esmu jūras arheoloģe. Biju Pensilvānijas universitātes grupā, kas netālu no šejienes veica izrakumus.

Viņa izstāstīja visu par redzēto slaktiņu un savu izglābšanos. Tas likās tik neiedomājami, ka Ostins varbūt pat nenoticētu, ja vien nebūtu pats redzējis amfībijas uzbrukumus un šausmas Ņinas sejā. Kad viņa beidza savu stāstījumu, Ostins pagriezās pret Zavalu.

-    Ko tu par to domā?

-    Manuprāt, mums vajadzētu pašiem paskatīties.

-    Man arī tā šķiet. Vispirms piezvanīsim Marokas varas iestādēm. Mis Kirova, kā jums liekas, jūs varētu mums parādīt, kur atradās jūsu nometne?

Ņinu mocīja vainas apziņa, ka viņa ir vienīgā, kas izbēgusi no nāves, tagad viņai bija kaut kas jādara. Viņa piecēlās no kušetes un nostājās uz grīļīgajām kājām.

-    Un kā vēl! viņa attrauca ar metālisku pieskaņu balsī. Es jums to parādīšu.

7 .nodaļa

Kapteinis Mohammeds Mustafa no Marokas Karaliskās žandarmērijas atspiedās pret saules sasildīto džipa spārnu un vēroja garo amerikānieti lēnām staigājam uz priekšu un atpakaļ pa smilšaino laukumu; viņas galva bija noliekta lejup.

Kā vairākumam valsts lauku policistu, kapteiņa dienas pagāja, vajājot no skolas izmukušos ciemata bērnus, sastādot satiksmes negadījumu ziņojumus vai pārbaudot iebraucēju dokumentus, taču tāclu bija nožēlojami maz. Aizvadītajā gadā viņš bija izmeklējis kamieļa pazušanu, tas bija uzjundījis satraucošus minējumus par zādzību, taču vēlāk izrādījās, ka lopiņš itin vienkārši aizbēdzis. Tomēr tas bija tuvākais viņa izmeklētais gadījums šai pazudušās arheologu ekspedīcijas lielai.

Mustafa zināja, ka ir vieta, kuru berberi dēvēja par Mirušo valstību veco kapeņu dēļ; viņš zināja arī par drupām to tuvumā. Tas viss atradās tālu no viņa iemītās patrulēšanas teritorijas, kas pletās simtiem kvadrātjūdžu. Reiz viņš bija apskatījis šo vientuļo vietu un uzkavējies tur vienīgi tik ilgi, lai nolemtu, ka atgriezīsies tur, tikai nepieciešamības spiests.

Sieviete apstājās un brīdi stāvēja, rokas uz gurniem salikusi, it kā būtu apmaldījusies, tad piegāja pie džipa.

-     Es nesaprotu, viņa ierunājās, izbrīnā saraukusi pieri. Mēs bijām apmetušies tieši te. Šeit bija teltis, mašīnas… Viss ir pazudis!

Kapteinis pagriezās pret vīrieti ar platiem pleciem, kura mati bija tik balti kā sniegs Atlasa kalnos.

-    Varbūt jaunkundze ir sajaukusi atrašanās vietu.

Ņina nikni paraudzījās uz policijas virsnieku.

-    Jaunkundze nav sajaukusi!'

Viņš nopūtās.

-    Kas tie tādi bija, kas jums uzbruka? Bandīti?

Viņa apdomāja jautājumu.

-     Nē, nedomāju vis, ka tie bija bandīti.

Mustafa francūziskā manierē paraustīja plecus, gluži kā Parīzes bulvāru vīrs, aizkūpināja cigareti un atgrūda cepures nagu atpakaļ pār melnajiem matiem. Viņš jutās mazliet neveikli blakus sievietei, kuras kājas un rokas ir kailas, taču ar sev piemītošo vērību pamanīja daudzās brūces uz viņas ādas; šaubu nav, viņa ir izmocīta. Tomēr viņš redzēja pats savām acīm, ka te nav bijušas teltis, nav līķu kaudzes, nav automašīnu. Te patiesībā nebija nekā tāda, kas liecinātu, ka stāstījums ir patiess.

Virsnieks ievilka dūmu un izpūta caur nāsīm.

-        Protams, man tika paziņots, ka netālu no Mirušo valstības atrodas ekspedīcija. Varbūt viņi devušies prom, jums nepaziņojot.

-     Kolosāli! Ņina izmeta. No visiem Marokas pogainajiem man ticis pats vienaldzīgākais berberu inspektors!

Ņinas sabeigtie nervi vērta viņu viegli aizkaitināmu. Pēc visa pārdzīvotā Ostins viņu nevainoja par nesavaldību, izjūtot policista neaptēstību, tomēr nolēma, ka pienācis laiks iejaukties.

-      Ņina, jūs sacījāt, ka apmetnē bija liels ugunskurs. Vai varat man parādīt, aptuveni kur tas atradās?

Policijas virsniekam laiski sekojot, Ņina veda viņus uz laukuma vidusdaļu un iezīmēja smiltīs ar kurpes purngalu krustiņu.

-    Es teiktu, ka apmēram šeit.

-    Vai jums ir lāpsta? Ostins jautāja policistam.

-Jā, protams. Tas ir nepieciešams rīks, braucot pa tuksnesi.

Mustafa nesteidzīgi devās uz savu džipu un no darbarīku kastes izvilka saliekamu armijas lāpstiņu ar īsu rokturi. Ostins to paņēma un, nolaidies uz ceļiem pie Ņinas kājām, sāka rakt vairākus paralēlus, aptuveni sešas collas dziļus grāvīšus. Pirmajos divos nebija nekā interesanta, bet trešais, kā izrādījās, bija rakņāšanās vērts.

Ostins saņēma riekšavu nomelnējušas zemes un paostīja.

-      Ugunskura pelni. Viņš uzlika plaukstu uz zemes. -Joprojām silti, viņš piebilda.

Ņina gandrīz vai neklausījās, viņa stingi vērās uz zemes gabaliņu aiz Ostina, viņai šķita, ka tas kustas.

-     Paskatieties tur! viņa čukstēja.

Tumšo traipu veidoja tūkstošiem sīciņu, barā spietojošu radījumu. Ar lāpstas malu Ostins attīrīja laukumiņu mirguļojošā skudru mudžeklī un sāka rakt. No puspēdas dziļuma viņš izcēla tumši sarkani notraipītas zemes pikas. Viņš raka dziļāk. Sarkanums vīdēja arvien intensīvāk, nu jau smiltis bija piesūkušās ar to. Ņina saļima ceļos blakus Ostinam. Nāsis ieplūda stiprs sakaltušu asiņu smārds.

-    Te viņi tika nošauti, viņa sacīja, balsij saspringstot apvaldītās emocijās.

Kapteinis Mustafa bija sapņaini skatījies tālumā, prātodams, kad beidzot tiks mājās pie sievas un bērniem un varēs labi paēst. Jūtot pārmaiņas, viņš aizmeta cigareti un, pienācis klāt, nometās ceļos līdzās Ņinai. Riekstu brūnā seja mazliet nobālēja, kad viņš aptvēra zemes iekrāsošanās cēloni.

-     Lai slavēts Allāhs! kapteinis murmināja. Pēc īsa brīža viņš jau bija pie džipa un ātri nobēra ziņojumu pa radio arābu valodā.

Ņina joprojām bija uz ceļiem un sastingusi vērās zemē, it kā aizvadītās nakts drausmīgie notikumi gāztos ārā no šaurās atveres. Ostins nodomāja, ka sieviete galīgi sabruks, ja viņu neaizvedīs prom. Viņš saņēma Ņinas roku un palīdzēja viņai piecelties.

-    Es labprāt apskatītu lagūnas apkārtni, ja jums nekas nav pretī.

Viņa samirkšķināja acis, it kā nupat būtu atmodināta.

-    Tā ir laba doma. Varbūt tur kaut kas atrodams… Viņa rādīja ceļu cauri kāpām. Piepūšamā laiva, ar kuru viņi bija atvesti no NZJA kuģa, bija pieslieta pie akmens kāpnēm.

Ņina pārlaida skatienu lagūnai, kas tagad likās mierpilna.

-    Es nespēju noticēt, ka viņi paņēmuši pat manas marķējuma bojas, viņa ierunājās ar rūgtumu balsī. Ostinam turoties soli aiz viņas, Ņina gāja gar klinšaino krastu, stāstīdama par neredzamo tuneli un mākslīgo ostu cutbon. Ostins norādīja uz vairāk nekā desmit beigtām zivīm, kas gulēja uz citādi neizteiksmīgās ūdens virsmas.

-     Varbūt tas ir skābekļa trūkuma dēļ, Ņina ieminējās. Lagūnā nav diez cik veselīga vide dzīvām būtnēm. Viņa pasmaidīja par neapzināto ironiju. Bija vēl kaut kas, ko es agrāk nepieminēju. Viņa īsumā aprakstīja atrasto akmens galvu.

Ostins nespēja apslēpt savu neticību.

-    Olmeks! Šeit?! Viņš kodīja apakšlūpu, neveiksmīgi pūlēdamies rast pieklājīgu veidu, kā izteikt šaubas. Tas nevar būt.

-    Arī es neticētu, ja nebūtu pati redzējusi. Varu saderēt, jūs mainīsiet savas domas, kad mazliet papeldēsiet. Es jums parādīšu. Viņa nometa no kājām aizlienētās sporta kurpes. Ostinam nebija nekas pretī atsvaidzināties vēsajā ūdeni, turklāt pelde sagādātu Ņinas prātam atslodzi pēc drūmajiem atradumiem klajumā. Viņu šorti un T krekli ātri vien izžūtu saulē.

Ņina ienira, un Ostins viņai sekoja. Viņi nopeldēja mazu gabalu, un Ņina apstājās, lai orientētos pēc dažām iezīmēm ainavā. Viņa peldēja kraulā, turot galvu zem ūdens, un pēc kāda brīža spēji saliecās un metās uz leju. Netālu no lagūnas dibena viņa mirkli peldēja riņķi, tad uzšāvās virspusē pie Ostina.

-    Tā ir pazudusi! viņa aizelsdamās kliedza. Figūras vairs

nav!

-    Vai esat pārliecināta, ka šī ir īstā vieta?

-    Šaubu nav! Es iegaumēju divus orientierus, kad uzstādīju šeit marķēšanas boju. Sasodīts, tā galva ir pazudusi! Nāciet, es jums parādīšu! Nesakot vairs ne vārda, viņa atkal ienira.

Kad Ostins viņu panāca, viņa peldēja uz priekšu un atpakaļ netālu no dibena, norādot uz ko tādu, kas izskatījās pēc Mēness krātera. Viņa kaut ko pacēla no dūņām, tad abi atkal uzpeldēja augšā un, kulstot ūdeni, pagriezās viens pret otru.

-    Viņi to ir uzspridzinājuši! Ņina sacīja, vicinādama rokā apmelnējušu akmens gabalu. Viņi ir saspridzinājuši to galvu gabalos! Viņa sāka peldēt krasta virzienā.

Zavala viņus gaidīja pie kāpnēm. Viņš bija pārbaudījis nometnes apkārtni.

-    Kapteinis teica, lai pasakot jums, ka ir zvanījis uz savas vienības štābu, viņš paziņoja. Viņi grasās sazināties ar Drošības dienestu Rabātā. Tas izmeklējot lielas krimināllietas.

Ņina pasniedza savu atradumu Ostinam.

-    Tas ir vulkāniskais bazalts. Esmu pārliecināta, ka tas ir no figūras.

Ostins pētīja akmeni.

-    Malas ir izrobotas un pārogļojušās. Šis gabals ir no kāda nesen notikuša sprādziena. Viņš pameta skatienu uz lagūnu.

-    Tāpēc tās zivis nobeigušās.

-     Tas liekas bezjēdzīgi, Ņina sacīja, nogrozot galvu.

-    Viņi nogalina visus, mēģina novākt mani un tad nevis metas bēgt, bet gan noņemas vēl ar arheoloģiska atraduma spridzināšanu. Kāpēc?

Iestājās klusums, neviens nezināja atbildi. Ostins ieteica tikties vēlreiz ar kapteini un tad atgriezties uz kuģa. Ņinai ejot pa priekšu, viņi sāka doties atpakaļ uz apmetnes vietu. Zavala ar nodomu atpalika un gāja blakus Ostinam. Runājot pusčukstus, lai Ņina nedzirdētu, viņš sacīja:

-     Es teicu kapteinim, ka varbūt vajag norīkot kādu, kas parokas dziļāk šajā apkārtnē.

Ostins sacēla uzacis.

-    Ņina stāstīja, ka ekspedīcija strādājusi vairākas dienas, Zavala piemetināja. Tomēr atklātus izrakumus nekur neredz. Katrs grāvis ir aizbērts. Vai tas tev kaut ko izsaka?

-     Diemžēl jā. Var gadīties, ka upuri nezinot izrakuši paši sev kapu.

Zavala pasniedza Ostinam brilles metāla ietvaros. To apaļās lēcas bija sasprāgušas.

-    Es tās atradu netālu no izrakumiem.

Ostins paskatījās uz brillēm un, neteicis ne vārda, ieslidināja tās kabatā.

Kad gumijas laiva piebrauca klāt pētniecības kuģim, Ņinas acis atzinīgi noskatīja slaiko zilzaļo korpusu, kurā veiksmīgi bija apvienots tehniskais risinājums un ārējais izskats.

-    Kad vakar redzēju "Nēreju" no krasta, tas man likās varens kuģis, taču tuvumā tas izskatās vēl skaistāks!

-     Tas ir vēl labāks nekā skaists, Ostins sacīja, palīdzēdams Ņinai uzkāpt uz klāja. Tas ir modernākais pētniecības kuģis pasaulē; divi simti piecdesmit pēdu garš, apgādāts ar jaudīgiem instrumentiem un ātrām datu pārvades sistēmām. Kuģim ir priekšgala dzinēji, tāpēc tas var nepārspējami manevrēt un saglabāt līdzsvaru vētras laikā; ir ari modernākie zemūdens pārvietošanās līdzekļi. Mums ir pat korpusa hidroakustiskā aparatūra, ar kuras palīdzību varam tikt pie jūras dibena kartes, nesaslapinot kājas!

Ostins norādīja uz augstu kubveida formas veidojumu aiz komandtilta.

-    Tā augstā virsbūve ir zinātniskā novietne. Tur iekšā atrodas laboratorijas, kurās izmanto tekošu jūras ūdeni. Tur mēs glabājam zemūdens braucamos, kameru transportējamās ierīces un nirēju inventāru. Kuģis tika būvēts, lai to var vadīt maza apkalpe, apmēram divdesmit cilvēku. Mēs varam izmitināt vairāk nekā trīsdesmit zinātniekus.

Ņinai joprojām klibojot aizvadītās nakts pēdas savainojuma dēļ, viņi uzkāpa trīs klājus augstāk un pa koridoru nonāca līdz kādas kajītes durvīm.

-    Te būs jūsu guļvieta nākamās pāris dienas.

-     Es negribu, lai manis dēļ kāds tiek izlikts ārā.

-    Tā nenotiks. Feldšeres kajītē ir tukša koja. Jums šeit būs ērta vieta blakus bibliotēkai un tuvu svarīgākajai kuģa daļai. Nāciet, es jums parādīšu.

Ostins gāja pa priekšu uz kambīzi, kur pie kāda galda sēdēja Zavala, dzēra espresso kafiju un lasīja pa faksu saņemto "The New York Times". Kondicionētāja attīrītais gaiss bija varens pretlīdzeklis pamestības aurai Mirušo valstībā. Kambīze bija iekārtota kuģiem tradicionālā manierē, tās plastmasas un alumīnija galdi un krēsli bija pieskrūvēti pie klāja. Tomēr aromāts, kas izplatījās no virtuves, nebija parastais, te nesmaržoja pēc šķiņķa un grauzdētas maizes, kā lielākoties kuģu kambīzēs.

Nina apsēdās, tīksmē atslogojot sāpīgo pēdu.

-    Es laikam esmu drausmīgi izsalkusi, viņa ierunājās, paceldama zodu un ieelpodama aromātu. Te smaržo kā čelrzvaigžņu restorānā.

Zavala nolika lasāmo.

-   Piecu zvaigžņu! Mums, nepietiekami atalgotajiem NZJA darboņiem, jāizcieš daudzas grūtības. Piedāvāto vīnu klāsts ir kolosāls, tomēi mūsu pagrabā atradīsiet vienīgi Kalifornijas ražojumus.

-     Kā nekā tas ir ASV kuģis, Ostins piebilda, pārspīlēti atvainodamies. — Tam nevajadzētu vadāt Bordo vai Burgundijas vīnus, lai gan mūsu šefpavārs tiešām ir skolojies Francijā, ja tas jums liek justies labāk.

-   Šovakar var izvēlēties bifšteku aupoivrewz\ āti au beurrc blanc, Zavala piebilda. Man jāatvainojas šefpavāra vietā viņš ir no Provansas un mēdz pārspīlēt ar baziliku un olīveļļu.

Ņina paraudzījās apkārt uz funkcionālo interjera iekārtojumu un pārsteigta pašūpoja galvu.

-    Man šķiet, ka tikšu tam pāri.

Redzot, ka Ņina ir atguvusies, Ostins nolēma, ka nu var ķerties pie nepatīkamā temata. Vispirms viņš atnesa lielu glāzi ar ledus tēju.

-Ja jūs esat ar mieru atkal runāt par aizvadītās nakts notikumiem, es gribētu vēlreiz pārliecināties, ko mēs zinām, lai kaut ko nepalaistu garām, Ostins sacīja.

Ņina iedzēra malku tējas, it kā tā varētu spēcināt.

-    Esmu gatava to darīt, viņa sacīja un sāka vēlreiz atstāstīt visu, kas bija noticis iepriekšējā naktī.

Ostins klausījās, acis pievēris, gandrīz vai kā guļošs lauva; viņš uztvēra katru vārdu un modulāciju, apgrozot faktus savā prātā un meklējot nesakritību ar pirmo stāstījumu.

Kad Ņina bija beigusi, viņš sacīja:

-    Manuprāt, jums ir taisnība, ka nepiekrītat kapteiņa Mustafas bandītu teorijai. Bandīti būtu nogalinājuši dažus jūsu cilvēkus, lai jūs aplaupītu, bet no jūsu stāstītā izriet, ka tas ir apzināts slaktiņš.

-    Un ja nu tie ir islama fundamentālisma teroristi? Zavala ieminējās. Viņi ir nogalinājuši tūkstošiem cilvēku Alžīrā.

-    Var jau būt, bet teroristiem parasti patīk paziņot, ka viņi to izdarījuši. Šis bars metās prom, noslēpjot visus pierādījumus. Kāpēc lai fundamentālisti sagrautu akmens figūru? Un jāsaka tā ir papildu neskaidrība, kas neliek mani mierā. Lai to izdarītu, viņiem vajadzēja īpašus spridzekļus.

-   Tas nozīmē, ka viņi par to statuju ir zinājuši jau iepriekš, Zavala sacīja.

-    Tieši tā. Viņi ieradās, sagatavojušies spridzināšanai zem ūdens.

-    Nevar būt, Nina attrauca. Tad vairs ne tik pārliecināta piebilda: Es nesaprotu, kā viņi to būtu varējuši uzzināt.

-     Es ari ne, Zavala sacīja. Vai jūs skaidri zināt, ka viņi runāja spāniski?

Nina nešaubīdamās pamāja.

-     No Tanžeras pāri Gibraltāram var gandrīz vai ar kājām aiziet uz Spāniju, tas nav tālu no šejienes, Ostins piezīmēja.

Zavala papurināja galvu.

-     Tas vēl neko nenozīmē. Es runāju spāniski, taču esmu meksikāņu izcelsmes amerikānis, kas nekad nav bijis Spānijā.

Nina kaut ko atcerējās.

-    Ak, tas man kaut ko atgādina! Es aizmirsu Gonsalesu.

-    Kas ir Gonsaless? apjautājās Ostins.

-     Viņš bija brīvprātīgais ekspedīcijā. Patiesību sakot, viņš samaksāja, lai kļūtu par tādu ar bezpeļņas organizācijas "Time Quest" starpniecību. Vakar pēcpusdienā es redzēju viņu runājam ar kādu svešinieku, kurš bija atbraucis ar džipu. Gonsaless sacīja, ka tas vīrietis esot apmaldījies. Tobrīd man tas likās dīvaini.

-      Un pareizi likās, Ostins bilda. Varbūt tas nav itin nekas, tomēr mēs pārbaudīsim "Time Quest" dokumentus, vai tur ir kaut kas par Gonsalesu. Iespēj, ms, ka viņš ir nogalināts kopā ar pārējiem.

-    Es viņu gan neredzēju, tomēr nevaru iedomāties, kā viņš būtu varējis izbēgt.

-      Ko tu teiktu par to amfībiju, kas vajāja Ņinu? Zavala jautāja Ostinam. Varbūt tur ir kāds pavediens.

-    Cik es varēju saskatīt no ūdens, izskatījās, ka tā ir būvēta pēc pasūtījuma. Varbūt tas ir "Griffon"tipa braucamais, kas būvēts Anglijā. Esmu zvanījis uz NZJA un palūdzis uzzināt visu "Griffon"īpašnieku vārdus. Pasaulē to nevarētu būt pārāk daudz. Manuprāt, viņi to nopirkuši no kādas fiktīvas korporācijas.

-    Un tas nozīmē, ka līdz ar to būs grūti sadzīt rokā.

-     Varbūt pat neiespējami, tomēr ir vērts pamēģināt. Viņš raudzījās tukšumā, domās iegrimis. Mums joprojām nav atbildes uz galveno jautājumu kāpēc kādam gribētos noslaucīt no zemes virsas nevainīgu arheologu ekspedīciju?

Ņina visu laiku sēdēja, atbalstījusi zodu rokā.

-    Varbūt tā nemaz nebija tik nekaitīga, viņa ieminējās.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-     Man neiziet no prāta tā olmeka figūra. Tā ir visu notikumu centrā.

-     Man joprojām grūti novērtēt tās figūras lomu, it īpaši tagad, kad tā pārvērsta par grants kaudzi.

-    Tas nav tikai mans vērtējums. Jums jāatceras Sendija, kas to identificēja. Viņa ir ievērojama Centrālamerikas arheoloģijas speciāliste. Senforda ir gan piedalījusies izrakumos, gan rakstījusi atskaites par visiem lielajiem pētījumu objektiem, tādiem kā Tikala, un mazāk zināmiem, taču svarīgiem atradumiem.

-     Labs ir, pieņemsim, ka jums un Sendijai taisnība. Kāpēc šī figūra ir tik nozīmīga?

-     Tā varētu satricināt visu arheologu un vēsturnieku sabiedrību. Gadiem ilgi cilvēki prātojuši, vai starp Veco un Jauno pasauli ir pastāvējusi saikne pirms Kolumba.

-     Leifs Eriksons, piemēram, un vikingi? Man likās, ka tas jau pietiekami labi pierādīts, Zavala sacīja.

-     Tā ir, bet tas tiek uztverts visai negribīgi. Es runāju par transatlantiskiem kontaktiem simtiem gadu pirms vikingiem. Problēma bija tāda, ka nebija neviena zinātniska, materiāla pierādījuma. Olmeka galva būtu bijis šāds pierādījums.

Ostins sacēla uzaci.

-    Nu un tad?

-     Nesaprotu, viņa attrauca, gandrīz vai apvainota.

-     Pieņemsim, ka šī figūra tiešām pierāda kontaktus pirms Kolumba. Interesanti un katrā ziņā strīdīgi. Taču vai tas var likties nozīmīgi citiem, kuri nav arheologi, vēsturnieki un Kolumba bruņinieki? Vārdu sakot, kāpēc tā visa dēļ būtu jānogalina?

-     Ā-ā, es saprotu, ko jūs domājat, Ņina noteica, mazliet nomierinājusies, bet es nevaru jums atbildēt. Tomēr domāju, ka mans atklājums kaut kādā veidā pasteidzināja šo uzbrukumu.

-     Neviens apmetnē taču nezināja par jūsu atradumu.

-    Nē. Bet ar laiku viņi būtu uzzinājuši. No ētiskā viedokļa, man bija jāizstāsta doktoram Noksam un Fīzelam uzreiz, tiklīdz to atradu. Es uzreiz nodomāju, ka tas ir meksikāņu olmeks, taču tas likās tik fantastiski, ka gribēju gūt apstiprinājumu ar faktiem, pirms paužu to atklātībā. Tāpēc sazinājos ar Sendiju.

-Jūsu kolēģe universitātē tātad bija vienīgā, kura vēl bez jums redzējusi atraduma pierādījumu?

-    Jā, bet Sendija nemūžam to neizpaustu. Paldies dievam, šie sākotnējie materiāli ir drošībā pie viņas. Ņina apklusa. Man jābrauc uz mājām, cik ātri vien iespējams.

-    Mēs dodamies uz Jukatanas pussalu pārbaudīt asteroīda trieciena rajonu, kura dēļ varbūt dinozauri nozuduši no zemes virsas. Pirms braucam prom, mums te nepieciešama vēl viena diena pētījumiem, Ostins sacīja. Mēs priecātos, ja jūs tikmēr būtu mūsu viešņa, pēc tam mēs jūs varētu izsēdināt, lai jūs Marrākešā pārsēstos lidmašīnā uz Ņujorku. Tas jums dotu zināmu laiku atpūtai un domu sakopošanai.

-    Paldies! Ņina sacīja. Es joprojām esmu diezgan nervoza, tomēr šeit jūtos drošībā.

-Jūs būsiet ne tikai drošībā, bet ari labi paēdīsiet!

-    Ir vēl kaut kas. Man jāpaziņo universitātei par ekspedīciju un doktoru Noksu. Antropoloģijas departaments būs pagalam. Doktors Nokss bija neaizstājams. Visi viņu mīlēja.

-    Nekādu problēmu, Zavala sacīja. Es jūs aizvedīšu uz radiostacijas istabu.

Ostins paņēma aukstas kafijas tasi un aiznesa to uz galdu. Pielējis mazliet alkohola, viņš raudzījās tumšajā šķidrumā, it kā tur būtu rodama atbilde uz Ņinas noslēpumu. Neviens no variantiem nelikās diez cik loģisks, un viņš nejutās tuvāk risinājumam, kad pēc dažām minūtēm atgriezās Zavala ar Ņinu.

-     Ātri gan, Ostins bilda. Vai neizdevās sazināties ar universitāti?

Zavala bija neraksturīgi nopietns.

-    Mums tas izdevās uzreiz, Kurt.

Ostins ievēroja, ka Ņinas acīs valgi mirdz asaras.

-     Es runāju ar administrāciju, sacīja Ņina, viņas seja bija neparasti bāla. Viņi man sākumā to negribēja teikt, bet es nopratu, ka kaut kas neliek izpausts. Viņa mirkli pieklusa. Ak debess! Kas gan notiek?!

-     Es nesaprotu, Oslins ierunājās, lai arī nojauta, kas nav pasacīts, un nemaz nebija pārsteigts, kad Ņina atkal ierunājās.

-     Sendija. Viņa ir mirusi.

8 . nodaļa

Ostins gulēja savā kojā un stingi vērās griestos, ar skaudību ieklausīdamies Zavalas klusajos krācienos kajītes otrā pusē. Kā jau viņš paredzēja, šefpavārs bija aizrāvies ar garšaugiem un eļļu, taču Ostina kuņģis nelika sevi manīt, tās bija smadzenes, kuru dēļ neizdevās aizmigt. Tās šķiroja dienas notikumus gluži kā centīgi ierēdņi un nelika viņu mierā.

Šis izmēģinājuma brauciens ar "Nēreju" bija iecerēts gluži parasts. Tas sniegtu iespēju mazliet atgūties no NZJA vienības pētījumiem, kas bija visai komplicēti svešādajā un bīstamiem noslēpumiem apdvestajā okeānu pasaulē. Tad parādījās Ņina; bēgdama no neģēļiem, viņa bija praktiski ieskrējusi viņa rokās. Varbūt viņš tieši tāpēc nevar aizmigt, ka domā par simpātisko, jauno sievieti blakuskajītē?

Ostins ieskatījās mirdzošajā rokaspulksteņa ciparnīcā. Trīs. Viņš atcerējās, ko reiz bija stāstījis kāds ārsts, ka nāvei nolemtie sirdzēji lielākoties izdziestot pulksten trijos. Tas viņu izdzina no gultas. Viņš uzvilka biezas treniņbikses, neilona vējjaku un iešļūca novalkātās laivinieka kurpēs, kas piekļāvās kā cimdi. Klusām atstājis Zavalu guļam, viņš izgāja gaitenī un uzkāpa četrus klājus augstāk līdz komandtiltam.

Stūresmājas durvis bija vaļā, lai ielaistu naksnīgo gaisu. Ostins pabāza galvu iekšā. Agrajā rīta sardzē dežurēja jaunais jūrnieks Maiks Kērtiss. Viņš sēdēja uz krēsla, ar degunu ieurbies grāmatā.

-    Sveiks, Maik! Ostins viņu uzrunāja. Nevarēju aizmigt. Vai tev būtu iebildumi pret sabiedrību?

Jūrnieks, plati smaidot, nolika grāmatu sānis.

-    Ne mazākie! Te kļūst diezgan garlaicīgi. Vai gribi kafiju?

-     Paldies! Labprāt melnu.

Kamēr Maiks ielēja divas kūpošas krūzes, Ostins paņēma ģeoloģijas grāmatu.

-     Diezgan smaga lasāmviela naktsmaiņai.

-    Es tikai sagatavojos lai Jukalanas ekspedīcijai. Vai tu tiešām domā, ka visus dinozaurus aizmēzis kāds meteors vai komēta?

-     Kad zemē ietriecas tāda lieluma objekts kā Manhetena, tas noteikti daudz ko pārvērš. Vai lielās ķirzakas bija uz izmiršanas robežas, tas jau ir cits jautājums. Šie planktona pētījumi paredzēti, lai ienestu skaidrību daudzos strīdos. Tā ir likteņa ironija, ka mazi vienšūnas dzīvnieciņi mums vēsta par to, kas noticis ar visu laiku milzīgākajiem radījumiem.

Viņi patērzēja, līdz Maiks pievērsās saviem parastajiem pienākumiem. Ostins iztukšoja kafijas krūzi un devās cauri radiostacijai aiz komandtilta uz karšu telpu. Tai visapkārt bija logi, līdz ar to kuģa personālam bija iespējams to izmantot aizmugures kontrolei, vadot kuģi atpakaļgaitā.

Ostins izklāja uz navigācijas galda Marokas piekrastes karti un ievilka ar zīmuli krustiņu, lai norādītu kuģa pašreizējo atrašanās vietu. Domīgi sakniebis lūpas, viņš pētīja karti, mērojot ar acīm galvaskausa formas Āfrikas kontinenta apaļīgo pakauša daļu no Gibraltāra līdz Sahārai. Pēc neilga brīža viņš pašūpoja galvu. Karte nedeva nekādu atminējumu, amfībija varēja būt ieradusies gan no zemes, gan no jūras.

Viņš pievilka krēslu tuvāk, uzlika kājas uz galda un pārlasīja kuģa ierakstus, sākot no brauciena pirmās dienas. Līdz šim tas bija nevainojams ceļojums. Viņi bija aši un bez starpgadījumiem šķērsojuši Atlantijas okeānu, īsu bridi piestājuši Londonā, lai uzņemtu Eiropas zinātnieku grupu, aizvadījuši pāris tīkamu nedēļu Vidusjūrā, pārbaudot zemūdens iekārtas, tad, pirms divām dienām, apstājušies Marokā.

Ņinas stāstījums bija visādā ziņā neparasts. Amfībijas uzbrukums un asinīm piesūkusies zeme apmetnes vietā viņu pārliecināja, ka teiktais ir patiess. Drausmīgā ziņa par viņas kolēģes nāvi pārvilka svītru jebkādām šaubām par to. Autoavārija. Cik parocīgi! Šiem slepkavām nu gan ir gari taustekļi. Viņi bija izdzēsuši ziņojumu, ko Ņina bija pārsūtījusi uz Pensilvānijas universitāti. Tagad Ņina bija vienīgā, kas bija redzējusi šo olmeku kultūras pierādījumu, un tam bija pietiekama ticamība. Ostins priecājās, ka tagad viņa atrodas drošībā savā kajītē un mierīgi guļ, iedzērusi savas kajītes biedres iedotās nomierinošās zāles.

Ostins izgāja ārā uz mazās platformas aiz karšu telpas un atspiedās pret margām. Kuģis bija tumsā, ugunis apgaismoja tikai baltās virsbūves daļas un lampas virs klāju celiņiem. Kur gaisma vairs nesniedzās, pletās milzīgs samtains melnums. Sapuvušo jūraszāļu smārds, kas iesitās nāsīs, bija vienīgais apliecinājums tam, ka viņi atrodas nepilnas jūdzes attālumā no milzum lielas zemes. Āfrika. Ostins prātoja, cik vēl tādu ekspedīciju kā Ņinas grupa ir izzudušas tumsā. Varbūt patiesību tā arī neizdosies uzzināt.

Pietiek filozofēt! Ostins nožāvājās un brīdi nevarēja izlemt, vai doties atpakaļ uz komandtiltu, atgriezties savā kajītē vai arī palikt tur, kur ir pašlaik, un vērot saullēktu. Viņš uzkavējās, baudīdams nakts skaistumu. "Nērejs" bija kā snaudošs nīlzirgs. Kuģis miegā bija tik jauks, elektriskās sistēmas laiski zumēja, reizēm tas iečīkstējās pret enkuru un ievaidējās.

Klink!

Ostins noliecās uz priekšu un saausījās. Troksnis bija atskanējis no apakšas, metāls piesities pie metāla.

Klink! Skaņa atkārtojās.

Troksnis nebija skaļš, tomēr izcēlās starp ierastajām kuģa skaņām. Ziņkārības pārņemts, Ostins klusām nokāpa līdz apaksējam līmenim un devās pa tukšo klāju, ar plaukstu reizēm pieskardamies valgajām margām. Viņš apstājās. Pirksti bija trāpījuši cietam izcilnim. Viņš aplūkoja to tuvāk un saskatīja abordāžas kāša žuburu, kas bija ietīts drēbes gabalā, lai klusinātu skaņu. Aptaustot to rūpīgāk, viņš sajuta kailu metālu uz šautras, kas acīmredzot bija radījusi džinkstošo skaņu, atsitoties pret kuģa sāniem.

Ostins pagāja nost no gaismas un raudzījās pāri margām. No ūdenslīnijas atskanēja klusa čaboņa. To varēja izraisīt ūdens skalošanās pret korpusu. Viņš pielika savilktu plaukstu pie auss.

Līdztekus jūmi raksturīgām skaņām nu varēja saklausīt ari čukstus un saredzēt kustīgas ēnas.

Ostins neuzkavējās, lai pajautātu, vai kāpēji uz kuģa ir draugi vai ienaidnieki, prātā bija skaidra atbilde. Viņš metās pie tuvākajām kāpnēm, noskrēja lejā uz kajīšu klāju un pēc brīža sapurinot uzmodināja Zavalu. Kajītes biedrs parasti gulēja kā sazāļots, taču viņam piemita pārdabiskas spējas mirklī pilnībā pamosties, it kā tiklu nospiests kāds iekšējs elektrisks slēdzis. Zavala zināja, ka Ostins viņu nemodinātu, ja tas nebūtu kas svarīgs. Ieņurdēdamies, lai Ostins saprastu, ka viņš ir gatavs darboties, Zavala izslīdēja no gultas un aši uzvilka ierastos šortus un T kreklu.

Ostins bija atrāvis vaļā sava skapīša durvis un rakņājās pa tā saturu. Viņš izvilka ārā ādas revolvera maksti, un pēc mirkļa viņa plaukstā jau iegūla koka rokturis. Ar savu resno, četras collas garo stobru šis pēc pasūtījuma gatavotais Bouena revolveris bija kompakts, tomēr jaudīgs.

Zavala saukāja Bouena revolveri par "Kurta lielgabalu" un zobojās, ka tā uzlādēšanai esot nepieciešamas dzelzceļa kabas. Patiesību sakot, šaujamierīcei bija vajadzīgas īpašas piecdesmitā kalibra lodes.

Mums ir uzradusies sabiedrība, Ostins paziņoja, pārbaudīdams piecu šāviņu cilindra kameru. Labajā pusē lien augšā ar abordāžas kāšiem. Tie, par kuriem es zinu. Vēl var būt arī citi. Mums būs nepieciešami ieroči.

Zavala pārlaida skatienu kajītei un noņurdēja:

-     Ir nu gan man veicies! Atceros, kāds man teica, ka šis būšot tikpat kā brauciens uz mīlnieku kuģa. Man pat nav līdzi pistoles, es nezināju, ka mums nāksies atbaidīt barbaru pirātus.

Ostins pārmeta maksti pār plecu.

-      Es arī ne. Tāpēc man nav līdzi munīcijas. Man ir tikai pieci šāvieni, tas arī viss.

Zavala atplauka.

-    Bet kā būtu ar tavu Londonas pirkumu?

Ostins atkal parakņājās skapītī un izvilka ārā spīdīgu, plakanu koka kasti.

-   Tu domā manu Džo Mentona firmas izlaidumu? Velns viņu rāvis, kāpēc gan ne?

Zavala paņēma no atvilktnes makstī noglabāto nirēja nazi.

-    Šis zobu bakstāmais būs manā arsenālā, viņš sacīja.

-    To es gluži nevarētu saukt par varenu bruņojumu. Mums nāksies improvizēt, kad tas ies vaļā.

-    Nebūs jau pirmā reize, Zavala attrauca, papurinājis galvu.

Ostins devās uz durvīm.

-      Manuprāt, viņi ir ieradušies pēc Ņinas. Es aiziešu pie viņas un pamodināšu visus tajā stāvā. Tu vari noiet lejā un sacelt kājās pārējo apkalpi un zinātniekus. Mums vajadzēs viņus paslēpt dzinekļa telpā kvarterklāja priekšgalā.

-    Tur nu gan būs šauri.

-    Es zinu, bet viņi var nostiprināt ūdensnecaurlaidīgās durvis, tā mēs iegūsim mazliet laiku. Mēs nevaram pieļaut, ka apkārt skraida neapbruņoti profesori un doktori, un matroži, kas var likt ievainoti vai sagūstīti par ķīlniekiem. Diemžēl "Nērejs" ir pētnieciskais, nevis karakuģis.

-    Es jau sāku vēlēties, lai tas būtu karakuģis, Zavala sacīja un acumirklī nozuda pa kāpnēm lejā.

Ostins pieklauvēja pie blakuskajītes, un samiegojusies feldšere atvēra durvis. Bez liekiem vārdiem viņš pateica, lai viņa ģērbjas, kamēr pats uzmodinās Ņinu. Viņa joprojām bija kā apreibusi no zālēm, taču, ieraugot spriedzi Ostina sejā, strauji atvēra trisuļojošos plakstiņus kā logu aizvirtņus.

-   Viņi ir atgriezušies, vai ne? viņa sacīja no miega aizsmakušā balsi.

Ostins pamāja. Pēc neilga brīža viņš ar abām sievietēm jau bija koridorā un virzījās no kajītes uz kajīti. Drīz vien vairāk nekā ducis īdzīgu cilvēku bija sanākuši šaurajā gaitenī, viņi bija ģērbušies dažādos naktstērpos vai steigā uzrautos apģērba gabalos.

-    Tagad neko nejautājiet! Ostins sacīja tonī, kas nepieļāva pretošanos.

Viņš vadīja miegaino grupu lejup pa kāpnēm uz zemāko klāju. Zavala viņu gaidīja ar pārējiem. Gluži kā kovboji lopu pārdzīšanā viņi ievadīja negribīgo grupu kuģa priekšgalā, aiz apkalpes dienesta telpām, kur visi mēģināja izvietoties starp priekšgala dzinekļiem, kas tika lietoti, lai stabilizētu kuģi lielos viļņos.

Ostins netērēja laiku plašam situācijas izklāstam.

-     Man tas jāsaka pavisam īsi. Uz kuģa nokļuvuši bruņoti uzbrucēji. Neveriet vaļā šīs durvis, ja vien neesat pārliecināti, ka tas ir Džo vai es.

Viens no zinātniekiem ierunājās:

-    Ko jūs domājat darīt?

Sasodītie zinātnieku prāti, Ostins nodomāja, vienmēr viņi uzdod jautājumus. Šoreiz nevarēja atļauties atbildēt atklāti un godīgi.

-    Neuztraucieties, mums ar Džo ir plāns, viņš pašpārliecinātā tonī paziņoja. Mēs atgriezīsimies. Viņš aši izgāja un aizvēra durvis baiļpilno seju priekšā.

-    Tu runāji kā tāds Terminators, sacīja Zavala. Patīkami dzirdēt, ka mums ir plāns. Ceru, tu man pastāstīsi, kāds tas ir.

Ostins uzlika lielo plaukstu uz Zavalas pleca.

-    Vienkāršs, Džo. Tu un es mēs kopā izsviedīsim tos izdzimteņus no mūsu kuģa.

-     Un tas ir plātis?

-    Varbūt tu gribētu viņus pieklājīgi palūgt atstāt kuģi?

-    Kāpēc to darīt tik vienkārši? Labs ir, es piedalos. Kur mēs sāksim?

-     Mēs steigsimies augšā uz komandtiltu. Uz turieni mūsu nelūgtie viesi dosies vispirins. Ceru, ka viņi vēl nav tur nonākuši.

-    Kā tu zini, ka viņi ies uz komandtiltu?

-    Tāpēc, ka es tā darītu. Tur vienā rāvienā var atvienot visus sakarus un pārņemt kuģa vadību. Ostins traucās uz tuvākajām kāpnēm. Centies, lai tevi nepamana. Ja tā ir tā pati banda, kas noslaucīja no zemes virsas ekspedīciju, mans vecais šaujamais neturēs lidzi automātiskajiem ieročiem.

Pa iekšējām kāpnēm viņi devās uz sešus klājus augstāko komandtiltu, pa ceļam katrā stāvā apstādamies, taču uzbrucēji nekur nebija redzami. Uz klāja, kas bija vienu stāvu zem komandtilta, abi izšķīrās. Zavala devās uz sardzes posteni, lai brīdinātu, bet Ostins pamodināja kapteini, kas bija aizmidzis savā kajītē zem stūresmājas, īsumā viņam pavēstīja, kas noticis, un ieteica paslēpties.

Kapteinis Džo Felans, raupja izskata piecdesmit gadus vecs vīrs, sīksts kā krabis, bija īsts NZJA veterāns. Dzirdot Ostina priekšlikumu, viņš pavīpsnāja.

-    Es biju te, kad "Nērejs" tika ielaists ūdenī, viņš attrauca, nozibinot savas zaļganbrūnās acis. Es gaidīju trīsdesmit gadus, lai vadītu tādu kuģi kā šis. Sasodīts, es netaisos slēpties kādā bunkurā, kamēr tie zeļļi pārņem manu kuģi!

Felans spēja vadīt kuģi, liekot "Nērejam" pārvietoties ar dejotāja veiklību, tomēr Ostins nebija pārliecināts, vai kapteinis tiktu galā ar tuvcīņu, jo tieši kaut kas tāds varēja izvērsties. No otras puses, tagad kapteinim būtu riskanti doties uz priekšgala nodalījumu iebrucēji jau varētu lavīties pa visu kuģi.

Felans aiztaisīja jūrnieka kombinezonu un paņēma no plaukta ieroci.

-      Tikai četri simti desmitā kalibra, viņš atvainojās. Nekad nevar zināt, kad nāksies apspiest dumpi. Ievērojis

Ostina pieri saraucamies izbrīnā, viņš iespurcās. Dažkārt es šauju pa šķīvjiem uz klāja.

-    Šoreiz viņi šaus pretī, Oslins drūmi noteica.

Felans sadabūja divas kastes ar šāviņiem un iemeta tās brezenta somā ar koka ietvaru, kuru nesa Ostins. Tad viņi devās uz komandtiltu.

Pirms ieiešanas stūresmājā Ostins klusām uzsauca:

-    Džo, tie esam mēs!

Brīdinājums bija īsti vietā, jo, abiem ejot iekšā, pret viņiem bija pavērsts ieroča stobrs.

Zavala nolaida lejā revolveri.

-     Maiks raida SOS signālus.

Jaunais ekipāžas loceklis, ar kuru kopā Ostins pirms tam bija dzēris kafiju, ienāca stūresmājā no radiostacijas telpas.

-    Signāls ir noregulēts automātiskajā režīmā un ziņos par mūsu atrašanos, kamēr kāds to nebūs izslēdzis.

Ostins gan diez ko necerēja, ka glābēji bariem trauksies pie viņiem, jo kuģis atradās daudzas jūdzes no civilizācijas. Viņiem jātiek galā pašiem, negaidot palīgus no ārpuses.

-   Tagad tev droši vien kādu brīdi nebūs garlaicīgi, Ostins teica satrauktajam jauneklim.

-    Laikam gan. Kas man jādara?

-     Doties lejā pie citiem ir par vēlu, tāpēc es tevi pielikšu pie darba. Uzkāp tilta augšgalā, no kurienes tu vari labi pārredzēt kuģi. Kapteini, kad es signalizēšu, "Nērejam" jāliek apgaismotam kā Brodvejai un Četrdesmit otrajai ielai, bet tiltam jāpaliek tumsā.

Aši pamājis un neuzdevis jautājumus, Felans piegāja pie vadības pults un uzlika plaukstu uz slēdžiem. Ostins un Maiks devās uz labo spārnu, Zavala ieņēma pozīciju kreisajā pusē.

Kad Maiks sāka rāpties pa redeļu kāpnēm uz komandtilta jumta, Ostins sacīja:

-    Kad iedegsies gaismas, saskaiti visus svešiniekus, ko redzi, un paturi prātā, kur tu viņus redzēji. Mēs darīsim to pašu te lejā. Atceries, ka nedrīkst izsliet galvu.

Kad visi bija savās vietās, Ostins uzsauca kapteinim:

-    Sākam šovu, kapteini!

Kuģis bija aprīkots ar lokālu apgaismojumu it visās vietās, tādējādi apkalpe un zinātnieki varēja strādāt tikpat labi nakti, kā dienā. Felana pirksti slīdēja pār pults taustiņiem. Pēc mirkļa "Nērejs" mirguļoja kā Kārību jūras ekskursijas kuģis, katrs klājs bija spoži apgaismots no viena gala līdz otram.

Divus klājus zemāk Ostins pamanīja trīs stāvus sastingstam, tad viņi metās noslēpties gluži kā izbiedēti tarakāni pieliekamajā.

-    Izslēdz! Ostins uzsauca.

Gaisma apdzisa.

Maiks paziņoja uz leju:

-    Es redzēju trīs vīrus uz zemūdeņu garāžas jumta. Dodas uz mūsu pusi. Priekšā nav neviena.

-    Pieploc pie zemes un tagad paliec, kur esi! Ostins iegāja stūresmājā, kad Zavala ienāca no otras puses.

-Trīs ir manā pusē, trīs klājus zemāk. Apģērbušies kā nindz-

jas.

-    Manā pusē tāpat. Maiks redzēja trijotni nākam no pakaļgala klāja. Tātad kopā deviņi, cik mēs zinām. Kapteini, vai Džo varētu aizņemties jūsu bisi? Viņam ir mazliet lielāka pieredze šaušanā… ē… pa šķīvjiem.

Kapteinis apzinājās, ka ir liela starpība starp trāpīšanu pa māla mērķiem un šaušanu, lai nogalinātu. Viņš pasniedza bisi Zavalam.

-    Drošinātājs ir atslēgts, viņš rāmi noteica. Uzklausot Ostina ieteikumu, viņš iegāja radiostacijas telpā, kur nebūtu šāvējiem ceļā.

Ostins un Zavala stāvēja ar mugurām kopā aptumšotās stūresmājas vidū, pavērsuši šaujamos pret abās pusēs atvērtajām durvīm. Viņiem nācās gaidīt tikai dažas minūtes, un tad ieradās neaicinātie ciemiņi.

9 . nodaļa

Labās puses durvju ejā viens aiz otra parādījās divi stāvi, labi saskatāmi pret zilo tumsu; viņi nemaz nemēģināja slēpties. Un tā bija liktenīga kļūda. Izmantodams iespēju, Ostins nomērķēja uz pirmo ienācēju un nospieda mēlīti. Pērkona dārdiem līdzīgais Bouena revolvera troksnis satricināja stūresmājas logus, raidot smago piecdesmitā kalibra lodi pirmā uzbrucēja krūtīs; sašķaidot ribas sīkos gabalos, šāviņš atlēca no krūškurvja un ietriecās otrā iebrucēja sirdi. Trieciens bija tik spēcīgs, ka abi svešinieki tika atsviesti atpakaļ un viņu ķermeņi saļima pāri margām.

Norībēja bise. Ostins ar pusaizkritušām ausīm apmetās apkārt un cauri dūmu plīvuram saskatīja vēl kādu uzbrucēju droši nākam pa kreisās puses durvīm. Zavalas šāviens bija nedaudz novirzījies sānis, bises skrotis bija notriekušas gabalu no durvju aplodas galvas augstumā. Zavala steigšus pielādēja vēlreiz un izšāva. Šoreiz skrotis trāpīja mērķī. Uzbrucējs iekliedzās un parāvās atpakaļ, tomēr pirms tam paspēja nemērķējot nospiest automāta mēlīti. Šāvieni lidoja garām, taču viena lode skāra Ostina ribas, iztriecoties cauri miesai zem kreisās paduses. Sajūta bija tāda, it kā viņš būtu saņēmis cirtienu ar sarkankvēlē nokaitētu dzeloņstiepli.

Zavala dusmās papurināja galvu un neievēroja Ostinu saļimstam uz viena ceļgala.

-      Es mērķēju taisni uz viņu! viņš neizpratnē iesaucās. Tiešā tēmējumā, es nevarēju kļūdīties!

Kapteinis iznāca no radiostacijas telpas un ietrieca dūri plaukstā.

-     Sasodīts! Es aizmirsu brīdināt, ka tā vecā bise velk uz labo pusi. Jātēmē kāda colla pa kreisi.

Zavala pagriezās un ieraudzīja Ostinu sakņupušu.

-     Kurt, viņš satraukts jautāja, vai ar tevi viss kārtībā?

-     Ir bijis labāk, Ostins attrauca, sakniebis zobus.

Ilgajos jūrā aizvadītajos gados kapteinis Felans bija iemanījies zibenīgi reaģēt uz ārkārtējām situācijām. Viņš atnesa pirmās palīdzības komplektu un, kamēr Zavala viņus apsargāja, staigādams no vienām durvīm uz otrām, uzlika Ostinam pārsēju, kas apturēja asiņošanu.

-    Izskatās, ka tev šodien ir laimīgā diena, kapteinis noteica, viņi nav trāpījuši kaulā.

-     Žēl gan, ka man nav laika piedalīties loterijā. Kapteinim piepalīdzot, Ostins piecēlās kājās. Es nokniebu divus ar vienu šāvienu. Diemžēl viņi pārkrita pāri bortam ar visiem šaujamajiem.

-     Lai viņi vēl man parādās! Zavala nīgri noteica. Es laikam tikai ievainoju savējo.

-    Manuprāt, viņi bija iedomājušies, ka noķers mūs guļošus un neapbruņotus, tāpēc kļuva pārāk pašapzinīgi. Tas vairs neatkārtosies. Nākamreiz viņi mūs pārbaudīs izprovocēs uz šaušanu, lai redzētu, kas ir mūsu rīcībā. Viņi ļoti ātri sapratīs, ka uz kuģa tikpat kā neviena nav, un koncentrēs visus spēkus uz komandtiltu. Līdz tam laikam mums vajadzētu labāk nozust.

-    Mēs varētu pārvietoties pa kuģa cauruļvadiem, piedāvāja kapteinis. Es pārzinu tos labāk nekā savu dzīvojamo istabu.

-   Laba doma. Mūsu partizāniskās operācijas būtu daudz efektīvākas, ja mēs varētu parādīties vietās, kur viņi mūs galīgi negaida. Esiet uzmanīgi, šie puiši ir bīstami, taču nav neuzvarami. Viņi kļūdījās, ļaujot Ņinai izbēgt divas reizes, un tagad kļuva pārāk satraukti, un tas viņiem dārgi maksāja. Tātad viņi pieļauj kļūdas.

-    Mēs arī, Zavala atzina.

-     Ir viena atšķirība mēs nedrīkstam pieļaut kļūdas.

Viņi noslēdza stūresmājas durvis un iegāja radiostacijas telpā. SOS signāli joprojām bezjēdzīgi izplatījās nakts melnumā. Ostins prātoja, kas tos varētu uztvert un kā šo ziņojumu saprastu. Viņš apstājās un pacēla Bouena revolveri ar veselo roku. Tas bija pārāk smags, lai to noturētu vienā rokā, un svārstījās no vienas puses uz otru.

-     Mana roka dreb, tev nāksies to lietot.

Viņš pasniedza revolveri Zavalam, kurš aizbāza to aiz jostas. Zavala nodeva bisi kapteinim un pieteica sargāt durvis.

-    Neaizmirsti, ka tas velk pa labi! Viņš pasvārstīja revolveri. Divi putni ar vienu šāvienu. Tā nekas! Ar atlikušajām četrām lodēm mēs varētu novākt astoņus zeļļus.

-     Mēs to varam ari ar vienu šāvienu, ja viņi visi nostājas rindā, bet es gan uz to necerētu, Ostins sacīja un izcēla ārā plāno koka kasti, kuru bija paņēmis no savām mantām. Viss vēl nav zaudēts. Mums taču ir Mentona šaujamie.

Zavalas lūpu kaktiņi ietrīsējās.

-    Nabaga izdzimteņiem nebūs nekādas izredzes cīņā ar tavām viena šāviena divkauju pistolēm, viņš izmeta ar drūmu humoru.

-      Parastā gadījumā es teiktu, ka tev taisnība, bet šīs nav jebkuras dueļu pistoles.

Ērti novietots mīkstos nodalījumos un apsegts ar zaļu vilnas drānu, kastē gulēja saskanīgs antīks divkaujas pistoļu pāris. Mirdzošie brūnganie stobri bija astoņstūraini, nevainojami nopulētā resnākā daļa noapaļota kā spieķa uzgaļi.

Kuģim iegriežoties Londonā, Ostins bija aizgājis uz Bromptonstrītu pie kāda antīko mantu tirgotāja, pie kura viņam bija laimējies iepirkties jau agrāk. Veikala īpašnieks, pavecs vīrs, vārdā misters Slokams, bija stāstījis, ka pistoļu pāris nonācis veikalā, kad izpārdots kāds nekustamais īpašums. Ievērojot smalko izpildījumu un lietišķo noformējumu, Ostins būtu zinājis, kas tās ražojis, pat ja neredzētu Džozefa Mentona firmas zīmi kastes iekšpusē. Mentons un viņa brālis Džons bija slavenākie astoņpadsmitā gadsimta šaujamieroču ražotāji Anglijā, kas savukārt izcēlās starp citām valstīm ar savām divkaujas pistolēm. Mentonu pistoles bija pieticīgi rotātas, taču pienācīgi apveltītas ar būtiski svarīgo īpašību mehānisko precizitāti. Kad Ostins izdzirdēja astronomisko cenu, viņš atteicās no pirkuma.

-     Manā kolekcijā jau ir Mentonu pistoles, viņš sacīja.

Tas neatturēja Slokamu.

-        Gribētu jums norādīt, ka misters Mentons gatavojis tās pēc pasūtījuma, — viņš runāja tā, it kā ieroču meistari vēl būtu starp dzīvajiem. Tie ir ieroči tieši nelietim. Ostins nejutās aizvainots, dzirdot šādu vērtējumu, viņš saprata, ko Slokams domā, proti, ka pistolēs ir iestrādāts nodrošinājums. Attapīgi liekot kopā ceļotāja čekus un izmantojot kredītkartes ''American Express" iespējas, Ostins izgāja no veikala ar pistoļu pāri kastē.

Kad viņš parādīja Zavalam savu ieguvumu pirmoreiz, tas bija saņēmis pistoli izstieptā rokā un sacījis:

-    Tā nu gan liekas pamatīgi smaga.

-    Un ir arī, Ostins bija skaidrojis. Tādi ieroču meistari kā Mentoni zināja, ka skatīšanās piecdesmit devītā kalibra stobrā padara cilvēku nervozu. Duelētāji tiecās šaut augstu. Stobrs bija padarīts smagāks, lai viņi mērķētu zemāk.

-    Cik precīzs ir šis šaujamais?

-    Tika uzskatīts, ka divkauju likteni izšķir veiksme. Apzināta mērķēšana vai stobra ierievošana tika uzskatīta par nesportisku rīcību, pat par pamatu slepkavībai. Viņš izņēma no kastes otru pistoli. Šai ir "aklā vītne". Mentons to izgatavoja tādu, ka ierobi izbeidzas dažas collas agrāk. Raugoties stobrā, to nevar redzēt, taču rievojums ir pietiekams, lai dotu pārsvaru. Kad mērķis ir trīs līdz piecu jardu attālumā, tas būtu īsti piemērots ātram šāvienam.

Tagad, stāvot radiostacijas telpā, Ostins ātri pacēla pistoli un tēmēja gar desmitcollīgo stobru, it kā tas būtu rokas pagarinājums.

-    Tā ir tieši vienrocim domāta.

Pirms tam Ostins bija aši pamācījis Zavalu pielādēt, princips viņam bija skaidrs, taču trūka pieredzes. Plakanā bumbierveida pulvera pudele bija apgādāta ar atsperes slēdzi, kas nomērīja pareizu pulvera daudzumu. Zavalam nesagādāja nekādas grūtības smagās svina lodes aizstumšana pa stobru, taču viņš izbārstīja pārāk daudz pistona iedobē. Otrā pistole bija pielādējama divreiz ātrāk, un to varēja izdarīt tīrāk. Ostins paziņoja Zavalam, ka viņš būšot lielisks sekundants, un iestiprināja vienu pistoli savā pārsējā, bet otru turēja veselajā rokā.

Nolēmuši, ka būtu pārāk bīstami iet atpakaļ cauri stūresmājai, viņi iegāja karšu telpā; kapteinis lēnām atvēra aizmugurējās durvis, pa kurām varēja tikt ārā. Turot Bouena revolveri gatavībā, Zavala uzmanīgi pavērās pa spraugu. Neviena nebija. Viņi izslīdēja laukā.

Ostins klusām uzkāpa pie Maika un piekodināja, lai pieplok zemāk, tad ierosināja doties lejā pa ārpuses kāpnēm un virzīties uz pakaļgalu, lai aizvilinātu uzbrucējus prom no vietas, kur visi pārējie noslēpušies. Viņš un kapteinis uzmanīgi devās lejup pa labo pusi, Zavala pa kreiso. Viņi satikās uz paplašinātā klāja. Komandtilta virsbūves pagarinājums bija trīs stāvu augstumā ur, aizņēma gandrīz visu kuģa piecdesmit pēdu platumu. Jumts tika izmantots arī par novietni piepūšamajām darba laivām.

Iepriekš uz jumta bija pamanīti trīs iebrucēji. Ostins pārbaudīja tumšās vietas, nodomādams, ka šis klājs ir ideāla vieta slēpnim. Viņu uztrauca tas, ka iebrucējiem varētu būt īpašas brilles, kas ļauj redzēt tumsā. Jumts varētu izrādīties bīstama vieta ari tad, ja viņu bruņojums nebūtu tik niecīgs.

-     Vai tu zini kādus apvainojumus spāniski? viņš pačukstēja Zavalam.

-    Tu joko, vai? Mans tēvs ir dzimis Moreljā.

-    Mums jāpasaka kaut kas pietiekami spēcīgs, lai izdabūtu ciemiņus ārā no slēptuvēm.

Zavala brīdi padomāja, tad, aplicis savilktas plaukstas ap muti, noskaldīja spāņu vārdu birumu. Vienīgais, ko Ostins uztvēra, bija vārds madre, tas atkārtojās vairākas reizes. Nekas nenotika.

-    Es nesaprotu, Zavala noteica. Spāņi parasti sāk trakot, ja viņu mātes tiek apvainotas. Varbūt man jāturpina par māsām.

Viņš izkliedza vēl dažus lamuvārdus skaļāk un stipri nievājošā tonī. Pēdējo jēlību atbalss vēl nebija izdzisusi, kad aiz darba laivām parādījās divi stāvi un raidīja ložu kārtu pāri klājam. Ostins kopā ar Zavalu un kapteini bija sakņupuši aiz lielas klāja vinčas. Šaušana piepeši aprimās, uzbrucēji bija iztukšojuši magazīnas.

-    Manuprāt, viņi to nav pareizi uztvēruši, Ostins ieminējās.

-     Droši vien mana meksikāņu akcenta dēļ. Kā tev liekas, vai tie ir AK74? AK74 bija jaunāks modelis teroristu iecienītajam ierocim AK47.

-     Man arī tā liekas. Pēc skaņas grūti kļūdīties…

Viņa vārdi izgaisa atbaidošā šāvienu rīboņā. Uzbrukumā tika raidītas četrsimt zalves minūtē, gaisā nemitīgi spindza lodes. Un atkal apšaude spēji izbeidzās.

Ostins un Zavala izmantoja šo pārtraukumu un piecēlās, lai ieņemtu pozīciju, no kurienes varētu nekļūdīgi šaut. Tad viņi sadzirdēja kapteiņa kliedzienu:

-Jums aiz muguras!

Abi vīri apmetās apkārt, kad no klāja tieši virs viņiem klusām nolaidās kāds stāvs. Ostins ieraudzīja viņu pirmais. Viņš spēji pacēla veselo roku un nospieda mēlīti. Sekunde bija jāgaida, iekams krama dzirksteles aizsvilināja pulvera iedobi. Pēc mirkļa, kas likās stundu ilgumā, pistole izvirda uguni gluži kā no pūķa mutes. Stāvs paspēra soli uz priekšu un saļima; pistole, kas bija viņa rokā, nokrita uz klāja.

Zavala steidzās to paņemt. Tagad šī pozīcija bija riskanta, jo uguns bija atklājusi viņu atrašanās vietu. Zavalam piesedzot aizmuguri, Ostins un kapteinis pārvietojās uz tuvākajām kāpnēm, lai dotos lejup uz nākamo klāju.

No visām pusēm atskanēja šāvieni. Viņi lūkojās pēc slēpņa. Par vēlu. Kapteinis iekliedzās, saķēra galvu un nokrita uz klāja. Zavala sagrāba kapteiņa roku un vilka viņu uz drošāku vietu. Pēc dažiem šāvieniem Zavala saļima, lādiņam izurbjoties caur kreiso sēžas apaļumu.

Ostins atvēra kādas piebūves durvis un, nepārbaudot, vai tur ir droši, satvēra kapteini aiz apkakles un ierāva iekšā. Aiz viņa rāpoja Zavala, vilkdams savainoto kāju; ar nelielu palīdzību ari viņš iekļuva cauri ieejai.

Ostins aizbultēja tērauda durvis un palūkojās apkārt. Viņi atradās vienā no "slapjajām" laboratorijām, kas savu iesauku bija ieguvusi no lielajām izlietnēm un tekošā jūras ūdens. Viņš pārzināja šo telpu no galvas un bez grūtībām sameklēja kabatas bateriju, pēc tam kādā skapi atrada pirmās palīdzības komplektu.

Apskatot Zavalas ievainojumu un redzot, ka lode izgājusi cauri miesai, Ostins atvieglots uzelpoja. Kamēr viņš pūlējās apsaitēt brūci, bet tas nebija viegli ar vienu roku, Zavala turēja gatavībā Bouena revolveri, pavērsis pret durvīm, pa kurām viņi bija ienākuši.

-    Kā man tur izskatās? viņš beigās apjautājās.

-    Kādu brīdi nevarēsi sēdēt, un varbūt tev nāksies paskaidrot, ka šāviena brīdī nerāpies pa karjeras kāpnēm. Citādi viss būs kārtībā. Manuprāt, viņi nemaz nezināja, kur mēs atrodamies, tikai šaudījās uz labu laimi.

Zavala pavērās uz guļošo kapteini.

-    Es gan negribētu būt tur, kad viņi mērķētu pa īstam.

Ostins apskatīja kapteiņa galvu. īsi apgrieztie nevienādi

nosirmojušie mati bija piemirkuši ar asinīm, tomēr ievainojums nelikās dziļš. Kapteinis ievaidējās, kad Ostins patīrīja brūci ar antiseptisku šķīdumu.

-     Kā tu jūties? Ostins apjautājās.

-    Briesmīgi sāp galva, redzēt arī diez ko nevaru.

-    Iedomājies, ka tās ir paģiras bez alkohola garšas mutē, Ostins ieteica.

Beidzis pārsiešanu, Ostins aplūkoja ievainotos biedrus un nogrozīja galvu.

-    Tā mums iet tajā partizānu karā.

-    Jūtos vainīgs, ka pazaudēju bisi, kapteinis sacīja.

-    Es to būtu varējis izmantot par kruķi! Zavala paraudzījās apkārt. Vai jūs redzat kaut ko tādu, no kā mēs varētu sameistarot atombumbu?

Ostins pameta acis uz ķimikāliju pudeļu rindām un beigās paņēma kādu tukšu pudeli.

-    Varbūt mēs varētu pagatavot "Molotova kokteili". Viņš paraudzījās uz durvīm. Mēs nedrīkstam te uzkavēties viņi pēc notecējušajām asinīm uzzinās, kur esam.

Ostins palīdzēja saviem biedriem iekļūt nākamajā nodalījumā garāžā ar augstiem griestiem kur novietoja zemūdeni, kad tā netika izmantota dzelmes pētījumos.

-    Kas tas par "Molotova kokteili"? Zavala apjautājās.

Ostina mute saviebās ciešā un visai nepatīkamā smaidiņā,

acīs dzalkstīja dusmu liesmas, jūras zilums bija pārvērties par ledus toni. Lai ari kā viņi jokotu, viņš un Zavala apzinājās, ka neveiksmes gadījumā Ņina un visi pārējie, kas ir uz kuģa, lemti bojāejai. Priekšgalā sapulcētie ļaudis tiktu atrasti, šie slepkavas melnajos tērpos viņus iznīcinātu tikpat aukstasinīgi, kā bija nogalinājuši arheologu ekspedīciju. Ostins nozvērējās, ka tas nenotiks, kamēr vien viņš būs dzīvs.

-     Aizmirsti kokteili! viņš attrauca apslāpētā niknumā. Man ir labāka ideja.

10 . nodaļa

Ostins atspiedās pret zemūdenes metāla ietvaru un iluminatoru atblāzmā iepazīstināja ar savu ieceri. Zavala atzinīgi pamāja.

Klasiska Kurta Ostina stratēģija, kuras iznākums atkarīgs no precīzas laika izvēles līdz sekundes daļām un lielā mērā no veiksmes. Ņemot vērā situāciju, uzskatu, ka mums ir jārīkojas.

Kapteinis pašūpoja galvu. Ja pagrūstu stiprāk, šis vīrs varētu nokrist zemē, tomēr uzvedās tā, it kā viņam aiz muguras būtu Piektās kavalērijas divizija. Aiz asinīm piemirkušā pārsēja aizbāzis dueļa pistoli, sirmais Ostins būtu gluži labi noderējis Holivudai laupītāja lomai kādā Erola Flinna filmā. Felans nolēma ja viņam jāaizstāv savs kuģis pret riebīgiem neģēļiem, labi vismaz, ka šie divi neprātīgie ir viņa pusē.

Apspriedušies viņi izlavījās pa aizmugurējām durvīm, kas veda no zemūdeņu garāžas uz pakaļējo klāju. Tieši aiz noliktavu torņveida piebūves pie klāja bija piestiprināti divi pārvietojami vagoniņi, lai izmantotu tos par papildtelpām laboratorijai. Vīru trijotne apgāja apkārt vagoniņiem un, šķērsojusi klāju, nonāca pašā pakaļgalā, zem masīvajām "A" formas sijām, kas tika izmantotas, lai paceltu un nolaistu zemūdeni.

Klājs izskatījās pilnīgi tukšs, taču Ostins zināja, ka diez cik ilgi viņi nebūs vieni, patiesību sakot, viņš rēķinājās ar iebrucēju ierašanos.

-    Tātad kas man tagad jādara? kapteinis vaicāja Ostinam.

Ostins nožēloja, ka jebkad šaubījies par veco jūras vilku.

-    Tu esi vienīgais, kam rokas un kājas kārtībā. Tā kā šajā operācijas posmā galvai nav tik liela nozīme, tev būs jāizpilda kājnieku darbi.

Paklausot Ostina veselās rokas norādījumiem, kapteinis pārvietoja no noliktavas četras degvielas tvertnes, kas tika izmantotas darba laivām, un nostādīja tās vienādā attālumā pāri klājam, aptuveni pusceļā starp "A" formas sijām un laboratoriju vagoniņiem. Katrā sarkanā polietilēna mucā bija deviņi galoni degvielas.

Kapteinim pēc piepūles nedaudz reiba galva un vajadzēja atpūsties. Ostins, kas jutās apskurbis pēc asiņu zaudējuma, nespēja viņam pārmest. Zavala bija atradis īsu koka airi un izmantoja par spieķi. Viņš apgalvoja, ka jūtoties normāli, tomēr sāpēs sakoda zobus.

-    Mēs laikam tik drīz nederēsim par asins donoriem, Ostins sacīja. Vajadzētu pasteidzināt to izrādi, iekams paši neesam nogāzušies. Mums noteikti jāpiespiež viņus nākt uz mūsu pusi.

-     Es varu vēlreiz mēģināt viņus sveikt spāniski. Pagājušo reizi tas iedarbojās.

Atcerēdamies mežonīgo reakciju, kādu izraisīja Zavalas dzēlīgie izsaucieni uz augšējā klāja, Ostins sacīja:

-    Sper vaļā!

Zavala dziļi ieelpoja un, cik vien skaļi varēja, ņēmās izkliegt dažādus apvainojumus klausītāju ģimenes locekļiem. Tēvi, brāļi un māsas tika apsaukāti par neiedomājamiem izdzimteņiem. Ostinam nebija ne jausmas, ko Zavala saka, tomēr sarkastiski dzēlīgais tonis ne mirkli nelika šaubīties par nicinājuma pilno vārdu saturu.

Kamēr Zavala pameta šo ēsmu, Ostins cieši satvēra vienu no klāja šļūtenēm un pamāja kapteinim atgriezt ūdeni. Šļūtene parāvās, it kā būtu dzīva. Ostins laistīja ūdeni uz visām pusēm.

Ūdens šļakstēdams triecās pret klāju, to pārmāca izkliegtie Zavalas apvainojumi. Mēness gaismā tikpat kā neredzami sāka krāties balti, putaini vilnīši. Ostins raudzījās, lai tie virzītos gandrīz vai līdz degvielas tvertnēm.

Zavalas dzēlīgie kliedzieni šoreiz neveica savu maģisko funkciju.

Ienaidnieks pēc iepriekšējās reizes bija kļuvis piesardzīgs. Ostins sāka zaudēt pacietību. Viņš izvilka no sava pārsēja dueļu pistoli, pavicināja to pa gaisu un izšāva. Ja viņa iecere neizdosies, šis viens šāviens tik un tā nebūtu diez ko palīdzējis. Viltība izdevās. Pēc neilga laika vārā mēness gaismā no kravas konteineru aizsega parādījās tumsnēji spokaini stāvi, kas likās vairāk rēgi, nevis dzīvas būtnes, un sāka lēnām virzīties uz viņu pusi.

Ostinam atkal ienāca prātā draudīgā doma, ka uzbrucējiem varbūt ir brilles, ar kurām var redzēt tumsā, tomēr viņš ātri to atmeta. Viņi tagad pārvietojās piesardzīgāk nekā iepriekšējos uzbrukumos, tomēr neizrādīja, ka jūt kādu šķērsli. Ostins aplēsa, ka pēc dažām sekundēm iedegsies spēcīgās baterijas un pār klāju sāksies nāvējoša apšaude.

Vilnīši jau bija turpat pie tvertnēm.

Sarkanās gaismiņas spīdēja tumsā. Lāzera tēmēkļi, kas kalpotu šāvējiem par nemaldīgu mērķi.

Ostins signalizēja Zavalam.

Sāc!

Zavala sēdēja klāja centrā, atspiedies uz veselās gūžas, un uzmanīgi vēroja vāji saredzamo putaino līniju, kas iezīmēja tuvā ūdens malu. Tad viņš pacēla Bouena revolveri abās rokās, nomērķēja uz tālāko tvertni no sevis pa labi un nospieda mēlīti.

Revolveris noblikšķēja kā miniatūra haubice. Tvertne sasprāga, benzīns uzšļācās uz klāja. Zavala aši nomērķēja pa kreisi, izšāva vēl trīs reizes, un vēl trīs tvertnes lika sašķaidītas druskās. Trīsdesmit seši galoni benzīna izlija arvien lielākā peļķē.

Ostins izrīkoja kapteini palielināt spiedienu. Pludojot tekošā ūdens virspusē, benzīns šļācās uz priekšu un mutuļoja ap guļošajiem uzbrucējiem, kas bija sakrituši uz klāja, atskanot Ostina milzīgi lielās pistoles pirmajam blīkšķim. Viņi piecēlās, un, ja arī iedomājās, cik bīstami ir benzīnā izmirkušie apģērbi, kad ūdens dzītā degviela skalojās ap viņu kājām, bija par vēlu kaut ko darīt. Lai pārvērstu klāju par elli, bija vajadzīga vienīgi dzirkstele, un Zavala to ar prieku sagādāja.

Viņš nolika tukšo Bouena revolveri malā un paņēma signālraķeti. Ostins bija vērojis uzbrucējus ceļamies kājās.

-    Sāc!viņš atkal iekliedzās.

Zavala nospieda mēlīti. Mirdzošais lidojošais šāviņš traucās slīpi lejup un skāra klāja virsmu, izraisīdams fosforescējošu eksploziju virkni. Klājs uzliesmoja, un Zavala aizsedzās ar roku pret karsto vilni.

Dzelteno liesmu kustīgā siena traucās melno vīru virzienā; gaistošais šķidrums, kurā viņi stāvēja, uzliesmoja kā napalma bumba. Aizdegoties benzīnā samirkušajām drēbēm, uguns viņus apņēma, pārvēršot par lāpām. Intensīvais karstums laupīja gaisu plaušās, un, nepaspējuši paspert ne soli, viņi saļima uz klāja. Šāviņi no neizmantojamām pistolēm lidoja visos virzienos cauri melno dūmu mākonim.

Ostins savai iecerei nebija paredzējis šo bīstamo blakusparādibu. Viņš uzkliedza kapteinim, lai ķeras pie ugunsdzēšamajiem līdzekļiem, tad palīdzēja Zavalam. Viņi paslēpās aiz vinčas cilindra, kamēr šāvieni apklusa.

Degviela bija izdegusi, un liesmas apdzisa pašas no sevis tikpat ātri, kā bija uzšāvušās. Ostins pieteica Zavalam un kapteinim palikt uz vietas un pats devās uz priekšu. Uz klāja gulēja pieci līķi.

-     Vai viss kārtībā? uzsauca Zavala.

-Jā-ā, bet tā ir pēdējā reize, kad viņi nāk uz mūsu dārza svētkiem.

Atskanēja Zavalas balss:

-    Kuri, uzmanies, ir vēl viens!

Ostins automātiski (vēra pie sava pārsēja, taču attapās, ka izņēmis nederīgo dueļu pistoli ārā. Viņš sastinga, ieraugot kādu stāvu izslīdam no celtņa pamatnes aizsega. Nu viņš bija kā uz skatuves. Rouena revolveris bija tukšs Viņš bija pagalam! Viņš zināja, ka tūlīt viņu nobeigs karstā svina krusa. Viņš bija lielisks mērķis. Zavala un kapteinis būs nākamie.

Nekas nenotika. Stāvs metās skriešus pie labā borta, kur Ostins bija pamanījis žuburainos āķus.

Ostins spēra soli, lai sekotu, tad apstājās. Neapbruņots, ievainots, būdams pilnīgi bez spēka, viņš varēja vienīgi bezpalīdzīgi noklausīties, kā iesprauslojas kādas laivas motors. Viņš pagaidīja, kamēr motora dunoņa izgaist tālumā, tad devās atpakaļ pie Zavalas un kapteiņa.

-    Laikam jau pēdējais ir devies prom, sacīja Zavala.

-     Laikam gan. Ostins atvieglots uzelpoja. Viņam gribējās apgulties un mazliet pasnaust, taču kaut kas vēl bija jāizdara. Maiks joprojām atradās uz komandtilta jumta, bet apkalpe un zinātnieki priekšgala nodalījumā.

-    Pagaidiet šeit! Es pateikšu pārējiem, ka var nākt ārā ieelpot gaisu.

Viņš apgāja apkārt pārogļolajiem ķermeņiem un devās taisni uz priekšējo nodalījumu, kur slēpās apkalpe un pētnieki. Ostins nebija nežēlīgs cilvēks, tomēr viņš pataupīja savu līdzjūtību tādiem, kas to bija pelnījuši. Pirms neilga brīža dzīvās būtnes, kas mita šajās kūpošajās un sadegušajās čaulās, bija apņēmušās nogalināt viņu, draugus un kolēģus. Kaut ko tādu nekādā ziņā nedrīkstēja pieļaut. It īpaši attiecībā uz Ņinu, pret kuru viņam sāka rasties arvien dziļākas jūtas. Tā nu tas ir.

Acīmredzot tā bija tā pati banda, kas iznīcināja arheologu ekspedīciju. Viņi bija atnākuši pabeigt savu neģēlīgo darbu. Ostins un pārējie bija tikai pagadījušies ceļā. Slepkavas tika apstādināti, bet Ostins saprata, ka nekas nebūs beidzies, kamēr Ņina Kirova ir dzīva.

11. nodaļa

Indijā

Musoni, kas brāzās pāri Indijai no Arābijas jūras, nogāza lielāko daļu lietus uz kalniem, ko dēvēja par Rietumgatiem. Kad mitrie gaisa strāvojumi bija sasnieguši Dekānu Indijas dienvidaustrumos, nokrišņi bija samazinājušies līdz nieka divdesmit piecām collām. Profesors Arturs Ervins stāvēja pie ieejas alā un lūkojās lietusgāzē, kas šļācās no zilganpelēkām debesīm, un viņam likās gluži neticami, ka tas varētu būt tas pats nokrišņu daudzums, kas tiek Londonai. Ar pēcpusdienas gāzienu, kas grasījās beigties, pietiktu, lai applūdinātu Parlamenta ēku.

Ieeja alā atradās slīpā nogāzē, no kuras pavērās skats uz šauru, zaļumiem lekni noaugušu ieleju. Blīvie meži uz dienvidiem no Gangas bija senatnīgākā Indijas daļa, kas reiz pazīstama kā nomaļa un bīstama vieta, kuru vajā dēmoni.

Ervins mazāk uztraucās par demoniem, kā par savas grupas drošību un atrašanās vietu. Bija pagājušas sešas stundas, kopš profesors Mehta devās uz ciematu nerunīgā gida pavadībā. Lai to sasniegtu, bija jāiet aptuveni stunda pa dubļainu ceļu un jāšķērso strauts. Profesors cerēja, ka spējie plūdi nav izrāvuši tiltu. Viņš nopūtās. Tur neko nevarēja līdzēt, jāgaida. Pārtikas krājumu bija pietiekami daudz, netrūka arī darāmā. Ervins gāja atpakaļ alā; izejot starp diviem balstiem zem pakavveida arkas, viņš nonāca vēsajā centra hallē vai kapelā.

Nabaga Mehta. Galu galā tā bija viņa ekspedīcija. Viņš likās tik saviļņots, kad piezvanīja un sacīja:

-     Man nepieciešams mazai ekspedīcijai kāds Kembridžas universitātes etnologs pusmūža gados. Vai jūs varētu braukt uz Indiju? Maksāju es.

-    Vai Indijas muzejs piepeši kļuvis mazāk taupīgs?

-     Nē, tas nav saistīts ar muzeju. Paskaidrošu vēlāk.

Budistu mūki, kas ar kapli un cirvi bija izcirtusi alu klintī, bija vadījušies pēc sava Kunga vārdiem, kurš bija ieteicis sekotājiem baudīt "lietus atpūtu" un musona laikā nodoties meditācijai un mācībām.

Ejas katrā kapelas pusē veda uz spartiskām mūku cellēm. Akmens lāvas, kur Ervins un citi vīri izklāja savus guļammaisus, gan nebija ērtākās vielas gulēšanai, taču tās vismaz bija sausas.

Galvenā halle bija izbūvēta kā kristiešu bazilika. Gaisma no durvīm sasniedza tās tālāko galu, kur baznīcā atrastos altāris. Ervins apbrīnoja mākslinieciski darinātos pīlārus, kas balstīja griestus. Uz sienām bija attēlotas ainas no Būdas dzīves un tas Ervinam likās visinteresantāk gleznojumi, kuros bija attēlota cilvēku ikdienas dzīve mājās un sētā, līdz ar to ļaujot spriest par alas vecumu, proti, aptuveni mūsu ēras pieci simtais gads.

Dekāna bija slavena ar saviem alu klosteriem; cik vien bija zināms, visi bija atrasti. Tagad bija uziets vēl šis, tā ieeja bija slēpusies aiz augiem. Pirmajā apskates reizē, kad Mehta ar Ervinu pētīja gleznojumus, gids, kas bija aizklīdis mazliet nost, uzsauca viņiem:

-    Nāciet ātri! Cilvēks!

Abi saskatījās, nodomādami, ka gids uzgājis kādu skeletu. Kad viņi iegāja vēsajā telpā un iešpīdināja savas baterijas stūrī, kaktā atklājās akmens figūra, apmēram piecas pēdas gara. Vīrietis bija noliecies un pagriezis galvu uz sāniem, pret vēderu atspiedis šķīvim līdzīgu trauku.

Ervins brīdi raudzījās, neticēdams savām acīm, tad iegāja atpakaļ kapelā un apsēdās.

Mehta viņam sekoja.

-    Kas ir, Artur?

-    Tā figūra. Vai jūs esat kaut ko tādu kādreiz redzējis?

-    Nē, bet acīmredzot jūs esat redzējis.

Ervins satraukts raustīja savu kazbārdiņu.

-    Pirms dažiem gadiem es ceļoju pa Meksiku. Mēs apstājāmies pie maiju drupām Čičenicā. Tur ir tāda pati figūra kā šeit, tikai lielāka. To sauc par chac mool. Šķīvim līdzīgais trauks, ko vīrs tur rokā, tika lietots asins uztveršanai upurēšanas reizēs.

-     Meksikā, Melita atkārtoja bez īpašas pārliecības.

Ervins pamāja.

-     Kad ieraudzīju to šeit, tas likās pilnīgi ārpus laika un vietas…

-     Skaidrs, es saprotu. Ret varbūt jūs kļūdāties. Kultūrās mēdz būt tik daudz līdzīgu iezīmju…

-    Varbūt. Mums tā ir jāved līdzi, lai varētu noteikt autentiskumu.

Mehtas skumjās acis kļuva vēl skumjākas.

-    Mēs pat vēl neesam sākuši savu darbu.

-    Neredzu iemeslu, kāpēc mēs to nevarētu darīt, taču tas, ko es teicu, ir ļoti svarīgi.

-    Protams, Artur. Melita piekāpās, atcerēdamies, cik enerģisks Ervins bijis jau studiju gados Kembridžā.

Viņi devās atpakaļ uz ciematu, lai dabūtu furgonu, tad ar to aizbrauca uz tuvāko pilsētu, kurā bija pieejams telefons. Melita ierosināja, ka viņiem vajadzētu piezvanīt uz bezpeļņas organizāciju "Time Quest", kas bija finansējusi ekspedīciju, un palūgt vēl naudu šā kultūras pieminekļa aizvešanai. Kā viņš paskaidroja, vienīgās saistības ar "Time Quest" esot tādas, ka lai jāsūta ziņojumi par jebkādiem nozīmīgiem atradumiem.

Pēc diezgan ilgas sarunas Melita pakāra klausuli un smaidīja.

-    Viņi sacīja, ka mēs varot nolīgt dažus ciema iedzīvotājus, tomēr mums jāpagaida, kamēr viņi nosūta pie mums kādu ar naudu. Es teicu, ka šeit jau gandrīz iestājies musona periods. Mums esot jāpagaida četrdesmit astoņas stundas.

Abi devās atpakaļ uz alu un ķērās pie tās fotografēšanas un objektu atzīmēšanas. Pēc divām dienām Melita un gids devās uz ciemu, lai sagaidītu "Time Quest" pārstāvi. Un tad sākās lietus.

Ervins apkopoja savas piezīmes. Kad pārējie līdz mijkrēslim vēl nebija ieradušies, viņš pagatavoja rīsus ar kariju un pupiņas. Kļuva arvien tumšāks; izskatījās, ka viņam būs jānakšņo vienam, tāpēc viņš priecājās, kad, nomazgājis traukus sakrātajā avota ūdenī, izdzirdēja klusus soļus.

-     Beidzot jūs esat klāt, mani draugi! viņš iesaucās pār plecu. — Diemžēl no vakariņām nekas nav palicis pāri, bet jūs varētu mani pierunāt, lai es vēl novāru rīsus.

Neviens neatbildēja. Viņš pagriezās un ieraudzīja kādu stāvam tieši ārpus lampas gaismas loka. Iedomādamies, ka tas varbūt ir kāds Melitas sūtīts ciema iedzīvotājs, Ervins sacīja:

-   Jūs mani sabiedējāt. Vai Melita jums lūdza nosūtīt kādu ziņu?

Nebildis ne vārda, svešinieks paspēra soli uz priekšu, viņa plaukstā iemirdzējās metāls; savas dzīves pēdējos baismajos mirkļos Ervins saprata, kas noticis ar Melitu un gidu, lai arī viņš neapjauta, kāpēc.

12 . nodaļa

Ķīnā

-    Cik tālu mēs esam no apmetnes, Čiang?

Sīkstais vīrs, kas stāvēja pie laivas garā stūres grozīkļa, pacēla divus pirkstus.

-    Divas jūdzes vai divas stundas?Džeks Kvinns pārjautāja.

Stūrmaņa krunkainajā sejā smaids atsedza retos zobus. Viņš

paraustīja plecus un norādīja uz ausi. Vai nu šis jautājums pārsniedza viņa trūcīgās angļu valodas zināšanas, vai ari viņš gluži vienkārši nevarēja neko dzirdēt senatnīgā "Evinrude" motora radītajā troksnī.

Nodilušie vārstuļi, bojātais klusinātājs un vaļīgais apvalks, kas vibrēja, kopā radīja tādu rēkoņu, kas atbalsojās no upes krastiem un nomāca jebkādus mutiskās sazināšanās mēģinājumus.

Kvinns izbrauca ar pirkstiem caur melnajiem matiem, kuri jau sāka izkrist, un veltīgi centās novietot savu plecīgo augumu tā, lai pēcpusei būtu ērtāk. Tas nebija iespējams. Zemā, no šauriem dēļiem būvētā laiva vairāk atgādināja vējdēli; to daļēji sedza nelīdzens klājs, kura skabargainā virsma neradīja vēlēšanos apsēsties.

Kvinns vairs necentās iekārtoties ērtāk, ar blāvu skatienu raudzīdamies apkārtējā ainavā. Viņi bija pabraukuši garām risa un tējas plantācijām; reizēm pa ceļam gadījās kāds zvejnieku ciemats vai dzīvnieki ganībās, taču drīz visapkārt pletās vienīgi zeltaini lauki, pie apvāršņa rēgojās miglas plīvura klāti kalni. Kvinns nespēja novērtēt Ķīnas skaistumu, viņš domāja vienīgi par savu projekta vadītāju Fērgusonu.

Pirmā vēsts no Fērgusona bija satraucoša.

"Atradu daudzus māla kareivjus. Tas varētu būt kaut kas vairāk nekā Xi'an."

Kvinns uzreiz saprata, ka Fērgusons runā par septiņus tūkstošus vīru lielo terakotas kareivju armiju, kas tika atrasta kādā impērijas mauzolejā netālu no Xi'an. Kvinnam patika nodot tāda veida ziņas Austrumāzijas fonda valdei, kurā viņš darbojās par izpilddirektoru.

Fondu bija nodibinājusi turīgu cilvēku grupa ar mērķi veicināt saprašanos starp Austrumiem un Rietumiem un izpirkt vainu par opija tirdzniecību. Tā bija arī atbrīvošana no nodokļiem, līdz ar to tie, kas dzīvoja bezrūpīgi un no bagātības, ko ietirgojuši viņu senči, uzķerot simtiem tūkstošu ķīniešu uz narkotiku āķa, nu to varēja baudīt pilnībā.

Viena no fonda programmas sastāvdaļām bija arheoloģisko izrakumu atbalstīšana Ķīnā. To ļoti atzinīgi novērtēja valde, jo fondam tas neko neizmaksāja, to lielā mērā atbalstīja aizrautīgie amatieri, kas paši maksāja naudu par savu piedalīšanos, turklāt dažkārt par to tika rakstīts "The New York Times" pirmajā lapā.

Kvinns būtu gribējis apmeklēt kādu vietu tad, ja ar to izpelnītos labvēlīgu popularitāti, taču parasti bija krietni jāpapūlas, lai izkustinātu viņu no Ņujorkas kabineta ādas sēdekļa pie sarkankoka rakstāmgalda.

Otra vēsts no objekta bija vēl labāka nekā pirmā.

"Atradu satraucošu priekšmetu. Sīkāk aprakstīšu vēlāk."

Kad Kvinns jau bija sazinājies ar kontaktpersonām savā laikrakstā un televīzijā, viņš saņēma trešo vēsti.

"Tas ir maiju priekšmets!"

Pirms ķeršanās pie šā fonda darba Kvinns bija vadījis kādas universitātes muzeju un apguvis virspusējas zināšanas par senajām kultūrām. Viņš bija aizsūtījis atbildi: "Maiji nav ķīnieši! Tas nav iespējams!"

Pēc dažām dienām viņš atkal saņēma ziņu no Fērgusona.

"Neiespējami, bet tā tomēr ir. Bez jokiem!"

Tovakar Kvinns sakravāja somu un ar pirmo lidmašīnu devās uz Honkongu, kur pārsēdās vilcienā, kas dodas iekšzemē. Pēc vairāku stundu ilga brauciena ar autobusu viņš ieradās pie upes tieši tad, kad bija iespējams nokļūt uz Cianga laivas. Čiangs ne tikai pieveda produktus ekspedīcijas dalībniekiem, bet kalpoja arī par pastnieku, pārvadājot telegrāfa ziņas, tieši tāpēc tās izplatījās tik mokoši lēni.

Kvinns uzzināja, ka Čiangs apmeklējis objektu pirms dažām dienām, droši vien tad, kad paņēmis Fērgusona pēdējo ziņojumu. Garā, grūtā brauciena laikā Kvinna dusmas arvien pieņēmās spēkā. Tagad tikai jāizdomā, vai Fērgusonu atlaist pirms vai pēc iesviešanas upē. Tuvojoties objektam, Kvinns sāka prātot, ka Fērgusons varbūt ir zaudējis saprātu. Varbūt ūdenī ir kaut kas?

Kvinns vēl nebija izlēmis, ko darīt, kad laiva pagriezās un atsitās pret krastu, uzeja pa kuru bija kājām nostaigāta. Čiangs piesēja laivu pie zemē ierakta staba, tad abi ar Kvinnu paņēma pāris kastu ar produktiem un devās prom no krasta.

Ejot pa taciņu cauri augstai dzeltenai zālei, Kvinns apjautājās:

Cik tālu?

Viens pirksts. Kvinns prātoja, ka tas varētu nozīmēt vienu stundu vai vienu jūdzi. Neviens no minējumiem nebija pareizs. Pēc minūtes abi nonāca vietā, kur zāle bija nomīņāta vairāk vai mazāk apļveidīgi.

Čiangs nolika savu nesamo zemē un pamāja Kvinnam darīt to pašu.

-     Kur tad ir apmetne? Kvinns apjautājās, raudzīdamies pēc cilvēkiem vai teltīm.

Čianga seja bija savilkta neizpratnē. Paraustot savu nīkulīgo bārdu, viņš izteiksmīgi rādīja uz zemi.

Lieliskas dienas beigas, Kvinns dusmās vai mutuļoja. Viņš bija piekusis un netīrs, vēders dumpojās kā katls ar verdošu ūdeni, un tagad vēl viņa gids, kā izrādās, ir nekam nederīgs. Čiangs kaut ko sacīja ķīniski un aicināja ar žestiem Kvinnu sekot. Pēc dažu minūšu gājiena viņš apstājās un rādija uz zemi. Tur bija apvērsti pāris akri.

Kvinns staigāja apkārt uzrakņātajam laukumam, līdz pamanīja apaļīgu priekšmetu rēgojamies ārā no dubļiem. Viņš parausa tos nost un pēc neilga brīža ieraudzīja terakotas kareivja galvu un plecus. Parakņājis viņš atrada vēl citus.

Šis noteikti ir tas objekts, bet te vajadzētu atrasties dučiem cilvēku. Velns parāvis, kur viņi visi ir palikuši? Čiangs iebiedēts raudzījās apkārt.

—    Sātani, viņš sacīja un, nebildis vairs ne vārda, steidzās atpakaļ uz upi.

Gaiss kļuva vēsāks, it kā sauli būtu aizsedzis mākonis. Kvinns apjauta, ka nu ir palicis pilnīgi viens. Vienīgā skaņa bija vēja pūsma cauri zālei, kas atgādināja čūskas līšanu. Viņš vēl pēdējo reizi aplaida skatienu apkārt un metās pakaļ aizejošajam stāvam, pametis aiz sevis klusējošo, zemē ierakto kareivju rindas.

13 . nodaļa

Fčrfaksas apgabalā, Virdžinijas štatā

Tveicīgi rāmajā Virdžinijas rītā Ostins atgrūdās no laivu namiņa, saņēma airus savās stiprajās rokās un raidīja ar garu, slaidu vēzienu bultai līdzīgo sacīkšu laivu dzirkstošajos Potomakas ūdeņos.

Airēšana pa Potomaku ietilpa Ostina dienas režīmā, viņš apzinīgi nodarbojās ar to brīvajā laikā. Paklausot ārsta norādījumam, viņš ļāva kreisajai pusei atpūsties. Kad šūtā brūce bija aizdzijusi, viņš uzsāka pats savu ārstēšanās kursu, izmantojot svaru stieni, bumbas un trenažierus vingrinājumu istabā un regulāri peldoties baseinā. Viņš bija pakāpeniski palielinājis slodzi, līdz beidzot uzskatīja, ka var jau airēt, neriskējot pārplēst nesen sadzijušo muskuli.

Vēlme pārbaudīt ārstēšanās kursa iedarbi uzradās kādā īpaši jaukā dienā, kad pretoties upes sirēnu aicinājumam šķita neiespējami. Viņš izkustināja slaiko, divdesmit vienu pēdu garo "Mācīs Acro" sacīkšu braucamo no zemākā līmeņa laivu namiņa, kurš atradās tieši zem stāvajām klintīm un kuru viņš nu bija pārvērtis par savu mitekli. Novadīt vieglo laivu lejup pa slīpumu ūdenī nebija grūti. Par īstu pārbaudījumu izvērtās iekāpšana šaurajā korpusā, to neapgāžot.

Pirmais mēģinājums airēt bija pagalam neveiksmīgs. Sintētiskie airi bija viegli kā spalviņa, taču tie bija deviņas pēdas gari, un, pūloties pārvarēt ūdens pretestību, Ostins jau pēc dažiem sāpīgiem vēzieniem bija izmircis aukstos sviedros. Sāns jutās tā, it kā lajā būtu iekārts gaļas āķis. Viņš apzināti apgāza laivu krastmalā, iesteberēja mājā un, nostājies pie aptiekas skapīša, raudzīdamies savā pelēkajā sejā, iedzēra pretsāpju tabletes, kas tikai mazliet atviegloja ciešanas. Dažas dienas nogaidījis, viņš mēģināja vēlreiz. Ja vairāk izmantoja labo roku, vēzieni nebija vienlīdz spēcīgi un lika laivai nemitīgi sagriezties, tomēr viņš vismaz kustējās! Vēl pēc dažām dienām jau izdevās airēt, nesakožot zobus.

Pamazām stīvums mazinājās. Tagad uzbrucēja šāvienu atgādināja vairs tikai dūriens, ko viņš sajuta, izpildot staipīšanās vingrinājumus iesildīšanās laikā. Iesēžoties laivā, viņu pārņēma labsajūta. Viņš iebāza pēdas īpaši tām paredzētajās vietās un pāris reižu pagrūstīja turp un atpakaļ uz diviem skrituļiem slīdošo sēdekli, lai iesildītu vēdera muskuļus, tad pielāgoja ieliktņus, kas balstījās pret airu stiprinājumiem, lāi pārliecinātos, ka tie ir novietoti tā, ka ar katru vēzienu tiek pilnībā izmantots viss pieliktais spēks.

Saliecies uz priekšu, Ostins iemērca airu galus ūdenī un uzmanīgi pavilka airu rokturus atpakaļ, cenšoties izmantot ķermeņa svaru. Laiva aizslīdēja pa ūdens virsu. Līdz šim tā bija labākā diena. Jebkuras sāpes noplaka, baudot prieku par normāla airēšanas ritma atgūšanu. Ostins iztaisnojās un pārkrustoja rokas, lai atvieglotu atvēzienu. Sākumā viņš airēja lēni, ne pārāk tālu liecās uz priekšu, bet atvēzienu izpildīja garu. Katra vilciena beigās viņš pagrieza airus gandrīz vai horizontāli, lai, virzot tos uz priekšu, būtu pēc iespējas mazāka vēja pretestība. Ostins tīksmē noelsās, viņš bija apmierināts ar savu airēšanu.

Laiva, klusi šalkdama, slīdēja pa upi garām krastmalas staltajām, vecajām savrupmājām. Valgais, ar ziedu smaržu piesātinātais upes gaiss pildīja viņa plaušas gluži kā vecas mīlestības aromāts. Zināmā mērā to varēja tā nosaukt. Ostinam airēšana bija kas vairāk nekā galvenā fiziskā nodarbošanās. Liekot uzsvaru uz tehniku, ne tik daudz uz spēku, šī gara un ķermeņa saplūšana viņam likās kā dzenbudisma meditācija. Pilnībā koncentrējies, viņš palielināja vēzienu ātrumu, pakāpeniski izmantojot arvien vairāk spēka, kas mājoja viņa platajos plecos, līdz beidzot virs kāju pirkstiem novietotais kontrolinstruments uzrādīja normālo ātrumu divdesmit astoņus vēzienus minūtē.

Zem zilzaļās NZJA beisbola cepurītes naga pilēja sviedri, regbija krekla mugura bija slapja, pēcpuse likās gluži stinga, kaut arī to mīkstināja riteņbraucēja šorti. Tomēr visi jutekļi liecināja, ka viņš ir dzīvs. Slaidā laiva traucās pār ūdeni, it kā airi būtu spārni. Viņš bija iecerējis airēt vienā virzienā četrdesmit piecas minūtes, tad griezties atpakaļ un ļaut laiskajai straumei atvieglot mājupceļu. Nebija nekādas jēgas pārspīlēt.

Krastā kaut kas žilbinoši uzzibsnīja. Saule atstarojās no tālskata objektīva. Uz saliekamā krēsla pie instrumenta, kas bija novietots uz statīva, sēdēja kāds vīrietis un vēroja upi. Pāri pierei viņš bija pārvilcis baltu kokvilnas platmali, pārējā seja bija paslēpusies aiz tālskata. Ostins šo vīru bija pamanījis jau pirms vairākām dienām un noturējis viņu par putnu vērotāju. Taču instruments vienmēr bija pavērsts pret Ostinu.

Pēc dažām minūtēm Ostins izdarīja plānoto pagriezienu un uzsāka atpakaļceļu lejup pa straumi. Tuvojoties šim putnu vērotājam, viņš bridi ievilka airus, ļaujoties straumei, un pamāja, cerēdams, ka virs pacels galvu. Tomēr viņa acis palika pieplakušas pie tālskata. Kamēr laiva slīdēja garām, Ostins viņu nopētīja, tad pasmaidīja un, papurinājis galvu, atkal saņēma airus un virzījās mājup.

Viktorijas laika laivu namiņš bija daļa no upmalas īpašuma. Tāpat kā lielā māja, arī tas bija darināts no blāvi ziliem dēļiem, arī tā mansarda jumts veidoja tornīti, tomēr šim miniatūrajam lielās mājas atdarinājumam bija atšķirīga iekšējā izbūve. Ostins pieairēja pie krasta, uzkāpa uz slīpuma, pievilka laivu klāt un iebīdīja zem laivu namiņa uz statīva blakus kādai citai iemīļotai ierīcei mazam hidroplānam. Ostinam bija vēl divas laivas divdesmit divas pēdas garā jahta un normāla lieluma sacīkšu hidroplāns -, tās bija noenkurotas Česapīka līča ostā.

Viņam patika jahtas klasiskās līnijas, turklāt, lai gan tai bija tikai viena bura, tā pārvietojās ātri, it īpaši tad, kad viņš tajā iebūvēja papildu ierīces; šī laiva veiksmīgi spēkojās ar lielākām un slaidākām sāncensēm, paciezdama arī sūrākus laika apstākļus, un Ostins tīrās baudas pēc to mēdza izmantot galēji nelabvēlīgās dienās, veicot lielus attālumus. Viņš bija ar prieku nodevies airēšanas izaicinājumam un apguvis burāšanu gandrīz vai tūlīt pēc iemācīšanās staigāt; jau desmit gadu vecumā Ostins izbaudīja ātrumu un piedalījās laivu sacensībās. Viņa iemīļotākais vaļasprieks joprojām bija sacīkšu laivas.

Novietojis laivu, viņš iegāja iekšā un uzkāpa līdz tornim, kur atradās guļamistaba, sameta sasvīdušos apģērba gabalus pītā grozā un zem karstas dušas noskaloja rīta pūliņu sviedrus. Slaukolies spoguļa priekšā, viņš apskatīja šāviena rētu. Tā bija zaudējusi sarkanumu un tagad kļuvusi rozā. Drīz tā būs tikpat bāla kā citas rētas, kas bija saskatāmas uz viņa brūnganās ādas. Tās visas glabāja atmiņas par nežēlīgām sadursmēm. Dažkārt Ostins prātoja, vai tiešām viņa ķermenis gluži kā magnēts pievelk lādiņus un asus instrumentus.

Apģērbies tīros šortos un T kreklā, viņš iegāja virtuvē, uzlēja stipru Kenijas kafiju un uzcepa šķiņķi ar olām, tad aizgāja ar visu šķīvi pa laipu uz platformas, no kuras pavērās skats uz Potomaku, un vēroja to, ēzdams brokastis. Holesterīna pieplūdums likās tīkams, viņš no jauna piepildīja kafijas krūzi, tad iegāja savā darbistabā, kur uzlika kompaktdisku ar Koltreina ierakstu un iekārtojās uz melnā ādas krēsla, lai paklausītos Sakša instrumentu uzvirmojam skaņās, kuru izpilde tā radītājam liktos pilnīgi neiespējama. Tas nebija pārsteidzoši, ka Ostinam patika avangarda džezs. Koltreina, Oskara Pītersona, Kīta Džareta, Billa Evansa un citu mūziķu izpildītie skaņdarbi no viņa plašās kolekcijas zināmā mērā atspoguļoja viņa paša individualitāti aukstasinību, kas maskēja kūsājošo enerģiju un sparu, spēju smelties savā dvēselē, kad nepieciešams pārcilvēcisks spēks, un improvizācijas talantu.

Plašajā telpā atradās visdažādāko laiku priekšmeti; tur bija gan autentiskas tumša koka koloniālā stila mēbeles, gan mūsdienu mākslinieku gleznas pie baltajām sienām. Lai cik tas liktos savādi, šim vīram, kas uzaudzis pie jūras un tik daudz no sava mūža aizvadījis virs un zem ūdens, ar kuģošanu saistītu priekšmetu tomēr bija maz Ķīnas tirdzniecības kuģim darināts kāda Pikaso sekotāja, Honkongas mākslinieka primitīvs burulaivas gleznojums; deviņpadsmitā gadsimta Klusā okeāna karte; pāris kuģubūves darbarīku; viņa jahtas fotogrāfija un stikla kastē ievietots viņa sacīkšu hidroplāna modelis.

Grāmatplauktos rindojās ādas sējumi Džozefa Konrādā un I lermaņa Melvila jūras piedzīvojumiem, dučiem grāmatu par okeāna izpēti. Tomēr visvairāk nobružāti bija Platona, Kanta un citu dižo filozofu darbi, kuros viņš labprāt iedziļinājās. Ostins apzinājās, ko nozīmē sadalīšanās pretēji noskaņotās pusēs, tomēr nesaskatīja tur nekādas dīvainības. Ne viens jūras kapteinis vien bija nodevies dzīvei iekšzemē, izbeidzot karjeru atklātā jūrā. Ostins vēl nebija gatavs pārcelties uz Kanzasu, taču jūra bija kā mežonīga un prasīga mīļākā, un viņam bija nepieciešams šis mierpilnais patvērums no jūras pārlieku varenajiem apskāvieniem.

Malkojot kafiju, viņa skatiens pievērsās Mentonu pistolēm, kas bija piekārtas pie sienas virs kamīna. Ostina kolekcijā nu bija gandrīz vai divi simti dueļa pistoļu komplektu. Vairākums bija noglabātas ugunsdrošā telpā, šeit bija paturēti pēdējā laika ieguvumi. Viņš apbrīnoja ne tikai amatnieku izpildījumu un pistoļu skaistumu, bet prātoja arī par vēstures pagriezieniem, kas būtu varējuši aizsākties, ja lode klusā rītā būtu raidīta precīzi, teiksim, kā būtu klājies republikai, ja Ārons Bērs nebūtu nogalinājis Aleksandru Hamiltonu. Mentonu pistoles atsauca atmiņā sadursmi uz "Nēreja". Tā tik bija nakts! Dienās, ko Ostins atkopjoties aizvadīja mājās, viņš domās vēl un vēlreiz kavējās pie uzbrukuma, iztēlē gan paātrinot to, gan apstādinot un skatoties vēlreiz gluži kā videolenti.

Pēc kaujas piepūle un asiņu zudums pieveica Ostinu. Ar mokām paspēris kādu duci soļu, viņš bija lēnām saļimis un palicis sēžam. Kapteinis Felans bija tas, kurš pavēstīja apkalpei, ka nu visi ir drošībā. Viņi izlīda no slēptuves, piecēla Ostinu un Zavalu no klāja un aizgādāja uz nestuvēm līdz kuģa lazaretei. Pa ceļam iznāca iet garām uzbrucēja līķim, kuru Ostins bija nonāvējis ar šāvienu no savas dueļu pistoles. Viņi bija apstājušies, uzklausot Ostina norādījumu, un kāds apkalpes vīrs, kam bija lielāka drosme, novilka mirušajam masku. Viņi ieraudzīja apmēram trīsdesmit gadus veca vīrieša melnīgsnēju seju ar biezām, melnām ūsām; viņa vaibsti ne ar ko īpašu neizcēlās, vienīgi pierē rēgojās apaļš caurums.

Zavala piecēlās sēdus savās nestuvēs un klusām nosvilpās.

-     Tavai vecajai musketei droši vien bija lāzera tēmēklis. Kustīgs mērķis tumsā! Ja es pats to nebūtu redzējis, es teiktu, ka tas nav iespējams.

-    Tas nav iespējams, Ostins drūmi pavīpsnāja. Bet es gādāju par šo snaipera šāvienu.

Kāds naftas kompānijas helikopters, ko izsauca, raidot avārijas signālus pa radio, uzņēma ievainotos vīriešus un Ņinu Kirovu no "Nēreja" un nogādāja viņus uz Tarfāju. Kapteinis Felans atteicās pamest savu kuģi, un, kad feldšere bija apstiprinājusi, ka viņš spēs pēc dažām dienām atkal strādāt saudzējošā režīmā, viņš palika uz kuģa, lai aizvadītu to līdz Jukatanai. Pēc dažām stundām Ostins un Zavala jau atradās NZJA reaktīvajā lidmašīnā, kas atceļā uz ASV no Romas tika novirzīta uz Maroku. Ostins ievadīto pretsāpju līdzekļu ietekmē gandrīz visu ceļu bija nogulējis. Viņš atcerējās visai miglaini, tomēr prātā bija palicis sapnis, ka blonds eņģelis viņu viegli noskūpsta uz vaiga. Kad viņš pamodās, Vašingtona jau bija klāt, Ņina bija devusies prom ar lidostas autobusu uz Bostonu. Ostins nodomāja, ka nez vai izdosies vēl kādreiz viņu satikt. Aizvadījuši pāris dienu slimnīcā, viņš un Zavala tika sūtīti mājās ar piekodinājumu dzert izrakstītās zāles un [aut brūcēm sadzīt.

Telefona zvans izrāva Ostinu no gremdēšanās atmiņās. Viņš pacēla klausuli un izdzirdēja mundru sveicienu:

-    Labrīt, Kurt! Kā jūties?

-    Tīri labi, admirāli Sendeker. Paldies, ka apvaicājāties. Patiesību sakot, man ir mazliet garlaicīgi.

-     Priecājos to dzirdēt. Tavai garlaicībai drīz pienāks gals. Rit mēs tiekamies pulksten deviņos, lai pārrunātu, kā varētu tikt skaidrībā ar to gadījumu Marokā. Esmu uzaicinājis arī Zavalu. Viņš esot redzēts Ārlinglonas apkārtnē savā sporta mašīnā, tāpēc es domāju, ka arī viņš garlaikojas.

Zavala, kas brauca ar 1961. gada izlaiduma "Corvette"galvenokārt tāpēc, ka tas bija pēdējais modelis ar bagāžnieku, bija aizvadījis laiku savā pagraba darbnīcā, kur viņam patika atjaunot dažādus mehānismus un radīt jaunas zemūdens ierīces. Tiklīdz bija iespējams normāli staigāt, viņš bija sācis trenēties bokseru zālē. Džo nekad negarlaikojās, kad tuvumā bija sievietes, viņš pilnībā izmantoja sava ievainojuma izraisīto līdzjūtību.

Ostins bija runājis ar Zavalu vairākas reizes pa telefonu. Lai cik jauki Zavala justos, viņam tomēr nagi niezēja darboties. Ostins teica neliekuļotu patiesību, kad sacīja:

-    Admirāli, esmu pārliecināts, ka viņš tiecas atpakaļ darbā!

-      Lieliski. Starp citu, es dzirdēju, tu esot pietiekami labā formā, lai izcīnītu vietu olimpiskās izlases komandā.

-Ja nu vienīgi par stūrmani. Viens ieteikums, ser. Nākamo reizi, kad jūs kādu salīgstat, lai viņš tēlo putnu vērotāju, pārliecinieties, lai viņš neģērbjas audekla kurpēs un pusgarajās zeķēs.

Admirālis mirkli klusēja.

-     Man tev nav jāatgādina, ka NZJA nav tik daudz slepeno aģentu, kādi ir tavu Lenglijas kaimiņu rīcībā. Es palūdzu Džo Maksvīnijam, vienam no NZJA grāmatvežiem, neuzkrītoši pavērot, kā tu atlabsti. Viņš iet tavai mājai garām, kad grasās braukt uz darbu. Izklausās, ka aizrāvies ar Džeimsa Bonda ideju un uztvēris to visu nopietnāk, nekā es biju iedomājies. Ceru, tu neiebilsti.

-      Bez šaubām, ne, ser. Es cienu jūsu rūpes. Tā ir labāk nekā katru dienu uzklausīt telefona zvanus no galvenā štāba.

-     Es jau domāju, ka tev tā liksies. Starp citu, Maks tiešām orientējas putnos.

-    Par to es nešaubos, Ostins attrauca. Tātad līdz rītam, admirāli!

Viņš nolika klausuli, pasmaidīdams par Sendekera tēvišķigumu un viņa liekulīgo piezīmi par Centrālo izlūkošanas pārvaldi, kuras galvenais štābs atradās nepilnas jūdzes attālumā no laivu mājas. Admirāļa aģentūra bija galvenokārt zinātniska, taču operācijas, ko tā veica kā Nacionālās aeronautikas un kosmosa pētījumu pārvaldes zemūdens līdziniece, tika izdarītas informācijas savākšanai un spēja sacensties ar "Kompānijas" demonstrētajām vai pat bija pārākas par tām.

Sendekers apskauda CIP neizsmeļamo budžetu un ierobežoto pakļautību, lai gan pats nebija slinks un pamanījās izvilināt finansējumu no Kongresa. Viņš prata sakopot divdesmit labāko universitāšu, jūrskolu un daudzu lielu korporāciju atbalstu. Ar saviem pieciem tūkstošiem zinātnieku un inženieru, ar nepārtrauktajiem pētījumiem okeānu dzīļu ģeoloģijā un izrakteņu ieguvē, ar jūras dzīves bioloģiskajiem atklājumiem, jūras arheoloģiju, klimatoloģiju un plašo pētniecības kuģu floti un lidmašīnām NZJA darbība izvērtās katrā zemeslodes daļā.

Ostina pārvilināšana no CIP bija liels Sendekera ieguvums. Ostins bija nokļuvis NZJA pēc ilga apkārtceļa. Viņš bija ieguvis sistēmu menedžmenta maģistra grādu Vašingtonas universitātē, mācījies ievērojamā nirēju skolā Sietlā un apguvis veikt visdažādākos darbus zem ūdens, tas nozīmēja, ka bija arī lietpratējs metināšanā, spridzekļu lietošanā un niršanā dūņās. Viņš specializējās smagu priekšmetu izcelšanā un niršanā dažādas vides dziļos ūdeņos, izmantojot zemūdens kameras. Pāris gadu nostrādājis Ziemeļjūras naftas urbumos, viņš uz sešiem gadiem atgriezās sava tēva firmā, kas organizēja nogrimušo kuģu izcelšanu, tad tika aizvilināts uz kādu mazpazīstamu CIP nozari, kas nodarbojās ar zemūdens izlūkošanu. Viņš bija vadītāja palīgs Krievijas zemūdenes slepenās izcelšanas darbos, kā arī organizējot izcelšanu un izmeklēšanu saistībā ar kādu Irānas kravas kuģi, kas bija pārvadājis kodolieročus un ko mīklaini bija nogremdējusi Izraēlas zemūdene. Viņš bija vadījis arī vairākas operācijas, organizējot noslēpumainā kārtā virs jūras notriektu tirdzniecības lidmašīnu atrašanu, izcelšanu un notikušā izmeklēšanu.

Beidzoties aukstajam karam, CIP pārtrauca zemūdens izmeklēšanas nozares darbību. Ostins, iespējams, būtu pārgājis uz citu CIP nodaļu, taču viņu salīga admirālis Sendekers īpašiem zemūdens darbiem, kādi nereti gadījās ārpus valdības uzraudzības jomas. Sendekers varēja tēlot nabagu un pārmest Lenglijai visu, ko vien gribēja, bet viņš pats labi zināja šīs spiegošanas operācijas.

Ostins paraudzījās pulksteni. Desmit. Sietlā būtu septiņi. Viņš pacēla klausuli un nospieda numura taustiņus. Atsaucās dūcoša balss.

-    Labrīt! sacīja Ostins. Tavs pirmais dēls.

-     Bija jau arī laiks zvanīt.

-    Tēt, es runāju ar tevi vakar!

-    Divdesmit četru stundu laikā daudz kas var notikt, Os tina tēvs atbildēja labsirdīgā skarbumā.

-    Ak tā? Kas tad, piemēram?

-    Vairākus miljonus vērta līguma noslēgšana ar ķīniešiem, tas, piemēram. Nav slikti vecam sakārnim!

Ostins savu spēcīgo uzbūvi un stūrgalvību bija mantojis no tēva. Vecākajam Ostinam jau bija pāri septiņdesmit, platie pleci bija nedaudz sakumpuši, taču viņš strādāja tik enerģiski, ka to neizturētu jauns cilvēks. Viņa kuģu izcelšanas kompānija Sietlā pašu bija padarījusi bagātu, tomēr viņš nerimās, it īpaši pēc Ostina mātes nāves pirms dažiem gadiem. Kā jau daudzi viri, kas paši izlauzuši savu ceļu, viņš cīnījās ne jau naudas dēļ darbs viņam bija kļuvis par aizraujošu spēli.

-    Apsveicu, tēt! Nevaru gan teikt, ka tas mani pārsteigtu. Bet tevi diez vai var saukt par sakārni, un tu jau to zini!

-     Netērē laiku, lai pielišķētos! Tukšas runas. Kad tu atbrauksi, lai mēs varētu nosvinēt to ar "Jack Daniel's'' pudeli?

To man tikai vēl vajadzētu, Ostins nodomāja, aizvadīt nakti kopā ar tēvu, kas labprāt iedzēra stiprus dzērienus, lai atkal nonāktu slimnīcā.

-    Tagad kādu brīdi nevarēšu, es atgriežos darbā.

-    Laiks tā kā būtu. Tu esi vaļojies pietiekami. Tēva balsī skanēja vilšanās.

-    Tu, šķiet, esi runājis ar admirāli. Viņš teica apmēram to pašu.

-    Nu nē, man ir labāki darbi. Ostina tēvs tikai daļēji jokoja. Patiesībā viņš ļoti cienīja Sendekeru, tomēr saskatīja admirālī sāncensi cīņā par savu dēlu un nekad nebija atmetis cerības, ka Kurts kādu dienu nāktu pie prāta un pārņemtu ģimenes biznesu. Ostinam dažkārt likās, ka šī cerība uztur tēvā darbaspējas.

-    Tad jau redzēsim, ko viņš grib. Ks tev pēc tam piezvanīšu.

Tēvs smagi nopūtās.

-     Labs ir, dari, kas tev jādara. Man jābeidz, pa otru līniju kāds zvana.

Ostins stingi vērās uz apklusušo klausuli un papurināja galvu. Dažreiz, juzdamies jautrākā omā, viņš bija iedomājies, kas notiktu, ja viņa lācīgais tēvs tiktos aci pret aci ar smalkāk būvēto, bet sīksto Sendekeru. Viņš nebija drošs, ka spēj paredzēt iznākumu, taču to gan zināja, ka negribētu būt klāt, ja kaut kas tāds notiktu.

Kompaktdisks beidza skanēt, Ostins to nomainīja ar Gerija Maligana disku un, atspiedies savā krēslā, pasmaidīja varbūt viņam nebūs brīva laika vairākas nedēļas. Viņš priecājās, ka Sendekers piezvanījis un viņa atvaļinājumam pienācis gals. Tas jau bija apnicis. Admirālis nebija vienīgais, kas gribēja noskaidrot gadījumu Marokā.

14 . nodaļa

Hairams Jēgers atlaidās savā krēslā, sakrustojis rokas aiz pakauša, un cieši vērās caur vecmāmiņas stila brillēm metāla ietvarā uz raženas Sumatras sievietes melnbalto fotogrāfiju trīs dimensijās; hologrāfiskais attēls to padarīja vēl dzīvāku, tas projicējās uz milzīgā monitora aiz pakavveida vadības paneļa. Viņš prātoja, cik daudzi miljoni jaunu zēnu iepazinušies ar sievietes ķermeņa uzbūvi, apskatot tumsnējās meičas žurnāla "National Geograpbic" lappusēs.

Izdvešot drūmi nostalģisku nopūtu, Jēgers sacīja:

-     Paldies par izklaidēšanu, Maks!

-    Ņem par labu! atbildēja datorā ierakstītā sievietes balss. Man likās, ka tev patiktu baudīt pārtraukumu darbā. Tvirtā meiča nozuda, viņa tika nosūtīta atpakaļ uz 1937. gadu, kad savulaik to bija iemūžinājis "National Geographic" fotogrāfs.

-    Tas man ļāva pakavēties jaukās atmiņās, Jēgers sacīja, malkodams kafiju.

No sava privātā termināļa, kas atradās blakusistabiņā, aģentūras informātikas tīkla vadītājs varēja acumirklī pārtvert jebkuru failu datoru datu kompleksā, kas pletās pa visu NZJA admi-

/

nistrācijas ēkas desmito stāvu. NZJA informātikas aparatūra bija tas instruments, ar kura palīdzību lika piegādātas ziņas pasaulei. Sabiedrības interesi saistīja modernu pētniecības kuģu, dziļi iegrimstošu zemūdeņu un dažādu zemūdens robotu darbība. Taču viens no lielākajiem Sendekera ieguldījumiem bija masivais ātras darbības datoru tīkls, kuru bija radījis Jēgers, izmantojot pilnīgu rīcības brīvību un neierobežotus admirāļa piešķirtos līdzekļus.

Sendekers bija pārvilinājis Jēgeru uz NZJA, dodoties kādā braucienā uz Silikona ielejas datoru korporāciju, un pasūtījis viņam radīt pasaulē vislabāko un plašāko informācijas krātuvi par okeānu zinātnēm. Plaša datu bibliotēka bija Jēgera prieks un kaisle. Lai apkopotu gadsimtu gaitā uzkrātās zinības, kas bija iespiestas grāmatās, žurnālos, zinātniskās un vēsturiskās tēzēs, bija vajadzīgi vairāki gadi. Viss, kas vien bija rakstīts par jūru, nu bija pieejams ne tikai NZJA, bet arī okeānu zinību studentiem, profesionāliem okeanogrāfiem, kuģniecības inženieriem un zemūdens arheologiem visā pasaulē.

Jēgers bija vienīgais visā NZJA, kas neņēma vērā Sendekera ģērbšanās kodeksu, un viņam tas tika piedots, lieku reizi apliecinot viņa talantu. Tērpies "Levi's"džinsos un jakā,.sasējis savus garos, palsi gaišos matus astē, Jēgers ar savu nekopto izskatu un kupli noaugušo vaigubārdu, kas slēpa zēnisko dedzību sejā, atgādināja sešdesmito gadu hipiju. Patiesībā Jēgers nedzīvoja jurtā, viņš braukāja uz savu eleganto mājvietu Mērilendas priekšpilsētā ar pilnībā ekipētu BMW. Viņa pievilcīgā sieva, māksliniece, un divas pusaugu meitas, kas mācījās privātskolā, sūdzējās vienīgi par to, ka Jēgers pavada vairāk laika ar elektronisko ģimeni nekā ar savu miesīgo.

Jēgers joprojām apbrīnoja milzīgo varu, kāda bija viņa rīcībā. Viņš bija atteicies no tastatūras un monitora par labu balsī izteiktām komandām un hologrāfiskam attēlam. Viņa sirojumi arvien dziļākos "National Geographic" ūdeņos bija izskaidrojami ar vēlmi mazliet atpūsties no sarežģītā projekta, kuru viņš gatavoja Sendekera uzdevumā. Virspusēji Sendekera rīkojums varēja likties visai vienkāršs pārliecināties, vai ir bijuši vēl kādi uzbrukumi arheologu ekspedīcijām, līdzīgi tam, kāds nolika Marokā. Izrādījās, ka tas ir neiedomājami darbietilpīgs uzdevums. Aizrautīgi gribēdams atrisināt šo mudžekli, Jēgers pat vēl biežāk bija pametis novārtā sievu un bērnus.

NZJA sistēma bija saistīta ar okeāniem, bet Makss, lai gan viņam tas nebija uzdots, ieraduma pēc ieskatījās arī citās sistēmās, lai savāktu informāciju no bibliotēkām, laikrakstu arhīviem, pētnieciskiem un vēsturiskiem arhīviem visā pasaulē. Jēgers uzsāka sastādīt ekspedīciju sarakstu, sadalot tās hronoloģiski pa dekādēm un pirms piecdesmit gadiem. Sarakstā bija simtiem vārdu un datumu. Tad viņš sagatavoja datorizētu modeli, balstoties uz faktiem, kas zināmi par Marokas incidentu; pēc tam lūdza Maksam salīdzināt šo modeli ar katru ekspedīciju; ņemot talkā dažādus informācijas avotus akadēmiskas publikācijas, zinātniskus žurnālus, ziņu raidījumus un pārskatus -, viņš centās noteikt, vai kāda no šīm ekspedīcijām ir negaidīti beigusi savu darbību un kāpēc.

Informācijas avoti bieži vien bija fragmentāri un dažkārt apšaubāmi. Gluži kā skulptors, kas marmora gabalā cenšas saskatīt darināmo figūru, Jēgers saīsināja šo sarakstu. Tas joprojām bija garš un pietiekami sarežģīts, lai nobiedētu pat daudzpieredzējušus pētniekus, tomēr šīs grūtības vēl palielināja viņa zinātkāri. Pēc vairākām dienām viņš bija savācis milzum daudz informācijas un tagad grasījās izrīkot datorus, lai tie atsijā datus un apstrādā rezultātus.

-    Maks, lūdzu, izdrukā savus atradumus, kad būsi izsmēlis visus tīklojumus! viņš izrīkoja datoru.

-     Drīz atgriezīšos. Atvainojos par kavēšanos, atsaucās maiga, rāma balss. Varbūt ielej sev vēl vienu kafijas tasi, kamēr gaidi?

Datoram šķiet, ka laiks nav būtisks, Jēgers prātoja, paklausīdams Maksa ierosinājumam. Visus savus uzdevumus Makss paveica neiedomājamā ātrumā, tomēr, lai arī cik gudrs un ātrs būtu, tas nespēja saprast, kā ir, kad Sendekers min uz papēžiem. Jēgers bija apsolījis viņam līdz nākamajam rītam iesniegt rezultātus. Kamēr Makss cītīgi strādāja, Jēgers būtu varējis mazliet atpūsties, aiziet uz NZJA kafejnīcu vai vienkārši iziet no savas svētnīcas un možā solī pastaigāties. Viņam nepatika pamest savus elektroniskos mazulīšus, tāpēc viņš izmantoja šo laiku citu variantu izpētei.

Skatoties griestos, viņam ienāca prātā Ņinas Kirovas stāstītais, proti, ka uzbrucēji ieradušies naktī, noslepkavojuši visu grupu un tad aizvākuši līķus.

-     Maks, paskatīsimies vārdu assassins[2].

Makss patiesībā bija vairāku datoru kopums, kas, tāpat kā cilvēka smadzenes, spēja vienlaikus pievērsties vairākiem sarežģītiem uzdevumiem.

-    Tam nevajadzētu būt grūti. Pēc īsa brīža datora balss sacīja: Assassins ir angļu analogs arābu vārdam hashshasbin, tas nozīmē "no hašiša atkarīgais". Slepeno vienpadsmitā gadsimta politiski reliģisko islama iekārtu vadīja absolūtais valdnieks un viņa palīgi. No sektas locekļiem tika pieprasīta bezierunu paklausība. Viņus dēvēja par "uzticīgajiem", taču patiesībā tie bija algoti slepkavas, kas nogalināja politiskus līderus un lika lietā savu prasmi, kad tika nolīgti. Slepkavas saņēma hašišu un juteklisku baudījumu lielās devās, viņiem tika solīts, ka tāda paradīze viņus sagaidīs, ja viņi izpildīs savu uzdevumu. Sekta vērta plašumā savu teroristisko darbību vairāk nekā divi simti gadus.

Interesanti. Bet cik piemēroti? Jēgers paraustīja savu nīkulīgo bārdu, kamēr Makss aprakstīja citus slepkavnieciskos grupējumus, piemēram, tagus Indijā vai nindzjas Japānā. Šīs grupas nelīdzinājās Marokas slepkavām un tas bija vēl svarīgāk gadsimtiem ilgi jau vairs nedarbojās. Tomēr tās bija jāpatur redzeslokā ja viņš veidotu slepkavu grupu, noteikti ielūkotos pagātnē, kā citi ir darbojušies.

Doktore Kirova sacīja, ka slepkavas iznīcinājuši akmens skulptūru, kas varētu kalpot par pierādījumu sakariem starp

Veco un Jauno pasauli pirms Kolumba. Ja viņš apskatītu visu pirmskolumba laika kultūru, pat ar Maksa ātrumu tam būtu nepieciešams apmēram desmit gadu. Jēgers bija radījis "paralēlo paraugu" tas bija jautājumu komplekss, un tie tika uzdoti datoram dažādos veidos par to, kas justos sarūgtināts, uzzinot, ka Kolumbs nav pirmais Vecās pasaules pārstāvis, kurš sper kāju Jaunajā kontinentā. Un otrādi.

Viņš bija ievadījis šo uzdevumu datoros pirms dažām dienām, taču līdz šim bija pārāk aizņemts, lai pievērstos atradumiem. Datoriem meklējot atbildi uz Sendekera uzdoto galveno jautājumu, viņam bija nedaudz laika rezultātu pārskatīšanai.

Viņš sacīja:

-    Izsauc "ParPar"! Tas bija viņa izgudrotais šifrētais vārds neērtajam savienojumam "paralēlais paraugs".

-     Hairam, ParPar ir gatavībā.

-    Paldies, Maks! Kam nepatiktu atzinums, ka Kolumbs nav atklājis Ameriku?

-   Dažiem zinātniekiem, vēsturniekiem un rakstniekiem. Dažām etniskām grupām. Vai gribi sīkākus paskaidrojumus?

-     Pašlaik ne. Vai ši ticība ir bīstama?

-     Nē. Vai tu gribi, lai es pievēršos saiknei ar pagātni?

Jēgers bija ieprogrammējis savus datorus sniegt īsas atbildes, lai tie bez norādījuma nenodotos liekvārdībai.

-     Labi, turpini! Jēgers sacīja.

-    Spāņu inkvizīcija bija radījusi uzskatu, ka ticība pirmskolumba kontaktiem ir ķecerība, kas jāsoda sadedzinot. Inkvizitori sacīja, ka Kolumbs esot dievišķīgi iedvesmots, lai nestu spāņu civilizāciju uz Jauno pasauli. Vai gribi saikni ar Vespuči?

-     Lai notiek!

-     Kad Amerigo Vespuči zinātniski pierādīja, ka Kolumbs nevis sasniedzis Indiju, bet gan atklājis jaunu kontinentu, arī viņu draudēja sodīt par ķecerību.

-    Kāpēc tas bija tik svarīgi?

-        Pie|āvums, ka Jauno pasauli atklājis kāds cits, padarītu prasību pēc tās bagātībām par spēkā neesošu un vājinātu Spānijas valsts varenību.

Jēgers pārdomāja atbildi. Spānija vairs nebija pasaules lielvalsts, tās bijušās teritorijas Amerikā nu bija neatkarīgas valstis. Tomēr bija kaut kas tāds, ko viņš nevarēja saredzēt. Viņš jutās kā bērns, kas zina, ka sienas skapja dziļumā slēpjas kāds briesmonis, varēja dzirdēt tā smago elpu un redzēt zaļās acis, taču tas pazuda, tiklīdz ieslēdza gaismu.

Dators klusām nobungoja Bigbena zvanu skaņas; parādījās viņa paša hologrammiska smaidoša karikatūra.

-    Apstrāde un izdrukāšana ir beigusies, ziņoja viņa iedzīvinātais līdzinieks. Uh! lešu pēc alus.

Jēgers pavadīja tik daudz laika ar datoru, ka gluži neizbēgami bija ieprogrammējis dažas savas personiskās iezīmes.

-     Paldies, Maks, es izmaksāšu, viņš sacīja.

Prātodams, ko viņš darītu, ja Makss kādreiz pieņemtu šādu piedāvājumu, Jēgers iegāja blakusistabā un savāca pieprasīto garo izdruku. Lasot "ParPar" atskaiti par arheoloģiskajām ekspedīcijām, viņa acis iepletās un viņš elsodams atkārtoja vārdu "neticami". Izlasījis tikai daļu, viņš pacēla klausuli un piezvanīja. Atsaucās mundra balss.

-     Admirāli, ja jums ir kāda brīva minūte, Jēgers sacīja, es jums kaut ko gribētu parādīt.

15 . nodaļa

Pulksten astoņos četrdesmit piecās no rīta Ostins iebrauca ar savu tirkīza krāsas aģentūras džipu rezervētajā vietā garāžā zem iespaidīgās NZJA administrācijas stikla celtnes Arlingtonā, Virdžīnijas štatā, kur strādāja divi tūkstoši zinātnieku un inženieru, kas savukārt koordinēja citus trīs tūkstošus darbinieku, kuri bija izkaisīti pa visu zemeslodi. Tiklīdz Ostins šķērsoja plašo, ar stikla jumtu segto vestibilu, kuru rotāja ūdenskritumi, akvāriji un milzīgs globuss jūras ūdens krāsas grīdas vidū, viņu pasauca Džo Zavala. Ostins priecājās, redzot draugu tikai nedaudz pieklibojam.

Lifts traucās uz augšējo stāvu, kur atradās admirāļa Sendekera birojs. Kad viņi izgāja no kabīnes, vestibilā divi vīri gaidīja liftu. Viens bija sešas pēdas un trīs collas garš, spēcīgs, ar skarbu, brūni iedegušu seju; viņa acis bija opāla zaļumā, mati viļņaini, melni, deniņos nedaudz sirmi. Viņš nebija tik plecīgs kā Ostins, augums bija kalsns un stiegrains.

Otrs vīrs bija pilnīgi citāds, tikai piecas pēdas un piecas collas garš, tomēr krūškurvis tam bija ražens kā buldogam, rokas un kājas spēcīgi muskuļotas. Melnīgsnējā seja un brūnās acis apliecināja viņa itālisko izcelsmi.

Garais vīrs sniedza roku.

-     Kurt, mēs laikam neesam veselus trīs mēnešus redzējušies!

Dērks Pits, NZJA īpašo projektu direktors, un viņa apsviedīgais palīgs Als Džordīno aģentūrā bija gluži kā leģendas. Kopš admirālis Sendekers bija izveidojis šo jūras pētījumu aģentūru, ilgo gadu ritējumā viņi bija paveikuši daudz ko tādu, kas dotu vielu piedzīvojumu romāniem. Lai arī Pita un Ostina gaitas reti bija kopīgas, viņi bija kļuvuši par labiem draugiem un nereti kopā ieniruši izklaides pēc.

Ostins atsaucās uz ciešo rokas tvērienu.

-    Kad jūs abi būsiet brīvi, vai mēs varētu kopā paēst pusdienas un uzzināt par jūsu pēdējā laika pārdrošībām?

-     Diemžēl tikai pēc pāris nedēļām. Pēc stundas mēs lidojam prom no Endrū bāzes.

-     Uz kurieni? — apjautājās Zavala.

-    Darbs, kuru admirālis mums uzdevis, paredzēts Antarktīdā, atbildēja Džordīno.

-    Un ko jūs abi ar Džo darīsiet? jautāja Pits.

-     Mēs tiksimies ar admirāli, lai uzzinātu, ko viņš mums paredzējis.

-    Ceru, ka jūs sūtīs uz tropiskiem ūdeņiem.

-    Es ari! Ostins iesmējās.

-    Piezvani man, kad atgriezīsieties, sacīja Pits. Tad mēs visi kopā paēdīsim pie manis vakariņas.

-     Noteikti, attrauca Ostins, es labprāt apskatu tavu mašīnu kolekciju.

Piebrauca nākamais lifts, atvērās durvis. Pits un Džordīno iegāja kabīnē un pagriezās atpakaļ.

-    Uz redzēšanos, puiši! sacīja Džordīno. Lai jums veicas visur, kur vien būsiet! Durvis aizvērās, un viņi brauca lejā.

-    Šī laikam ir pirmā reize, kad es redzu Dērku un Alu neklibojot, neasiņojot un bez pārsējiem, ieminējās Ostins.

Zavala izteiksmīgi pagrozīja acis.

-    Paldies, ka lieku reizi atgādināji, cik bīstama var būt strādāšana NZJA uzdevumā.

-     Un kāpēc tad, tavuprāt, aģentūra tik dāsni dāvā veselības aizsardzībai? Ostins pajautāja, kad abi iegāja plašā uzgaidāmā telpā, kuras sienas klāja fotogrāfijas, kas attēloja admirāļa tikšanos ar prezidentiem un citām slavenībām no politikas, zinātnes un mākslas pasaules. Sekretāre aicināja viņus iet iekšā.

Sendekers sēdēja uz krēsla pie milzīga galda, kas bija darināts no dzelmes izcelta konfederātu kuģa atjaunotas lūkas. Tērpies tumšpelēkās biksēs ar nevainojami iegludinātām vīlēm un dārgā tumšzilā bleizerā ar izšūtu zeltainu enkuru uz krūšu kabatas, viņš izskatītos varen sportiski, ja galvā būtu balta cepure ar nagu. Taču Sendekers nebija jahtkluba kapteinis. Viņš izstaroja dabisku spēkpilnu autoritāti, kas bija nopelnīta trīsdesmit panākumiem bagātos jūrniecībā aizvadītos gados un rūdīta dažkārt ērkšķainajā darbā, vadot jūrniecības impēriju, ko radījis no pašiem pirmsākumiem. Vašingtonas veterāni stāstīja, ka Sendekera klātbūtne atgādinājusi viņiem ģenerāli un valsts sekretāru Džordžu Māršalu, kurš, ienākot telpā un nesakot ne vārda, tomēr licis visiem saprast, ka viņš ir galvenais. Salīdzinājumā ar vareno ģenerāli Sendekers bija maza auguma un kalsns, jo katru dienu skrēja piecas jūdzes un apņēmīgi izpildīja noteiktu vingrojumu kompleksu.

Viņš pielēca kājās, it kā tās būtu aprīkotas ar tērauda atsperēm, un panācās pretī, lai apsveicinātos ar abiem vīriem.

-     Kurt! Džo! Priecājos jūs redzēt! viņš jūsmīgi iesaucās, sagrābis viņu rokas dzelžainā tvērienā. Jūs izskatāties labi. Priecājos, ka abi varējāt atnākt uz tikšanos.

Sendekers, kā parasti, izskatījās kopts un saposies, daudz jaunāks par saviem sešdesmit pieciem gadiem. Spīvi rudā van Deika bārda, kuras krāsa labi piestāvēja matiem un dažkārt atbilda raksturam, bija tik rūpīgi apgriezta, ka likās apstrādāta ar lāzeru.

Ostins pacēla uzaci. Par viņa un Džo ierašanos ne mirkli nevarēja būt ne mazāko šaubu. Varenais NZJA dibinātājs un direktors nebija no tiem, kas samierinās ar atteikumu.

Savilcis seju mākslotā smaidā, Ostins attrauca:

-    Paldies, admirāli! Mēs ar Džo ātri tiekam uz pekām.

-    Nu protams, Sendekers piebalsoja. Ātra atkopšanās ir viens no priekšnoteikumiem, lai strādātu NZJA. Pajautājiet Pitam un Džordīno, ja neticat man.

Ostins apzinājās, ka Sendekera vārdos slēpjas patiesība. Taču Ostins un Zavala tiecās pēc jauna uzdevuma.

-     Nākamreiz, kad tikšos ar Dērku, mēs ar viņu salīdzināsim savus ievainojumus pie tekilas kokteiļa glāzes, ser. Zavala nespēja atteikties no iespējas mazliet pajokot. Tad ar vienaldzīgu sejas izteiksmi viņš piebilda: Pāris tādu invalīdu kā mēs nevar būt diez cik noderīgi aģentūrai.

Sendekers iespurcās un sirsnīgi uzsita Zavalam pa muguru.

-    Es vienmēr esmu apbrīnojis tavu humoru, Džo. No tevis iznāktu labs komiķis naktsklubiem, kur tu droši vien pavadīji vakarus jaunu sieviešu sabiedrībā. Viņas, jādomā, palīdzēja tev atkopties?

-    Manas privātās māsiņas? Zavala atsaucās ar eņģelisku izteiksmi.

-      Kā jau teicu, Džo, tu neesi sekojis savam aicinājumam. Jokus pie malas, kā klājas tavai… mugurpusei?

-    Vēl neesmu īsti gatavs skriet maratonu, bet spieķi aizmetu pirms vairākām dienām, ser.

-    Priecājos to dzirdēt. Pirms mēs pievienojamies pārējiem, es gribētu jūs abus apsveikt sakarā ar tiem notikumiem uz "Nēreja". Es lasīju ziņojumus. Darbs labi padarīts.

-    Paldies! Ostins sacīja. Kapteinis Felans pelnījis lielu atzinību. Viņš ir piedzimis par vēlu. Rūtu izskatījies īsti vietā ar mačeti rokā, apvaldot barbaru pirātus. Diemžēl mēs kuģi pametām pamatīgi sapostītu.

Sendekers pavērās Ostinā ar savām vēsi zilajām acīm.

-    Kurt, ir kaut kas jādara. Es runāju vakar ar kapteini. Kuģis grasās beigt savu darbu Jukatanā. Felans jūtas labi un apgalvo, ka "Nērejs" atkal ir pilnīgā kārtībā. Viņš lūdza mani vēlreiz jums pateikties par kuģa izglābšanu. Nu, vai jūs abi esat gatavi atkal ķerties pie darba?

Zavala dižmanīgi pameta roku gaisā komiķu manierē.

-    Tip-top un oki-doki! viņš atsaucās ar platu smaidu.

Atskanēja kluss klauvējiens, un atvērās sāndurvis ar tumšiem paneļiem klātajā sienā; galvu pieliecis, lai neatsistos pret aplodu, ienāca īsts milzis. Sešas pēdas un astoņas collas garais Pols Trauts izskatījās vairāk pēc NBA basketbolista, nevis pēc dziļūdeņu ģeologa NZJA īpašo uzdevumu vienībā. Patiesību sakot, vairākas universitātes viņam bija piedāvājušas stipendiju tieši garā auguma, nevis spožo prāta spēju dēļ.

Kā jau pieklājas Jaunanglijas tradīciju mantiniekam, Trauts bija diezgan nerunīgs, tomēr ziemeļu štatu iedzīvotāja atturīgums nespēja apslēpt prieku viņa balsī.

-    Ei, puiši! Priecājos jūs atkal redzēt. Mums pietrūka jūsu. Pagriezies pret Sendekeru, viņš sacīja: Admirāli, mēs esam gatavi.

-     Lieliski! Kungi, es tagad netērēšu laiku skaidrojumiem. Šīs tikšanās iemesls drīz jums būs redzams kā uz delnas. Sendekers aicināja viņus uz plašo un ērti iekārtoto konferenču istabu blakus kabinetam.

Ostins saprata, ka briest kaut kas nozīmīgs. Stiegrainais, kalsnais vīrs garā sarkankoka galda galā bija Rudijs Ganns, NZJA direktora vietnieks apgādes jautājumos. Blakus viņam sēdēja sešdesmito gadu palieka un datorģēnijs Hairams Jēgers. Otrā pusē NZJA darbiniekiem sēdēja vecāks uzkrītoša izskata virs, kura skarbais profils un kuplās, baltās ūsas atgādināja Ostinam veco kinoaktieri Obriju Smitu, kas nereti tēloja plātīgus britu armijas virsniekus. Blakus viņam bija jaunāks vīrietis ar mazliet papliku galvu, druknu miesas uzbūvi un kausllgi izvirzītu zodu.

Ostins pamāja ar galvu Gannam un Jēgeram; tad viņa skatiens novērsās no pārējiem vīriešiem un gluži kā akmens, kas aizsviests pāri ūdens virsai, aizlidoja un apstājās pie sievietes galda tālākajā galā. Viņas gaišie mati bija cieši sapīti, izceldami sejā dūmakaini pelēkās acis un augstos vaigu kaulus. Ostins piegāja viņai klāt un sniedza roku.

-     Doktore Kirova, patīkams pārsteigums! viņš sacīja patiesā priekā. Jauki jūs atkal redzēt.

Ņina bija ģērbusies žaketē un pieskaņotas krāsas svārkos zaļos toņos. Ostins iedomājās, kādi muļķi gan var būt vīrieši. Kad viņš pirmoreiz bija redzējis Ņinu, viņa bija skaista kā puskaila nāriņa. Tagad viņa bija apģērbusies pilnībā, pieguļošais tērps izcēla apslēptās formas, viņa izskatījās satriecoša.

Viņas lūpas pavērās valdzinošā smaidā.

-     Man ari prieks jūs redzēt, mister Ostin. Kā jūs jūtaties?

-    Tagad brīnišķīgi, viņš sacīja. Pieklājības frāžu apmaiņa nespēja apslēpt kluso savstarpējo strāvojumu. Rokasspiediens bija brīdi ilgāks, nekā tam vajadzētu būt, un Sendekers to pārtrauca ar uzsvērtu iekrekšķēšanos. Ostins pagriezās, lai ieskatītos savu NZJA kolēģu pārsteigtajās sejās, un pietvīka. Viņš aptvēra, ka uzvedas kā iemīlējies puišelis, ko pieķēruši viņa biedri meiteņu nīdēji.

Sendekers stādīja priekšā viesus. Vecākais virs bija Preskots Denverss, Pasaules arheologu padomes izpilddirektors. Otrs svešinieks bija Džeks Kvinns no Austrumāzijas fonda. Sendekers ielūkojās pulkstenī.

-    Tagad, kad esam tikuši galā ar formalitātēm, varbūt ķersimies uzreiz pie darba? Hairam!

Kamēr Jēgers darbojās ap "Macintosh" taustiņiem, Ostins apsēdās blakus Trautam. Kā parasti, viņa āriene bija nevainojama. Gaišbrūnie mati bija pāršķirti vidū, kā to mēdza darīt "džeza ērā", un atsukāti atpakaļ pie deniņiem. Viņš bija tērpies dzeltenbrūnā poplīna uzvalkā, tumšzilā kreklā, ko rotāja viens no viņa iemīļotajiem lielajiem, košajiem tauriņiem. Trautam labi patika ari darba zābaki, kas krasi atšķīrās no drēbnieka teicami pašūtā ietērpa; dažs iabs domāja, ka tas ir aiz cieņas pret savu tēvu — zvejnieku. Patiesībā viņš bija aizguvis šo ieradumu no Vudsa Molla Okeanogrāfijas institūtā, kur tādus zābakus valkāja daudzi zinātnieki.

Būdams Keipkodas zvejnieka dēls, Trauts bērnībā bija daudz laika pavadījis pasaulslavenā institūta tuvumā, un zinātnieki labprāt nedēļas nogalēs vai vasarā piedāvāja darbu jauneklim, kas tik ļoti bija aizrāvies ar okeānu. Mīlestība uz jūru vēlāk viņu aizveda uz tikpat slaveno Skripsa Okeanogrāfijas institūtu, kas specializējās dziļūdens ģeoloģijā.

-    Es domāju, ka tu esi Jukatanā ar Gameju, Ostins sacīja. Bija neierasti redzēt Trautu bez sievas. Viņi bija iepazinušies Skripsa institūtā, kur Gameja bija studējusi jūras bioloģiju, un pēc beigšanas abi apprecējās. Rudijs Ganns, draugs no vidusskolas laikiem, bija pierunājis Polu pievienoties īpašajai vienībai, kuru veidoja admirālis Sendekers. Pols piekrita, bet ar vienu noteikumu, proti, tikai kopā ar savu sievu. Priecādamies par iespēju tikt pie labākajiem darbiniekiem, Sendekers bija labprāt piekritis.

Trauta zods likās iegremdējies domās. Viņš, kā jau parasti, runāja, galvu noliecis, un, lai arī nēsāja kontaktlēcas, raudzījās augšup, it kā pāri brillēm.

-    Viņa jau nedēļām ilgi Mehiko bija centusies sarunāt tikšanos ar ievērojamu Nacionālā antropoloģijas muzeja speciālistu, Trauts ierunājās nazālā tonī ar Keipkodai raksturīgo plato "e", tas puisis nevarēja citā laikā, tāpēc esmu šeit mūsu abu vielā.

Sendekers jau bija nostājies pie liela ekrāna, uz tā bija paredzēts rādīt attēlus no projekcijas aparāta, kas savienots ar datoru. Viņš pamāja Jēgeram, un pēc mirkļa uz ekrāna parādījās Ziemeļāfrikas karte. Ar neaizdedzinātu cigāru norādīdams uz Maroku un pievērsdams uzmanību mirgojošai sarkanai bultai, viņš sacīja:

-    Visi sanākušie zina par uzbrukumu doktorei Kirovai un viņas ekspedīcijas pazušanu. Viņš pagriezās pret Ostinu un Zavalu. Kurt, kamēr jūs abi ar Zavalu atveseļojāties, tika ziņots par vēl divu ekspedīciju pazušanu.

Sekodams norādījumam, Jēgers uz ekrāna projicēja pasaules karti un norādīja uz trim pulsējošām bultām.

-    Mistera Kvinna organizācija zaudēja grupu Ķīnā, lūk, šeit. Divi zinātnieki un viņu palīgs nav atgriezušies no Indijas. Un te, rau, Maroka.

-     Paldies, Hairam! Sendekers sacīja. Doktor Denvers, varbūt jūs varētu mazliet pastāstīt par savu organizāciju.

-    Labprāt, Denverss atsaucās pieceldamies. Viņa izkoptā balss joprojām skanēja pseidoangliskā skološanās manierē. Pasaules arheologu padome Vašingtonā ir apstrādes centrs informācijai, kas saistīta ar pasaules arheologu kopienu. Jebkurā brīdī visdažādākajās zemeslodes daļās tiek īstenots dučiem projektu, viņš stāstīja un pavicināja savu mapi. Tos sponsorē atbalsta fondi, universitātes, valdības iestādes vai arī visi šie atbalstītāji kopā. Mūsu pienākums ir savākt visu informāciju un izsniegt arheologiem to pēc vajadzības kontrolētā daudzumā.

-    Varbūt jūs varētu minēt mums konkrētu piemēru, Sendekers pamudināja.

Denverss mirkli padomāja.

-    Viens no mūsu dalībniekiem, šajā gadījumā tā bija universitāte, nesen gribēja izdarīt pētījumus Uzbekistānā. Ar vienu vienīgu zvanu uz mūsu datorbāzi mēs varējām sniegt informāciju par agrākajiem, pašreizējiem un nākotnē plānotajiem darbiem šajā valstī, piegādāt visus pēdējos gados publicētos rakstus, bibliogrāfijas, grāmatas, kā arī šīs nozares speciālistu uzvārdus. Mēs varētu piedāvāt arī karies, shēmas un informāciju par praktiskiem jautājumiem, piemēram, turienes likumiem, pieejamo darbaspēku, transportu, ceļu stāvokli, laika apstākļiem un tā tālāk.

Sendekers novirzīja runātāju uz konkrēto situāciju.

-     Vai jūsu rīcībā nonāk arī informācija par pazudušajām ekspedīcijām?

-    Hmm… Denverss sarauca pieri. Ne visai. Informācijas piegāde atkarīga no mūsu dalīborganizācijām. Kā jau teicu, mēs to savācam un izsniedzam. Mūsu materiāli ir lielākoties akadēmiski. Uzbekistānā nekas netiktu minēts par pazušanu, ja vien universitāte šādu ziņu nepiegādātu. Varbūt tie būtu brīdinājumi, ka noteikta teritorija var būt bīstama. No otras puses, tāda informācija varētu būt, taču izkaisīta pa visu datu bāzi, to nāktos savilkt kopā, un tas būtu milzu darbs.

-   Saprotu, sacīja Sendekers. Hairam, vai jūs mums varētu šajā ziņā palīdzēt?

Jēgers pievērsās datora taustiņiem. Dažādos kontinentos cita pēc citas uzplaiksnīja sarkanas pulsējošas bultiņas; kartē redzamajām vēl pievienojās aptuveni ducis.

-     Šīs ir ekspedīcijas, kas pazudušas pēdējo desmit gadu laikā, Jēgers paskaidroja.

Denverss savilka nāsis, it kā saostu nelabu dvaku.

-    Neiespējami!viņš iesaucās. Kur jūs dabūjāt tādu informāciju, ka varat tik bezjēdzīgi apgalvot?

-    No jūsu organizācijas failiem, Jēgers lakoniski attrauca, paraustīdams plecus.

-    Tas nav iespējams, Denverss iebilda. Jums jābūt Pasaules arheologu padomes loceklim, lai gūtu pieeju mūsu datu bāzei. Turklāt liela daļa informācijas ir aizsargāta, pat organizācijas locekļi nevar virzīties no faila uz failu, viņiem ir jāievada sava parole.

Tā nebija pirmā reize, kad Jēgers dzirdēja kādu izsakāmies par viņa elektroniskajiem mazulīšiem, ka viņi nemākot staigāt, kaut gan patiesībā spēja ātri skriet. Viņš jau sen bija iemācījies nestrīdēties, tāpēc vienīgi pasmaidīja.

Norādīdams uz bultām, kas mirguļoja uz kartes, Sendekers piezīmēja:

-    Domājams, visi esam vienisprātis, ka tā nevarētu būt nejaušība.

Denverss joprojām bija apjucis, kā gan šis hipija lips varējis ielauzties viņa datu bāzē.

-   Tā nekādā ziņā nav nejaušība, viņš piezīmēja, cenzdamies saglabāt pašcieņu.

-    No sirds atvainojos, doktor Denvers, Sendekers sacīja.

-    Tiklīdz izdzirdēju par šo Marokas nolikumu, es palūdzu Hairamam sameklēt līdzīgus gadījumus, kas publicēti presē, un salīdzināt tos ar citu pieejamo informāciju. Tas, ka viņš izvēlējās jūsu organizāciju, lai ielauztos jūsu kibernētiskajā telpā, lieku reizi apliecina Pasaules arheologu padomes nozīmīgumu. Tomēr es baidos, ka patiesībā ziņas ir vēl sliktākas.

Uztverdams šo piezīmi, Jēgers sacīja:

-     Es pārskatīju ar skeneru arheologu publikācijas lielākajos preses izdevumos, salīdzināju tās ar jūsu failiem, tad turpināju attīrīt iegūto informāciju, atlasot graudus no pelavām. Pēdējie pieci gadi nesagādāja grūtības; sarežģītāk kļuva tad, kad nonācu pie tiem laikiem, kad vēl nelietoja datorus. Pētījumi nav pilnīgi, tomēr tas, kas manā rīcībā, ir pietiekami pamatots ar dokumentiem. Es atmetu visas ekspedīcijas, kuru dalībnieki nav nogalināti vai arī kuri gājuši bojā dabas katastrofā.

Jēgers noklikšķināja datora peli. Denverss noelsās. Karte nu bija apgaismota kā Taimskvērs. Katrā kontinentā mirgoja dučiem sarkanu bultu.

Kvinnu pārņēma dusmas.

-    Tas taču ir ārprāts! viņš iesaucās. Dieva dēļ, arheologu ekspedīcijas tā nevar vienkārši pazust no zemes virsas, nevienam par tām neuzzinot!

-     Pilnīgi pareizi, mister Kvinn, Sendekers rāmi piebilda.

-     Mūs arī pārsteidza, kā tik daudzas ekspedīcijas var izkūpēt gaisā. Sabiedrība nebūt nav vienaldzīga pret šiem notikumiem, tači tie ir atgadījušies ilgstošā periodā, pat vairāk nekā desmit gados, un bija laiks, kad gadiem ilgi neviens neko nezināja par pēlnieku gaitām. Dažkārt nekas tā ari netika izpausts. Vai mēs būtu uzzinājuši, kas noticis ar doktoru Livingstonu, ja bezbailīgais Stenlijs nebūtu devies viņu meklēt?

-     Bet kā tad ar ziņu reportieriem? Kvinns nerimās.

-      Hairams man paskaidroja, — Sendekers turpināja, ka reizēm kāds, kam bijusi plaša pieeja pie avotiem, teiksim "New York Times" reportieris, mēdzis parakņāties laikraksta arhīvā un pamanījis radniecīgu atgadījumu ar kādu nesenu nolikumu. Ja tas kļuva plaši zināms visai sabiedrībai, kā, piemēram, "National Geographic " ekspedīcijas pazušana Sardīnijā 1936. gadā, tad to gluži vienkārši nosauca par bandītu uzbrukumu vai stihisku nelaimi. Var taču gadīties plūdi, vulkāna izvirdums… Viņš uz brīdi apklusa. Mani satrauc tas, ka šādu nelaimju ir arvien vairāk.

Joprojām nejuzdamies pārliecināts, Ostins paliecās uz priekšu, atspiedies uz elkoņiem, un cieši vērās kartē.

-     Saziņas līdzekļi tagad ir nesalīdzināmi efektīvāki nekā Stenlija laikā, viņš sacīja. Vai tam varētu būt kāda saistība ar šiem pazušanas gadījumiem?

-      Es ņēmu to vērā, veicot salīdzināšanu, Kurt, atsaucās Jēgers. Ar visu to līkne tiecas uz augšu.

Rudijs Ganns noņēma brilles raga ietvaros un domīgi virpināja briļļu kājiņu.

-     Tas man atgādina kādu redzētu filmu, viņš prātoja. "Kāds nogalina dižos vadoņus Eiropā".

-    Šajā gadījumā tie nav vadoņi un notikumi neaprobežojas ar vienu kontinentu, Sendekers iebilda. Ja doktores Kirovas piedzīvotais kalpo mums par norādi, tad kāds nogalina pasaules izcilākos arheologus.

Denverss atspiedās pret sava sēdekļa atzveltni, viņa sārtā seja nu bija bāla.

-    Ak debess, viņš aizsmacis nočukstēja, kas gan te notiek?

-        Patiešām kas? Sendekera zilās acis nopētīja visus pēc kārtas. Es uzdevu Hairamam atrast līdzīgus elementus šajos nozušanas gadījumos. Virspusēji nekas nebija rodams, ekspedīcijas bija ārkārtīgi atšķirīgas. Tajās bija gan trīs, gan vairāk nekā divdesmit cilvēku, tās bija visās pasaules malās. Tās organizēja gan visdažādākās grupas, gan atsevišķas personas. Un tomēr bijadaži kopsaucēji, kas piemita visiem gadījumiem pirms Marokas ekspedīcijas gluži vienkārši izgaisa. Doktores Kirovas pārdzīvojumi bija ļoti smagi, taču ilgākā laika ritējumā tie varbūt palīdzētu novērst līdzīgas nelaimes. Tagad mēs zinām, ka šīs ekspedīcijas neizgaisa, tās noslaucīja no zemes virsas apmācītu slepkavu grupas.

-     Thugee, klusi noteica Ganns.

-    Ko tas nozīmē? apvaicājās Kvinns.

-    Mēs viņus saucam par lāgiem. Hindu valodā tas nozīmē "zaglis"; tā viņi sauca indiešu Kali kulta piekritējus. Viņi pievienojās karavānām, naktīs nožņaudza cilvēkus, paslēpa viņu līķus un nozaga mantas. Angļi šo kultu pārtrauca deviņpadsmitajā gadsimtā, un tas gandrīz izzuda. Indijā saglabājās visilgāk.

Neviens, kas pazina Gannu, nebija pārsteigts, kad viņš lika galdā noslēpumainas ziņas. Mazais, trauslais Ganns bija īsts ģēnijs. Beidzis Jūras kara akadēmiju, būdams labākais savā kursā, bijušais jūras kara spēku komandieris būtu varējis baudīt kādu augstu amatu Jūras kara resorā. Viņš bija apguvis ķīmiju, finanses un okeanogrāfiju pēc padziļinātas programmas, tomēr deva priekšroku zemūdens zinību iekarošanai. Viņš kalpoja uz zemūdenēm par Sendekera galveno palīgu, un, kad admirālis aizgāja no jūras kara flotes, lai veidotu NZJA, Ganns viņam sekoja. Vācot kopā atskaites un piedaloties pētnieciskajā darbā, viņš bija iedziļinājies savā milzīgajā grāmatu klāstā un apguvis visdažādākās zināšanas.

-    Es tos pārbaudīju, -Jēgers piebalsoja. Arī nindzjas un hasbsbashin. Taisnība, tur ir līdzība.

Sendekers nebūt nenoraidīja šādu iespēju.

-        Doma par slepkavu slepenu organizāciju noteikti jāņem vērā, viņš sacīja. Tagad parunāsim par otru kopējo elementu. Cik man zināms, visas pēdējos gados iznīcinātās ekspedīcijas ziņojušas par pirmskolumba laiku kultūras pieminekļu atrašanu neiedomājamās vietās. Lai pastiprinātu teiktā efektu, viņš uz brīdi apklusa. Un, kā liecina Hairama atradumi, tās visas vairāk vai mazāk ir finansējis "Time Quest". Kungi, vai kāds no jums zina kaut ko par šo organizāciju?

-    Protams, Kvinns atsaucās. Mūsu fonds to ir izmantojis neskaitāmas reizes. Cik es zinu, tā ir cienījama organizācija. Visos arheologu žurnālos var redzēt viņu sludinājumus. Viņi ir pazīstami kā visai dāsni sponsori; finansēs jūsu ekspedīciju, ja tā liksies pa prātam. Vēl labāk, viņi sūtīs arī brīvprātīgos, kas ir gatavi maksāt, lai baudītu satraukumu, piedaloties izrakumos. Viņi ir saistīti ar dažām vides aizsardzības un pensionāru organizācijām. Kā jau teicu, viņi ir caurcaurēm godājami.

Likās, ka Denverss ir atmodies no dziļa miega.

-Jā, es piekrītu. Daudzi mūsu klienti ir izmantojuši "Time Quest". Mums par viņiem ir īpašs fails, ja tas varētu noderēt.

-     Es jau esmu viņus pārbaudījis, Jēgers sacīja. Esmu apkopojis informāciju arī no citiem avotiem bezpeļņas organizāciju direkcijas, valsts un federālās aģentūras, kas uzrauga bezpeļņas organizācijas, banku ziņojumi, internets… Viņiem ir iespaidīgs tīklojums. Centrs atrodas Sanantonio. Direktoru valde sastāv no valstī labi zināmiem cilvēkiem.

Ostins savilka pieri.

-    Cilvēki, kas grib labu, domādami, ka veicinās kādu derīgu pasākumu, neapzinādamies aizdevuši savu vārdu visam kam, gan kreisi un labēji noskaņotiem ekstrēmistiem, gan pat organizētiem noziedzniekiem.

-     Prātīgi vārdi, Kurt, Sendekers piekrita. Hairam, vai tev ir kaut kas tāds, kas pierādītu, ka "Time Quest" pārstāv ekstrēmistus?

Jēgers papurināja galvu.

-Visi dati apliecina, ka "Time Quest" ir bez vainas.

-        Tātad tu neatradi neko neparastu? Sendekers uzstāja, viņa vērīgā auss uztvēra kādu nepārliecinošu pieskaņu Jēgera teiktajā.

-     Tā es neteicu, admirāli. Par galveno organizāciju ir pieejama milzīga informācijas gūzma, bei lielākā daļa ir veikli ziņojumi presei, kas būtībā neko neizsaka. Kad mēģināju aizrakties dziļāk aiz sabiedriskās fasādes, man neizdevās.

-    Viņi bloķēja pieeju?

-    Tur jau ir tas joks. Nevarētu teikt, ka bloķēja, tur ir kaut kas izsmalcināts. Kad pieeja ir bloķēta, varētu sacīt, ka nav atslēgas, ar ko tikt istabā. Atslēga man bija, bet, kad es iekļuvu tajā istabā, tur bija tumšs un es nevarēju iedegt gaismu.

-    Ja tavi elektroniskie suņi nespēja sadzīt pēdas, tad tas tiešām ir kaut kas izsmalcināts. Tomēr tavs darbs mums stāsta par kaut ko. Organizācija neizslēgtu apgaismojumu, ja tur nebūtu nekā slēpjama.

Nina, kas bija sēdējusi, visu laiku klusēdama, piepeši ierunājās:

-     Gonsaless.

-    Kā, lūdzu? Sendekers jautāja.

-    Es domāju par to, ko Ganns teica par tbugee. Mūsu ekspedīcijā bija kāds vīrs, vārdā Gonsaless. Es ieminējos par viņu misteram Ostinam un misteram Zavalam. Viņš bija iekļuvis ekspedīcijā ar "Time Quest" starpniecību. Viņš bija… mazliet dīvains.

-     Kādā ziņā, doktore Kirova?

-     Grūti pateikt. Viņš bija ārkārtīgi padevīgs. Vienmēr turējās blakus, it kā novēroja. Kad vien kāds pajautāja kaut ko par viņa pagātni, viņš vienmēr atkārtoja vienu un to pašu, bez jebkādām variācijām. Kad viņam pajautāja kaut ko sīkāk, viņš kļuva izvairīgs, piemēram, pēdējā dienā, kad apjautājos, kas tas ir par svešinieku, ar kuru viņš runājis. Nina apklusa, pieri saraukusi domās. Manuprāt, tas bija kaut kā saistīts ar uzbrukumu.

-     Es lasīju par to starpgadījumu jūsu ziņojumā, Sendekers sacīja. Vai tas Gonsaless tika nogalināts kopā ar citiem?

-    Droši vien. Tur bija tik daudz neizprotama… Viņš pazuda tāpat kā visi, tātad…

-    Mēs pārbaudīsim izrakumos ekshumēto līķu identifikācijas rezultātus, un, ja viņa tur nebūs, Hairams uzsāks pakaļdzīšanos.

-     Vēl viens jautājums, Ostins ierunājās. "Time Quest" bija saistīts ar katru ekspedīciju, kas izgaisusi pēdējo gadu laikā; bet vai ir kādas viņu ekspedīcijas, kas atgriezušās mājās sveikas un veselas?

-    Es atbildēšu, Sendekers sacīja. — Jā. Ir bijušas daudzas ekspedīcijas, kur nopietnākās likstas radušās no saules dūriena. Taču visas tās, kas pazudušas, ir ziņojušas par kādiem neparastiem atradumiem, lielākoties tie ir bijuši pierādījumi par sakariem ar pirmskolumba laiku. Ko jūs teiktu par to, mister Denvers?

-    Arheologu sabiedrība noteikti pamatīgi pārbaudītu tādas ziņas, turklāt ar vislielāko skepsi, Denverss atsaucās. Bet, ja jūs jautājat, kā tas varētu veicināt slepkavību, man nav ko teikt. Katrā ziņā tā nevarētu būt nejaušību virtene, tas ir pārāk neticami.

Nina papurināja galvu.

-    Tāpat par nejaušību diez vai var uzskatīt to, ka ir iznīcināts manis atrastais pirmskolumba laika kultūras piemineklis. Turklāt pierādījums par tā esamību izdzēsts no universitātes datu bāzes. Viņa pagriezās pret Jēgeru. Kā tas varēja notikt?

Jēgers paraustīja plecus.

-Ja zina, kā to darīt, tas nav īpaši sarežģīti.

Sendekers atkal ieskatījās pulkstenī.

-     Mēs esam izdarījuši visu, ko vien šobrīd varējām. Pateicos jums par to, ka ieradāties, kungi, pateicos, doktore Kirova! Mēs vienosimies par turpmāko darbību un ziņosim par jaunumiem.

Kad sanāksme beidzās, Kurts piegāja pie Ninas, lai aprunātos.

-     Vai jūs tagad būsiet Vašingtonas apkārtnē?

-     Diemžēl nebūšu, viņa atbildēja. Es tūlīt pat dodos prom, lai sāktu darbu pie jauna projekta.

-    Nu tad…

-     Kas to lai zina, mēs varbūt kādu dienu atkal strādāsim kopā.

Ostins ieelpoja vāro lavandas smaržu, kas vējoja no Ņinas matiem, un prātoja, kā viņiem veiktos kopīga strādāšana.

-    Var gadīties.

Klāt pienāca Zavala.

-    Atvainojos, ka pārtraucu, bet Sendekers aicina mūs savā kabinetā.

Ostins nelabprāt atvadījās no Ņinas, sekoja pārējiem uz admirāļa valstību un apsēdās vienā no ērtajiem ādas krēsliem. Sendekers sēdēja pie sava rakstāmgalda, atgāzies pret grozāmā krēsla atzveltni, un uzvilka pa dūmam no beidzot aizdedzinātā milzīgā cigāra. Viņš jau grasījās sākt pārrunas, kad pamanīja Zavalu kūpinām tieši tādu pašu cigāru. Sendekera pasaulē maz bija kā tāda, ko viņš nezinātu, taču viens no sarežģītākajiem noslēpumiem, kas viņu kaitināja, bija saistīts ar paša galdu. Gadiem ilgi viņš centās atšifrēt, kā Alam Džordino nemanīti izdodas paņemt no viņa kastes cigārus.

Sendekers uzlūkoja Zavalu ar dzelžainu skatienu.

-    Vai esi runājis ar Džordīno? viņš dzedri apjautājās.

-    Liftā. Viņi abi ar Pitu devās prom uz savu darbu Antarktīdā, Zavala paskaidroja velnišķīgā nevainībā. Mazliet papļāpājām par NZJA lietām.

Sendekers klusu noņurdēja. Viņš nekad nebija padevies Džordino, un tas būtu neciešami, ja Zavalam būtu dota iespēja tīksmināties par viņa aizkaitinājumu vai apjukumu.

-     Daži no jums varbūt brīnās, kāpēc gan aģentūra, kuras darbības joma ir okeāns un tā dzelme, ir kaut kādā veidā saistīta ar izrakumu grupu, kas darbojusies tuksnesī, viņš ierunājās. Galvenais iemesls ir tas, ka NZJA ir apveltīta ar pasaulē spēcīgāko informācijas iegūšanas sistēmu. Daudzi šie pētījumu objekti sasniegti no okeāna vai arī pa upēm, kas ietek jūrā, tātad tehniski mūsu iesaistīšanās ir pamatota. Nu, kungi, vai ir kādas idejas?

Ostins, kas bija ar interesi vērojis cigāru kauju, pievērsās Sendekera jautājumam.

-    Pārskatīsim vēlreiz, ko mēs zinām. Skaitot punktus uz pirkstiem, viņš sacīja: Pazušanai ir zināms rokraksts. Cilvēki neizgaist, viņus nogalina labi organizēti un aprīkoti slepkavas. Visas ekspedīcijas saistītas ar kādu grupējumu, kurš tiek dēvēts par "Time Quest" un kuram, šķiet, kaut kas ir slēpjams.

Jēgers iestarpināja:

-     Vai nevarētu būt tā, ka viņi slēpj savus ienākumus no ieņēmumu dienesta un tam nav nekā kopēja ar slepkavībām?

-      Tikpat labi tā var gadīties, Sendekers pieļāva. -Tieši tāpēc es gribu, lai jūs turpinātu izmeklēšanu. Izpētiet no katra iespējamā rakursa!

-    Vai jums kādreiz ir gadījies uztaustīt kādus pavedienus uz amfībiju, kas mēģināja notriekt doktori Kirovu? jautāja Zavala.

-     Te mums ir veicies mazliet labāk, Jēgers atbildēja. Ņemot vērā jūsu aprakstu, es ražotāja meklējumos nonācu līdz angļu kompānijai "Griffon Hovercraft Ltd". Taču tādu modeļu, kādus jūs aprakstījāt, ir daudz. Šis ir īpaši interesants, tā saucamais GSDK tips.

-    Cik atceros, jūras flotes žargonā tas nozīmē "gaisa spilvena desantkuģis", Ganns ieteicās.

-    Tieši tā. Tam ir palielināts dzinējspēks un ātrums salīdzinājumā ar komerciālo modeli. Astoņdesmit astoņas pēdas garš. Divas dzenskrūves un četras gāzes turbīnas nodrošina četrdesmit mezglu ātrumu, pārvadājot derīgo kravu. Apgādāts ar piecdesmitā kalibra automātiem, granātmetēju un M-60 automātu. Daži no šā modeļa mums ir ASV jūras kara flotē.

-    Kāpēc viņi neizmantoja šaujamieročus, lai apturētu doktori Kirovu? Zavala jautāja.

-    Manuprāt, viņi baidījās, ka viņas ķermeni var atrast. Un tad sāktos prašņāšana. Vai ir bijuši kādi pasūtījumi no privātām grupām? Ostins jautāja Jēgeram.

-    Tikai viens. No kādas grupas Sanantonio.

Ostins paliecās uz priekšu.

-    Tieši lur atrodas "Time Quest" galvenais birojs.

-Jā, -Jēgers piekrita. Tā varētu būt ari sagadīšanās. Amfībija pieder kādai naftas izpētes korporācijai, taču tā varētu būt kārtējā fiktīvi noformētā. Vajadzīgs zināms laiks, lai redzētu, vai tur ir kāda saikne. Tā būtu bezrūpība no viņu puses, ja viņi pieļauj kaut ko lādu.

-    Es tā gan neteiktu, Ostins iebilda. Viņi domāja, ka nebūs neviena liecinieka. Ja viņiem veiktos, uzbrūkot doktorei Kirovai, neviens nebūtu uzzinājis par slepkavībām. Tie, kas atradās uz "Nēreja", ievēroja amfībiju, taču tā bija pārāk tālu, lai kāds pamanītu, ka tiek izmantota uzbrukumam.

-    Kurtam ir taisnība, Sendekers sacīja. Es gribu, lai jūs turpinātu pētīt šo saikni ar Sanantonio. Vai ir kādi priekšlikumi vēl tiešākai darbībai?

-Jā, es visu laiku domāju, Ostins ierunājās, varbūt mēs varētu izaicināt viņus pret sevi. Galvenie šajos atgadījumos ir pirmskolumba laika kultūras pieminekļi. Kā būtu, ja mēs noorganizētu arheoloģisku ekspedīciju un paziņotu "Time Quest", ka esam atraduši kaut ko no pirmskolumba laika?

-    Tad mēs paši varēsim redzēt, kas notiks, Zavala sacīja, ar baudu teatrāli ievilkdams cigāra dūmu. Kolosāli!

Sendekers izlieca uzaci.

-    Liekam Zavalas jociņus pie malas. Kā mēs to izdarīsim? viņš jautāja. Lai noorganizētu ekspedīciju, paies nedēļas, varbūt pat mēneši, vai ne, Rudij?

-    Baidos, ka jā, ser. Tas prasa daudz darba.

Ostins nespēja saprast, kāpēc Ganns izskatās tik uzjautrināts par viņa priekšlikumu, viņa balsī ieskanējās saērcinājums.

-    Varbūt, ja mēs pacenstos, varētu to visu kaut kā paātrināt.

-    Nekļūsti tik apsēsts, mans draugs! Sendekers atieza zobus pazīstamajā barakudas smaidā. Kamēr jūs abi ar Džo bijāt uz gultas, mēs ar Rudiju un Hairamu nolēmām ķerties tieši pie tādas idejas un esam jau kaut ko iekustinājuši. Viss notiek. Ātruma un apgādes apsvērumu dēļ mēs izvēlējāmies Amerikas dienvidrietumus. Par ēsmu kļūs Amerikas zemē atrasts Vecās pasaules "kultūras piemineklis". Tam vajadzētu piesaistīt uzmanību. Uzskatiet to par NZJA īpašo uzdevumu vienības darbu!

-    Uzdevums pieņemts, Ostins sacīja. Un kā būs ar Gameju?

-     Jūras bioloģes klātbūtni tuksnesī grūti izskaidrot, admirālis sacīja. Es uzskatīju, ka nav nekādas vajadzības atraut viņu no darba Jukatanā. Pastāstiet viņai, ko esam iecerējuši. Ja mums viņa būs vajadzīga, varēs ierasties jau pēc dažām stundām. Pēdējā laikā viņai ir pietiekami liela slodze. Varbūt tagad, kad mēs runājam, viņa bauda tropisko sauli Kosumelas pludmalē.

Zavala dziļi ievilka dūmu un izpūta apli.

-    Dažiem nu gan veicas! viņš novilka.

16 . nodaļa

Jukatanā, Meksikā

Ceturto pastāvīgo NZJA īpašo uzdevumu vienības locekli nebūt nevarēja nosaukt par laimes lutekli. Kamēr kolēģi baudīja gaisa kondicionētāja radītās ērtības, Gameja Morgana-Trauta bija izmirkuši sviedros, viņas parasti labais garastāvoklis noplaka, ceļoties gaisa temperatūrai, kas nu jau pārsniedza astoņdesmit grādus, pēc Fārenheita, un turpināja kāpt. Viņa nespēja noticēt, ka gaisa mitrums ir simts procentu, ja debesīs nav neviena mākoņa.

Sakrustojusi rokas pār krūtīm, viņa atbalstīja savu garo, lokano augumu pret džipu, kas stāvēja zālainajā apmalē asfaltētajam ceļam, kurš vijās cauri valgajam tropu mežam. Uz zaļā, lāsmainā seguma trīsuļoja peļķu mirāžas. Nomaļā vieta viņai atgādināja vientuļo šoseju filmā "Ziemeļi ziemeļrietumi", kur Keriju Grāntu vajā lidmašīna.

Gameja raudzījās uz bālajām debesīm. Nevienas lidmašīnas. Vienīgi plēsīgu putnu pāris laiski riņķoja. Izsalkušiem klijāniem tā nav laba vieta. Uz atliekām no garāmbraucošām mašīnām diez ko nevarēja cerēt pēdējās stundas laikā te bija aizbraucis tikai viens auto. Vecā pikapa tuvošanos viņa sadzirdēja jau jūdzēm tālu. Tas kratījās ar savu pusbeigto cāļu kravu, pamezdams aiz sevis uz ceļa baltu spalvu švīkas. Vadītājs pat nebija samazinājis ātrumu, lai paraudzītu, vai viņai nav vajadzīga palīdzība.

Iedomājoties, ka saulē stāvēt ir muļķīgi, Gameja devās atpakaļ ēnā, zem džipa salokāmā jumta, un iemalkoja vēsu ūdeni no termosa. Vismaz trešo reizi viņa atlocīja profesora Či pa faksu atsūtīto karti no Mehiko. Papīrs no miklajām rokām bija kļuvis mitrs un ļengans. Rīta agrumā viņa bija izbraukusi no Sjudadas del Karmenas, kur bija noenkurojies "Nērejs", un devusies zemes iekšienē pa vienmuļi līdzeno Jukatanas apkārtni, vadoties pēc vēstulei pievienotās kartes un pievēršot stingru uzmanību glīti uzrakstītajiem norādījumiem pie jūdžu atzīmēm, un piebraucot tur, kur rādīja bulta. Gameja pētīja rūpīgi uzvilktās līnijas. Kļūdas nav. Šī vieta bija apzīmēta ar "X". Viņa bija tieši tur, kur jābūt.

Nekurienes vidū.

Gameja nožēloja, ka lūgdamās atprasījusies, kad abi ar vīru Polu pa telefonu lika uzaicināti atgriezties Vašingtonā uz svarīgu NZJA īpašo uzdevumu vienības sanāksmi. Dienām ilgi viņa bija pūlējusies sarunāt tikšanos ar profesoru Či un nezināja, vai viņai vēl kādreiz radīsies šāda izdevība. Nekā nebija saprotams, kālab tik steidzīgi jāatgriežas galvenajā birojā. Viņi bija pievienojušies "Nēreja" komandai drīz pēc tam, kad tā ieradās Jukatanā, lai piedalītos "meteorīta projektā". Pols gādātu par dziļjūras datorgrafiku, kas ir viņa specialitāte, Gameja liktu lietā savas zināšanas jūras bioloģijā. Tas likās patīkams uzdevums. Nekā smaga. Un tad šis telefona zvans no galvenā biroja.

Viņa pasmaidīja. Kurts Ostins droši vien ir atgriezies darbā. Kad viņš bija tuvumā, notikumi risinājās straujāk. Tāpat kā apšaude uz "Nēreja", par kuru viņa bija dzirdējusi. Nokļūstot atpakaļ uz kuģa, būs jāpiezvana Polam, lai uzzinātu, vai viņai nav steidzīgi jālido mājās.

Ak debess, Gameja prātoja, raudzīdamās apkārt, kāpēc profesors uzaicinājis tikties šajā nomācošajā vietā? Vienīgais pierādījums par cilvēka klātbūtni agrāk vai tagad bija zālē vāri samanāmās automašīnas riepu pēdas, kas izzuda mežā. Gameja dzina prom kādu kukaini, kas gribēja iekost degungalā. Losjons insektu atbaidīšanai strauji noplaka. Tāpat arī viņas pacietība. Varbūt viņai vajadzētu tūlīt pat doties prom. Nē, viņa pagaidīs vēl piecpadsmit minūtes. Ja profesors Či neparādīsies, viņa kāps mašīnā un brauks atpakaļ uz NZJA kuģi. Tad viņai nāktos atzīt, ka divas stundas ilgais brauciens īrētajā džipā bijis pilnīgi veltīgs.

Sasodīts! Nekad vairs nebūs tāda iespēja kā tagad. Viņa tiešām gribēja satikt profesoru Či. Pa telefonu viņš bija licies ļoti patīkams bija jaušams amerikāņu akcents un spānisks galantums. Gamejas tumši rudo matu šķipsna karstumā izslīdēja no savītā mezgla pāri degunam. Viņa izbīdīja apakšlūpu uz priekšu un pūlējās to aizpūst; kad tas neizdevās, atsukāja cirtu atpakaļ, ieraduma pēc palūkodamās aizmugures skata spogulī. Kaut kas bija redzams uz ceļa. Punkts kļuva aizvien lielāks, karstumā vibrējot. Gameja izliecās ārā pa durvīm, lai varētu labāk saskatīt. Punkts pamazām pārtapa par zilbaltu autobusu. Acīmredzot kāds apmaldījies. Viņa vēl mazliet iemalkoja ūdeni un tad izdzirdēja nošņācamies bremzes.

Autobuss bija apstājies aiz džipa. Durvis atvērās, un kapeņu klusumu satricināja skaļas meksikāņu mūzikas skaņas. Vietējo autobusu kompānijām visām bija skaļruņi, kas droši vien saglabājušies no seniem laikiem. No autobusa izkāpa viens pasažieris. Viņš bija tērpies parastā indiāņu apģērbā kokvilnas kreklā un platās, baltās biksēs, kājās bija sandales un galvā cieta salmu platmale ar nedaudz uzliektu malu. Kā vairākums maiju vīriešu, viņš bija maza auguma, tikai kādas piecas pēdas garš. Pasažieris un autobusa šoferis apmainījās ar ašu spāņu vārdu birumu un atvadoties pamāja viens otram. Durvis aizcirtās, un, dzinējam enerģiski darbojoties, autobuss devās prom pa ceļu, līgodamies kā liels mūzikas automāts.

Au!

Gameja noliecās uz priekšu, lai notraustu kādu kukaini, kas bija ielaidis snuķi viņas stilbā. Palūkojoties atkal spogulī, viņa vairs šo vīrieti neredzēja. Viņa pameta skatienu arī sānu spogulī. Tikai tukšais ceļš. Dīvaini. Pag, kaut kas sakustējās labajā pusē. Gameja sastinga. Uz viņu cieši raudzījās acis akmens melnumā.

-     Doktore Morgana-Trauta, domājams?

Vīrietim bija tikpat maiga balss un tas pats amerikāniskais akcents, ko viņa bija dzirdējusi, runājot pa telefonu ar profesoru no Mehiko. Gameja bikli ievaicājās:

-     Profesors Či?

-Jūsu rīcībā. Viņš saprata, ka Gameja nenovērš acis no divstobru bises viņa rokā, un nolaida to zemāk. Piedodiet, es negribēju jūs sabaidīt. Atvainojos par nokavēšanos. Es biju devies pamedīt, man vajadzēja rēķināties, ka būs nepieciešams vairāk laika. Huans, mūsu šoferis, ir labsirdīgs, bet pļāpīgs vīrs, kas tērgā ar visām pasažierēm jaunām un vecām. Es ceru, ka jūs ilgi negaidījāt.

-     Nē, būs jau labi. Šis mazais, brūnais vīriņš ar plato riekstu krāsas seju, augstajiem vaigu kauliem un garo, mazliet liekto degunu nebija gluži tas, ko Gameja bija iztēlojusies ieraudzīt. Viņa pārmeta sev stereotipisko domāšanu.

Doktors Či bija pietiekami ilgi dzīvojis baltā cilvēka pasaulē, lai nojaustu šo apjukumu. Stingā sejas izteiksme nemainījās, bet tumšās acis iedzirkstījās uzjautrinājumā.

-    Es droši vien jūs pārsteidzu svešinieks pēkšņi pielavās ar šaujamo rokā kā tāds bandito. Atvainojos par savu izskatu. Savās mājās es staigāju kā iedzimtais.

-        Man būtu jāatvainojas par savu nepieklājību, liekot jums stāvēt karstā saulē. Viņa uzsita pa blakussēdekli. Lūdzu, apsēdieties ēnā!

-    Es nēsāju savu ēnu sev līdzi, tomēr pieņemu jūsu laipno piedāvājumu. Profesors noņēma platmali, atklājot pelēku matu šķipsnas, kas gūlās pāri nu jau atkailinātai pierei, noņēma no pleca brezenta medību somu un iesēdās pasažiera vietā. Tad viņš starp sēdekļiem rūpīgi nolika bisi ar atvērtu aizslēgu, pagriezis stobru galus uz aizmuguri, un paņēma medību somu sev uz ceļiem.

-     Spriežot pēc jūsu somas izskata, medības bijušas veiksmīgas, Gameja ierunājās.

Teatrāli nopūzdamies, Či atbildēja:

-    Es laikam esmu slinkākais mednieks pasaulē. Stāvu ceļa malā. Autobuss mani uzņem un izlaiž ārā. Ieeju mežā. Bliukšblaukš! Atgriežos uz ceļa un ķeru nākamo autobusu. Tieši tā es baudu savas vientuļās medību izpriecas un sabiedrisko atzinību, daloties savās veiksmēs un neveiksmēs ar kaimiņiem. Grūtākais ir pieskaņošanās autobusu grafikam. Taču jā, medības bija veiksmīgas. Viņš pacēla somu. Divas treknas irbītes.

Gameja atplauka žilbinošā smaidā, atklājot mazo spraudziņu starp augšējiem priekšzobiem. Gameja bija pievilcīga, nevarētu teikt, ka satriecoša vai seksīga, tomēr dzīvespriecīga un zēniski sparīga, un tas daudziem vīriešiem šķiet patīkami.

-Jauki, viņa sacīja. Vai man aizvest jūs un putnus uz kaut kurieni?

-    Jūs būtu ļoti laipna. Savukārt es varētu jums piedāvāt padzerties kaut ko atspirdzinošu. Jūs noteikti esat pārkarsusi, gaidīdama saulē.

-    Nebija jau tik slikti, Gameja iebilda, lai gan matu sakārtojums bija galīgi izjucis, T krekls lipa pie sēdekļa atzveltnes un uz zoda vīdēja sviedru pilieni.

Či pamāja, atzinīgi novērtēdams pieklājības melus.

-     Ja varat, pabrauciet atpakaļ un tad mazliet pa to celiņu.

Gameja iedarbināja džipu, ieslēdza atpakaļgaitu un nogriezās no asfaltētā ceļa, lai vadītu auto pa izžuvušajām grambām cauri blīvajam mežam. Pēc kādas ceturtdaļjūdzes koki kļuva retāki un ceļš izveda saules pielietā klajumā, kurā atradās iezemiešu būda. Tās sienas veidoja gari koku zari, jumts bija klāts ar palmu lapām. Abi izkāpa no džipa un iegāja iekšā. Vienīgās mēbeles bija saliekams metāla galds, apmetnes krēsls un austs guļamtīkls. No jumta spārēm nokarājās gāzes lampiņas.

-    Lai cik pieticīga tā būtu, nav otras tādas mājas kā manējā mi casci*, Či sacīja, un bija jūtams, ka viņš runā no visas sirds. Novilcis ar kāju pirkstiem pa klona grīdu, viņš turpināja: Šī zeme vienmēr piederējusi manai ģimenei. Gadsimtu gaitā šajā vietā bijis dučiem māju, un to uzbūve nav mainījusies salīdzinājumā ar pašu pirmo. Mani ļaudis bija ielāgojuši, ka vieglāk ir laiku pa laikam sameistarot jaunu māju nekā censties uzbūvēt tādu, kas izturētu orkānus un slapjumu. Vai gribēsiet padzerties?

-Jā, Gameja atsaucās, paraudzīdamās apkārt pēc dzesinātajā. Paldies, labprāt padzertos.

-     Lūdzu, nāciet man līdzi! Viņš izveda Gameju ārā no būdas uz pamatīgi nostaigātu taku cauri brikšņiem. Pēc minūtes gājiena viņi nonāca pie izdedžu bloku celtnes ar rievota skārda jumtu. Profesors atvēra neaizslēgtās durvis, un viņi iegāja iekšā. Či pastiepa roku līdz tumšai nišai un parakņājās pa to, murminādams kaut ko spāniski. Pēc brīža ierūcās kāds motors.

-    Lai taupītu gāzi, es vienmēr izslēdzu ģeneratoru, kad neesmu mājās, viņš paskaidroja. Gaisa kondicionētājs iedarbojas uzreiz.

Virs galvas ieslēdzās neaizklāla spuldze. Viņi atradās mazā priekštelpā. Či atvēra vēl vienas durvis un nospieda apgaismojuma slēdzi pie sienas. Uzzibsnīja fluorescējoša blāzma un apgaismoja lielu istabu bez logiem; tajā bija divi galdi, uz kuriem atradās portatīvais dators, skeners un lāzerprinteris, papīru kaudzes, mikroskops un priekšmetu stikliņi, un dažādi plastmasas maisiņi ar akmens šķembām. Vietām gulēja lielāki gabali, kas

" Manas mājas. (Tulk. no spāņu vai) bija rūpīgi iezīmēti, un visur bija dokumentu mapes. Grāmatplaukti bija ielīkusi no smaguma; pie sienām karājās Jukatanas pussalas topogrāfiskās kartes, apkārtnes fotogrāfijas un maiju grebumu zīmējumi.

-    Mana laboratorija, Či bilda ar redzamu lepnumu.

-    Iespaidīga. Gameja nebija cerējusi ieraudzīt pilnībā aprīkotu arheoloģijas laboratoriju varētu teikt nekurienes vidū. Doktors Či viņu pārsteidza.

Či juta viņas izbrīnu.

-     Cilvēki dažkārt ir pārsteigti, kad ierauga pretstatu starp manu dzīvesvietu un darba telpu. Atrodoties ārpus Mehiko, man vajadzīgs tikai pats nepieciešamākais eksistencei vieta, kur gulēt un ēst, guļamtīkls ar aizsargapsegu pret moskītiem un jumts, kas pasargā no lietus. Taču attiecībā uz darbu ir pilnīgi citi nosacījumi. Darbarīkiem jābūt kārtībā. Te ir gandrīz visas svarīgākās ierīces zinātnisko pētījumu veikšanai.

Profesors piegāja pie noplukuša, bet lietojama ledusskapja, uzlika medību somu uz kāda plaukta un izņēma divas tonizējošā dzēriena pudeles un ledus gabaliņus, kurus salika divās plastmasas glāzēs. Ar rokas vēzienu viņš atbrīvoja vietu starp mapēm un pienesa pie galda divus saliekamos krēslus. Gameja apsēdās, iedzēra malku un ļāva aukstajam, saldajam dzērienam plūst pa izžuvušo rīkli. Tas garšoja labāk nekā smalks šampanietis. Brīdi viņi sēdēja klusēdami un baudīja atspirdzinājumu.

-     Paldies, doktor Či! Gameja sacīja, kad profesors pārmaiņas pēc piedāvāja tīru ūdeni. Baidos, ka esmu vairāk dehidrējusies, kā man likās.

-   Šajā valstī nav grūti zaudēt ķermeņa mitrumu. Tagad, kad jūsu enerģija ir atjaunota, kā es jums varētu palīdzēt?

-    Kā jau teicu pa telefonu, esmu jūras bioloģe un darbojos kādā projektā netālu no krasta.

-     Ak jā, NZJA pētījumi netālu no Chixulub meteora nokrišanas vietas.

Gameja izslēja galvu.

-    Un jūs par to zināt?

Viņš svinīgi pamāja ar galvu.

-    Ātra ziņu izplatīšanās. Redzot viņas mulso sejas izteiksmi, profesors iespurcās un atzinās: Es neprotu melot. Redzēju muzejam adresētu elektroniskā pasta sūtījumu no NZJA galvenā biroja viņi mūs informēja pieklājības pēc.

Či pasniedzās pie dokumentu skapīša, atvēra kādu atvilktni un izvilka mapi.

-     Paskatīsim… viņš noteica, pārlasīdams mapes saturu.

-    Gameja Morgana-Trauta. Trīsdesmit gadus veca. Dzīvo Džordžtaunā, dzimusi Viskonsinā, augstas kvalifikācijas nirēja. Ziemeļkarolīnas universitātē studējusi jūras arheoloģiju. Iestājoties Skripsa Okeanogrāfijas institūtā, mainījusi specialitāti un beigās ieguvusi jūras bioloģes kvalifikāciju. Savas spējas izmanto, strādājot pasaulslavenajā Nacionālajā zemūdens un jūras aģentūrā.

-    Ne mazākās kļūdiņas, Gameja sacīja, pavelkot augšup skaisti izliekto uzaci.

-      Paldies! Či attrauca, ieliekot mapi atpakaļ skapītī.

-     Patiesību sakot, tas ir manas sekretāres darbs. Kad jūs piezvanījāt, es pēc tam viņu palūdzu iedziļināties NZJA mājas lapā. Tur aprakstīti visi projekti un minēti biogrāfiskie dati tajos nodarbinātajiem cilvēkiem. Vai jūs esat rados ar Polu Trautu, dziļūdens ģeogrāfu, kura vārds arī bija pieminēts?

-   Jā, Pols ir mans vīrs. Mājas lapā, iespējams, nav minēts, ka mēs iepazināmies Meksikā. Bijām lauku izbraukumā uz Lapasu. Visā visumā es teiktu, ka jūs esat izpildījuši mājas uzdevumu.

-    Tas laikam ir no mana dzelžainā akadēmiskā rūdījuma.

-     Es arī cenšos paturēt prātā detaļas. Paskatīsim, cik varu atcerēties. Gameja aizvēra acis. Doktors Hosē Či. Dzimis Kintanaroo, Jukatanas pussalā. Tēvs bijis fermeris. Izcili mācījies, valdība nosūtījusi uz privātskolām. Līdz pēdējam kursam studējis Mehiko universitātē, beidzis Hārvarda universitāti, ar kuru joprojām ir saistīts, darbodamies pazīstamajā prestižajā Pībodija Arheoloģijas un etnoloģijas muzejā. Meksikas Nacionālfi antropoloģijas muzeja kurators. Darbojoties maiju rakstu apkopošanā, izcīnījis Makārtura balvu. Pašlaik gatavo maiju valodas vārdnīcu.

Gameja atvēra acis un ieraudzīja Či platā smaidā atsegtos zobus. Viņš paplikšķināja plaukstas.

-    Bravo, doktore Morgana-Trauta!

-    Lūdzu, sauciet mani par Gameju!

-    Skaists un neparasts vārds. Man tomēr kaut kas jāizlabo. Es ļoti lepojos ar savu darbu pie vārdnīcas, bet rakstu krājums patiesībā ir daudzu talantīgu cilvēku darbs, to radīja mākslinieki, fotogrāfi, katalogu sastādītāji un citi. Es devu savu ieguldījumu kā "atradējs".

-    "Atradējs"?

-    St. Paskaidrošu. Es nodarbojos ar medībām kopš astoņu gadu vecuma. Esmu izstaigājis visu Jukatanu, medījis Belizā un Gvatemalā. Klejojot nereti uzgāju drupas. Daži apgalvo, ka es droši vien protot pareģot. Manuprāt, tas ir medniekam nepieciešamais vērīgums, kas apvienots ar dzīves pieredzi. Ja pietiekami ilgi un tālu aizstaigāsiet šajā apkārtnē, jūs paklupsiet uz manu rosīgo senču atstātajām drupām. Un tagad pasakiet man kāda interese jūras bioloģei var būt par sauszemes kaulrača darbu?

-     Man ir tāds neparasts lūgums, doktor Či. Kā jau pamanījāt manā biogrāfijā, es biju zemūdens "kaulrace", iekams pārmainīju savu specialitāti uz dzīvām būtnēm. Gadiem ilgi abas manas interešu jomas ir saskārušās. Kad vien esmu jaunā vietā, es lūkoju pēc senatnīgiem jūras dzīves atveidojumiem. Redzams piemērs ir gliemene. Krustneši to izvēlējās par savu emblēmu. Gliemeņu čaulu gleznojumus un gravējumus var atrast tūkstošiem gadu pirms grieķiem un romiešiem, pat vēl agrāk.

-    Interesanta aizraušanās, Či sacīja.

-    To īsti nevarētu saukt par aizraušanos, lai gan mani tas izklaidē un interesē. Tas man ļauj ieskatīties pagātnē pirms zinātnisko rasējumu ēras. Es lūkojos uz gleznojumu vai grebumu un iztēlojos, kā šie eksponāti izskatījušies pirms simtiem vai tūkstošiem gadu. Salīdzinot to ar mūsdienu radījumu, es varu redzēt, vai ir notikusi kāda ģenētiska evolūcija vai mutācija. Man padomā ir uzrakstīt grāmatu par savu kolekciju. Vai jūs zināt kādus arheoloģiskās izpētes objektus, kur attēlota jūras dzīve? Es meklēju zivis, krabjveidīgos, koraļļus jebkuru jūras radījumu, kas būtu saistījis maiju amatnieka uzmanību.

Či bija klausījies ar lielu interesi.

-    Tas, ko jūs darāt, ir apbrīnojami. Turklāt ļoti vērtīgi, jo pierāda, ka arheoloģija nav mirusi, nevienam nevajadzīga zinātne. Žēl gan, ka jūs neminējāt pa telefonu, tieši ko vēlētos redzēt, tad jums nebūtu bijis jābrauc šurp.

-    Tas nebija grūti, un es gribēju tikties ar jums personiski.

-    Priecājos par to, bet maiju mākslā izmantotie subjekti parasti ir putni, jaguāri un čūskas. Jebkāds jūras dzīves atainojums visticamāk būtu tik stilizēts, ka jūs nesaskatītu neko līdzīgu bioloģijas grāmatā redzētajam, piemēram, apskatot gravīras ar papagaiļiem, daži cilvēki izsakās, ka tie izskatoties pēc ziloņiem.

-     Tas tieši padara subjektu interesantāku. Man ir neliels atpūtas bridis no šā meteoru projekta. Ja jūs man parādītu ceļu uz kādām drupām, es būtu jums ļoti pateicīga.

Či brīdi padomāja.

-     Apmēram divu stundu attālumā ir kāds objekts, es jūs aizvedīšu uz turieni. Varēsiet to apskatīt, varbūt kaut ko atradīsiet.

-    Vai tas jums tiešām nesagādās pārāk daudz grūtību?

-    Nepavisam. Viņš ieskatījās pulkstenī. Mēs nokļūsim tur aptuveni pusdienlaikā, pavadīsim tur pāris stundu un atgriezīsimies šeit vēlā pēcpusdienā. Varēsiet ierasties uz sava pētījumu kuģa vēl gaismā.

-    Tas būtu jauki. Varam braukt ar manu džipu.

-     Nav vajadzīgs, viņš attrauca. Man ir laika mašīna.

-    Kā, lūdzu? Gameja šaubījās, vai pareizi sadzirdējusi.

-    Šeit ir vannasistaba. Kamēr es sakravāju kaut ko ēdamu, varat ieiet atsvaidzināties.

Gameja paraustīja plecus, paņēma savu mugursomu no džipa un, iegājusi vannasistabā, noskaloja seju un sasukāja matus. Kad viņa iznāca ārā, Či vēra ciet pārnēsājamo dzesinātāju.

-     Kur varēšu iesēsties laika mašīnā? viņa apjautājās, iejuzdamās jaunajā noskaņojumā.

-    Tā atrodas pagaidu transporta nodalījumā, Či nopietni atbildēja, rādīdams ceļu ārā pa durvīm, un paņēma līdzi bisi. Nekad nevar zināt, kad ceļā gadīsies kāds putns.

Viņi apgāja apkārt laboratorijas ēkai un pa taku nonāca pie citas iezemiešu būdas. Te nebija sienu, jumts balstījās uz stabiem katrā stūrī. Zem palmu jumta stāvēja zils četru riteņu braucamais.

Gameja pārsteigta noelsās.

-     Tā ir jūsu laika mašīna?

-    Kā gan citādi jūs varat nosaukt izgudrojumu, kas jūs aizved uz pilsētām, kur reiz plauka un zēla senā civilizācija? Es zinu, ka tas izskatās gandrīz vai kā civiltransporta versija militārajam braucamrīkam, kas tika izmantots Persijas līča karā, taču tas darīts ar nodomu, lai atbaidītu ziņkārīgos.

Viņš nolika dzesinātāju uz pakaļējā sēdekļa un atvēra durvis Gamejai. Viņa iesēdās pasažiera vietā un ieraudzīja lidmašīnām raksturīgu vadības pulti. Viņai un Polam Džordžtaunā bija līdzīgs braucamais. Tas bija konstruēts džipa aizstāšanai, un tā iespaidīgais platums bija draudīgs spēks Vašingtonas satiksmē; nedēļas nogalēs, kad viņi nepārveidoja savu ķieģeļu māju pilsētā, viņi braukāja pa lauku apkārtni vietās, kur nav ceļa.

-    Ar džipu mēs patiesībā atbraucām pa sānceļu, Či paskaidroja. Te ir taka, kas izved uz ceļa. Viņš iekāpa un iedarbināja dzinēju, viņa galva tik tikko sniedzās pāri stūrei.

Tas tik būs piedzīvojums, Gameja nodomāja. Viņa atspiedās pret sava sēdekļa atzveltni un sacīja:

-    Laižamies, mister Sulu!

-    Laižamies, viņš piebalsoja, pārslēgdams ātrumu. Braucamais traucās uz priekšu. Bet, ja jums nav nekas pretī, vispirms mēs izbrauksim cauri divpadsmitajam gadsimtam.

17 . nodaļa

Tūsonā, Arizonas štatā

Reaktīvajai lidmašīnai tuvojoties Tūsonas starptautiskajai lidostai, Ostins pa iluminatoru ieraudzīja robaino Santakatalinas grēdas virsotni. Piezemēšanās noritēja gludi, un pēc dažām minūtēm viņi abi ar Zavalu, pārmetuši pār plecu savelkamās somas, izgāja no lidostas ēkas karstajā Arizonas saulē un lūkojās pēc viņu automobiļa. Signalizēdams piebrauca pikaps, sudrabains "Ford F-150". Ostins, kas bija tuvāk mašīnai, atvēra pasažieru durvis. Un neticēja savām acīm. Pie stūres sēdēja cilvēks, ko tur vismazāk viņš bija cerējis ieraudzīt. Ņina Kirova.

Ņina bija nomainījusi smalko apģērbu, kādā ieradās uz NZJA sanāksmi, pret dzeltenbrūniem praktiskiem šortiem un bāli zilu blūzi.

-     Zēni, vai gribat, lai jūs aizvedu? viņa apvaicājās dienvidnieces izloksnē. Es jums tā arī neatmaksāju par aizraujošo jūras braucienu.

Ostins iesmējās daļēji tādēļ, lai slēptu pārsteigumu.

Es varētu teikt, ka mums jābeidz tādā veidā tikties, bet patiesībā tā nemaz nedomāju.

Zavalam mute palika vaļā, kad viņš ieraudzīja, ar ko Ostins runā.

-    Sveiks, Džo! Ņina sacīja. Ja jūs ar Kurtu iemestu savas somas bagāžniekā, mēs varētu doties ceļā.

Kamēr abi viri atradās aiz mašīnas, Zavala pačukstēja neslēptā apbrīnā:

-    Kā tev izdevās to dabūt gatavu?

Ostins nenoteikti noņurdēja un pamirkšķināja Zavalam. Viņi iekāpa mašīnā, un tā pievienojās citiem satiksmes līdzekļiem, kas devās prom no lidostas. Nogriežoties uz Tusonas bulvāri, kas ved uz ziemeļiem, Ņina ierunājās:

-        Man jums tiešām kaut kas jāpaskaidro. Esmu saņēmusi jaunu uzdevumu. Pie tā es strādāšu kopā ar jums un jūsu vienību.

-Jūtos patīkami pārsteigts. Manī tikai rada izbrīnu tas, kāpēc jūs neieminējāties par saviem plāniem, kad mēs šorīt tikāmies Vašingtonā.

-    Admirālis Sendekers man lūdza neko neteikt.

Zavala iespurcās.

-     Sveicinām jokainajā un spokainajā NZJA pasaulē!

-    Viņš teica, ka jūs abi esot bijuši kādu bridi atrauti no tā, kas notiek, Ņina turpināja, un viņš esot iecerējis jūs vienā rāvienā iepazīstināt ar pašreizējo stāvokli. Turklāt viņš gribēja, lai jūs koncentrējaties sanāksmei, un baidījās, ka jūs varētu būt…ē… noklīdis domās, ja zinātu, ka es strādāšu kopā ar jums.

Ostins pašūpoja galvu. No Sendekera vienmēr varēja sagaidīt kaut ko negaidītu.

-    Viņam taisnība, es būtu pilnībā noklīdis domās.

Ņina smaidīja.

-     Viņam vajadzīgs arheologs, kas piešķirtu projektam autentiskuma iespaidu. Viņš jautāja man, vai es varētu palīdzēt. Es piekritu. Tas ir mazākais, ko varētu darīt. Viņas balss guva metālisku pieskaņu. Es gribu noķert tos cilvēkus, lai kas viņi būtu.

-     Es saprotu jūsu izjūtas, Ņina, bet mēs nezinām, ar ko mums ir darīšana. Tas var būt bīstami.

-    Esmu to visu apsvērusi ļoti rūpīgi un ilgi. Admirālis man deva iespēju attālināties no tā visa.

-    Lūdzu, nepārprotiet mani, bet vai jums nav ienācis prātā, ka admirālis jūs aicinājis piedalīties nevis kā eksperti, bet gan citu iemeslu pēc?

Ņina paraudzījās viņā ar nopietnām, pelēkām acīm.

-    Viņš to skaidri lika saprast jau pašā sākumā.

-    Tātad jūs zināt, ka esat nolūkota ēsmas lomai.

Viņa pamāja.

-    Tas ir galvenais iemesls, kāpēc esmu šeit. Man jācenšas piesaistīt tos cilvēkus, kuri nogalināja doktoru Noksu, Sendiju un pārējos. Viņiem jāsaņem pelnītais sods, lai ko tas maksātu! Turklāt nemaz nav skaidri zināms, vai viņi vēl joprojām mani meklē. Es nedēļām ilgi biju Kembridžā, un visbīstamākais, ar ko man iznāca saskarties, bija satiksme Hārvardskvēra apkārtnē. Neviens melnā tērpies stāvs nelēca ārā no slēptuves. Man nebija nekādu miesassargu, kas mani aizstāvētu, un es joprojām esmu dzīva!

Ostins nolēma neteikt, ka bija sarunājis miesassargus, lai viņi pieskata Ņinu, viņa tos tikai nebija pamanījusi. Iecirtīgi izslietais zods nemaldīgi liecināja, ka viņa nolēmusi visā iedziļināties līdz galam.

-     Varbūt mans bargi tēvišķīgais tonis liek domāt ko citu, bet es tiešām ļoti priecājos, atkal jūs redzot.

Nicīguma atblāzma Ņinas sejā, kas bija manāma Ostina pamācības laikā, izgaisa, un viņa pasmaidīja.

Pēc neilga laika viņi nogriezās uz Pionieru bulvāri, kas veda uz Praviešu krustojumu. Ceļmalas apstādījumus un apbūvi pamazām nomainīja kaktusiem apaudzis tuksnesis. Zavala, kas bija pacietīgi klausījies, zināja, ka Ostina prāts darbojas divos līmeņos profesionālajā un personiskajā. Būdams latīņamerikāņu izcelsmes, Džo bija romantiķis, taču viņš saprata, ka Sendekeram taisnība, runājot par iespējamo domu novirzīšanos. Viņš izmantoja klusuma bridi, lai ievadītu sarunu praktiskās sliedēs.

-    Tagad, kad esam principā vienojušies par šo jautājumu, varbūt parunāsim par iecerēto.

-     Paldies, ka atgādināji, Ostins piekrita. Rudijs mūs informēja, bet mums vēlreiz jāpakavējas pie visiem sīkumiem, lai nebūtu kaut kas izlaists.

-      Es jums pastāstīšu, kas man zināms, Ņina sacīja. Tiklīdz sākām runāt par to, uzreiz kļuva skaidrs, ka nāksies sastapties ar pamatīgiem šķēršļiem, lai realizētu plānu īsā laikā.

-    Nezinu gan, kāpēc, Ostins iebilda. Jums bija nepieciešams vienīgi atbilstoša izskata pētījumu lauks, fiktīva ekspedīcija, kas izskatītos ticama, cilvēki, ar kuriem jūs varētu rēķināties, ka viņi veiks izrakumus, kāds pārsteidzošs kultūras piemineklis, ko atrast, un veids, kā izpaust šo ziņu, lai to sadzird gan draugi, gan ienaidnieki.

-    Tas tā kā būtu viss. Tas atgādina Brodvejas nepieņemtas izrādes sarīkošanu, Ņina sacīja. Taču mums tas jādara bez skatuves, bez aktieriem un bez scenārija. Admirālis ir uzdevis kapteiņa vecākajam palīgam Gannam organizēt starpspēli. Viņš ieteica mums pievienoties kādai ekspedīcijai, kas jau strādā. Taču tas radītu atkal citas grūtības.

Ostins pamāja.

-Jums vajadzētu pievienoties likumīgiem izrakumiem, sak, mēs pārņemam šo darbu, bet, starp citu, mēs gribam te aprakt viltotu materiālās kultūras pieminekli, jo vēlamies piesaistīt bruņotu slepkavu bandu. Jā, tas tiešām varētu radīt problēmas.

-    Lielas. Un tā kapteiņa vecākais palīgs man izteica priekšlikumu, kas tiešām bija ģeniāls.

-    Tā tas bieži gadās ar Rudiju, Ostins piebilda.

-    Viņa ideja bija radit leģendu. Par Arizonas romiešiem.

Zavala iespurcās.

-    Tas izklausās pēc futbolkomandas nosaukuma.

-     Varētu būt, bet tā nav. Tūkstoš deviņi simti divdesmit ceturtajā gadā blakus kādam vecam ķieģeļu ceplim Devītās Jūdzes pasta ratu pieturā daži cilvēki atraka kaut ko tādu, kas atgādināja krustu; tas bija pagatavots no svina un svēra sešdesmit divas mārciņas. Viņi domāja, ka tas varētu būt saglabājies no jezuītu misionāriem vai spāņu konkistadoriem. Krusts bija pārklājies ar gruntsūdeņu minerālsāļiem caliche, galvenokārt cietu kalcija karbonāta garozu. Kad to notīrīja, atklājās, ka tur ir divi krusti, kas sastiprināti kopā ar svina kniedēm. Un uz metāla bija uzraksts.

-     "Šeit bija Kilrojs",*Zavala ieminējās.

-     Tur bija rakstīts latīniski. Arizonas universitāte to iztul-

" Uzraksts grafīti formā, kas sastopams visi pasaulē. Izcelsme tiek saistīta ar kādu amerikāņu kareivi Otrajā pasaules karā. (Tulk. piez.) koja, un atklājās kas neticams. Mūsu ēras septiņi simti septiņdesmit piektajā gadā septiņi simti viriešu un sieviešu, ko vadīja Teodors Slavenais, izbrauca burulaivās no Romas, un vētra viņus pārdzina pāri okeānam. Viņi izkāpa krastā, pameta savus kuģus un turpināja kājām doties uz ziemeļiem, lidz sasniedza kādu tuksnesi. Tur uzbūvēja pilsētu, ko nosauca par Terra Calalus; tā plauka līdz tam laikam, kad indiāņi, kas bija padarīti par vergiem, sadumpojās un nogalināja Teodoru. Pilsēta tika uzbūvēta no jauna, taču indiāņi atkal sadumpojās. Romiešu vecākais, kāds vīrs, vārdā Jakobuss, lika, lai šis stāstījums tiktu iegravēts krustā.

-     Romiešu kuģi bija pietiekami lieli un jaudīgi, lai veiktu šo ceļu, Ostins sacīja, tomēr tas izklausās vairāk pēc raksta no kāda veca pļāpu žurnāla, teiksim "Barbars Konans".

-     Vai arī "Amalriks Cilvēkdievs no Tūranas", Zavala piemetināja.

-     Labs ir, puiši, Ņina abus apsauca teatrālā aizkaitinājumā. Šis ir nopietns gadījums. Jūsu reakcija daiļrunīgi apliecina to, ka neticīgajiem tā šķiet tikai spēlīte, kā tas bija arī tad. Taču viņu domas mainījās, kad netālu no šīs vietas tika atrasta metālā iegravēta romiešu galva, kas arī bija klāta ar minerālsāļu aplikumu. Kāds universitātes arheologs organizēja izrakumus. Viņi atrada vēl krustus, deviņus senatnīgus zobenus un labarum, Romas impērijas karogu. Daži tam sāka ticēt, citi savukārt apgalvoja, ka to atstājuši mormoņi.

-    Braukuši no Jūtas štata, lai apraktu to visu? Ostins jautāja.

Ņina paraustīja plecus.

-    Tā bija diskusija pasaules mērogā. Pēc dažu speciālistu domām, objektu dziļums un minerālsāļu garoza pierāda, ka tā nav nekāda mānīšanās, ja nu vienīgi tā ir izdarīta pirms Kolumba. Skeptiķi atrada, ka rakstītās frāzes bijušas līdzīgas latīņu gramatikas grāmatā redzētām. Daži teica, ka kultūras pieminekļi varētu būt saglabājušies no Maksimiliāna trimdas laikiem, kad Napoleons viņu bija iecēlis Meksikas tronī.

-     Kas notika ar šiem atradumiem?

-     Universitāte nolēma, ka projekts kļuvis pārāk komerciāls. Kopš tā laika tos uzglabā kādā bankā. Izrakumu turpināšanai vairs netika piešķirta nauda.

-    Manuprāt, es saprotu, kurp mēs ar to virzāmies, Ostins sacīja. Pēc visa šā laika nauda izrakumiem tiek atrasta. Un man liekas, ka tā ir no NZJA budžeta.

-    Jā gan. Mēs sakām, ka ekspedīciju finansē kāds bagāts mecenāts, kas vēlas palikt anonīms. Šī persona ir kā apsēsta jau kopš bērnu dienām ar šo nostāstu, tāpēc vēlas, lai noslēpums beidzot tiktu noskaidrots. Magnetometra rādījumi liecināja par interesantām izredzēm netālu no sākotnējās izrakumu vietas kādā pamestā rančo. Mēs izdarījām tur izrakumus un atradām romiešu laika kultūras pieminekli.

-     Varens stāstiņš, Zavala atzina. Vai kāds uzķersies uz

to?

-    Mēs zinām, ka viņi to darīs. Avīzēs un TV raidījumos jau ir nonākusi informācija, kas palīdzējusi piešķirt ticamību. Kad mēs sazinājāmies ar "Time Quest", viņi jau bija lietas kursā par šo projektu un labprāt bija gatavi palīdzēt.

-    Viņi deva naudu? Ostins apjautājās.

-    Mēs neprasījām. Taču brīvprātīgos gan palūdzām sameklēt. Viņi atsūtīja divus un, kā jau vienmēr, piekodināja paziņot par jebkādiem neparastiem atradumiem pirms preses informēšanas. Un to mēs esam jau izdarījuši.

Ostins sāka prātot.

-    Kad atradums ir tik skaļi izreklamēts, varētu būt diezgan grūti noslaucīt ekspedīciju no zemes virsas.

-     Admirālis par to runāja. Viņš domā, ka sabiedrības uzmanības pievēršana izrakumiem mazinās viņu slepkavnieciskos nodomus, viņi varbūt mēģinās nozagt vai iznicināt šo atradumu.

-    Varbūt viņi neuzbruks ar automātiem rokās, bet es tomēr neieteiktu gadīties viņu ceļā tādā reizē, Zavala iebilda.

-    Kad jūs paziņojāt "Time Quest" par šo atradumu? Ostins apjautājās.

-     Pirms trim dienām. Viņi palūdza mums nestāstīt nevienam citam par to septiņdesmit divas stundas.

-    Un tas nozīmē, ka viņi šovakar izdarīs savu gājienu.

Ņina īsumā pastāstīja par izrakumiem. Viņa skaitījās projekta arheoloģe. NZJA darbinieku zemūdens specializācija bija noklusēta, lai radītu ticamāku iespaidu, ka viņi strādās uz sauszemes. Trauts tika bez grūtībām pārvērsts par ģeologu, Ostins tēlos inženieri, bet Zavala metalurgu.

Pikaps virzījās augšup pa tuksnešaino Tūsonas nomali. Bija vēla pēcpusdiena, kad viņi nogriezās no galvenās šosejas un kratījās pa zemesceļu garām dažādu sukulentu un kaktusu audzei, līdz nonāca pie sabrukušas ķieģeļu ēkas, kur blakus bija redzami divi "Winnebago"autobusi un dažas citas automašīnas. Ostins izkāpa ārā un apskatīja apkārtni. Vecais akmeņainais mūris vairāk vai mazāk norādīja uz pamestu rančo. Pēcpusdienas saules stari, spraucoties cauri mākoņiem, piešķīra tuksnesim kapara nokrāsu.

Tuvojās Trauta izstīdzējušais stāvs ar sveicienam pastieptu roku. Viņš bija tērpies haki krāsas biksēs, kas likās nupat paņemtas no izsmalcināta apģērbu veikala statīva, viegli svītrotā virskreklā ar raiba kašmira tauriņu, kurš bija mazāks un ne tik uzkrītošs kā viņa ierastās kaklasaites. Vienīgais, kas apliecināja piederību pie arheologa darba, bija zābaki, lai gan tie izskatījās nupat nospodrināti.

-     Iebraucu šorīt no Kolumbijas apgabala kopā ar Ņinu, viņš paskaidroja. Nāciet šurp, parādīšu jums visu. Viņš veda atbraucējus aiz vecās ēkas drupām uz zemu pauguru, kur bija uzrakņāts zemes gabals. Kāds vecāks pāris strādāja pie sieta, kas bija pagatavots no koka un stiepļu tīkla. Vīrietis bēra smiltis pret aizslietni, bet sieviete atlasīja objektus, kas ieķērās tīklojumā, un lika tos plastmasas maisiņos. Trauts iepazīstināja. Džordžs un Herieta Vingeiti bija skaists pāris, kam varēja būt nepilni septiņdesmit vai pat mazliet vairāk, taču viņu augumi pauda jaunākiem ļaudīm raksturīgu vingrumu un enerģiju. Viņi teicās esam no Vašingtonas.

-     No Vašingtonas štata, misis Vingeita izlaboja ar lepnu smaidu.

-    No Spokanas, precizēja Džordžs Vingeits, gara auguma vīrietis ar sirmiem matiem un bārdu.

-     Skaista pilsēta, Ostins bilda.

-     Priecājos dzirdēt, Vingeits attrauca. Paldies, ka atbraucāt palīgā. Arheoloģiskie darbi, izrādās, ir mazliet grūtāki nekā trāpīšana astoņpadsmit bedrītēs golfā. Nespēju noticēt, ka mēs patiesībā maksājam, lai to darītu!

-    Ak, klausieties vien viņā! Viņš neparko nebūtu laidis garām izdevību te piedalīties! Džordž, kāpēc tu nepastāsti viņiem par to indiāņa Džonsa cepuri, ko gribi nopirkt?

Viņas vīrs norādīja uz sauli.

-     Mīļā, tā ir Indiānas Džonsa cepure. Viņu sauc tāpat kā štatu. Es tikai cenšos izvairīties no saules dūriena, viņš sacīja smaidīdams, lai gan to bija visai grūti saskatīt kuplajā, baltajā vaigubārdā.

Kad atbraucēji bija izteikuši vēl dažas pieklājības frāzes, viņi tika aizvesti uz izrakumu vietu. Divi vīrieši bija nometušies uz ceļiem divās seklās četrstūrainās bedrēs un ņēma nost smiltis ar lāpstiņām. Ostins pazina viņus, tie bija jūras kara flotes jūrnieki, kas piedalījās jau NZJA vienībā iepriekšējo uzdevumu izpildē. Sendekers negribēja riskēt. Viņi bija labākie no NZJA drošības dienesta. Garākais, kuru sauca par Nedu, izskatījās pēc īsta kultūrista ar platiem pleciem un tievu vidukli. Viņa plaukstā lāpstiņa izskatījās kā zobu bakstāmais. Karls, augumā mazāks, bija stiegraināks, taču Ostins zināja no iepriekšējiem notikumiem, ka viņš no abiem vīriem bija draudīgākais.

-    Kā veicas? Ņina apjautājās.

Neds iesmējās.

-    Tā nekas, bet neviens man nav pateicis, kas mums jādara, ja mēs tik tiešām kaut ko atrodam.

-     Es viņam ieteicu, lai ierok atpakaļ, Karls lakoniski izmeta.

-        Nav slikta doma, Ostins sacīja. Tad nevajadzēs skaidrot, ko pāris NZJA nirēju dara Arizonas tuksneša vidū. Viņš bija pārcilājis prātā visu, ko Ņina bija stāstījusi par Marokas atgadījumu. Vai līdz šai dienai te nav iegriezušies kādi svešinieki?

Trauts un abi vīri saskatījās, tad sāka smieties.

-    Ja jūs domājat nepazīstamus cilvēkus, tādu mums te ir gadījies vairāk, nekā vajag! Taisni jābrīnās, ko tie ķertie te meklē!

-     Nezinu gan, vai tu izsakies taisnīgi par viņiem, Karls iebilda. Viens puisis ieteica man pameklēt ko tādu, kas liecinātu par saikni ar NLO vai Atlantīdu. Man viņi visi likās gluži saprātīgi, kad izrunājāmies.

-    Apmēram tikpat saprātīgi kā visa šī operācija, Ostins novilka ar sāju smaidu. Vai vēl kāds redzēts?

-     Pāris cilvēku parādījās ar kamerām un piezīmju burtnīcām, Trauts sacīja, teica, ka esot televīzijas vai avīžu reportieri.

-    Vai viņiem bija identifikācijas kartes?

-    Mēs neprasījām. Likās veltīga laika tērēšana. Ja tie zeļļi ir tik labi organizēti, kā mums liekas, viņiem noteikti ir viltotas apliecības. Te bija daudz ekskursantu un brīvprātīgo. Mēs viņiem teicām, ka veicam vienīgi provizoriskus pētījumus, pierakstījām viņu uzvārdus, solīdami sazināties. Visi ir nofilmēti ar slēpto kameru, lūk, tā kaktusa galā.

Ostins domāja par kauju uz "Nēreja", kad viņiem nācās atvairīt grupu labi bruņotu uzbrucēju. Aizstāvoties viņiem izdevās tos pārsteigt un uzsmaidīja veiksme. Tomēr rētas uz viņa un Zavalas ķermeņa liecināja, ka notikumi pavisam vienkārši varēja pavērsties citādi. Pat šos tā saucamos izrakumu strādniekus bruņotā uzbrukumā var itin viegli novākt pie malas.

-    Kādi mums ir papildspēki? viņš apjautājās.

-    Seši vīri vecajā degvielas uzpildes punktā tieši pirms pagrieziena, Neds stāstīja. Viņi var šeit ierasties nepilnās piecās minūtēs pēc signāla saņemšanas, mēs par to esam pārliecinājušies. Viņš norādīja uz peidžeru pie savas jostas. Es piespiežu podziņu, un viņi dodas ceļā.

Ostins pārlaida skatienu apkārtnei, tad pakavējās pie attālajiem kalniem. Lai cik tas būtu dīvaini jūras cilvēkam, tuksnesī viņš vienmēr jutās kā mājās. Šīm abām vidēm bija daudz kā kopīga bezgalīgie plašumi, pakļautība nežēlīgām laika pārmaiņām un cietsirdīgā, naidpilnā attieksme pret cilvēka dzīvību.

-    Kā tev liekas, Džo? Pa kurieni tu ierastos, ja grasītos uzbrukt?

Zavala, kas jau bija par šo tematu domājis, atbildēja bez vilcināšanās:

-    Ceļš, pa kuru mēs iebraucām, ir visvieglāk pieejamā vieta, tāpēc, domājams, uzbrukums varētu sākties no tuksneša. Taču viņi varētu vēlēties, lai mēs iedomājamies tuksnesi, līdz ar to var ierasties arī no ceļa. Tas atkarīgs no viņu transporta līdzekļiem. Es neesmu aizmirsis, ka Marokā viņi lietoja amfībiju.

-     Es ari ne. Bet amfībiju ir grūti padarīt par neuzkrītošu atklātā tuksnesī.

-    Skats var maldināt, Karls iebilda. Esmu izlūkojis apkārtni ap rančo. Teritorijā ir vairāk ieplaku nekā Sansitijā vecas upes gultnes, dabiski dīķi… Armiju droši vien nevarētu noslēpt, bet te var nolīst pietiekami liela banda, kas var padarīt dzīvi interesantu.

-    Un ļoti īsu, Ostins piemetināja. Tātad apskatīsim tuksnesi. Vai puiši ir noorganizējuši posteņus uz ceļa, tumsai iestājoties? Vai kāds viņiem nodrošina aizmuguri?

Neds pamāja.

-Jā. Kādas trīs jūdzes no šejienes upes gultnē ir ducis līdz zobiem bruņotu vīru un helikopters. Arī viņi pēc piecām minūtēm būs klāt.

Piecas minūtes var būt ilgs laiks, Ostins nodomāja, tomēr visā visumā bija gluži apmierināts ar sagatavošanās darbiem. Viņš palūkojās uz to pusi, kur cītīgi darbojās pāris no Spokanas.

-    Un ko varat teikt par mūsu "Time Quest" cilvēkiem?

Trauts iespurcās.

-    Ha, ja viņi ir uzbrucēji, tādā gadījumā vislabāk maskētie, kādus jebkad esmu redzējis. Tomēr mēs pārbaudījām papīrus, viņi ir likumīgi.

-    Es nedomāju par to, Ostins sacīja. Jāparedz, kā viņus aizsargāt, kad sāksies juceklis ja sāksies.

-    Par to nav jāraizējas, — Trauts atbildēja. Viņi ir apmetušies kādā motelī pie šosejas.

Ostins pagriezās pret Ņinu.

-    Vai es varētu jūs pierunāt arī iekārtoties kādā moteļa istabā?

-    Nē! viņa ar uzsvaru atteica.

-    Jūsu atbilde nez kāpēc mani nemaz nepārsteidz. Ja jūs uzstājat, ka paliksiet šeit, es gribētu, lai jūs turaties Džo un manā tuvumā un darāt tieši to, ko jums teiks. Nu, kur tad ir šis neiedomājamais kultūras piemineklis, kam vajadzētu izaicināt uzbrucējus?

Nina smaidīja.

-    Tas mums ir "velvē".

Neds un Karls atgriezās pie sava darba, un Nina aizveda atbraucējus uz metāla nojumi, kas bija uzslieta blakus autobusiem, un atvēra durvju piekaramo atslēgu, kas bija piestiprināta pie jostas. Elektrības autobusā nebija, viņi aizdedzināja apmetnes gāzes lampiņu. Iekšpusē bija novietoti divi zāģēšanas steki un tiem pāri pārlikti biezi dēļi. Uz tiem gulēja kāds priekšmets, apsegts ar audeklu.

-    Jābrīnās, kā modernā zinātne spēj palielināt vecumu, ierunājās Trauts. NZJA laboratorijas puiši savārīja krietnu devu minerālsāļu, kas normālos apstākļos izgulsnētos gadsimteņu gaitā. Viņš iespaida pastiprināšanai apklusa, tad norāva audeklu. Voilа.

Ostins un Zavala brīdi raudzījās uz lampas apgaismoto statuju, tad gāja tuvāk, lai papētītu labāk. Ostins pastiepa roku un pieskārās bronzas virsai.

-    Vai tas ir tas, par ko es iedomājos? viņš jautāja.

-    Manuprāt, Trauts nokrekšķējās, tā radītāji uzskata to par māksliniecisku patvaļu. Kā tev patīk?

Ostina seja atplauka platā smaidā.

-    Man tas šķiet nevainojams! viņš sacīja.

18 . nodaļa

Jukatanā, Meksikā

Gameja nožēloja savu vīpsnājošo piezīmi platais auto traucās pa šauro ceļu pārsteidzošā ātrumā. Likās, ka Či vadās pēc kāda moderna radara. Viņš bija pārāk maza auguma, lai redzētu pāri stūrei, tāpēc citādi nevarēja izskaidrot izveicību, ar kādu viņš apbrauca izdangātās bedres un pašnāvnieciskos bruņnešus. Abās pusēs vīdēja mežu košais zaļums.

Cenšoties panākt ātruma samazināšanu, Gameja ierunājās:

-    Doktor Či, kā jums veicas ar maiju vārdnīcas sastādīšanu?

Profesors mēģināja pārkliegt ar pamatīgiem protektoriem

aprīkoto riepu rēkoņu un spēcīgo gaisa plūsmu ap lielo auto. Gameja pielika pie auss savilktu plaukstu, un Či kāja uz gāzes pedāļa atslāba; viņš ieslēdza kondicionētāju.

No ventilatoriem ieplūda spirdzinošs gaiss.

-      Nezinu, kāpēc es to neizdarīju agrāk, viņš sacīja. Paldies, ka apjautājāties par vārdnīcu. Diemžēl pašlaik esmu pārtraucis šo darbu.

-    Žēl gan. Jūs laikam esat ļoti aizņemts muzejā.

Či pārsteigts pavērās Gamejā.

-    Nevarētu teikt, ka mani pienākumi muzejā noslogotu. Es, kā jau vienīgais tīrasiņu maijs starp visiem darbiniekiem, baudu priekšrocības un atvieglojumus. Jūs laikam tos saucat par "neciliem darbiem". Meksikā tas ir godpilns stāvoklis. Patiesībā es tieku mudināts uzturēties brīvā dabā, prom no biroja.

-    Tādā gadījumā es nesaprotu. Kā tad ir ar vārdnīcu?

-    Tai jāspēlē otrās vijoles loma, pakļaujoties svarīgākai vajadzībai. Lielāko daļu laika es aizvadu, cīnoties ar sirotājiem, kas apzog mūsu mantojumu. Mēs draudīgā ātrumā zaudējam savus kultūras pieminekļus. Katru mēnesi no maiju apgabala tiek paņemts tūkstotis smalku trauku.

-    Tūkstotis.'-Gameja atkārtoja, neizpratnē pašūpodama galvu. Es zināju, ka jums ir problēmas, bet man ne prātā neienāca, ka tās varētu būt tik nopietnas.

-    To apzinās tikai nedaudzi. Diemžēl biedē ne tikai nozagto priekšmetu skaits, bet ari kvalitāte. Kontrabandas tirgoņi netērē laiku, pārvadājot mazvērtīgākus priekšmetus, viņi izvēlas pašu labāko, teiksim, keramiku no sešsimtā līdz deviņsimtajam gadam mūsu ērā, par to var dabūt milzu naudu. Skaisti izstrādājumi. Man patiktu, ja pašam tādi būtu.

Gameja stingi vērās priekšējā stiklā, dusmās savilkusi lūpas.

-    Tā ir traģēdija.

-     Daudzi sirotāji ir tā sauktie cbicleros, kas strādā cbicle plantācijās. Ļoti rupji radījumi. Cbicle ir sula, ko izmanto košļājamās gumijas ražošanai. Agrāk, kad amerikāņi tik daudz nekošļāja, cbicle noiets kritās, strādnieki pievērsās sirošanai un mēs zaudējām daudz no savas kultūras. Bet tagad ir vēl sliktāk.

-   Kādā ziņā, doktor Či?

-    Tagad cbicle noieta lielumam vairs nav nozīmes. Kāpēc locīties un mocīties uz lauka, ja var pārdot labu podu par divsimt līdz piecsimt dolāriem? Viņi ir pieraduši pie naudas. Laupīšana ir organizēta. Karmelitā, Gvatemalā, tirgoņi nolīgst grupas, kas to vien dara kā siro. Kultūras pieminekļi tiek aizvesti uz turieni, iekrauti furgonos un pārvesti pāri robežai uz Belizu, tālāk ar kuģi vai lidmašīnu uz ASV un Eiropu. Galerijās un izsolēs par tiem var dabūt tūkstošiem dolāru un vēl vairāk muzejos un no privātiem kolekcionāriem. Sagādāt attiecīgus dokumentus nemaz nav grūti.

-   Bet tiem, kas pērk, taču vajadzētu zināt, ka daudzi priekšmeti ir zagli.

-     Protams. Bet, lai ari viņiem rodas tādas aizdomas, viņi apgalvo, ka sargā pagātnes mantojumu.

-    Tas ir gaužām neveikls attaisnojums kultūras iznīcināšanai! Bet ko jūs varētu darīt lietas labā?

-    Kā jau agrāk teicu, es esmu "atradējs". Es cenšos noteikt atrašanās vietu, kamēr to nav iztīrījuši sirotāji. Es paziņoju par priekšmetu atrašanos tikai tad, kad valdība var pārliecināt mani, ka vieta tiks apsargāta, līdz mēs izcelsim tos no zemes. Tajā pašā laikā es izmantoju savus kontaktus ASV un Eiropā. Bagāto valstu valdības var šos tirgoņus apcietināt un trāpīt viņiem vissāpīgākajā veidā, konfiscējot viņu īpašumu.

-    Tas izklausās gandrīz vai bezcerīgi.

-    Tā ir, viņš skumji novilka. Un bīstami. Kad likmes ir tik augstas, vardarbība kļūst par bieži sastopamu parādību. Samērā nesen kāds plantācijas strādnieks izteicās, ka maiju kultūras pieminekļus nevajadzētu sūtīt ārā no valsts, labāk atstāt, kur tie ir, un aicināt tūristus tos apskatīt. Tas nodrošinātu vairāk naudas visiem.

-    Nav slikta ideja. Vai kāds to uzklausīja?

-    Un kā vēl! Či lūpas savilkās drūmā smaidā. Kāds viņu dzirdēja skaļi un skaidri. Viņš tika nogalināts. Uh!

Viņš nospieda bremzes pedāli. Auto samazināja ātrumu un sametās pa labi asā pagriezienā.

-    Piedodiet! Či iesaucās, kad viņi pārkratījās pāri apmalei un tuvojās kokiem. Es aizrāvos. Turieties, mēs braucam iekšā! viņš pārkliedza lūstošo zaru sprakšķus un motora rēkoņu.

Gameja bija pārliecināta, ka trieciens ir neizbēgams, bet Či vērīgā acs bija saskatījusi to, ko viņa nepamanīja, proti, šauru spraugu blīvajā mežā. Profesoram ieķeroties stūrē gluži kā neprātīgam rūķim, dārdošais auto brāzās starp kokiem.

Viņi kratījās pa mežu gandrīz stundu. Či izvēlētais ceļš Gamejai likās nesaskatāms, viņu pārsteidza profesora paziņojums, ka ceļam pienācis gals.

-     Laiks pastaigāties pa mežu!

Salmu platmales vietā Či uzvilka I lārvardas beisbola cepuri, pagriežot nagu aiz muguras, lai tas neieķertos zaros. Kamēr viņš izkravāja nesamos, Gameja nomainīja šortus pret džinsiem, lai pasargātu kājas no ērkšķiem un mežrozēm. Či uzlika uz muguras somu ar viņu maltīti, pārmeta pār plecu bisi un piekāra pie jostas makstī mačeti. Gameja nesa otru saini, kurā bija fotoaparāts un piezīmju burtnīcas. Pametis ašu skatienu uz sauli, lai noteiktu atrašanās vietu, profesors uzsāka raitu soli.

Gamejai bija sportisks augums un garas kājas. Bērnībā viņa bija izteikti puiciska, allaž skraidīja kopā ar zēniem, būvēja kokos mājas, Reisinā, Viskonsinas štatā, uz ielas spēlēja beisbolu. Būdama pieaugusi, viņa aizrautīgi rūpējās par savu ķermeni, skrēja, brauca ar divriteni un devās pārgājienos ģimeņu izbraucienu laikā Virdžīnijas laukos. Gameja bija piecas pēdas un desmit collas gara, gandrīz pēdu garāka nekā doktors Či, tomēr, lai cik lunkana un vingra viņa būtu, nebija viegli tikt līdzi profesoram. Likās, ka viņš izslīd caur zariem, turpretī viņai nācās tos atstumt malā. Doktora Či klusā pārvietošanās lika viņai justies kā govij, kas lauzdamās dodas cauri krūmiem. Iespēja atvilkt elpu radās vienīgi tad, kad Či apstājās, lai ar mačeti atbrīvotu ceļu no vīnstīgām.

Reiz, kad viņi bija apstājušies uz kāda neliela uzkalna, Či norādīja uz salauzītiem kaļķakmens gabaliem, kas bija izklāti uz zemes. .

-     Tā ir daļa no veca maiju ceļa. Šādi paaugstināti ceļi ir starp visām pilsētām Jukatanā. Tie ir tikpat labi, kā reiz būvēja romieši. Tagad iešanai vajadzētu būt vieglākai.

Viņa paredzējums, kā izrādījās, bija patiess. Lai ari zāle un krūmi joprojām bija biezi, cietais pamats atviegloja iešanu. Visai drīz viņi atkal apstājās, un Či norādīja uz kādu zemu sakritušu akmeņu grēdu, kas stiepās starp kokiem.

-    Tās ir pilsētas mūra atliekas. Mēs jau esam gandrīz klāt.

Pēc brīža mežs kļuva skrajāks un viņi izlauzās no brikšņiem

klajumā. Či ieslidināja mačeti makstī.

-     Esiet sveicināta Šangrilā!

Viņi stāvēja apmēram pusjūdzi plata līdzenuma malā; tas bija noaudzis ar zemiem krūmiem, šur tur redzēja pa kokam. Nekā ievērojama nebija, tikai dīvainas formas stāvi pauguri, ko klāja blīva augu valsts un kas pacēlās no zāles laukumā starp viņiem un kokiem tālākajā galā.

Gameja mirkšķināja acis, no pustumsas pēkšņi nonākot spožā saules gaismā.

-    Tā gluži nebiju iztēlojusies utopiju, viņa sacīja, notraušot sviedrus no acīm.

-    Mjā, apkārtne ir pasliktinājusies pēdējos tūkstoš gados, doktors Či zūdījās, bet jums jāatzīst, ka te valda miers.

Vienīgā skaņa bija viņu pašu elpošana un miljoniem kukaiņu dūkoņa.

-    Es pat teiktu, nāvīgs miers.

-    Tas, ko jūs te redzat, ir apkārtne ap galveno viena akra lielo laukumu vidēja lieluma apdzīvotā vietā. Ēkas pletās trīs jūdzes uz katru pusi, starp tām stiepās ielas. Reiz šajā vietā rosījās tādi mazi brūni cilvēciņi kā es ar regālijām uzposušies mācītāji, kareivji, zemnieki un tirgoņi. Dūmu strūkla kūpēja gaisā no simtiem māju, kas neatšķīrās no manējās. Klaigāja bērni. Rībēja bungas. Vairs nav nekā. Tas vedina uz domām, vai ne? Či skatiens bija sastindzis, it kā ainas viņa domās būtu atdzīvojušās. Labi, viņš ierunājās, atgriezies tagadnē, tagad es parādīšu, kāpēc ievilku jūs šajā mežonīgajā vietā. Turieties tieši aiz manis, te visapkārt ir bedres, kas ved uz vecām kupolveida cisternām. Dažas no tām esmu atzīmējis. Man nebūtu viegli jūs izvilkt ārā. Ja iesiet pa taciņu, nekas ar jums nenotiks.

Piesardzīgi apskatīdama līdz viduklim garo zāli abās vāji manāmās taciņas pusēs, Gameja lēkšoja līdzi profesoram, kad viņš devās pāri laukam. Viņi nonāca pie kāda ar stīgojošiem augiem klāta uzkalna pakājes. Paugurs bija aptuveni trīsdesmit pēdu augsts un sešdesmit pēdu plats pie pamatnes.

-    Tas ir galvenā laukuma vidus. Varbūt tas ir templis kādai dievībai vai valdniekam. Virsotne sabruka, un tieši tas pasargāja šo vietu no atklāšanas. Visas drupas ir zem kokiem un mežā nav saskatāmas. Šo vietu tiešām nevar redzēt, ja nestāv tieši tās virspusē.

-    Labi, ka jūs medījāt tajā apkārtnē, Gameja ieminējās.

-    Tas būtu iespaidīgāk, ja es, dzenoties pakaļ kādai irbei, būtu izklumburojis cauri mežiem uz šim drupām, bet man palaimējās. Man ir kāds draugs, kas strādā Nacionālajā aeronautikas un kosmosa pārvaldē. Uzņemot spiegošanas satelītu karti tropiskajā mežā, tika pamanīts četrstūris. Man tas likās interesanti, un es papētīju tuvāk. Tas bija gandrīz pirms diviem gadiem. Esmu šeit bijis neskaitāmas reizes, notīru arvien vairāk celiņu, novācu nezāles no pieminekļiem un ēkām. Apkārtējos mežos ari ir drupas. Manuprāt, tas varētu izvērsties par ievērojamu pētījumu objektu. Tagad, lūdzu, nāciet man līdzi!

Gluži kā gids, kas ved tūristu grupu muzejā, Či aicināja Gameju sekot pa celiņu uz kādu cilindrisku veidojumu, kas bija paslēpts aiz pamatīgi aizauguša uzkalna.

-    Esmu veltījis savus divus pēdējos apmeklējumus, lai attīrītu šo ēku. Viņi apgāja celtnei apkārt, kas bija būvēta no glīti saliktiem brūnganpelēkiem akmens blokiem.

Gameja raudzījās augšup uz noapaļoto jumtu, kas bija daļēji sabrucis.

-    Neparasta arhitektūra, viņa sacīja. Vai tas arī ir templis?

-     Nē, doktors Či paskaidroja, griezdams nost savijušās vīnstīgas, kas tiecās pārņemt visu ēku. Nē, patiesībā tā ir maiju observatorija un pulkstenis. Šīs dzegas un logu atveres ir izvietotas tā, lai saule un zvaigznes iespīdētu atbilstoši ekvinokcijai. Pašā augšā atradās observatorijas telpa, kurā astronomi varēja izrēķināt zvaigžņu leņķus. Bet skatieties šeit, te ir kaut kas, ko jums gribēju parādīt.

Viņš notrausa nost svaigi sazēlušu zāli no aptuveni jardu platas frizēs, kas stiepās visapkārt ap sienas zemāko daļu, tad atkāpās un aicināja Gameju to apskatīt. Frīze bija izgrebta maiju acu augstumā, tāpēc Gamejai bija krietni jāpieliecas. Tur bija attēlotas jūras ainas. Viņa pārvilka ar slaidajiem pirkstiem pāri laivas grebumam. Tai bija atsegts klājs, priekšgals un aizmugure bija augstu pacelti. Priekšgals bija pagarināts un atgādināja izvirzītu mūru dragājamo ierīci. Pie biezā masta plandīja liela, četrstūraina bura. Klīverkoka nebija; virve, kas saturēja buras augšgalu, bija piestiprināta pie rājas, auklas stiepās uz priekšu un uz aizmuguri. Virs laivas laidelējās jūras putni, netālu no priekšgala lēkāja zivis.

Visapkārt zibēja tik daudz šķēpu, ka laiva atgādināja dzeloņcūkas muguru. Ieročus turēja vīri, kuru galvassegas atgādināja amerikāņu futbola spēlētāju aizsargcepures. Citi darbojās ap gariem airiem, kas bija atvirzīti gar kuģa sānu uz aizmuguri. Redzami bija divdesmit pieci airētāji, tātad viņi bijuši piecdesmit, skaitot tos, kas airē otrā pusē. Pāri reliņiem pārkarinātās plāksnes bija vairogi. Gameja centās aprēķināt kuģa aptuveno lielumu, salīdzinot to ar cilvēku figūrām, un lēsa, ka tas ir vairāk nekā simt pēdu garš.

Virzoties tālāk gar frīzi, viņa saskatīja vairāk karakuģu; tirdzniecības kuģos bija mazāk kareivju, to klāji bija piekrauti ar taisnstūrainiem priekšmetiem, iespējams, preču kastēm. Vīrieši, kurus viņa iztēlojās par kuģa apkalpi, stāvēja rājas galā, ieķērušies virvēs, lai pielāgotu buras laika apstākļiem. Atšķirībā no vīriem ar aizsargcepurēm šiem bija dīvainas, izvirzītas galvassegas. Tās izskatījās dažādas, taču skaidrs bija tas, ka tā ir tirdzniecības flotile, ko pavada bruņotu sargu grupa.

Či vēroja Gameju staigājam ap celtni, viņa tumšās acis dzirkstīja uzjautrinājumā, un Gameja saprata, ka viņam nebija ienācis prātā rādīt gravējumus, kas attēlo jūras dzīvi. Viņš gribēja, lai Gameja apskata kuģus. Viņa apstājās pie kāda kuģa un nogrozīja galvu. Tā priekšgalā bija iegravēts kāds dzīvnieks.

-     Doktor Či, vai tas neizskatās pēc zirga?

-   Jūs gribējāt redzēt kuģus.

-    Vai varat pateikt tā vecumu?

Viņš pagāja uz priekšu un novilka ar pirkstu pār iekalumiem uz malas.

-        Tās izgrebtās sejas patiesībā ir skaitļi. Šī te nozīmē "nulle". Spriežot pēc iegravētajām zīmēm, šie kuģi ir attēloti aptuveni simt piecdesmit gadus pirms Kristus.

-   Ja šis skaitlis kaut nedaudz atbilst patiesībai, kā gan uz kuģa varēja būt iegravēta zirga galva? Zirgi te uzradās tikai sešpadsmitā gadsimta sākumā, kad tos ieveda spāņi.

-    Jā, tas mulsina, vai ne?

Gameja lūkojās uz rombveida priekšmetu debesīs virs kuģiem. No tā karājās vīrieša figūra.

-     Kas tad tas tāds? viņa neizpratnē jautāja.

-    Netieku gudrs. Kad ieraudzīju to pirmo reizi, nodomāju, ka tas ir kaut kāds debesu dievs, bet tas nav neviens no man zināmajiem. Nav viegli to visu uzreiz aptvert. Vai esat izsalkusi? Mēs varam vēlreiz atnākt un apskatit te visu.

-    Jā, labi, Gameja sacīja, it kā atmozdamās no sapņa. Nebija viegli atrauties no šiem grebumiem, taču domas šaudījās galvā gluži kā bišu spiets.

Dažus soļus tālāk atradās apaļš akmens bungu formā, aptuveni jardu augsts un pāris jardu diametrā. Kamēr Gameja aizgāja aiz pieminekļa un apmainīja džinsus pret ērtākajiem šortiem, kas bija viņas somā, Či uz akmens plakanās virsmas izvietoja pusdienas. Profesors izņēma no savas mugursomas mazu austu sedziņu un salvetes un uzklāja tās pāri izgrebtam maiju kaujiniekam krāšņā tērpā.

-    Ceru, jums nav nekas pretī ēst uz asinīm notraipīta upurēšanas altāra, Či sacīja ar neizdibināmu sejas izteiksmi.

Gameja saprata profesora īpatnējo humoru.

-    Ja tas asais celms, uz kura es nupat apsēdos, kaut ko nozīmē, tad tas noteikti ir bijis saules pulkstenis.

-     Protams, viņš nevainīgi piekrita. Patiesībā upurēšanas altāris atrodas tur, netālu no tā tempļa. Viņš parakņājās mugursomā. Maltās gaļas konservi un kukurūzas plācenis.

Pasniedzot Gamejai glīto sainīti, Či pajautāja:

-    Sakiet man ko jūs zināt par maijiem?

Viņa attaisīja caurspīdīgo plastmasas ietinamo, nokoda gabalu no kukurūzas plāceņa un tad ierunājās:

-    Es zinu, ka viņi bija gan varmācīgi, gan skaisti. Pamājusi visapkārt ar roku, viņa turpināja: Viņi bija neiedomājami celtnieki, un viņu civilizācija gāja bojā, bet neviens nezina, kāpēc.

-    Tas nav tik noslēpumaini, kā dažs labs iztēlojas. Maiju kultūra savas pastāvēšanas laikā piedzīvoja daudzas pārmaiņas. Kari, revolūcijas, neražas gadi tas viss atstāja pēdas. Taču punktu civilizācijas pastāvēšanai pielika konkistadoru iebrukums un genocīds, kas tam sekoja. Kolumba sekotāji nogalināja mūsu ļaudis, iznīcināja mūsu kultūru. Djego de Landa bija mūks, kas ieradās kopā ar konkistadoriem un tika iecelts par Jukatanas bīskapu. Viņš sadedzināja visas maiju grāmatas, ko vien varēja atrast, nosaucot tās par "sātana meliem". Vai varat iedomāties līdzīgu katastrofu Eiropā un ļaunumu, ko tā būtu nodarījusi? Pat Hitlera trieciennieki nedarbojās tik pamatīgi! Cik mēs zinām, no iznīcināšanas ir izglābtas tikai trīs grāmatas.

-    Tas ir skumji. Vai nebūtu brīnišķīgi, ja kādu dienu tiktu atrastas vēl kādas? Gameja no viņu paaugstinājuma apskatīja līdzenumu. Kas šī ir par vietu?

-     Sākumā es domāju, ka tas ir tīri zinātnisks centrs, kur pētījumi veikti tālāk no priesteru asiņainajiem rituāliem. Taču, jo vairāk es atklāju, jo vairāk pārliecinājos, ka patiesībā tā ir daļa no lielākas sistēmas. Varētu teikt, arhitektoniska mašīna.

-    Es gan nesaprotu.

-    Es īsti nezinu, vai pats saprotu. Viņš izvilka no krekla kabatas cigareti un aizsmēķēja to. Ar gadiem cilvēkam tiek piedoti nelieli netikumi. Viņš uzvilka dūmu. Ļaujiet man sākt ar kaut ko sīku. Ar frīzi un observatoriju.

-     Un kas būtu tas lielais?

-     Izvietojums, par kuru es runāju. Esmu atradis līdzīgus veidojumus citos izvietojumos. Kopā ar citām ēkām tie man atgādina visai lielu elektrisko shēmu.

Gameja nespēja nesmaidīt.

-Jūs gribat teikt, ka maiji pie citiem saviem veikumiem var pievienot arī datorzinātni?

-    Jā, vispārīgos vilcienos. Mēs neskatāmies uz IBM aparātu ar nebeidzamiem gigabaitiem, tā vairāk varētu būt kodu mašīna. Ja mēs zinātu, kā to lietot, varētu atšifrēt šajos akmeņos sagulušos noslēpumus. To novietojums nav nejaušs. Precizitāte patiesībā ir gluži labi redzama.

-    Tie gravējumi… tik savādi. Zirga galva. Vai tie hieroglifi kaut ko pauž par iegravējumiem?

-   Stāsta par garu ceļojumu pirms daudziem gadiem, ko veikuši simtiem cilvēku ar milzu bagātībām.

-    Vai esat to dzirdējis arī citos nostāstos par maijiem?

-    Tikai citās apmetnēs.

-    Bet kāpēc šeit, tik tālu no krasta?

-    Esmu par to domājis. Kāpēc to nav pieminekļos, kas atrodas Tulumā, tieši pie līča? Nāciet, es jums parādīšu kaut ko, kas varētu sniegt izskaidrojumu.

Viņi aizgāja līdz klajuma malai, kur atsākās mežs, tad devās starp kokiem, pamazām kāpjot zemāk. Kļuva vēsāks par dažiem grādiem; tuvāk pie lēni plūstošas upes gaisā vējoja dūņu smārds.

-    Skatieties uz krastiem! Či norādīja. Izskalošana liecina, ka reiz upe bijusi platāka.

-    Kāds uz pētījumu kuģa teica, ka Jukatanā nav ne upju, ne strautu.

-    Tā ir. Jukatana lielākoties ir kā liels kaļķakmens gabals. Kur kaļķakmenī ir caurumi, tur ir daudz alu un izraktās akas. Kampeče ir vairāk uz dienvidiem, tur teritorija ir mazliet citāda. Tuvāk Petenai un Gvatemalai lielās maiju pilsētas patiesībā ir izvietotas pie ūdeņiem. Tieši par to es domāju šeit varbūt šī laiva ir bijusi kā prāmis starp apdzīvotajām vielām.

-    Jums taisnība, tur bija upe, bet diez vai pietiekami liela tādam kuģim. Ar savu augsto priekšgalu un sāniem, ar izvirzīto pakaļgalu kuģis būvēts atklātai jūrai. Un vēl kas. Tie, ko es sākumā noturēju par zivīm, ir delfīni. Sālsūdens iemītnieki. Gameja uz brīdi apklusa. Kas tad tas?

Saules stari atspīdēja no kaut kā spoža, kas atradās tālāk.

Viņa pagāja dažus soļus lejup pa straumi, Či sekoja. Krastā bija piestājusi nolietota alumīnija plakandibene, kurai pievienots vecs motors.

-    Tie acīmredzot no kaut kurienes te ieklejojuši.

Či diez ko neinteresēja laiva, viņš pētīja pēdu nospiedumus dubļos un vērīgi paraudzījās apkārtējos brikšņos.

-    Mums jāiet prom, profesors klusām ierunājās un, cieši satvēris Gamejas roku, vadīja viņu līkločiem augšā pa uzkalnu, grozīdams galvu uz visām pusēm kā radara antenu. Netālu no virsotnes viņš apstājās un pakustināja nāsis, ošņādams gaisu kā suns.

-    Man tas nepatīk, viņš pusbalsī noteica.

-    Kas šeit notiek? Gameja čukstēja.

-    Es sajūtu dūmus un sviedrus. Plantāciju strādnieki. Mums jāiet prom.

Viņi pagāja gar meža malu, tad nogriezās uz taku, kas veda pāri līdzenumam. Kad abi šķērsoja klajumu starp diviem četrstūrainiem uzkalniem, aiz viena no tiem parādījās kāds vīrietis un nostājās viņiem ceļā.

Či plauksta sataustīja mačetes maksti; metālam pazibot, viņš to aši izvilka ārā un draudīgi kā samurajs izslēja aso dunci virs galvas. Viņa zods izslējās uz priekšu, demonstrējot izaicinājumu, kas bija tik ļoti pārsteidzis spāņu konkistadorus asiņainā karā pret profesora senčiem.

Gameja apbrīnoja, cik ātri gan šis maigais meža gars bija pārvērties par maiju kaujinieku. Uz svešinieku tas neatstāja nekādu iespaidu, viņš smaidīja, atklādams lielas spraugas dzeltenajos zobos. Mati bija melni, gari un taukaini, dzeltenīgā seja noaugusi ar rugājiem, kas tomēr neapslēpa sifilitiskās rētas. Viņš bija tērpies tradicionālā meksikāņu apģērbā platās biksēs, kokvilnas kreklā un sandalēs, bet pretstatā nabadzīgākā Jukatanas iedzīvotāja nevainojami koptajam izskatam šis vīrietis bija netīrās drēbēs un nemazgājies. Viņš izskatījās pēc metisa spāņa un indiāņa pēcnācēja -, un tas neglaimoja nevienai no abām tautībām. Bruņots viņš nebija, taču likās, ka paceltā mačele viņu neuztrauc. Pēc mirkļa Gamejai bija skaidrs šis aukstasinības iemesls.

Buenos dias, seiīor, seiīorci, atskanēja kāda balss.

No uzkalna otras puses bija parādījušies vēl divi viri. Tuvākajam bija mucai līdzīgs rumpis un īsas rokas un kājas. Virs sejas, kas izskatījās gluži kā no maiju gravējuma, pacēlās Elvisa Preslija stila frizūra. Acis bija slīpas, deguns plats, bet cietsirdīgā izskata lūpas likās kā divi aknu gabali. Vecās medību šautenes stobrs bija pavērsts pret viņiem.

Trešais svešinieks stāvēja aiz "Elvisa". Viņš bija lielāks nekā abi viri kopā, tīrs, baltās biksēs un kreklā, kas likās svaigi mazgāti, garā, melnā vaigubārda bija glīti apgriezta, tāpat arī biezās ūsas. Viņa vēders bija apaļš, bet apjomīgās rokas un kājas muskuļainas, rokā viņš nevērīgi turēja automātu M-16, bet pie platās jostas, kas balstīja vareno vēderu, karājās makstī ielikta pistole.

Mīlīgi uzsmaidot, viņš uzrunāja Či spāniski. Profesora skatiens pievērsās M-16, tad viņš lēni nolaida mačeti un ļāva tai nokrist zemē. Pēc tam viņš noņēma bisi no pleca un nolika to blakus mačetei. Dzeltenzobis bez brīdinājuma spēra soli uz priekšu un iesita profesoram pa seju.

Či svēra aptuveni simts mārciņu, no sitiena viņš gandrīz vai uzlidoja gaisā un nokrita zālē guļus. Gameja instinktīvi iestājās starp cietušo profesoru un viņa uzbrucēju, lai atvairītu nākamo sitienu, kas, viņasprāt, varētu sekot. Dzeltenzobis sastinga un cieši vērās viņā, pagalam pārsteigts. Gameja netrīsēja bailēs, viņa veltīja uzbrucējam dzalkstījošu un brīdinājuma pilnu skatienu, tad pagriezās un noliecās, lai palīdzētu profesoram piecelties. Kad viņa grasījās satvert Či roku, viņas galva tika parauta atpakaļ, it kā mali būtu ievilkti veļas rulli; mirkli likās, ka tiks norauts skalps.

Gameja centās saglabāt līdzsvaru un atkal tika pagrūsta. Dzeltenzobis bija aptinis viņas garos matus ap pirkstiem un pievilka tik tuvu sev klāt, ka, viņam smejoties, Gameja sāka rīstīties no viņa smakojošās elpas, kas oda pēc sīpoliem. Taču līdz baltkvēlei nokaitētās dusmās viņa gandrīz nejuta sāpes. Viņa mazliet atslāba, lai vājinātu uzbrucēja tvērienu un radītu iespaidu, ka vairs nepretojas; galva bija nedaudz pagriezta, un viņa ar acs kaktiņu varēja saskatīt vīrieša sandali. Gamejas sporta kurpē apautā kāja uzgula uz vīrieša kājas pacēlumu, un viņa koncentrēja visu savu simt trīsdesmit piecu mārciņu svaru uz papēdi un uzspieda pakustinot, it kā nodzēstu kūpošu cigaretes galu.

Dzeltenzobis izdvesa cūcisku rukšķi un atslābināja tvērienu. Ar acs kaktiņu Gamejai izdevās ieraudzīt viņa seju; no visa spēka viņa trieca ar saliektu elkoni pa degunu un vaigu kaulu, gandarījumā saklausot skrimšļu krakšķi. Uzbrucējs nelabi iebrēcās, un viņai izdevās atbrīvoties. Pagriežoties atpakaļ, Gameja jutās vīlusies, redzot vīrieti joprojām uz kājām. Viņš bija saķēris degunu, bet arī viņam dusmas vājināja sāpes, un viņš tuvojās, ar netīrajiem pirkstiem tverdams Gameju pie rīkles. Lai cik viņš bija nožēlojams, Gameja apzinājās, ka nespēs pretoties viņa svara un vīrišķīgā spēka dēļ. Varētu ar māņu kustību iebelzt viņam ar celi pa kājstarpi, varbūt šāda ielas kaušļa kustība viņu nepārsteigtu, bet tad viņa ar pirkstu kauliņiem iespiestos nelieša acu dobumos nez kā tas viņam patiktu! Gameja saspringa, redzot vīrieti atkal tuvojamies.

-     Basta! iekliedzās lielais vīrs, kas izskatījās pēc Pančo Viljas. Viņa lūpas joprojām smaidīja, taču acīs dzalkstīja dusmas.

Dzeltenzobis atkāpās. Viņš paberzēja seju, kur uz neveselās ādas veidojās zilums, un satvēra ar rokām kājstarpi. Viss bija skaidrs.

-    Gan es tevi dabūšu, vīrietis draudīgi sacīja angliski.

Gameja aši paspēra soli uz viņa pusi, un viņš atkāpās, izraisot savos biedros neķītru smieklu šalti.

Pančo Vilja likās ieintriģēts par šīs slaikās sievietes bezbailīgo reakciju. Viņš pienāca tuvāk.

-    Kas jūs esat? viņš vaicāja, vērdamies Gamejā ar caururbjošu skatienu.

-     Es esmu doktore Gameja Trauta, un tas ir mans gids, viņa ātri atbildēja, palīdzot profesoram piecelties. Či saprotošais skatiens vēstīja Gamejai, ka viņa nākotne var būt pavisam drūma, ja šie vīri uzzinātu, kas viņš ir. Viņš izlikās pazemīgi paklausīgs.

Lielais vīrs ar nicīgu skatienu pilnībā novērsās no Či un veltīja visu savu uzmanību Gamejai.

-    Ko jūs te darāt?

-    Es esmu amerikāņu zinātniece. Dzirdēju par vecām celtnēm un nācu apskatīt. Sarunāju ar šo vīru, ka viņš mani atvedīs uz šejieni.

Viņš bridi pētīja Gameju.

-    Un ko jūs atradāt?

Gameja paraustīja plecus un palūkojās apkārt.

-    Neko sevišķu. Tikko ieradāmies. Redzējām vienīgi dažus grebumus, tas arī viss. Šaubos, vai te ir daudz, ko redzēt.

Pančo Vilja iesmējās un sacīja:

-Jūs nezinājāt, kur skatīties. Es jums parādīšu.

Viņš noskaldīja pavētniecisku vārdu birumu spāņu valodā. Dzeltenzobis iebakstīja ar bisi Gamejai, bet atkāpās, tiklīdz viņa uzmeta iznīcinošu skatienu. Nu viņš koncentrēja visu savu niknumu uz doktoru Či, apzinoties, ka Gamejai tas nepatīk. Viņi aizgāja līdz klajuma tālākajam galam, kur bija izrakts kāds ducis bedru. Gandrīz visas bija tukšas, bet viena pilna ar māla traukiem.

Uzklausot Pančo pavēli, Elviss izvilka no bedres divus podus un piebāza vispirms vienu, tad otru Gamejai pie sejas.

-     Šito meklējat? lielais vīrs noprasīja.

Viņa dzirdēja Či skaļo elpas vilcienu un cerēja, ka to nav ievērojuši citi.

Saņēmusi vienu podu rokās, viņa apskatīja melnos zīmējumus uz krēmkrāsas virsmas. Redzamā aina attēloja vēsturiskus vai leģendārus notikumus. Trauki bija tieši tāda veida keramikas paraugi, par kuriem agrāk bija ieminējies doktors Či. Viņa pasniedza podu atpakaļ.

-     Ļoti skaists.

-    Ļoti skaists, atkārtoja Pančo Vilja. Ļoti skaists. Ha-ha! Ļoti skaists!

Pēc īsas un skaļas apspriešanās laupītāji vadāja savus gūstekņus vēl kādu brīdi, pirmais gāja Pančo Vilja, gājienu noslēdza Elviss un Dzeltenzobis ar savām šautenēm. Viņi devās uz apaugušu pakalnu, kas bija daļēji atsegts, un zem zāles varēja redzēt akmeņus. Pančo iegāja caur izvirzītu arku un uzreiz izzuda skatienam. Gameja ieraudzīja, ka zemē paveras liela ieeja. Viņi nokāpa pa nevienādiem, raupji darinātiem pakāpieniem un iekļuva drēgnā, pustumšā apakšzemes kambarī ar ļoti augsti novietotu jumtu.

Lielais vīrs sacīja dažus vārdus profesoram, tad atstāja abus vienus.

-    Vai ar jums viss kārtībā? Gameja apjautājās profesoram, teiktajam atbalsojoties telpā.

Viņš paberzēja sejas pusi, kas joprojām bija no sitiena piesarkusi.

-     Es izdzīvošu, bet nevaru gan teikt to pašu par to lopu, kas man iesita. Un kā jums?

Pamasējusi sāpošo galvu, Gameja sacīja:

-    Man tik un tā vajadzētu likt ilgviļņus.

Pirmo reizi stingā seja atplauka platā smaidā.

-    Paldies! Es būtu jau beigts, ja jūs neiejauktos.

-    Varbūt, Gameja bilda. Atceroties profesora pacelto mačeti, viņa iedomājās, ka viņš droši vien būtu notriecis Dzeltenzobi zemē. Viņa palūkojās atpakaļ uz kāpnēm, pa kurām visi bija nonākuši lejā. Ko tas lielais vīrs teica?

-    Viņš nemaz nepūlēšoties mūs sasiet. Te ir tikai viena izeja. To viņš liks kādam apsargāt, un, ja mēs mēģināsim aizbēgt, mūs nogalinās.

-     Skaidrāk vairs nevar izteikties.

-   Tā ir mana vaina, Či drūmi ieminējās. Man nevajadzēja jūs vest uz šejieni. Es nemūžam nebiju iedomājies, ka laupītāji šo vietu ir uzgājuši.

-     Spriežot pēc trauku daudzuma, viņi ir krietni papūlējušies.

-   Tajā bedrē sakrautie senie priekšmeti ir simtiem tūkstošu, varbūt pat miljonu dolāru vērti. Tas lielais vīrs ir priekšnieks, abi pārējie vienkārši nolīgti darboņi. Cūkas. Či uz bridi apklusa. Labi, ka jūs nepateicāt, kas es esmu.

-    Es nezināju, cik tālu jūsu slava izplatījusies, tomēr negribēju, lai viņiem rastos kāda izdevība uzzināt, kas jūs esat. Gameja pavērās uz augsto jumtu, kas bija tikko saskatāms pa ieeju ieplūstošajā gaismā. Kur mēs atrodamies?

-   Tā ir cenote, aka, šeit dzīvojošie cilvēki nāca te pēc ūdens. To es atradu savā otrajā gājienā. Nāciet, es jums parādīšu.

Viņi devās apmēram simt pēdu dziļāk. Kļuva arvien tumšāks, tad, kad viņi bija nonākuši pie liela ūdens baseina, atkal gaišāks. Akmeņainajā jumtā, kas, pēc Gamejas domām, bija aptuveni sešdesmit pēdu augstumā, pa kādu atveri iespiedās gaisma. Baseina tālākajā galā pletās stāva siena, kas slējās pret spokaini apspīdētajiem griestiem.

-    Ūdens ir tīrs, doktors Či sacīja. Lietus satek zem kaļķakmens un rod ceļu caur tādiem caurumiem kā šis uz apakšzemes alām.

Gameja apsēdās uz zema rifa.

-Jūs zināt šos tipus, viņa sacīja. Kā jums šķiet, ko viņi darīs?

Doktoru Či pārsteidza viņa ceļabiedres rāmais noskaņojums. Taču viņš sev atgādināja, ka par to nevajadzētu brīnīties šī sieviete bija bez bailēm aizsargājusi viņu un mēģinājusi izrēķināties ar vīrieti, kas uzbrucis viņam.

-    Mums ir mazliet laika. Viņi nedarīs neko, līdz vienosies ar uzpircējiem, kas viņus salīguši, ko darīt ar amerikānieti.

-    Un tad?

Viņš izpleta rokas.

-     Diez cik daudz iespēju nav. Tie ir bagātīgi izrakumi, un viņi tos negribēs pamest. Un to viņiem nāksies darīt, ja viņi ļaus mums aiziet.

-Tātad viņiem būtu labāk, ja mēs pazustu no zemes virsas. Nevienam nav zināms, kur mēs atrodamies, taču viņi to nenojauš. Cilvēki var nodomāt, ka mūs ir apēdis jaguārs.

Či sarauca pieri.

-    Viņi nebūtu tik droši parādījuši mums savu laupījumu, ja iedomātos, ka mēs varētu kādam pastāstīt.

Gameja paraudzījās apkārt.

-    Varbūt jūs zināt kādu slepenu izeju no šejienes?

-    No galvenā kambara atiet vairākas ejas. Tās vai nu izbeidzas, vai arī noiet zem ūdens līmeņa un nav caurejamas.

Gameja piecēlās un piegāja pie ūdensmalas.

-    Kā jums liekas, cik te ir dziļš?

-    Grūti pateikt.

-Jūs pieminējāt zemūdens alas. Vai ir kāda iespēja, ka tās iziet kaut kur virspusē?

-    Varētu būt. Jā. Apkārtnē ir arī citas aku atveres.

Gameja bridi stāvēja pie ūdensmalas, mēģinot ar acīm noteikt dziļumu.

-    Ko jūs darāt? profesors uzsauca.

-    Jūs dzirdējāt, ko tas maita teica. Viņš grib mani dabūt. Gameja ielēca ūdenī un kraulā aizpeldēja līdz vidum. Ziniet, viņš neatbilst manai gaumei, viņa sacīja, un teiktais atbalsojās kambarī. Ūdenim nošļakstot, viņa ienira rāmajā baseinā.

19 . nodaļa

DevītāJūclze, Arizonā

Kādu laiku Ostinam likās, ka negaiss neuznāks. Samilzušie melnie padebeši, kas bija krājušies visu pēcpusdienu draudīgās kārtās, aizķērās aiz kādas robainas virsotnes. Kad Ostins un Ņina gāja apkārt rančo teritorijai, viņi izskatījās kā pāris, kas, baudot atpūtu, devies pastaigā, un tieši tādu iespaidu Ostins vēlējās atstāt uz jebkādiem neredzamiem novērotājiem. Viņi apstājās zem zilgi zaļajiem pcilo varde koka zariem un raudzījās plašajā, mierpilnajā ainavā. Rietošās saules stari meta zeltainu, bronzas un kapara krāsas atblāzmu uz kalnu nogāzēm.

Ostins maigi saņēma Ņinu aiz pleciem un, nemanot nekādu pretestību, pievilka viņu tuvāk, jūtot viņas ķermeņa siltumu.

-    Vai esat pārliecināta, ka man neizdosies pierunāt jūs doties prom?

-    Tā būtu vienīgi laika tērēšana, Ņina sacīja. Es gribu redzēt visu, kas notiks.

Viņu lūpas gandrīz saskārās, un jebkurā citā reizē šī romantiskā noskaņa vedinātu uz skūpstu. Ostins ieskatījās Ņinas pelēkajās acīs, kur atmirdzēja saulrieta oranžās liesmiņas; viņš juta, ka Ņina patiesībā ir tālu prom, viņa kavējas domās pie saviem nogalinātajiem draugiem un darbabiedriem.

-    Es saprotu, viņš bilda.

-     Paldies! Es to ļoti novērtēju. Viņa cieši raudzījās tuksnesī, kas tinās arvien lielākā tumsā. Kā jums liekas, vai viņi ieradīsies? Ņina jautāja.

-     Manuprāt, par to nav šaubu. Kā viņi var atteikties no tādas ēsmas?

-    Neesmu pārliecināta, ka viņi joprojām meklē mani.

-    Es runāju par to romiešu krūšutēlu. īsts ģēnija darbs.

-      Tie bija kolektīvi pūliņi, Ņina smaidot attrauca. Mums bija nepieciešams modelis, kas izskatītos kā Romas imperators. Polam varen labi padodas datorgrafika. Viņš sameklēja vienu fotogrāfiju, "noskuva" to, padarīja matus plānākus, saķemmēja Jūlija Cēzara stilā un bleizera vietā "uzvilka" bruņukreklu. Piepeši satraukdamās, viņa pajautāja: Jūs taču nedomājat, ka admirālis Sendekers varētu sadusmoties, ja uzzinātu, ka viņa seja izmantota par modeli?

-     Manuprāt, viņš pat justos glaimots. Varbūt viņam būtu kas sakāms par to, ka tiek iemūžināts kā imperators. Un sejas izteiksme ir pārāk labsirdīga. Ostins paraudzījās uz melnējušām debesīm. Liekas, galu galā mēs to negaisu sagaidīsim.

Padebešu gūzma bija atbrīvojusies no kalnu virsotnēm un aši slīdēja viņu virzienā. Kalni izskatījās tumši brūni. Pāri tuksnesim atbalsojās klusināti pērkona dārdi. Saules stari likās sapluinīti un krietni padzisusi.

Viņi apstājās, lai ieslēgtu netālu no nojumes atstāto divu autobusu iekšējo apgaismojumu, un tad dzeltenās gaismas atblāzmā devās uz drupām pie rančo, kur Trauts komplektēja apsargu komandu.

Vingeiti, noguruši no rakšanas un sijāšanas, bija agri devušies atpakaļ uz savu moteli. Neds, Karls un Zavala bija izvietojušies apkārt teritorijai aiz vecā aploka. No viņu vietām varēja skaidri pārredzēt tuksnesi, kas stiepās līdz pat apvārsnim. Iestājoties tumsai, bija plānots, ka ieradīsies papildspēki, lai apsargātu ceļu.

Ostinam un Ņinai ieejot rančo, vēja brāzma uzsita gaisā smilšu virpuli, pret zemi triecās milzīgas lietus lāses. Trauts bija virtuvē, vienīgajā daļā, kur bija saglabājies jumts. Pa dažām spraugām ieplūda lietus un ātri vien radīja strautiņus uz klona grīdas, tomēr visā visumā ēkas iekšpuse bija samērā sauss un labs patvērums. Pa robaino atveri, kur bija atradušās durvis, varēja saskatīt autobusus. Spraugas starp ķieģeļiem pavēra skatu uz visām pusēm.

Vējš un lielus bija tikai sākums. Tuksneša negaisam ar to nepieliek, ka tas atbrāžas un pa reizei uzšķiļ zibens dzirksti; tas izvēlas kādu vietu un kavējas pie tās ilgāk, gāžot kā ar spaiņiem un ik pēc mirkļa šaustot to ar izlocītām zibens bultām. Tas uzbrūk ar ļaunprātību, kāda ir vairāk raksturīga cilvēka dabai, un pātago zemi kā ar zenītartilērijas šāviņiem, kuru uzdevums iznīcināt ienaidnieku vai piespiest to padoties.

Gandrīz neatslābstošajā stroboskopiskajā apgaismojumā šļācošās lietus lāses likās sasalušas. Kamēr Trauts veica vizuālo pārbaudi, Ostins sazinājās ar apsargiem, izmantodams rāciju, un nācās kliegt, lai cits citu sadzirdētu pērkona dārdos un lietus plīkšķēšanā.

Apsargiem bija piekodināts zvanīt ik pēc noteikta brīža un nekavējoties tādā gadījumā, ja gadās kaut kas neparasts. Vīri, kas dežurēja ap teritoriju, tika saukti viņu pašu vārdos. Seši apsargi, kas bija izvietojušies pie vecā degvielas uzpildes punkta, apzīmēja sevi par A komandu. Helikoptera grupai, kuru dēvēja par B komandu, bija tikai jāklausās, pašiem klusējot.

Oslina radio sprakšķēja gluži kā no statiskās elektrības, taču patiesībā tas bija lietus.

-    Neds bāzei. Nav nekā.

-    Sapratu! Ostins atsaucās. Pieslēdzies, Kari!

-     Karls. Tas pats, atskanēja pēc mirkļa.

-   Tas pats, tas pats, atsaucās Džo, ņemot pie sirds Ostina aizrādījumu izteikties iespējami īsi.

Atskanēja signāls no ceļa:

-    A komanda. Nekā.

Vētra ilga gandrīz vai stundu, un, kad tā pārvietojās tālāk, tās atnestā priekšlaicīgā tumsa neatstājās, to pārtrauca vienīgi attālie zibens uzliesmojumi. Atsvaidzinātais gaiss spēcīgi smaržoja pēc vībotnēm. Apsargu posteņi turpināja ziņot par stāvokli, joprojām viss bija bez pārmaiņām. Taču tad pienāca ziņojums no ceļa komandas.

-    A komanda bāzei. Tuvojas mašīna. Ieņemam vietas.

Komandas darbības plānā bija paredzēts norīkot divus vīrus braucamā apturēšanai, diviem tie jāpiesedz. Viens uzmanīs sedzēju aizmuguri, bet sestais sazināsies ar pārējiem pa radio. Ostins aizgāja pie durvīm un, acis piemiedzis, raudzījās uz ceļu. Tumsā kā niecīgi punktiņi mirgoja priekšējie lukturi.

-    Auto saņem signālu apstāties… apstājās. Tuvojamies uzmanīgi, pēc minūtes atskanēja ziņojums.

Ostins aizturēja elpu. Nevienam nebija nekāda iemesla apmeklēt šo vietu vēlā vakarā. Viņš iztēlojās vīrus, kas tuvojas no abām pusēm ar gatavībā saslietiem šaujamieročiem, un cerēja, ka tas nav radīts uzmanības novēršanai no īstajām briesmām, kuras uzglūn no citurienes. Viņš ātri sazinājās ar pārējiem apsardzes punktiem. Tuksneša pusē viss bija mierīgi.

Pēc dažiem spriedzes pilniem mirkļiem atkal ierunājās ceļa komanda:

-    A komanda. Balss izklausījās atslābināta. Vai jūs pazīstat kādu, ko sauc Džordžs Vingeits?

-Jā, atsaucās Ostins. Kas ir ar viņu?

-    Viņš vada mašīnu.

-     Pavecs vīrs, ar baltiem matiem un bārdu?

-    Tieši tā. Apgalvo, ka strādā jūsu izrakumos.

-    Taisnība. Vai sieva ir kopā ar viņu?

-     Nē. Viens pats.

-    Ko viņš te dara?

-    Sieva esot aizmirsusi savu kabatas grāmatiņu atstājusi autobusa vannasistabā. Viņš būtu braucis ātrāk, bet gaidījis, kamēr vētra beidzas. Ko darīt?

Ostins iesmējās.

-     Labs ir, laidiet viņu iekšā.

-     Skaidrs. Iekšā un ārā.

Pēc brīža lukturu gaisma pāršķēla tumsu, mašīnai pārvietojoties pa ceļu. Vingeitu buiks apstājās starp autobusu un nojumi. Atvērās durvis, no tā izkāpa Vingeits un pazuda aiz stūra. Pēc kādas minūtes garais stāvs atkal parādījās, nesdams kaut ko padusē iespiestu, tad apstājās un izdarīja kaut ko dīvainu pagriezās pret rančo un pamāja. Ostins bija pārliecināts, ka tas nav nejaušs žests. Pēc tam vīrietis iekāpa mašīnā un brauca prom. Ostins pagriezās pret Ņinu, kas bija atradusi kādu vecu miesnieka bluķi un apsēdusies uz tā. Acīmredzot viņa bija ievērojusi neizpratnes pilno izteiksmi Ostina sejā.

-     Vai kaut kas noticis? viņa bažīgi apjautājās.

-    Nē, viņš attrauca, lai nomierinātu Ņinu. Veltīga trauksme.

Pēc kādas minūtes ceļa komanda ziņoja:

-    Iebraucējs ir prom. A komanda atslēdzas.

-     Paldies, labi pastrādāts. Bāze atslēdzas.

Trauts paraustīja plecus.

-    Varbūt šonakt tas nav paredzēts.

Ostins nejutās pārliecināts.

-    Varbūt, viņš piebalsoja, sakozdams žokļus.

Neviens nebrīnījās, ka pēc piecpadsmit minūtēm ieskanējās Trauta mobilais telefons. Viņš bija visu laiku pūlējies sazināties ar Gameju un lūdzis pateikt, lai viņa piezvana. Pols izvilka no kabatas mazo 'Motorola" telefonu.

Pēc brīža viņš ierunājās:

-    Ne ziņas? Vai jūs varētu palūgt, lai "Nērejs" piezvana man uzreiz, tiklīdz dabū kādu ziņu no viņas? Jā, es labprāt parunātos. Sveiks, Rudij! Viņš bridi klausījās, saraucis pieri. Labs ir. Es teikšu Kurtam un tad atkal sazināšos ar tevi. Tas ir gan dīvaini, viņš sacīja, kad bija izslēdzis telefonu. Rudijs bija nodibinājis fiktīvu korporāciju, kas koordinē šo projektu ar izdomātu vārdu un telefona numuru, kurš atbilst NZJA centrālajam birojam. Nesen viņiem piezvanījusi Montānas štata policija. Liekas, viņi saņēmuši kādu vecāku pāri, kas klīdis pa šoseju. Stāstījuši kaut ko neticamu ka bijuši nolaupīti.

Ostins nemitīgi prātoja par to, kāpēc nekas nenotiek, tāpēc visai labi nebija ieklausījies.

-    Vai teica kaut ko par NI.O? viņš jautāja.

-     Manuprāt, mēs nedrīkstam to palaist garām bez ievērības. Viņi stāstot, ka esot turēti ieslēgti pāris dienu un ka bijuši ceļā uz arheoloģiskiem izrakumiem Arizonā.

Ostins saausījās.

-    Vai policijai ir zināmi uzvārdi?

-     Vingeiti.

Ostina uztvere bija notrulinājusies gan vētras, gan vienmuļības dēļ. Nu viņa galvā ieskanējās trauksmes zvans.

-    Sasodīts! viņš iesaucās. Pol, ziņo, lai helikopters ātri lido šurp! Un A komanda arī. Viņš izgāja ārā, un, kad bija pusceļā starp rančo un autobusiem, nojume uzsprāga gaisā dzeltensarkanās liesmās. Ostins nokrita uz vēdera zemē, apsedza galvu ar rokām un ierakās ar seju slapjajās smiltīs. Pēc neilga brīža eksplodēja propāna tvertnes autobusos, satricinot zemi un pārvēršot nakti par dienu. No debesim lidoja dzalkstījoši metāla gabali, taču vējš, kas sekoja pēc vētras, lielāko daļu aiznesa projām, un tikai dažas karstas dzirksteles apsvilināja viņa plaukstu virspuses.

Krītošo šķembu plakšķēšana beidzot aprima. Oslins pacēla galvu un izspļāva smiltis no mutes. Nebija vairs ne autobusu, ne nojumes, to vietā sprakšķēja uguns. Zeme ap liesmām bija noklāta ar sarkani gailošām oglēm.

Kad Ostins bija pārliecināts, ka sprādzieni pilnībā beigušies, viņš piecēlās un piegāja tuvāk pie degošajiem gružiem tas bija viss, kas palicis no autobusiem un nojumes.

Klāt piesteidzās Trauts un Ņina.

-     Kurt, vai ar jums viss kārtībā? Ņina bažīgi apjautājās.

-   Jā. Ostins lūkojās uz liesmojošo sārtu un notrausa vēl dažus smilšu graudus no mēles. Bet man labāk patīk, ja uguņošana ir Ceturtajā jūlijā.

Pēc brīža ieradās Karls, Neds un Džo; tad no visām pusēm gaismā iznira tumsas klātie stāvi. A komanda skrēja klāt, nevēlēdamās palikt nomaļus, viņu apjukuma pilnos izsaucienus noslāpēja helikoptera rūkoņa. Pilots pamanīja liesmas un dzirksteles, tāpēc pabrauca nostāk un nolaidās blakus rančo.

Ostina smadzenēs aši sāka saslēgties domu loks.

-     Pol, vai tev ir moteļa numurs, kur Vingeiti apmetušies?

-    Jā, tas ir mana mobilā telefona atmiņā.

-    Piezvani uz turieni un uzzini, vai viņi tur vēl ir.

Trauts nospieda taustiņus un palūdza savienot ar Vingeitu istabu.

Viņš pagriezās pret Ostinu.

-     Es runāju ar nakts administratoru. Misters Vingeits samaksājis, bet viņa mašīna vēl esot tur. Viņš aiziešot un pieklauvēšot pie durvīm.

Administrators pēc brīža atkal pienāca pie telefona.

-   Nomierinieties, ser, Trauts rāmi sacīja. Uzklausiet mani! Zvaniet policijai! Istabā neko neaiztieciet!

Trauts izslēdza telefonu un pagriezās pret Ostinu.

-Administrators klauvējis pie Vingeitu istabas, bet neviens nav atsaucies. Viņš pavēris durvis, tās nav bijušas aizslēgtas, un iegājis iekšā. Dušā bijis līķis. Sieviete. Misis Vingeita.

Ostina žokļi cieši sakļāvās.

-     Vai misters Vingeits kaut kur redzams?

-    Nē. Administrators teica, ka viņš acīmredzot ar kādu garāmbraucēju aizlavījies prom.

-    Es domāju gan!

-     Kas šeit notiek? Ņina jautāja.

-    Tagad nevaru paskaidrot. Mēs drīz būsim atpakaļ.

Atstājot Zavalu, lai viņš .cenšas kaut cik likvidēt sajukumu,

Ostins tin Trauts metās pie helikoptera. Pēc brīža tas atkal bija pacēlies gaisā. Viņi devās šosejas virzienā un lidoja virs tās, līdz sasniedza košo moteļa neona izkārtni, un nolaidās automašīnu stāvvietā.

Policija jau bija ieradusies un pārbaudīja istabu. Ostins pazibināja savu identifikācijas karti, izvairīgi stādīdamies priekšā kā no federālās aģentūras, cerēdams, ka viņu noturēs par FIB aģentu. Lai ieskaidrotu, ko NZJA darbinieki dara slepkavības vietā, būtu nepieciešams ilgāks laiks. Policija īpaši neiedziļinājās viņa apliecībā, uz viņiem atstāja iespaidu šā aģenta pēkšņā ierašanās no debesīm kopā ar skarba izskata komandu.

Misis Vingeitas ķermenis bija saļimis dušas kabīnē. Viņa bija tērpusies sārtā frotē rītakleitā, acīmredzot bija nogalināta, kad iznākusi no dušas, un tad iegrūsta atpakaļ kabīnē. Asinis nekur neredzēja, bet viņas galva bija pagriezta dīvainā leņķī. Ostins izgāja ārā, kur Trauts atkal sazinājās ar NZJA galveno biroju.

-    Vingeiti ar savu sākotnējo pieteikumu iesūtīja savas fotogrāfijas, Trauts sacīja.

-    Motelim noteikti ir fakss, Ostins ieminējās.

Viņi aizgāja uz moteļa administrācijas kabinetu, un Trauts stādījās priekšā, ka esot tas, kurš pirms tam zvanījis viņiem. Administrators sacīja, ka viņiem ir fakss, gandrīz vai pilnīgi jauns, un pateica numuru Trautam, kurš savukārt to paziņoja NZJA. Pēc dažām minūtēm parādījās fotogrāfijas. Attēlos redzamie pavecie ļaudis nc mazākajā mērā nelīdzinājās šiem Vingeitiem, dzīviem vai mirušiem.

Ostins un Trauts izjautāja administratoru, tuklu pusmūža vecuma vīru ar papliku galvvirsu. Viņš joprojām bija satriekts, bet izrādījās labs liecinieks. Gadiem ilgi atrazdamies pie viesu reģistrācijas galda, viņš bija pieradis saskatīt dažādus sīkumus.

-     Redzēju, kā Vingeiti ierodas vēlā pēcpusdienā un ieiet savā istabā, viņš stāstīja. Tad uznāca vētra. Kad lietus pierimās, Vingeitu auto izbrauca ārā. Pēc neilga laika tas atkal atgriezās. Vingeits aizgāja uz savu istabu un pēc īsa brīža iegriezās pie manis un samaksāja. Skaidrā naudā. Es viņu gandrīz vai nepazinu, administrators sacīja.

-    Kā tad tā? Ostins apjautājās.

-     Ha, viņš bija noskuvis visu savu bārdu. Nesaprotu, kāpēc viņam to vajadzētu darīt, tā rēta uzreiz ir redzama.

-    Ticat vai ne, bet es nesaprotu, par ko jūs tagad runājat, Ostins sacīja.

Administrators ar pirkstu novilka pāri vaigam, no acs līdz pat lūpas kaktiņam.

-    Gara rēta no acs līdz mutei.

Ostins un Trauts runāja ar administratoru, līdz ieradās policija, lai viņu izjautātu. Tad viņi iekāpa helikopterā, un pēc Ostina norādījumiem pilots pārlidoja ceļus, kas atradās apkārt izrakumu vietai. Viņi redzēja dučiem gailējošu priekšējo lukturu, taču nebija iespējams pateikt, kurā mašīnā brauc Vingeits. Un vai vispār viņš ir mašīnā. Viņi laidās atpakaļ uz rančo, kur sārta liesmas bija redzamas no vairāku jūdžu attāluma.

Ostins informēja Ņinu un Zavalu, kas nolicis motelī, par misis Vingeitas noslepkavošanu un viņas vīra pazušanu.

-     Es nespēju noticēt, ka misters Vingeits ir viens no viņiem, Ņina sacīja.

-    Tāpēc viņš ātri aizmuka. Viņam vajadzēja tikai sekundi, lai ieliktu bumbu nojumē. Aukstasinīgs darbonis, lai kas viņš būtu. Izdarīja lo visu mūsu acu priekšā.

Ņina noskurinājās.

-    Bet kas bija tā nabaga sieviete?

-     To mēs kādu laiku nezināsim. Varbūt ari nekad. Viņš uz bridi apklusa. Es visu laiku domāju par to Vingeitu vai kā viņu sauca. Viņš it kā izaicināja mūs tieši pirms bumbas sprādziena. Bet ir kaut kas vēl. Viņam nebija tūlīt jāskujas, viņš varēja aizbraukt ar savu bārdu un izdarīt to vēlāk. Gandrīz vai liekas, ka viņš ņirgājas par mums. Vai ari izrāda savu nicinājumu.

Zavala centās mazliet uzlabot visiem garastāvokli.

-    Vismaz admirālis neuzzinās, ka mēs esam rotaļājušies ar viņa cēlo profilu.

-    Varbūt viņš jau to zina, Džo.

-     Jā-ā, droši vien tev taisnība. Zavala uzlika rokas uz gurniem un paskatījās uz dzirkstelēm pelnos. Un ko tagad?

-     Citi var pieskatīt šo vietu. Mēs dosimies uz Tūksonu un kaut kur apmetīsimies izgulēties. No rīta lidosim atpakaļ uz Vašingtonu.

-     Šie zeļļi bija daudz viltīgāki un labāk organizēti, nekā mēs iedomājāmies, Zavala sacīja. Viņi ņēma vērā asiņaino mācību, ko bija dabūjuši uz "Nēreja".

-     Neizšķirts. Ostina acis atkal iezaigojās ledainā aukstumā. Redzēsim, kas beigās iegūs izšķirošo punktu.

20 . nodaļa

Jukatanā, Meksikā

Spiediens Gamejas ausīs apliecināja iekšējam dziļuma noteicējam, ka viņa atrodas vairāk nekā trīsdesmit pēdu zem melnās ūdens virsmas. Viņa kustējās uz priekšu un atpakaļ kā akvārija zivs barības meklējumos, ar līkloču kustībām pakāpeniski virzoties augšup. Taustei aizvietojot redzi, rokas pārbaudīja neredzamās sienas slideno virsmu.

Iepriekšējā gadā Gameja pārmaiņas pēc bija uzsākusi trenēties brīvajā niršanā, iztiekot bez jebkādiem elpošanas aparātiem. Viņa ar baudu ienira bez apgrūtinošajām ūdenslīdēja ierīcēm un, attīstot savu plaušu ietilpību, spēja izturēt vairāk nekā divas minūtes.

Kaļķakmens virsma bija nosēta ar gropēm, plaisām un maziem caurumiem; taču neviens nebija tik liels, lai pa to varētu izkļūt ārā. Gameja iznira augšā, peldēja pāri baseinam un pievilkās pie malas, lai atpūstos un atvilktu elpu.

Či manīja vilšanos viņas acīs.

-    Nekā?

-    Mucbo tiada. Pilnīgi nekā. Lūdzu, piedodiet manu spāņu valodu! Notraukusi ūdeni no acīm, viņa paraudzījās visapkārt dobumam. Jūs teicāt, ka no šīs vietas ved dažas ejas.

-Jā, esmu tās izpētījis. Tās visas beidzas ar strupceļu, izņemot vienu, bet to aizšķērso ūdens.

-    Vai jums ir kāda ideja, uz kurieni ved tas ar ūdeni pildītais tunelis?

-     Manuprāt, tas, tāpat kā citi, beidzas mazā baseinā, kas piepildās vai ne atkarībā no gruntsūdens līmeņa. Ko jūs gribējāt atrast baseinā?

Gameja atglauda matus atpakaļ un izspieda no tiem krietnu ūdens daudzumu.

-     Es cerēju atrast kādu atveri, pa kuru varētu nokļūt citā alā vai tikt ārā virs ūdens līmeņa. Tūlīt atgriezīšos. Viņa piecēlās un, aizgājusi pie kāpnēm, kas veda uz ieeju alā, klusu uzkāpa pa tām un augšgalā nozuda. Pēc brīža viņa atgriezās. Nav nekādu cerību aizlavīties garām sargam, viņa sacīja nožēlas pilnā balsī. Viņi aizkrāvuši ieeju ar laukakmeņiem. Mēs tos varētu izkustināt, taču sargs mūs sadzirdētu, ja mēs to censtos darīt.

Uzlikusi rokas uz gurniem, Gameja atkal aplūkoja viņu ieslodzījuma vietu, skatiens apstājās pie gaismas strēles, kas spīdēja pa spraugu augstajos griestos virs baseina.

Či sekoja viņas skatienam.

-     Senči izraka lo caurumu, lai nolaistu spaiņus akā. Tad viņiem nevajadzēja skraidīt pa kāpnēm ik reizi, kad gribēja uzvārīt bļodu zupas.

-    Tas nav vidū, viņa ieminējās; atvere patiešām bija tuvāk vienai sienai.

-     S(. Rokoties no augšas, viņi nevarēja zināt, kur tieši ir baseina centrs. Bet tas neko nemainīja, kamēr vien bija iespējams nolaist auklu un piepildīt spaiņus.

Gameja piegāja pie ūdensmalas un raudzījās augšup uz caurumu. Tas bija stipri aizaudzis, tādējādi mazinot pieeju dienas gaismai.

-    Izskatās pēc vīteņaugiem, kas nokarājas tur lejā.

Či piemiedza acis un pavērās kupolveidīgajos griestos.

-    Tā varētu būt. Mana redze vairs nav tāda, kā reiz bija.

Nu bija Gamejas kārta piemiegt acis. Nevarētu gan teikt, ka

profesoram ir kādas problēmas ar acīm pat ar savu nevainojamo redzi viņa ar grūtībām saskatīja vairākas stīgas. Viņa pavērās zemāk. Sienas lielākā daļa bija ēnā. Nebija nekāda iemesla iedomāties, ka tā varētu būt citāda nekā viņas iztaustītā zemūdens daļa.

-     Sliktā apgaismojumā ir grūti pateikt, bet no šejienes izskatās, ka tā siena liekas vieglāk pieejama nekā dažas klintis, pa kurām esmu uzkāpusi Rietumvirdžinijā. Žēl gan, ka mums nav radžu zābaku un cirtņa. Viņa iesmējās. Es pat samierinātos ar šveiciešu armijas nazi.

Či aizdomājies brīdi vērās tukšumā.

-    Man varbūt ir kaut kas labāks nekā šveiciešu armijas nazis.

Viņš iebāza roku aiz krekla, pārlaida ādas saiti pāri galvai un pasniedza to Gamejai. Vājajā apgaismojumā kareklis, kas bija piesiets pie saites, izskatījās pēc plēsīga putna galvas.

Gameja pasvārstīja priekšmetu saujā. Zaļās acis mirdzēja pat vājajā alas apgaismojumā, baltais knābis likās spīguļojam.

-     Skaists. Kas tas ir?

-     Amulets. Vētru dievs Kukulkans. Maijiem tas bija līdzinieks acteku Kecalkoatlam, Spalvainajai Čūskai. Galva viņam ir pagatavota no vara, acis no nefrīta, knābis no kvarca. Es nēsāju to līdzi labai veiksmei, kā arī cigāru apgriešanai.

Apaļā pamatne iegūla Gamejas rokā. Viņa aptaustīja īso, trulo knābi.

-    Sakiet man, doktor Či, cik ciets ir kaļķakmens?

-    Tas sastāv no kalcija karbonāta un senām gliemežvāku nogulām. Ciets, bet trausls, kā jau varētu sagaidīt.

-    Es iedomājos, ka varētu izcirst tajā sienā robus, kur atbalstīt rokas un kājas, lai uzrāptos līdz tiem vīteņaugiem. Viņa nebija tikusi skaidrībā, ko darīs, kad tiks ārā no alas, bet gan jau kaut ko izdomās.

-Tas ir iespējams. Kvarcs ir gandrīz tikpat ciets kā dimants.

-    Tādā gadījumā es labprāt aizlienētu šo mazo čūskveida putnu uz kādu brīdi.

-    Bet lūdzu! Či sacīja. Dievu vara mums var izrādīties nepieciešama, lai izpestītu mūs no šā kazemāta.

Gameja ieslīdēja ūdenī, pārpeldēja pāri baseinam, tad aizgāja gar sienu līdz nelielam izvirzījumam kaļķakmenī. Pieturoties pie klintsradzes ar vienu roku, viņa pasniedzās un uztaustīja pietiekami lielu caurumu, kur ievietot pirkstus. Izmantojot amuletu par cietu kaltu, viņa to paplašināja, lai ar pirkstiem varētu ieķerties sienā, pēc tam pievilkās augšup un, atbalstījusi celi uz radzes, izcirta vēl vienu caurumu nedaudz augstāk.

Kad bija iespējams nostāties pilnā augumā, darbs veicās ātrāk, un pa mazam gabaliņam viņa virzījās augšup. Piespiežoties pie klints cietās virsmas ar seju, varēja tuvāk apskatīt kaļķakmens struktūru. Kā jau viņai likās, siena bija ieplaisājusi, ar negludumiem. Viņa izmantoja dabiskos pieķeršanās punktus vai arī paplašināja spraugas, kuras jau bija. Matus klāja baltu putekļu kārta, brīžiem nācās apstāties, lai paberzētu degunu pret plecu. Kārtīgs šķaudiens liktu viņai lidot pa gaisu.

Kā gan Zirnekļcilvēkam tas izdodas tik viegli? Viņa atdotu visu, lai dabūtu Zirnekļa plaukstu stiprinājumu. Cieši turēties, protams, bija grūti, taču visvairāk nogurdināja tas, ka nācās strādāt ar augsti paceltu roku. Plecs sāpēja, bieži vajadzēja stīvo roku atslābināt, lai tajā atkal riņķotu asinis. Gamejai šķita, ka neizdosies vairs dabūt taisnu atliekto kaklu.

Tikusi līdz pusei, viņa paraudzījās lejup. Pustumsā tik tikko bija redzams Či baltais krekls. Viņš bija vērojis Gamejas virzīšanos.

-     Vai viss kārtībā, doktore Gameja? viņš vaicāja, un atbalss šķita atkārtojam jautājumu.

Viņa izspļāva putekļus. Dāmas gan tā nedara, bet vai nav vienalga.

-     Nav nekā vienkāršāka.

Sasodīts, kāpēc tam dzeltenzobainajam izdzimtenim vajadzēja nozagt viņas rokaspulksteni pirms viņu iespundēšanas pazemē! Viņa bija zaudējusi laika sajēgu. Gaisma, kas ieplūda alā, nu bija slīpāka un blāvāka salīdzinājumā ar to, kāda tā bija sākumā. Acīmredzot pienācis saulrieta laiks. Tropiskā nakts nolaižas tik ātri kā giljotīnas asmens. Drīz alā būs pilnīga tumsa. Vīteņaugu satveršana būtu pietiekami grūta pat labā apgaismojumā, tumsā tas nebūs iespējams.

Acīmredzot doktors Či nojauta viņas šaubas, un atkal no lejas atskanēja viņa uzmundrinošā balss, rāmi paziņojot, ka viņa virzās labi un gandrīz jau sasniegusi mērķi. Un pēkšņi viņa tiešām bija tur, kur griesti izliecās un pārgāja kupolveida jumtā. Gameja lēnām pagrieza galvu un redzēja, ka viņa atrodas vienādā līmenī ar vīteņaugiem. Viņa pavirzījās augstāk, jo apzinājās, ka veiksmīgam lēcienam nepieciešama kāda rezerve. Nu viņa bija zem sienas liekuma. Spriedze nogurdināja pirkstus. Vai nu jākustas ātri, vai vispār jāpārtrauc.

Gameja pameta vēl ašu skatienu. Stīgas nokarājās aptuveni sešu pēdu attālumā no sienas.

Apsver labi savas kustības! Bet darbojies ātri! Viņa domās izmēģināja atsperties no sienas, gaisā pagriezties, saķert vīteņaugu stigas un turēties pie tām…

Kā viņa bija teikusi profesoram nav nekā vienkāršāka.

Pirksti likās atrauti no rokām. Viņa atlieca plecu prom no sienas.

Vairs nav laika. Nu!

Gameja ievilka elpu un lēca.

Gaisā viņa sagriezās, ķermenim apvelkot parabolas līkumu, rokas izmisīgi tvēra pēc slīgām. Sausas un trauslas, tās liecināja, ka viņas svaru neizturēs. Krikš! Viņa ķēra ar brīvo roku un juta stīgas salūstam.

Viņa krita.

Joprojām sagrābusi rokā nederīgos vīteņaugus, viņa triecās pret ūdeni. Nebija laika salikt pēdas un galvu "tīrai" ieniršanai, viņa piezemējās uz sāniem ar nejauku plakšķi. Kreisā roka un gurns juta trieciena dzēlienu. Niknumā atvairījusi sāpes, Gameja neveikli peldēja uz sāniem līdz baseina malai.

Či roka, apbrīnojami spēcīga, saņēma viņu aiz delnas locītavas un palīdzēja izrāpties ārā no ūdens. Viņa brīdi sēdēja, pūlēdamās atgūties.

-     Vai viss kārtībā?

-Jā, viņa attrauca starp elsām. Ak, pēc tik centīga darba! Viņa pasniedza amuletu atpakaļ profesoram. Dieviem laikam ir kaut kas cits mums paredzēts.

-    Manuprāt, viņiem vajadzēja dāvāt jums spārnus.

-     Es būtu apmierinājusies ar izpletni. Gameja iesmējās. Es laikam izskatījos varen iespaidīgi, lidojot pa gaisu ar šīm te stīgām rokās! Viņa aizsvieda prom nederīgos augus, ko bija sažņaugusi plaukstās.

-    Šaubos, vai Tarzānam vajadzētu baidīties no sāncenšiem, doktore Gameja.

-    Pastāstiet man vēlreiz par to eju, kurā ir ūdens.

Profesors saņēma viņu pie rokas.

-     Nāciet! viņš sacīja.

Alā nu bija gandrīz pilnīga tumsa, un Či tikpat labi viņu varēja ievest pa elles vārtiem. Kādā vietā viņš apstājās, un pēc mirkļa uzliesmoja viņa gāzes šķiltavas, metot groteskas ēnas uz nelīdzenajām sienām.

-    Neatsitiet «alvu! Či brīdināja, ievezdams viņu kādā ejā. Griesti kļūst zemāki, bet mums nav tālu jāiet.

Pēc kāda brīža tunelis paplašinājās, un Gameja jutās ērtāk. Eja pamazām liecās uz leju un spēji izbeidzās pie tukšas sienas. Apakšā rēgojās neliela peļķe.

-   Tunelis šeit paiet zem gruntsūdens līmeņa, Ci paskaidroja. Es nezinu, vai tālāk tas virzās uz augšu vai leju.

-    Bet tas nav neiespējami, ka šis tunelis varētu izvest ārā.

-     Si'. Jukatana ir kā kaļķakmens gabals, kas caurausts ar dabiskiem dobumiem un tuneļiem, ūdens tos izgrauzis gadu gaitā.

Gameja nodrebinājās ne tik daudz no aukstuma un mitruma, kā no gaidāmajām klaustrofobiskajām izjūtām, kādas pārņemtu, peldot ūdens pilnā pazemē. Viņa centās atvairīt savas bailes, tomēr pilnībā tas neizdevās.

-     Profesor Či, es zinu, ka tas ir riskants mēģinājums, bet paskatīšos, vai tas ved uz kaut kurieni. Es spēju aizturēt elpu aptuveni divas minūtes, līdz ar to varu nopeldēt krietni lielu gabalu.

-    Tas ir ļoti bīstami. ,

-    Tas nav daudz bīstamāk kā gaidīt, kamēr tie tur, augšā, izlems, kad mūs iemūrēt šeit uz visiem laikiem. Protams, pēc tam, kad mans dzeltenzobainais draugs būs papriecājies.

Či neiebilda, viņš saprata, ka Gamejai taisnība.

-     Nu, viņa sacija, laiks ienirt.

Viņa iekāpa ūdeni un bridi skaļi pavingrinājās, lai piepildītu plaušas ar skābekli. Saelpojusies tik daudz gaisa, ka gandrīz sāka reibt, viņa palīda zem ūdens un uzgāja ieeju tuneli, tad iznira augšā un paziņoja par to Či.

-    Te tas liecas uz leju, bet es nezinu, cik tālu stiepjas.

Viņš pamāja.

-    Raugieties, lai pietiek gaisa atpakaļceļam! Či pasniedza viņai savas gāzes šķiltavas. Jums tās var noderēt.

Gameja jau bija uzsākusi savus dziļās elpošanas vingrinājumus, tāpēc iebāza šķiltavas šortu kabatā un ienira. Domās skaitīdama sekundes viena šimpanze, divas šimpanzes-, gluži kā bērns, kas novērtē zibens tuvumu, viņa peldēja tieši zem griestiem, nolēmusi tikt, cik vien tālu iespējams. Peldot uz priekšu gandrīz divas minūtes, varētu pieveikt trīsdesmit vai četrdesmit jardus, tad nāktos pagriezties un, jūtot plaušās spiedienu, brāzties atpakaļ.

Izrādījās, ka nekāda pārslodze plaušām nedraud. Viņa bija aizskaitījusi labi ja līdz sešpadsmitajai šimpanzei, kad griesti asi pavērsās uz augšu; viņa izstiepa roku un juta, ka tā ir ārā no ūdens, nu varēja izbāzt arī galvu. Gameja uzmanīgi ieelpoja. Oda pēc pelējuma, bet visā visumā gaiss bija labs.

Gameja nespēja noticēt savai veiksmei. Bija īstais laiks panākt lūzumu. Tunelis acīmredzot iegrimst dziļāk, tad atkal paceļas augstāk gluži kā hidrauliskais aizvars zem virtuves izlietnes. Viņa itin labi pārzināja santehniskās ierīces, jo gandrīz nepārtraukti nācās nodarboties ar remontdarbiem Džordžtaunas mājā. Gameja iesmējās, iztēlojoties peldēšanu milzīgā notekcaurulē; šo līksmi izraisīja ari atvieglojuma sajūta. Smiekli atbalsojās tumsā, atgādinot, ka viņa nebūt nav tikusi ārā no šā mudžekļa. Vēl mazliet jāpapūlas.

Gameja izvilka no kabatas profesora šķiltavas un pacēla tās augstu izstieptā rokā, gluži kā Brīvības statujas manierē. Pēc vairākiem mēģinājumiem šķiltavu krams uzdzirkstīja un liesma ar šņākoņu atdzīvojās. Brizdama pa ūdeni, Gameja apgriezās un ieraudzīja, ka atrodas apaļā dobumā, kura sienas ir stāvas. Viņa peldēja gar malu, iedomādamās, ka tieši tā droši vien jūtas kaķēns, kas iekritis akā. Sasodīts, kā lai uzkāpj pa šim malām? Nekādi negribējās vēlreiz atkārtot Ikara lidojumu un kritienu akā. Piepeldējusi pie plauktam līdzīga izvirzījuma ūdens līmenī, viņa pacēla šķiltavas. Nelielu gabalu virs izciļņa atradās vēl kāds. Sirds salēcās saviļņojumā. Pakāpieni! Galu galā varbūt ir izeja no šīs bedres! Nezaudējot laiku, viņa izrāpās no ūdens un kāpa augšā pa izciļņiem, kas spirālveida vijās apkārt akmens cilindra iekšpusei.

Drīz vien Gameja bija pāri akas malai un, iededzot šķiltavas, papētīja apkārtni. Tā bija kāda maza ala. Skatiens uztvēra šauru gropi akmens grīdā, un, sekojot tai, viņa nonāca līdz ejai ar zemiem griestiem. Pielikusi šķiltavas klāt pie atveres, viņa vēroja liesmas plivināšanos. Cauri ejai plūda gaiss. Sasmacis un silts, tomēr gaiss.

Pēc dažām sekundēm viņa bija atkal akā, tad, cik iespējams, piepildīja plaušas ar gaisu un pa to pašu ceļu peldēja atpakaļ. Tikusi virs ūdens, viņa izgrūda:

-    Man liekas, es atradu ceļu ārā.

Profesors atsaucās dobjajā tumsā:

-    Doktore Gameja, es baidijos, ka esat nozudusi uz visiem laikiem. Tik ilgi bijāt prom!

-    Piedodiet, ka liku jums gaidīt. Es jums parādīšu, ko atradu. Vai jūs protat peldēt?

-    Hārvardas baseinā katru dienu nopeldēju vairākus apļus. Viņš apklusa. Cik ilgi man būs jāaiztur elpa?

-    Jātiek tikai otrā pusē tai sienai. Jūs to varēsiet.

Abi sadevās rokās, un Či ielēca baseinā. Gameja pamācīja, kā veikt elpošanas vingrinājumus. Starp elpas vilcieniem Či ierunājās:

-    Pašlaik man labāk patiktu, ja mani senči būtu inki, nevis maiji.

-   Kāpēc tā?

-    Viņiem retinātā kalnu gaisa dēļ ir liela plaušu ietilpība. Es esmu līdzenumu iedzīvotājs.

-Jums veiksies labi, lai arī neesat kalnietis. Gatavs?

-   Es gan pagaidītu, kamēr man uzaug žaunas, bet, tā kā tas nav iespējams… aiziet! Viņš signalizēdams paspieda Gamejas roku, un viņa ienira, ātri atrada tuneļa turpinājumu un praktiski izrāva profesoru cauri tunelim. Tas aizņēma divtik mazāk laika nekā Gamejas pirmajā peldējumā, tomēr profesors elsa un pūta, kad abi iznira virs ūdens, un Gameja priecājās, ka veicamais gabals nav bijis garāks.

Viņa noklikšķināja šķiltavas. Profesora galva rēgojās dažas pēdas tālāk. Viņš kāri kampa gaisu. Nezin kā viņam bija izdevies galvā noturēt beisbola cepurīti.

-    Pakāpieni ir šeit, Gameja sacīja, vilkdama Či sev līdzi, kamēr abi uzkāpa līdz akas augšai.

Pavēries apkārt, Ci ieamājās:

-    Manuprāt, pilsētas iedzīvotāji izmantojuši šo aku ūdens ņemšanai ārkārtējos gadījumos, kad, beidzoties lietus periodam, izžuvušas citas akas un upes. Či nolaidās uz ceļiem un ieskatījās akā. Kad ūdens līmenis bija augsts, viņi varēja pavisam vienkārši iemērkt savus traukus. Kad līmenis nokritās tā, ka vairs nevarēja ūdeni sasniegt, viņi izveidoja pakāpienus. Tā kā tajā kafijas reklāmā "laba līdz pēdējam pilienam".

Viņš piecēlās un saskatīja taku.

-     Daudzu pēdu nospiedumi, viņš izbrīnā noteica.

Gamejai seno civilizāciju dzīve izraisīja tādu pašu interesi

kā profesoram, bet šķiltavu liesmiņa kļuva arvien mazāka un vājāka. Kad viņa to parādīja profesoram, viņš pacēla no grīdas vairākas apdegušas mizas un satina gluži labu lāpu, kas dega ar dūmojošu liesmu.

-     Augs, no kura iegūst ricineļļu, Či paskaidroja. Izkļuvis no ūdens, viņš atkal jutās savā elementā un uzņēmās vadību. Nu, Doroteja, vai iesim pa dzelteno ķieģeļu ceļu? viņš aicināja un pavicināja lāpu.

Pamezdams skatienu atpakaļ, lai pārliecinātos, ka Gameja nāk aiz muguras, Či izlīda pa spraugu sienā un nokļuva tunelī. Viņa galva neatsitās pret zemajiem griestiem, bet Gamejai vajadzēja saliekties, kad viņa devās uz augšu pa līkumaino eju, kas slējās stāvus. Jau pēc īsa brīža tunelis pēkšņi izbeidzās pie šauras šahtas pamatnes. Gameja atkal varēja iztaisnoties.

Pa šahtu augšup veda neapstrādātas redeļu kāpnes. Či pārbaudīja šķērskokus, paziņoja, ka šis kāpnes esot grīļīgas, bet drošas, un uzrāpās līdz šahtas augšai, kur noslīga uz ceļiem un rādīja ar lāpu Gamejai ceļu gluži kā bāka.

Kāpnes brīnumainā kārtā izturēja, un Gaineja viņam pievienojās pie atveres uz citu eju. Tā veda uz dobumu, kas bija aptuveni divreiz lielāks par alu, kurā bija aka; tāpat kā tajā nodalījumā, arī te bija tikai viena izeja. Tunelis bija apmēram jardu plats un varbūt nedaudz augstāks. Nometušies četrrāpus, viņi līda pa līkloču eju, kas pamazām virzījās uz augšu. Šaurā telpa būtu karsta un smacīga arī tad, ja tajā nebūtu lāpas karstuma un dūmu, un reizēm Gamejai bija grūti elpot. Tuneļa garumu un virzību nebija viegli noteikt, bet viņai likās, ka tas stiepjas aptuveni sešdesmit pēdu garumā, kādā punktā asi pagriezdamies atpakaļ.

Gameja visu laiku rāpoja, noliekusi galvu, un reižu reizēm pameta skatienu augšup, lai pārliecinātos, vai nepielien pārāk tuvu profesoram, tomēr tas parasti nenotika viņš pārvietojās pa tuneļiem gluži kā kurmis. Lāpa negaidīti bija nozudusi, un viņa, atdūrusies pret profesora kājām, gribēja piecelties, lai paraudzītos, kas aizšķērsojis ceļu.

-    Pagaidiet, Či sacīja un uzsvara labad atvirzīja roku atpakaļ.

Viņš izskatījās sasprindzis. Lāpas gaismā Gameja ātri pamanīja iemeslu. Tunelis izbeidzās pie dzegas, kas sniedzās pāri bezdibenim. Tam pāri bija nolikti trīs baļķi. Senatnes inženieri, kas šo tiltu būvējuši, bija nostiprinājuši to ar šķērsbalstiem un tālredzīgi piesituši kārti gar vienu malu margas vietā.

-     Es iešu pirmais, Či sacīja. Viņš uzmanīgi uzkāpa uz baļķa un, kad tas izturēja viņa svaru, devās uz priekšu. Pēc dažiem žigliem soļiem viņš jau bija otrā pusē.

-    To nevarētu saukt par Zelta Vārtu tiltu, viņš bilda kā atvainodamies, tomēr liekas, ka viss būs kārtībā.

Vārds "liekas" aizvējoja gaisā un nomāca pārējo nomierinošo teikuma daļu. Gameja drūmi pavērās uz rupji darināto laipu. Nekas cits neatlika. Mierinādama sevi, ka sver vienīgi trīsdesmit piecas mārciņas vairāk nekā profesors, viņa pārgāja pāri tiltam kā virves dejotāja. Tas bija stabilāks, nekā viņa bija iztēlojusies, un raupjie baļķi negrozījās. Tomēr viņa priecājās, sasniedzot Či izstiepto roku un uzliekot kāju uz cietas klints.

-    Labi veikts, viņš sacīja, virzīdams Gameju uz citu šahtu, kas veda augšup. Viņa gandrīz vai krita panikā, neredzēdama kāpnes, bet Či norādīja uz zobiem, kas bija iestaigāti slapjajā un slidenajā klintī. Tie bija visai niecīgi Gamejas kāju un roku pirkstiem, viņai nācās likt lietā alpīnista prasmi un muskuļus; viņa klusu purpināja, ka infrastruktūra šeit bijusi paredzēta sīkajam maiju augumam, nevis garajiem angļiem.

Šahtas augšgalā bija vēl kāds zems tunelis. Gamejas kakls bija izkaltis kā Sahāras tuksnesis karstā dienā. Viņa jutās pārguruši no kāpšanas, peldēšanas un rāpošanas, acīs koda pelnu putekļi, ceļgali bija jēli no līšanas. Kādā vietā viņai un profesoram bija jāspraucas cauri iebrukušai klintij. Gamejai likās, ka viņa tur iestrēgs uz visiem laikiem, taču tad izdzirdēja profesoru satraukumā iekliedzamies:

-    Doktore Gameja, mēs esam ārā!

Pēc īsa brīža viņi stāvēja alā,i kas bija tik liela, ka ar lāpas gaismu neizdevās apgaismot augstos griestus. Viņa paberzēja putekļus nost no acīm. Vai tās ir kolonnas? Paņēmusi lāpu, viņa iesmējās, gaisma uzspīdēja nevis uz kolonnām, bet gan uz milzīgiem stalaktītiem. Ala bija neregulāri apaļa; no tās atgāja vairākas ejas. Viena atvere bija pusapļa formā un divreiz augstāka nekā cilvēka augums. Pretstatā raupjajam tunelim, pa kādu viņi nupat bija ienākuši, ejas bija gludas un līdzenas, grīdas virsma negaidīti plakana.

-    Te jau var braukt ar automašīnu! Gameja iesaucās.

-    Klīst leģendas, ka starp ciemiem bijušas apakšzemes šosejas. Man vienmēr likās, ka tas ir pārspīlējums un ka daži vietējie iedzīvotāji ieraudzījuši dabiskos tuneļus un noturējuši tos par cilvēka būvētiem. Bet šeit…

Viņiem nācās apstāties, kur ceļu aizšķērsoja iekrituša jumta daļa, un griezties atpakaļ uz lielo alu, kur viņi apstājās, lai aplūkotu blakuseju. Viņi iekļuva mazā laukumā, kur no taisnstūrainām flīzēm klātās grīdas pacēlās īstas kolonnas, nevis stalaktīti. Velvjainie griesti bija gludi pulēti un apmesti, tāpat kā sienas, kas bija rotātas ar sarkanām figūrām sānskatā.

-    Neticami! iesaucās Gameja. Vai tas būtu kaut kas līdzīgs apakšzemes templim?

Či staigāja gar sienām un piemiegtām acīm vērās attēlos, kuru krāsa bija tik svaiga, it kā būtu uzklāta dienu iepriekš.

-   Tās ir it kā maiju figūras, bet, no otras puses, tomēr nav, profesors čukstēja.

Attēlos bija redzami cilvēki sānskatā, viņi uz pleciem un galvas nesa preces vāzes, maizes grozus, kastes ar zeltu un dīvainas formas stieņus, kas varēja būt no metāla.

-    Atkal laivas. Gameja norādīja uz tirdzniecības un kara kuģiem, kas bija līdzīgi tiem, ko Či sākumā bija parādījis iegravētus.

Sienas stāstīja par kuģu ierašanos, preču izkraušanu, virzīšanu tālāk. Bija pat attēlots vīrs ar sarakstu rokās, acīmredzot tas bija uzskaitvedis. Sardzē stāvēja karavīri. Tas bija kāda liela notikuma vai notikumu senatnīgs atveidojums.

Viņu uzmanību saistīja telpas centrā novietots liels, apaļš akmens pjedestāls uz četrām smagnējām kolonnas veida kājām. Uz tā atradās slīpēta kaste no sarkanīga kristāliska akmens, kas atgādināja maiju piramīdu virsotnēs izvietoto tempļu uzbūvi.

Gameja noliecās un ielūkojās pa kvadrātveida spraugu kastes sānos.

-    Tur ir kaut kas iekšā, viņa sacīja un trīcošiem pirkstiem izcēla ārā kādu priekšmetu un nolika to uz spīdīgā galda virsmas. Či bija sameklējis vēl zarus, lai atjaunotu lāpu, un tā uzliesmoja spožāk nekā jebkad.

Skaidri bija redzams, ka tā ir kāda ierīce, kas ievietota bukša ietvarā. Tajā atradās metāla ritenis, kas savukārt bija nostiprināts ar šķērsskavām. Kitenī bija ie\ iCtots liels zobrata pārnesums, kas acīmredzot griezās ap centrālo asi; sakabē ar tā zobiem bija vairāki mazāki pārnesumi.

-    Kas tas ir? Gameja jautāja.

-     Kaut kāda mašīna.

-    Tas izskatās pēc… nē, tas taču nevar būt.

-    Neturiet mani neziņā, doktore Gameja!

-    Jāsaka, tas man atgādina kaut ko jau agrāk redzētu kādu ierīci, kas atrasta senatnīgā nogrimušā kuģi; tā bija izgatavota no bronzas tāpat kā šī, bet drausmīgi sarūsējusi. Domāja, ka tas ir astrolabs navigācijas ierīce saules un zvaigžņu stāvokļa noteikšanai. Dažs labs ieminējās, ka tas esot gammaradiogrāfs. Atrada pat zobratu pārnesumus, kas atbilst astronomiskajiem un kalendāra datumiem. Tas bija kaut kas daudz sarežģītāks nekā vienkāršs astrolabs. Tur bija trīsdesmit pārnesumi, visi savā starpā saistīti. Būtībā tas bija dators.

-    Dators? Kur jūs to redzējāt?

Gameja brīdi klusēja.

-     Atēnās, Nacionālajā muzejā.

Či stingi vērās ierīcē.

-    Neiespējami.

-    Profesor, vai jūs varētu vairāk apgaismot šeit, kur tie uzraksti?

Či pienesa lāpu tik tuvu, ka liesmas gandrīz skāra Gamejas matus, taču viņu tas neuztrauca.

-   Es necik daudz nezinu par maiju rakstību, bet tā nav maiju.

Nu bija Či kārta apskatīt uzrakstu.

-    Neiespējami, viņš atkārtoja, bet jau ar mazāku pārliecību.

Gameja palūkojās apkārt.

-    Viss, kas šeit ir klosterveida bazilika, pazemes ejas -, arī tas viss ir neiespējami!

-    Mums jātiek skaidrībā, cik vien ātri iespējams!

-    Es jums piekrītu. Taču ir viena neliela problēma.

-    Ak jā, Či noteica, atcerēdamies, kur viņi atrodas. Bet, manuprāt, mēs tikpat kā esam ārā no alām.

Gameja pamāja.

-    Es arī jutu svaigu gaisu.

Či sasēja priekšā savu kreklu, izveidojot kaut ko maisam līdzīgu, ielika tajā atrasto ierīci, un viņi devās atpakaļ, lai izpētītu lielo alu. Pretī tumsā slīgstošajiem griestiem gandrīz vertikāli sniedzās milzīgas koka redeļu kāpnes. Tās bija gatavotas no jauna koka ar visu mizu, patiesībā tie bija baļķēni, aptuveni maiju augšstilba biezumā un divpadsmit pēdu garumā. Baļķēni bija piestiprināti pie koka stumbriem, kas savukārt ar taisnleņķa skavām saistīti pie klints. Redeles vidū pārdalīja šķērskoks, kas kalpoja par rokturi.

Kāpnes bija iespaidīgs inženieru meistardarbs, taču laikazobs bija krietni jaušams. Daži apaļie pakāpieni bija izslīdējuši un karājās, slīpi sašķiebušies. Vietām atbalsti bija nolūzuši un kāpnes izliekušās. Gamejai koki likās pietiekami izturīgi, bet bažas sagādāja tas, ka pakāpieni un skavas bija sastiprināti kopā ar vīteņaugu stīgām; bēdīgā pieredze liecināja, ka tās izkalst un salūst. Pārliecībai par kāpņu drošību nenāca par labu tas, ka apakšējais baļķēns atdalījās no balstiem, tiklīdz viņa uzkāpa uz tā.

Či staipīja kaklu pret kāpņu neredzamo virsotni.

-    Jāpieiet zinātniski, viņš sacīja, pētīdams uzbūvi. Tas viss var sagāzties jebkurā brīdī. Atbalsts pa vidu var dot zināmu stabilitāti. Tas būtu kaut kas, pie kā pieķerties. Varbūt jums jāiet pirmajai. Ja tas izturēs jūsu svaru, tad manējo jau noteikti.

Gameja novērtēja profesora žestu, tomēr nepiekrita viņam.

-    Var izrādīties, ka jūsu bruņnieciskums ir nevietā, doktor Či. Jums ir lielākas izredzes tikt līdz augšai nekā man. Ja es iešu pirmā un kāpnes salūzis, jūs nemūžam neizkļūsiet ārā no šejienes.

-    Bet, no otras puses, kāpnes var salūzt arī zem mana svara, un tad mums abiem būs zudušas cerības.

Spītīgais maijs.

-     Labi. Es apsolu vēlāk ievērot diētu.

Gameja uzmanīgi pārkāpa pāri pamatnes šķērskokam un pamazām pārvietoja savu svaru uz otro baļķēnu. Tas izturēja. Pasniedzoties uz tālākajiem šķērskokiem, lai izlīdzinātu sava svara spiedienu, viņa sāka virzīties augšup un centās nepievērst uzmanību vīteņaugiem, jo baiļojās, ka tie varētu sašķist no viņas skatiena.

Uzkāpusi kādus sešus šķērskokus, viņa apstājās.

No augšas nāk gaiss, viņa mundri ierunājās. Kad tiksim tur, mums vajadzētu būt brīviem.

Viņa uzkāpa uz nākamā baļķēna. Saitējums vienā pusē atrāvās, un baļķēna gals brīvi nokarājās, nedaudz sašķiebies. Gameja sastinga, baidīdamās elpot. Nekas vairs nekrita. Kustēdamās lēni un apdomīgi kā pērtiķis sliņķis, viņa atsāka rapšanos uz augšu. Saitējumi izturēja līdz pusceļam, kur pakāpieni nokarājās, uzliekot lielāku slodzi balstiem. Vēl kāds baļķēns atrāvās vienā pusē un šūpojās uz vieniem sāniem. Gameja bija pārliecināta, ka tūlīt kāpnes sabruks, tomēr tām nekas nenotika. Kad pakāpieni beidza šūpoties, viņa turpināja ceļu augšup.

Viņa rāpās jau piecpadsmit minūtes vai piecpadsmit stundas, to bija grūti pateikt, tomēr viņa visu laiku virzījās uz priekšu bez kļūmēm, līdz no augšas viņu šķīra vairs tikai daži pakāpieni. Ak dievs, viņa nodomāja, palūkojoties lejup. Kāpnes droši vien ir kādas deviņdesmit pēdas augstas. Či lāpas gaisma, viņai no augstumiem lejā raugoties, atgādināja tālu zvaigzni.

Gameja pastiepa roku un milzu atvieglojumā koka mizas vietā sataustīja akmeni. Baidoties nejauši izspert baļķēnu no saitējuma, viņa kustējās vēl uzmanīgāk nekā iepriekš un, pārvietojusies pāri malai drošā vietā, pateicās maiju kāpņu būvētājiem, tad apvēlās uz vēdera un klusu pasauca profesoru.

Lāpa pasvārstījās, tad izdzisa. Či kāpjot augšā, abām viņa rokām bija jābūt brīvām. Gameja nedomāja, ka varētu rasties problēmas, taču tad atskanēja troksnis.

Krahš. Tad brīkš brākš!

Gara acīm viņa iztēlojās dažus baļķēnus atraisāmies un veļamies līdz kāpņu pamatiem. Viņa cerēja, ka ar to viss būs beidzies, taču tad sadzirdēja vēl trulus trokšņus. Tā bija atbaidoša skaņa, jo liecināja, ka negadījums nav beidzies ar vienu pakāpienu. Bija aizsākusies ķēdes reakcija. Ja viņa ar savu svaru vājinājusi vīteņaugu saites, neliels uzspiediens varēja atraut vaļā stiprinājumus un pakāpieni gāzties lejā. Tumsā atskanēja vēl krakšķi un būkšķi. Troksnis kļuva arvien skaļāks. Varēja noprast, ka, šķērskokiem citam pēc cita nokrītot, kāpnes sabrūk.

Gameja aizdedza cigarešu šķiltavas un turēja tās pāri malai. Varbūt sīkā liesmiņa parādītu profesoram, cik viņš ir tuvu virsotnei. Ja nav aprakts zem pamatīgas baļķu kaudzes.

Atskanēja Či balss. Troksnī bija grūti pateikt, cik viņš ir

tālu.

-    Dodiet roku!

Gameja pasniedzās pāri malai un uzmundrinoši uzsauca.

Kaut kas pieskārās viņas pirkstiem. Viņai nebija ne jausmas, ka viņš ir tik tuvu.

-    Ķerieties klāt! viņa iekliedzās.

Gameja atkal juta pieskārienu, pirksti cieši satvēra viņas slaiko plaukstas locītavu un saslēdzās ap to, viņa tāpat apķēra profesora plaukstu, tad apvēlās apkārt un, izmantojot savu ķermeni par sviru, uzvilka Či tik tālu, lai viņš varētu saķert malu ar brīvo roku. Kaut kas nebija kārtībā.

-     Pagaidiet!

Ko pagaidīt?!

Či neveikli taustījās. Beidzot, pēc mokošiem brīžiem, kad Gamejai bija licies, ka zaudēs profesoru, Či sakampa viņas apakšdelmu ar abām rokām un uzdabūja vienu kāju, tad otru uz cietās klints. No alas uzvējoja smacējošs putekļu mākonis. Pēc dažām minūtēm tas noskaidrojās, un viņi raudzījās lejup. Tumšajā dziļumā nekas nebija redzams.

-    Kāpnes sabruka zem manis, kad biju ticis apmēram līdz pusceļam, Či stāstīja. Kamēr man izdevās apsteigt baļķu krišanu, viss bija kārtībā, taču tie sāka krist arvien ātrāk. Šķita, ka rāpjos uz augšu pa lejupslīdošu eskalatoru!

-    Kāpēc jūs teicāt, lai es pagaidu?

Viņš uzplikšķināja pa krekla priekšpusi.

-     Tas mezgls grasījās atraisīties. Es baidījos, ka varētu to priekšmetu pazaudēt. Či ar apbrīnu skatījās lejup. Tagad kāpnes vairs netaisa lā kā agrāk.

Gameja līksmi iesmējās.

-    Nē, laikam gan netaisa.

Atvēsinājušies svaiga gaisa pūsmā, viņi notrausa no sevis putekļus un devās uz to pusi, no kurienes nāca gaisa strāvojums, kas kļuva arvien spēcīgāks, abiem dodoties pa labi iemīlu taku cauri līkumainam tunelim. Viņi pieveica īsu kāpņu laidienu un pa šauru spraugu izkļuva miklā, siltā naktī.

Gameja dziļi ievilka elpu un izelpojot atbrīvojās no netīrumiem un putekļiem. Mēness apspīdēja senās pilsētas centrālo laukumu ar tās dīvainajiem snaudošajiem pakalniem. Či gāja pa priekšu, viņi devās uz taku, kas aizvestu uz turieni, kur bija atstāta mašīna. Šķita, ka pagājušas nedēļas kopš tā laika, kad viņi te ieradās.

Abi pārvietojās piesardzīgi no pakalna uz pakalnu. Tuvu mežmalai viņi ieraudzīja kaut ko līdzīgu jāņtārpiņu pulkam. Taču spīdīgie punkti ne mirkli neapdzisa, tie spīdēja visu laiku un izvērsās vēdekļveida pāri senatnīgajam laukumam. Gameja un Či vienlaikus aptvēra, ka viņu izbēgšana ir atklāta un trijotnei, kas viņus ieslodzīja, pievienojušies citi. Viņi sāka skriet.

Čerkstoša balss ierēcās spāniski un viņu acīs iespīdināja žilbinošu gaismu. Viņi izdzirdēja pretīgus smieklus, un Gamejai bija skaidrs, ka viņa atkal ir kopā ar savu veco "draugu" Dzeltenzobi. Viņš likās varen apmierināts un lēnām raidīja luktura gaismas staru pāri Gamejas augumam, pakavēdamies pie izvēlētām vietām. Tad viņš iekliedzās spāniski, lai pievērstu savu biedru uzmanību. Atskanēja atbilde, un gaismas stari sāka lēnām pārvietoties viņu virzienā.

Gameja nespēja tam noticēt! Pēc visiem pūliņiem, pēc līšanas kā kurmjiem likt saķertiem īsā brīdī kā medījumam, kas panikā bēg no dzinējiem… Viņa bija gatava pieiet pie tā izdzimteņa un izgriezt revolveri viņam no rokām. Či laikam nojauta viņas impulsīvo noskaņojumu.

-     Dariet, kā viņš liek. Neuztraucieties!

Či pagājās uz vienu pusi un soļoja pa taku. Dzeltenzobis kaut ko viņam uzbļāva. Profesors viņu ignorēja un turpināja soļot lēni un vienmērīgi. Dzeltenzobis vilcinājās. Tam tā nevajadzēja būt. Cilvēkiem vajadzēja palecoties izpildīt viņa pavēles, kad viņš vicināja revolveri. Pametis ašu skatienu uz Gameju un pārliecinājies, ka viņa ir pietiekami labi iebiedēta, lai paliktu tur, kur ir, viņš devās pakaļ profesoram, kliegdams spāniski. Či nokāpa no takas, saļima uz ceļiem lūdzēja pozā un izslēja rokas augšā.

Tā jau izskatījās labāk. Vājuma izpausme bija kā svaigas asinis izsalkušam dzīvniekam. Pavīpsnājis Dzeltenzobis metās cauri zālei, pacēlis gaisā šauteni, lai varētu ar to sašķaidīt Či galvaskausu. Un tad viņš pazuda. Baterija uzlidoja gaisā, apliecot plašu loku, un tad iekrita zālē. Atskanēja pārsteiguma kliedziens, skaļš būkšķis un iestājās klusums.

Či paņēma bateriju un virzīja gaismas staru lejup. Gamejai tuvojoties, viņš brīdināja:

-    Uzmanieties! Jums pa labi ir vēl viena bedre.

Dzeltenzobis bija iekritis apaļā caurumā un tagad gulēja

kupolveidiga, balti apmesta dobuma dibenā.

-    Cisternas, Či paskaidroja. Jūs redzat, cik šeit ir grūti dabūt padzerties. Pilsētas cilvēki mēdza tajās uzglabāt ūdeni. Esmu atzīmējis tās, kur vien varēju. Ceru, ka viņš neredzēja šo te. Profesors norādīja uz šauru oranžu lentīti, kas bija piesieta pie krūma.

-    Vai jūs grasālies viņu tā pamest?

Či paraudzījās uz "jāņtārpiņiem", kas tuvojās.

-    Mums nav diez kāda izvēle. Vai tad jums īpaši rūp viņa liktenis?

Gameja atcerējās garo, grūto izrāpšanos no mākslīgās akas.

-    Man nebūtu nekas pretī, ja es dabūtu atpakaļ savu pulksteni. Bet, patiesību sakot, man pilnīgi vienalga, kas ar viņu notiek. Lai viņš redz, kā tas ir, kad tiek iesprostots susliku caurumā.

-    Mums būs jādodas uz upi. Tas ir vienīgais ceļš.

Viņi skrēja uz mežu.

Vajātāji to pamanīja. Nakts klusumu satricināja šāvieni.

Viņi sāka skriet ātrāk.

21 . nodaļa

Ārlingtonā, Virdžtnijas štatā

Hosē Zavala, saukts par Džo, dzīvoja nelielā mājā, kurā kādreiz bija atradusies Arlingtonas bibliotēka. Tās apdzīvojamā daļa bija iekārtota atbilstoši dienvidrietumu stilam; daudzas mēbeles bija gatavojis viņa tēvs. Viņam patika dzīvokļa noformējums, tā krāsas un sirsnīgā gaisotne, taču tas atgādināja, cik tālu viņš aizvirzījies no savas vienkāršās izcelsmes.

Viņa māte un tēvs bija dzimuši un auguši Meksikā un sešdesmito gadu beigās pārcēlušies pāri Riograndei uz rietumiem no Elpaso. Māte bija septītajā grūtniecības mēnesī; Hosē piedzima un uzauga Santafē, Ņūmeksikas štatā, kur vecāki bija apmetušies uz palikšanu un viņa tēvs strādāja par mēbeļu galdnieku. Jūras aicinājums aizvilināja Hosē no tuksnešainajām un kalnainajām mājām. Pabeidzis Ņujorkas Jūrniecības koledžu, viņš ieguva inženiera kvalifikāciju, un izcilo mehāniķa dotību dēļ viņu tūlīt pēc koledžas sameklēja admirālis Sendekers.

Ostins bija ieteicis pārcelt tikšanos uz Zavalas mājām, lai tiktu tālāk no NZJA centra nomācošās klātbūtnes un tās direktora prasībām. Iepriekšējā vakarā viņam bija nācies izpildīt nepatīkamo pienākumu un ziņot Sendekeram par operācijas neveiksmi. Admirālis bija ieteicis viņam labi izgulēties un pēc iespējas ātrāk atgriezties Vašingtonā. Ostins un pārējie sabruka uz pāris stundām kādā motelī netālu no lidostas un nākamajā dienā jau rīta pusē ieradās Vašingtonā. Ņinai joprojām bija jāveic vadītājas pienākumi konsultējošā firmā, viņa taisnā ceļā no lidostas ar autobusu aizbrauca uz Bostonu. Ostins brīdi uzkavējās mājās, lai nomazgātos dušā un pārģērbtos, tad ieradās savā kabinetā. Sekretāre ziņoja, ka viņam ir adresēts krietni daudz sūtījumu. Ostins palūdza tos ar kurjeru nogādāt pie Zavalas.

Trauts nokavēja tikšanos, un tas nebija viņam raksturīgi. Gaidot Polu, Ostins sēdēja pie smagnēja koka pusdienu galda un iepazinās ar materiāliem, kas bija atsūtīti no NZJA. Zavala parādījās no pagraba, kurā bija darbojies ar mehānismiem. Ostins pasniedza viņam no mapes kādu melnbaltu foto.

-    To atsūtīja HB.

-   Glīta meitene, atzina Zavala. Attēlā redzamā jaunā blondīne nebija klasiska skaistule, tomēr pievilcīga Vidējo Rietumu lauku meitene, viņa raudzījās lielām, nevainīgām acīm un smaidīja tikpat neatvairāmi kā Arizonas izrakumos.

-    Misis Vingeita?

Ostins pamāja.

-     Misis Vingeita jaunībā. Viņš paņēma fotogrāfiju atpakaļ. Viņas vārds bija Kristela Deja. Domāja, ka viņa varētu kļūt par vēl vienu Dorisu Deju. Piecdesmitajos un sešdesmitajos gados itin veiksmīgi filmējusies; visaugstākais viņas panākums ir kāda saldena loma vienā Roka Hadsona filmā. Varbūt no viņas būtu iznākusi slavenība, ja nebūtu pārmērīgi sākusi aizrauties ar alkoholu, narkotikām un gadījuma rakstura vīriešiem. Pēdējos gados viņa bija mazliet uzstājusies nenozīmīgās TV programmās, bet arī tas noticis ļoti reti.

-    Tas nu gan ir traģisks gals, Zavala bilda, pašūpodams galvu. — Kā viņa nonāca līdz tām beigām dušā?

-    Viņas aģents teica, ka iedomājies par Kristelu, kad viņam piezvanīts it kā no kādas neatkarīgas filmu kompānijas, kas meklējusi pusmūža sievieti mazai lomai. Būtu jāstrādā uzreiz, un par to tiktu krietni samaksāts. Manuprāt, lai ari kas būtu šis Kristelas noalgotājs, viņš zināja, ka ši sieviete ir izmisumā un tūlīt ķertos pie izdevības filmēties, pat ja atklātos, ka tas nav viņas iecerētais darbs un viņa neuzstāsies kameras priekšā.

-     Viņa diezgan labi tēloja, lai mūs piemuļķotu, atzina Zavala.

-Jā-ā, arī viņas "vīrs" nebija slikts aktieris, misters Vingeits no Spokanas.

-    Noslēpumainais rētainais vīrs ar pēkšņi nodzīto bārdu… Vai kaut kas jauns uzzināts par viņu?

-    Viņš laikam ar cimdiem iet pat gulēt, Ostins atbildēja, saraucis pieri. Laboratorijas puiši nespēja sameklēt pirkstu nospiedumus pat uz lāpstas roktura, ar kuru viņš raka. Nekā!

-    Gudrs gājiens, Zavala noteica ar neslēptu apbrīnu.

-   Tas jāuztver kā mācība, Ostins sacīja, balsij iegūstot asu toni. Mēs esam pārliecinājušies, ka šos zeļļus nedrīkst novērtēt pārāk zemu. Mēs zinām, ka viņi ir labi organizēti. Viņš uzsita pa fotogrāfiju.

Mēs esam arī guvuši apstiprinājumu par saikni ar "Time Quest". Viņi projektam salīgst pāris brīvprātīgo, kuri tiek nolaupīti, un to vietā nosūta viltus dalībniekus. "Time Quest" izsprūk sveikā cauri. Visai gudri izdomāts.

-    Velnišķīgi. Ko tu domā par Vingeita draudzīgo mājienu tieši pirms nojumes uzsprāgšanas un familiārajiem izteicieniem, par kuriem stāstīja apsargi?

-    Tīksminājās par sevi, vai ne? Tev jāatzīst, ka šim slepkavam bijusi humora izjūta.

-   Tu gan neredzi, ka es smietos. Viņš to lika lietā, kad tas nebija vajadzīgs. Kāpēc?

-    Varbūt viņam gluži vienkārši tā gribējās.

-     Varbūt. Ostins domīgi pakasīja zodu. Manuprāt, tā bija augstprātība. Viņš mums lika manīt, ka zina, kas mēs tādi esam, un ka viņš, būdams daļa no kaut kā milzīga, var uztvert mūs pavisam nenopietni.

-    Kaut kas lielāks nekā NZJA?

-    Ja es to zinātu, Džo. Ostins ielika fotogrāfiju atpakaļ mapē.

-    Vai ir kādas idejas, ko tagad darīt?

-     Neko agresīvu. Par laimi, es atkopos, kad šis plāns tika izdomāts. Mēs turpināsim izsekot amfībijas saistībai ar slepkavībām.

-     Nevarētu teikt, ka tā ir labi apgaismota šoseja, pa kuru mēs dodamies, Zavala atzina. Kā būtu, ja es aizlidotu uz Sanantonio un pats pārbaudītu "Time Quest"?

-    Varbūt ir vērts to darīt. Mani interesētu "Time Quest" finansiālais atbalsts.

Kāds klusu pieklauvēja pie durvīm. Ienāca Trauts, pieliecis galvu zem durvju aplodas. Viņa seja bija pavisam nopietna, taču tāds jau Trauts bija vienmēr.

-    Piedodiet, puiši, ka nokavēju. Es runājos ar "Nēreju" par Gameju.

Noraizējies par savu sievu, Trauts, kamēr viņi lidoja pāri valstij, ik pa brīdim bija zvanījis uz NZJA, lai pajautātu, vai ir kādas ziņas no Gamejas.

-     Vai ir kādi jaunumi? Ostins apjautājās.

Trauts iegrozīja savu izstīdzējušo augumu uz krēsla un papurināja galvu.

-    Viņi apstiprināja, ka Gameja nolēmusi doties iekšzemē. Ka noīrējusi džipu. Pateikusi, ka satiksies ar profesoru Či, muzeja antropologu, ar kuru ļoti gribējusi parunāt. IJn vakarā būšot atpakaļ.

-     Vai viņa vispār satika to doktoru Či?

Trauts centās apsēsties ērtāk.

-     Es nezinu. Turienieši joprojām mēģina sadzīt rokā Či. Liekas, viņš pavada daudz laika ārpus muzeja, tāpēc, kā viņi teica, neesot par ko uztraukties. Taču Gameja nemēdz pazust, neko nesakot.

-    Ko tu domā darīt, Pol?

-     Es zinu, ka esmu šeit vajadzīgs, Trauts bilda vainas apziņā, bet es labprāt brauktu atpakaļ uz Jukatanu un padzīvotu tur dažas dienas, lai noskaidrotu, kas notiek. Nav viegli izsekot Gamejas gaitām, balstoties uz netiešu informāciju.

Ostins pamāja.

-    Džo tagad dosies uz Teksasu iepazīties ar "Time Quest". Es būšu Vašingtonā un rakstīšu ziņojumu par Arizonas neveiksmi. Kāpēc gan tev neizmantot, teiksim, divas diennaktis, lai tu pārliecinātos, kur ir Gameja? Ja tev vajadzīgs ilgāks laiks, es varētu to ieskaidrot Sendekeram.

-      Paldies, Kurt! Trauts sacīja jau mundrākā noskaņā. Esmu rezervējis vietu uz reisu, kas mani nogādās tur vakarpusē. Man vēl ir pāris stundu, kuras varu veltīt kopīgiem darbiem.

-     Vai aiz šīs platās intelektuāļa pieres radušās kādas idejas?

Trauts sarauca pieri.

-     Mēs esam stabili pārliecinājušies, ka visos šajos notikumos galvenais cēlonis ir pirmskolumba laika arheoloģiski atradumi.

-   Jā, tas ir skaidrs, atsaucās Ostins, taču mēs nezinām, kāpēc.

Zavala nomurmināja:

-     Viens, četri, deviņi, divi, kad Kolumbs tai gadā iesēdās kuģī.

Ostins, kas bija dziļi aizdomājies, jautājoši pavērās viņā.

-    Ko tu teici?

-    Pirmās rindas no dzejolīša pamatskolā. Jūs varbūt skaitījāt to pašu.

-Jā, bet to pārējo es neatceros labāk par tevi.

-     Es necentos dabūt "teicami" dzejoļu skaitīšanā, Zavala bilda. Es tikai domāju. Varbūt galvenais pavediens ir nevis pfrmskolumba laiks, bet gan Kolumbs.

-     Labi teikts, Trauts atzina.

-    Vai tiešām?Zavala pārjautāja. Viņš pats nebija tik pārliecināts.

-    Polam taisnība, Ostins sacīja. Nevar taču būt pirmskolumba laiks, ja nav Kolumba.

Zavala smaidīja.

-     Viens, četri, deviņi, divi…

-     Tieši tā. Šis muļķīgais dzejolītis visai labi izsaka to, ko vairākums no mums zina par Kolumbu. Gadu, kad viņš kuģoja, un to, ka viņa dēļ mums oktobrī ir trīs dienas ilga nedēļas nogale. Bet ko mēs patiesībā zinām par veco Kristoforu? li īpaši tad, ja tam būtu kāds sakars ar šiem slaktiņiem.

Trauta analītiskās smadzenes enerģiski darbojās.

-     Manuprāt, es saprotu, kurp tu virzies. Mēs zinām, ka ir kāda netieša saikne starp Kolumbu un šiem notikumiem. Tātad…

-    Nu, tātad kas? mudināja Zavala.

-    Tātad rodas jautājums vai ir tieša saikne?

Viņi saskatījās.

-     Pērlmaters, viņi reizē ierunājās.

Ostins paķēra telefona klausuli un piespieda numura taustiņus. Plašā Džordžtaunas namā privātās līnijas telefons ieskanējās gluži kā kuģa zvans. Klausuli nocēla kāda tukla plauksta, tā piederēja vīram, kas nebija gluži tik plats kā klēts durvis. Viņš bija tērpies sarkanzeltaini raibos kašmira ritasvārkos, zem kuriem rēgojās sulīgi sarkana pidžama. Vīrs sēdēja un lasīja vienu no tūkstošiem grāmatu, kas likās piepildām mazāko brīvo telpu katrā istabā.

-    Sendžūljens Pērlmaters, viņš atsaucās caur vareno pelēko bārdu. Izsakieties iespējami īsi!

-    Kristofors Kolumbs, Ostins teica. Vai tas jums ir pietiekami īsi?

-    Ak dievs, vai tas esat jūs, Kurt? Es dzirdēju, ka jūs karojat ar pirātiem netālu no Barbaru krasta.

-    Tas ir padevīga valdības kalpa darbs. Kādam taču jārūpējas, lai amerikāņiem būtu droša kuģošana jūrās.

-    Dzīvo un mācies es tiešām nezināju, ka ASV jūras kara flote izformēta par labu NZJA.

-   Mēs esam nolēmuši dot viņiem vēl vienu iespēju patrenēties. Kā jūs zināt, NZJA parasti ar pirātiem nenodarbojas.

-    Ak jā! Tātad jūs esat ieinteresējušies par okeānu admirāli? /Miniet, jābrīnās, ka viņš kādreiz tika tālāk uz rietumiem par Kanāriju salām.

-    Slikta navigācija?

-     Debestiņ, nē! Šim uzdevumam pietika ar kārtīgiem aprēķiniem. Būtu bijis grūti nepamanīt divus kontinentus, kas saistīti savā starpā ar zemes šaurumu, lai arī tieši tā notika. Es runāju par apkalpes barību. Vai jūs zinājāt, ka pamatā viņi iztika no cietiem cepumiem, sālītas gaļas un zivīm, un olīveļļas, mārciņa katru dienu? Protams, ari pupiņas un zirņi, un mandeles un rozīnes saldajam ēdienam! Viņa balsi ieskanējās šausmas. Vienīgais jaukums bija svaigas zivis.

Ostins juta, ka Pērlmaters novirzās uz prātojumiem par izsmalcinātu uzturu un vīniem, tā bija kvēla kaislība, kurai līdzinājās vienīgi viņa interese par kuģiem un to avārijām. Pērlmaters bija tipisks gardēdis un uzdzīvotājs. Viņa nepilnas četrsimt mārciņas smagais un apjomīgais stāvs bija labi pazīstams, tā parādīšanās iedvesa bijību elegantākajos restorānos, kur viņš bieži vien rīkoja bagātīgas vakariņas.

-     Āfrikā es izmēģināju siseņus un kūniņas, Pērlmaters turpināja. Stāsta, ka tie esot labs olbaltumvielu avots, bet, ja es kāroju kaut ko tādu, kas garšo pēc cāļa, es ēdīšu cāli. Bet nu jums man jāpasaka, tieši ko jūs gribat zināt. Ja drīkstu vaicāt kāpēc jūs tā ir ieinteresējis Kolumbs?

Ostins atstāstīja visus notikumus, sākot no Marokas slaktiņa līdz neveiksmīgajam pasākumam. Pērlmaters mierīgi viņu uzklausīja, viņa enciklopēdiskais prāts iegaumēja katru sīkumu.

-    Manuprāt, es saprotu, kas jums vajadzīgs. Jūs gribat uzzināt, kāpēc Kolumbs varētu kādu iedvesmot uz slepkavošanu. Tā nebūtu pirmā reize, kad Kolumbs satrauc prātus. Viņš bija neticami dzīvotspējīgs. Viņš kļūdījās ar Amerikas atklāšanu, tomēr tieši ar to ir slavens. Līdz savai nāves dienai viņš pastāvēja uz to, ka atklājis Ķīnu. Viņš nekad neatzina vesela kontinenta esamību. Viņš uzsāka vergu tirdzniecību Amerikā un sagādāja drausmīgu slavu spāņu inkvizīcijai Jaunajā pasaulē. Viņš bija apsēsts ar zeltu. Viņš bija vai nu svētais, vai nelietis atkarībā no jūsu redzes viedokļa.

-     Tas bija tad. Es runāju par mūsdienām. Kāpēc kādam būtu jāslepkavo, lai pasargātu viņa atklājumus no apšaubīšanas? Man ir nepieciešama viena vienīga saikne.

-    Viņa ceļojumi ir radījuši tonnām rakstisku vēstījumu, miljoniem lapu. Ar grāmatām, kas sarakstītas par veco zēnu, varētu piepildīt veselu bibliotēku.

-     Es to zinu un tieši tāpēc jums zvanu. Jūs esat vienīgais man zināmais cilvēks, kas var aizmest prom sārņus.

-    Ar glaimiem tālu netiksiet…

-     Es atlīdzināšu par jūsu darbu ar vakariņām jūsu izvēlētā restorānā.

-     …Bet ar ēdieniem gan. Kā lai cilvēks pretojas, ja tiek kārdināta gan viņa pašapziņa, gan ēstgriba? Paēdīšu pusdienas un uzreiz sākšu rakties.

22 . nodaļa

Pērlmaters apsvēra Ostina lūgumu, košļādams ar vīnogām pildītas pīles sulīgu krūtiņu, kas bija palikusi pāri no iepriekšējās dienas vakariņām, klāt piedzerdams retu "Marcassin Chardonnay". Ostins nožēlos dienu, kad Pērlmaters iekārdināja viņu ar ēšanu. Aleksandrijā bija jauns franču restorāns, un to viņam katrā ziņā gribējās izmēģināt. Iespējams, ka cenas tur ir diezgan pamatīgas, bet noruna paliek noruna. Pērlmatera zilās acis draiski mirguļoja sārtajā, apaļajā sejā, jau iepriekš to izbaudot. Ostins dabūs savas naudas vērtu informāciju. Pērlmaters labi zināja, ka par Kristoforu Kolumbu sarakstīts vesels okeāns grāmatu. Pārāk liels apjoms, lai mestos tajā un sāktu peldēt. Viņam vajadzīgs gids, un labāku viņš nespēja iedomāties.

Pēc galda nokopšanas viņš pāršķirstīja savu kartotēku un uzgrieza kādu aizjūras numuru.

-    Buenos dias! atsaucās zema balss.

-    Labrīt, Huan!

-    Ā, Džūljens! Patīkams pārsteigums. Kā klājas?

-    Ļoti labi. Un tev, mans vecais draugs?

-     Esmu kļuvis vecāks, nekā biju, kad mēs pēdējo reizi runājām! Huans iesmējās. Bet labāk runāsim par kaut ko patīkamāku. Tu, domājams, zvani man tāpēc, ka esi izmēģinājis manu recepti cordonices emboja deparra.

-     Paipala vīnogu lapās bija kolosāla! Kā tu man ieteici, es pildīju katru paipalu ar svaigām vīģēm, nevis timiānu un citrona mizu. Rezultāts bija uzreiz jūtams. Grilējot es lietoju mesquite koku.

Pērlmaters bija iepazinies ar Huanu Ortegu kādā retu grāmatu kolekcionāru sanākšanā. Abi atklāja, ka līdzās apsēstībai ar senām grāmatām viņus vieno kopīga kāre pēc smalkiem ēdieniem, un viņi centās vismaz reizi gadā satikties, lai nodotos savām gardēžu dziņām un apmainītos ar receptēm.

-    Mesquite! Ģeniāls piegājiens. Neko citu nevarēju gaidīt. Priecājos, ka tev šī recepte patikusi. Nešaubos, ka tev ir kaut kas padomā, ko piedāvāt man izmēģināšanai. Pērlmateram likās, ka viņš dzird Ortegu aplaizām lūpas.

-Jā, pēc brīža. Bet es zvanu cita iemesla pēc. Es griežos pie tevis ar lūgumu nevis kā pie meistarīga pavāra, bet gan kā pie Huana Ortegas, pašlaik dižākā Kristofora Kolumba pētnieka.

-     Tu esi pārāk laipns, mans draugs, Ortega pavīpsnāja. Es esmu tikai viens no daudzajiem vēsturniekiem, kas sarakstījuši grāmatas par šo tematu.

-    Bet tu esi vienīgais pētnieks, kas ir pietiekami vērīgs, lai palīdzētu man kādā gluži neparastā jautājumā. Šķiet, sinjora Kolumba spoks ir dažu visai dīvainu nolikumu centrā. Ļauj man paskaidrot! Pērlmaters galvenos vilcienos atstāstīja Ostina teikto.

-     Dīvains vēstījums, atzina Ortega izklāstījuma beigās.

It īpaši, ja raugos no kāda nesena notikuma viedokļa. Pirms vairākām nedēļām Seviljā bija kāds noziegums, kam ir sakars ar Kolumbu, lielajā katedrālē, kur atrodas Biblioteca Columbina, tika nozagti Kolumba rakstu materiāli. Varbūt sagadīšanās?

-    Varbūt jā. Varbūt nē. Kas tika nozagts?

-     Vēstule, kas attiecas uz piekto Kolumba braucienu. Tā bija rakstīta viņa patroniem karalim Ferdinandam un karalienei Izabellai. Karalis, patiesībā karaliene, tad jau bija pagalam.

-     Žēl gan, ka zaudēts tik vērtīgs dokuments!

-     Ne pārāk. Kolumbs nedevās savā piektajā braucienā.

-    Protams, man taču vajadzēja atcerēties! Bet es nesaprotu, kas ar to vēstuli…

No trīstūkstoš jūdžu lielā attāluma atskanēja sirsnīgi smiekli.

-    Viltojums, amigo. Krāpšana. Kā jūs to saucat? Tie papīri bija viltoti!

-    Kā tu zini, ka tie bija viltoti? Spriežot pēc rokraksta?

-    Ak nē, rokraksts ir pavisam labs. Tik autentisks, ka eksperts nemanītu starpību.

-     Kā tad tu zini, ka vēstule ir viltota?

-    Pavisam vienkārši Kolumbs nomira tūkstoš pieci simti sestā gada divdesmitajā maijā. Vēstulē minētais datums ir pēc šīs dienas.

Pērlmaters brīdi klusēja domādams.

-    Vai nevarētu būt kļūda viņa miršanas datumā?

-     Māja Cristobol Colon ielā, kurā viņš izdzisa, ir saglabāta. Tomēr ir neskaidrības par viņa apglabāšanas vietu. Viņa mirstīgās atliekas atrodoties vai nu Seviljā, vai Santodomingo, vai arī Havanā… Vismaz astoņas dažādas urnas liek uzskatītas par viņa pīšļu glabātājām. Orlega smagi nopūtās. Kad ir darīšana ar šo vīru, nākas iepeldēt duļķainos ūdeņos.

-    Es atceros, tu savā grāmatā "Discoverer or Demon?" izteicies, ka neviens nav isti pārliecināts, kur viņš dzimis.

-Jā, tā ir. Mēs īsti nezinām, vai viņš ir spānis vai itālietis. Kolumbs apgalvoja, ka esot dzimis Dženovā, bet viņš nebija slavens ar godīgumu. Daži pat izteicās, ka viņš nākot no Grieķijas salas I lijas. Oficiālā versija ir tāda, ka viņš esot bijis kāda itāļu audēja māceklis. Citi savukārt neparko tam nepiekrīt, uzskatot, ka patiesībā viņš bijis spāņu jūrnieks, vārdā Kolons. Mēs zinām, ka viņš apprecēja kāda portugāļu aristokrāta meitu un iekļuva dižciltīgo aprindās, kas vienkāršam audēja dēlam būtu varen grūts uzdevums. Nav autentisku portretu. Tas ir noslēpumu pilns vīrs. Un tieši tā viņam patika vislabāk. Viņš darīja visu, lai savu identitāti tītu noslēpumā.

-    Tas vienmēr ir mani mulsinājis.

-    Džūljen, tie bija vētrainu pārmaiņu laiki. Kari. Galma intrigas. Inkvizīcija. Varbūt viņš bija nokļuvis nepareizajā pusē. Varbūt viņš kalpoja valstij, kura bija karastāvoklī ar Spāniju vai ari kuru Spānija tiecās pakļaut. Bija arī ziņas par iedzimtību, pierādījumi, ka viņš esot kāda Spānijas prinča ārlaulības dēls. No turienes cēlies vārds Kristobols Kolons, kā viņš tika saukts vēlāk.

-    Patiešām apbrīnojami, I luan. Mums tas jāapspriež pie sangrijas glāzes, kad tiksimies nākamo reizi. Tomēr es gribētu uzzināt par to nozagto dokumentu kaut ko vairāk.

-     Vai tu zini mūku Laskasasu?

-Jā, viņš pārrakstīja oriģinālo Kolumba dienasgrāmatu.

-    Pareizi. Kolumbs pirmā ceļojuma dienasgrāmatu iesniedza savai patronesei valdniecei Izabellai. Viņa pasūtīja precīzu kopiju un atdeva to Kolumbam. Pēc admirāļa nāves šo tā saukto Barselonas kopiju mantoja viņa dēls Djego kopā ar kartēm, grāmatām un manuskriptiem. Savukārt tie nokļuva pie Pernando, kas bija Kolumba un viņa mīļākās nelikumīgais dēls. Viņš man ļoti atgādina tevi, Džūljen.

-    Nav pirmā reize, kad mani nosauc par bastardu, un nebūs arī pēdējā.

-    Es negribēju aptraipīt tavu izcelsmi, mans draugs. Es gribu teikt, ka viņš bija arhivārs un pētnieks, grāmatu mīļotājs, kas savācis vienu no lieliskākajām bibliotēkām Eiropā. Tūkstoš pieci simti trīsdesmit devītajā gadā, kad viņš nomira, visa viņa mantība, grāmatas un Kolumba papīri tika nodoti Luisam, Djego dēlam. Viņa māte nogādāja vairākumu Fernando mantu uz klosteri Seviljā. Kad viņa nomira tūkstoš pieci simti četrdesmit ceturtajā gadā, tā bija traģēdija visai pasaulei.

-    Kāpēc tā, Huan?

-     Viņai bija izdevies divdesmit trīs gadus pasargāt šo kolekciju no sava dēla Luisa. Nu viss bija viņa rīcībā. Tas bija drausmīgi. Viņš pārmeklēja papīrus, lai varētu tos pārdot sava izlaidīgā dzīvesveida vajadzībām. Barselonas kopija pazuda uz visiem laikiem, varbūt to ieguva kāds, kas piesolīja vairāk naudas.

-     Varu iedomāties, kādu naudu tagad par to varētu dabūt, ja tā atrastos!

-    Tas tiesa, bet droši vien ne mūsu dzīves laikā. Par laimi, pirms tās nozušanas to ievēroja kāds ģimenes draugs, dominikāņu mūks, vārdā Laskasass, kas pārrakstīja dienasgrāmatas kopsavilkumu. Viņš ļoti aizstāvēja Kolumbu, izmetot ārā visu, kas viņu mulsināja, tomēr visā visumā tas ir labs konspekts.

-      Es netieku gudrs, kāda tam saistība ar nozagto dokumentu.

-     Pacietību, mans draugs! Stāsta, ka šo dokumentu par tā saukto piekto ceļojumu arī esot pārrakstījis Laskasass. Atkal tas ir kopsavilkums, izraksti no sen pazudušās dienasgrāmatas.

-    Vai tu esi to redzējis?

-     Ak jā, tas tika uzskatīts par ziņkārību. Es aizgāju pat tik tālu, ka salīdzināju to ar oriģinālo Laskasasa manuskriptu, kas atrodas Nacionālajā bibliotēkā Madridē. Tas ir nevainojams viltojums! Ja neņem vērā saturu, es būtu par deviņdesmit deviņiem procentiem pārliecināts, ka to rakstījis Laskasass.

-    Vai atceries, par ko tur rakstīts?

-     To nevar aizmirst. Tas bija viens no fantastiskajiem nostāstiem par zudušām pilsētām, kuri bija tik populāri Spānijā sešpadsmitajā gadsimtā. Kolumbs bija veicis savu ceturto un pēdējo ceļojumu tūkstoš pieci simti otrajā gadā. Tas notika pēc vairākām smagām neveiksmēm, vilšanās pilniem pārdzīvojumiem un nervu sabrukuma. Valdnieka ģimene tad viņu uzskatīja par untumainu, bet nodomāja, ka viņš varētu nejauši atrast kaut ko derīgu. Viņš joprojām bija pārliecināts, ka ir atklājis Āziju, ka uzietu lielas zelta atradnes un šis ceļojums atjaunotu viņa aptraipīto reputāciju.

-    Un vai tas izdevās?

-    Pilnīgi pretēji!Ceturtais ceļojums bija pazemojoša neveiksme. Viņš zaudēja četrus kuģus un tika izsēdināts Jamaikā, kur sirga ar malāriju un artrītu. Tomēr nozagtajā ziņojumā rakstīts, ka viņš atgriezies Spānijā, klusībā sagādājis kuģi pats par savu naudu un atgriezies Jaunajā pasaulē, lai meklētu neticamās zelta bagātības, par ko bija dzirdējis savā pirmajā ceļojumā.

-    Vai tajā dienasgrāmatā rakstīts, kad tas notika?

-    Tas viltotājs licis lietā ļoti gudru literatūras paņēmienu, paturot lasītājam iespēju minēt. Vienā vietā stāstījumu pārņem kāds kuģa apkalpes loceklis. Tad tas pēkšņi apraujas. Mums tā arī netiek paziņots, vai kuģis ir veicis savu iecerēto misiju, vai tas vispār ir atgriezies Spānijā.

-     Protams, kuģi varēja zaudēt un to dienasgrāmatu atrast citi ceļotāji.

-   Jā, nu tu redzi, cik tas ir brīnišķīgs stāstījums iztēles rosināšanai!

-     Bet ja nu tas nav izdomāts stāsts, Huan?

Atkal atskanēja dziļi smiekli.

-    Kāpēc tu tā domā?

-     Vairāku iemeslu pēc. Kāpēc kādam būtu jācenšas radīt tik izcilu viltojumu?

-   Izskaidrojums pavisam vienkāršs. Ņemsim analoģisku piemēru no tavas valsts. Ja tev vajadzētu kādam pārdot Bruklinas tiltu, tev nāktu par labu dokuments ar daudziem oficiāliem zīmogiem un parakstiem.

-    Pārliecinošs arguments, Huan. Bet, ja es atrastu kādu idiotu, kas būtu tik dumjš, lai dotu man naudu par to, kas nekādā ziņā man nepieder, es varētu pats parakstīt to dokumentu un doties prom ar naudu. Oficiālu parakstu viltošana būtu nevajadzīgs darbs.

-    Šis dokuments tiktu pakļauts daudz skrupulozākai caurskatei nekā tavs nosacītais darījums ar tiltu.

-     Tieši to es gribu sacīt! Dokuments, kā jau tu teici, ir nevainojami nostrādāts. Salīdzināšanai ja tu zinātu, ka tas tilts pieder Bruklinam, nekādi oficiāli papīri tevi nepārliecinātu, ka tas ir pārdodams. Tāpat tev nebūtu vajadzīgs eksperts, lai pārliecinātos, ka dokuments ir viltots, ja tu zinātu, ka tas ir datēts pēc Kolumba nāves.

-    Te paveras vēl viena iespēja, Ortega bilda. Laskasasa roka to pārrakstīja, bet mūks to darīja, zinādams, ka tas ir viltojums.

-    Kāpēc lai Laskasass tik cītīgi visu to darītu, apzinādamies tā neīstumu? Tu teici, ka Laskasass ļoti centās aizstāvēt Kolumba trakulības. Vai tā noskaņots cilvēks gribētu palaist tālākā apgrozībā dokumentu, kas pauž Kolumba pēdējos vārdus kā neprātīga vīra murgus?

-      Varbūt Laskasass nekad nebija domājis, ka to kāds ieraudzīs. Taču Luiss pārdeva šo dienasgrāmatu, lai izpirktu sevi ārā no cietuma, vai arī atdeva kādai savai sievietei.

-     Varbūt, piebalsoja Pērlmaters, taču ir vēl kaut kas. Kāds taču pūlējās ne pa jokam, lai to nozagtu.

-     Kā jau teicu, tā ir ziņkāre.

-      Diezgan liela, lai riskētu ar apcietinājumu un brīvības zaudēšanu.

-    Saprotu tavas domas, Džūljen. Es netieku gudrs, kā lai to izskaidro. Ja man būtu dienasgrāmatas oriģināls, no kuras Laskasass norakstīja! Taču diemžēl…

-    Tātad vēl viens Kolumba noslēpums?

—Jā, pie tā laikam mums jāpaliek. Viņš brīdi klusēja. Tu varēsi pats spriest, kad es tev to aizsūtīšu.

-    Kā, lūdzu?

-To dokumentu. Es sagatavoju kopiju un tulkojumu angļu valodā, cerēdams ar to iepazīstināt kādā konferencē. Redzi, mani arī apbur dīvaini un ērmoti gadījumi.

-    Varbūt tam bija vēl kāds iemesls, Huan. Varbūt tev ir kādas šaubas par to neīstumu.

-    Varbūt, mans draugs. Kā jau teicu, tas ir izcili labs viltojums Man joprojām ir tavs faksa numurs. Tu to saņemsi šodien.

-     Es būtu ļoti pateicīgs. Par to, kā arī par tavu kolosālo paipalas recepti es labprāt tev piedāvātu garneļu salātus, ko man iedeva kāds šefpavārs Ņūorleānā, pieteikdams, ka viņš mani uzšķērdīšot un pildīšot kā omāru, ja es tos ēdīšu kopā ar kādu citu. Mums jāievēro slepenība uz spēles ir likta mana dzīvība!

-    Tu tiešām esi patiess draugs, Džūljen. Draudošās briesmas vienīgi vairos baudu. Bet, ja tev gadīsies tik pāragra nāves stunda, es noteikti uzsaukšu tostu par tavu bon appйtit debesīs.

-    Bon appйtit arī tev, mi cimigo!

23 . nodaļa

Faksa aparāts iedūcās, un parādījās pirmās glīti apdrukātās lapas. Kā jau bija solījis, Ortega atsūtīja ari oriģināla kopijas, kas bija glīti uzrakstītas spāniski kastiliešu izloksnē. Pērlmaters atbrīvoja savu galdu, lai varētu izvietot lapas, un, spēcinādamies ar kapučīno tasi, sāka lasīt rindas, kuras varbūt bija un varbūt nebija uzrakstījis Kristofors Kolumbs un pārrakstījis Laskasass.

23■ maijs, Tā Kunga 1506. gadā.

Viscildenākais, izcilākais un varenākais princi, Spānijas un Okeāna jūras salu karali, mūsu Valdniek! Augstais dižais Kungs!

Es vēlreiz kuģošu tiz Indiju, varbūt nekad neatgriezišos, jo esmu vecs un slimības novājināts mirstīgais, un ceļš ir grūts un briesmu apdraudēts. Es dodos ceļā bez Jūsu Augstības atļaujas un svētības, bet izdevumus apmaksāšu pats, jo par saviem pieticīgajiem līdzekļiem esmu sagādājis kuģi, ko sauc "Nitla", par kuru es zinu, ka tas būs gana labs, jo ir man daudzkārt labi kalpojis kopš mana pirmā ceļojuma.

Iis dodos ceļā nevis kā visas Okeāna jūras augstākais admirālis, bet gan kā pazemīgs jūrnieks savā pirmajā ekspedīcijā, kad es, būdams kapteinis, kuģoju no Spānijas uz Indiju, lai atklātu jaunas zemes un zeltu Kastīlijai, ar kuru Valdnieks varētu uzsākt Svētās zemes iekarošanu, kas vienmēr bijis mans nodoms.

Taču mans vēstījums jāuzsāk, atskatoties pirtus četriem gadiem. Mans Valdnieks labi zina par mana pēdējā ceļojuma grūtībām 1502. gadā, kad, atbrīvojot mani no ieslodzījuma un piedodot manas kļūdas, ar Jūsu žēlsirdību un mierinājumu Jūs un mana Valdniece atkal dāvājāt man dižu labvēlību un pagodinājāt mani, sūtot ceļā ar četriem kuģiem . Par to, kā šajā ceļojumā mūsu flote pārdzīvoja drausmīgu vētru un atklāja jaunas zemes, kuras es ar Dieva palīdzību pasludināju par Valdnieka īpašumu, lai arī biju sasirdzis, reizēm juzdamies kā uz nāves sliekšņa, un komandēju kuģi no mazas kajītes, kuru biju uzbūvējis uz klāja.

Tas bija neveiksmīgākais no maniem ceļojumiem un sagādāja vislielāko vilšanos. Mēs neatradām jūras šaurumu uz rietumiem, kuru meklējām, un vietējie mūs sveicu nevis draudzīgi kā iepriekš, bet gan ar bultām un šķēpiem. Viss bija pret mums, cepumi ar tārpiem, laiks uti vējš atbaidošs, līdz beidzot mūsu grimstošie kuģi sasniedza drošu ostu, kur mēs tikām ieslodzīti gadu un piecas dienas tādā vietā, no kuras es necerēju tikt ārā dzīvs, taču tad pienāca prieka pilnā dienā, kad tikām izglābti. Tad es piedzīvoju visbriesmīgāko okeāna šķērsošanu savā mūžā.

Taču ļaunāka par jebkādu vētru, slimību vai laupīšanu no iedzimto puses bija mana apziņa, ka man neizdevās tas, kas bija ārpus manām zināšanām un spēkiem, lai arī kā biju pūlējies kalpot Majestātēm, ar tādu mīlestību un centību, ar kādu būtu centies iekarot Paradīzes vārtus, un vēl lielāku. Kamēr atzīmēju uz kartes jaunas zemes, es zaudēju četrus kuģus un atradu pavisam maz zelta vai citu dārgumu. Pat ļaunāk, mana Valdniece, būdama mirstīga, atstāja savu karalisti, brīvu no ķecerības un ļaunuma, lai tiktu laipni sagaidīta pie Mūžīgā Radītāja.

Es zināju tikai vienu ceļu, kā remdēt savas skumjas un iepriecināt savu Gaišību princi, un tas būtu atrast mērķi, kam bija izdevies agrākajos braucienos izvairīties no manis. Ilgi uzturēdamies tajā visnelaimīgākajā salā, es apjautu, ka tas, ko esmu ilgi meklējis, man ir pavisam viegli sasniedzams. Manā ricībā nu bija atslēga, kas atdarītu durvis uz pasakainām dārglietām un zeltu; tas padarītu visu iepriekšējo, kas nav maznozīm īgi, par ubaga grašiem un dāvinātu Kastīlijai, Valdniekam un Jūsu pēctečiem diženumu, ko esat pelnījuši, uz visiem laikiem.

Esmu bijis labi apgādāts ar zeltu no saviem iepriekšējiem ceļojumiem un ar savu ienākumu daļu no Espanjolas, un man jābūt pateicīgam, ka mans vecākais dēls Djego salīgts par karalisko miesassargu, bet jaunākais Fernando par pāžu. Un tomēr mani ļoti apbēdināja mana neveiksme. Jūrniekam nepietiek ar ģimenes pavarda nodrošinājumu, un es nolēmu doties jūrā vēl vienu reizi, iespējams, pēdējo, lai piepildītu savu solījumu Jūsu Augstībai un savas saistības kā Augstajam Admirālim.

Tādējādi es šajā mēnesī uzrakstīju testamentu, apstiprinot Djego par savu mantinieku, tad, izmantojot manis paša naudu, slepenībā salūkoju kuģi "Ņina " un, salīgstot mazu komandu no piecpadsmit lojāliem vīriem, vakarā devos ceļā, tāpat kā savā pirmajā Dižajā ceļojumā 1492. gadā, no Palosas, un, tumsai iestājoties, pagriežoties uz Kanāriju salām, uz dienvidrietumiem un tālāk uz dienvidiem.

Pērlmaters pārtrauca lasīt, lai iemalkotu kafiju. Interesanti. Vēstījuma autors zināja, ka tieši "Ņina" ir iecienīts Kolumba kuģis. Tāpat bija skaidrs, ka Kolumbs netiek vajā no sarūgtinājuma par neveiksmi Ķinas ceļa meklējumos. Vienubrīd viņš tika pārvests mājās, iekalts ķēdēs, apsūdzēts par sliktu valdīšanu Espanjolā, taču karalis, it īpaši viņa patronese karaliene, piedeva viņam un apgādāja viņu ceturtajam, liktenīgajam ceļojumam, kas nevietā tiek dēvēts par "Augsto ceļojumu". Tas noteikti būtu labi noderējis Kolumbam, kas pārdzīvoja savas neveiksmes, viņš varētu mēģināt atgūt savu labo slavu, turklāt viņa apsēstība ar zelta atrašanu bija gluži kā dzinējs, kas vadīja viņu. Vienīgā problēma, kā jau Dons Ortega bija norādījis, Kolumbs uzsācis rakstīt savu vēstuli trīs dienas pēc savas it kā oficiālās nāves dienas. Nu, nu!

Pērlmaters lasīja tālāk. Lai ari šis dokuments bija iecerēts kā personiska vēstule, Kolumbs, būdams jūrnieks, nebija varējis atturēties no ieraduma to rakstīt kā kuģa dienasgrāmatu, piezīmējot vēja un kuģa virzienu'un laika apstākļus. Viņš bija ļāvies ziemeļaustrumu pasātam, kas sākās netālu no Madeiras, tas atviegloja okeāna šķērsošanu; pūta viegls vējiņš, ceļā vadīja veiksme. Tāpat kā pirmajā braucienā, vējš bija "ļoti maigs, kā Seviljā aprīlī".

Intriģējošs sīkums Pērlmaters zināja no lasītā, ka savā pirmajā ceļojumā Kolumbs kuģoja pēc rūpīgiem aprēķiniem, citiem vārdiem sakot, viņš atzīmēja sava kompasa rādījumus un ātrumu, katras dienas atrašanās vietu kartē. Kuģa ātrums tika mērīts ar smilšu pulksteni, ko sauc par "holandiešu uzskaiti". Locis iemeta koka skaidu ūdenī un skaitīja kādu dzejoli, lai noteiktu laiku tās pazušanai.

Savā pirmajā ceļojumā Kolumbam nebija vajadzīga precīza kuģošana, jo viņam galvenais bija saglabāt rietumu virzienu. Viņš paļāvās uz savu kompasu un jūras braucienos gūto bagātīgo pieredzi, neuzticoties sekstanta priekštecim, tā sauktajam kvadrantam. Tāpēc Pērlmateru ieinteresēja tas, ka vairākos ierakstos Kolumbs norādīja ne tikai nobrauktās jūdzes, bet visai bieži atzīmēja arī debess ķermeņu novērojumus.

1506. gada 25. maijs

Vados pēc Polārzvaigznes, saglabājot dienvidrietumu virzienu…

1506. gada 30. maijs

Joprojām DR kurss, kā aprēķināts ar kvadrantu…

Gandrīz vai likās, it kā Kolumbs gribētu ievērot precizitāti, jo zināja, tieši uz kurieni dodas. Ne tā kā pirmajā ceļojumā, kad viņš pēc agrīnajām kartēm bija nospriedis, ka nonāks pie milzīgas zemes Ķīnas vai Indijas un dažu platuma grādu novirze augšup vai lejup neko nemainītu.

Kolumba acīm redzamo sekošanu iepriekš nolemtam kursam apliecināja arī biežā atsauce uz kuģa torleta.

Saglabāju RDR virzienu, stūrējot vispirms vienā virzienā, tad pagriežot, jo pūš pretvējš, tomēr joprojām veicam sešdesmit sešas jūdzes un burājam, vadoties pēc senču "torleta".

Pērlmaters nolika dokumentu sānis un, vadoties pats pēc sava veida aprēķiniem, ar nekļūdīgu precizitāti devās pie plaukta, kas bija piekrauts ar grāmatām, un izvilka ārā kādu sējumu par viduslaiku navigāciju. Viņš zināja, ka torleta attiecas uz torleta del marteloio jeb "zvana plāksni" šis dēlis lika izmantots katras dienas atrašanās vietas atzīmēšanai. Zvans skanēja, kad tika apgriezts smilšu pulkstenis, kas atzīmēja stundas. Torleta tika izgudrots trīspadsmitajā gadsimtā un patiesībā bija datora analogs trigonometrisku uzdevumu risināšanai. Tas bija izgatavots režģa veidā un atradās pie loča, kurš novilka līniju starp katras dienas sākumu un beigām. Locis ņēma vērā vēju, straumi un dreifēšanu un būtībā veica zinātniski pamatotu aprēķinu.

Pērlmateru mulsināja izteiciens senču torleta. Varbūt tas bija brīvs tulkojums, ar to domājot, ka dēlis bijis ļoti vecs, kā tas varētu būt, ja tas būtu kopš "Ņina" pirmsākumiem.

Viņš turpināja lasīt. Kolumbs bija veiksmīgi šķērsojis Atlantijas okeānu. Līdz 26. jūnijam viņš nonāca dienvidos no Espanjolas, kas vēlāk kļuva par Haiti un Dominikanas republiku ar galvaspilsētu Santodomingo. Pērlmaters atkal redzēja sarežģījumu, ko bija saskatījis Ortega. Kolumbs tātad ceļoja pa Kārību jūru, kad bija pagājis vairāk nekā mēnesis pēc viņa nāves dienas. Pērlmaters tīksmi pasmaidīja. Viņš neļaus sīkai tehniskai kļūdai sabojāt prieku par šo brīnišķīgo dēku stāstu tieši tad, kad tas izvēršas arvien interesantāks.

Viņš atvēra vaļā Kārību jūras karti un nolika blakus vēstulei, lai varētu izsekot kuģa kursam. "Niūa" izbrauca starp Espanjolu un Kubu un devās uz Jamaiku, kur iepriekšējā ceļojumā Kolumbs ar savu komandu bija izmests krastā. Dienasgrāmatā bija aprakstītas atmiņas par šo nelaimīgo laiku.

Trīs dienas mans kuģis devās uz dienvidiem un rietumiem, garām Santodomingo, burās pūšot labam ziemeļaustrumu vējam. Uz šīs salas pirms četriem gadiem ļaudis man bija stāstījuši par vietu, ko saucparSiguru, par tās bagātīgajām zelta atradnēm, par sievietēm, kas rotājas ar pērlēm un koraļļiem, par celtnēm, kas apsistas ar dārgmetālu. Tad man iedzimtie stāstīja, ka šo cilvēku kuģi esot lieli un šīs zemes iedzīvotāji valkā dārgas drēbes un pieraduši pie labas dzīves, ka tur esot zelta tīrradņi, tik lieli un tik daudz kā pupas.

Te bija pierādījums tam, ka tas Kungs izmanto sīciņākos radījumus, lai īstenotu savu vēlmi, jo šajā svešajā zemē mana iepriekšējā ceļojuma laikā, kad es biju aizkļuvis tik tālu kā vēl neviens, mana Dižā ceļojuma kuģus samaitāja sīkā tārpa toredo postošā darbība. Mēs tikām apturēti ilgāk nekā gadu. Taču tieši tajā laikā mana izpratne atbrīvojās no kāda plīvura un es saskatīju skaidru ceļu uz bagātībām, kuras biju visus šos gadus meklējis Kastīlijai.

Djego Mendess, viena mana kapteiņa brālis, iesēdās kanoe laivā un devās meklēt palīdzību uz Espanjolu, piecsimt jūdzes tālu. Viņa prombūtnes laikā indiāņi, ar kuriem viņš bija iedraudzējies, mainīja savu izturēšanos un atteicās tirgot pārtiku, kā bija norunāts. Es baidījos, ka tā ir Dieva atriebība, sods par manu līdzdalību to piecu nāvē, lai gan es nepacēlu ne roku, kad sūtīju viņus augšup pie Brāļiem.

Es nolaidos uz ceļiem un lūdzu piedot, un zvērēju, ka veikšu daudzus ceļojumus uz Svēto zemi. Viņš sadzirdēja manu lūgsnu un lika man atcerēties no manas Regiomontāna[3] grāmatas, ka gaidāms Mēness aptumsums. Es pateicu indiāņiem un viņu vadonim, ka Dievam nepatīk viņu uzvedība un Viņš liks Mēnesim nomirt. Kad Mēness nozuda, indiāņi bija ļoti nobijušies un atjaunoja mūsu pārtikas piegādi, līdz ar to es varēju atdzīvināt Mēnesi. Vadonis sacīja, ka viņš man esot pateicīgs un, lai izpatiktu manam Dievam, parādīšot ceļu uzzelta atradnēm. Viņš mani aizveda uz salas austrumu galu. Tur kādā templī, kas bija tik smalks kā jebkura pils Eiropā, viņš rādīja man "runājošo akmeni", uz kura bija izgrebtas figūras, kuras, pēc viņa vārdiem, rādot ceļu uz lielu bagātību.

Pērlmaters bija lasījis Ortegas grāmatā par aptumsuma epizodi. Tas liecināja par Kolumba attapību. Bet kas bija dīvainais runājošais akmens?

Stāstītājam radās līdzīgi jautājumi.

Vairākas nedēļas es prātoju par šā dīvainā akmens nozīmi. Es uztvēru to par manis atrastā krasta karti, bet citi ieraksti un atzīmes neatklāja viņu noslēpumus. Reiz Spānijā es to aiznesu pie mācītiem vīriem, un viņi teica, ka tā ir kuģošanas ierīce, tomēr nevarēja salasīt svešādo rakstu. Tas ienāca prātā man, vienkāršam jūrniekam, tas bija "torleta", ko lika lietā senatnē, lai atrastu ceļu. Akmens nebija parocīgs, un es no tā atzīmēm izveidoju karti un devos savā piektajā ceļojumā, kā jau teicu agrāk, zvērēdams, ka atradīšu kādu, kas spētu saprast svešādo rakstību.

Tas izskaidroja atsauces uz senču torleta. Acīmredzot tā bija akmens plāksne, pēc apraksta spriežot, liela un smaga, uz tās izdarītie iegriezumi liecināja, ka to lietoja navigācijai. Tā kā Kolumbs nevarēja izmantot šo akmeni bez paskaidrojuma, to nevarēja saukt par karti tradicionālā izpratnē. Vēstules rakstītājs atkal pievērsās piektajam ceļojumam.

10. augusts

Mēs turpinājām doties uz rietumiem, joprojām baudīdami labu ceļavēju. Beidzot esam noenkurojušies netālu no krasta, tiktālu neviens līdz šim nav ceļojis. Vietējie iedzīvotāji, ar kuriem mēs runājām, sacīja, ka tur ir vairāk zelta, nekā mēs jebkad varam iedomāties. Man liekas, ka esmu nonācis pie Ķēniņa Zālamana bagātībām. Es nejūtos labi, jo atkal esmu novājināts no karstuma un sasirdzis ar kādu kaiti, tomēr apjaušu, ka zelts ir tepat, tāpēc, kad atgriezīšos ar šiem zelta un dārgakmeņu kalniem, lūdzu Jūsu Majestātei ļaut man doties svētceļojumā uz Romu un Jeruzalemi. Es vaits nerakstīšu, iekams nebūšu ticis pie zelta…

Nākamais ieraksts bija datēts divas dienas vēlāk. Tas bija izdarīts ar stingrāku roku.

Admirāļa vairs nav! Kad kuģa apkalpe rītausmā uzcēlās, mēs ieraudzījām, ka mazā laiva pazudusi un admirāļā kajīte ir tukša. Nav vairs arī viņa kartes. Esmu izsūtījis vīrus doties gar krastu meklēt viņu, un viņi atrada laivu, taču grupa vietējo, raidot bultas, viņus atdzina atpakaļ uz kuģi. Diemžēl baidos, ka admirālis ir miris, kā šie bezdievīgie mežoņi viņu ir tiogalinājuši! Mēs, būdami drošībā netālu no krasta, nogaidīsim, bet, ja neredzēsim nekādas pazīmes par viņa dzīvību, mums būs jāpaceļ enkurs un jāburā uzEspanjolu pēc palīdzības. Lai Dievs svētī Okeāna jūras admirāli! Šajā dienā te parakstījies Alonso Mendess, kapteiņa māceklis.

Pērlmaters domīgi pabungoja pa savu tuklo zodu. Kolumbs noteikti bija zaudējis saprašanu savas dzīves pēdējās stundās.

Zālamana zelts, ko tu neteiksi! Viņš prātoja, pie kura krasta "Ņina" varēja noenkuroties, un atkal ielūkojās mapē. Burājot uz rietumiem no Jamaikas, viņš nonāktu Centrālamerikā. Jebkurā vietā Jukatanas pussalā no Meksikas līdz Belizai vai Hondurasai, ja novirzās pāris grādu. Ja būtu vairāk laika, viņš pārlasītu vēlreiz dienas novērojumus un palūkotu, vai var iztēloties, tieši kā tas varēja beigties.

Kolumbs bija paņēmis kartes un shēmas, bet kas notika ar to akmeni? Pērlmaters papurināja galvu, pārsteigts, ka ļāvies ievilkt sevi šajā dēkā. Viņš izturējās tā, it kā šis dokuments, kuru viņš nupat beidza lasīt, būtu īsts, lai gan tam, iespējams, nav nekādas vēsturiskas vērtības, tā ir vienīgi prātu asinoša mikla.

Bet ja nu tas tomēr ir patiess?

Kāda tam varētu būt saistība ar mūsdienu notikumiem, par kuriem stāstīja Ostins, ar šiem slepkavām melnajos tērpos, ar šim bandām, kas traucas apkārt, nogalinādami nevainīgus arheologus? Ko nozīmē dīvainais teikums "to piecu nāve"? Kolumbs acīmredzot jutās tik vainigs par savu saistību ar šo negadījumu, ka iztēlojās piespiedu apstāšanos krastā par Dieva sodu. Pērlmaters nolēma vēlreiz pārlasīt šo vēstuli, lai kaut ko nepalaistu garām nepamanītu. Tad viņš sāks rakties pats savā bibliotēkā.

Bet vispirms jāsalūko kaut kas garšīgs.

24 . nodaļa

Kankūnā, Meksikā

Lidmašīnā, kas drīz vien pēc tikšanās Zavalas mājā no Vašingtonas devās uz Kankūnu, valdīja priekpilnu gaidu noskaņojums. Kad pilots tuvojās skrejceļam, atpūtnieki staipīja kaklu, lai noraudzltos uz greznajām pludmales kūrorta viesnīcām, kas rindojās gar dzidro zilganzaļo ūdeni, un gaisotne kļuva nevaldāmi jūsmīga. Ar savu konservatīvo pelēko uzvalku, košo tauriņveida kaklasaiti un pāri visiem sēdekļiem izslējušos galvu Pols Trauts izceltos no šā laimīgā pūļa pat tad, ja viņa sejas izteiksme nebūtu tik nopietna. Viņa skatiens bija iegrimis Jukatanas pussalas kartē, domas kavējās pie Gamejas; lidmašīna sasvērās, un tikai tad viņa prāts koncentrējās uz to, kas notiek pašreiz.

Pēc dažām minūtēm viņi jau bija piezemējušies. Trauts atrāvās no pasažieru straumes, kas traucās uz viesnīcu autobusiem, un devās pie kādas mazas čārterreisa aviolīnijas reģistrācijas letes. Pavisam drīz viņš jau apsēdās blakus pilotam divmotoru lidmašīnā. Viņš bija vienīgais pasažieris, pārējie sēdekļi šajā četru pasažieru lidmašīnā bija pārvērsti par kravas nodalījumu.

Kad lidaparāts pacēlās gaisā, Trauts klusībā pateicās NZJA ceļojumu aģentiem, kas bija veikuši neticamu darbu, noorganizējot viņa braucienu tik īsā laikā tomēr sameklējuši brīvu vielu komerciālā lidojumā ar iespēju gandrīz tūlīt pārsēsties šajā mazajā lidmašīnā, kas devās uz Kampeči, lai uzņemtu dažus Teksasas naftas tehniķus, kuri dodas tikties ar sievām un draudzenēm Kankūnā.

Lidojumam vajadzētu ilgt apmēram stundu, sacīja pilots, runīgs, kādus trīsdesmit gadus vecs meksikānis, kas labi prata angļu valodu un lieliski pārzināja labākos Kankūnas bārus, kur var satikt ekskursantes. Visai drīz viņa balss saplūda ar dzinēju dūkoņu. Pārnakšņojot Tūsonā, Trauts nebija varējis aizmigt, raizēdamies par Gameju. Viņš aizvēra acis un pamodās no pilota paziņojuma, ka viņi lido pāri Čičenicai. Trauts raudzījās lejup uz pilota norādīto vareno templi četrstūrainas piramīdas formā un pagalmu.

Esam apmēram pusceļā līdz Sjudada del Karmenai, pilots sacīja. Trauts pamāja. Plakanais, zaļais līdzenums, kas stiepās līdz apvārsnim, viņu hipnotizēja, un Trauts atkal aizvēra acis, līdz pilots viņam piebikstīja modinādams.

-    Lūk, jūsu kuģis.

Bija patīkami redzēt slaiko, zilā korpusā tērpto "Nēreju", kas ostā bija noenkurojies līdzās naftas tankeriem un zvejnieku laivām. Trautam likās gluži neticami, ka viņš ir atstājis kuģi un Gameju tikai pirms dažām dienām. Viņš nožēloja, ka nebija izdevies pierunāt sievu doties līdzi uz Vašingtonu; tomēr nācās atzīt, ka viņa nemūžam nebūtu piekritusi, jo ļoti gribēja tikties ar doktoru Či.

Pirms došanās uz Vašingtonu Trauls bija piezvanījis uz Mehiko Antropoloģijas muzeju un runājis ar doktora Či sekretāri. Viņa pārbaudīja profesora darba kalendāru un apstiprināja ieceri tikties ar Gameju. Profesors daudz laika pavadot "ārā, uz lauka" un, ja gadoties būt telefona tuvumā, piezvanot, lai apjautātos, vai viņam nav atstāta kāda ziņa, tomēr viņam neesot noteikts darba režīms. Ja gribot viņu sameklēt, tad visdrošāk tas esot laboratorijā.

Kamēr pilots gaidīja nosēšanās atļauju, Trauts viņam lūdza pa radio sazināties ar tiem, ar kuriem veicams turpmākais ceļš, un paziņot par savu ierašanos. Viņš negribēja zaudēt ne minūti, atpūšoties lidostas uzgaidāmajā telpā. Tiklīdz lidmašīna pēc nolaišanās aizvirzījās līdz apstāšanās vietai, Trauts izmetās ārā no kabīnes ar savu vienīgo somu rokā, pār plecu uzsaucis "adios!" un "gracias!" savā Jaunanglijas izloksnē.

Lidostas vestibilā viņu sagaidīja plecīgs vīrs policijas formastērpā, ar spoguļstikla saulesbrillēm.

-    Doktor Traut, viņš sacīja, žilbinoši uzsmaidīdams, es esmu seržants Moraless no Meksikas federālās policijas. Mani lūdza būt par jūsu gidu.

Trauts bija piezvanījis uz Narkotiku apkarošanas nodaļu. Tā jutās pateicību parādā NZJA par dažkārt sniegto palīdzību, tāpēc labprāt izpildīja Trauta lūgumu un sazinājās ar Meksikas nacionālo policiju.

-    Priecājos iepazīties, Trauts atbildēja, raudzīdamies rokaspulkstenī. Ja jūs esat gatavs doties ceļā, es arī.

-     Tagad jau ir pavēls, bilda policists. Nez vai labāk nebūtu darīt to rītdien.

Trauts atbildēja pieklājīgi, taču viņa nopietnās brūnās acis nepārprotami liecināja par apņēmību.

-     Es cienu jūsu viedokli, seržant, bet es ļoti nopūlējos, lai atkļūtu pēc iespējas ātrāk uz šejieni un varētu meklēt savu sievu, tiklīdz ierodos.

-     Protams, senjor Traut, policists sacīja, saprotoši pamādams. Lūdzu, neuzskatiet to par vilcināšanos, tas ir tikai veselais saprāts. Es ļoti gribu jums palīdzēt, tomēr visai drīz būs tumšs.

-    Cik ilgi vēl būs gaišs?

-    Vienu, varbūt divas stundas.

-Tad paceļam enkuru, kapteini Trauts iesaucās kā rūdīts zvejnieks. Mēs varam daudz ko izdarīt divu stundu laikā.

Moraless redzēja, ka nav jēgas mēģināt atrunāt šo garo amerikāni.

-     Bueno, doktor Traut. Helikopters ir, lūk, tur.

Helikoptera "Bell 206Jet Ranger" dzinējs jau bija iedarbināts, rotors lēnām griezās, kamēr Trauts ieslīdēja trim pasažieriem paredzētajā salonā un Moraless apsēdās blakus pilotam. Pēc īsa brīža turbodzinējs ierūcās skaļāk un lidaparāts pacēlās no skrejceļa, palēcās gaisā un divu minūšu laikā jau bija vairāk nekā trīs tūkstošus pēdu augstumā. Viņi pagriezās prom no ūdens un virzījās dziļāk iekšzemē, sekojot čūskveidīgi līkumotajam sliežu ceļam.

Moraless ik pa laikam paraudzījās kartē un deva pilotam norādījumus. Viņi attālinājās no sliežu ceļa un sekoja kādai šaurai šosejai. Helikopters saglabāja augstumu, ar ātrumu simt divdesmit piecas jūdzes stundā vedot arvien dziļāk iekšzemē. Blīvie meži vietām bija pārtraukti ar kādu ciemu vai pilsētiņu. Asfaltētu ceļu bija maz. Reizēm viņi lidoja virs kādām maiju drupām, taču lielākoties ainavā valdīja līdzenums, ko Trauts jau bija ievērojis, lidojot no Kankūnas.

Helikopters pagriezās vairāk uz dienvidiem. Moraless bija saprātīgs un vērīgs pavadonis, viņš saskatīja orientējošās pazīmes ainavā un ziņoja par tām pilotam. Trauts bažīgi raudzījās saulē, kas nolaidās arvien zemāk.

-    Vai vēl tālu? Trauts noprasīja ar neslēptu nepacietību.

Moraless pacēla piecus pirkstus. Viņš norādīja uz kādu punktu kartē, lai pilotam būtu uzskatāmāk.

-Aquь*

Pilots pamāja tik nemanāmi, ka Trauts nebija pārliecināts, vai viņš maz dzirdējis, taču helikopters samazināja ātrumu un aplieca plašu loku, kas pamazām pārtapa par sašaurinātu spirāli.

Moraless piespiedās pie organiskā stikla un norādīja uz leju. Trauts paspēja saskatīt klajumu un kādu raupju veidojumu, taču helikopters ātri attālinājās no tā, lai pēc brīža atkal tam tuvotos, un, bridi pasvārstoties, sāka nolaisties. Mērķis bija tieši zem viņiem, un Trauts nevarēja saskatīt, kur viņi piezemējas. Kad koku galotnes bija gluži tuvu, likās, ka helikopters mirkli karājas gaisā, tad pilots spēji iedarbināja dzinēju un viņi parāvās sānis kā satrūkušās spāres.

Pilots un Moraless aši pārmija dažus vārdus spāniski.

-     Kas noticis? Trauts pastiepās, lai varētu ieskatīties mežā.

-Nepietiek vietas. Viņš baidās, ka aparāts varētu sapīties kokos.

Trauts atgāzās savā sēdeklī un, sakrustojis rokas, sarūgtināts izdvesa nopūtu. Helikopters sāka no jauna kustēties, līdz sasniedza nomaļu taisna ceļa gabalu, kur strauji samazināja augstumu un nolaidās zālainā ceļmalas laukumiņā. Kad virpuļojošie rotori beidza griezties, Trauts un Moraless izkāpa ārā. Turpat netālu mežā veda kāds celiņš.

-    Tas ved uz profesora Či māju. Iesim!

Trauts devās ceļā lieliem soļiem, un seržants, kas bija īsāks vīrs, varonīgi pūlējās neatpalikt, nezaudējot savu pašcieņu. Kad viņi nonāca dziļāk mežā, Trauts ievēroja dziļas grambas, ko samērā nesen atstājušas plati izvietotas pamatīgas autoriepas.

" Šeit. (Tulk. no spāņu vai.)

Moraless teica, ka zvanījis uz vietējo policijas iecirkni un palūdzis, lai viņi apjautājas šejienes iedzīvotājiem. Vairāki redzējuši profesoru Či braucam autobusā. Viņš tajā iekāpis pēc medībām un izkāpis pie tā ceļa, kas ved uz viņa māju. Viņi atcerējās, ka profesoru sagaidījis džips. Tas saskan, nodomāja Trauts, Gameja bija sadabūjusi džipu, lai brauktu iekšzemē.

-    Vai jūs pazīstat doktoru Či? viņš apjautājās Moralesam, kamēr abi gāja.

-    Si, senor. Esmu ticies ar viņu. Dažreiz muzejs man lūdz nogādāt viņam kādu ziņu. Viņš ir ļoti miermīlīgs. Džentlmenis. Vienmēr grib man uzcept kukurūzas plācenīšus.

Zem koku lapotnes kļuva tik tumšs kā apakšzemes tunelī. Trauts centās saskatīt caur zariem sauli un prātoja, vai nebūs grūti atrast atpakaļceļu. Varbūt Moralesam bija taisnība, vajadzēja pagaidīt līdz rītam, kad būtu vairāk gaismas.

-     Kāpēc profesoram Či laboratorija ir tik nomaļā vietā? Trauts vaicāja. Vai tad nebūtu ērtāk, ja tā būtu kādā pilsētā vai ciemā?

-    Esmu viņam to pašu prasījis, Moraless smaidot atbildēja. Viņš atbild, ka esot šeit dzimis. "Manas saknes ir šeit," viņš saka. Vai jūs saprotat, ko viņš ar to domā?

Trauts ļoti labi saprata Či tiekšanos pēc dzimtās puses. Trauta senči dzīvoja Keipkodā vairāk nekā divsimt gadus; šajā laikā bija nomainījušās vairākas paaudzes, un visas bija saistītas ar jūru, tie bija gan bāku uzraugi, gan glābšanas dienestu darbinieki, gan zvejnieki. Zemā, ar sudrabainām lubiņām klātā Traulu dzimtas māja bija gandrīz vai divus gadsimtus veca, taču gadu gaitā tika labi saglabāta un izskatījās kā tikko būvēta. Trauts ar lepnumu apzinājās savu jūrniecisko izcelsmi, tomēr saprata, ka viņa saiknē ar pagātni nebija nekā ievērojama salīdzinājumā ar maiju likteni, kuri šo pašu zemi bija apdzīvojuši vairākus gadsimtus pirms spāņu ierašanās.

Viņi gāja apmēram divdesmit minūtes, līdz beidzot mežs kļuva skrajāks un viņi iznāca klajumā. Četrstūrainā betona bloku celtne likās iznirstam no meža, un Trauts nepavisam nebija gaidījis tik pamatīgu būvi šajā nomaļajā vietā.

-     Profesora laboratorija, Moraless paskaidroja, piegāja pie durvīm un pieklauvēja. Atbildes nebija. Atnāksim šurp atpakaļ vēlreiz, kad būsim pārbaudījuši māju, Moraless ierosināja.

Būda ar pīto jumtu bija līdzīga tām, ko Trauts bija tik bieži redzējis lidojumā virs Jukatanas. Viņu vairāk ieinteresēja džips, kas stāvēja blakus vienkāršajai mītnei, un, pieskrējis klāt, viņš to pārlūkoja. Aiz saules aizsega bija aizbāzta shēma, kā nokļūt uz Či īpašumu, un pudele ar kukaiņu atbaidošu šķidrumu. Trauts pārvilka rokas pāri stūrei un vadības pultij un sajuta vāru Gamejas iecienītā ķermeņa losjona smaržu.

Viņi pārmeklēja māju, to varēja paveikt piecās minūtēs, jo tajā bija tikai pats nepieciešamākais. Trauts stāvēja uz klona grīdas un raudzījās apkārt, cerēdams rast kādu pavedienu.

-    Nu, tātad mēs zinām, ka viņa ar džipu ir tikusi līdz šejienei.

-     Man ir ideja, Moraless ierunājās. Trauts viņam sekoja garām laboratorijas celtnei uz vēl kādu vienkāršu būdu. Šī te ir profesora garāža. Paskatieties viņa braucamā nav!

-    Tātad tās iebrauktās grambas, ko mēs redzējām, bija atstājusi viņa mašīna. Kas tā ir par marku?

-     Liels auto, Moraless sacīja. Tāds kā džips, tikai, re, kāds! Un viņš plati izpleta rokas.

-     "HumVee"?

-   S(, attrauca Moraless, gaiši smaidot. "HumVee". Tāds, kādu izmanto ASV armija.

Tātad ļoti ticams, ka viņi kaut kur devušies ar šo auto. Bet uz kurieni?

-     Varbūt laboratorijā ir kāda zīmīte, Trauts ieminējās.

Izdedžu bloka celtnē bija tīkami vēsāks nekā ārpusē, lai

arī gaisa kondicionētājs nebija ieslēgts. Durvis nebija aizslēgtas, un viņi bez grūtībām tika iekšā. Trauts pārlaida skatienu modernajam aprīkojumam un, tāpat kā viņa sieva dienu iepriekš, izbrīnā nogrozīja galvu. Moraless stāvēja nedaudz tālāk cieņas pilnā uzmanībā, it kā baidīdamies, ka viņu pieķers aizliegtā teritorijā. Galds bija visai nekārtīgi pieblīvēts ar dažādiem materiāliem, taču nekas nelikās apzināti sajaukts.

Pols piegāja pie izlietnes. Žāvēšanas plauktā gulēja divas glāzes.

-     Izskatās, ka viņi ir kaut ko dzēruši.

Moraless ieskatījās atkritumu tvertnē un atrada tonizējošā dzēriena skārdenes. Iztēlojoties, kā viss noticis, Trauts prātoja, ka Gameja varētu būt gaidījusi profesoru uz šosejas, tad abi iebraukuši šeit, padzērušies un devušies prom. Viņš palūkojās ledusskapī un atrada divas nošautās irbes. Taču putni vēl nebija noplūkti un izķidāti. Acīmredzot Či plānojis visai drīz atgriezties, lai kur viņi būtu devušies.

-     Vai tur, kur viņi varētu būt aizbraukuši, tuvumā ir kāds ciems? Trauts vaicāja.

-    Tur ir pilsētiņa, bet cilvēkiem vajadzēja pamanīt doktoru Či viņa lielajā zilajā mašīnā. Nada.[4]

Trauts pētīja pie sienas izliktās kartes. Likās, ka viena ir noņemta.

Viņš piegāja pie galda un ielūkojās papīros, kas bija uzlikti virspusē. Pēc mirkļa viņš jau atrada karti, kuras piespraužu caurumiņi sakrita ar tiem, kas bija uz sienas. Či, iespējams, to bija noņēmis no sienas, lai parādītu Gamejai. Taču tikpat labi tā varēja nedēļām ilgi gulēt uz galda. Viņš parādīja karti Moralesam.

-    Vai jūs zināt, kur tas ir?

Policijas seržants papētīja karti un sacīja:

-    Vairāk uz dienvidiem, uz Kampečes pusi. Kādas simt jūdzes. Varbūt vairāk.

-    Un kas tur ir?

-    Nekas. Mežs. Tas ir biosfēras rezervāts. Tur neviens neiet.

Trauts uzsita pa karti.

-     Kāds ir devies uz turieni. Manuprāt, tas ir doktors Či. Helikopters mūs var nogādāt tur stundas laikā vai vēl ātrāk.

-    Piedodiet, senor\ Kad nonāksim atpakaļ pie helikoptera, jau būs tumšs.

Moralesam bija taisnība. Viņiem vēl veicās un izdevās atrast ceļu ārā no meža. Kad viņi atgriezās pie helikoptera, jau bija melna tumsa. Trautam derdzās doma, ka Gamejai, lai arī kur viņa būtu, vēl viena nakts tur jāpavada. Kad helikopters pacēlās virs kokiem, viņš mierināja sevi ar citām iespējamībām, teiksim, Či un Gameja kaut kur sēž un mierīgi vakariņo. Ienāca prātā ne tik jauks scenārijs. Kāds nelaimes gadījums. Nē, tas nevar būt. Gamejai gluži vienkārši nav tendences uz nelaimes gadījumiem. Viņa ir pārāk atjautīga, pārāk droša.

Trauts zināja, ka pat visdrošākie cilvēki kaut reizi mūžā pieļauj kļūdu. Viņš cerēja, ka tā nav gadījies ar Gameju.

25 . nodaļa

Seržants Moraless sameklēja Trautam istabu viesnīciņā netālu no lidostas. Trauts stundām ilgi gulēja, raudzīdamies griestu ventilatorā un prātodams, ko dara Gameja, līdz beidzot iekrita nemierīgā dažu stundu miegā. Viņš pamodās pustumsā un noskalojās zem dušas, kas vairāk atspirdzināja, jo karstā ūdens nebija. Kad debesis austrumpusē sāka sārtoties, ieradās pilots un seržants, bet Trauts jau soļoja šurpu turpu pa skrejceļu .

Helikopters tika vadīts pēc Či kartes taisnā līnijā un maksimālā ātrumā, lidojot tūkstoš pieci simti pēdu augstumā. Lejā kā raupjš paklājs stiepās mežs. Ierodoties uz kartes atzīmētajā apvidū, pilots samazināja ātrumu un nolaida helikopteru gandrīz vai līdz koku galotnēm. "Jet Ranger" apbrīnojami atbilda savam sākotnēji iecerētajam mērķim, kad lika konstruēts kā armijas novērošanas helikopters. Trauts, kas sēdēja priekšpusē, ievēroja pārmaiņas mežu zaļumā un palūdza pilotam palidot apkārt. Moraless pamanīja tik tikko jaušamas malas četrstūrainam līdzenumam. Pilots vēl brīdi lidoja, lai iepazītos ar vietu, kur nolaisties, tad piezemēja helikopteru aptuveni līdzenuma centrā.

Trauts jau pēc īsa brīža atskārta, ka viņam nepatīk šis Dieva pamestais nostūris. Itin nemaz nepatīk! Ar saviem ērmotajiem uzkalniem un meža ieloka tumsu pat dienas laikā tas šķita nejaukāks par nomaļu vietu, te slēpās kaut kas ļauns. Bērnībā viņš juta tirpas skrienam pār muguru, ejot garām mājai, kuru pametis jūrnieks, kas apēdis savus biedrus bezvēja laikā Saragosas jūrā.

Varbūt Gameja te nemaz nav bijusi, viņš iedomājās, vērdamies apkārt. Viņa rīcībā bija vienīgi doktora Či karte un pieņēmums, ka šis bijis viņu galamērķis. Varbūt viņš te braukā apkārt, kamēr Gamejai izmisīgi nepieciešama viņa palīdzība citur… Nē. Pols saknieba žokļus. Šī noteikti ir īstā viela. Viņš sajuta to līdz pat kauliem, tāpat kā viņa tēvs zvejnieks bija nojautis vētras tuvošanos.

Policijas virsnieks ierosināja viņiem sadalīties un doties uz priekšu trīs izvērstos virzienos, pēc iespējas paturot citam citu redzeslokā, sasniegt mežmalu un tad atgriezties pie helikoptera. Pēc pusstundas viņi atkūlās atpakaļ. Moraless grasījās runāt, bet apklusa, jo viņa allaž vērīgās policista acis bija saskatījušas apliecinājumu, ka šī vieta apmeklēta pirms viņiem.

Notupies, lai labāk varētu redzēt, Moraless sacīja:

Paskatieties, te ir sabradāta zāle. Un šeit, tur atkal… Viņš pielieca galvu. Kad gaisma krīt tieši virsū, var redzēt, ka tur ir pēdu nospiedumi.

Nodomādams, ka viņš nekad negribētu, lai Moraless viņu izseko, arī Trauts sāka pētīt zāli un redzēja vārus apēnojumus, kas bija saistījuši policijas virsnieka uzmanību. Seržants norīkoja pilotu palikt pie helikoptera, un tas tika uzklausīts bez iebildumiem. Agrā rīta saule jau lika manīt, ka vēlāk tā cepinās kā īstā peklē. Moralesam ejot pa priekšu, abi devās ceļā; visai drīz viņi ieraudzīja uzkalnu, kas vienā sānā bija attīrīts no apauguma, tur varēja saskatīt akmens bluķus.

Pie viena pamatnes rēgojās kaut kas sarkanīgs. Degdams nepacietībā aplūkot to labāk, Trauts neņēma vērā seržanta pamācību nākt aiz muguras; viņš paskrēja garām un pacēla Gamejas nonēsāto sarkanbrūno, mazo mugursomu, kuru viņš bija tai dāvinājis pirms diviem gadiem Ziemassvētkos. Arvien pieaugošā satraukumā viņš to atvēra un atrada Gamejas fotoaparātu, piezīmju burtnīcu, dažus plastmasas iesaiņojumus ar pusdienu maltītes paliekām, tukšas zeltera skārdenes un pudeli ūdens. Blakus bija vēl viens maisiņš no dzeltenbrūna audekla. Trauts pacēla abus nesamos augstu virs galvas, lai Moraless, kas aši tuvojās, tos ātrāk ieraudzītu.

-    Šis pieder manai sievai, Trauts iesaucās. Otrajam uzlīmē ir norādīts doktora Či vārds.

Moraless pārbaudīja profesora somu. Viņa seja apmācās.

-    Tas gan nav labi…

-    Ko jūs ar to gribat teikt nav labi? Tas pierāda, ka viņi ir šeit bijuši!

-   Jūs mani pārpratāt, senor Traut, Moraless sacīja, aši paraudzīdamies apkārt. Es atradu nometnes ugunskuru, var noprast, ka tur ir daudz chicleros. Ievērojot Trauta neizpratnes pilno skatienu, viņš paskaidroja: Tie ir slikti vīri, kas zog senlietas pārdošanai.

-    Un kāds tam sakars ar manu sievu un profesoru?

-    Ogles bija vēl siltas. Un var noprast, ka pie upes bijuši daudzi vīri. Es atradu arī šos te. Viņš pavēra plaukstu, lai parādītu trīs tukšas ložu patronas.

Trauts pielika vienu no tām pie deguna. Šauts bija pavisam nesen.

-    Kur jūs tos atradāt?

Trauta skatiens sekoja policijas virsnieka norādei, tad palūkojās atpakaļ, kur bija atradis mugursomas, it kā varētu novilkt līniju, kas savieno šos divus punktus. Un tad viņš ievēroja dīvainus grebumus uz būves sienas. Piegājis tuvāk, Trauts ieraudzīja laivas un citus veidojumus uz kailā akmens. Iespējams, ka Gameja un profesors ēduši, tad atgriezušies atkal pie šiem grebumiem. Gameja noteikti ieinteresējusies par svešādajiem rakstiem, bet kaut kas acīmredzot viņus iztraucējis.

Viņš pagriezās pret Moralesu.

-   Jūs domājat, ka mana sieva un profesors uzskrējuši virsū tiem cbicleros?

-    Si, Moraless attrauca, paraustot plecus. Tas ir iespējams. Kāpēc tad viņi būtu pametuši savus nesamos?

-    Es domāju to pašu. Seržant, vai jūs man, lūdzu, parādītu, kur atradāt tās čaulas?

-    Nāciet šurp! Moraless pamājis aicināja. Bet esiet uzmanīgs, sperot soli. Viss lauks ir vienos caurumos!

Viņi lēnām šķērsoja līdzenumu. Noslēpumaino uzkalnu bija krietni vairāk, nekā Trauts sākumā iztēlojās. Ja katrs no tiem bija celts uz akmens pamatiem, zem tiem noteikti vajadzības gadījumā varēja patverties.

-    Šeit, rādīja Moraless. Un tur.

Trauts ieraudzīja zālē spīdam varu un pacēla vēl pāris čaulu, tās bija gan no pistoles, gan no šautenes. Zāle visapkārt bija nobradāta. Viņa lielā plauksta sažņaudza tukšos vara cilindrus, it kā mēģinot tos saspiest.

-    Un kur ir ugunskurs un upe?

Viņi aplūkoja apmetnes vietu un atrada tukšas tekilas pudeles un daudz cigarešu izsmēķu. Mežā bija vēl vairāk šāviņu čaulu. Upmalā Trauts veltīgi meklēja Gamejas sporta kurpju pēdu nospiedumus dubļi bija pārāk izbradāti. Pēc dažām pazīmēm varēja spriest, ka šeit krastā izvilktas laivas, mētājās arī šāviņu čaulas. Šī vieta nudien atgādināja šautuvi! Tomēr Traulu nepameta cerības. Čaulas liecināja, ka te kāds ticis vajāts ar šautenēm un pistolēm līdz upei. Tās bija sliktās ziņas. Tomēr tas, ka apšaude notikusi vēl upmalā, liecināja, ka Gameja un profesors varētu paspēt izglābties.

Trauts ieminējās, ka viņiem vajadzētu pacelties gaisā un sekot upei, kas plūst cauri mežam. Moraless piekrita. Abi aši devās prom no upes un, kad jau bija pusceļā uz helikopteru, sadzirdēja vārgu vaidu. Viņi sastinga, raudzīdamies viens otrā. Moraless izvilka pistoli. Abi ieklausījās un dzirdēja vienīgi kukaiņu dūkoņu.

Vaids atkārtojās, šoreiz vairāk pa labi. Moraless piesedza Trautu, kurš piesardzīgi virzījās tuvāk. Likās, ka skaņa nāk turpat vai no pazemes. Trauts raudzījās lejup. Daļēji aizsegts ar garo zāli, rēgojās melns caurums Viņš nolaidās uz ceļiem pie tā malas, bet neko nevarēja saskatīt tumsā.

-     Kas tur ir? jūtoties diezgan muļķīgi, viņš ierunājās.

Atskanēja vēl viens vaids, tam sekoja spāņu vārdu birums

vārgā balsī.

Moraless, kas bija pienācis klāt un noslīdzis uz ceļiem blakus Polam, brīdi ieklausījās.

-    Tas ir kāds vīrietis. Viņš esot iekritis tajā bedrē.

-    Ko tad viņš te darīja?

Moraless iztulkoja jautājumu un pēc brīža arī atbildi.

-     Saka, esot izgājis pastaigāties.

-    Visai nomaļa vieta pastaigai, Trauts ieminējās. Izvilksim viņu ārā.

Trauts aizgāja atpakaļ uz helikopteru, atrada neatliekamās palīdzības komplektā neilona auklu. Viņš sasēja cilpu un nolaida to bedrē, tad pats kopā ar pilotu un Moralesu vilka ārā. Vispirms no cauruma parādījās galva, tad nožēlojamās radības pleci. Vīrieša retā bārda un garie, taukainie mati bija klāti ar pelēkiem putekļiem; apģērbs kuļājās ap augumu, ar grūtībām varēja noprast, ka tas kādreiz bijis balts. Viņš sēdēja zemē, pārmaiņus berzēdams rokas, kājas un galvu. Deguns bija iedauzīts.

Policijas virsnieks iedeva viņam pudeli ar ūdeni. Vīrs trokšņaini metās dzert, pusi no satura izlaistīdams uz zoda. Atsvaidzinājies viņš pašapzinīgi pasmaidīja, atsegdams dzeltenus zobus, un pielieca blašķi vēl krietnam malkam. Paceļot roku, krekla piedurkne noslīdēja no plaukstas locītavas.

Trauts izgrūda blašķi viņam no rokas gluži kā bumbas atsitējs, un tā aizlidoja zālē. Viņa lielā plauksta saķēra vīrieša spalvaino plaukstas locītavu. Pat Moraless bija pārsteigts par tik negaidītu rīcību.

-   Senor Traut!

-   Tas ir manas sievas pulkstenis! Trauts noņēma "Sivatch " pulksteni no svešinieka rokas.

-    Vai esat pārliecināts?

-    Es viņai to dāvināju! Parasti rāmās acis liesmoja niknumā. Pajautājiet, kur viņš to dabūja!

Moraless iztulkoja jautājumu un pēc tam atbildi.

-    Saka, esot nopircis.

Trauts nevēlējās, lai viņu muļķotu.

-     Sakiet viņam, ja neatzīsies, mēs viņu iemetīsim atpakaļ bedrē un iesim prom.

Smaids nozuda. Draudi tikt iemestam atpakaļ pazemē atrāva vaļā vārdu straumi spāņu valodā.

Moraless klausījās un pamāja.

-     Viņš ir jucis. Vārds ir Ruiss. Visu laiku runā par kādu velnišķīgu sievieti un punduri, kas likuši zemei viņu norīt.

-     Velnišķīga sieviete?

-    Si. Viņa esot salauzusi šim degunu.

-     Un kas noticis ar to sievieti?

-    Viņš nezinot. Esot bijis bedrē. Dzirdējis, ka daudz šauts. Tad iestājies miers. Viņa draugi esot šo pametuši. Es prasīju, vai tie amigos bija chicleros. Viņš saka nē. Moraless smaidīja bez jebkādas līksmes. Melo, ka taisni riebjas!

-   Sakiet viņam, ka mēs viņu uzrausim augšā ar helikopteru un izmetīsim ārā, ja viņš nepateiks patiesību!

Vīrietis paraudzījās uz svešzemju milža granīlcieto sejas izteiksmi un nolēma, ka viņš nejoko.

-    Nē! viņš iesaucās. Es runā! Es runā!

-    Jūs saprotat angliski.

-    Poco, [5] vīrietis sacīja, rādīdams nelielu spraudziņu starp īkšķi un rādītājpirkstu.

Lauzītā angļu valodā, reizēm izlīdzoties ar spāņu vārdiem, Ruiss atzinās, ka bijis kopā ar chicleros bandu, kas šeit ieradusies, lai zagtu senlietas. Viņi ieraudzījuši to sievieti un mazo, veco vīru un ieslodzījuši viņus pazemē, no kurienes nav iespējams izkļūt. Bet abi kaut kā izrāpušies virspusē un iemetuši viņu bedrē. Pārējie chicleros sākuši dzīties abiem pakaļ. Viņi nav atgriezušies, lai pameklētu viņu. Viņš nezinot, kas noticis ar to vīrieti un sievieti.

Trauts pārdomāja dzirdēto.

Labs ir, ņemiet viņu līdzi helikopterā.

Moraless uzmanīgi aplika Ruisam rokudzelžus, cenzdamies nepieskarties viņam, tad ar kurpes purngalu pabakstīja, lai piedabūtu viņu piecelties. Viņi iebīdīja vīru pakaļējā sēdeklī, un Moraless apsēdās viņam blakus. Ruiss dvakoja (ik nejauki, ka pilots sāka žēloties. Moraless pasmējās un ieminējās, ja tas kļūšot pārāk neciešami, viņi varot izmest Ruisu ārā. Ruisam gan tas nelikās smieklīgi, tādi draudi bija pilnīgi ticami, un viņa acis bailēs iepletās, kad helikopters pacēlās no zemes. Pāris reižu apriņķojuši, viņi uzņēma kursu virs upes. Cauri koku lapotnei tā bija tik tikko saskatāma, tomēr trijatā izdevās sekot tās kursam.

Trauts nevarēja vien sagaidīt, kad varēs pastāstīt Gamejai, kāda ir viņas jaunā iesauka. Velnišķīgā sieviete. Viņš cerēja, ka sieva joprojām ir dzīva, lai to varētu dzirdēt.

26 . nodaļa

Rēkoņa, ko radīja senatnīgais, laivas ārpusē piestiprinātais motors, bija tik skaļa, ka Gameja izdzirdēja helikopteru tikai tad, kad tas bija praktiski virs galvas. Pat tad viņa saspringa tikai tāpēc, ka pamanīja Či augšup pavērsto seju. Viņa strauji piebremzēja un vadīja laivu uz apaugušo krastu, kur zem pārkārušos zaru biezās lapotnes bija drošs patvērums. No augšas laivu bija gandrīz neiespējami saskatīt cauri biezajam zaļumam.

Gameja drošības labad iedzina lo milzīgā papardē, jo baidījās, ka agrā rīta saule varētu nodevīgi atspīdēt no alumīnija korpusa.

Mirkli vēlāk gaisu virs galvas šķēla virpuļojošie rotori; helikopteram lidojot tieši virs koku galotnēm, cauri biezajai lapotnei vietām pavīdēja spīdīgs sarkanbalts korpuss. Gamejai neienāca prātā, ka, uzzinājis par viņas pazušanu, Pols dažu stundu laikā atgriezīsies Jukatanā, sadabūs helikopteru un tagad laidelēsies dažus simtus pēdu virs viņas. Kopš ierašanās šeit viņai gandrīz tika izrauti mati ar visām saknēm, tad draudēja ar izvarošanu un ieslodzīja viņu alā, lai nomirtu; pēc tam viņa rāpās pa tumšiem bezgaisa tuneļiem un tika pakļauta apšaudei. Likās pilnīgi reāli, ka tie ļaudis, kas bija tik slikti pret viņu izturējušies, tagad ir ņēmuši talkā gaisa spēkus, lai padarītu viņas stāvokli vēl vairāk nožēlojamu. Kad helikoptera rūkoņa attālinājās, viņa atvieglojumā uzelpoja, un pēc neilga brīža abi atkal iebrauca upē.

Tikuši vaļā no Dzeltenzobja, Gameja un Či bija metušies uz mežu, izvairīdamies no šāviņiem, kas svilpa ap viņiem, un norāpušies lejā pa nogāzi līdz upei. Ieraudzījuši blakus noliktas trīs alumīnija plakandibena laivas, divas no tām viņi iegrūda ūdenī, lai slīd lejup pa straumi, tad iekāpa trešajā, iedarbināja motoru un traucās pēc iespējas tālāk prom.

Visu dienu viņi brauca bez jebkādiem starpgadījumiem, tad aizvadīja mierīgu nakti, izvelkot laivu krastā, un nākamajā rītā piecēlās agri. Helikoptera parādīšanās lika Gamejai apjaust, ka laimīgā izbēgšana un rāmā braukšana pa upi viņos ir radījusi nepamatotas drošības ilūziju. Nu viņi acīgi vērās debesīs, un Gameja centās stūrēt tuvāk pie krasta. Helikopteru vairs nemanīja, taču motora dzenskrūve bija sapinusies augos, viņai nācās novirzīt laivu malā un attīrīt lāpstiņas no zālēm. Tas radīja kavēšanos, ne ilgāku kā minūti vai divas. Kad viņa gribēja to no jauna iedarbināt, tas nekādi neizdevās. Senatnīgais piecpadsmit zirgspēku motors "Mercury"diez cik labi neizskatījās, tomēr tas bija strādājis, iekams nebija izslēgts. Gameja mēģināja atrast vainu, un lad abi sadzirdēja no upes augšgala tuvojamies balsis spāņu valodā.

Nekas tā nevar iedzīt izmisumā kā laivas motors, kurš atsakās darboties, it īpaši tad, kad šis nepakļāvīgais metāla bluķis ir vienīgais, kas spētu attālināt no nelaimes. Gameja piespieda pēdu pret korpusu un, cerēdama pielabināties ļaunajam garam, kas iemājojis motorā, jauki tam uzsmaidīja un čukstēja lūdzošus vārdus, tad no visa spēka parāva startera auklu.

Motors atsaucās ar piemirkušu "pukš-pukš", astmatiski nogārdza, nopūtās un apklusa, bet Gameja iekliedzās sāpēs, pakritusi atpakaļ un savainojusi pirkstu locītavas pret cieto metāla sēdekli. Ar zaimojošu vārdu birumu viņa uzrīdīja fūrijas mēmām un nepaklausīgām mašīnām; likās, ka viņus apņem negaisa mākoņi. Profesors Či laivas priekšgalā satvēra pārkārušos zaru, lai lēnajā straumē laiva nezaudētu kontroli, kamēr Gameja trokšņaini un nikni rosījās ap motoru. No zoda pilēja sviedri, mute bija savilkta dusmu grimasē, apkārt sejai gluži kā čūskas vijās tumši rudo matu šķipsnas. Viņa būtu varējusi noderēt par modeli senatnīgai kareivīgās grieķu Medūzas skulptūrai; vēl jo vairāk viņa apzinājās, cik atbaidoša izskatās. Gan jau vēlāk saposīsies.

Viņu primitīvā iecere izjaukt savu vajāšanu acīmredzot nebija izdevusies. Viņi nevarēja iedomāties, ka nepietiek ar laivu ielaišanu upē, ka viena laiva aizķersies aiz kādas saknes un otra tiks iznesta krastā. Nu pirmā no šīm laivām parādījās aiz līkuma, iznirstot no rīta miglas, pēc mirkļa arī otrā. Katrā no tām atradās četri vīri, viņu vidū arī tie, kurus Gameja domās bija nosaukusi par Pančo un Elvisu. Pančo vadīja uzbrukumu, stāvēdams pirmās laivas priekšgalā un plātīdamies ar revolveri. Viņa satrauktie kliedzieni skaidri liecināja, ka upuri ir pamanīti.

Laivas tuvojās. Gameja atkal pievērsās motoram un ieraudzīja, ka drosele bijusi iestumta iekšā. Viņa pavilka ārā plastmasas kloķi un atkal parāva auklu. Motors rīstījās, taču, kad viņa mazliet noregulēja droseli, tas sāka darboties. Viņi iestūmās tuvāk uz upes vidu, kur dziļāks, lai gan tur bija arī visbīstamāk. Gameja vēlreiz atskatījās. Priekšējā laiva atrāvās no otras. Varbūt tai bija vairāk zirgspēku, varbūt tās motors darbojās labāk. Bija redzams, ka tā tuvojas un pēc pavisam neilga laika būs jau tik tuvu, lai vīri ar šaujamiem itin viegli varētu viņus novākt.

No kādas šautenes stobra kūpēja dūmi. Pančo bija nospiedis mēlīti pāris šāvieniem vairāk iespaida radīšanai, nevis mērķējot. Vai nu viņš necentās trāpīt, vai arī nevarēja redzēt, bet šāviņi nelidoja viņiem ne tuvu. Pagriežoties aiz līkuma, viņa vairs neredzēja vajātājus. No pilnīgi drošas nāves ūdenī viņus šķīra tikai dažas minūtes.

Krakš!

Gameja apcirtās apkārt, dzirdot negaidīto troksni. Či bija atradis laivā mačeti un cirta nost lielu zaru no zemu nokārušās lapotnes. Gaisā vēlreiz nozibēja tērauds, un upē iekrita vēl viens zars. Či vicināja mačeti gluži kā neprātīgs. Abās laivas pusēs sagāzās arvien vairāk zaru, tie saplūda kopā, izveidojot peldošu aizsprostu no zariem, kuri savijās. Upes seklumā veidojās improvizēts aizsargvalnis.

Pirmās laivas stūrmanis pamanīja zarus tikai tad, kad jau bija par vēlu. Laiva pilnā ātrumā iedrāzās upes likumā. Viņš centās pagriezties, taču laiva ietriecās šķērslī. Viens no vīriem izliecās ārā, lai pagrūstu zarus nost, un viņam nācās pārliecināties, ka Ņūtonam bijusi taisnība katrai darbībai tiešām ir pretdarbība. Viņa ķermenis bija izstiepies starp laivu un zariem, un viņš iekrita ūdenī. Vispārējā sajukumā vīriem skaļi kliedzot, otra laiva iegrūdās pirmajā. Kādai šautenei nejauši tika nospiesta mēlīte, un lode aizspindza mežā. Gaisā pacēlās satrūkušies putni, debesīs uzspurdza čivinošs un ķērcošs bars.

Darīts!Gameja triumfējot iesaucās. Tas jums izdevās, profesor!

Maiju pēcteča allaž neizdibināmajā sejā atplauka smaids, un tas liecināja, ka viņš ir apmierināts gan ar savu pūliņu rezultātu, gan arī ar uzslavu.

-    Es zināju, ka mana Hārvardas izglītība kādu dienu noderēs, viņš pieticīgi bilda.

Gameja pasmaidīja un sagrieza stūri, lai izvairītos no ietriekšanās krasta seklumā; taču viņa ne tuvu nebija jautrā noskaņojumā. Pēc īslaicīgā pacilājuma Gameja saprata, ka viņiem nav itin nekādas nojausmas, uz kurieni abi dodas, vai viņiem ir pietiekami daudz degvielas, lai kaut kur nokļūtu. Viņa pārbaudīja degvielas tvertni. Līdz pusei pilna. Vai arī pustukša, ja viņa domātu pesimistiski, un tas būtu saprātīgāks domāšanas veids šajā bīstamajā situācijā.

Steigā apspriedušies, viņi nolēma izlietot visu, lai pēc iespējas attālinātos no vajātājiem. Pēc tam jāpaļaujas uz upes straumi.

-     Varbūt tas nav tik svarīgi mūsu nepatīkamajā stāvoklī, profesor, bet varbūt jūs zināt, uz kurieni šī upe tek?

Profesors papurināja galvu.

-    Tā nemaz nav atzīmēta kartē. Manuprāt, mēs dodamies uz dienvidiem, jo ziemeļos, kā jau jūs norādījāt, ir maz upju.

-     Mēdz sacīt, ka apmaldīšanās gadījumā jāseko upes tecējumam, tā vienmēr var nonākt pie civilizācijas, Gameja noteica bez īpašas pārliecības.

-   Esmu to dzirdējis. Arī to, ka sūnas uz kokiem aug ziemeļu pusē. Lai gan esmu novērojis, ka sūnas aug visapkārt kokiem. Jūs laikam esat bijusi gaidu pulciņā.

-    Man vienmēr labāk patika spēlēties zēnu sabiedrībā. Vienīgais no kokapstrādes darbiem, ko atceros, ir iesmiņa nociršana sēņu cepšanai ugunskurā.

-    Nekad nevar zināt, kad noderēs kaut kas tāds. Taisnību sakot, es diez ko netiecos pēc civilizācijas. It īpaši, ja tā parādās ar chicleros papildspēkiem.

-    Vai tā varētu būt?

-    Tie, kas mūs vajā, ieradās, kad mēs jau bijām iebāzti alā. Tas nozīmē, ka viņi atbraukuši no netālas vietas. Varbūt tā ir galvenā apmetne.

-     Vai ari viņi bija ceļā pa upi uz augšu, kad mēs saskrējāmies ar viņu draugiem.

-    Abos gadījumos mums vajadzētu būt gataviem uz ļaunāko, mēs varam nokļūt starp šīm abām nedraudzīgajām grupām.

Gameja pavērsa acis pret zilajām debesīm, kas sāka parādīties cauri lapotnei.

-      Kā jums liekas, vai tas helikopters sadarbojās ar šo bandu?

-     Var jau būt, lai gan parasti viņi nav mehanizēti diez cik augstā līmeni. Lai izraktu senlietas un pārvadātu tās cauri mežam, nav vajadzīgas izsmalcinātas iekārtas. Jūs jau redzējāt, cik viegli mēs izbēgām no helikoptera, jo vienkāršāk, jo labāk.

-     Tad mums palīdzēja daba. Tagad mēs nonākam atklātā vietā, varbūt vajadzētu padomāt, ko darīt, ja tas atgriežas. Gameja izslēdza motoru. Kādu laiku peldēsim pa straumei. Varbūt mums izdosies kaut ko izdomāt, ja ausīs nebūs tā rūkoņa.

Klusumā brauciens ar laivu bija gandrīz vai idillisks. Nepārtrauktajā zaļumā, kas viņus ietvēra, reizēm iemirdzējās putnu košās spalvas. Augstie krasti abās upes pusēs liecināja, ka tā ir sena gultne, kas izlauzusi sev ceļu cauri kaļķakmenim ilgstošā periodā. Likās, ka tā ir prātīga atbilstoši savam cienījamam vecumam un gluži kā čūska lavījusies cauri mežiem, lēni, bet neapturami, dažādā platumā; vietās, kur saule dāvāja savu spožumu, ūdens vizēja biljarda galda zaļumā, ēna to aptumšoja līdz spinātu tonim. Taču tad ierūcās Gamejas vēders, un viņa vairs nespēja baudīt dabas valdzinājumu. Viņa atskārta, ka abi nav ēduši kopš iepriekšējās dienas, un domīgi izteica nožēlu, ka nav paņēmuši līdzi vairāk sviestmaižu. Či bilda, ka raudzīšot kaut ko darīt. Viņš lika piebraukt krastā un metās ar mačeti pie kāda ogu krūma. Ogas bija skābas, tomēr remdēja izsalkumu. Upe bija klāta ar zaļām ūdenszālēm; kad tās pastūma nost, izrādījās, ka ūdens ir tīrs un atsvaidzinošs.

Idille beidzās, kad aiz muguras no jauna ieskanējās motoru troksnis.

Pārsimt jardu attālumā atkal parādījās laivas un atkal viena aiz otras. Gameja iedarbināja motoru un palaida to pilnā ātrumā.

Viņi atradās taisnā, samērā platā upes gabalā, nebija iespējams izlīdzēties ar kādām viltībām. Vajātāju laiva aši traucās uz priekšu, attālums starp viņiem palēnām saruka; pēc dažām minūtēm viņi nonāktu šaušanai sasniedzamā attālumā. Tas samazinājās par trešdaļu no sākotnējā, tad par pusi. Gameja apjuka cbicleros nebija pacēluši savus ieročus! Viņi izskatījās kā puišu bariņš, kas devies izbraukumā.

Či iesaucās:

-    Doktore Gameja!

Gameja pagriezās un ieraudzīja profesoru cieši raugāmies uz priekšu. No tālienes varēja dzirdēt klusu murdoņu.

-     Kas tas ir? viņa jautāja.

-    Krāces!

Laiva sāka traukties ašāk, kaut ari Gameja nebija paātrinājusi tās gaitu. Virs upes virmoja valga dūmaka, gaiss kļuva vēsāks. Pēc neilga brīža murdoņa pārvērtās par rēkoņu, cauri miglas plīvuram varēja saskatīt baltas putas un melno, spīdīgo akmeņu asās šķautnes. Gameja iedomājās par laivas plakano dibenu un negribot iztēlojās konservu kārbas atgriešanas asmeni, kas uzšķērž plāno alumīniju. Upe bija kļuvusi šaurāka, un ūdens masas, spiežoties cauri dabiskajai piltuves veida teknei, pārveidoja laisko straumi par trakojošu kanālu.

Viņa atskatījās. Laivas bija apstājušās un riņķoja upē. Vajātāji acīmredzot zināja par krācēm. Tieši tāpēc viņi nebija šāvuši. Kāpēc gan tērēt munīciju?

-    Mēs nemūžam netiksim garām tiem akmeņiem! Gameja pūlējās pārkliegt ausis plosošās straumes dārdoņu. Es stūrēšu krastā. Mums jābēg mežā!

Viņa sagrozīja stūri, un laiva sāka virzīties uz krastu. Trīsdesmit pēdu no upmalas motors nosprauslojās un apstājās. Gameja pūlējās to iedarbināt, bet bez panākumiem. Viņa aši atskrūvēja degvielas tvertni. Tajā bija vienīgi tvaiki.

Profesors Či bija sagrābis vienīgo airi un mēģināja vadīt laivu, taču straume bija tik spēcīga, ka izsita to viņam no rokām. Laivas virzība paātrinājās, tā sāka virpuļot. Gameja bezpalīdzīgi noraudzījās, kā laiva tiek mētāta kā skaida pretī zobainiem akmeņiem un putojošām krācēm.

Trauts bija ierosinājis vēlreiz lidot virs upes. Brīdi pirms tam helikoptera pilots bija piedauzījis pie degvielas līmeņrāža un rokaspulksteņa ciparnīcas, bez vārdiem liekot saprast, ka degvielas nav pietiekami daudz un ka viņiem jāvirzās atpakaļ.

Trauta skrupulozā attieksme pret savu zinātnisko darbu bija radusies, pusaudža gados strādājot kopā ar tēvoci Henriju, kas bija prasmīgs amatnieks tin būvēja koka laivas apkaimes zvejniekiem vēl ilgi pēc tam, kad modē bija nākuši plastmasas korpusi. "Nomēri divreiz, tad tikai nogriez," Henrijs mēdza sacīt, pakšķinādams savu pīpi. Citiem vārdiem sakot, allaž divreiz jāpārbauda viss, ko dara. Pat pēc daudziem gadiem Trauts nespēja ķerties pie sarežģīta datoru uzdevuma, nedzirdēdams tēvoča balsi čukstam ausī.

Atsaucoties uz viņa priekšlikumu, Moraless gluži loģiski ierosināja atpakaļceļā turēties virs upes, šoreiz lēnāk, lai nepalaistu garām ko tādu, ko nav ievērojuši pirmajā lidojumā. Viņi pārvietojās nepilnu simt piecdesmit pēdu augstumā viduvējā ātrumā un nolaidās zemāk tajās vietās, kur upe nebija tik aizaugusi. "Jet Ranger" helikopters bija apveltīts ar lieliskām manevrēšanas iespējām, jo bija konstruēts novērošanai. Pēc neilga brīža viņi sasniedza krāces, kuras Trauts bija ievērojis iepriekšējā lidojumā.

Viņš raudzījās lejup uz balto ūdens mutuli, tad uz rāmo plūsmu tieši pirms ūdenskrituma un tur pamanīja kaut ko dīvainu. Divas mazas laivas bija sabīdījušās kopā un atvirzījušās prom no krācēm, bet trešā peldēja lejup pa straumi. Kāds neprātīgi airēja, bet spēcīgā straume nesa laivu pretī krācēm. Trauts saskatīja kaut ko tumši sarkanu laivas pakaļgalā.

Ci am eja!

Skaidri bija redzams, ka lie ir viņas mati, it īpaši tad, kad saule atspīdēja rūsas krāsas blāzmā. Nebija arī šaubu par to, kas tagad notiks dažu sekunžu laikā bezpalīdzīgā laiva sāks joņot arvien ātrāk, tiks uzsviesta uz asajiem akmeņiem un samalta gabalos.

Trauls kliedza uz Moralesu:

Sakiet pilotam, lai atstumj viņus atpakaļ ar helikoptera gaisa strāvu!

Moraless kā noburts bija vērojis tuvo nelaimi. Tagad viņš centās Trauta teikto pavēstīt pilotam. Viņam bija pārāk grūti to iztulkot, un, izmetis pāris vārdu spāniski, viņš izmisumā paraustīja plecus. Trauts uzsita pa pilota plecu, norādīja uz bezpalīdzīgo laivu un, apvelkot ar rādītājpirkstu apli, demonstrēja stumšanu. Traulam par pārsteigumu, pilots uzreiz saprata šo primitīvo zīmju valodu. Viņš enerģiski pamāja, nolaida helikopteru zemāk un samazināja ātrumu, līdz viņi bija starp straumē peldošo laivu un putojošajām krācēm upes sašaurinājumā. Helikopters laidās vēl zemāk, līdz spēcīgā gaisa pūsma no rotora sakūla ūdens virsu gluži kā milzīgs mikseris un radīja putojošu, izplūdušu ieplaku.

Viļņi izplatījās lielos, koncentriskos apļos. Pirmais bangojums trāpīja pa laivu, samazināja tās ātrumu, tad apstādināja to pilnībā un sāka virzīt vieglo korpusu uz krastu pirms krācēm. Helikopters nebija īsti piemērots ķirurģiskām operācijām; spēcīgās gaisa pūsmas radītie viļņi mētāja laivu, kuru katru bridi tā varēja apgāzties. Trauts bija izliecies ārā pa logu un redzēja, kas notiek. Viņš uzkliedza pilotam un rādīja augšup pavērstu īkšķi.

Helikopters sāka pacelties.

Par vēlu. Kāds vilnis saķēra laivu un apmeta to otrādi. Tās braucēji pazuda zem ūdens. Trauts gaidīja, kad ieraudzīs parādāmies abu galvas, taču tad viņu iztraucēja spalgs troksnis un pilota kliedziens. Viņš pagriezās un ieraudzīja zirnekļu tīklam līdzīgas plaisas uz priekšējā stikla, kādu pirms tam nebija. Šā mežģīņotā raksta vidū bija caurums. Uz viņiem šāva! Lode acīmredzot bija lidojusi taisni starp viņiem un trāpījusi starpsienā pāris collu virs Ruisa galvas, kurš raudzījās neprātīgām acīm un sāka bļaustīties spāniski, neuzklausot Moralesa brīdinājumu apklust. Moralesam apnika velti runāt, viņš noliecās un trieca dūri pa vīrieša žokli, nokautējot viņu. Tad meksikāņu policists izvilka pistoli un raidīja atbildes šāvienu pret laivām.

Pret fizelāžu atskanēja asu sitienu troksnis, it kā metāla korpusu kāds dauzītu ar īpašu āmuru. Trautam bija bezgala grūti pieņemt lēmumu. Viņš vēlējās nogaidīt un redzēt, kas notiek ar Gameju, tomēr apzinājās, ka helikopters ir kā medījums. Pilots pārņēma vadību savās rokās. Nikni lādēdamies spāniski, viņš sakoda zobus un pagrūda droseli. Helikopters metās uz priekšu un triecās uz abām laivām kā spārnotā raķete. Trauts redzēja, ka vīri neticībā sastinguši, tad ar spēcīgo rotora gaisa strāvu viņi lika izsviesti no laivām un tās tika mētātas kā skaidiņas. Pēdējā brīdī pilots uzrāva helikopteru augšā, tad atkal pielieca otram uzbrukumam. Taču tas vairs nebija nepieciešams. Apgāztās laivas grima. Braucēju galvas vīdēja virs ūdens, vīriem veltīgi pūloties noturēties pret straumi, kas viņus nesa uz krācēm.

Gamejas laiva jau bija sākusi savu ceļu cauri putainajai ellei, un Trautam pār muguru pārskrēja drebuļi, iedomājoties, kas būtu varējis nolikt. Viņš joprojām uztraucās par Gameju. Nebija redzama nedz viņa, nedz otrs braucējs, kas, domājams, bija profesors Či. Pilots aši veica pāris apgriezienu, tad atkal norādīja uz savu degvielas līmeņa rādītāju. Trauts pamāja. Nebija vietas, kur helikopters varētu nolaisties. Viņš negribīgi pacēla abus īkšķus, un viņi devās prom no upes.

Trauts, dziļi nogrimis plānu kaldināšanā, neievēroja, cik ilgi viņi atrodas gaisā, taču tad motors nosprauslojās. Helikopters uzreiz zaudēja ātrumu, tad uz mirkli to atguva, bet atkal sāka sprauslot. Pilots aši rosījās ap vadības pults rīkiem, tad pielika pirkstu pie degvielas līmeņa rādītāja. Tur nekā vairs nebija. Viņš paliecās uz priekšu, meklēdams kādu vietu neskartajos džungļos, kur nolaisties. Motors gārdza kā holeras upuris. Čerkstoņa apklusa, motors nedaudz pasprēgāja, tad iestājās atbaidošs klusums, un viņi sāka lidot lejup no debesim kā krusas graudi.

27 . nodaļa

-    Nekustieties, doktore Gameja! Klusā, tomēr uzstājīgā Či balss izlauzās cauri miglainajai dūmakai. Gameja lēnām atvēra acis. Viņu bija pārņēmusi dīvaina sajūta, ka peld trīsuļojošā zaļas želejas jūrā. Želatīna pikuči nu bija skaidrāk izteikti, neskaidrie apveidi pārtapa par lapām un zāli; pamazām maņu orgāni atgriezās savās vietās, vispirms redze, tad garša, mutē varēja just rūgtumu. Viņa pastiepa roku līdz mikli lipīgajai galvas ādai un sataustīja slapju, tumīgu mīkstumu, it kā smadzenes būtu atsegtas. Koka instinktīvi atrāvās.

Kāds sagrāba Gamejas plecu.

-    Nemēģiniet kustēties, citādi nomirsiet! Vecā Dzeltenbārde mūs vēro.

Či balss bija rāma, bet saspringta. Gamejas roka sastinga gaisā. Viņa gulēja uz kreisajiem sāniem, Či aiz viņas. Lai ari profesoru nevarēja redzēt, viņa elpas pūsma bija jūtama ausi, tas nozīmēja, ka viņš ir pietiekami tuvu.

-    Es neredzu nevienu, viņa sacīja. Mēle likās bieza.

-Tieši jums pretī, kādu piecpadsmit pēdu attālumā. Kad guļ

mierīgi, pietiekami skaista. Atcerieties, ka nedrīkstat kustēties.

Baidīdamās pat acis pamirkšķināt, Gameja raudzījās visapkārt zālē; tad viņas skatiens apstājās pie mainīgas krāsas pikas un sāka saredzēt melni ierāmētus trijstūrus uz olīvkrāsas fona, kas rotāja slaiki savijušos neparasti garu čūsku. Bultai līdzīgā galva ar dzelteno pakakli un rīkli bija saslieta gaisā. Gameja bija pietiekami tuvu, lai saskatītu vertikālās acu zīlītes un zem acīm dobumus, kas izskatījās kā papildu nāsis, un viņa juta siltumu, redzēja pat garo, melno mēli, kas šaudījās iekšā un ārā.

-     Kas tā par čūsku? Gameja ievaicājās, viņas zinātniskā interese guva virsroku pār bailēm.

-    Barba amarilla. Cik var spriest, varen liels eksemplārs. Daži viņu sauc par fer-de-lance.

Fer-de-lance!Gameja zināja pietiekami daudz par čūskām, lai apjaustu, ka viņas acu priekšā ir slepkava. Uzmetās zosāda. Viņa jutās pilnīgi neaizsargāta.

-    Kas mums jādara? viņa čukstēja, vērojot plakano galvu kustamies šurpu turpu it kā nedzirdamas mūzikas ritmā.

-     Nekrītiet panikā! Viņai drīz vien kritīs virsū tieši saules stari, varbūt viņa līdīs tur, ēnā. Ja viņa ies uz turieni, palieciet, kur esat, es viņu novirzīšu.

Gameja bija atspiedusies uz elkoņa, šī poza bija neērta un sāpīga, viņa šaubījās, vai varēs ilgi palikt nekustīga, tāpēc gribēja, lai čūska ātrāk lien prom, tomēr baidījās, ka tā varētu līst uz viņu pusi.

Čūska pēc brīža izlēma, ko darīt, un sāka atritināties pilnā garumā. Kā jau Či bija izteicies, tas bija liels eksemplārs, cilvēka augumā. Tā lēnām slīdēja pa zāli uz neliela koka radītu ēnu un iekārtojās blakus Či uzticamajai mačetei, kas bija atbalstīta pret stumbru.

-    Tagad varat kustēties. Viņa guļ. Lēnām celielies sēdus!

Gameja pagriezās un ieraudzīja Či, kas bija nometies uz

ceļiem. Viņš nolika akmeni, ko bija saņēmis rokā.

-    Cik ilgi viņa te bija?

-    Atlīda kādu pusstundu pirms jūsu atmošanās. Parasti čūskas atkāpjas, ja viņām dod iespēju, bet par Dzeltenbārdi nekad nevar būt pārliecināts, it īpaši, ja tiek iztraucēts viņas miegs. Viņa var būt visai agresīva. Ja viņa grib, dabūs manu mačeti. Kā jūs jūtaties?

-     Normāli, vienīgi kāds ar manu galvu ir spēlējis futbolu. Kas tā par tumi uz maniem matiem?

-    Es pagatavoju sautējošu kompresi no ārstniecības auga lapām. Aptieka bija ciet.

-   Cik ilgi mēs te atrodamies?-viņa jautāja, berzēdama roku, uz kuras bija atspiedusies, un pūlējās atjaunot asinsriti.

-   Dažas stundas. Jūs palaikam aizmigāt. Tā rūgtā garša mutē ir no spēcinošā sakņu uzlējuma. Jūs dabūjāt nejauku triecienu, kad laiva apgāzās.

Gamejai pamazām atausa izplūdušas atmiņas par balto, rēcošo ūdeni.

-    Krāces! Kā mēs palikām dzīvi?

Či norādīja uz debesīm.

-Jūs neatceraties?

Helikopters! Atmiņu fragmenti bija tā sajukuši kā prātu asinošas mozaīkas gabaliņi. Viņa un profesors bija laivā, benzīns bija izbeidzies. Spēcīgā straume viņus dzina uz akmeņiem. Tad draudīgo ūdens rēkoņu nomāca kāds troksnis. Virs upes laidelējās agrāk redzētais sarkanbaltais helikopters.

Gameja atcerējās, ka bija pilnīgi pārliecināta par drošu galu aiz viņiem bija bruņoti chicleros, priekšā trakojošas krāces, bet virs galvas helikopters… Tad tas bija meties lejā gluži kā valkīra un pakavējies pavisam zemu virs upes, starp laivu un krācēm. Lejup plūstošā gaisa straume no virpuļojošiem rotoriem veidoja upē lielus apļus, radot viļņus, kas izsita laivu ārā no straumes un dzina to tuvāk krastam. Tomēr helikoptera radītais virpulis bīstami sašūpoja vieglo alumīnija laiviņu, un tā apgāzās tikai dažus jardus no zālainā krasta.

Gameja tika izsviesta ārā no laivas gluži kā šāviņš no lielgabala. Un tad bum! Viņas galva atsitās pret kaut ko cietu. Redze apmiglojās, acu priekšā uzšāvās balts zibens. Tad iestājās svētlaimīga tumsa.

-    Helikopters mūs izglāba, viņa sacīja.

-    Acīmredzot. Ar jums viss būtu kārtībā, ja jūs nebūtu mēģinājusi sašķaidīt kādu akmeni ar galvu. Tas bija viens mirklis, bet ar to pietika, lai novestu jūs bezsamaņā. Es izvilku jūs krastā, tad cauri krūmiem līdz šai vietai. Tad savācu saknes un lapas kompreses pagatavošanai. Jūs gulējāt ļoti nemierīgi un var-

būt redzējāt dīvainus sapņus. Tonizējošais izvilkums, ko jums iedevu, var radīt halucinācijas.

Gameja atcerējās savādu sapni. Pols bija kaut kur augstu virs viņas un sauca viņu; tad viņš pazuda miglainajos mākoņos.

-     Pateicos jums par visu, Gameja sacīja, brīnīdamās, kā šim sīkajam pusmūža vīram laimējies izvilkt viņu no ūdens un aizgādāt uz mežu. Un kas notika ar tiem vīriem, kas dzinās mums pakaļ?

Profesors papurināja galvu.

-    Visā tajā sajukumā es nepievērsu viņiem lielu uzmanību, man galvenā doma bija, kā mums abiem nokļūt drošībā. Manuprāt, es dzirdēju dažus šāvienus, bet pēc tam viss apklusa. Varbūt viņi domā, ka mēs esam pagalam.

-    Ko mēs tagad darīsim?

-     Es prātoju tieši par to pašu, kad ieradās mūsu zvīņainā draudzene. Viss atkarīgs no tā, cik ilgi viņa snaudīs. Es gribu dabūt savu mačeti. Šajā zemē tas var nozīmēt dzīvību vai nāvi. Jūs kādu laiku atpūtieties. Ja Dzeltenbārda nemodīsies, mēs apspriedīsim citu plānu. Es uzgāju kādu taku, varbūt cbideros to izmantoja, lai tiktu garām krācēm, to mēs varēsim izpētīt vēlāk. Bet varbūt mēs gribēsim kustēties tālāk, ja viņa pamodīsies sliktā garastāvoklī.

Tas bija pa prātam Gamejai. Ar Či palīdzību viņa piecēlās; kājas joprojām bija grīļīgas, viņa jutās kā tikko piedzimis kumeliņš. Palūkojusies apkārt, viņa ieraudzīja, ka atrodas mazā, saules pielietā klajumiņā, ko ieskauj koki un krūmi. Viņi aizgāja līdz tālākajam galam, kur Gameja noņēma kompresi un paziņoja, ka uztūkumu un zilumu tikpat kā vairs nav. Či sacīja, ka salasīs kādas ogas, lai kaut ko apēstu, kamēr viņi gaida čūsku pamostamies no miega. Gameja joprojām jutās nogurusi, tāpēc atlaidās zālītē un aizvēra acis, taču pēc brīža pamodās no kāda lūstoša zara krakšķa. Či nekad neietu tik trokšņaini.

Viņa piecēlās sēdus un ieraudzīja profesoru slāvam klajumiņa malā ar ogām bagātu zaru rokā, aiz viņa atradās cbiclero vadonis, ko Gameja bija iesaukusi par Pančo. Nu viņš nepavisam nelīdzinājās tam, kas bija pavēlējis viņus iespundēt alā. Izspūrušie mati atgādināja zivjērgļa ligzdu, baltais apģērbs bija netīrs un saplēsts, caur plīsumiem rēgojās bālais lielais vēders. Nebija arī vīpsnājošā smaidiņa, seja zvēroja dusmās. Taču pistole viņa rokā bija tieši tā pati, ko viņš bija vicinājis pirmajā tikšanās reizē, un tā bija nomērķēta pret profesora galvu.

Pančo nolika savu nesamo zemē un nicīgi uzrunāja Či spāņu valodā. Profesors pavirzījās tuvāk Gamejai. Viņi stāvēja blakus. Pistoles stobrs pārvietojās no Či uz Gameju, tad atkal atpakaļ.

—    Viņš grib, lai pasaku jums, ka nogalinās mūs, lai atriebtos par saviem vīriem, Či sacīja. Vispirms mani, tad viņš darīs ar jums to, ko grib, un uz mana ķermeņa.

-    Kas ir ar tiem zeļļiem? Gameja iesaucās. Negribu apvainot, profesor, bet izskatās, ka daudziem jūsu zemes vīriešiem smadzenes ir kājstarpē!

Pančo sejā parādījās kaut kas smaidam līdzīgs. Izlikdamās, ka viņai šis priekšlikums ir tīkams, Gameja koķeti uzsmaidīja lielajam vīram un pavirzījās pietiekami tuvu šim tēviņam, lai nodarītu pamatīgu kaitējumu viņa dzimumtieksmei. Či pasteidzās ātrāk. Viņš mazliet pagrieza galvu un cieši raudzījās uz mačeti, kas bija pieslieta pie koka, tad nedaudz noliecās uz priekšu, it kā grasītos mesties tai pakaļ. Gameja nu jau pietiekami labi pazina Či, viņa redzēja, ka šī kustība ir viņam neraksturīgi neveikla, likās, ka viņš patiesībā grib pievērst Pančo uzmanību.

Iecere izdevās. Pančo sekoja Či skatienam; ieraudzījis garo nazi pie koka, viņš atsedza zobus platā smaidā un, joprojām tēmēdams uz profesoru, paspēra dažus soļus sāniski pāri klajumam un noliecās, lai paņemtu mačeti.

No zemes izšāvās melnu trijstūru mudžeklis.

Tramīgi saausījusies no smagajiem soļiem, čūska bija gatava uzbrukumam, kad Pančo pastiepa roku pēc mačetes. Viņa iecirta savus indes zobus vīrieša kaklā, tad atlikušo devu ielaida viņa rokā.

Pārsteigtais virs mainīja pistoles stobra virzienu un izšāva uz čūsku vairākas reizes, pārvēršot viņu par asiņainu sarkanzaļu recekli. Tad viņš uztaustīja divkāršā dūriena pēdas blakus miega artērijai, un viņa seja nobāla kā krīts, acis iepletās šausmās, mute pavērās mēmā kliedzienā. Pārbijies viņš stingi vērās uz Či un Gameju, tad ieklumzāja krūmos.

Či, uzmanīdamies, lai viņu neķertu čūskas, kas raustījās agonijā, indes zobi, sekoja chiclero pa pēdām. Pēc brīža Gameja dzirdēja vēl vienu šāvienu. Kad Či parādījās, viņa rokā kūpēja pistole. Viņš ieraudzīja atklāto nepatiku Gamejas sejā. Iebāzis pistoli kabatā, viņš pienāca pie Gamejas un saņēma viņu aiz rokas. Akmeņainā izteiksme viņa sejā bija zudusi, viņa acis atkal raudzījās laipni un tēvišķīgi.

-    Chiclero pats nošāvās, Či rāmi paskaidroja. Viņš zināja, ka nāve no šis čūskas kodiena ir mokoši smaga, jo inde iznīcina sarkanos asinsķermenīšus un saārda asinsvadus; mutes dobums un rīkle asiņo, sāpīgi pietūkst, un, ķermenim nonākot šoka stāvokli, sākas vemšana un spazmas. Pat ja būtu tikai tas kodiens kaklā, nāve iestātos pēc vienas vai divām stundām. Pirms sākat just viņam līdzi, atcerieties, ka viņš gribēja, lai mēs nomirstam alā un vēlāk uz upes.

Gameja klusējot pamāja. Či bija taisnība. Chiclero nāvē bija vainojams viņš pats. Cik neparasts cilvēks ir profesors! Kā gan spāņi varēja pakļaut maijus, to viņa nespēja saprast. Tad iedarbojās izdzīvošanas instinkti.

-    Mums jākustas, viņa sacīja, palūkodamās apkārt, varbūt te netālu bija citi un izdzirdēja šāvienus.

Či paņēma savu mačeti un mirušā chiclero tarbu.

-     Upe ir mūsu vienīgā iespēja. Pat ja mēs apjaustu, kur atrodamies, būtu riskanti mērot ceļu pa sauszemi. Viņš uzmeta acis čūskas asiņainajam ķermenim. Kā jūs redzējāt, mežā ir daudz drausmīgāki radījumi nekā chiclero.

-    Jūs ejiet pa priekšu, es sekošu, Gameja piekrita bez pretimrunāšanas.

Či vadījās pēc sava iekšējā kompasa; viņi devās cauri biezajam mežam, līdz beidzot nonāca pie kādu jardu platas takas, kas bija tik ļoti nostaigāta, ka caur zāli vīdēja balts kaļķakmens.

-    Tā ir transportēšanas taka, par kuru es jums stāstīju.

-    Vai mēs neriskējam uzskriet kādam virsū, ja iesim pa to?

-     Es gan tā nedomāju. Atcerieties, ka cbiclero runāja par savu vīru atriebšanu? Es patēlošu skautu. Turieties mazliet pa gabalu un, ja es signalizēšu, pazūdiet no takas, cik ātri vien varat.

Viņi devās cauri mežam, taka gāja gandrīz paralēli upei, kas mirdzēja starp kokiem. Gameja sekoja profesoram nedaudz aiz muguras. Viņu pārvietošanās noritēja bez starpgadījumiem, par dzīvību mežā liecināja vienīgi putnu ķērcieni un trīs pērtiķi sliņķi, kas bija iekārušies kādā zarā un raudzījās lejup ar laiskām acīm.

Či apstājās un pamāja, lai Gameja nāk uz priekšu, tad nozuda aiz pagrieziena. Kad viņa panāca profesoru, viņš stāvēja mazā smilšainā piekrastē. Krastā bija izvilktas trīs plakandibena laivas, tādas pašas kā viņu pazaudētā; tās bija novietotas koka un palmu lapotnes aizsegā, tāpēc nebija pamanītas ne no upes, ne no gaisa. Pretstatā upes trakulīgajai straumei, kāda Gamejai bija iespiedusies atmiņā, tagad ūdens virsma atkal bija rāma un brūngani zaļa.

-     Izskatās, ka viņi glabājuši laivas abās pusēs krācēm, Či ieminējās. Tur, kur ūdens straujš, viņi varēja preces nest pa taku.

Gameja īpaši neklausījās, viņa bija atgājusi nost no upes; pārbaudot apmetnes ugunskura aukstās ogles, viņa pamanīja kādu platformu, kas bija uzbūvēta uz koka balstiem. Uz platformas bija sameistarota būda ar plakanu jumtu, atgādinot bērnu būvētās mājas kokos. Viņa atvēra durvis, kas nebija aizslēgtas, un ieskatījās iekšā. Tur bija novietotas vairākas degvielas tvertnes un liels metāla dzesinātājs. Viņa nocēla vāku.

-    Profesor Či, viņa iesaucās, es atradu kaut ko svarīgu!

Či steigšus pienāca klāt, un, ieraugot zilo konservu kārbu

Gamejas rokās, viņa sejā atplauka neredzēti plats smaids.

-     Maltās gaļas konservi! viņš apbrīnā čukstēja.

Dzesinātājā bija ne tikai maltās gaļas konservi, tur bija ari

konservēti dārzeņi un sulas, ūdens pudeles un kukurūzas plāceņi slēgtās plastmasas kastēs, dažādības pēc arī sardīnes un sālīta liellopu gaļa… Primitīvajā nojumē atradās ari kabatas baterijas un darbarīki. Kā lielu dārgumu viņi atrada ūdensizturīgus sērkociņus un pārnēsājamu apmetnes plītiņu. Rija arī ziepes. Izvēloties katrs savu upes līcīti, viņi nomazgājās un izmazgāja arī savas drēbes, kas ātri izžuva karstajā saulē.

Kad abi bija sakopušies un nobaudījuši improvizētu kapātas gaļas ēdienu ar olām, Či devās izpētīt apkārtni, bet Gameja savāca pārtiku un pārējo nepieciešamo. Visapkārt valdīja ērmots miers, tomēr viņi nolēma ilgi neuzkavēties, piekrāva laivu un abas pārējās nogremdēja zem akmeņiem, pēc tam, pārbaudījuši, kurš motors darbojas labāk, nevajadzīgos paslēpa mežā. Abi iekāpa laivā un, atstūmušies tālāk no krasta, devās pa upi lejup nedaudz ašāk par straumes plūdumu.

Kad bija nobraukta tikai nepilna jūdze, upe spēji pagriezās pa labi. Likumā, kur bija sakrājušās ūdenszāļu un koku sanesas, gulēja divas apgāzušās alumīnija laivas, kuru korpusi bija saspiesti un sadauzīti. Starp tām atradās nelabi dvakojoši, saulē uzpūtušies vīriešu līķi.

Či nomurmināja lūgsnu spāniski.

-   Manuprāt, ari mēs būtu tepat, ja būtu nesti cauri krācēm, ierunājās Gameja, aizklājusi degunu ar plaukstu.

-    Viņi nebija ne tuvu krācēm, kad mēs viņus redzējām pēdējo reizi.

-    Tā man likās, viņa sacīja, nogrozot galvu. Kaut kas acīmredzot ir nolicis, kamēr mēs cīnījāmies ar savu apgāzto laivu.

Gameja pavērsa laivu pa straumei un parāva augstāk droseli. Viņa gribēja, lai pirms tumsas iestāšanās viņi būtu jūdzēm tālu no šā nāves ieloka, kaut arī viņai nebija ne jausmas, vai priekšā negaida jaunas briesmas.

28 . nodaļa

Vašingtonā, Kolumbijas apgabalā

Kad Pērlmaters piezvanīja un apjautājās, vai viņi nevarētu kopīgi ieturēt nevis vakariņas, bet vēlās brokastis, Ostins bija apmierināts divu iemeslu pēc. Korpulentā arhivāra vēlme apmierināties ar vieglām pusdienām "Kinkead's", populārā Vašingtonas ēstuvē Pensilvānijas alejā, nozīmēja, ka viņš ir atradis kaut ko ievērības cienīgu, turklāt rēķins par nelielām pusdienām iecirstu mazāku robu Ostina makā nekā vakariņas ar sešiem ēdieniem. Tā vismaz domāja Ostins, taču tad Pērlmaters izvēlējās 1982. gada vīnu "Bordeaux" un sāka atlasīt ēdienus, gluži kā vakariņojot ķīniešu restorānā.

-    Es negribu, lai jūs justos neērti, ka esat man izmaksājis tikai pusdienas, nevis vakariņas, sacīja Pērlmaters, izskaidrojot savu ekstravaganci.

-    Nu protams, atsaucās Ostins, prātodams, kā varētu šo Pērlmatera uzdzīves rēķinu palaist garām acīgajiem NZJA grāmatvežiem. Viņš atvieglots uzelpoja, kad Pērlmaters nolika ēdienkarti malā.

-    Tas labi. Nu, tātad pēc mūsu telefona sarunas es sazinājos ar savu draugu Seviljā Huanu Ortegu. Dons Ortega ir viens no galvenajiem Kolumba gaitu pētniekiem, un, tā kā man radās iespaids, ka jūs nevarat ilgi gaidīt, es iedomājos, ka varbūt viņš palīdzētu izrakties cauri pieejamai informācijai.

-     Paldies, Džūljen! Esmu lasījis Ortegas grāmatas; manuprāt, tās sniedz plašu ieskatu. Vai viņš varēja ko līdzēt?

-        Jā un nē, Pērlmaters sacīja. Viņš atbildēja uz dažiem jautājumiem, bet izvirzīja citus. Pērlmaters pasniedza Ostinam dokumentus, ko Ortega bija atsūtījis pa faksu no Spānijas.

-    Palasiet tos, kad ir brīvs laiks. Laika taupīšanas labad es īsumā atstāstīšu dona Ortegas teikto un rezumēšu, kas tur ir rakstīts.

Pērlmaters pavēstīja par atklāto, reizēm apstādamies, lai uzkostu gabalu ruletes.

-     Piektais atklājumu ceļojums? Ostins domīgi pārjautāja.

-     Tas noteikti vēsturniekiem liktu labot vēstures grāmatas. Ko jūs par to sakāt, būdams profesionālis? Vai tā vēstule bija viltojums?

Pērlmaters izslēja galvu, iegrimis domās, un atbalstīja pirkstu pret tumīgo vaigu.

-    Es lasīju to vairākas reizes un joprojām nevaru dot pārliecinātu atbildi, Kurt. Ja tas ir viltojums, tādā gadījumā sasodīti veiksmīgs. Es to salīdzināju ar citiem, autentiskiem Kolumba dokumentiem un Laskasasa rakstīto. Stils, teikumu uzbūve, rokraksts viss sakrīt.

-    Un, kā jau jūs norādījāt, kāpēc gan kādam vajadzētu pūlēties nozagt viltotu dokumentu?

-    Patiešām, kāpēc?

Viesmīlis atnesa vīnu. Pērlmaters nopētīja glāzi pret gaismu, apļojot nedaudz to saskalināja, ieelpoja smaržu buķeti un beidzot nogaršoja malku.

-     Lielisks, viņš novilka, acis aizvēris, svētlaimīgi smaidot. Tas tiešām bijis leģendārs gads.

Ostins pagaršoja vīnu.

-     Esmu vienisprātis ar jums, Džūljen. Tad viņš nolika glāzi un sacīja: Jūs minējāt par šo vēstuli, ka Kolumbs nožēlo "piecu vīru nāvi". Kā jūs to saprotat?

Zilās acis iemirdzējās.

-     Es brīnos, ka jūs to uzreiz neuztvērāt. Es ierakos savā bibliotēkā un uzgāju kādu dīvainu stāstījumu, kura autors ir Garsjalaso de la Vega. Varbūt tas dos kādu pavedienu. Viņš raksta, ka septiņus gadus pirms Kolumba pirmā vēsturiskā ceļojuma kāds spāņu kuģis nokļuvis vētrā netālu no Kanāriju salām un aiznests uz Kārību jūras salām. No septiņpadsmit apkalpes locekļiem dzīvi palikuši pieci. Viņi salabojuši kuģi un atgriezušies Spānijā. Kolumbs dzirdējis par šiem piedzīvojumiem un uzaicinājis viņus pie sevis mājās, kur bagātīgi cienājis. Kad dzīres tuvojās beigām, viri, gluži dabiski, izstāstīja visus sīkumus.

-     Nav jābrīnās. Jūrniekiem patīk mētāties ar jūras nostāstiem pat tad, kad viņi nav iedzēruši dažas glāzes vīna, kas atraisa valodu.

Pērlmaters saliecās uz priekšu ar visu vareno stāvu.

-    Tas bija daudz kas vairāk nekā draudzīga sanākšana. Tā nešaubīgi bija labi plānota informācijas ievākšanas operācija. Vienkāršajiem jūrniekiem nebija ne jausmas, ka viņu rīcībā ir nenovērtējami svarīga informācija. Kolumbs mēģināja noorganizēt ekspedīciju un gribēja atrast finansiālu atbalstu. Nu viņš varēja iegūt aculiecinieku vēstījumus un navigācijas atskaites, kas palīdzētu atvērt durvis uz milzu bagātību krātuvēm. Apkalpe viņam varēja sniegt ziņas par straumēm, vēju virzieniem, kompasa rādījumiem, platuma grādiem un burājot aizvadītajām dienām. Varbūt viņi bija redzējuši iezemiešus nēsājam zelta rotaslietas. Padomājiet, ko tas nozīmēja. Viņu pieredze ne tikai pierādīja, ka ir iespējams kuģot uz Ķīnu vai Indiju, kā bija iecerējis Kolumbs, bija skaidrs, ka var nokļūt arī atpakaļ! Kolumba nodoms bija iegūt Spānijai jaunas zemes. Viņš bija pārliecināts, ka atradīs zeltu vai vismaz uzsāks ienesīgu monopoltirdzniecibu ar garšvielām un citām vērtīgām precēm. Viņš labi zināja par Marko Polo slavu un veiksmi un prātoja, ka varētu to izdarīt vēl labāk.

-     Nav lielas atšķirības no mūsdienu rūpnieciskās spiegošanas, Ostins piezīmēja. Lai dabūtu informāciju par konkurentiem, Kolumbs nevis kukuļoja, izmantoja noklausīšanās ierīces un prostitūtas, bet gan ieguva visu vajadzīgo ar ēdieniem un dzērieniem.

-    Iespējams, ka viņš lika lietā kaut ko vairāk par ēdieniem un dzērieniem.

Ostins sarauca uzacis.

-    Visi pieci vīri pēc šīm vakariņām nomira, sacīja Pērlma-

ters.

-     Pārēdās?

-    Esmu bijis dažās dzīrēs, kur gandrīz vai dabūjis galu, taču de Ia Vega domā citādi. Viņš uzskata, ka vīri noindēti. Bet viņš nevarēja to skaļi paziņot Kolumbam bija spēcīga aizmugure. Vēsturisks fakts ir tas, ka Kolumbam savā pirmajā ceļojumā bija indiāņu zemju karte. Viņš iemalkoja vīnu un brīdi klusēja iespaida pastiprināšanai. Vai nevarētu būt tā, ka šī karte sastādīta, balstoties uz nabaga jūrnieku sniegto informāciju?

-    Iespējams. Bet vēstulē minēts, ka Kolumbs noliedz savu vainu viņu nāvē.

-    Tas tiesa. Viņš to uzveļ tā sauktajai "Brālībai". "Los Hermanos".[6]

-    Vai tad Kolumbam nebija brālis?

-    Jā, viņu sauca Bartolomē. Bet Kolumbs to vārdu lietoja daudzskaitli. Brāļi.

-    Labs ir, pieņemsim, ka tā ir taisnība. Bet lai nu Kristoforam tiek kāds labums no mūsu šaubām. Viņš ielūdz tos puišus savās mājās, lai redzētu, kādu informāciju var no viņiem izvilināt. "Los Hermanos" ievēro īpašu piesardzību, raugoties, lai viņi nevienam neatstāstītu redzēto. Kolumbs varbūt bija krāpnieks, tomēr ne slepkava. Šis negadījums viņu vajāja.

-     Izklausās ticami.

-     Džūljen, vai jūs zināt, kas īsti bija tā "Brālība"?

-    Ne mazākās nojausmas. Pēc pusdienām atkal ķeršos pie savām grāmatām. Runājot par pusdienām… ahā, Taizemes zivju zupa. Pērlmaters bija pamanījis, ka uz viņu galdu tiek nests pirmais no daudzajiem ēdieniem.

-    Kamēr jūs to darīsiet, es palūgšu Jēgeram, lai paraugās, vai viņam kaut kas nav pieejams datora failos.

-        Lieliski, Pērlmaters attrauca. Man jums tagad ir viens jautājums. Jūsu zināšanas par jūru ir vairāk praktiskas nekā manas vēsturiskās. Ko jūs domājat par to runājošo akmeni, ko pieminējis Kolumbs, par to senču torlcta, kas aprakstīts vēstulē?

-     Agrīnā navigācijas tehnika vienmēr ir apbūrusi mani, Ostins atzina. Es uzskatu, ka tās pilnveidošana bijis milzu lēciens cilvēces intelektuālajā attīstībā. Mūsu senčiem nācās ieviest tādus abstraktus jēdzienus kā laiks, telpa, attālums, lai aprēķinātu uzdevumus, kā no vienas vietas iespējams aizkļūt līdz otrai. Man patīk tas, ka var piespiest podziņu un, saņemot no satelīta atstaroto signālu, uzzināt precīzi, kur es atrodos, lai kurā zemes malā es būtu. Tomēr, manuprāt, mēs pārāk paļaujamies uz elektroniskajām ierīcēm. Tās var sabojāties, bet mēs esam zināmā mērā zaudējuši spēju izprast dabisko ritējumu, zvaigžņu un saules kustību, jūras untumus.

-    Nu, tādā gadījumā atbīdīsim tās elektroniskās ierīces malā, Pērlmaters sacīja. Iztēlojieties sevi Kolumba vietā! Kā jūs izmantotu savu torlcta?

Ostins bridi domāja.

-    Atgriezīsimies pie viņa pirmā ceļojuma. Esmu izmests uz kādas salas, kur tieku aizvests pie kāda akmens vai plāksnes ar svešādu uzrakstu. Iezemieši man apgalvo, ka tā esot atslēga uz pasakainiem dārgumiem. Es aizvedu to uz Spāniju, taču neviens netiek gudrs, kas tas īsti ir, saprot vienīgi to, ka tas ir ļoti vecs. Es to uzlūkoju no jūrnieka redzes viedokļa. Apzīmējumi savā ziņā atgādina manas shēmas, kādas lietoju visās savās jūrnieka gaitās. Vadāt to līdzi ir par grūtu, tāpēc izdaru labāko, kas manos spēkos, es pagatavoju shēmas, balstoties uz ierakstiem, un dodos ceļā. Taču diemžēl neesmu tos sapratis pilnīgi pareizi. Manās zināšanās ir plaisa.

-     Kāda veida plaisa, Kurt?

Ostins apsvēra jautājumu.

-    Grūti pateikt, nezinot, kā īsti izskatās torlcta, bet es aprakstīšu iespējamu situāciju. Pieņemsim, ka esmu jūrnieks no Kolumba laika un kāds man iedod Nacionālās okeāna un atmosfēras administrācijas karti. Ģeogrāfiskās norādes man palīdzētu orientēties, taču līnijas ar tālās navigācijas koordinātām man neko neizteiktu. Es nezinātu neko par elektroniskajiem signāliem, kurus raida krasta stacijas, vai par uztvērējiem, kas var pārvērst šos signālus par precīziem vietas apzīmējumiem. Atrodoties ūdeņos, kur zeme nav redzama, man nāktos atgriezties pie tradicionālajām metodēm.

-    Tas ir ļoti skaidri pateikts. Tātad, pēc jūsu domām, Kolumbs, nokļūstot atklātā jūrā, pārliecinājās, ka senču torleta palīdzība ir visai ierobežota.

-    Tas ir mans minējums. Ortegas grāmatās rakstīts, ka Kolumbs nav pārāk paļāvies uz sava laika navigācijas instrumentiem, varbūt viņš vienkārši nezināja pietiekami labi, kā ar tiem apieties. Viņš bija tipisks veco laiku jūrnieks, kas paļāvās uz aprēķiniem. Pirmajā ceļojumā tie viņam labi noderēja. Viņš apzinājās, ka šajā pēdējā braucienā viņam jābūt precīzam, tāpēc salīga kādu, kas prot apieties ar navigācijas instrumentiem.

-    Interesanti, ņemot vērā to, ka pēdējo vēstules daļu rakstījis "Ņina" kapteiņa palīgs.

-    Redziet nu, Ostins piezīmēja, tas neatšķiras no speciālista salīgšanas kāda darba veikšanai mūsdienās. Tagad ir mana kārta jums uzdot jautājumu. Kas, jūsuprāt, notika ar to akmeni?

-    Es atkal zvanīju donam Ortegam un palūdzu tam izsekot. Viņš domā, ka tā bijusi daļa no īpašuma, ko Luiss Kolumbs izšķieda, lai iegūtu naudu savam izvirtušajam dzīvesveidam. Ortega sazināsies ar Spānijas muzejiem un universitātēm, un, ja viņam neizdosies neko uzzināt, viņš painteresēsies arī kaimiņu zemēs.

Ostins domāja par Kolumbu jūrnieku, kā viņš atgriezies atkal pie kuģīša "Ņina", kas viņam bija tik labi kalpojis iepriekšējos ceļojumos. Varbūt kāds mūsdienu "Ņina" tipa kuģis varētu palīdzēt viņiem atrisināt šo noslēpumu.

-   Tās plāksnes aizsākumi meklējami šajā Atlantijas okeāna pusē, Ostins ieminējās. Pēc pusdienām es piezvanīšu savai draudzenei no arheologu aprindām doktorei Kirovai un pajautāšu, vai viņa ir dzirdējusi kādreiz par kaut ko tādu. Viņš iesmējās. Vai nav jocīgi? Mēs meklējam pavedienus nesenām slepkavībām, rokoties gadsimtiem senos notikumos!

Tas nav tik neparasti. Kā liecina mana pieredze, pagātne un tagadne bieži vien ne ar ko neatšķiras. Kari. Bads. Dažādi apvērsumi. Revolūcijas. Mēris. Genocīds. Tas viss atkārtojas atkal un atkal. Mainās vienīgi sejas. Bet pietiks nodoties tik nejaukiem prātojumiem. Ķersimies pie kaut kā jaukāka, Pērlmaters sacīja starodams. Es redzu, ka uz mūsu pusi tiek nests vēl viens ēdiens.

29 . nodaļa

Sanantonio, Teksasā

Kamēr Ostins baudīja savu dārgo gardēža maltīti, Džo Zavala tūkstoš sešsimt jūdžu attālumā, gleznainā Sanantonio krastā, kādā tūristu iecienītā kafetērijā "Paseo del Rio "jeb "Upesceļš" košļāja ar medu glazētu virtuli. Paskatījies rokaspulkstenī, viņš norija pēdējo kafijas malku un devās prom no upes uz biroju rajonu, kur iegāja kādas augstas celtnes vestibilā.

Kad stratēģiskā apspriede bija beigusies, Zavala bija sakravājis ceļasomu un traucies ar "Air Force" lidmašīnu uz Teksasu, uz Leklendas gaisa bāzi. No bāzes viņš ar taksometru aizbrauca uz viesnīcu centrā. Jēgers ar saviem datora mazulīšiem spēja radīt brīnumus, tomēr pat viņš atzina, ka "Time Quest" \v ciets rieksts. Dažkārt cilvēka acis un smadzenes ar savu spēju izjust un analizēt nianses bija daudz efektīvākas nekā izsmalcināta mašīna.

Zavala sameklēja "Time Quest" biezā iedzīvotāju telefonu grāmatā. Pēc neilga brīža viņš jau izkāpa no lifta plašā vestibilā, kura sienas bija noklātas ar milzīgi lielām, brūnganām pasaules arheoloģijas brīnumu fotogrāfijām. Tieši preti Ēģiptes piramīdu attēlam atradās melns, no emaljas un tērauda darināts rakstāmgalds, kura stils krasi kontrastēja ar attēlotajām senlietām. Pavisam uzkrītoša izskatījās nepilnus trīsdesmit gadus vecā brunete, kas sēdēja pie galda.

Zavala stādījās priekšā, pasniegdams sekretārei no rīta iespiesto vizītkarti.

-     Ak jā, misters Zavala, ceļojumu aprakstu autors, viņa ierunājās. Jūs vakar zvanījāt. Viņa pārbaudīja savu pierakstu kladi, nospieda kādu pogu uz telefona un nomurmināja kādu paziņojumu. Misis Hārpere tūlīt jūs pieņems. Jums ļoti laimējās, ka izdevās sarunāt interviju tik īsā laikā. Ja viņai pēkšņi netiktu atcelta kāda tikšanās, tas būtu bijis neiespējami.

-    Es tiešām protu to novērtēt. Kā jau teicu, es būtu piezvanījis agrāk, bet šī ideja man radās pēdējā brīdi. Esmu šeit, lai gūtu materiālus par Sanantonio nakts dzīvi, un iedomājos, ka pie tās pašas reizes varētu kaut ko uzzināt par citiem ceļojumiem.

Viņa draudzīgi uzsmaidīja.

-    Kad būsiet parunājies ar misis Hārperi, pienāciet pie manis, es varbūt jums varēšu ieteikt dažas "karstākās" vietas.

Tumsnējā sekretāre bija jauna un pievilcīga; Zavala būtu pārsteigts, ja viņa nezinātu šīs pilsētas izklaides vietas.

-      Liels paldies! viņš sacīja savā valdzinošajā manierē. Tā būtu jauka palīdzība.

'Time Quest" sabiedrisko attiecību vadītāja Filisa Hārpere bija skaista un eleganti ģērbusies sieviete nedaudz pāri četrdesmit gadiem. Viņa parādījās no kāda gaiteņa un, cieši paspiedusi Zavalas roku, vadīja savu viesi pa bieziem celiņiem klātajiem koridoriem uz kabinetu ar lieliem logiem, no kuriem pavērās skats uz visu pilsētu un Amerikas Torni pašā centrā. Viņi apsēdās neoficiālā gaisotnē katrs savā pusē kafijas galdiņam.

-    Paldies, mister Zavala, ka izrādāt interesi par "Time Quest". Man gan jāatvainojas, ka varu atvēlēt jums tikai dažas minūtes. Melodija jums droši vien pateica, ka man bija ieplānota īsa tikšanās.

-Jā, viņa teica. Esmu ļoti pateicīgs, ka jūs man vispār varējāt jebkādu laiku atvēlēt. Jūs noteikti esat ļoti aizņemta.

-    Man pēc piecpadsmit minūtēm jātiekas ar izpilddirektoru. Viņa tēlaini pagrozīja acis. Viņš strikti pieprasa precizitāti. Laika trūkuma dēļ es varētu desmit minūtēs ātri nobērt par mūsu organizāciju, un atlikušajās piecās jūs varētu uzdot jautājumus. Kopsavilkums presei būs pietiekami laba informācija.

Zavala izvilka no žaketes kabatas mazītiņu "Sony" magnetofonu, ko no rīta bija nopircis par pazeminātu cenu, un sikpreču veikalā iegādātu piezīmju blociņu.

-    Lai tā būtu. Sāciet nu bērt!

Viņa apburoši uzsmaidīja, un Zavala iedomājās, cik bieži gan nobriedušas, izskatīgas sievietes ir daudz seksīgākas nekā jaunās skaistules, tādas kā sekretāre Melodija, kas vēl nav izveidojušās.

-        "Time Quest" ir bezpeļņas korporācija. Mums ir vairāki mērķi. Mēs vēlamies veicināt tagadnes izpratni un sagatavošanos nākotnei ar pagātnes pētījumu palīdzību. Mēs darbojamies ari kā izglītojoša organizācija, atbalstot pasaules izzināšanu, it īpaši tas sakāms par mūsu mācību programmām skolēniem un pētījumiem ārpus telpām. Mēs piedāvājam interesentiem iespēju nodoties neparastiem atvaļinājumu piedzīvojumiem. Daudzi mūsu brīvprātīgie ir pensionāri, un viņiem mēs palīdzam piepildīt mūžsenu sapni.

Viņa uz brīdi apklusa un tad turpināja:

-     Turklāt mēs atbalstām daudzas arheoloģiskas, kultūras un antropoloģiskas ekspedīcijas. Par mums mēdz teikt, ka esam ļoti izprotoši, viņa piebilda ar savu patīkamo smaidu. Universitātes vienmēr zvana mums pēc palīdzības, un parasti mēs labprāt to sniedzam. Mēs izmantojam naudu, ko iemaksājuši brīvprātīgie, līdz ar to daudzas ekspedīcijas neprasa liekus līdzekļus. Mēs piedāvājam speciālistus vai arī palīdzam par tiem samaksāt. Par visu to mēs lūdzam vienīgi informēt mūs pašus pirmos jebkādu neparastu atradumu gadījumos. Vairākums ļaužu uzskata to par niecīgu prasību salīdzinājumā ar to, ko viņi iegūst. Vai jums ir kādi jautājumi?

-    Kā radās jūsu organizācija?

Viņa norādīja uz griestiem virs galvas.

-    Mēs esam bezpeļņas filiāle firmai, kas atrodas sešus slāvus augstāk.

-    Un tā būtu?

-     "Halcon Industries".

Halcon… Tulkojumā no spāņu valodas tas nozīmē vanags vai plēsīgais putns. Zavala papurināja galvu.

-     Nezinu tādu.

-    Tā ir jumta korporācija ar daudziem atzarojumiem. Mēs esam viens no tiem. Tās ieņēmumu lielāko daļu veido ieguldījumi dažādās firmās, galvenokārt kalnrūpniecībā, arī kuģniecībā, firmās, kas saistītas ar mājlopiem, naftu un mohēras audumiem.

-   Tā tiešām ir plaši izvērsta uzņēmējdarbība. Vai tā kompānija ir publiska akciju sabiedrība?

-     Nē. Tās vienīgais īpašnieks ir misters Halkons.

-   Visai milzīgs lēciens no šahtām līdz vecu kapeņu atrakšanai, Zavala ieminējās.

-    Tas liekas diezgan dīvains pretstatījums, taču ne tad, ja padomā dziļāk. Forda fonds ir atbalstījis ezoteriskus projektus, kam nav nekā kopēja ar automašīnu ražošanu. Esmu dzirdējusi, ka arheoloģija misteram Halkonam ir vaļasprieks. Viņš labprāt būtu pievērsies zinātnei, tomēr, būdams rūpnieks, guvis daudz lielākus panākumus.

Zavala pamāja.

-     Šķiet, Halkons ir interesanta personība. Vai ir izredzes viņu kādreiz intervēt, varbūt tad, ja es jums iepriekš pieteiktos?

-Jums būtu lielākas izredzes intervēt Henriju Fordu. Viņa atkal nozibināja savu jauko smaidu. Negribu nosodīt, bet misters Halkons ir ļoti noslēgts cilvēks.

-    Es saprotu.

Viņa paraudzījās pulkstenī.

-    Diemžēl man jāiet. Viņa pabīdīja pār galdu biezu mapi. Tas ir mūsu informatīvo materiālu komplekts presei. Palasiet to, un, ja jums rodas jautājumi, lūdzu, zvaniet man. Es labprāt noorganizēšu jums tikšanos ar brīvprātīgajiem, jūs no viņiem tiešā ceļā varēsiet uzzināt kaut ko par viņu piedzīvojumiem.

-    Tas tiešām būtu ļoti noderīgi. Varbūt es pats arī varētu pieteikties kādā ekspedīcijā. Tās taču nav bīstamas, vai ne?

Viņa pavērās ar savādu skatienu.

-    Mēs lepojamies ar "Time Quest"drošības rādītājiem. Pat attālākajās vietās mūsu galvenais apsvērums ir drošība. Atcerieties, es minēju, ka ekspedīcijās piedalās daudzi pensionāri. Viņa brīdi apklusa. Es runāju par tām, ko mēs paši organizējam. Tās, kuras mēs tikai atbalstām, ir attiecīgo rīkotāju iestāžu ziņā. Taču visā visumā mūsu rādītāji ir ļoti labi. Mūsu ekspedīcijā jūs varat justies drošāks, nekā šķērsojot ielu Sanantonio.

-    To es paturēšu prātā, sacīja Zavala, prātodams, vai misis Hārpere tiešām ir lietas kursā par to, kas viņas organizācijā notiek.

-     Šajā informatīvajā mapē ir ari nākamā gada ekspedīciju kalendārs. Ja kaut kas jūs interesē, ziņojiet man, un es raudzīšu, kā tas būtu nokārtojams.

Misis Hārpere aizveda Zavalu atpakaļ uz vestibilu, atvadoties sniedza roku un devās prom pa koridoru.

Melodija smaidīja.

-    Kā noritēja jūsu intervija?

-     Ātri un patīkami. Viņš noraudzījās pakaļ aizejošajam stāvam. Man nāk prātā tās vecās televīzijas reklāmas, kur puiši runājot bēra kā no automāta.

Melodija koķeti izslēja galvu.

-    Nu, kā tad paliek ar tām nakts izklaides vietām?

-    Paldies, ka atgādinājāt. Es gribētu nokļūt kādā patiešām īpašā, kur pulcējas jauni, noslēpumaini ļaudis. Ja jums nav nekas cits padomā, es izmaksātu jums pusdienas, un tad mēs varētu parunāt par nakts dzīvi šajā pilsētā.

-     Netālu no šejienes ir kolosāls restorāns. Eklektisks un ļoti populārs. Es varētu tur būt ap pulksten divpadsmitiem.

Zavala pierakstīja adresi un nobrauca ar liftu līdz vestibilam. Viņš piegāja vēlreiz pie telefonu grāmatas un pierakstīja "Halccm Industries" filiāļu telefonu numurus piezīmju blociņā. Kopskaitā tās bija astoņas, galvenokārt saistītas ar kalnrūpniecību un kuģošanu, kā jau sabiedrisko attiecību vadītāja paskaidroja. Viņš iekāpa liftā un uzbrauca augstāk, garām "Time Quest" stāvam, līdz lielam vestibilam, tur sēdēja sekretāre uz sienas gleznojumu fona, kurā bija attēloti skati no dzelzsrūdas raktuvēm. Halkona kuģniecība. Viņš sacīja sekretārei, ka laikam izkāpis nepareizā stāvā, un iegāja atpakaļ lifta kabīnē.

To pašu Zavala atkārtoja katras Halkona firmas vestibilā. Tie bija visai līdzīgi, atšķīrās vienīgi sienu noformējums. Sekretāres bija jaunas un pievilcīgas. Viņš nospieda pogu uz augstāko biroju Halkona valstībā, taču lifts aiztraucās tam garām. Izrādījās, ka viņš nokļuvis kādas juridiskās kompānijas klusinātās telpās.

-     Piedodiet, viņš uzrunāja sekretāri, kas izskatījās ārēji necila, bet gudra, es nospiedu pogu, lai nokļūtu stāvu zemāk, bet nonācu šeit.

-   Tā visu laiku gadās. Kabinetos zem mums atrodas Halkona administrācija. Lai lifts tur apstātos, jums jānospiež īpašs kods.

-    Nu, ja man kādreiz vajadzēs juristu padomu, es zināšu, pie kā griezties.

Viņš devās atpakaļ uz vestibilu, cerēdams, ka nav radījis aizdomas apsardzes vīros, braukādams augšup lejup ar liftu. Pēc sprādziena lielajā biroju ēkā Oklahomā nebūtu visai prātīgi uzkrītoši rādīties tamlīdzīgā vietā. Viņš nobrauca līdz apakšai, pamāja taksometram, tad pārsēdās citā, lai būtu drošs, ka netiek izsekots, un uzkavējās grāmatu veikalā, līdz bija pienācis laiks tikties ar Melodiju.

Piecdesmito gadu stilā noformēto restorānu sauca "Bumbu patversme". Viņi apsēdās kādā nodalījumā, kura sēdekļi likās izņemti no 1957. gada automašīnas ar paceļamu jumtu. Melodija bija Teksasas meitene, dzimusi un augusi Fortvērtā, iestājusies darbā " Time Quest" aptuveni pirms gada.

Pusdienojot Zavala ierunājās:

-    Misis llārpere man stāstīja par jūsu vadoni misteru Halkonu. Vai jūs esat ar viņu kādreiz tikusies?

-     Personiski neesmu, bet es viņu redzu katru dienu. Es palieku birojā vēl stundu pēc tam, kad visi ir prom, lai varētu mazliet pamācīties. Es studēju juristos. Viņa pasmaidīja. Negribu visu laiku strādāt par sekretāri. Misters Halkons arī uzkavējas ilgāk, un mēs dodamies prom vienā un tajā pašā laikā. Viņš brauc lejā ar savu privāto liftu, apakšā viņu sagaida limuzīns.

Melodija bija dzirdējusi, ka viņš dzīvo kaut kur ārpus pilsētas, bet sīkāk neko nezināja pastāstīt.

-     Kāds viņš izskatās? Zavala apjautājās.

-    Tumsnējs, tievs, bagāts. Viņam piemīt zināmā mērā šaušalīgs skaistums. Melodija iesmējās. Varbūt tas ir apakšzemes garāžas apgaismojuma efekts.

Melodija bija gudra un vērīga, un Zavala jutās kā nelietis, pierakstot viņas telefona numuru, lai kopīgi dotos apskatīt nakts izklaides vietas. Viņš sev atgādināja, ka nedrīkst aizmirst viņai piezvanīt pēc atgriešanās no Vašingtonas, lai kaut nedaudz nogludinātu pārestību. Pēc pusdienām viņš atrada bibliotēku un ieskatījās internetā, kāda tur ir informācija par "Halcon Industries" īpašumiem. Redzamais visā visumā sakrita ar misis Hārperes sniegto īso aprakstu. Tad viņš devās uz automašīnu nomas punktu, kur noīrēja neuzkrītoša izskata vidēja lieluma braucamo un nopirka tūristu brošūru par Alarno. Gaidot tikšanos ar noslēpumaino misteru Halkonu, derēja mazliet iedziļināties Teksasas vēsturē.

30 . nodaļa

Kembridžā, Masačūsetsas štatā

Ņina Kirova smaidīdama nolika telefona klausuli; kopš iepazīšanās ar Kurtu Ostinu viņas dzīve bija tiešām kļuvusi interesanta. Šis vīrs ar futbolista augumu, platīnblondajiem matiem un neparastajām acīm viņu bija izglābis no nāves Marokas jūrā, vadījis provocējošo operāciju Arizonā, bet tagad mēdza izteikt visdīvainākos lūgumus, piemēram, šo lai viņa apskatās, vai var kaut ko atrast par arheoloģisku pieminekli, kas, iespējams, gatavots no akmens, varbūt Kolumbs to atvedis no Jamaikas kādā savā ekspedīcijā, un var gadīties, ka tas izmantots par navigācijas instrumentu un varbūt vēl tagad ir Spānijā.

Nez ko par to teiks Doks, viņa nodomāja, uzspiezdama viņa numuru. "Doks" bija doktors Dž. Lainess Orvils, I Iārvardas profesors, aiz kura vārda bija vai visi iespējamie alfabēta burti. Orvils bija iekārtojis savu "midzeni" aiz efejām aizaugušā Hārvardas Pībodija muzeja. Profesors bija guvis starptautisku slavu kā etnologs, kas specializējies Centrālamerikas kultūrā; viņš bija izpelnījies atzinību starp Kembridžas akadēmiķiem savu izcilo dotību dēļ, viņu dēvēja par īpaši attapīgu profesoru.

Braukāšana pa I lārvardas laukumu ar senlaicīgu "HarleyDavidson"motociklu nebūt nebija raksturīga augsta ranga profesoriem. Pirms dažiem gadiem viņš bija izpelnījies plašu ievērību, hipnotizējot NLO "nolaupītos" cilvēkus un publiski paziņojot savu ticību šim nolaupīšanas stāstam. Viņa telefona numurs bija ievadīts katras dīvainas avīzes reportiera adrešu failā. Kad vien viņiem ievajadzējās ātri sadabūt par Visumu kaut ko, kas izraisa interesi, kaut ko īpaši savādu, viņi varēja droši paļauties uz veco labo Doku, Hārvardas profesoru.

Viņš uzmanīgi raudzījās, lai nesajauktu savas ezoteriskās intereses ar akadēmisko specialitāti, un nekad neapgalvoja, ka acteku tempļus būvējuši bēgļi no zudušajiem kontinentiem Atlantīdas un Mu. Hārvardas hierarhija paciestu viņa dīvainības katrai universitātei bija kāda pikanta personība taču paša specialitātē Doka reputācijai bija jāpaliek nebojātai. Daži, kas bija ievērojuši, ka dzirkstis Orvila acīs ir nevis no trakuma, bet gan no pamatīga uzjautrinājuma, izteicās, ka Doka ekscentriskums ir labi aprēķināts, lai viņš varētu tikties ar sievietēm un būtu uzlūgts visās vajadzīgajās viesībās.

Kad Doks jau bija izbeidzis savu aizraušanos ar NLO, vienā no šādām sanākšanām viņš likās ar Ņinu. Orvils noraudzījās viņā slepus pāri istabai, pastūma sānis kādu pievilcīgu studenti, kuru tobrīd izklaidēja, un taisnā ceļā devās Ņinas virzienā. Viņa nekad nebija agrāk tikusies ar profesoru, bet ievēroja garo, rudo matu ērkuli, kura dēļ studenti viņu sauca par "retro Einšteinu". Pēc brīža viņš jau bija pievērsies savai jaunākajai kaislībai iepriekšējai dzīvei.

Ņina uzmanīgi klausījās, tad pajautāja:

-    Kāpēc lai ikviens, kas dzīvojis iepriekšējo dzīvi, būtu bijis karalis vai karaliene, vai arī cita augstdzimusi personība, kad vairākums cilvēku patiesībā varēja būt blusu apsēsti zemnieki, kuri pūlas sakasīt iztiku no dubļiem?

-     Ahā! Orvils iesaucās, acīm līksmi gailējot. Bīstama sieviete. Domātāja! Atbilde ir ļoti vienkārša. Šie cilvēki izvēlas, kurā ķermenī iemiesoties savā jaunajā dzīvē. Ko jūs par to teiktu?

-    Manuprāt, tās ir galīgas blēņas, es labāk gribētu, lai mana vīna glāze būtu pilna. Vai varētu jūs palūgt? Ja iespējams sarkano.

-   Jūtos pagodināts, profesors sacīja, devās pie bāra gluži kā paklausīgs kucēns un atgriezās ar pilnu glāzi, šķīvi ar garnelēm un kaviāru.

-    Nerunāsim par iepriekšējām dzīvēm, viņš sacīja. Es lo daru vienīgi tālab, lai satiktu apburošas sievietes.

-     Tiešām? Ņina vaicāja, patiesi pārsteigta par viņa atklātību.

-    Un lai liktu uzaicināts uz viesībām. Un tas izdodas. Te es esmu, un te esam mēs.

-    Jūtos vīlusies. Visi man teica, ka jūs esot jucis.

-    F.s pat īsti nezinu, ko tas nozīmē, viņš sacīja un nopūtās. Ziniet, mēs, profesori, esam tāds garlaicīgs, pelēks bars. Mēs sevi uztveram pārāk nopietni, dižojamies, ka esam patiešām gudri vīri, nevis gluži vienkārši pārmācījušies idioti. Kas tur slikts, ja es sevi mazliet padaru košāku, lai izceltos no tā bara? Tā es gūstu papildu priekšrocību no manis izvairās garlaicīgie, vecie piekasoņas.

-     Un kā ar tiem NLO nolaupītajiem? Vai tas viss bija blēdība?

-    Die's pasarg', nē! Es tiešām ticu, ka viņi tic savai nolaupīšanai. Tic arī daži mani kolēģi, viņiem skauž, ka paši nav nolaupīti. Bet tagad parunāsim par jums. Esmu dzirdējis labas atsauksmes par jūsu darbu.

Un viņi tiešām parunājās. Aiz apsviedīgā profesora trakuligās maskas slēpās interesanta un aizrautīga personība. Viņi neielaidās romantiskā dēkā, kā to būtu gribējis profesors, viņu attiecības izvērtās vēl labākas, abi kļuva par labiem draugiem un kolēģiem, kuri viens otru ciena.

-    Orvils, klausulē atskanēja viņa balss. Doks nekad neteica "hallo!".

-    Sveiks, Dok, te Ņina. Viņš nevarēja ciest liekas frāzes, uzskatot tās par banālām, tāpēc Ņina tūlīt ķērās vērsim pie ragiem. Man vajadzīga tava palīdzība kādā dīvainā jautājumā.

-    Tā ir mana parastā nodarbošanās. Kā varu palīdzēt?

Ņina atstāstīja Ostina teikto.

-     Zini, man tas liekas jau dzirdēts.

-    Tu taču dzen velnu, Dok!

-    Nē, nē, nē, nē! Kaut kas tāds ir manā "Forta failā". Orvils bija iekārtojis materiālu kopumu, kas mūsdienīgā veidā atgādināja deviņpadsmitā gadsimta žurnālista Čārlza Forta savākto informāciju par dīvainiem atgadījumiem, teiksim, sarkanu sniegu, neizskaidrojamas gaismas parādīšanos vai varžu krišanu no debesim.

-    Nez kāpēc tas mani nepārsteidz, Ņina sacīja.

-   Es vienmēr pārveidoju savu failu. Nekad nevar zināt, kad man piezvanīs un uzdos kādu ērmotu jautājumu. Viņš nolika klausuli; Orvils nekad nemēdza arī atvadīties.

Ņina paraustīja plecus un devās atpakaļ pie sava darba. Pēc neilga brīža iedūcās faksa aparāts un izslīdēja ārā viena lapa. Augšā bija uzkricelēts ar roku: ''Kas palūdz, tas dabū. Mīlošais Doks." Tā bija kopija no laikraksta "Boston Globe" raksta 1956. gada martā.

NOSLĒPUMAINAIS ITĀĻU ATRADUMS CEĻĀ UZ AMERIKU

Dženova, Itālija. Putekļainā muzeja pagrabā atraktā noslēpumainā akmens plāksne, iespējams, drīz atklās savus senatnīgos noslēpumus.

Masīva, ar iegravējumiem rotātā plāksne, kurā atveidotas figūras cilvēka augumā un svešādi raksti, tika demonstrēta Florences Arheoloģijas muzejā šā gada martā.

Tiek veikti priekšdarbi tās nosūtīšanai uzASV, kurtās izpētei tiks pieaicināti speciālisti.

Muzejs bija ieplānojis rīkot izstādi ar nosaukumu "Pagraba dārgumi", lai izceltu gaismā eksponātus, kas gadu desmitiem gulējuši noliktavā.

Akmens eksponāts ir četrstūrainas plāksnes formā, līdz ar to tiek izteikts minējums, ka tā varētu būt bijusi sienas daļa. Tā ir vairāk nekā sešas pēdas augsta, četras pēdas plata un pēdu bieza.

Eksponātu redzējušo zinātnieku aprindās apjukumu un strīdīgas versijas ir radījuši iegrehumi vienā malā.

Daži uzskata, ka figūras un raksti neapšaubāmi ir Centrālamerikas, iespējams, maiju izcelsmes.

"To nevar uzskatīt par milzu noslēpumu, "saka doktors Stefanu Gallo, muzeja vadītājs. "Pat ja tas ir maiju kultūras piemineklis, to varēja atvest no Amerikas spāņu iekarojumu laika."

Taču nav skaidrs, kāpēc gan viņi būtu pārvietojuši plāksni pāri okeānam. "Spāņi bija galvenokārt ieinteresēti iegūt zeltu un vergus, nevis veikt arheoloģiskus pētījumus. Tātad kāds tomēr ir saskatījis šajā atradumā vērtību, ja jau centies to pārvest. Tā taču nav miniatūra Kortesa kareivja figūriņa, kuru var paņemt kā suvenīru."

Pūliņi uzzināt, no kurienes iegūts eksponāts, beigušies ar daļējiem panākumiem. Muzeja katalogā norādīts, ka plāksni dāvinājuši Alberti īpašuma pilnvarotie. Alberti dzimta var izsekot savai saiknei pa mātes līniju ar Spānijas galmu Ferdinanda un Izabellas valdīšanas laikā.

īpašuma preses pārstāvis paziņojis, ka dzimtai par to nav pieejama nekāda informācijā, atšķirībā no citiem priekšmetiem, kas ir viņu pārziņā. Alberti dzimta cēlusies no Dženovas un iegādājusies no KristoJ'ora Kolumba mazdēla Luisa Kolumba daudzus pētnieka dokumentus un piemiņas lietas.

Vēsturnieki, kas pārmeklējuši vēstījumus par četriem Kolumba ceļojumiem, nekur neredz pieminam šādu atradumu.

Akmens drīz dosies ceļā pāri okeānam. Tas tiks nosūtīts uz Pibodija muzeju Hārvarda universitātē, Kembridžā, Masačūsetsās štatā, kur to pētīs Centrālamerikas eksperti. Šoreiz tas ceļos ar grezno Itālijas laineri "Andrea Doria".

Savu izmēru un svara dēļ tas tiks ievietots bruņotā furgonā, kurā uz Ameriku tiks pārvestas arī citas vērtīgas preces.

Raksts bija papildināts ar plāksnes fotogrāfiju no neliela attāluma, lai varētu ietvert visu plāksni. Blakus tai neveikli bija nostājies kāds vīrietis, kas uz tās fona izskatījās niecīgs. Fotogrāfs acīmredzot bija palūdzis cilvēkam pozēt blakus objektam, lai sniegtu priekšstatu par tā apmēriem. Laikraksts bija iespiests tā laika augstspiedes tehnikā, fotogrāfija nebija visai asa. Ņina ar grūtībām saskatīja simbolus, rakstu zīmes un figūras visu, kas bija iegrebts akmens virsmā, tad pētīja attēlu caur palielināmo stiklu. Nebija nekādas jēgas. Palielinājums bija vēl vairāk izplūdis nekā oriģināls. Viņa piezvanīja Dokam.

-    Nu, ko teiksi par to? viņš jautāja.

-    Svarīgāk ir tas, ko tu domā. Tu esi speciālists šajā jomā.

-     Nūjā, tev, protams, ir taisnība. Orvila pieticība parasti nebija pārmērīga. Grūti kaut ko teikt, neredzot to objektu, bet man tas liekas līdzīgs Drēzdenes Kodeksam, vienam no dažām maiju grāmatām, ko spāņi nesadedzināja. Es domāju par tām kalendāra lapām, Veneras cikliem un tamlīdzīgi. Venera bija ļoti svarīga pēcklasicisma maiju kultūrā. Šī planēta pārstāvēja Kukulkanu ballādaino, bārdaino dievu, ko tolteki sauca par Kecalkoatlu. Spalvainā Čūska. Maiji izplānoja Veneras kustību gandrīz vai līdz sekundēm. Kaut ko vairāk pateikt ir grūti, neredzot to.

-    Vairāk neko?

-     Neko, ja es nedabūju labu attēlu vai māksliniecisku aprakstu.

-     Ko tu teiktu par profesora Gallo piezīmi, ka tas nav diez kāds noslēpums?

-    Jā, viņam ir pilnīga taisnība. Tas, ka maiju kultūras piemineklis tiek atrasts Itālijā, nav nekas sevišķs; nekas vairāk par to, ka Britu muzejā Londonā var atrast Elgina marmora skulptūras no Partenona. Salīdzināšanai, kā jau tu zini, ļoti nozīmīga ir izcelšanās vieta. Nevis tas, kur priekšmets atrasts, bet kā tas nokļuvis tur.

-    Un kā ar to Kolumba vēstuli, par kuru es tev stāstīju? Tajā ir minēts līdzīgs objekts. Kā tas būtu saistībā ar Alberti dzimtas Kolumba lietu kolekciju?

-    Nedrīkst ātrumā izdarīt secinājumus, pamatojoties uz kādu rakstu vecā avīzes numurā. Turklāt tu man teici, ka ir šaubas par tās vēstules autentiskumu. Pat ja vēstule ir īsta, mums būtu nepieciešami pierādījumi, ka tur ir minēts tieši tas objekts.

Tomēr tā doma nedod mieru. Kolumbam bija pilnīgi iespējams to atvest mājās, nevienam neziņojot par to. Viņš bija pazīstams kā viltīgs vīrs. Daži domā, ka viņš savā pirmajā braucienā sagrozījis attāluma rādījumus, lai komanda nezinātu, cik tālu viņi atrodas no zemes. Noslēpt kaut ko būtu pilnīgi Kolumba dabā. Diemžēl mums jāpatur prātā, ka esam zinātnieki, nevis rakstnieki, kas sajauc kopā patiesu arheoloģisku ekspedīciju atklājumus ar savu safabricēto sižetu.

Orvilam bija pilnīga taisnība. Profesionāļi nedrīkst steigā neko secināt.

-    Tas itāļu profesors norādīja uz kaut ko būtisku, Ņina ieminējās, proti, ka spāņus interesēja laupījumi, nevis zinātne.

-    Tas tiesa. Kortess noteikti nebija tāds kā Napoleons, kas veda līdzi zinātniekus, kuri atklāja Rozetas akmeni.

Interesanti. Ari viņa bija domājusi par Rozetas akmeni, galveno atklājumu, kas, būdams aprakstīts grieķu un ēģiptiešu valodā, kļuva par atslēgu hieroglifu atšifrēšanai.

-     Man liekas, ka es gandrīz vai visu atdotu, lai redzētu to objektu dabā.

-    Hmm… Kaut es varētu tevi aizvest uz turieni, izmantojot tavu laipnību! Bet mūsu brīnums diemžēl nav tik viegli pieejams.

-    Protams. Kā es tik muļķīgi varēju izteikties! "Andrea Dona". Tas saskrējās ar kādu citu kuģi.

-Tieši tā. Ar "Stockholm". Un šīs katastrofas rezultātā mūsu objekts guļ Atlantijas okeānā, vairāk nekā divsimt pēdu dziļumā. Mēs vienīgi varam cerēt, ka zivis to prot novērtēt. Žēl gan. Varbūt tas varētu pierādīt Atlantīdas eksistenci, par to varētu rakstīt avīzēs ar intriģējošiem virsrakstiem. Trakais profesors atkal sarosījies vai kaut kā tamlīdzīgi.

-    Esmu pārliecināta, ka tu atradīsi kaut ko tikpat strīdīgu, Ņina sirsnīgi noteica. Paldies par palīdzību, Dok!

-     Priecājos, ka tu man piezvanīji. Ilgi esi bijusi prom. Kā būtu, ja mēs šonedēļ tiktos, lai paēstu kopā pusdienas?

Ņina lūdza viņam piezvanīt tajā rītā, kad būs tikusi pie sava darba kalendāra. Pēc tam viņa piezvanīja "Boston Herald" un lūdza savienot ar ziņu nodaļu. Atsaucās sievietes balss.

-     Keitija Pričārda.

-     Sveicināta, Keitija! Jūsu draudzīgā arheoloģe lūdz palīdzību. Vai jums ir kāda minūte laika?

-Jums man vienmēr atradīsies laiks, doktore Kirova. Jums ir veicies es tikko pabeidzu rakstīt, bet, kamēr vien izskatās, ka es strādāju, neviens man neuzmāksies ar jaunu uzdevumu. Kā varu palīdzēt?

Pričārda bija konsultējusies ar Ņinu, veidojot rakstu sēriju par Bostonas mākslas muzeja nejauši nopirkto zagto etruskiešu vāzi un izpelnījusies apbalvojumu, tāpēc allaž gribēja Ņinai to atlīdzināt. Ņina pastāstīja reportierei, ka meklē informāciju par kādu arheoloģisku atradumu, kas no Itālijas vests ar kuģi "A ndrea Doria".

-    Pārbaudīšu arhīvu un tad jums piezvanīšu.

Aptuveni pēc stundas zvanīja telefons. Tā bija Pričārda.

-    Tas nu gan ir ātri! Ņina pārsteigta noteica.

-  Viss ir mikrofilmā, līdz ar to skenēšana noliek ātri. Pēc "Andrea Doria" katastrofas bezgala daudz tika par to rakstīts.

tad vēl par izmeklēšanas gaitu, bet es to izlaidu. Kuģī bija liels daudzums vērtīgas kravas, tas bija pats par sevi kā peldošs mākslas muzejs. Nekas nav minēts par kaut ko tādu, kā jūs minējāt. Tāpēc es pārskatīju gadadienu izdevumus. Jūs jau zināt, kā laikrakstiem patīk kavēties atmiņās pie katastrofām, un dienās, kad nekas īpašs nav gadījies, par notikušo mēdz rakstīt līdz nelabumam. Trīsdesmitajā gadadienā es atradu kādu rakstu, tas bija par varoņiem un gļēvuļiem. Daļa no apkalpes aizbēgusi, turpretī citiem pienāktos medaļas. Tur bija intervija ar vienu no tiem, ar kādu viesmīli. Vai jūs man neteicāt, ka tas priekšmets tika transportēts bruņotā furgonā?

-Jā gan. Tā bija minēts "AssociatedPress"rakstā.

-         Hmm… Lai arī kā tas būtu, šis viesmīlis izteicās, ka redzējis laupītāju uzbrukumu bruņotam furgonam kuģa grimšanas laikā.

-    Laupītāji?

-Jā. Bruņotu viru grupa. Furgons bijis kuģa kravas telpās.

-    Kaut kas neticams! Ko viņš vēl teicis?

-    Vairāk neko. Intervija beidzas ar stāstījumu reportierim, kā viņš gājis uz kravas telpām pēc domkrata, lai atbrīvotu kādu pasažieri. Es piezvanīju vīrietim, kas intervējis viņu. Čārlijs Flinns. īsts kara zirgs. Tagad viņš ir pensijā. Viņš mēģinājis dabūt vēl kādu informāciju no tā viesmīļa, domājis, ka varētu to izvērst par ievadrakstu. Neizpausts stāsts. Grimstošs kuģis. Maskējušies vīri. Drāma zem klājiem un tādā garā. Bet tas viesmīlis iecirtīgi esot apklusis. Neesot gribējis vairs par to runāt, licies ļoti satraukts. Lūdzis Čārliju nerakstīt par to.

-    Tomēr viņš uzrakstīja?

-    Tieši tā agrāk tika darīts. Ko cilvēks pateica, tas nonāca avīzē. Toreiz nebija kā tagad, kad juristi skrien virsū un grib iesūdzēt par apmelošanu. Tomēr tas tika pieminēts raksta pašās beigās. Redaktors droši vien domāja, ka tas bijis pārāk liess materiāls, lai no tā veidotu ievadrakstu, tomēr pietiekami interesants un pikants kumosiņš. Čārlijs bija runājis ar vēl dažiem "Andrea Doria" pasažieriem, cerēdams gūt informāciju no citiem avotiem, bet neviens neko tādu nebija dzirdējis.

-    Kā sauca to apkalpes locekli?

-    Es jums aizsūtīšu pa faksu to izgriezumu, bet pagaidiet, te tas ir, viņš bija itālietis, vārdā Andželo Donatelli.

-    Vai jums ir viņa adrese?

-     Tolaik viņš dzīvoja Ņujorkā. Čārlijs teica, ka viņam tur esot smalks restorāns. Tas ir viss, ko es zinu par viņu. Sakiet, doktore Kirova, vai tur briest kāda sensācija?

-     Neesmu īsti pārliecināta, Keitij. Ja tā būs, jūs pirmā to uzzināsiet.

-    Vairāk es neko nelūdzu. Zvaniet man jebkurā laikā!

Nolikusi klausuli, Ņina ilgi vērās tukšumā, mēģinot saistīt ma-

sīvo Kolumba laika akmens objektu ar kuģu katastrofu, bruņoto laupīšanu un Marokas slaktiņu. Nekas nesanāca. Vieglāk būtu saskatīt saikni starp šumeru ķīļrakstiem un Krētas antīkās civilizācijas rakstību. Viņa pārstāja prātot un piezvanīja Kurtam Ostinam.

31 . nodaļa

Vašingtonas apgabalā

Andželo Donatelli bija pārsteidzoši viegli atrodams. Ostins tikai ielūkojās internetā un atrada piecpadsmit atsauces uz viņa vārdu, to vidū arī "Business Week" rakstu par to, kā pieticīgs kokteiļu zāles viesmīlis kļuvis par Ņujorkas izsmalcināta restorāna īpašnieku. Attēlā sirmais pusmūža vīrs Donatelli bija redzams apspriežamies ar savu šefpavāru un izskatījās vairāk pēc kāda ievērojama Eiropas diplomāta, nevis pēc restorāna īpašnieka.

Ostins piezvanīja uz Manhetenas telefona izziņu dienestu un pēc minūtes jau runāja ar laipno restorāna pārvaldnieka palīdzi.

-    Mistera Donatelli nav šodien, viņa sacīja.

-     Kad vislabāk viņu varētu satikt?

-    Viņam jābūt rīt atpakaļ no Nantaketas. Pamēģiniet zvanīt pēc pulksten trijiem.

Nantaketa. Ostins labi zināja šo salu netālu no Masačūsetsas piekrastes, bija vairākkārt tur apstājies, burādams uz Menu. Viņš mēģināja dabūt Donatelli Nantaketas telefona numuru. Tas nebija norādīts sarakstā. Pēc brīža Ostins jau runāja ar Nantaketas policijas iecirkņa leitnantu Kofinu, stādījās priekšā kā NZJA pārstāvis un sacīja, ka vēlas tikties ar Andželo Donatelli. Viņš paļāvās uz to, ka mazā policijas iecirknī ir zināms viss, kas notiek viņu apkārtnē un kādi cilvēki tur dzīvo.

Policijas virsnieks apstiprināja, ka Donatelli ir vasaras māja uz salas, tomēr izturējās piesardzīgi.

-     Ko īsti Nacionālā zemūdens un jūras aģentūra grib no mistera Donatelli?

-     Mēs cenšamies savākt vēsturisku informāciju par katastrofām uz jūras. Misters Donatelli bija uz kuģa, kad "Andrea Doria"gāja bojā.

-    Esmu par to dzirdējis. Mēs esam pāris reižu tikušies. Simpātisks cilvēks.

-    Es mēģināju viņam zvanīt, bet viņa numura nav sarakstā.

-    Jā-ā, lielākā daļa no tiem, kam ir vasarnīcas turpat, kur viņam, tā liekas labāk. Viņi uzceļ lielas mājas, lai justos noslēgti.

-     Es varētu papūlēties šodien nedaudz vēlāk aizlidot uz salu un mēģināt ar viņu sazināties.

-    Uzklausiet mani! Kad nokļūsiet uz salas, iegriezieties policijas iecirknī Voterstrītā un sakiet, lai pasauc mani. Es jums uz kartes parādīšu, kur viņš dzīvo.

Labs policists, nodomāja Ostins, viņš negrasās sniegt informāciju par kādu no bagātajiem salas īpašniekiem, pirms nav ticies personiski ar ziņu prasītāju.

Ostins nemūžam necerēja, ka Ņina sadzīs pēdas tik ātri.

Kamēr Zavala ir Teksasā, bet Trauts Jukalanā, varbūt viņš varētu paspēt aši intervēt Donatelli. Izmantojot valdības sviras, viņš dabūja biļeti lidojumam ar mazu lidmašīnu, kas veica regulārus reisus starp Vašingtonu un Nantaketu, un pēc pāris stundām jau bija ceļā uz ziemeļaustrumiem.

Lidojuma laikā Ostinam bija iespēja palasīt failu, kojēgers pirms viņa prombraukšanas bija nolicis uz galda. Ostins bija lūdzis šim datoru prātniekam ielūkoties savos elektroniskajos brīnumos, vai tur ir kāda informācija par "Brālību" sešpadsmitā gadsimta slepeno biedrību, par kuru viņi bija runājuši ar Pērlmateru pusdienu laikā, kā arī mēģināt saskatīt jebkādas saites, kas varētu vienot "Los Hermanos" ar Kristoforu Kolumbu. Ostins paraudzījās pa logu uz dziļi zemāk mirguļojošo okeānu, tad atvēra failu un izlasīja Jēgera vēstuli.

Sveiks, Kurt!

Manuprāt, es to dabūju! Esmu kā negudrs izmalies cauri slepenām biedrībām, bet Kolumba vārds sašaurināja meklējumus. Es izsekoju vienu no tiem atsevišķajiem faktiem, kas peld pāri tava monitora ekrānam no mazpazīstamiem avotiem, ka Kolumbs esot bijis saistīts ar cilvēku grupu, kas sevi sauca par "Taisnības svētā zobena brālību " (tolaik viņiem patika gari nosaukumi). Nevaru apstiprināt, vai viņš bijis tās loceklis. Varbūt nebija.

'Brālību" XVgadsimtā, spāņu inkvizīcijas laikā, nodibinājis arbidiakons, vārdā Ernando Peress, kāda iespaidīga klostera galva. Viņa iestāde izcēlusies ar ārkārtējiem uzskatiem, viņi tur aizrāvušies ar sevis šaustīšanu un askētiskiem saru krekliem. Peress bija pavisam tuvu Torkemadam, kas bija inkvizīcijas galvenais vadītājs. Peress atlasīja no klostera savus Jānātiskākos sekotājus. Šie brāļi veidoja viņa grupas uzticamu kodolu.

Peress bija pilnīgi traks, nelokāms savā pārliecībā un savu mērķu sasniegšanai ļoti labprāt izmantoja varmācību un slepkavošanu. Viņš paziņoja, ka grupas puišiem tiks piedoti visi grēki, lai cik daudz asiņu viņi izlietu izvirzītā mērķa sasniegšanai, proti, ķeceru iznīdēšanai. Un starp citu viņš kļuva bagāts ar šo darbošanos. Viņi. sadalīja laupījumu, ko bija ieguvuši inkvizīcijas ceļā no saviem upuriem. Brālība darbojās aizmugurē, uzrādot neuzticīgos, lai tos varētu nogādāt uz inkvizīcijas slepkavību mašīnu. Dažreiz tā sūtīja pati savas iepriekš noorganizētās slepkavu bandas. Vai ari pakaļ zināmai naudas summai, kas saudzētu upuri. Kamēr vien no viņa var izsūkt naudu.

Ķecerība bija galvenais pamatojums sodīšanai. Un tas paver skatījumu no cita viedokļa. Tolaik cilvēku varēja sadedzināt pie kauna staba, ja viņš sacītu, ka Kolumbs atklājis Ameriku! Svētajos Rakstos nekad Amerikas kontinents netika pieminēts, tas izjauc visu vēstījumu par Ādamu un Ievu. Un tā, kad Kolumbs paziņoja, ka sasniedzis Indiju vai Ķīnu, tā laika vara viņu atbalstīja.

Taču īstie iemesli bija politiski. Baznīca un valsts bija viens un tas pats. Ja kāds apšaubīja baznīcas dogmu, viņš apdraudēja troni. Ja sāktos šaubas par baznīcas sniegto ģeogrāfijas mācību, varētu rasties kņada, pūlis mestos jautāt, kāpēc viņiem jācieš bads, bet bīskapi un karaļi visi ir labi paēduši, un pēc neilga laika visi barā mestos uz pili.

Uz spēles bija likti miljoni. Spānija tīkoja pēc visām Jaunās pasaules bagātībām. Ja citas valstis pierādītu, ka Kolumbs nav pirmais, kas atklājis Indiju, Spānijas sāncenši, piemēram, Portugāle, varētu pretendēt uz jaunajām zemēm un bagātībām. Zelta dēļ sākās jaunas karadarbības un bruņošanās, Eiropa bija izteikta dominante. Tieši tāpēc inkvizīcija, kas bija terora instruments Spānijas valstī, paziņoja, ka sadedzinot jāsoda tie ķeceri, kas tic kāda cita kontinenta un citas civilizācijas esamībai un tam, ka tās ir sazinājušās ar Veco pasauli pirms Kolumba.

Lai pierādītu, cik bīstama ir šāda domāšana, karalis aizsūtīja Amerigo Vespuči slepenā norīkojumā pārbaudīt Kolumba atklājumus. Kad Vespuči demonstrēja, ka Kolumbs nav atklājis īsāko ceļu uz Indiju, bet gan nonācis uz jauna kontinentaun varbūt pat nav pirmais, kas tur ieradies, — viņu nosauca par ķeceri un brīdinot lika atteikties no saviem vārdiem . Padarot to par vissmagāko noziegumu, spāņi, neietērpjot to vārdos, patiesībā atzina pirmskolumba kontaktu esamību. Torkvemada bija viltīgs, vecs velns. Viņš apgalvoja, ja ari indiāņi bija uzņēmuši kādu viesi no rietumiem, kuru viņi nosauca par Kecalkoatlu, šim svešiniekam noteikti jābūt baltādainajam un spāņu tautības. Tas nozīmē, ka spāņiem ir tiesības uz jaunajām zemēm pat pirms Kolumba dzimšanas.

Es pārbaudīju, ka pēc mielasta Kolumba mājās miruši pieci jūrnieki. Nevaru pierādīt, ka "Brālībai" ar to ir kas kopīgs. Tā varētu būt saindēšanās ar ēdienu. Pēc XVII gadsimta es neko vairs nevarēju atrast par "Brālību". Varbūt viņi izzuda reizē ar inkvizīciju. Pielieku klāt materiāla avotus. Ceru, ka noderēs.

Tālāk sekoja dokumenti, kas izmantoti pētījumā. Ostins izlasīja visu kaudzi un nosprieda, ka datoru ģēnijs ir izdarījis labu darbu, iemūžinot savus atradumus. Stāstījums par "Brālību" bija bezgala interesants, it īpaši tāpēc, ka tās misija bija nepieļaut ziņu par sakariem starp Jauno un Veco pasauli. Tikai viena problēma — "Brālība" bija izzudusi vairāk nekā pirms trīssimt gadiem.

Kapteinis informēja, ka viņi laižas garām Martas Vīnadārzu salai. Austrumos no tās jau bija redzama karbonādes formas Nantaketa. Okeāna migla plivinājās pār vēja appūstajiem viršu laukiem un garajiem, baltajiem liedagiem, kas apjoza salu. Nebija grūti saprast, kāpēc sala pievilka vienkāji kapteini Ahabu un vaļu medībām nodevušos jūrniekus un kuģu īpašniekus, kas iedzīvojās bagātībā no vaļu tirdzniecības, pie šīs salas sliekšņa atradās sālsūdens maģistrāle, kura spēja nogādāt vaļu tirdzniecības kuģus uz visām septiņām jūrām, parasti prasot vairākus gadus.

Toma Niversa lidostā Ostins noīrēja auto un iebrauca pilsētā, kuras staltās ķieģeļu ēkas bija būvētas par naudu, kas iegūla par vaļu taukiem, auto palēkdamies drebinājās pa galvenās ielas bruģi, kas reiz bija izmantots kā balasts vecos burukuģos, tad nokļuva uz Voterstrītas, kura apjoza ostu, līdz nonāca pie policijas un ugunsdzēsēju iecirkņa.

Leitnanls Kofins bija garš, izstīdzējis vīrs ar augstiem vaigu kauliem un pamatīgu degunu, kas bija redzējis pārāk daudz saules. Viņš izbrīnā pavēra muti, kad Ostins stādījās priekšā.

-   Jūs nu gan ātri ieradāties, viņš sacīja, nopētīdams spēcīgo, pāragri nosirmojušo vīru. Jums, NZJA puišiem, laikam ir privātās lidmašīnas?

-     Dažiem ir. Man laimējās paspēt uz reisu. Tas bija labs iegansts, lai tiktu ārā no Vašingtonas.

-     Nevaru jums to pārmest. Šajā gadalaikā sala ir kolosāli jauka. Un nav arī tie milzīgie cilvēku bari. Viņa riekstu krāsas acis piemiedzās. Gribu, lai jūs zinātu, ka es pēc sarunas ar jums piezvanīju uz NZJA.

-    Nevaru jums to pārmest.

Kofins smaidīja.

-        Liekas, jūs esat godīgs cilvēks. Mēs esam visai labsirdīgi noskaņoti, tomēr lieka piesardzība nekad nenāk par ļaunu. Nantaketā ir daudz bagātu ļaužu, kam pieder lielas mājas un kas ir galvenie nodokļu maksātāji. Neesmu gan dzirdējis, ka laupītājs prasītu policijā, kur atrodas māja, ko viņš grasās aptīrīt, bet nekad taču nevar zināt… Labi, ka jūs piezvanījāt. Cilvēki šeit mēdz savā ziņā rūpēties cits par citu viņi jums būtu parādījuši ceļu uz otru pusi. Paskatieties, kā tur aizkļūt. Viņš uzlika uz letes tūristu karti. Brauciet pa Polpisa ceļu, līdz sasniegsiet smilšainu iebrauktuvi, kur uz pastkastītes redzams kuģis. Kofins iezīmēja ceļu ar dzeltenu flomāsteru.

Ostins pateicās policijas virsniekam un, vadoties pēc viņa norādījumiem, izbrauca uz šaura, līkumaina ceļa, kas vijās cauri priežu jaunaudzei, garām lauku saimniecībām un dzērveņu purvājiem. Sasniedzis pastkasti, uz kuras bija metāla plāksne ar melnbaltu okeāna laineri, Ostins pagriezās uz zemesceļa un brauca cauri panīkušam mežam, kas pārtapa par paugurainu virsāju. Miglas uzmācīgie taustekļi, kas bija saskatāmi no lidojuma, izplatīja jūras smaržu.

Piepeši no miglas aizsega izlīda lielā māja. Tā izskatījās pamesta. Ārpusē neredzēja nevienu braucamo, nevienā logā nemirdzēja gaisma, lai gan jau bija krēslas stunda. Ostins atstāja mašīnu pakavveidīgajā, ar saspiestiem gliemežvākiem klātajā iebraucamajā ceļā un devās pa gājēju taciņu, kam abās pusēs bija plašs un labi kopts mauriņš, līdz plašam vaļējam lievenim un piezvanīja pie durvīm. Zvana skaņas atbalsojās iekšpusē. Neviens neatsaucās. Varbūt Donatelli mainījis savus plānus un devies uz Ņujorku?

Ostins sarauca pieri. Iespējams, ka tā bija veltīga laika šķiešana. Jau pašā sākumā viņš zināja, ka ķeras pie salmiņa, pūloties atrast saikni starp laupīšanu uz jūras pirms vairākiem gadu desmitiem ar arheologu noslaktēšanu. Varbūt viņš paspētu uz Vašingtonas lidmašīnu? Sasodīts! Mājās tiktu tieši tikpat ātri, ja paliktu šeit pa nakti un dotos ceļā ar pirmo lidmašīnu nākamajā rītā. Pieņēmis lēmumu, Ostins sadomāja izpētīt apkārtni un, pametis verandu, devās apkāri mājai.

Nantaketu bija apņēmusi māju sērga, tās bija tik lielas, ka izskatījās pēc nelielām viesnīcām; turīgie ļaudis tās bija uzbūvējuši, kvadratūrā saskatot iespēju pārspēt kaimiņus. Donatelli māja bija liela, arhitekts tajā bija pamanījies apvienot itāliešu arhitektūras vaibstus ar tradicionālajiem sudrabaini pelēkajiem dakstiņiem un balto dekorējumu, taču darbs bija veikts ar labu gaumi.

Aiz mājas atradās liels sakņudārzs un bērnu spēļu laukums. Pāri plašajam mauriņam atskanēja viļņu šalkas, tiem sitoties pret smilšakmens klinti; Ostins brīdi pastāvēja pie vēja appūstajām kāpnēm, kas veda lejup uz pludmali. Krastmala bija krēslaina, okeāna bangošanu klusināja migla, tomēr varēja saklausīt pa reizei viļņus plakšķam pret krastu. Viņš pagriezās un palūkojās atpakaļ uz māju. Miglā un pieaugošajā tumsā tā tikpat kā nebija saredzama.

Nolēmis, ka viņš izdarījis visu iespējamo, Ostins atgriezās pie mašīnas un uzrakstīja vēstulīli, tajā norādot savu telefona numuru, un lūdza Donatelli ierasties pie sevis, cik ātri vien iespējams. Viņš aizgāja atpakaļ pie ārdurvīm. Tas nebija diez cik operatīvs saziņas veids, bet varbūt izdosies. Viņš par to pārliecināsies ar telefona zvanu, kad tiks atpakaļ savā birojā.

Ostins uzkāpa uz platā lieveņa un pabāza sarullēto zīmīti zem greznā klaudzināmā, nospriežot, ka misiņa svars neļaus vējam aizpūst papīra lapiņu. Un tad viņš aptvēra, ka ir kas vairāk, par ko uztraukties, nekā vienīgi vējš. Aizmugurē pie kakla viņš sajuta piespiestu cietu, aukstu metālu. Tad atskanēja ne ar ko nesajaucamais klikšķis, kad tiek sagatavota šaušanai ļoti liela pistole. Pirms tam viņš nebija dzirdējis nekādu troksni, pat ne soļus.

-    Rokas augšā! piesmakusi balss komandēja. Negriezties apkārt! Vīrietis runāja ar akcentu.

Ostins lēnām pacēla rokas.

-    Misters Donatelli?

-     Neaināt! vīrietis aizrādīja, uzsvērdams savu pavēli ar stobra grūdienu pie kakla. Prasmīga roka aptaustīja Ostinu, aši izvelkot no viņa kabalas maku. Apmierināts, ka Ostinam nav ieroča, vīrietis pavēlēja virzīties no terases pa ārējiem pakāpieniem uz otrā stāva plašo galeriju, kas apjoza māju no trim pusēm. Migla bija pamatīgi sabiezējusi, un krēslainajā gaismā Ostins nebūtu varējis saskatīt augumu, kas stāvēja, atspiedies pret margām, ja vien viņa uzmanību nesaistītu cigaretes ugunīgi mirgojošais galiņš un spēcīgs tabakas smārds.

-    Sēdiet! nokomandēja vīrietis ar šaujamo. Ostins paklausīja un smagnēji noslīga uz kuģa klāja guļamkrēsla, kas bija pievilcies ar mitrumu. Paturot šaujamo nomērķētu pret Ostinu, vīrietis itāliski uzrunāja smēķētāju. Viņi brīdi apspriedās.

Ierunājās miglā tītais vīrs.

-    Kas jūs tāds esat?

-    Mani sauc Kurts Ostins, esmu no Nacionālās zemūdens un jūras aģentūras.

Vīrietis brīdi klusēja.

-     Lai nu kā, jūs pieturaties pie saviem vārdiem. Tieši to pašu jūs teicāt leitnantam Kofinam. Runātājam bija akcents, tomēr ne tik stiprs kā vīram ar šaujamo.

-Jūs runājāt ar Kofinu?

-    Nu protams! Policija cenšas nodrošināt vasarniekiem laimīgu dzīvošanu, it īpaši tiem, kas daudz iemaksājuši viņu aprīkojuma fondā. Es esmu palūdzis paziņot man, ja par mani kāds interesējas. Viņš pat piedāvājās nākt jums līdzi. Es pateicu, ka pats varu tikt galā.

-    Tātad jūs esat misters Donatelli.

-    22s uzdodu jautājumus. Ostina mugurā atkal tika iegrūsts stobrs. Kas jūs esat patiesībā?

-     Manā makā ir identifikācijas karte.

-    Tā var būt viltota.

Donatelli acīmredzot bija ciets rieksts.

-    Leitnants Kofins piezvanīja uz NZJA un pārliecinājās, ka es tiešām esmu tas, par ko uzdodos.

-     Es nešaubos, ka jūs esat tas, par ko uzdodaties. Mani interesē, kas jūs esat patiesībā.

Ostina pacietība sāka šķobīties.

-    Ticiet man, es nesaprotu, par ko jūs runājat, mister Dona-

telli.

-   Kāpēc gan tik liela valsts iestāde kā NZJA gribētu ar mani runāt? Man Ņujorkā ir restorāns. Mans vienīgais sakars ar okeānu ir pārtikas produkti, kurus pērku no Faltona zivju tirgus.

Pamatots jautājums.

-Jūs bijāt uz "Andrea Doria".

-     Kofins sacīja, ka jūs to pieminējāt. Bet tas taču pieder pagātnei, vai ne?

-     Mēs cerējām, ka jums varētu būt kāda informācija, kas saistīta ar uzdevumu, kuru pašlaik veicam.

-     Pastāstiet man par to, mister Ostin! Varat nolaist rokas, bet atcerieties mans brālēns Antonio ir no Sicīlijas, un, kā jau lielākā daļa sicīliešu, viņš neuzticas nevienam. Viņš visai nekļūdīgi šauj ar savu lupara, it īpaši no tuva attāluma.

Lupara bija apzāģēta bise, ko izmantoja Sicīlijas mafija, kad vēl nebija pārgājusi uz automātiem un mašīnu bumbām. Tas bija senatnīgs, bet joprojām draudīgs ierocis.

-    Pirms sāku runāt, Ostins rāmi sacīja, es priecātos, ja jūs pateiktu brālēnam Tonijam, lai viņš beidz bakstīt man kaklā, citādi viņa lupara slikti klāsies.

Ostins nebūt negrasijās izpildīt savus draudus, taču bija aizvadīta gara diena un viņu bija nokaitinājusi bakstīšana mugurā. Donatelli iztulkoja teikto, un Antonio paspēra soli sānis, šaujamo joprojām tēmēdams uz Ostinu. Sprauga viņa sejā, kas varētu būt mute, pavērās, rādot kaut ko līdzīgu smaidam.

Tumsā uzliesmoja šķiltavas, izgaismojot Donatelli dziļi guļošās acis.

-    Nu, tagad pastāstiet, kas jums sakāms, mister Ostin!

Viņš arī nekavējās to darīt.

-     Tas viss aizsākās Marokā, Ostins ierunājās. Nonācis līdz pašreizējam stāvoklim, viņš paskaidroja, kā viņi sameklējuši Donatelli. Viena no mūsu pētniecēm atrada jūsu vārdu kādā avīzes rakstā. Kad es izlasīju, ka jūs esat redzējis bruņotas mašīnas aplaupīšanu uz kuģa, es gribēju ar jums aprunāties.

Donatelli brīdi klusēja, tad uzrunāja savu brālēnu itāliski. Ducīgais stāvs, kas bija turējies Ostina tuvumā, klusu iegāja pa bīdāmajām durvīm, un pēc mirkļa mājā iedegās gaisma.

-     Iesim iekšā un iekārtosimies ērtāk, mister Ostin. Šeit ir mitrs. Nav labi kauliem Man jāatvainojas. Es iedomājos, ka jūs esat viens no viņiem. Viņi nemūžam nepūlētos safabricēt tādu fantastisku stāstījumu, tā acīmredzot ir patiesība.

Ostins iegāja iekšā. Donatelli norādīja uz lielu plīša krēslu blakus platam kamīnam un pats iekārtojās pretējā krēslā, tad nospieda pulti. Kamīnā uzliesmoja gāze. Siltums, kas izplatījās aiz stikla aizsega, bija tīkams. Ostins jutās izmircis, bet tam nebija nekā kopēja ar gaisa valgumu.

Viņš pacēla acis līdz kamīna dzegai un brīdi pakavējās pie precīzi atveidota "Andrea Doria" maketa. Plašajā dzīvojamā istabā visapkārt bija izvietotas dažādas piemiņas lietas, fotogrāfijas, gleznas, pat peldriņķis. Viss, kam ir kāds sakars ar šo kuģi.

Donatelli pētīja Ostinu. Trīsuļojošā kamīna liesma atblāzmojās sešdesmit gadus sasniegušā vīra vaibstos, kas joprojām bija glīti. Viļņainie, biezie, atpakaļ atsukātie mati bija sirmāki nekā biznesa žurnāla fotogrāfijā. Visā visumā Donatelli izskatījās labi, viņš bija rūpīgi sakopies un dārgajā bāli zilajā treniņtērpā un "Neiv Balance" sporta kurpēs izskatījās pēc tāda, kas cenšas saglabāt sportisko formu.

Brālēns Antonio bija gluži pretējs tips. Viņš bija īsa auguma un drukns, galva noskūta; seja izskatījās kā bokseru treniņos izmantota. Deguns bija lauzts, ausis pietūkušas, bet dzeltenīgā āda klāta ar neskaitāmām rētām. Viņš bija tērpies melnā kreklā un melnās biksēs. Nu viņš parādījās ar paplāti, uz kuras bija divas brendija glāzes un Ostina maks. Tomēr viesmīļa iespaidu mazināja plecā pakārtā šautene un vērīgais skatiens.

-    Grappa, Donatelli sacīja, tas izdzīs mitrumu no mūsu kauliem.

Ostins iebāza maku atpakaļ kabatā un nogaršoja dzērienu. Itāliešu degvīns apsvilināja rīkli. Tas likās labs.

Donatelli iedzēra malku un jautāja:

-     Kā jūs atradāt mani šeit, mister Ostin? Es stingri pieteicu birojā neteikt nevienam, kur esmu.

-    Man restorānā pateica, ka jūs esat uz salas.

Pavecais vīrs pasmaidīja.

-     Te nu bija mani drošības pasākumi! Viņš iedzēra vēl mazliet un klusēdams vērās uguni. Pēc kāda brīža viņš paraudzījās Ostinā ar caururbjošu skatienu.

-    Tā nebija laupīšana, viņš rimti noteica.

-    Vai avīžnieki būtu jūs pārpratuši?

-    Es tā pateicu ērtību labad. Laupīšanas gadījumā zagļi kaut ko paņem. Šie zagļi nepaņēma neko, tikai dzīvības. Atceroties visu sīkumos un reizēm arī pasmaidīdams, Donatelli atstāstīja 1956. gada neaizmirstamās nakts notikumus. Pat pēc tik daudziem gadiem viņa balss ietrīsējās, aprakstot grimstošā kuģa sakustēšanos, kad viņš kāpa dziļāk applūdušajā tumsā. Viņš stāstīja par bruņotā furgona apsargu nāvi, savu bēgšanu un vēlāko izglābšanos. Jūs teicāt, ka tajā furgonā bijis kāds akmens. Kāpēc gan būtu jānogalina cilvēki kāda akmens dēļ, mister Ostin? viņš ievaicājās.

-    Varbūt tas nebija vienkārši kaut kāds akmens.

Donatelli nogrozīja galvu neizpratnē.

-     Mister Donatelli, jūs sacījāt, ka noturējāt mani par vienu no "viņiem". Ko jūs ar to gribējāt teikt?

Restorāna īpašnieks rūpīgi apdomāja savus vārdus.

-    Visus šos gadus pēc kuģa nogrimšanas es neesmu neko stāstījis par to, kas toreiz notika. Tas avīzes raksts bija tāda kā pārteikšanās. Es biju nojautis sirds dziļumos, ka nedrīkst to izpaust. Kad raksts bija iespiests, man piezvanīja un brīdināja nekad par to vairs nestāstīt. Tam vīram balss bija kā no ledus. Viņš zināja visu par mani un manu ģimeni kas ir manas sievas frizieris, kā sauc manus bērnus un mazbērnus, kur viņi dzīvo… Viņš teica, ja es vēl kādreiz kādam stāstīšu par to nakti, mani nogalinās. Bet pirms tam es dabūšu noskatīties, kā iznicina manu ģimeni. Viņš stingi vērās liesmās. Es esmu no Sicīlijas. Es viņam noticēju un vairs nevienam nedevu intervijas. Tad palūdzu Antonio, lai nāk pie manis dzivot. Viņam bija… ē… zināmas domstarpības ar varas iestādēm savās mājās, un viņš labprāt pārcēlās uz šejieni.

Spriežot pēc Tonija izskata un viņa veiklās apiešanās ar ieroci, Ostinam nebija grūti iztēloties, kas tās varētu būt par domstarpībām, bet viņš nepainteresējās par to vairāk.

-Jādomā, vīrietis, kas zvanīja, nepateica jums savu vārdu vai kā vārdā viņš runā.

-   Jā un nē. Taisnība. Vārdu viņš nepateica, tomēr norādīja, ka nedarbojas viens, ka viņam ir daudzi brāļi.

-    Brāli. Vai viņš gadījumā neteica "Brālība"?

-Jā, manuprāt, tieši tā viņš teica. Vai esat dzirdējis kaut ko par viņiem?

-     Bija tāda organizācija "Taisnības svētā zobena brālība". Viņi darbojās kopā ar spāņu inkvizīciju. Bet tas bija pirms vairākiem gadsimtiem.

-     Mafija arī ir sākusi darboties pirms vairākiem simtiem gadu, Donatelli sacīja, pamezdams jautru skatienu uz savu brālēnu. Kāpēc lai tas būtu citādi?

-   Mafijas ilgdzīvošanu lielā mērā nodrošina tās nepārtrauktā darbība.

-   Jā, tā tas ir, bet pat tad, kad cilvēki Vecajā pasaulē zināja par tās pastāvēšanu un vēl to, ka Melnā Roka ir pārcēlusies arī uz Ameriku kopā ar imigrantiem, policija šeit nekad neuzzinātu par tādu I.a Cosa Nostra, ja nejauši neatrastu kādu, kas pārkāpis kodeksu klusums vai nāve.

-   Jūs sakāt, ka organizācija var turpināt savu slepeno darbību gadsimtiem ilgi?

Donatelli noplātīja rokas.

-      Mafija ir nodarbojusies ar slepkavošanu, naudas izspiešanu, laupīšanu, tomēr FIB direktors Hūvers dievojas, ka nav tādas organizācijas La Cosa Nostra.

Pārdomādams Donatelli teikto un daudzējādā ziņā viņam piekrizdams, Ostins pārlaida skatienu istabai.

-Jūs esat veicis garu ceļu kopš savām viesmīļa dienām, viņš ierunājās, raudzīdamies uz greznajiem koka paneļiem un misiņa rotājumiem.

-     Man palīdzēja. Pēc tās avārijas nolēmu, ka nekad vairs negribēšu atgriezties uz kuģa. Viņš iesmējās. Nekas nav tik briesmīgi kā justies iesprostotam grimstoša kuģa kravas telpā, lai censtos izglābt romantisku sapņu tēlu. Sieviete, kurai es pūlējos palīdzēt, diemžēl nomira no savainojumiem. Kad aizgāju uz bērēm, viņas vīrs man atkal pateicās un sacīja, ka gribot kaut ko darīt manā labā. Es sacīju, ka mans sapnis ir atvērt mazu restorāniņu. Viņš man iedeva sākuma naudu tā ierīkošanai Ņujorkā, piekodinot, ka man jāiet biznesa un angļu valodas kursos, par kuriem viņš arī samaksātu. Es devu restorānam vārdu "Maira", tāpat kā sauca mistera Kerija sievu. Esmu atvēris vēl sešus restorānus lielās pilsētās visā valsti. Tie mani ir padarījuši par miljonāru un devuši iespēju dzīvot tā kā tagad. Es apprecēju brīnišķīgu sievieti. Viņa man dāvāja četrus dēlus un vienu meitu, viņi visi ir iesaistījušies šajā biznesā; man ir daudz, daudz mazbērnu. Viņš izdzēra pēdējo degvīna malku un nolika glāzi uz galda. Es uzcēlu te šo māju savai ģimenei un vēl ari tāpēc, ka šī vieta ir netālu no kuģa bojāejas. Miglainos vakaros, tādos kā šis, es kavējos atmiņās. Redziet, mister Ostin, tā avārija daudziem nesa nelaimi, arī misteram Kerijam. Bet manu dzīvi tā uzlaboja.

-    Kāpēc jūs inan to stāstāt? Jūs taču varējāt mani sūtīt prom!

-    Pagājušajā gadā nomira mana sieva. Kad biju pārdzīvojis "Anclrea Doria" katastrofu, man likās, ka dzīvošu mūžīgi. Taču viņas nāvē es saskatīju atgādinājumu, ka esmu mirstīgs kā visi cilvēki. Es neesmu reliģiozs cilvēks, tomēr sāku domāt, kā pagriezt visu uz pareizo pusi. Kuģa kravas telpā tika nogalināti vīri. Ari citi, par kuriem jūs stāstījāt. Viņiem nepieciešams kāds, kas runā viņu vietā. Viņa žoklis saspringa. Tas būšu es. Donatelli paraudzījās pulkstenī pie sienas. Ir jau vēls, mister Ostin. Vai jums ir sarunāts, kur nakšņosiet?

-     Man likās, ka dabūšu istabu, kur piedāvā arī brokastis.

-     Varat nemeklēt. Gulēsiet šonakt pie manis, būsiet mans viesis, un rit dabūsiet brokastis. Vakariņām es pagatavošu īpašu spageti. Tomāti un cukini būs svaigi, no mana dārza.

-    Tādu ielūgumu grūti noraidīt.

-      Labi. Viņš ielēja vēl degvīnu un pacēla savu glāzi. Kad būsim paēduši un padzēruši vīnu, atradīsim veidu, kā parādīt tiem ļaudīm, ko nozīmē sicīlietis!

32 . nodaļa

Sanantonio, Tekscisā

Zavalam, kā jau meksikāņu izcelsmes amerikānim, bija dažādas izjūtas pret Teksasas svētuma relikvijām. Viņš apbrīnoja Alamo aizstāvju drosmi, tādus vīrus kā Baku Trevisu, Džimu Boviju un Deiviju Kroketu, kuru vārdi bija minēti piemineklī Alamo laukumā; taču viņam bija žēl tūkstoš piecsimt piecdesmit meksikāņu kareivju, kas gāja bojā aplenkumā vadoņa Santaanas nemākulīgas darbības dēļ. Teksasieši zaudēja simt astoņdesmit trīs vīrus. Meksikāņi zaudēja Teksasu.

Viņš klejoja ap kapelu, kas vienīgā bija saglabājusies no kādreiz plašā forta, tad atlikušo pēcpusdienas daļu izmantoja, vērojot cilvēkus kafijas bārā. Sešos trīsdesmit viņš novietoja īrēto auto garāžā zem "Time Quest" ēkas. Tur Zavala pamanīja vietu, kas bija atdalīta "Halcon Industries" vajadzībām. Nekas nebija paredzēts ierindas klientiem. Zavala iedomājās, ka šajā firmā visi labi apzinās teritorijas noslēgtību un Halkona nevēlēšanos rādīties publiski.

Zavala novietoja auto iespējami tuvu Halkona teritorijai, tad pagāja garām diviem liftiem publiskajam un ar uzrakstu "Privātais" un nostājās netālu aiz bieza betona balsta. Piecas minūtes pāri septiņiem no galvenā lifta iznāca Melodija un devās uz savu auto. Zavala atkal izjuta nožēlu, ka nevar doties uz satikšanos ar šo simpātisko sievieti, taču tādas domas bija vien jāatliek. Pirmoreiz liekoties ar Senor Halkonu, viņam nepieciešams skaidrs prāts.

Zavalas nodoms izdarīt novērošanu apakšzemes garāžā sāka attaisnoties. Pavisam drīz pēc Melodijas aizbraukšanas pie privātā lifta pieslīdēja melns "Lincoln". Gandrīz tūlīt pēc tam atvērās lifta kabīnes durvis un ārā iznāca kāds vīrs.

Zavala pielika pie acs "Nikon" aparātu un pievērsa objektīvu garajam, tumšajam vīrietim, kas iznāca no lifta un viegliem soļiem devās uz automašīnu. Halkons. Zavala nospieda slēdzi vairākas reizes, pirms i ialkons iekāpa limuzīnā, tad pievērsa objektīvu šoferim, kas turēja atvērtas durvis. Vīrietis bija tērpies melnā uzvalkā, viņa baltie mati bija īsi apgriezti kā militāristiem. Viņš bija garš un plecīgs, muskuļi likās sportiski attīstīti, lai gan viņš šķita pārsniedzis sešdesmit gadu vecumu. Zavala paspēja viņu nofotografēt vienu vienīgu reizi, tad baltmatainais vīrs aši pārlaida acis garāžai, it kā būtu dzirdējis kluso fotoaparāta murdoņu. Zavala atrāvās atpakaļ tumsā un pat neuzdrīkstējās elpot, līdz automašīnas durvis aizcirtās un tā izslīdēja ārā.

īsajā mirklī, kad Zavala bija ieraudzījis skatu meklētājā baltmataino vīru, viņš sastinga no redzētā, un tas iespiedās atmiņā. Džo atspiedās pret auksto betonu, joprojām nespēdams tam ticēt. Tas bija vīrietis, kas strādāja par brīvprātīgo Arizonas izrakumos. Par to nebija šaubu, lai arī viņš bija pilnīgi noskuvies un tērpies drēbnieka šūtā uzvalkā. Toreiz šim Halkona asistentam bija darba drēbes, gari mali un bieza, balta bārda. Viņam bija sieva, nu jau nelaiķe. Un viņš slēpās zem vārda Džordžs Vingeits.

Airi atjēdzies, Zavala iraucās pie īrētā auto. Viņš sekoja "Lincoln " uz ielas, vienu vai divas mašīnas aiz tā un turēja gatavībā fotoaparātu. Viņi izbrauca ārā no pilsētas un pa ātrgaitas maģistrāli devās uz ziemeļrietumiem. Piepilsētas apbūve pamazām izbeidzās, arvien retāk bija redzami veikali; līdzenumu nomainīja pakalni un mežaināki apvidi.

Zavala vadīja īrēto auto ar tādu ātrumu, lai saglabātu redzamības lokā limuzīnu, kurš traucās krietni virs atļautā ātruma, tiklīdz viņi bija tikuši ārā no apdzīvotām vietām. Viņi brauca aptuveni stundu un vieglā mijkrēslī nogriezās uz nomaļāku divu joslu ceļu. Zavala atpalika krietni tālāk. Visai drīz uzzibsnīja limuzīna bremzēšanas signāllukturi, tad "Lincoln" nozuda. Džo samazināja ātrumu, un viņa mašīnas priekšējie lukturi apgaismoja mazu plastmasas reflektoru, kas bija pienaglots pie koka, norādot uz neasfaltētu ceļu. Viņš turpināja braukt tālāk, lai radītu iespaidu, ka jānokļūst kur citur, tad pēc dažiem simtiem jardu aši pagriezās atpakaļ un piebrauca atkal pie reflektora.

Džo izslēdza mašīnas priekšējo lukturu gaismu un pārliecinājās, ka spēj braukt pa zemesceļu, ja nepārsniedz aša gājēja soļu ātrumu. Viņš prātoja, ko tāds "biezais" kā Halkons dara šādos brikšņos. Varbūt viņam te ir medību māja. No visām pusēm ceļu ieskāva biezs mežs. Vietās, kur koki bija retāki, abās pusēs varēja saskatīt zemus, klinšainus paugurus. Priekšā nebija nekādas gaismas, taču tas neizraisīja izbrīnu, jo ceļš vijās līkločiem. Negribēdams uzskriet virsū kaut kam negaidīti netīkamam, Zavala ik pēc brīža apstājās, izkāpa no mašīnas un pagāja uz priekšu, gluži kā kājnieku patruļā, lai pavērotu un ieklausītos.

Vienā no savām pieturas vietām viņš ievēroja tālāk uz priekšu gaismu. Piesardzīgi pagājis tuvāk, viņš saskatīja, ka tas ir viens pats starmetis pie augsta stiepļu pinuma žoga vārtiem. Viņš nobrauca nost no ceļa un koku aizsegā pielavījās pēc iespējas tuvu sētai. Tā bija aptuveni divreiz augstāka par cilvēka augumu, virspusē bija novilkta dzeloņstieple. Pie vārtiem rēgojās balta plāksne, uz kuras melniem burtiem bija uzrakstīts brīdinājums: "Ieeja aizliegta. Apsargā uzbrukumam dresēti suņi." Intuīcija iedarbojās labi virs šā uzraksta Zavala pamanīja mazu kastīti, kas nevarēja būt nekas cits kā vienīgi novērošanas kamera.

Žogs bija pārāk augsts, viņam nebija aizsarglīdzekļu nedz pret šo stiepli, nedz pret suņiem; turklāt sēta droši vien bija pieslēgta signalizācijai. Atcerēdamies, ka nedaudz atpakaļ atrodas kāds pakalns, Zavala atgriezās pie auto un brauca prom atpakaļgaitā, lai nebūtu redzami aizmugures lukturi, tad iegriezās krūmājā, aizgāja līdz pauguram un devās pa to augšā; tas nebija viegli, jo nebija nekā, ar ko apgaismot ceļu. Viņš paklupa un vairākkārt dabūja izvairīties no mežrozīšu krūmiem, tomēr sasniedza jaunaudzi pakalna virsotnē bez starpgadījumiem. Izvēlējies slaidu koku, viņš uzrāpās līdz augstākajam zaram, kas varētu izturēt viņa svaru.

Paaugstinājums pavēra skatu pāri sētai. Teritorijā nebija cita gaismekļa, tikai starmetis pie vārtiem. Acis jau bija pieradušas pie tumsas un drīz varēja kaut ko saredzēt. Pavērās skats uz plašu ēku kompleksu; dažas no tām bija taisnstūra formas, citas cilindriskas, bet vislielākā bija masīva piramīda ar plakanu virsmu. Celtnes bija būvētas no bālgana akmens un izskatījās spīdam vārajā mēness gaismā.

Medību vieta, viņš nomurmināja. Tas taču ir neprāts! Senatnīga pilsēta Teksasas laukos. Viņš mēģināja piezvanīt Ostinam, taču mobilais telefons nespēja uztvert signālu. Kādu laiciņu ar piemiegtām acīm vērdamies tumsā un pūlēdamies saskatīt kaut ko sīkāk, Zavala nolēma, ka ir redzējis visu, ko gribēja, un grasījās jau kāpt zemē no koka, te pēkšņi ieslēdzās apgaismojums un atklājās kas dīvains. Atkal sagrābis zaru, viņš kā noburts vēroja iespaidīgo ainu, kas arvien pieņēmās spēkā.

33 . nodaļa

Rauls Gonsaless drebinājās tumsā un gaidīja, kad mugurā ietrieksies lode; viņš vēlējās, kaut tas notiktu, kamēr nav nosalis līdz nāvei aukstajā naktī. Viņš atkal nolādēja to amerikānieti, kuras dēļ viņam te jāatrodas, jo tieši viņa bija izjaukusi Marokas uzdevuma izpildi. Dusmu šaustītās atmiņas tika pārtrauktas. Spoži uzzibsnīja starmetis, un Gonsaless savā acu priekšā ieraudzīja kādu fantastisku radījumu, kas daļēji bija cilvēks, daļēji nezvērs.

No pleciem uz leju tas izskatījās pēc muskuļainas uzbūves vīra ar bronzas krāsas ādu. Ap vidukli apsietais gurnauts bija sulīgi zaļš, dzeltens un koši sarkans. Cietie izaugumi uz gurniem, kad ieskatījās labāk, izrādījās, bija ādas polsterējumi. Seju klāja maska, kas radīta neprātīga vīra murgos. Dzeltenzaļais snuķis bija garš un zvīņains, acis pauda izsalkumu, smaidā atsegtā mute rādīja robainus, žiletes asmenim līdzīgus zobus. No pakauša stiepās zeltaini zaļas un sarkanas putna spalvas. Monstrs joprojām stāvēja kā statuja, sakrustojis muskuļainās rokas pāri platajām bezspalvu krūtīm.

-     Maclre mia… No Gonsalesa kreisās puses atskanēja žēls vaids.

-    Silencio!Gonsaless noņurdēja uz amfībijas kapteini.

Viņiem bija pieteikts ja neklusēs, tiks nošauti. Gonsaless

negribēja, lai viņu nošauj tikai tāpēc, ka tas gļēvais pinkšķētājs nevar aizvērties. Vīrs, kas stāvēja pa labi, likās viņam vairāk pa prātam. Viņš bija kalsns un kustējās veikli kā čūska, būdams tāda paša tipa slepkava kā viņš pats. Citreiz Gonsaless labprāt patērzētu ar šo vīru par nonāvēšanas paņēmieniem, kurus bija apguvis bērnībā, kad novājējis, pušumu apsēsts bārenis netīrās Buenosairesas ieliņās izvairījās no biznesmeņu nolīgtajām nāvējošajām bandām. Biznesmeņi uzskatīja ielas puikas par saviem kaitēkļiem. Gonsaless bija tik tikko sasniedzis pusaudža vecumu, kad uzrunāja veikalu īpašniekus un piedāvāja iekļūt viņiem zināmajās aprindās un klusām novākt viņu guļošos sāncenšus ar nazi vai kādu citu riku. Kļūstot vecākam, pasūtījumi izvērtās plašāki. Konkurenti. Politiķi. Neuzticīgi laulātie draugi. Visi tika agri aizsūtīti uz kapiem. Šaujamierocis. Nazis. Mocības. Gonsaless izpelnījās reputāciju kā precīzs uzdotā pasūtījuma izpildītājs.

Gaisma.

Otrs apgaismotais loks atklāja vēl kādu muskuļotu stāvu ar citu masku, tam bija atņirgta mute un sarkana mēle kā jaguāram.

Gonsaless atkal prātā nolamājās. Viņam jāstāv aukstumā, kamēr kāds idiots ieģērbies karnevāla kostīmā! Tas nebija godīgi. Un viss tikai tāpēc, ka viņš pavirši nostrādājis dažus darbus. Pasūtītāji bija sākuši griezties pie jaunākiem slepkavām, un tad viņu sameklēja "Brālības" sūtnis. Gonsaless nebija zinājis par šāda grupējuma pastāvēšanu, bet šie vīri par viņu zināja visu. Viņu gribēja nolīgt īpašu uzdevumu izpildei, un vairs ne tik jaunais virs dedzīgi piekrita. Darbs bija labi apmaksāts un nebūt ne grūts. Gluži kā senajās ielu dienās. Jāgaida zvans. Jāiekļūst attiecīgajās aprindās un jānogalina. Viegli pasūtījumi. Kā tas, kas bija jāpaveic Marokā.

Maroka. Kaut viņš vairs nedzirdētu to pieminam!

Vienkāršs darbs, bija sacījis zvanītājs no Madrides. Neapbruņoti zinātnieki bez jebkādām aizdomām. Jāiekļūst ekspedīcijā. Jāierīko slēpnis. Jāizrauj upuri no gultām, jānoslaktē kā aitas un aši jānorok, lai nepaliktu nekādu pēdu. Ja nebūtu bijusi tā maita ar to krievu vārdu! Jēziņ, viņa bija tik iekārojama… Viņš mēdza noskatīties uz Ņinas slaiko ķermeni, alkaini vērot, kā viņa sēž pie savas telts un sukā matus, kas pēcpusdienas saulē laistās zeltainas labības krāsā… Kad viņi sarunājās, Ņina izturējās pieklājīgi, taču strupi, viņa atstūma Gonsalesu kā skudru, kas rāpjas pa vienu no slaidajām kājām. Viņš cerēja izbaudīt Ņinas lūgšanos dāvāt viņai dzīvību, pretī solot vienīgo, ko viņa var piedāvāt, savu krāšņo ķermeni.

Taču, kad viņš bija iebrāzies telti, Ņinas tur nemaz nebija, un, kad viņš kopā ar pārējiem metās viņai pakaļ, viņa skrēja kā vējš. Trīs reizes Ņina bija pa tvērienam "Brālībai", tomēr viņiem nebija izdevies jauno sievieti novākt. Amfībija viņu nenoslīcināja. Trieciengrupa, kas tika sūtīta pabeigt darbu uz NZJA kuģa, tika vai nu nošauta, vai sadedzināta, tās komandieris, kurš vienīgais bija palicis dzīvs, nu bija viņam līdzās.

Pavēle ierasties Teksasā īpaši nepārsteidza. Gonsaless paredzēja, ka dabūs noklausīties asus pārmetumus, viņam tiks krasi samazināts atalgojums un uzdots kāds jauns pasūtījums. Taču viņu kopā ar pārējiem dzina automātiem bruņoti vīri. Iestājoties tumsai, viņus izlika ārā un piekodināja stāvēt miera stājā. Brīdināja ja kustēsies vai izdvesīs kaut pīkstienu, tiks nošauti. Un tā viņi bija gaidījuši, klausīdamies koijotu gaudošanā naksnīgajā klusumā. Līdz šim brīdim.

Gaisma. Uz ciļņa parādījās trešā figūra. Viņa maska bija galvaskauss ar acīm, kas stingi raudzījās caur acu tukšumiem, un atieztiem miroņa zobiem.

Atskanēja balss, kas bija pastiprināta ar skaļruni.

-    Sveicināti, mani brāļi! tā uzrunāja spāņu valodas aristokrātiskajā kastīliešu dialektā.

-    Sveicināts, lord Halkon! atsaucās neredzamu ļaužu balsu murdoņa.

-   Mēs zinām, kāpēc esam šeit. Trim no mūsu cilvēkiem tika uzdots izpildīt cēlo pienākumu, un viņi mūs ir pievīluši. Balss brīdi pieklusa. Sods par neizpildi ir nāve.

Nu būs šāviņi, Gonsaless nodomāja. Velns ar ārā, viņš nevarēja žēloties par savu dzīvi. Viņš apķēra sevi, it kā aizsargājot pret svina ložu krusu, kas tūlīt trieksies ķermenī, un cerēja, ka tas notiks ātri. Pēdas sāpēja no neieradušās stāvēšanas. Pēkšņi no tumsas izlidoja kaut kas apaļš un atsperīgi atsitās pret zemi. Gonsalesam likās, ka melnbaltais lodveida priekšmets ir futbola bumba, taču tad tas pieripoja tuvāk un apstājās vidū starp abām vīru trijotnēm, kas stāvēja viena pret otru, un Gonsaless ievēroja, ka uz tās iespiesti galvaskausa attēli.

Atkal ierunājās balss.

-Jums tiek dota iespēja uzvarot izcīnīt tiesības dzīvot. Bumbas spēle noteiks, vai jūs dzīvosiet vai ne.

Starmeši tika izslēgti. Trīs figūras pazuda. Taču uz īsu bridi. Ieslēdzās spožu apgaismes ķermeņu virkne, un Gonsaless ievēroja, ka viņš un pārējie stāv starp divām paralēlām akmens sienām. Tris viri maskās bija novilkuši savus ietērpus un stāvēja ejas tālākajā galā. Pie katras sienas atradās aplis, kas bija rotāts ar kaut ko papagailim līdzīgu. Pustumsā viņš manīja, ka sienas augšpusē kustas cilvēki, pēc balsīm spriežot, to bija simtiem.

-     Bumba nozīmē likteni, atskanēja balss no skaļruņa. Pagalms ir kosmoss. Aligators, jaguārs un miroņgalva simbolizē elles valdniekus, jūsu pretiniekus. Noteikumi ir tādi, kādi tie bijuši jau divus tūkstošus gadu. Valdnieki spēlēs ar savām kājām. Jūs varēsiet izmantot rokas un kājas. Jūsu mērķis ir aizdabūt bumbu uz otru laukuma galu. Ja kāda no komandām izdabū bumbu cauri aplim, tā puse uzvar. Zaudētāji tiks novākti.

Gonsaless bija pagalam pārsteigts. Futbols, dievs žēlīgais! Viņiem jāspārda bumba, lai saglabātu dzīvību! Gonsaless bērnībā bija spēlējis, kā jau puika uz ielas, vēlāk iesaistījies amatieru komandā un darbojies tīri labi. Taču viņš bija galīgi zaudējis formu no pārmērīgas alkohola lietošanas, narkotikām un aizraušanās ar sievietēm. Viņa melnīgsnējais ķermenis joprojām bija spēcīgs, tomēr uz vēdera bija uzaudzis ļengans slānis, un viņš ātri vien aizelsās.

-    Vai esat spēlējuši? viņš izgrūda caur mutes kaktiņu.

-    Mazliet, sacīja slepkava. Uzbrucējs.

-     Es stāvēju vārtos, amfībijas kapteinis bikli ieminējās.

-    Mēs spēlēsim par savām dzīvībām, Gonsaless brīdināja. Bez noteikumiem. Viss tiek atļauts. Vai jūs saprotat?

Abi vīri pamāja.

Trijotne laukuma otrā galā gaidīja viņu gājienu.

-    Es sākšu, sacīja Gonsaless. Viņa acis koncentrējās vienīgi uz bumbu, viņš ieskrējās, atvēzēja kāju atpakaļ, tad sita. Bumba bija smagāka, nekā viņš bija gaidījis. Varbūt tā bija no cietas gumijas. Spēriens izraisīja asas sāpes visā kājā. Viņš bija veltījis sitienam visu ķermeņa spēku, taču mērķis bija tāls, bumba viegli piesitās pie sienas un iekrita atkal laukumā, viņa pretinieku priekšā.

Priekšējais vīrs metās pie bumbas kā zibens un aši vadīja to līdz laukuma vidum ar īsiem, prasmīgiem soļiem. Viņa komandas biedri skrēja līdzi gar abiem sāniem. Tikpat labi viņi varēja būt trīņi — visiem bija vienādi bronzas krāsas augumi, melnie mati apgriezti kā zem bļodiņas tieši virs tumšajām, vienaldzīgajām acīm.

Vīrs, kura rīcībā bija bumba, ieraudzīja Gonsalesu lēkšojam uz viņa pusi un paspēra bumbu savam komandas biedram pa kreisi. Gonsaless bija nelokāms. Viņu neinteresēja bumba; viņš gribēja sakropļot, jo viņš bija pavisam vienkārši aplēsis pietiek savainot tikai vienu no pretiniekiem, un viņi zaudē trīsdesmit procentus no komandas spēka. Viņš nolieca galvu un nolūkoja vīru, kas nupat bija piespēlējis bumbu. Pretinieks aukstasinīgi nogaidīja, kamēr Gonsaless ir ticis klāt, tad veikli parāvās sānis un pastiepa uz priekšu kāju. Gonsaless mēģināja apstāties, bet nespēja, paklupa uz izliktās kājas un atsitās pret zemi tik spēcīgi, ka zobi noklabēja.

Nepievēršot uzmanību sāpēm sasistajās ribās, viņš uztrausās kājās un veltīgi pūlējās tikt līdzi ātrajai saspēlei. Komandas biedrs, slepkavnieks, metās uz priekšu, neveiksmīgi mēģinot atņemt bumbu, tomēr iebakstīja ar elkoni bumbas vadītāja krūškurvī, par prieku izraisot sāpju kunkstienu.

Gonsaless piesteidzās klāt un ietriecās šajā vīrā ar sava ķermeņa svaru no mugurpuses. Spēlētājs sabruka uz ceļiem; lielākā daļa vīru tā arī paliktu, bet šis acumirklī uzlēca kājās un steidzās saspēlēties ar komandas biedru, kas vadīja bumbu uz gala zonu. Gonsaless noraudzījās ar izmisumu.

Jau tik ātri.

Trīs pret vienu.

Pretiniekiem ceļā stāvēja vienīgi amfībijas kapteinis.

Bumbas vadītājs redzēja savu pretinieku un, nenovērtējot viņu, nolēma izdabūt bumbu cauri, nevis piespēlēt uz sānu, no kurienes būtu daudz vieglāk gūt punktu. Viņš kustējās pārāk ātri, lai varētu asi pagriezties, nezaudējot bumbu, tāpēc izdarīja maņu kustību, skatoties uz kreiso pusi, bet patiesībā šāvās pa labi.

Amfībijas kapteinis saskatīja šo viltību un metās uz priekšu, pacēlis apakšdelmu. Viņa elkonis trāpīja pa pretinieka žokli ar spēku, ko vairoja abu pretēji vērstais ātrums, un uzrāva viņu augšā. Ar skaļu krakšķi lūza bumbas vadītāja žokļa kauls, un viņš pieplaka pie zemes, asinīm šļācoties no mutes. Gonsaless gārdza ar katru elpas vilcienu, tomēr komandas biedra manīgais gājiens viņam piešķīra jaunu spēku.

Gonsaless raidīja bumbu starp diviem pretiniekiem, kas turpināja spēlēt, nepievēršot uzmanību savam nokritušajam biedram. Ar triumfējošu bļāvienu aizsmakušā balsī viņš sekoja savam sitienam un triecās uz abiem pretiniekiem gluži kā boulinga bumba, gribēdams notriekt abus katru uz savu pusi. Viens no vīriem apturēja Gonsalesu ar savu izstiepto roku un būtu lauzis viņa kaklu, ja plaukstas triecienu nemīkstinātu tuklā pakakle. Nu Gonsaless saprata, ka noteikums par roku nelietošanu jāsaprot tikai bumbas vadīšanā, nevis tās aizsargāšanā.

Slepkavnieks bija ticis pie bumbas, taču tā tika ātri atņemta un raidīta Gonsalesa virzienā. Spēlētājs redzēja, ka amfībijas kapteinis steidz pieslēgties, lai apturētu viņu, un izvēlējās skriet garām lēnākajam Gonsalesam. Arī šoreiz Gonsaless pievērsa lielāku uzmanību nevis bumbai, bet gan pretiniekam, mērķēdams savu aso apava purngalu pret viņa cirksni.

Spēlētājs aši sagriezās sāniski, līdz ar to trieciens viegli skāra ādas polsterējumu, bet bumba atkal tika vadīta uz gala zonu. No sāna piesteidzās slepkavnieks un aizsita ar spērienu bumbu prom, tad virzīja to atpakaļ uz laukuma vidusdaļu. Pirms kāds viņu spēja apstādināt, viņš saķēra bumbu rokās un meta uz apli.

Metiens, iespējams, būtu bijis precīzs, taču tieši pirms tam kāds uzsila viņam starp lāpstiņām, izjaucot tēmēšanu. Bumba vertikālā sitienā atsitās pret apļa augšu un nobūkšķēja atpakaļ laukumā.

Paužot savu noskaņojumu, pūlis tumsā aiz sajūsmas ierēcās.

Spēle turpinājās. Trīs pret diviem.

Viņa pretinieku platajās vienaldzīgajās sejās izcēlās augstie vaigu kauli; viņi šķita līdzīgi skulptūrām. Rumba, kas bija iecerēta kā liktenis, gulēja starp viņiem. Gonsalesa spēki sāka izsīkt, un viņš apzinājās, ka ilgāk par dažām minūtēm šādu spēli neizturēs.

Ņem ciet! viņš ierēcās.

Izmisumā no jauna metoties kopējā cīņā, abi vīri no sāniem skrēja pie saviem pretiniekiem, bet Gonsaless uzņēmās darboties pa vidu, lai kontrolētu bumbu. Nesteidzoties viņš atvēzējās, lai dotu pamatīgu spērienu, kas raidītu bumbu augstu gaisā. Viņš juta kāju pienācīgi saskaramies ar bumbu tā pacēlās gaisā, un likās, ka neviens to neapturēs. Taču, tikko tā uzsāka savu lidojumu, vīrietis, kuru sedza slepkavnieks, pametās sāņus un augstā lēcienā sagriezās tā, ka viņa ādas polsterējums novirzīja bumbu. Tā atsitās ar skaļu būkšķi pret viņa komandas biedru, kas nokrita zemē.

Gonsalesam likās, ka vīrietis paklupis, taču viņa kustība bija apzināta. Viņš satvēra bumbu starp potītēm un, izmantojot kāju muskuļu spēku, uzsvieda to gaisā. Viņa komandas biedrs to nedaudz pavirzīja ar galvu, un bumba lidoja apļa virzienā. Mirkli likās, ka tā netiek raidīta ar pietiekamu spēku, lai izlidotu cauri aplim, taču tā sasniedza mērķi un, izslīdējusi tam cauri, atkal atsitās laukumā.

Spēle bija beigusies.

Augšā no sienām atskanēja mežonīgas skatītāju gaviles.

Tad iestājās klusums.

Gonsaless un viņa komandas biedri stāvēja elsodami, piesvīdušais apģērbs bija aplipis ar smiltīm un zāli. Bumba bija sista mērķī ar trenētu kustību. Gonsaless aptvēra, ka ar viņiem rotaļājās; pretinieki nudien spēlēja lieliski, un tādus nebija nekādu izredžu uzvarēt.

Laukuma iekšējās sienas bija rotātas ar vairākiem attēliem. Pirms tam Gonsaless tikpat kā nebija pievērsis uzmanību mākslas darbiem, taču tagad viņa skatiens sekoja pretinieku acīm. Grebumos bija attēlotas ainas no spēles ar galvaskausiem apzīmētu bumbu. Kādā attēlā uzvarētājs vienā rokā turēja nazi, otrā galvu. Bezgalvainais upuris bija saļimis uz ceļiem viņa priekšā, no viņa kakla plūda asinis čūsku formā.

Pūlis sastājās ap viņiem un piespieda zaudētājus nolaisties uz ceļiem. Gonsaless tika rupji sagrābts aiz matiem, lai atsegtu kaklu; viņš apzinājās savu likteni. Gaisā pazibēja trīs zobeniem līdzīgi naži, un gandrīz vienlaikus pret zemi atsitās trīs galvas; acīm neprātā mirgojot, tās aizripoja pie bumbas, kas bija izšķīrusi viņu likteni.

Zavala, atrazdamies savā augstajā novērošanas zarā, nočukstēja aizsmakušā balsi: Ak mans dievs! Viņš nespēja ticēt savām acīm. Pali spēle bija izraisījusi vairāk ziņkāri nekā bažas un patiesībā likās gluži interesanta. Pat no lielā attāluma varēja saredzēt, ka tā nudien ir rupja spēka spēle, taču tikai pašās beigās viņš saprata, ko tā nozīmē zaudētājiem. Džo nokāpa lejā un skrēja cauri brikšņiem uz mašīnu.

Istaba piramīdā bija neiedomājami plaša, gar tās akmeņainajām sienām rindojās stikla vitrīnas ar dučiem pasakaini dārgu nefrita masku. Pie vienas sienas atradās milzīgs ekrāns. Halkons noraudzījās, kā Gonsaless un viņa komandas biedri izspēlēja savas dzīves pēdējos brīžus, tad pagriezās pret vīrieti, kurš sēdēja ādas krēslā un kūpināja cigāru. Pār viņa seju stiepās rēta.

-    Vai jūs gribētu uzreiz paskatīties atkārtojumu, Gusman?

-    Es labāk to darīšu vēlāk, kopā ar sporta ziņām, ja neiebilstat, ser, rētainais atsaucās.

Halkons pamāja paslēptam sensoram, un ekrāns nodzisa.

-    Nevar taču būt, ka jums vairs nepatīk bumbošanās.

-     Ser, es vēl neesmu gatavs kriketa mačiem, Gusmans sacīja, iemalkodams brendiju no savas glāzes. Šīs spēles ir pārāk īsas, un to līmenis ir visai zems, tām pietrūkst izsmalcinātības.

Halkons paņēma cigāru no zeltā apdarinātas ādas etvijas, aizkūpināja un caur dūmiem domīgi vēroja Gusmanu, nejuzdamies pārsteigts par vaļsirdīgo atbildi. Viņš pazina Gusmanu kopš dzimšanas, kad tēvs bija iecēlis savu uzticamo rokaspuisi par sava dēla oficiālo aizstāvi. Šim vīram nebija nekādas viltības, tāpēc viņš noderēja par atsvaidzinošu elementu tādam Makjavelli tipa sazvērniekam kā Halkons. Viņš paraudzījās uz ekrānu.

-Jums taisnība, Halkons nicīgi noteica. Tāda veida kņada mazina spēles mērķi, proti, iedzīt bailes un paklausību manos sekotājos, vienlaikus liekot viņiem izjust lepnumu par savu kulturālo pagātni.

Viņa roka aizsniedzās pie telefona pults.

-    Lieciet uzvarētājiem nostāties ierindā uz apbalvošanu, tā, lai es varētu redzēt! viņš noskaldīja īsu pavēli, tad aizgāja pie viena no stiklotajiem skapīšiem, kurā atradās vairākas šautenes un pistoles, noņēma šauteni ar teleskopisko tēmēkli no plaukta un sacīja: Nāciet, Gusman!

Halkons izgāja pa durvīm uz aptumšotu balkonu, no kura pavērās skats uz kompleksu. Uzvarētāji stāvēja ierindā uz koši zaļā laukuma. Halkons pielika šauteni pie pleca un vērās ar piemiegtu aci caur teleskopisko tēmēkli. Halkonam aši darbojoties ap aizbīdni, šautene nopaukšķēja trīs reizes. Kad šāvienu atbalsis apdzisa, zālē nekustīgi gulēja trīs vīri.

-    Es zinu, jūs dodat priekšroku Austrijas šautenei savu uzdevumu izpildei, Halkons sacīja, ar gandarījumu aplūkojot sava nāvējošā darba rezultātu, bet man vienmēr ir labi veicies ar šo te angļu I.42A1.

Gusmans stingi vērās laukumā un savilka lūpas sardoniskā smaidā.

-    Izskatās, ka jūs nupat pārtraucāt ar viņiem līgumsaistības.

Halkons iesmējās, un abi iegāja iekšā. Viņš rūpīgi nolika šauteni atpakaļ kastē un pagriezās pret rētaino vīru.

-    Man jums jāatvainojas, Gusman. Man vajadzēja gan zināt, ka vīrietis, kas viens pats nogremdējis pasaules skaistāko pasažieru kuģi, nevarētu būt zaudējis asiņaino sporta garšu. Man jāatvainojas arī, ka esmu tik ilgi klusējis par savām iecerēm. Es neaicināju jūs šovakar uz savu svētnīcu, lai tikai skatītos šo nožēlojamo izrādi sporta laukumā. Jūs būsiet pirmais, kas uzzinās sīkumos par manu plašo skatījumu uz nākotni.

-    Jūtos pagodināts, don Halkon, Gusmans sacīja, viegli noliekdams galvu.

Halkons pacēla savu brendija glāzi pret milzīgu portretu zelta ietvarā virs lielā kamīna.

-     Veltīju savu kvēlāko sapni izcilajam sencim, "Brālības" dibinātājam.

Eļļas glezna bija darināta E1 Grēko stilā, vienīgi šajā portretā modeļa garā seja un atkārušās ausis nebija atainotas pārspīlēti. Drūmajam vīram vienkāršā tumšbrūnā mūka sutanā bija bāla, gandrīz vai caurspīdīga āda, kas asi kontrastēja ar sarkanajām, baudkārajām lūpām. Dimantcietās, bāli pelēkās acis mirguļoja it kā liesmu atblāzmā. Fons aiz muguras bija grimis tumsā, tikai stūrī dega kauna staba sārts un kāds vīrs pūlējās no tā izrauties. Gusmans pirmoreiz bija redzējis Ernando Peresa portretu, būdams jaunienācējs "Brālībā". Halkona tēvs bija paskaidrojis ar ironisku smaidiņu, ka Peresam nācies mākslinieku sodīt ar nāvi kā ķeceri, jo viņš gribējis, lai šis portrets būtu viņam pēdējais.

Gusmans bija pirmais un vienīgais biedrs grupējumā, kura izcelsme nebija latīņamerikāniska. Viņš bija Spānijā izvietota vācu pilota un dāņu auklītes ārlaulības dēls. Pilots gāja bojā karā, bet auklīte izdarīja pašnāvību. Vecais saimnieks uzaudzināja zēnu savā mājā un rūpējās par viņa skološanu. Viņa nodoms nebija nesavtīgs. Viņš saprata, ka viens neapstrīdami lojāls sekotājs ir vērtīgāks nekā grupa, kas vadās vienīgi pēc pašu interesēm. Viņš iedeva zēnam jaunu vārdu un sūtīja viņu labās skolās, kur Gusmans apguva vairākas valodas, kā ari pie īpašiem speciālistiem, kas pievērsa viņu karamākslai un ierādīja puisim ieroču lietošanas paņēmienus. Gusmans pirmo reizi nogalināja cilvēku zobenu duelī, no kura pašam palika derdzīgā rēta. Vecā saimnieka intuīcija viņu nepievīla. Gusmans izauga par uzticamu palīgu, kas turklāt vēl bija apveltīts ar dabisku slepkavošanas un miesas bojājumu nodarīšanas prasmi.

-    Atceros jūsu tēvu sakām, ka Peress visā visumā bijis vienkāršs cilvēks, Gusmans bilda.

-    Viņš bija fanātisks nihilists. Labais arhidiakons izveidoja "Taisnības svētā zobena brālību", jo manīja, ka Torkemada ir pārāk saudzīgs pret ķeceriem. Par laimi, viņš piezīmēja ar smaidu, viņa zvērests, stājoties priestera amatā, neaizkavēja no sieviešu kārtas jaunatnācēju miesas baudīšanas. Pretējā gadījumā Halkonu ģimenes nemaz nebūtu. Viņa reliģiskā aizrautība neatturēja viņu arī no sevis nolādēto cilvēku īpašumu piesavināšanās. Viņa ticējumi ir pamatā "Brālības" galvenajam lozungam.

Gusmans noskandēja lozungu kā no magnetofona.

-    "Brālības" galvenais uzdevums ir iznīcināt visus pierādījumus, kas apliecina sakarus starp Veco un Jauno pasauli pirms Kolumba.

-   Tas joprojām ir mūsu pienākums, bet es gatavojos ieviest dažus grozījumus.

-     Grozījumus, ser? šis lozungs bija gluži kā "Brālības" svētie raksti.

-    Nebrīnieties! "Brālība" ari agrāk pamainījusi virzienu. Mēs rādāmies no reliģiskas grupas un izvērtāmies par teroristisku organizāciju Spānijas kroņa aizstāvēšanai. Mēs labi paveicām savu darbu. "Brālība" likvidēja jebkādas norādes par pirmskolumba laika kontaktiem, kas apšaubīja baznīcas dogmas un līdz ar to karaļa lēmumu nekļūdīgumu. Aizstāvot uzskatu, ka Kolumbs bija pirmais eiropietis, kas ceļojis uz Jauno pasauli, mēs atturējām pārējās valstis no pretendēšanas uz mūsu bagātībām. Tieši tāpēc viņa veikuma apšaubīšana bija sodāma ar nāvi. Atceros, ka jaunībā prasīju tēvam: kāpēc tam vēl joprojām ir nozīme? Valdnieki Ferdinands un Izabella ir miruši. Spānija vairs nav varena lielvalsts.

-    Nav jau runa vienīgi par šo ideju, Gusmans murmināja, galvenais, lai tā saglabātos neaptraipīta.

-     Mans tēvs jūs labi apmācījis. Viņš to pašu dzina manā galvā. Tikai tad, ja neatkāpjamies no sava svētā zvēresta un izpildām savu sākotnējo norādījumu, mēs varam saglabāties kā elitārs grupējums, kas apvienojies svētas misijas labā. "Brālības" paspārnē Kolumbs ir kļuvis gandrīz vai par svēto. Pat mūsdienās modernie zinātnieki, kas novirzās no mūsu viduslaiku brāļu izvirzītā priekšnoteikuma, riskē ar savu karjeru. Pasaule brīnās, kā ģenerālisimuss Franko spēja saglabāt varu līdz savai pēdējai stundai. Tas bija tāpēc, ka viņš bija noslēdzis sadarbību ar "Brālību". Lielākais drauds mūsu "Brālībai" tika novērsts jūsu darbības rezultātā.

-    Jūsu tēvs man stāstīja, ka uz kuģa ir kaut kas tāds, kas var iznicināt "Brālību". Bet viņš vēlējās arī parādīt saviem sekotājiem, ka ir gatavs darīt visu, lai saglabātu "I.os Hermanos" pamatprincipus.

-    Jā, viņš saistīja šo notikumu ar Kortesu, kas dedzināja savus kuģus, līdz ar to sekotājiem nebija citas izvēles kā palikt pie viņa.

-    Jūsu tēvs bija gudrs vīrs.

-     Gudrs, jā, taču viņa apsēstība ar pagātni būtu novedusi "Brālību" pie izjukšanas. Kad es pārņēmu vadību, mēs bijām kļuvuši par spāņu mafiju, nekas vairāk. Ja gribam, lai "Brālība" pastāv vēl piecsimt gadus, mums jādara kā Kortesam jāsadedzina savi kuģi. Mums vairs nav jāaizstāv Spānijas lielvara, kuras nav, bet jāliek pamati jaunai impērijai. Mūs iedvesmos Kecalkoatls, spalvainā maiju čūska, kas atgriezīsies dažādos veidos, lai uzsāktu jaunu ēru. Šoreiz Kecalkoatls atdzims kā vanags.

-    Es nesaprotu.

-    Mēs turpinām noslēpt pirmskolumba laika kontaktus, lai dāvātu šis puses spāņu izcelsmes cilvēkiem lielāku lepnumu par viņu pašu kultūras mantojumu. Ja masu informācijas līdzekļos izplatītu ziņu, ka Centrālamerikas dižā kultūra atnākusi no Eiropas, Ķīnas vai Japānas, tas stipri apēnotu mūsu cilvēku veikumu un nosūtītu viņus vēstures dīķi. Varu pateikties vēl kādam baudkāram sencim manās dzīslās ir arī maiju asinis, es esmu ne tikai spānis, bet ari indiānis. Mani ir iemiesojies mantojums no divām diženām civilizācijām. Stāstīt, ka manu cilvēku lieliskā kultūra ir atvesta no svešas aizjūras civilizācijas, ir atbaidoši. Apgalvot, ka olmeki, maiji un inki bijuši gandrīz vai mežoņi, kas radījuši arhitektūras brīnumus, atjautīgu astronomijas zinātni un skaistu mākslu tikai tāpēc, ka ietekmējušies un mācījušies no Āzijas un Eiropas iebrucējiem, tas būtu neizturami. Latīņamerikas bērniem un viņu bērniem jātic, ka viņu senči sasnieguši dižumu vienīgi ar pašu spēkiem. Tas ir būtiski svarīgi, lai mēs varētu atgūt savu agrāko slavu un ieņemt divdesmitā gadsimta galvenās civilizācijas vietu, kas mums pienākas.

-    Tas ir visai augsts mērķis.

-    Paklausieties mani, sacīja Halkons. īsākā laikā, nekā varat iedomāties, trešā daļa no Savienoto Valstu dienvidiem atšķelsies un pārvērtīsies par Latīņamerikas zemi.

-   Visu cieņu, don Halkon, bet Amerikā izcēlās pilsoņu karš, kad pēdējo reizi kāds ierosināja atdallšanos.

-     Tagad situācija ir pilnīgi citāda, Halkons kategoriski paziņoja. Tas, ko esmu iecerējis, notiktu neatkarīgi no tā, vai esmu dzīvs vai miris. Pēc piecdesmit gadiem tie, kas nav latīņamerikāņi, ASV būs mazākumā, robežšlatos tā ir jau tagad, piemēram, Ņūmeksikā. Es tikai iesaku šo procesu paātrināt, vadot plaši izvērstu spānisku kustību ar jūsu palīdzību.

-    Don Halkon, es, kā vienmēr, darīšu visu, kas manos spēkos.

-        Tas nebūs tik grūti, kā jūs varētu iedomāties. Halkons pavirpināja senatnīgu globusu ap tā asi. Paskatieties, kā pasaule ir pārvērtusies. PSRS. Austrumvācija. Nav vairs tādu. Viņš pielika pirkstu pie globusa, lai apturētu tā griešanos. Tas nav Halkons, tie ir ģeogrāfi, kas paredz, ka Beļģija kādu dienu sadalīsies Flandrijā un Valonijā. Austrālijā radīsies četras atsevišķas valstis. Ķīna sašķelsies autonomos apgabalos, lādos kā Honkonga. Itālijā pārticīgie ziemeļi atdalīsies no nabadzīgajiem dienvidiem. Vissvarīgākais ir tas, ko zinātnieki saka par Ziemeļameriku.

Viņš pieveda Gusmanu pie pamatīgā sarkankoka galda, uz kura bija izklāta liela karle; pāri Savienoto Valstu dienvidrietumu daļai bija izplests nosaukums.

-    Angelika? Gusmans izlasīja.

-    Robežu saplūšana ir nenovēršama, pat valdības apzinās, ka Ziemeļamerika jāpārveido. Ir uzmests šāds projekts Kanādai zaudējot Kvebeku, cietzemes ieskautās jūras teritorijas pievienosies ASV. Aļaska saplūdis ar Britu Kolumbijas apgabalu un ziemeļrietumu štatiem, lai radītu Pasifiku [7] , vienību, kuras intereses saistītas ar Kluso okeānu. Meksikas ziemeļu štats pievienosies ASV dienvidrietumu štatiem. Viņš pārvilka ar roku pār karti. Tos, kas mantojuši gan spāņu, gan indiāņu vērtības, es apvienošu jaunā vilnī, un las klāsies pāri teritorijai, kas reiz piederēja Meksikai.

-     Kā jūs tiksiet galā ar lielvalsts bruņoto varenību?

-    Tāpat kā Kortess un niecīgais daudzums sekotāju sakāva acteku lielo impēriju ar tās miljoniem viņš radīja savienības un sarīdīja vienu grupu pret otru. Robežas jau ir novilktas militārai konfrontācijai. Pilsētas, kas atrodas uz robežas, mirks asinīs. Neviens netiks saudzēts. Jo nežēlīgāk, jo asāka un ātrāka reakcija. Kad sāksies šī varmācība, ASV lūgsies mani, lai es to pārtraucu. Es ieņemšu līdera vietu, un mēs ieaudzināsim vecās vērtības un vecās metodes. Viņš iesmējās. Kādu dienu šāda bumbas spēle būs tikpat populāra kā vēršu cīņas un Nacionālās futbola līgas sacensības. Asiņainā sacelšanās, uz kuru mēs uzkurinājām Cjapasā, pierādīja, ka tas ir iespējams.

Gusmans smaidīja.

-    Tas bija tikpat viegli kā iemest sērkociņu benzīna spainī.

-    Tieši tā. Valdība reaģēja, slepkavojot indiāņus. Maiju Zapatista dumpinieki rādīja to pašu negantumu, ko viņu senči, piespiežot valdību piekāpties. Savienotajās Valstīs kalifornieši paši bruņojas, lai cīnītos pret mūsu atbalstīto imigrantu nelegālo robežas šķērsošanu.

-     Rančo īpašnieki vēlas lielāku militāro varu, lai varētu apkarot narkotiku valdniekus, kuru operācijas mēs uzraugām gar robežu, Gusmans bilda.

-    Viss ir ieplānots. ASV zaudēs pacietību. Varmācība apvienos miljonus spāņu izcelsmes iedzīvotāju un latīņamerikāņus visā dienvidrietumu reģionā. Un tieši tāpēc mēs nevaram atjauties, ka mūsu slavenā pagātne tiek pārveidota. Es esmu iztērējis milzum daudz līdzekļu, lai nopirktu teritoriju, vēlētāju balsis un politisko ietekmi. "Halcon Industries" ir darījis visu iespējamo. Es uzcēlu šo jauno Cičenicu, lai tā kļūtu par jaunās valsts galvaspilsētu. Taču pat mūsu firmas plašie resursi nespēj komplektēt armiju, lai varētu aizstāvēties pret Savienotajām Valstīm, kas, iespējams, neatzīs nākotnes tendences. Tieši tāpēc mums ir ārkārtīgi svarīgi atrast milzu bagātības, ar kuru palīdzību mēs varētu realizēt savu plānu. Bez bagātībām tas mums neizdosies.

-    Mēs esam pavisam tuvu visu minējuma sastāvdaļu savākšanai. Mūsu aģenti ir ieguvuši dokumentus no dažādiem avotiem Spānijā un citās valstīs.

-     Vai ir bijis kāds protests?

-     Vēl ne. "International Herald-Tribune" ziņoja par neizskaidrojamu Kolumba piemiņas lietu zādzību no izsoļu namiem un muzejiem, bet neviens vēl nav nonācis pie kāda slēdziena.

-    Līdz šim vēl nav, Halkons sacīja ar viltīgu smaidu.

Gusmans pavilka augšup savu stingo uzaci.

-        Mūsu speciālisti ir analizējuši vecos papīrus, Halkons turpināja. Viņi uzgājuši atslēgu, kas atklās mums tik ilgi mulsinošo noslēpumu.

-    Apsveicu, don Halkon! Esmu ļoti iepriecināts.

-Jūs nebūsiet iepriecināts, kad uzzināsiet sīkumus. Redziet, atslēga, kuru mēs meklējam, guļ okeāna dibenā, "Andrea Dona" kravas nodalījumā.

Gusmans bija pagalam pārsteigts.

-    Un nevis tas objekts? Kā tas var būt? Jūsu tēvs man pavēlēja nogremdēt kuģi.

-     Kā jau teicu, mans tēvs nekļūdījās. Viņš domāja, ka šis objekts mūs iznīcinātu.

-    Vai tur nav kāda kļūda?

-    Es liku, lai tos dokumentus pārbauda vēl un vēlreiz. Izlasīju arī pats. Nē, mans draugs. Baidos, ka šaubu nav. Objekts, kuru mans tēvs reiz iedomājās par "Brālības" iznicinātāju, mums parādīs ceļu uz dižāku slavu. Es gribu, lai jūs tūlīt pat uzsāktu darboties pie tā izcelšanas projekta. Jūsu rīcībā tiks nodoti visi "Halcon Industries" līdzekļi. Tas jāizdara, cik vien ātri iespējams.

-    Es ķeršos klāt, tiklīdz mēs beigsim runāt, ser.

-    Lieliski. Vai ir vēl kādas arheologu ekspedīcijas, kas varētu izjaukt mūsu plānus šajā laikā?

-    Šķiet, ka visā pasaulē iestājies atslābums. Protams, ja nepiemin to īslaicīgo NZJA projektu Arizonā.

-     Izsaku savu atzinību par šīs infekcijas ātru apkarošanu. Cik īsti bīstama ir NZJA?

-    Es viņus nenovērtētu par zemu. Jūs redzējāt, kas notika Marokā.

-    Piekritu. Manuprāt, jums jāpaliek atbildīgajam par visām operācijām, kas saistītas ar NZJA. Lietojiet visus spēkus, kas nepieciešami.

Iezvanījās Gusmana mobilais telefons, un viņš atvainodamies pieslēdzās sarunai.

-        Jā. Tūlīt. Raidiet to uz dona Halkona slēgto tīklu! Pēc brīža iegailējās televizora ekrāns, uz kura bija redzams tumšs mežs.

-    Kas tas? Halkons nepacietīgi izmeta.

-    Tas ir uzņemts ar novērošanas kameru no neliela paaugstinājuma kompleksa ziemeļos.

Kamēr viņi vēroja, krāsas mainījās, pa visu ekrānu parādījās seja vīrietim, kas skrien cauri mežam.

Gusmans klusu nolādējās.

-    Vai jūs viņu pazīstat? Halkons jautāja.

-    Jā. Viņu sauc Zavala, viņš bija NZJA vienībā, kas darbojās pie Arizonas projekta.

-Jums taisnība NZJA nudien nav bezzobains suns. Halkons domīgi vērās ekrānā. Jūs teicāt, ka tur bija vēl viens vīrietis, vienības vadītājs.

-     Kurts Ostins. Viņš bija projekta vadītājs.

-    Ar tiem sākumam pietiks. Novāciet viņu un to vīrieti! Atlieciet tos objekta izcelšanas plānus, ja nepieciešams.

-    Kā jūs teiksiet, don Halkon.

Halkons aizsūtīja Gusmanu projām un atgriezās atkal pie savas kartes.

Gusmanam nesaistījās nekādas ilūzijas ar Halkonu. Viņš pazina Halkonu kopš tā bērnības, allaž atrazdamies zēna tuvumā kā sargeņģelis. Viņam likās, ka Halkona megalomaniakālais plāns vairāk saistīts ar paša raušanos pie varas un bagātībām, nevis ar centieniem atjaunot zaudēto diženumu tiem, ko viņš dēvē par saviem cilvēkiem. Viņš izmantoja tos, kam ir indiāņu asinis, paša mērķu sasniegšanai un pakļautu viņus verdzībā tieši tā, kā to darīja viņa senči konkistadori. Tas, ko viņš bija iecerējis, novestu pie pilsoņu kara, pie asinsizliešanas, iespējams, pie daudzu tūkstošu nāves.

Gusmans to visu apzinājās, bet viņam bija vienalga. Vecais saimnieks, paņemdams jauno, blondo zēnu savā paspārnē, izaudzināja nemainīgas lojalitātes radījumu. Augsta ranga NZJA darbinieku novākšana varētu būt liela kļūda, Gusmans nodomāja, izejot no telpas. Taču pēdējos gados viņa darbs bija kļuvis garlaicīgs, un nekas nebija vairs tik svarīgs kā spēle. NZJA vīri būtu vērtīgi pretinieki. Viņa prāts ķērās pie slepkavības plāna kalšanas.

34 . nodaļa

Jukatanā, Meksikā

Guļamtīkls Jukatanā nekādā ziņā nebija paredzēts tik garam vīram kā Pols Trauts. Šis pašaustais šķiedru tīkls bija iecerēts maza auguma maiju vīrietim. Brīžos, kad Pols nesita moskītus, viņš pūlējās atrast vietu rokām un kājām, kas nokarājās līdz indiāņu būdas klona grīdai. Pelēcīgā gaisma, kas vēstīja par rītausmu, parādījās kā gaidīts atvieglojums. Trauts izrāpās no tīkla, cik vien varēja, noglauda apģērba krokas un, atskārtis, ka nav iespējams noskūties, kā ierasts, uzmeta neizpratnes pilnu skatienu Moralesam, kas krākdams gulēja citā tīklā, un devās ārā rīta miglā. Viņš šķērsoja labības lauku un aizgāja līdz mežmalai, kur helikopters gulēja uz sāniem gluži kā liela, beigta spāre.

Kad helikopters bija izlietojis atlikušos degvielas tvaikus, pilots mēģināja nolaisties uz lauka. Lidaparāts ienira koku lapotnē, kas no augšas bija izskatījusies mānīgi mīksta. Fizelāža triecās pret koku galotnēm, atskanot drausmīgam lūstošu zaru un uzšķērsta metāla troksnim.

Trautam bija aizsitusies elpa. Pilots sadauzīja galvu un zaudēja samaņu. Moraless jutās kā apskurbis. Troksnis bija atmodinājis Ruisu, un viņš sēdēja apjucis, siekalām tekot pāri noaugušajam zodam. Moraless un Trauts izvilka pilotu ārā no helikoptera, un viņš svaigajā gaisā atjēdzās. Visiem bija sadauzīti ceļgali un elkoņi, taču nopietnus ievainojumus nemanīja. Trauts priecājās, ka Ruiss izdzīvojis, no viņa varētu iegūt vērtīgu informāciju, kā atrast Gameju.

Uzlicis rokas uz gurniem, Trauts novērtēja bojājumus un apbrīnā nogrozīja galvu. Koki bija mazinājuši kritiena straujumu. Galvenais un "astes" rotors bija satriekti un nederīgi, taču pats vidus brīnumainā kārtā palicis neskarts. Trauts piebungoja pie sadauzītās fizelāžas. Iekšā kāds sakustējās. Pilots, kas bija nolēmis pārnakšņot helikopterā, izrāpās ārā un, izstaipot rokas, atvēra muti un varen skaļi nožāvājās. Troksnis atmodināja Ruisu, kas gulēja uz zemes, viņa rokas bija pieķēdētas pie sabojātajiem rotoriem. Ieraudzījis Trautu, viņš miegaini samirkšķināja acis; likās, ka moskīti viņu netraucē. Trauts nolēma, ka cūkkūts smakai ir ari zināmas priekšrocības. Viņš apgāja apkārt helikopteram un lieku reizi nodomāja, ka viņiem ir apbrīnojami veicies nolaisties, lidaparātam nesašķlstot. Turklāt viņš saskaitīja septiņus ložu raidītus caurumus, viens no tiem pat bija degvielas tvertnē.

Kad helikopters bija atsities pret zemi, pēc īsa brīža pāri laukam viņiem tuvojās kāds virs. Indiāņu fermeris, kas dzīvoja turpat netālu, bija redzējis kritienu. Zem salmu cepures atplauka draudzīgs smaids. Viņš nelikās satraukts, varētu domāt, ka no debesīm katru dienu nogāžas sveši ļaudis. Pilots aši novērtēja bojājumus un pārliecinājās, ka radio nav lietojams. Viņi devās Ildzi fermerim uz viņa būdu, kur sieva viņus pabaroja un iedeva padzerties; iztālēm viņus piesardzīgi vēroja četri mazi bērni.

Moraless iztaujāja fermeri, tad pagriezās pret Trautu.

-    Es viņam jautāju, vai te ir kāds ciems vai pilsētiņa, kurā būtu telefons. Viņš teica, ka mācītājam tuvākajā ciemā esot radio. Viņš aizjās uz turieni, pastāstīs un lūgs, lai atsūta palīdzību .

-    Cik tālu atrodas ciems?

Moraless pašūpoja galvu.

-    Nav diez cik tuvu. Viņš nakti būs prom un atgriezīsies rīt.

Iedomādamies par Gameju, Trauts šis kavēšanās dēļ sapīka, taču nekas jau nebija līdzams. Fermera sieva salika ēdamo kokvilnas tarbiņā, viņas vīrs uzkāpa sirmā ēzelītl, pamāja ģimenei un devās pildil dižo pienākumu. Trauts vēroja, cik smagi velkas ēzelītis, un lūdza Dievu, kaut šis nedrošais lopiņš izturētu ceļojumu. Fermera sieva piedāvāja viņiem pārnakšņot, sacīdama, ka pati tikmēr paliks pie radiem. Kad Trauts un pilots atgriezās pie būdas, lai redzētu, vai Moraless nav pamodies, viņa jau bija pārnākusi un pagatavoja visiem kukurūzas plācenīšus un pupiņas.

Pēc brokastīm Trauts aiznesa dažus plācenīšus Ruisam. Moraless atbrīvoja viņa rokas, atstājot kājas pieslēgtas. Ruiss, skaļi šmakstinādams, aprija pasniegto, un Moraless viņam iedeva cigareti. Chiclero pateikdamies uzvilka dūmu. Trieciens bija izdzēsis no viņa sejas augstprātīgo smīnu, tagad viņš likās daudz atsaucīgāks, kad Moraless uzdeva vairākus jautājumus.

-     Viņš sācis sadarboties ar to laupītāju bandu pirms kādiem sešiem mēnešiem, Moraless tulkoja. Pirms tam esot vācis chicle sulu, bet es gan neticu. Viņš vēlreiz izprašņāja vīru, šoreiz uzstājīgāk, St, Moraless bilda iesmiedamies. Ir tieši tā, kā es domāju. Viņš ir zaglis. Apzadzis tūristus, kas ieradušies Meridā. Kāds draugs viņam pateicis, ka viņš nopelnītu vairāk ar izrakto mākslas darbu kontrabandu. Darbs būtu smagāks, toties labāk apmaksāts un mazāk riskants.

-     Paprasiet, kā labā viņš strādā, Trauts ierosināja.

Ruiss paraustīja plecus, kad viņam tika uzdots šis jautājums. Moraless sacīja:

-    Viņš sadarbojies ar kādu vīrieti, kas bijis drupu apsargs, policists. Tā ir maza banda, varbūt ducis cilvēku. Viņi atrod vietu un izrok grāvjus. Vislabākie esot neirīta priekšmeti un trauki ar melnām līnijām. Par vienu podu varot dabūt divsimt līdz piecsimt dolāru. Viņa boss paņemot savu daļu un organizējot transportēšanu.

-     Uz kurieni? Trauts apjautājās.

-    Viņš īsti nezina, Moraless pārtulkoja. Viņaprāt, boss bijis saistīts ar cilvēkiem, kas darbojas Petenā, tieši pie Gvatemalas robežas.

-    Kā viņi aizgādā tos priekšmetus uz turieni?

-    Viņš stāsta, ka preci vedot pa upi mazās laivās līdz vietai, kur ierodas furgoni. Tad tie droši vien brauc uz Karmelitu vai pāri robežai uz Belizu. Esmu dzirdējis, kas notiek pēc tam, tie mākslas objekti tiek pārvesti ar lidmašīnām vai kuģiem uz Beļģiju vai Savienotajām Valstīm, kur atrodas pircēji, kas samaksā pamatīgu naudu. Viņš pameta gandrīz vai līdzjūtīgu skatienu uz Ruisu. Ja vien šis bezzobainais idiots apjaustu, ka viņa boss un tie pārējie nopelna simtiem tūkstošu dolāru, bet viņš ir tas, kas uzņemas visu risku! Moraless iesmējās. Ruiss juta, ka pateikts kāds joks, taču ar savām trūcīgajām angļu valodas zināšanām nesaprata, ka smejas par viņu, un plati pasmaidīja, atsegdams retos zobus.

Trauts pārdomāja iegūto informāciju. Gameja un Či acīmredzot uzskrējuši virsū kādai kontrabandas operācijai. Viņi paglābušies uz upes, izmantojot to pašu maršrutu, kuru kontrabandisti, un centās aizbēgt, kad tika pamanīti no helikoptera. Viņš palūdza Moralesam noskaidrot, cik tālu no krācēm atrodas iekraušanas vieta.

-    Viņš saka, pāris nakšu uz upes, attālumu kilometros nezina. Upe dažās vietās izžūstot, un viņi to darot, kad esot lietus periods.

Pilots uz Trauta lūgumu no helikoptera izņēma karti. Uz tās nebija atzīmēta upe, un tas apstiprināja Ruisa teikto. Nebija iespējams izsekot Gamejas tālākajām gaitām.

Izjautāšanu pārtrauca skaļa rosīšanās. Pāri laukam skrēja aptuveni desmit gadus vecs zēns, klaigādams spalgā balsi. Viņš piesteidzās pie helikoptera un paziņoja, ka tēvs pārradies mājās. Viņi pameta Ruisu un devās atpakaļ uz būdu.

Fermeris sacīja, ka būtu atgriezies agrāk, taču izmantojis izdevību pie reizes apciemot savu brāli, kas dzīvo ciema tuvumā. Ak jā, viņš iesaucās pēc gara vēstījuma par ģimenes sanākšanu, viņš esot ticies ar mācītāju, taču viņam vairs neesot radio. Trautam sirds sažņaudzās, bet tikai uz mirkli, jo fermeris sacīja, ka mācītājs izmantojis mobilo telefonu, ko parasti glabā steidzamiem gadījumiem, galvenokārt medicīniskiem. Mācītājs izsaucis glābšanas dienestu un lūdzis nodot ziņu, kas bija uzrakstīta uz papīra: "Pasaki tiem helikoptera vīriem, ka viņiem tiks nosūtīta palīdzība."

Apzinoties glābēju tuvošanos, Trauts kļuva vēl nepacietīgāks. Viņš staigāja šurpu turpu gar lauka malu, bieži vien pamezdams skatienu dzidri zilajās debesīs. Drīz vien tālumā bija sadzirdama raksturīgā rūkšana. Pols saausījās. Troksnis kļuva arvien skaļāks, varēja sajust sakultā gaisa vibrāciju.

Virs kokiem parādījās zaļganbrūns helikopters, aiz viņa vēl viens. Trauts vicināja rokas. Lidaparāti apmeta loku un tad piezemējās lauka malā. Durvis atvērās, kad rotori vēl nebija pārstājuši griezties, un no helikopteriem izlēca ārā maskēšanās tērpos ģērbušies vīri. Moraless, pilots, fermeris un viņa ģimene devās sasveicināties ar atlidojušajiem. Kopumā viņi bija seši, ieskaitot kapteini galvenajā helikopterā un feldšeri otrajā. Viņš visus izmeklēja un atzina, ka viņiem ir tikai nelieli ārējie savainojumi, taču citādi nekas nopietns nav noticis.

Trauts un Moraless devās pie sava nokritušā helikoptera, bet Ruiss bija aizbēdzis. Chiclero bija izlocījies ārā no pavirši sapītā saitējuma. Atri aprunājušies, viņi nolēma netērēt laiku meklēšanai. Trauts būtu vēlējies uzzināt, varbūt Ruiss var vēl ko pastāstīt, taču viņš, kā saprotams, šajā kontrabandas mašinērijā bija pats zemākais. Raugoties uz viņa izbēgšanu optimistiski, varēja iztēloties, ka viņu apēdīs jaguārs. Žēl gan būtu jaguāra… Viņi pateicās fermerim un viņa ģimenei par viesmīlību, iekāpa lidaparātos un pēc brīža jau atradās krietni virs kokiem.

Pēc nepilnas stundas viņi jau piezemējās kādā armijas bāzē. Kapteinis teica, ka bāze ierīkota netālu no Cjapasas, kad pirms gada bijusi indiāņu dumpošanās. Kapteinis piedāvāja viņiem paēst, nomazgāties un pārģērbties. Duša varēja pagaidīt. Trautam bija kas svarīgāks. Viņš lūdza atļauju izmantot telefonu.

Ostins savā kabinetā NZJA birojā rūpīgi pētīja fotogrāfijas, ko Zavala bija uzņēmis Ilalkona apakšzemes garāžā; iezvanījās telefons. Zavala nupat bija aprakstījis savu braucienu uz Halkona kompleksu un asiņaino bumbas spēli, savukārt Ostins bija ieintriģējis viņu ar savu tikšanos Nantaketā ar Andželo Donatelli. Izdzirdot Trauta balsi, Ostina seja atplauka smaidā.

-     Pol, priecājos tevi dzirdēt! Mēs ar Džo pirms brīža runājām par tevi. Vai atradi Gameju?

-Jā un nē. Trauts pastāstīja Ostinam par starpgadījumu uz upes, par helikoptera nogāšanos un glābēju vienības ierašanos.

-    Ko tu grasies tagad darīt, Pol? Ostins rāmi apjautājās.

Klausulē atskanēja smaga nopūta.

-     Kurt, man nudien riebjas tevi pievilt, bet es nevaru atgriezties. Man jāatrod Gameja!

Ostins jau bija pieņēmis lēmumu.

-    Tev nav jāatgriežas. Mēs aizbrauksim pie tevis.

-      Kā tad būs ar darbu, pie kā mēs pašlaik strādājam? Es domāju par to arheoloģisko projektu.

-    Ganns un Jēgers var izstrādāt teorētisko darbības plānu, kamēr mēs esam projām. Paliec tur, kamēr mēs ierodamies.

-     Un ko teiks admirālis?

-    Neuztraucies, es to nokārtošu.

-    Kurt, es tev esmu ļoti pateicīgs. Tu pat iedomāties nevari, cik ļoti. Tas bija pateikts tik sirsnīgi, cik vien Trauta atturīgums to pieļāva.

Ostins uzgrieza Sendekera numuru un pastāstīja visu, kas noticis.

Sendekers bija ievērojams ar savu uzsākto projektu neatlaidīgu realizēšanu, taču tikpat zināma bija viņa iejūtība pret personālu.

-     Man bija nepieciešami vairāki gadi, kamēr es nokomplektēju šo īpašo uzdevumu vienību. Es nepieļaušu, ka vienu no tās galvenajiem darbiniekiem nolaupa sasodīta meksikāņu bandītu grupa. Dodieties viņu meklēt! Varēsiet izmantot visus līdzekļus, kas ir NZJA rīcībā.

Tieši tādu reakciju bija gaidījis Ostins, taču admirāļa izturēšanās reizēm mēdza būt iepriekš neparedzama.

-     Paldies, ser! Es uzreiz gribētu lūgt kādu ātru transporta līdzekli uz Meksiku.

-     Kad jūs gribat braukt?

-    Man jāsavāc kopā īpašu instrumentu komplekts. Varētu būt gatavs pēc kādām divām stundām.

-    Paņemiet abi ar Zavalu savas zobu sukas un esiet Endrūsa gaisa flotes bāzē! Tur jūs gaidīs reaktīvā lidmašīna.

Ostins nolika klausuli.

-    Gameja ir briesmās, un Polam nepieciešama mūsu palīdzība. Viņš izstāstīja visus sīkumus. Sendekers ir devis savu piekrišanu. Mēs izlidojam no Endrūsas apmēram pēc divām stundām. Vai tu varēsi?

Zavala bija piecēlies un devās uz durvīm.

-    Esmu jau ceļā.

Pēc brīža Ostins atkal pievērsās telefonam. Pēc īsas sarunas arī viņš izgāja no biroja un devās uz savu laivu māju, kur sameta somā dažus instrumentus un apģērbus, pēc tam brauca uz lidostu. Sendekers bija turējis vārdu. Uz skrejceļa atradās "Cessna Citation X" lidmašīna NZJA tirkīzzilajā krāsā un jau sildīja motoru. Kad viņi ar Zavalu bija pasvieduši savas somas pilota palīgam, piebrauca armijas pikaps. Izkāpa divi plecīgi Speciālā dienesta vīri un vēroja, kā elektrokāra pacēlājs izņem no mašīnas lielu kasti un ievieto lidmašīnas kravas nodalījumā.

Zavala sarauca uzaci.

-     Priecājos, ka tu esi sagādājis alu braucienam.

-   Es nodomāju, ka mums var noderēt mans glābšanas komplekts. Ostins parakstījās uz saņemšanas kvīts un atdeva to vienam no vīriem. Pēc brīža abi ar Zavalu jau piesprādzējās pie saviem sēdekļiem greznajā divpadsmit pasažieriem paredzētajā salonā, un lidmašīna izbrauca uz skrejceļa.

Mikrofonā atskanēja pilota balss.

-     Esam gatavi pacelties. Mēs lidosim mērenā ātrumā, Jukatanā būsim pēc nepilnām divām stundām. Sēdiet un baudiet lidojumu! Dzērienu skapītī atradīsiet viskiju, ledusskapī ir minerālūdens un ledus gabaliņi.

Pēc brīža lidmašīna jau bija gaisā un pacēlās līdz paredzētajam augstumam, veicot četrus tūkstošus pēdu minūtē. Kad lidojums izlīdzinājās, Zavala atraisīja drošības jostu.

-    Tā ir ātrākā komerciālā lidmašīna, neskaitot "Concorde" sacīja Zavala, raudzīdamies sapņainām acīm; viņš bija lidojis ar visiem lidaparātiem, kas vien pieejami zem Saules. Es gribētu papļāpāt ar puišiem kabīnē.

Ostins mudināja viņu doties uz turieni, lai pats varētu netraucēts padomāt. Viņš atgāza sēdekli atpakaļ, aizvēra acis un mēģināja iztēloties telefona sarunā ar Trautu dzirdētos notikumus. Kad Zavala atgriezās un nodeva pilota ziņojumu par drīzu nolaišanos, Ostins domās jau būvēja karkasu turpmākai darbībai, gluži kā tiltu celtnieki, kas uzstāda sijas.

Trauts viņus sagaidīja, kad lidaparāts virzījās uz stāvvietu. Viņš bija nomazgājies, noskuvies un aizņēmies maskēšanās ietērpu, kamēr paša uzvalks tiek iztīrīts. Apģērbs bija paredzēts smalkākas uzbūves meksikānim un izcēla Trauta garās rokas un kājas, padarot viņu līdzīgu zirneklim.

-    Paldies, puiši, ka tik ātri ieradāties, viņš sacīja, sarokodamies ar abiem.

-    Mēs neparko nebūtu laiduši garām izdevību tevi redzēt šādā formastērpā, Ostins attrauca smaidīdams.

-   Manu apģērbu mazgā, Trauts, mazliet samulsis, paskaidroja.

-     Tu izskaties tīri nekas šajās drēbītēs, Ostins atzina. Kaut kas līdzīgs Rembo, vai tev ari tā liekas, Džo?

Zavala lēnām papurināja galvu.

-    Nezinu. Manuprāt, Pols drīzāk ir Stīvena Sīgala tips. Varbūt Žans Klods Van Damme…

-    Es tiešām priecājos, ka jūs traucāties uz šejieni par NZJA naudu, lai novērtētu mana drēbnieka meistardarbu.

-    Ņem par labu! Tas ir mazākais, ko mēs varam darīt veca drauga dēļ.

Trauta seja kļuva nopietna.

-        Jokus pie malas, tas tiešām ir kolosāli, ka jūsu nejaukie ģīmji ir šeit. Paldies, ka atbraucāt tik ātri. Gamejai vajadzīgs atbalsts, jo atgadījies kas ļauns.

-     Viņa dabūs kaut ko vairāk nekā atbalstu, Ostins sacīja. Man ir padomā kāds plāns.

Zavala uzmeta skatienu kastēm, ko Speciālā dienesta puiši bija iekrāvuši lidmašīnā.

-    Oho! viņš noelsās.

Snaiperim lielākā vērtība ir nevis mērķis, bet gan pacietība, Gusmans prātoja, sēdēdams uz segas Potomakas krasta krūmājā un savu ledaino skatienu pievērsis Viktorijas laika stila laivu mājai pretējā pusē. Viņš tur atradās jau stundām ilgi, iegrimis daļēji vienaldzīgā, tomēr tramīgā zombija stāvokli, kurā spēja neņemt vērā stīvumu sēžas apaļumos un kukaiņu kodumus. Viņš bija vērojis saulrietu, apzinājās upes skaistumu, taču staru atblāzmojuma pārmaiņas un ēnas neizraisīja viņā nekādu emocionālu strāvojumu.

Jau tad, kad automātiskais nakts apgaismojums vēl nebija ieslēdzies tumšā nama dzīvojamā istabā, Gusmans zināja, ka Ostins neparādīsies. Viņš pacēla savu Austrijas snaiperu šauteni SSG 69 un paskatījās caur Kahles ZF69 teleskopisko tēmēkli uz gleznu ar laivu, kura karājās pie sienas. Nospiežot mēlīti, lode trauktos pāri upei ar ātrumu divtūkstoš astoņsimt divdesmit viena pēda sekundē. Viņš noklakšķināja ar mēli, tad nolaida šauteni, paņēma mobilo telefonu un zvanīja uz NZJA biroja numuru.

Automātiskais atbildētājs paziņoja, ka misters Ostins dažas dienas būs prom no sava kabineta, nosauca NZJA darba laiku un aicināja Gusmanu atstāt kādu ziņu. Viņš smaidīja. Bija tikai viena ziņa, ko viņš gribēja atstāt misteram Ostinam. Viņš piezvanīja uz citu numuru. Telefons iezvanījās mašīnā, kas bija novietota pie Zavalas mājas Ārlingtonā.

-        Atceļam, Gusmans sacīja un izslēdza telefonu. Divi vīri mašīnā paskatījās viens uz otru un paraustīja plecus, tad iedarbināja motoru un brauca prom.

Pie Potomakas Gusmans rūpīgi ietīņāja šauteni segā un devās cauri mežam klusi kā spoks.

35 . nodaļa

Laiva slīdēja cauri ērmotajai miglai gluži kā sapnī. Miklie izgarojumi, kas virmoja virs upes, materializējās spokainās būtnēs, kuras māja ar savām netveramajām rokām, it kā brīdinot. Brauc atpakaļ!

Gameja stūrēja, bet Či sēdēja priekšā, viņa galva atgādināja izgrebtu sarkankoka figūru, vērīgās acis raudzījās vieglajā dūmakā, lai saskatītu jebkādus šķēršļus, vai tie būtu cilvēki vai kas cits. Pārnakšņojuši mazā saliņā, viņi bija ceļā jau no pašas rītausmas. Či gulēja krastmalā kādā pārmērīgi lielā guļamtīklā. Tikšanās ar veco Dzeltenbārdi joprojām uzdzina Gamejai šermuļus. Či mierināja, ka tur nekādā ziņā nav čūskas. Viņa paziņoja, ka negribētu redzēt pat tārpu, un izvēlējās neērtāku, bet samērā drošāku vietu laivu. Viņa tramīgi atmodās no skaļas šņākoņas un atvieglota redzēja, ka tā ir mazā plītiņa. Či vārīja kafiju. Viņi ātri ieturēja brokastis, izmantodami ceļojumu maisījumu, un agri devās ceļā.

Chiclcro krājumi bija pietiekami lieli, lai viņi varētu iztikt dienām ilgi. Laivā nebija daudz vietas, tāpēc viņi pielādēja citu laivu ar pārtiku, ūdens pudelēm un degvielu un piesēja to aizmugurē. Papildu slodze mazināja ātrumu, tomēr krājumi bija nepieciešami, lai izdzīvotu.

Saule sildīja arvien vairāk un iztrenkāja miglas rēgus, redzamība atkal kļuva skaidra, taču mitrums bija smacējošs. Gameja bija atradusi novalkātu salmu cepuri, kas palīdzēja izsargāties no saules dūriena un saudzēja acis no žilbinošās tropiskās gaismas.

Upe tecēja līkumu līkumiem. Tuvojoties kārtējam pagriezienam, Či pacēla roku, un Gameja krietni samazināja ātrumu. Kādu brīdi viņi peldēja pa straumei un ausījās, vai nav dzirdamas balsis vai motoru rūkoņa. Vairs nebaidīdamies no uzbrukuma aiz muguras, viņi piesardzīgi raudzījās uz priekšu, negribēdami pagriezties līkumā un uzskriet virsū laivai, kas pilna ar laupītājiem. Nedrīkstēja aizmirst helikopteru. Viņi joprojām nezināja, vai tajā bija draugi vai ienaidnieki. Helikopters bija viņus paglābis no krācēm, tomēr viņi nebija aizmirsuši, ka tas arī viņus iesvieda upē.

Dažkārt virs ūdens izlēca kāda zivs, radot šāvienam līdzīgu troksni, taču visā visumā līdzās metāliskajai burbu|ošanai pret alumīnija korpusu viņi dzirdēja vienīgi putnu čivināšanu un ieķērkšanos kokos un kukaiņu dūkoņu un sanēšanu. Gameja priecājās par kukaiņu atbaidīšanas losjona lielajiem krājumiem, tas bija bieži jālieto no jauna, jo noskalojās ar sviedriem vai lietusgāzēm. Likās, kukaiņi neuzbrūk Či. Gameja prātoja, ka varbūt tā ir dabiskā izlase jebkurš maiju tautības cilvēks, kas bija uzņēmīgs pret malāriju vai citām kukaiņu izraisītām kaitēm, bija iznīdēts no cilts jau labi sen.

Laikam ritot, upes izskats mainījās. Gultne bija divkārt sašaurinājusies, un, tam pašam ūdens daudzumam spiežoties cauri divreiz mazākai telpai, straumes ātrums palielinājās, bet bija vienmērīgs. Līdzenie lauki kļuva pauguraināki, krasti stāvāki un augstāki, no vienas vietas noauguši.

Gameju bija kaitinājusi laivas vienmērīgā, bet lēnā gaita. Viņa gan nebija īsti pārliecināta, vai traukšanās būtu daudz tīkamāka. Kad ātrums pieauga, vieglāk bija kļūdīties.

-    Kaut es zinātu, kur mēs esam, viņa murmināja, raugoties uz vīteņaugiem klātajiem kaļķakmens krastiem, kas ieskāva no abām pusēm.

-      Es arī par to prātoju, Či sacīja, vērdamies debesīs. Mēs zinām, ka tur noteikti ir austrumi, jo tur uzlēca saule. Mums nepieciešamas jūsu gaidu meitenes zināšanas.

Gameja pasmējās.

-    Kas mums tiešām nepieciešams, tas ir portatīvais globālās orientācijas noteicējs.

Či ielūkojās savā tarbiņā un izvilka senatnīgo instrumentu, kuru viņi bija atraduši alas templī. Saule apmirdzēja pulēto metālu. Viņš pasniedza to Gamejai.

-     Vai jūs protat rīkoties ar tādiem instrumentiem?

-     Kā jau jūras bioloģe, es pavadu lielāko daļu laika zem ūdens un ļauju citiem mani uz turieni nogādāt. Tomēr mazliet esmu apguvusi navigāciju.

Či pārņēma stūrēšanu, kamēr Gameja pētīja instrumentu. Pēc tā atrašanas tagad bija pirmā izdevība to aplūkot rūpīgāk. Un atkal viņa apbrīnoja koka kastes un savstarpēji saistīto lokveida sviru darinātāju meistarību. Uzraksti katrā ziņā bija senajā grieķu valodā un norādīja dažādu dievību vārdus.

Viņa uzspieda ar rādītājpirkstu uz lielākā riņķa, bet tas bija aizsērējis ar rūsu, tāpat kā pārējās kustīgās detaļas. Uz lielākā loka bija iegravēti dzīvnieku attēli aitas, kazas, lāči, pat lauva. Pēc viņu izvietojuma Gameja noprata, ka tie atveido zvaigznājus. Tas viņai atgādināja shematiskas zvaigžņu kartes ar rotējošo ciparnīcu, kas attēlo naksnīgās debesis zināmā gada posmā. Gudri gan!

-    Lai arī kas būtu radījis šo ierīci, tas noteikti bijis ģēnijs, viņa atzina. Es atšifrēju vienīgi daļu tās izmantošanas. Pēc tās var redzēt, kā izskatās debesis noteiktā periodā nakts laikā. Svarīgāk ir tas, ka pēc tās varēja noteikt gadalaiku.

-    Citiem vārdiem sakot, tas ir debess ķermeņu kalendārs, kas būtu nenovērtējams, jo palīdzētu uzzināt, kad gaidāms lietus periods, kad sēt, kad novākt ražu.

-    Un kad kuģot. Arī to, kur cilvēks atrodas. Otru pusi var izmantot kā sekstantu, kas dod aptuvenu, bet visā visumā pareizu saules azimutu.

-    Kam domāti citi loki?

-      Cik es saprotu, tie var būt paredzēti kārbu atvēršanai. Jāuzprasa kādam, kam ir tehniska pieredze, Gameja sacīja, pašūpojot galvu. Žēl gan, ka mehānisms ir sarūsējis. Es labprāt uzzinātu, kur mēs atrodamies.

Či parakņājās savā mugursomā un, izvilcis ārā karti, izklāja to uz ceļgaliem.

-    Šī upe nemaz nav parādīta, viņš sacīja, ar pirkstu iezīmēdams viņu aptuveno ceļojuma maršrutu. Manuprāt, tā ir tik liela vienīgi pēc lietus perioda. Ņemot vērā mūsu virzību un ātrumu, es domāju, ka mēs vai nu esam pārgājuši pāri robežai uz Gvatemalu, vai arī atrodamies pie tās. Un tas varētu būi pilnīgi loģiski, jo nolaupītie priekšmeti tiek slepus transportēti cauri Gvatemalai uz Belizu un tālākajiem punktiem.

-    Kad ierados šeit NZJA uzdevumā, es nebiju plānojusi aizceļot uz Gvatemalu, bet laikam man nav diez kāda izvēle.

-   Skatieties uz to optimistiski, Či ieteica, mums toties ir iespēja apstādināt senatnes priekšmetu briesmīgo kontrabandas mašinēriju.

Gameja sarauca uzaci. Viņa cerēja, ka šāds Či optimisms mazliet rimsies. Apzinoties, ka viņu eksistence ir ik mirkli apdraudēta, viņa nebija iztēlojusies sevi par kontrabandas apkarošanas dueta locekli. Viņas galvenais mērķis bija izdzīvošana. Viņa vēlējās, lai ātrāk beigtos šie piedzīvojumi. Tas, ka viņi joprojām bija dzīvi, acīmredzot bija necerētas veiksmes apliecinātājs.

Gameja norādīja uz dažiem krustiņiem, kas bija pievilkti kartē.

-    Vai jums ir kāda ideja, ko tie varētu nozīmēt?

Bridi papētījis, Či sacīja:

-    Tas varētu būt daudz kas izrakumu vietas, savākto objektu vai pārtikas un citu krājumu noliktava, piegādes punkts furgoniem…

-    Un, cik var spriest pēc šīs viltīgās ierīces, mēs metamies taisni virpulī. Viņa pasvārstīja instrumentu rokā un atdeva atpakaļ Či.

-    Interesanti, Či domīgi noteica, saudzīgi iebāzdams senatnīgo riku atpakaļ savā somā. Cenšoties apjēgt tā praktisko izmantošanu, mēs esam aizmirsuši arheoloģisko vērtību.

-    Atstāšu pārējiem to noskaidrot. Tagad es esmu jūras bioloģe.

-     Tomēr jūs nevarat noliegt, ka Senās Grieķijas kultūras eksponāta atrašana pirmskolumba laika vietā izraisa jautājumus.

-    Bet es uz tiem neesmu gatava atbildēt.

-     Es arī ne. Pagaidām ne. Bet zinu, ka pār manu galvu gāzīsies arheologu sabiedrības dusmas, ja došu kaut mazāko mājienu par pirmskolumba laika sakariem ar Eiropu. Tas instruments te nevarēja atkļūt pats no sevis. To vai nu ir atveduši eiropieši uz Ameriku, vai arī amerikāņi, kas bijuši Eiropā.

-    Varbūt tas ir labi, ka mums nevienam nav jāstāsta, Gameja piebilda.

Straume pieņēmās spēkā, un viņi pārtrauca tērzēt. Upe bija kļuvusi vēl šaurāka un tecēja gandrīz vai aizā, klintis kļuva arvien stāvākas un augstākas. Či nebija viegli novadīt laivu, un to pārņēma Gameja. Trokšņainas brāzmas, kas liecinātu par krāču tuvošanos, gan nedzirdēja, vismaz pagaidām ne, tomēr Gameja nezaudēja modrību.

-     Mūsu ātrums arvien palielinās, viņa iesaucās.

-    Vai nevar to samazināt?

-     Motors praktiski ir tukšgaitā, vienigi saglabāta stūrēšanas iespēja. Skatieties vērīgi un klausieties! Ja jums liekas, ka mēs tuvojamies krācēm, es piebraukšu krastā, un tad domāsim, ko darīt.

Sienām līdzīgo krastu pakājē stiepās pāris jardu plata dubļaina mala, tur būtu pietiekami daudz vietas, lai izbrauktu ārā no upes un atpūstos. Viņu uzmundrināja vēl kāda doma šis bija vienīgais veids, kā varēja pārvietoties chiclero, tātad upe bija piemērota kuģošanai ar mazu laivu. Tomēr piesieto laivu novadīt bija grūti, tāpēc vajadzēja piebraukt krastā, pārkraut produktus un laivu pamest.

Piepeši upe sašaurinājās vēl redzamāk, ūdens ātrums divkāršojās.

Gameja un Či mulsi saskatījās. Joprojām nebija dzirdams krāču tuvums. Viņi veica garu pagriezienu; krasti sakļāvās tik tuvu, ka likās, tos var aizsniegt ar rokām. Gameja nolēma piebraukt pie tuvākā krasta. Kravas laiva grūdās klāt, tad sametās uz otru pusi un izjauca stūrēšanu. No pieredzes Gameja zināja ja, braucot ar laivu, kaut kas saiet greizi, tas notiek ne pa jokam un no nelaimes var paglābt vienīgi spēja rīcība.

-    Grieziet to nost! viņa kliedza.

Či neizpratnē raudzījās Gamejā.

Viņa ar plaukstas malu atdarināja naža kustību.

-    Grieziet nost to krājumu laivu, citādi tā mūs sadragās.

Či saprata un uzreiz aši ar zibenīgu mačetes cirtienu atdalīja tauvā piesieto laivu. Piekrautā plakandibene lēnām sagriezās un slīdēja viņiem virsū. Gameja un Či abi vēroja laivu, cerēdami, ka tā aizslīdēs garām, sadursme šaurā aizā būtu īsta katastrofa. Gameja raudzījās pāri plecam, cenšoties stūrēt tā, lai izvairītos no sagrūšanās, un līdz pēdējam brīdim neievēroja akmens sienu, kas rēgojās tieši viņu ceļā.

Gameja pieliecās, lai neatsistu galvu, kad laiva triecās cauri atverei sienā. Dažu sekunžu laikā straujā upe bija viņus ierijusi alā, kur no dienas gaismas nebija ne miņas.

-    Profesor, mums vajadzīga baterija, viņa sacīja, melnajā tumsā izskanot atbalsij.

Iedegās baterija, un uz slapjajām klintīm, kas atradās tikai dažu jardu attālumā, uzgūla šaurs gaismas stariņš. Gameja sagrieza stūri, lai izvairītos no sadursmes, taču steigā pārcentās, un straume sameta laivu uz sāniem. Pēc dažām riskantām kustībām viņa atkal atguva laivas vadību, tā peldēja straumes ātrumā.

Či vadīja baterijas gaismas kūli uz priekšu un augšā, uz robainajām, slapjajām sienām un griestiem. Apakšzemes upe Gamejai atgādināja izklaides parku, taču viņa galīgi nejuta, ka izklaidētos. It īpaši tad, kad gaismas stars uztvēra pie griestiem ko tādu, kas atgādināja melnu lapu segumu. Baterijas gaismā atblāzmoja tūkstošiem kvēlojoši sarkanu punktiņu. Viņa aizturēja elpu ne tik daudz aiz bailēm, kā cenšoties izvairīties no pārmērīgi izteiktās amonjaka smakas.

-    Man riebjas sikspārņi, viņa izgrūda, sakozdama zobus.

-    Nekustieties, un nekas ar jums nenotiks, Či pieteica.

Nebija nekādas vajadzības brīdināt. Gameja bija sastingusi, iztēlojoties smagnējos spārnus un asos zobus.

Radījumi palika savās vietās; laivai virzoties tālāk, to bija arvien mazāk, un pēc kāda laika vairs nebija neviena.

-    Apbrīnojami, Či sacīja. Es nekad neesmu redzējis, ka upe tik strauji noietu pazemē.

-    Piedodiet, profesor Či, par maniem vārdiem, bet jūsu valstī ir manai gaumei neatbilstoši daudz alu un caurumu.

-    Si, doktore Gameja. Diemžēl tā ir kā Šveices siers.

Gameja centās to uzlūkot no gaišās puses, taču tad aptvēra, ka tādas nav. Viņi bija iesūkti zemes dzīlēs, un nebija nekādas pārliecības, ka jebkad tiks ārā. Labākajā gadījumā tas bija cbiclero izmantotais maršruts, un tas nozīmē, ka viņi atkal var uzskriet virsū kontrabandistiem. Gameja izcēla dzenskrūvi ārā no ūdens, un viņi stūrēja ar aira palīdzību, izmantojot arī rokas un kājas, kad laiva ar troksni atsitās pret alas sienām.

Gameja pieķērās pie kāda neliela stalagmīta un vairākkārtīgi aptina ap to nogriezto auklu. Pagaidu stiprinājums turējās. Viņi uzrāpās uz klints izvirzījuma un aizdedza mazo lukturīti. Gameja cerēja, ka drīz garām slīdēs arī viņu produktu laiva, bet tā acīmredzot bija aizķērusies. Či žēlojās, ka vairs netiks pie maltās gaļas konserviem. Gameja viņu mierināja, ka varbūt viņi to dabūs vēlāk. Bez gaļas konserviem vēl kaut kā varētu iztikt, bet degviela un ūdens gan noderētu.

Pamielojušies ar sakaltušiem un aukstiem kukurūzas plācenīšiem, viņi apsvēra savas iespējas un vienojās, ka nekas cits neatliek, jādodas vien uz priekšu. Neviens no viņiem neizpauda noklusētās bailes, ka upe varētu atdurties strupceļā. Vai arī tā varētu būt bez beigām. Tomēr šāda varbūtība klājās virs galvām gluži kā melns mākonis.

Viņi iekāpa laivā, ieslēdza motoru, lai varētu to vadīt, un brauca vēl pusstundu, bieži vien saliekusies klepus lēkmē no miklā gaisa, kas dvakoja pēc pelējuma. Gamejai likās, ka plaušu sieniņas ir tikpat piesūkušās ar mitrumu kā pārējais ķermenis. Straume vairs nelikās tik spēcīga. Či, kas apgaismoja ceļu priekšā, paziņoja, ka upe ir gandrīz vai atguvusi savu sākotnējo platumu, kāds tai bija pirms krācēm. Viņš bija novietojis lukturīti laivas priekšgalā, tā dzeltenais spīdums izgaismoja kaut ko līdzīgu lielai alai.

-    Stāt! Či pārkliedza motora troksni, kas piepeši bija sācis atbalsoties.

Gameja izslēdza motoru un sagrieza stūri, pagūstot izvairīties no uzskriešanas melnai sienai viņu ceļā. Upe atkal bija pazudusi, acīmredzot tā bija ieplūdusi vēl dziļāk. Viņi atradās lielā baseinā. No tā atdalījās šaura pieteka. Izvēloties labāku ceļu, Gameja ievadīja tajā laivu, tas izskatījās cilvēka darināts kanāls.

Či izslēdza lukturi un, saliecies uz priekšu, stingi vērās vārajā oranžajā gaismiņā, kas blāzmoja tumsā un, viņiem tuvojoties, kļuva lielāka un spožāka, līdz beidzot bija redzams, ka tā ir trīsuļojoša petrolejas lampa uz maza muliņa pāļiem. Gameja piebrauca klāt divām pilnīgi vienādām laivām, kas bija piesietas pie piestātnes, un izslēdza motoru. Viņi saspringti ieklausījās, taču nedzirdēja neko vairāk kā vienīgi savu panisko elpu.

-    Tas izskatās pēc ceļojuma gala, Gameja sacīja.

Viņi salika atlikušos produktus Či mugursomā un piesardzīgi sāka virzīties pa muliņu, kas bija uzbūvēts ietves platumā pie līdzena kaļķakmens izbīdījuma. Celiņš kļuva platāks, robainās sienas gludākas. Viņi gāja, vadīdamies pēc lukturiem, līdz beidzot nonāca plašā telpā ar gludām taisnstūrveida sienām un griestiem.

Či palūkojās apkārt.

-    Šīs bijušas akmeņlauztuves. Iespējams, ka tās izmantojuši senči, lai iegūtu kaļķakmeni saviem tempļiem un ēkām. Esam nonākuši maiju rosības vidū.

-    Es gan nedomāju, ka senči lietoja petrolejas lampas.

-     Es arī ne. Labās ziņas mums ir tādas, ka šeit kaut kur jābūt izejai.

Viņi aplūkoja telpu tuvāk un ieraudzīja dučiem koka kastu, kas bija sakrautas uz plātnēm. Či apgāja rindai apkārt un ielūkojās iekšā.

-     Kaut kas neticams, viņš čukstēja. Te noteikti ir simtiem maiju kultūras objektu. Viņi lielo akmeņlauztuves par noliktavu zagto senlietu uzglabāšanai.

-     Tā varētu būt, Gameja piekrita. Laupījumu atved pa upi un no šejienes sūta prom. Virs viņu galvas izdzisa lampa. Lai tos transportētu tālāk, viņiem nepieciešams ceļš.

Či neklausījās. Pie alas sienas bija izbūvēti plati plaukti, viņš vairākkārtīgi uzspīdināja kabatas baterijas gaismas staru uz daudziem akmens bluķiem, kas bija izlikti gluži kā kapa pieminekļu veikala skatlogā.

-    Atkal laivas, viņš čukstēja.

Gameja piegāja tuvāk un ieraudzīja grebumus uz akmens.

-     Šie ir līdzīgi tiem grebumiem, kurus mēs redzējām tajās drupās.

-    Jā, liekas, ka tie sirojumi ir daudz plašāki, nekā es biju iedomājies. Acīmredzot viņi ir uzgājuši citus arheologu izrakumus, līdzīgus tam, ko mēs apmeklējām. Lai atdalītu tos no sienām, viņi ir lietojuši motorzāģi ar dimanta asmeni. Viņš smagi nopūtās. Tā ir traģēdija.

Zinātkāre pārspēja viņu izdzīvošanas instinktu. Viņi labprāt paliktu tur visu dienu, salīdzinot pierakstus, ja Gameja nepamanītu tālākajā akmeņlauztuvju galā bālganu spīdumu. Dienas gaisma. Beidzot viņi tiks ārā no šaušalīgās vietas! Kopš izkāpšanas no laivas Gameju vajāja sajūta, ka viņi nav vieni. Pametusi skatienu pār plecu, viņa satvēra Či aiz rokas un atrāva viņu no akmens pieminekļiem.

Gaisma spraucās caur atveri, kas bija aptuveni tik liela kā garāžas durvis, virs tās atradās tipiska maiju stila arka. Viņi izgāja ārā. Pēkšņā pāreja no vēsuma tveicīgajā karstumā bija satriecoša, viņi mirkšķināja acis spožajā saulē un ieraudzīja vienkāršu iekraušanas platformu ar vinču. Zeme visapkārt bija piesūkusies ar motoreļļu un sadangāta ar riepu nospiedumiem.

Gameja pagāja uz priekšu, taču, ar acs kaktiņu kaut ko pamanot, apstājās. Viņa pagriezās pa labi, tad pa kreisi, un viņai nepatika ieraudzītais. Abās pusēs akmeņlauztuvju ieejai, kas bija izcirsta pakalnā, stāvēja pa vīrietim. Viens bija šauteni pagriezis pret viņu, otrs ar bisi lēmēja uz Či. Aiz jostām viņiem vēl bija aizbāztas pistoles. Gameja un Či saskatoties vienojās neizdarīt straujas kustības. Vienīgais glābiņš viņiem bija tur, no kurienes bija iznākuši, taču pēc mirkļa to aizšķērsoja trešais bruņotais vīrs, kas iznāca ārā no akmeņlauztuves. Gameja drūmi nodomāja, ka intuīcija viņu nebija maldinājusi.

Visi trīs vīri bija netīri un neskuvušies, viņa jau bija pieradusi vietējos redzēt tādā izskatā, taču šie chiclems likās disciplinēti, bargāki nekā tie, kas bija vajājuši viņus uz upes. Tas likās saprotami vīri izrakumu vietā atradās šīs sociālās hierarhijas pašā apakšā, tie bija kā vergi, kas izrok senlietas, un mūļi, kuri tās transportē. Šie acīmredzot bija apsargi. Trešais vīrs īsi komandēja pārējos. Viņi ar saviem ieročiem pamāja Gamejai un Či, liekot viņiem virzīties pa zemesceļu, kas veda prom no akmeņlauztuves.

Kādu laiku viņi gāja pa mežu, tad nonāca līdz izcirtumam, kur bija atbrīvota vieta apdauzītam un dubļiem notašķītam furgonam. Tur atradās arī mazs šķūnis, tā durvis bija atvērtas, un pa tām iekšpusē varēja redzēt sakārtus eļļainus darbarīkus. Ap motoru darbojās kāds vīrietis un, dzirdot soļus, atliecās no paceltā motora pārsega. Viņš bija kalsns, ar neveselīgi bālganu seju un šauru, retu bārdu, kas piešķīra viņam sātanisku izskatu. Viņš sāka iztaujāt sargu, kurš bija viņus atvedis. Pat nezinot spāņu valodu, Gameja noprata, ka mehāniķis ir autoritatīva persona.

Viņš uzdeva kādu jautājumu Či, kas bija atkal pieņēmis savu pazemīgā algādža lomu. Viņi brīdi parunājās, tad vīrs sarauca pieri un papurināja galvu. Gameja ar atvieglojumu secināja, ka atšķirībā no iepriekšējiem šie vīri negrasās viņu izvarot, tomēr viņa nejutās mierīga, redzot, ka vīrietis visu laiku tur gatavībā pistoli, kamēr runā ar Či. Mirkli padomājis, viņš ielīda furgona kabīnē un klusu kaut ko runāja pa rāciju. Reizēm vārdi ieskanējās visai asi, taču, atgriežoties pie pārējiem, mehāniķis smīnēja un kaut ko pavēlēja apsargiem. Viņi sagrāba Gameju un Či, nogrūda viņus zemē aiz furgona, sasēja viņiem kājas un piesaitēja ar rokām pie bufera.

-     Ko viņš teica? Gameja čukstēja, kad viņi bija atstāti divatā.

-     Es sacīju, ka esam apmaldījušies, ka jūs esat zinātniece, bet es jūsu gids, ka mēs nejauši tikām ierauti alā.

-    Vai viņi noticēja?

-      Nav svarīgi. Viņš teica, ka esot rīkojums nošaut visus, kas šeit parādās. Bet tad viņš pa radio sazinājās ar savu priekšniecību, un tā likusi mūs aizvest turp.

-     Viņš izskatījās visai apmierināts ar sevi, ka ticis vaļā no atbildības. Kad tas noliks?

-     Furgonam kaut kas atgadījies ar motoru. Kad to salabos, mēs dosimies ceļā.

Gameja dziļi ieelpoja un nopūtās. Viņa nebija nobijusies. Tikai novārgusi un zināmā mērā nomākta, ka viņi ir sagūstīti, būdami tik tuvu brīvībai pēc visām šīm dienām, kad cīnījušies, virzoties pa upi. Ar visiem pūliņiem viņiem tagad neklājās labāk kā tad, kad bija ieslodzīti pazemē. Lūkojoties optimistiski, šie chicleros netīkoja pēc viņas ķermeņa un neizteica atklātus izvarošanas draudus. Turklāt viņiem nebūs pašiem jāiet ārā no meža. Gamejas domas pievērsās furgonam. Tā varētu būt viņu iespēja aizbraukt no šejienes, ja vien viņi varētu izplānot, kā atņemt aizdedzes atslēgas četriem bruņotiem vīriem. Viņa atspieda galvu pret buferi un pārdomāja visas iespējas. Ātri vien nācās saprast, ka pašreizējā situācijā viņiem var līdzēt tikai viens glābējs. Brīnums. Viņa aizvēra acis. Tā būs gara nakts.

36 . nodaļa

Zavala no galvenā helikoptera rītausmas gaismā pamanīja guļošos ķermeņus. Helikopters lidoja koka galotņu augstumā, izsekojot upes līkloču plūdumam, un tad Zavala pamanīja cilvēku grupu, kas bija aizķērusies asā līkumā. Viņš palūdza pilotam dot iespēju tos apskatīt tuvāk. Helikopters nolaidās zemāk un turējās gaisā nedaudz virs ūdens. Zavala izliecās ārā pa lielajām durvīm un nopētīja uzpūtušos līķus. Tad viņš sazinājās ar otru helikopteru, kas laiski riņķoja virs viņiem.

-    Pol un Kurt, es redzu, ka te nav par ko raizēties. Visi līķi ir vīriešu kārtas. Citiem vārdiem sakot, Gamejas starp viņiem nebija.

-    Vai tu esi pārliecināts? Trauts pārprasīja.

-    Cik vien varu būt, skatoties no šejienes.

Ierunājās Ostins.

-    Paldies! Tagad būtu mūsu kārta iejaukties. Vai mūsu limuzīns ir gatavs?

-     Sagatavots startam.

-     Labi. Ķersimies pie darba.

Divi Meksikas armijas helikopteri pārlidoja pāri vecajām drupām, kur Gameja tika pirmoreiz sagūstīta. Trauts vēlējās, lai viņa NZJA vienības biedri gūtu pilnīgu priekšstatu par Gamejas un Či bēgšanu no sākuma līdz galam. Viņš norādīja lidot pāri krācēm un virzīties tālāk, virs upes lejteces, līdz viņi saskatīja šos līķus.

Zavala nodeva Ostina rīkojumu pilotam. Helikopters palaidelējās virs upes platākās vietas, tad lēnām piezemējās, un no tā korpusa atdalījās liels priekšmets, kas ieslīdēja ūdenī. Zavala ieslēdza atvienotājmehānismu, un helikopters sazvārojās uz augšu, atbrīvojies no smagās kravas, tad palidoja gabalu tālāk, un tā vietu ieņēma otrs, kurā atradās Ostins un Trauts.

Ostins pirmais bija ārā pa durvīm un ātri noslīdēja lejā kuģojamā līdzeklī, kas atgādināja lielu banānveida vannu. Viņš pavirzīja dīvaino laivu zem Trauta, kurš jau rāpās lejup pa virvju kāpnēm.

Nākamā tika nolaista ūdensizturīga soma. Trauts vadīja tās piezemēšanu. Tas nebija viegli, jo bija jācīnās ar rotora radīto gaisa virpuli. Kaut arī viņa cienīgā izturēšanās norādīja uz akadēmisku izglītību un kalsnais augums nepauda spēku, viņš bija uzaudzējis muskuļainus plecus un rokas, pusaudža gados strādādams par zvejnieku, tāpēc bez grūtībām noāķēja saini, un helikopters virzījās nost.

-    Es gan parasti neuzņemu "stopolājus", bet jūs izskatāties godīgs, Ostins pārkliedza dzinēja rūkoņu.

Trauts smaidīja. Lai arī viņš visu laiku uztraucās par Gameju, tomēr jutās laimīgs, ka beidzot kaut ko dara. Viņš paņēma rāciju, kas bija piestiprināta pie jostas, un ierunājās:

-    Paldies, Džo, par limuzīnu!

-     Laipni lūdzu! Bet labāk vispirms izmēģiniet braucamo, un tikai tad sāciet brāzties.

"Limuzīns" bija divvietīga amfībija, viena no mazākajām, kādas ražo. Putuplasta un stiklšķiedras korpuss bija zāles zaļumā; no smailā priekšgala līdz noapaļotajam pakaļgalam bija tikai piecpadsmit pēdas. Amfībija bija aprīkota ar dzenskrūvi un gaisa spilvenu, tāpēc varēja pārvietoties gan pa ūdeni, gan pa zemi, ar derīgo kravu attīstot divdesmit piecu jūdžu ātrumu stundā. Atceroties Ņinas Kirovas pārdzīvojumus ar milzīgo amfībiju, Ostins bija iedomājies, ka "sliktie zēni" nav vienīgie, kas pelnījuši braucienu izklaides laivā. Tā bija paredzēta medniekiem un tiem, kas vēlas nokļūt citādi nepieejamās vietās. Armijas speciālās vienības bija pārveidojušas civilo modeli, pievienojot kronšteinus viegla automāta balstīšanai, starmešus un infrasarkanos nakts uztvērējus.

Ostins iedarbināja divdesmit zirgspēku motoru un juta, ka braucamais paceļas virs ūdens uz gaisa spilvena. Viņš izmēģināja dažus riņķus un cilpas, variējot ātrumu. Juzdams gandarījumu, ka tiek ar to galā, viņš uzticēja braucamo Trautam. Kamēr

Trauts iepazina mazās amfībijas īpašības, Ostins parakņājās viņu somā un izvilka pistoli un divus karabīnes lielumā saīsinātus M-16 automātus. Šaujamais spēja veikt deviņsimt piecdesmit apgriezienus minūtē automātiskā režīmā, turklāt to varēja izmantot par granātmetēju.

Ostins justos labāk, ja nebūtu nemaz jāšauj, taču viņš nebija optimistiski noskaņots. Viņš vairs nesmējās par Pola maskēšanās ietērpu un aizņēmās tādu arī sev, turklāt piesedza savus uzkrītoši baltos matus ar karavīra cepuri.

Nekāda iepriekšēja sagatavošanās viņus nespētu pasargāt no drausmīgās smirdoņas, ko viņi sajuta, tuvojoties peldošajiem līķiem. NZJA vīri samērca upē mutautiņus un aizsēja priekšā deguniem un tikai tad uzdrīkstējās piebraukt klāt. Līķi izskatījās kā piepūsti ar gaisu. Trauts, sakniebis muti, apskatīja tos citu pēc cita.

Pārliecinājies par redzēto, viņš ieslēdza rāciju.

-    Viss kārtībā, Džo. Gamejas te nav.

-     Priecājos dzirdēt, vecīt.

-    Manuprāt, tie ir tie paši, kas pūlējās mūs notriekt no debesīm. Viņš nodrebinājās, atcerēdamies Gamejas tuvumu krācēm.

-    Mēs ātri pārbaudīsim upi līdz lejai. Var gadīties, ka viņa nedaudz tālāk gaida jūs abus kā glābējus.

-     Paldies tev vēlreiz, ka atvēlēji man savu vietu.

-    Ņem par labu, amigo!

Iepriekšējā vakarā viņi bija īsumā apspriedušies, kas brauks līdzi Ostinam. Zavala labprāt to būtu darījis, taču viņš saprata, ka Trautam jābūt klāt, kad tiks atrasta Gameja, dzīva vai mirusi. Turklāt, vadoties pēc gluži praktiskiem apsvērumiem, komandpunktā viņiem bija nepieciešams kāds, kas var runāt spāniski un būt starpnieks ar meksikāņiem.

Pēc mirkļa abi helikopteri pazuda virs koku galotnēm. Ostins pagrieza braucamo pa straumei un iedarbināja. Tas pacēlās virs ūdens un metās uz priekšu, it kā būtu izšauts no katapultas. Ostins bija apjautājies Speciālā dienesta puišiem, vai viņiem ir kaut kas tāds, ar ko var iekļūt šaurās vietās un tikt no tādām ārā, jo apzinājās, ka izlūkošana no augšas gan palīdz īsā laika sprīdi pārskatīt lielu teritoriju, tomēr tik mazs radījums kā cilvēks ir pilnīgi neredzams zem kokiem tropiskajā mežā.

Viņi pārmaiņus vadīja braucamo, saglabājot ātrumu divdesmit jūdzes stundā. Šajā laikā Gameja un Či varētu būt veikuši no krācēm apmēram piecdesmit jūdzes. Ja amfībiju palaistu maksimālajā ātrumā un kuģotu arī pa nakti, viņi šo pašu gabalu nobrauktu pavisam īsā laikā. Trauta vērīgās acis saskatīja saules strēli upes vidū. Viņi piestāja pie mazas saliņas, un Trauts izkāpa ārā. Či bija centies neko neizmest, tomēr viņam bija izkritis brokastu maisījuma ietinamā papīra gabaliņš. Neko neteikdams, Pols iekāpa atpakaļ laivā un rādīja savu atradumu Ostinam, viņš pamāja, parāva droseli un palielināja ātrumu līdz maksimālajam. Laiks sarosīties!

Iesprakšķējās rācija, un atskanēja Zavalas balss.

-     Kurt, kaut kas traks!

-    Mēs dzirdam tevi, Džo. Kas noticis?

-    Es īsti nezinu. Mēs lidojam virs upes jums pa priekšu. Tā griežas uz priekšu un atpakaļ, tad kādu bridi sašaurinās un tek gandrīz vai kanjonā. No Gamejas un Či ne miņas, bet mēs lidojam tālāk, un pēkšņi upe pazūd!

-    Ko tu teici?

-     Upe vienkārši apstājas. Brīdi tā plūst, bet nākamajā tās vairs nav!

-    Kur jūs tagad atrodaties?

-   Mēs pašlaik skatāmies, varbūt atkal to ieraudzīsim. Ja ne, mēs lidosim pret straumi un tiksimies ar jums.

Mazā amfībija turpināja traukties uz priekšu. Arī viņi ievēroja, ka upe kļūst arvien šaurāka, bet krasti arvien stāvāki.

Atkal ieskanējās Zavalas balss.

-    Nav nekā, Kurt. Mums nāksies lidot atpakaļ. Helikopteriem sāk aptrūkties benzīna.

Viņi bija atveduši papildu degvielas krājumus un atstājuši pie drupām; pavisam ātri varētu aizlidot uz turieni, uzpildīties un atgriezties pie upes. Ostins sacīja, ka viņi ar Trautu brauks pa upi, kamēr varēs, un tad satiksies ar helikopteru. Viņi pamāja, kad helikopteri pārlidoja pāri, dodoties pēc degvielas, tad amfībija turpināja savu ceļu.

Viņi bija nonākuši sašaurinājumā un kustējās ar straumes palīdzību vēl ātrāk, bet tad ieraudzīja plakandibeni. Tā bija iestrēguši dūņās blakus krastam. Ostins piebrauca tuvāk, un abi ar Polu izlēca ārā. Laiva bija pilna ar kastēm, un varbūt tieši to svara dēļ straume nespēja to atkal ieraut upē.

-    Ko tu teiksi par to, Pol?

-    Es teiktu, ka viņi nekādā ziņā ar to nav braukuši. Manuprāt, viņi to ir vilkuši saitē. Paskaties, tā ir tik piekrauta, ka šeit nemaz nav vietas, kur apsēsties. Motors ir sacelts uz augšu, aukla nogriezta.

Ostins pavilka tievu gumijas caurulīti.

-   Tev taisnība. Paskaties, motora degvielas padeves caurule pat nav pievienota degvielas tvertnei.

Viņi izstūma laivu tālāk krastā un iekāpa atkal amfībijā. Visai drīz upe beidzās. Ostins ar dzinēja palīdzību raudzījās, lai braucamais nepeldētu prom.

-   Tas ir izskaidrojums, kāpēc upe pazudusi, sacīja Trauts. Nav nekāda noslēpuma. Tā tek zem zemes. Viņš mēģināja sazināties ar Zavalu pa rāciju, bet tas nekādi neizdevās, un viņi nolēma, ka pārraidi traucē augstās klintis. Tad abi nolēma nevilcinādamies doties uz priekšu un lēnām, nolaizdamies no gaisa spilvena, iebrauca alā; Trauts apgaismoja ceļu ar pārnēsājamo starmeti.

Vibrācija un dzenskrūves troksnis satracināja sikspārņus. Viņi spiegdami laidās zemē, it kā būtu nopūsti ar vēja brāzmu, platos spārnus plivinādami, izpletuši asos nagus. Ostins palielināja ātrumu divkārtīgi. Braucamais atkal pacēlās uz gaisa spilvena. Abi vīri sakņupa atvērtajā vadības kabīnē, ar grūtībām saskatīdami ceļu cauri melnajam, šaušalīgajam spietam. Braucamais vairākas reizes atdauzījās pret akmeņainajiem krastiem, tomēr Ostins nesamazināja ātrumu, kamēr vien viņi kustējās uz priekšu.

Beidzot viņi bija laimīgi izkļuvuši cauri.

Ostins palaida dzinēju tukšgaitā, un viņi virzījās uz priekšu, straumes dzīti.

-    Vai ar tevi viss kārtībā? viņš apjautājās.

-     Mani mati varbūt būs tikpat balti kā tavējie, bet citādi viss kārtībā. Braucam tālāk.

Šaurajā noslēgtībā motora troksnis bija neiedomājams, tas vairākkārtīgi atbalsojās no robainajām sienām. Ostinam vienīgi atlika cerēt, ka jebkuri pretinieki, kurus viņi sastaptu, būtu pilnīgi kurli, jo viņu ierašanās bija dzirdama vairāku jūdžu attālumā. Amfībija pārvietojās vienmērīgā ātrumā, uzsizdama viļņus abās pusēs, un pēc neilga brīža nonāca lielajā alā. Viņi aši apriņķoja baseinu, lai nolemtu, kurp doties tālāk, tad ieraudzīja, ka upe atkal beidzas, bet no tās atdalās kanāls.

Kanāls veda līdz mazam muliņam, kas bija apgaismots ar laternu. Viņi piesēja savu braucamo blakus trim laivām un izkāpa ārā. Turēdami ieročus gatavībā, abi devās pa celiņu uz akmeņlauztuvēm. īsu brīdi viņi apstājās, lai ieskatītos kastēs, tad turpināja doties uz priekšu. Tālumā vāri iespīdēja saule.

37 . nodaļa

Ostins apstājās zem izvirzītās arkas un ieklausījās tālumā skanošajā mūzikā. Latīņamerikāņu gabals. Piespiedis muguru pie sienas, viņš virzījās ap stūri, turot gatavībā automātu un pirkstu uz mēlītes, tad pabāza galvu ārā, pārlaida skatienu apkārtnei ap iekraušanas platformu un, nevienu neredzēdams, piesardzīgi izgāja spožajā saules gaismā un pamāja Trautam, lai seko. Ostinam ejot pa priekšu, viņi klusām virzījās pa šauro zemesceļu, turēdamies lapotnes aizsegā.

Tur, kur no galvenā ceļa atzarojās izdangāta iebrauktuve mežā, viņi paslēpās krūmos un pārvietojās četrrāpus paralēli celiņam, tad nogūlās garšļaukus un pierāpoja tuvāk izcirtumam.

Oslins pavirzījās vēl mazliet uz priekšu un lūkojās caur augstajiem zāles stiebriem. Trauts sagrāba viņa plecu, taču Ostins jau pats bija pamanījis matu cekulu smalka sarkanvīna krāsā. Gameja. Viņa bija piesieta pie sagrabējuša furgona pakaļējā bufera. Seja bija vārīta omāra krāsā, no saulē pārcepinātā deguna lobījās āda, krāšņie mati bija taukaini un sapinkājušies, taču visā visumā izskatījās, ka viņai nekas nekaiš. Blakus viņai atradās kāds indiānis, acīmredzot doktors Či. Gamejas acis bija ciet, bet tad viņa tās pavēra un uzmanīgi paraudzījās apkārt, it kā justu abu klātbūtni.

Ostins aši novērtēja situāciju. Mūzika atskanēja no pārnēsājama pastiprinātāja, kas atradās furgonā uz grīdas. Aiz mašīnas sēdēja trīs vīri, aizrāvušies ar kāršu spēli. Viņu ieroči bija nolikti pa rokai, visiem turklāt bija arī pistoles. Ostina skatiens apstājās pie furgona motora, ap kuru rosījās ceturtais vīrs. Arī viņam bija pistole, taču lielākus draudus radīja pret koku atslietais automāts. Ostins pamāja Trautam, ka viņiem jāvirzās atpakaļ. Pols pamāja, saprazdams, ka tas nepieciešams labākai apkārtnes pārredzēšanai, taču viņa seja pauda klaju vilšanos.

Pēc brīža abi atspiedās pret koku un izvērtēja situāciju.

-    Tur ir četri bruņoti vīri, un parasti tie nesagādātu mums nekādas problēmas, Oslins sacīja. Taču Gameja un doktors Či ir tieši uz ugunslīnijas. Un man nepatīk, ka tas ceturtais atrodas atsevišķi no citiem. Viņam pa ķērienam ir automāts, tas var mūs krietni patraucēt. Vai tev ir kāda ideja?

-    Mēs varētu izsaukt papildspēkus, Trauts sacīja, paplikšķinādams pa rāciju, kas piestiprināta pie siksnas. Bet, ja arī viņi ierastos ātri, tas izraisītu lielāku apšaudi un lielāku risku.

-     Es domāju tieši tāpat. Ostins braucīja rugājus uz zoda. Izskatās, ka ar Gameju un Či viss kārtībā, tas nozīmē, ka vismaz pagaidām kāds grib saglabāt viņus dzīvus.

-     Manuprāt, viņi dosies prom, tiklīdz saremontēs to motoru .

-Tas mums tikai palīdzētu. Viņi beigtu spēlēt kārtis, un tie apsargi izkustētos no ugunslīnijas. Varbūt mums radīsies kāda iespēja, kad viņi liks Gameju un Či furgonā. Kad abi būs izolēti, mēs varēsim izdarīt savu gājienu.

-    Ir vēl viena iespēja, — Trauts bilda. Viņiem var piebiedroties papildspēki.

-     Es saprotu, mēs galīgi nezinām, kā situācija var mainīties, arī man tas nepatīk, bet, manuprāt, mēs neko citu nevaram darīt kā vien gaidīt.

Trauts pamāja, negribīgi piekrītot. Viņi atkal pierāpoja pie izcirtuma malas. Joprojām tika spēlētas kārtis, un mehāniķis rosījās ap dzinēju. Ostins priecājās, redzot, ka Gamejai un Či abiem ir acis vaļā, un viņš apspieda dusmu uzplūdu par viņu nožēlojamo stāvokli.

Krietnu laiku pēc tam, kad Ostins jau bija skaidri nolēmis, ka nemūžam vairs negribēs dzirdēt latīņamerikāņu mūziku, mehāniķis izlīda no dzinēja pārsega apakšas, noslaucīja rokas eļļainā lupatā un iekāpa kabīnē. Dzinējs iedarbojās uzreiz, gaisā atskanēja skaļa rūkoņa. No izpūtēja pacēlās sarkanu dūmu mākonis, tieši virsū Gamejai un Či, viņi grozīja galvu uz visām pusēm, veltīgi pūlēdamies izvairīties no izplūdušajām gāzēm.

Kāršu spēle lika pārtraukta. Spēlētāji paķēra savu naudu, uztrausās augšā un, aizlikuši plaukstas priekšā mutei un degunam, gāja prom no furgona. Ostins ar prieku ievēroja, ka tiek aizvākti arī viņu ieroči. Vīri sāka bļaustīties uz mehāniķi, kas bija izlēcis no kabīnes. Ieraudzījis, ka neviens neizrāda sajūsmu par viņa darbu, mehāniķis sagrāba tuvāko vīru aiz apkakles, dusmās pievilka viņu pie furgona un lika ieklausīties motorā. Pārējie apsargi sāka skaļi smieties, beigās smējās visi.

-     Nu ir īstais laiks, Oslins noteica.

Viņi varētu novākt chicleros ar vienu pļāvienu no savām karabīnēm, bet Ostins bija ieradies, lai glābtu, nevis slepkavotu. Viņi abi ar Trautu nevērīgi iesoļoja izcirtumā. Trauts raidīja gaisā šāvienu virkni, bet Ostins uzmanīja chicleros. Viņu mērķis bija iebiedēšana. Šis artilērijas uzlidojums sniedza vēlamo rezultātu. Vismaz daļēji. Trīs apsargi, ieraudzījuši divus iznīcinātājus virzāmies uz viņu pusi, pameta skatienu uz saviem nieka ieročiem, tad atkal uz bargo, baltmataino vīru un viņa milzīgo biedru un metās mežā gluži kā izbiedēti zaķi.

Mehāniķis ielīda kabīnē, ieslēdza ātrumu un uzspieda gāzi. Riepas griežoties iespiedās zemē un izsvieda ārā paralēlas dubļu šaltis. Ierūcoties motoram, furgons sāka braukt ārā no izcirtuma, vilkdams piesietos Gameju un Či pa zemi gluži kā konservu kārbas aiz jaunlaulāto mašīnas. Joprojām pilnā skaļumā skanēja mūzika.

Ostins uzkliedza Polam uzmanīt aizskrējušos chiclerosun, izvilcis savu Bouena revolveri, saņēma to abās rokās un aukstasinīgi tēmēja uz kabīnes aizmuguri. Stobrs izgrūda šāvienu piecas reizes, kabīnes logs sašķīda druskās. Pēdējie šāvieni vairs nebija nepieciešami, jo jau pirmais bija trāpījis pa šofera pakausi.

Furgons pabrauca vēl dažus jardus, it kā būtu noregulēts autopilota režīmā, tad motors noslāpa un tas apstājās. Ostins skrēja pie furgona, taču Trauls viņu pārspēja, ar medību nazi aši pārgrieza Gamejas saites un pacēla sievu uz rokām.

38 . nodaļa

Kembridžā, Masačūsetsas štatā

Pēc nedēļas gar melno dzelzs kalumu žogu, kas apjoza ēnainos Hārvarda universitātes mauriņus, brauca taksometrs un, iegriezies klusā ieliņā ar zālienu gar malām, apstājās pie karaļa Džordža laika stila piecstāvu ķieģeļu celtnes, kas ne visai iederējās starp daudz modernākajiem laboratoriju korpusiem blakus. Zavala izkāpa no taksometra un apskatīja izkārtni, uz kuras bija rakstīts "Pībodija Arheoloģijas un etnoloģijas muzejs". Pagriezies pret Ostinu un Gameju, viņš cieņas pilnā balsī ierunājās:

Tā ir dižena diena Zavalu ģimenei. Mana māte vienmēr sapņoja, ka es varētu doties uz Hārvardu.

-    Tavai mātei ir jāpateicas manam vīram Polam par viņas puisīša veiksmi, Gameja sacīja, bet, lai nu kā, es apsveicu.

-     Paldies! Mana māte arī jums pateicas. Tātad dodamies iekšā svētītajā teritorijā? Zavala sacīja un galanti norādīja ar roku, šis žests pilnībā atbilda viņa stilam.

Tas tiešām bija Trauts, kas bija uzaicinājis savus kolēģus torit uz Kembridžu. Trauts bija ieradies muzejā pa apkārtceļu, kas bija aizsācies Jukatanas džungļos. Pēc atkalredzēšanās ar sievu Trauts un pārējie ar meksikāņu helikopteriem bija devušies atpakaļ uz "Nēreju". Gaidot helikopteru ierašanos, viņi pamatīgāk apskatīja alā noglabātās salaupītās senlietas.

Viņus vadīja Či; virzīdamies no plaukta pie plaukta, viņš skumji šūpoja galvu un paskaidroja, kāda vērtība ir mākslas darbiem un kāds kaitējums nodarīts, izraujot tos no dažādām vietām. Brīdi apstājies aprakstīto akmens paneļu priekšā, Či Zūdījās:

-     Es zinu, ka šie akmeņi glabā sevi kādu svarīgu vēstījumu, taču tie ir nesaudzīgi samesti šeit, tāpēc paies mēneši, varbūt pat gadi, kad mēs to uzzināsim.

Trauts, kopā ar pārējiem lidojot uz "Nēreju", nespēja aizmirst Či vārdus. Gameja tika medicīniski izmeklēta; viņa bija izvārguši, bet visā visumā par veselību nevarēja sūdzēties. Noguldījis sievu īstā guļvietā, kur viņa var arī našķēties ar kambīzē gatavotajiem gardumiem, Pols aizbrauca atpakaļ uz chicleros apmetni, paņemdams līdzi somu ar fotogrāfa piederumiem.

Armija bija ierīkojusi apmetni, lai pasargātu senatnes priekšmetus un noķertu sirotājus. Či bija palicis, lai uzskaitītu sazagtās vērtības. Kad Trauts viņam īsumā pastāstīja, ko iecerējis, profesors jūsmīgi viņu atbalstīja. Trauts veica simtiem digitālo fotouzņēmumu, kuros bija attēloti akmeņi un iegravētie uzraksti. Tad viņš devās uz kuģi, lai tiktos ar Gameju un lidotu mājup. Atgriezies Vašingtonā, Pols ievadīja datus savos datoros.

Būdams dziļūdens ģeologs, Trauts bija apguvis augstā līmenī datorgrafiku savu zemūdens projektu realizācijai. Viņa darbs bija plašāks nekā vienīgi okeāna dibena izpēte ar elektroniskām acīm un ausīm. Viņa noslēpumainie atradumi slāņojumos vai termiskās atverēs bija jāpasniedz tā, lai tos varētu saprast ne tikai zinātņu doktori. Arheoloģijā nu jau sāka izmantot datoru izvērses iespējas, lai attēlā atjaunotu gan senatnīgas pils ēkas, gan skeleta atliekas. Viņš nereti apspriedās ar doktoru Či, kas bija atgriezies Mehiko. Izanalizējis rezultātus, Pols piezvanīja Ostinam un sacīja:

-    Es zinu, tas izklausās traki, bet tas, ko es daru doktoram Či, varētu būt saistīts ar to darbu, pie kā mēs strādājam.

Ostinam nebija vajadzīga pierunāšana. Viņš piezvanīja Ņinai Kirovai un īsumā pastāstīja par Trauta atradumiem un apjautājās, vai viņa varētu sarunāt Polam tikšanos ar kādu maiju kultūras pētnieku. Ņina uzreiz ieteica doktoru Orvilu. Trauts paņēma diskus līdzi uz Kembridžu un sagatavoja tos demonstrēšanai Pibodija muzejā.

Muzeja nelielajā pieņemšanas telpā atradās uzkrītošs eskimosu totēma stabs, groteskās sejas raudzījās lejā uz jauno koledžas darbinieci, kas sēdēja pie rakstāmgalda. Ostins pateica viņu uzvārdus, un sekretāre piezvanīja pa iekšējo telefonu. Parādījās tikpat pievilcīga gide un veda viņus augšup pa metāla kāpnēm garām drūmai sēdoša maiju kaujinieka skulptūrai uz piekto stāvu.

Ejot gide pastāstīja viņiem par Pibodija muzeju.

-    Tas ir viens no vecākajiem antropoloģijas muzejiem pasaulē, viņa sacīja. Dibināts tūkstoš astoņi simti sešdesmit sestajā gadā, izmantojot Džordža Pibodija dāvinājumu simt piecdesmit tūkstošu dolāru vērtībā. Piecstāvu galvenās ēkas celtniecība sākusies tūkstoš astoņi simti septiņdesmit septītajā gadā. Muzejā glabājas piecpadsmit miljoni eksponātu, taču mēs daudzus atdodam atpakaļ, īpaši Tomsona atradumus pie svētās akas Čičenicā, kur tika upurētas jaunavas.

-    Es gan domāju, ka ar jaunavu labāk uzsākt kaut ko citu, nomurmināja Zavala.

Par laimi, gide nedzirdēja šo piezīmi. Viņa virzīja visus uz lekciju zāli. Ņina stāvēja blakus tribīnei un sarunājās ar kādu tievu vīrieti kupliem, rudiem matiem. Ieraugot ienācējus, viņa atplauka smaidā, par prieku Ostinam veltījot viņam īpašu smaidu un pienākot klāt paspiest roku. Ostins juta asinis riņķojam straujāk, kad vien pakavējās ar skatienu pie Ņinas pavedinošajām lūpām un viņas supermodeles auguma formām. Viņš nozvērējās, ka aizvedīs Ņinu tur, kur viņi būs vieni paši, nevis draugu un kolēģu ielenkumā.

Ņina iepazīstināja jaunatnācējus ar doktoru Orvilu. Ostins jau sen bija ielāgojis, ka izskatam nav nozīmes, bet šoreiz viņš nebija pārliecināts. Maiju pētnieks bija tērpies sagumzītā, cieši sapogātā tvīda uzvalkā, lai arī laukā bija silta diena. Viņa vecmodīgā kaklasaite izskatījās kā no lietotu apģērbu veikala un bija notraipīta ar sakaltušām ēdienu atliekām. Maniakālo mirdzumu riekstu krāsas acīs neiedomājami spēcīgi pastiprināja biezie briļļu stikli, tomēr nenoliedzamā inteliģence neļāva neprātam pārāk izvērsties. Ostinam likās, ka šis vīrs kuru katru brīdi var izskatīties pēc karikatūru personāža. Viņš nolēma apcerēt šauro robežlīniju starp ģēniju un psihiski nelīdzsvarotu cilvēku kādu citu reizi.

-     Pols beidz sagatavošanās darbus saviem demonstrējumiem un pēc brīža būs pie mums, paziņoja Ņina.

Atvērās durvis. Gameja bija iedomājusies tūlīt ieraudzīt savu zem aplodas salīkušo vīru, taču viņas mute pavērās pārsteigumā, tad atplauka smaidā. Sniedzot roku mazā auguma trauslajam vīrietim, viņa sacīja:

-    Profesor, bez jūsu mačetes es gandrīz vai jūs nepazinu!

Profesora ārējās pārmaiņas neaprobežojās tikai ar cukurniedru cērtamā naža trūkumu vien. Viņš bija tērpies pēc pasūtījuma šūtā tumšpelēkā "Armani" uzvalkā ar dzeltenu kaklasaiti un jutās tajā tikpat brīvi kā savās zemnieka drēbēs.

Ci klasiskā indiāņa seja bija nekustīga kā statujai, taču tumšajās acīs dzirkstīja uzjautrinājums.

-    Kad esam Romā, jāuzvedas kā romietim, viņš teica, paraustīdams plecus.

-     Brīnišķīgs pārsteigums, profesor! Jūs labi izskatāties, viņa piebilda.

-     Un jūs arī, doktore Gameja.

Pēdējo reizi Gameja bija redzējusi Či, kad viņa rāpās augšā uz helikopteru, bet viņš, stāvot uz zemes, atvadoties māja ar roku. Likās, ka Či nemaz nav nelāgi ietekmējis abu ilgais piedzīvojums. Turpretī Gameja sāka normāli justies tikai tad, kad bija aizbraukusi atpakaļ uz Vašingtonu. Jukatanas svelmainā saule bija atstājusi pēdas uz viņas maigās ādas, par labu nebija nākušas arī konservētās brokastis un negulētās naktis ar uzmācīgiem sapņiem par čūskām.

Kad durvīs parādījās Trauts, lekciju zāle sāka atgādināt modes skati ģenerālštābā. Piemērojoties angliskajai videi, Trauts bija tērpies pseidoangliskā, rūtotā sporta žaketē, kas bija pasūtīta Londonā, lai derētu viņa garajam augumam, nevainojami gludinātās olivkrāsas biksēs un rotājies ar neiztrūkstošo tauriņveida kaklasaiti. Viņš atvainojās par kavēšanos, piegāja pie galda un ieslidināja disketi portatīvajā datorā, kas bija savienots ar projekcijas ekrānu. Aprīkojums bija līdzīgs tam, kādu NZJA birojā lietoja Hairams Jēgers. Ņina apsēdās pie galda, un pārējie NZJA vienības locekļi iekārtojās priekšējās pirmajās rindās gluži kā dedzīgi pirmkursnieki pirmajā mācību dienā.

Orvils atklāja sanāksmi.

-     Pateicos visiem, ka ieradāties. Ņina jums pastāstīs, ka man piemīt neprātīgu apgalvojumu izplatītāja reputācija vietējā presē. Viņa lūpas sašķiebās dīvainā smaidā. Taču man jāatzīst, ka pat manai auglīgajai iztēlei būtu grūti sniegt kaut ko fantastiskāku nekā to, ko jūs tūlīt dzirdēsiet. Un tā bez liekas kņadas es nododu sanāksmes vadību savam cienījamam kolēģim un mīļam draugam doktoram Hosē Či.

Či, salicis rokas aiz muguras, nostājās blakus lektora tribīnei un salīdzinājumā ar to izskatījās pavisam niecīgs.

-     Es gribētu pateikties doktoram Orvilam par šīs sanāksmes organizēšanu un atļauju mums izmantot šis iestādes telpas, kur esmu aizvadījis daudz laimīgu stundu, būdams pēdējā kursa students, sacīja doktors Či, un viņa balss skanēja tik asi kā sausas lapas. Kā jūs zināt, mēs ar doktori Gameju atklājām simtiem nozagtu senlietu. Starp tām bija daži interesanti izgrebti akmens sienu bloki un veidojumi, kuri izgriezti no tempļiem un ēkām un par kuru piederību nekas neliecina; daudzi no tiem ir bojāti. Lai gan man labāk būtu paticis, ja šīs senlietas netraucētas gulētu zemē un tiktu kataloģizētas in situ*, tie, kas tās izraka ārā, negribot ir izdarījuši pakalpojumu kāda jautājuma risināšanā maniem draugiem no NZJA; es sapratu, ka tas ir visai steidzams uzdevums.

Ci pacēla pirkstu, un Trauts piespieda datora taustiņu. Ekrānu aizpildīja no gaisa uzņemta fotogrāfija.

-     Šis ir izlaupītais apgabals, Či sacīja. Uzkalni, kurus redzat, ir paliekas no ēkām, kuras kādreiz bija saceltas ap maiju pilsētas centrālo laukumu. Nākamo, lūdzu!

Ekrānā parādījās cits attēls.

-    Šī ir observatorija. Lūdzu, pievērsiet uzmanību frizēs detaļām. Nākamo! Būvniecība neaprobežojās ar darbiem virs zemes. Šis ir apakšzemes templis. Tā ir tikai viena no īpatnībām, kuru dēļ šis apgabals ir ārkārtīgi neparasts.

Ostins paliecās uz priekšu savā krēslā, it kā censtos iejusties tajā vietā.

-     Kādā ziņā vēl neparasts, doktor Či?

Pamājis uz attēlu, profesors sacīja:

-    Vairākums maiju pilsētu apvieno sevī administratīvos, reliģiskos objektus un dzīvojamo rajonu. Šis centrs pilnībā bija veltīts zinātnei, galvenokārt astronomiskiem pētījumiem. Galu galā maiju zinātne saplūda ar reliģiju, tāpat kā reliģija bija saistīta ar politisko varu. Taču, manuprāt, šeit vairāk nekā parasti nodarbojās ar tīro zinātni. Maiji to sauca par "Debesu zemi". Mūsu pētījumos es to saucu par MTI.

-     Tāpat kā Masačūsetsas Tehnoloģijas institūtu? Zavala pavaicāja. Pasaulslavenais pētnieciskais un izglītojošais inslitūts atradās tikai dažu jūdžu attālumā no viņu pašreizējās atrašanās vietas.

-Jā, Či attrauca, taču šajā gadījumā MTI nozīmē Maiju tehnoloģijas institūts.

Gluži kā estrādes komiķis, Či pagaidīja, kamēr aprimstas smiekli, tad deva vārdu Trautam un apsēdās pie galda.

Pretstatā profesoram Polam bija jānoliecas pie tribines, lai to izmantotu.

-Jau pašā sākumā doktors Či bija pārliecināts, ka attēli un gravējumi apraksta kādu vēstījumu, Trauts ierunājās. Sarežģījumus radīja tas, ka viss bija sajaukts tā, it kā no romāna būtu izplēstas lapas un samaisītas kopā. Patiesību sakot, no vairākiem romāniem, jo tie akmeņi bija no vairākām vietām. Un tas bija vēl grūtāk, jo lapu vietā mums bija smagi akmeņi. Mēs uzņēmām dučiem fotoattēlu un ievadījām datorā, kur tie varētu parādīties pārkārtotā veidā uz ekrāna. Vadījāmies pēc veselā saprāta un uzrakstiem maiju valodā, kurus pārtulkoja doktors Či un doktors Orvils. Tad mēs salikām akmeņus, apmēram tā, kā to dara televīzijas reklāmās. Tas, ko vēsta akmeņi, kā jau doktors Orvils izteicās, ir tiešām dīvains un neticams stāsts.

Trauts atgriezās pie datora un vadības pults, viņa vietā nostājās Orvils.

-     Šos attēlus sagrupēt bija samērā viegli. Mēs gluži vienkārši koncentrējām uzmanību uz attēliem ar laivām, kādas redzējāt pie MTI observatorijas, un no turienes virzījāmies tālāk. Šis ir hronoloģiski pirmais.

Ostins brīdi pētīja dzīvības pilno attēlu.

-    Izskatās pēc spāņu armādas, kas dodas jūrā.

-Jā, spriežot pēc laivu daudzuma, tā noteikti ir flote, nevis tikai kuģu rosīšanās ostā. Darbība ir vētraina, tomēr organizēta. Te var redzēt, kā kuģi sastājas rindā, kā tos iekrauj, tad tie jau stāv ar visu kravu.

Attēlu nomainīja vairākas ainas, parādot floti uz jūras.

-    Te mēs redzam diezgan fantastisku jūras braucienu un visdažādākos ērmotos jūras radījumus, Orvils turpināja. Daudzas šis ainas tikai mazliet atšķiras. Varbūt tas ir māksliniecisks paņēmiens, kā likt izjust laika ritējumu.

-    Vai ir kāds pieturas punkts, cik liels ir šis laika ritējums? Gameja apjautājās.

-    Maiju raksti vēsta, ka brauciens ildzis viena mēneša ciklu, aptuveni trīsdesmit dienas. Maiji ļoti precīzi ievēroja laiku. Šeit ir pēdējais no sērijas. Laivas ieradušās galapunktā. Viņi izkrauj atvesto un tiek sveikti. Savstarpējā attieksme liecina, ka viņi ir pazīstami šis salas iedzīvotājiem. Orvils pagriezās pret Trautu un sacīja: Pienācis laiks, mans draugs, rādīt tavus datora brīnumus.

Trauts pamāja. Mirgojošais datora kursors izvēlējās trīs stāvus no ainas, ierāmēja to sejas baltā ietvarā, tad palielināja tās. Vienā no attēliem bija redzams bārdains vīrs ar ērgļa degunu un konusveida cepuri. Nākamais vīrs bija ar pilnīgām lūpām un cieši pieguļošu micīti vai bruņucepuri; trešais bija ar augstiem vaigu kauliem un izteiksmīgu, spalvām rotātu galvassegu.

Trauts pārvietoja attēlus uz ekrāna kreiso malu, izkārtojot tos citu zem cita. Labajā pusē parādījās trīs jaunas sejas.

-    Izskatās, ka viņi ir atdalīti kopš dzimšanas, Zavala noteica, vērojot blakus saliktos.

-    Līdzība ir visai redzama, vai ne? Orvils piebilda. Atgriezīsimies atkal pie kopējā attēla. Doktore Kirova, jūs esat mūsu jūras arheoloģe, mēs labprāt uzklausītu jūsu viedokli.

Izmantojot lāzera rādītāju, Ņina vispirms iezīmēja vienu kuģi, tad otru.

-    Te mēs būtībā redzam vienu un to pašu kuģi, kas tiek izmantots divējādiem mērķiem. To galvenās iezīmes ir identiskas garš un taisns korpuss ar plakanu dibenu. Klīverkoka nav; virves, ko lieto buru nolaišanai vai pacelšanai, karājas no piestiprinātas rājas. Auklas stiepjas atpakaļ, uz pārkārušos aizmuguri. Trīs klāji. Priekšējais un pakaļējais balsts. Izgrebts priekšgals. Sarkanais norādes punkts brīdi uzkavējās. Te ir divrindu stūres airi. Otrā galā redzama izvirzīta auna galva. Te, gar klāju, redzama vairogu rinda.

-    Tātad tas ir karakuģis? Zavala vaicāja.

-Jā un nē, Ņina atbildēja. Uz augšējā klāja vienam no šiem kuģiem ir vīri ar šķēpiem. Acīmredzot tie ir kareivji vai jūras kājnieki. Priekšgalos ir novērošanas posteņi, atvēlēta vieta daudziem airētājiem. Lāzera rādītājs pārslēdzās uz citu kuģi. Bet šeit klājs ir paredzēts kādai ievērojamai personai. Paskatieties uz šo vīru, kas atgāzies, saulei spīdot. Personālam ir pusmēness zīme uz formas, norādot, ka tas ir admirāļa llagmaņkuģis. Tas, kas aiz muguras karājas, varētu būt kāds rotājums, varbūt krāšņs paklājs, un tas norāda, ka admirālis ir liela autoritāte.

-    Cik garš varētu būt tas kuģis? apjautājās Ostins.

-    Manuprāt, tie bija robežās no simt līdz divsimt pēdām. Varbūt garāki. Tas nozīmē apmēram tūkstoš tonnas.

Orvils pēkšņi pajautāja:

-    Ņina, vai jūs varētu minēt to salīdzinājumu, kuru izmantojāt, runājot ar mums, sauszemes žurkām?

-     Labprāt. Šis kuģis ir daudz garāks nekā septiņpadsmitā gadsimta angļu kuģis, piemēram, "Mayjlower" ietilpība bija vienīgi simt astoņdesmit tonnas.

-    Tātad, pēc jūsu domām, Ņina, Orvils vaicāja, uz ko mēs īsti skatāmies?

Ņina cieši pavērās attēlos, it kā vilcinoties vārdos izpaust to, kas nobriedis prātā. Tad uzvarēja zinātniskā pieeja, un viņa sacīja:

-    Tā kā esmu jūras arheoloģe, man liekas, ka šajā atveidojumā redzamie kuģi izskatās pēc feniķiešu okeāna kuģiem. Piekrītu, tas varētu izklausīties mazliet nenoteikti, tāpēc es vēl īsti neapgalvoju, kamēr nav vairāk pierādījumu.

-    Kāda veida pierādījumi jums būtu vajadzīgi, Ņina? Ostins apjautājās.

-    Pirmkārt, īsts kuģis. Tas, ko mēs zinām par feniķiešu kuģiem, lielākoties ir noskatīts no viņu zīmējumiem uz monētām. Aprakstos ir minēts, ka tie bijuši pat trīssimt pēdu gari. Es pret to izturos visai neticīgi, tomēr pat divreiz īsāks kuģis būtu pietiekami liels tajos laikos.

-     Pietiekami liels, lai šķērsotu Atlantijas okeānu?

-     Neapšaubāmi, Ņina attrauca. Šie kuģi bija daudz lielāki un juras braucieniem vairāk piemēroti nekā daža laba niecigā burulaiva, kas tikusi pāri. Debestiņ, cilvēki taču ir airējuši pāri okeānam zvejas laiviņā! Šis kuģis varētu būt bijis ideāls. Taisnstūrainā bura ceļojumā pa okeānu ir nepārspējama. Ja takelāža ir priekšā un aizmugurē, vienmēr ir iespēja, ka bura var bīstami sagriezties, kliverkoks, vējam mainoties, draudīgi šūpoties pāri galvām. Ar saitēm viņi varēja buru saīsināt vieglā vējiņā. Ķīlis gan nav dziļš, tāpēc iespējama zvalstīšanās, bet airētāji var palīdzēt saglabāt stabilitāti. Kuģis ar trim klājiem kā šis ideālos apstākļos var pieveikt vairāk nekā simt jūdzes dienā.

-    Kas vēl būtu nepieciešams, lai pārliecinātu jūs, ka tas ir feniķiešu kuģis?

-    Es nerunāju par manis pārliecināšanu, es jau esmu pārliecināta. Pol, vai mēs varam atgriezties atpakaļ pie tām sejām? Uz ekrāna atkal parādījās sešas izgrebtās galvas. Lāzera punkts pieskārās bārdainā vīra attēlam, tad pārslēdzās uz viņa "dvīņubrāli". Smailā cepure, kas ir šiem vīriem, ir tieši tāda pati kā feniķiešu jūrniekiem.

-    Un par to nebūtu jābrīnās, iejaucās Orvils, jo attēls pa labi ir no feniķiešu stēlas, kas atrasta netālu no Tunisijas. Tie kungi, kas redzami zemāk, ir identiski ar afrikāniskajam sejām, kas atrastas Laventā, Meksikā. Trešais tips ir no maiju drupām.

-    Es saklausu, ka šeit briest secinājums, bilda Ostins.

Orvils atgāzās savā krēslā un salika pirkstu galus kopā,

izveidojot telts formu.

-     Secinājumu pamatošana, balstoties uz attēlu sakritību, noder pseidozinātniekiem, kas grib uzražot viegli pārdodamu grāmatu, bet tā nav laba arheoloģijā, Orvils sacīja un dziļi ievilka elpu. Izdzirdējuši mani sakām kaut ko tādu, mani kolēģi izvazātu manas atlikušās reputācijas driskas no viena Hārvardas gala līdz otram. Jūras arheoloģija nav mana stiprā puse, tāpēc es nevaru novērtēt Ņinas apgalvojumus. Bet es tiešām redzu to, ka uzraksti uz šiem akmeņiem saliek kopā feniķiešus, afrikāņus un maijus. Turklāt doktors Či un es mēs esam tulkojuši uzrakstus kopā un neatkarīgi viens no otra un vienmēr esam nonākuši pie viena un tā paša rezultāta. Akmeņi vēsta, ka šie kuģi ieradušies maiju zemē, bēgot no kādas nelaimes dzimtajā pusē. Un vēl jo vairāk tie sagaidīti nevis kā svešinieki, bet gan kā veci paziņas.

-    Vai uzrakstos ir minēts gads?

-     Zinot maiju apsēstību ar laika skaitīšanu, es brīnītos, ja tā nebūtu. Kuģi ieradušies simt četrdesmit sestajā gadā pirms Kristus, rēķinot pēc mūsu kalendāra.

Ņina raudzījās attēlā un čukstēja latīniski.

Redzot sev pievērstos visu skatienus, viņa paskaidroja:

-    Tas ir kaut kas tāds, ko iemācās pirmajā latīņu valodas apguves gadā. Delencia est Cartbcigo Kartāga ir jāiznīcina! Katons Vecākais katru savu runu Romas senātā beidza ar šo frāzi. Viņš centās uzkūdīt masas karam pret feniķiešu pilsētu Kartāgu.

-    Tas izdevās, cik es atceros. Kartāga tika iznīcināta, Ostins ieminējās.

-Jā. Simt četrdesmit sestajā gadā pirms Kristus.

-    Tātad šie kuģi varēja būt pilni ar bēgļiem no romiešiem.

-    Gads it kā būtu, Ņina sacīja, neļaudamās pārāk aizrauties ar Ostina teoriju. Es tikai norādīju uz sakritību. Es neizdarīju secinājumu. Man kā zinātniecei būtu bezatbildīgi tā apgalvot, viņa piebilda, tomēr nespēja noslēpt pelēkajās acīs briestošo saviļņojumu.

-     Es saprotu, Ostins turpināja, jūs, zinātnieki, nevarat nākt klajā ar savu teoriju, ja jums nav stingrāki pierādījumi. Taču tas, ko redzēju šodien, mani pārliecināja; uzraksti uz akmeņiem liek saprast, ka senie ceļotāji ieradušies Amerikā ilgi pirms Kolumba. Jūs zināt, ka feniķieši spēja šķērsot okeānu.

-     Es zinu, ka viņi bija pasaules dižākie pētnieki līdz pat piecpadsmitajam sešpadsmitajam gadsimtam. Viņi apbraukāja Āfriku un devās pat līdz Kornvolai Anglijā un Zaļā Raga salām.

Vienā ceļojumā viņi, domājams, pārvadāja tūkstošiem cilvēku sešdesmit kuģos.

-   Nu re, ka man taisnība! Ostins attrauca pārspīlētā augstprātībā .

-    Paga, paga! Neticīgie sacīs, ka šie uzraksti intriģē, bet kā var zināt, vai tie ir autentiski? Pirms vairākiem gadiem uzraksti Brazīlijā vēstīja par feniķiešu ekspedīciju pieci simti trīsdesmit pirmajā gadā pirms Kristus. Vienprātīgi tika nolemts, ka tie ir viltoti. Izklausās neprātīgi, bet jūs redzēsiet, ka būs cilvēki, kas apgalvos, ka senlietu laupītāji varētu būt visu to iegravējuši, lai pārdotu lētticīgiem kolekcionāriem. Protams, jūs varat paziņot, ka Tarsbisb kuģi veikuši braucienus pāri okeānam, tomēr nepieciešami būtiski un pamatoti pierādījumi, lai kādu no zinātniekiem pārliecinātu.

-     Un kā ir ar to astrolabu, kuru jūs abi ar profesoru atradāt?

-    Kurt, pat ar to nepietiktu. Viņi teiktu, ka to atvedis Kortess vai cits spāņu ceļotājs, bet kāds indiānis nozadzis un nobāzis vecā templī. Viss it kā liekas skaidrs, bet nevar apgalvot, iekams neesam pārliecināti, kā tas tur nokļuvis.

-     Vai uzraksti norāda, kas ir vests ar kuģiem?

-     To mēs taupījām kā pašu pēdējo ziņu, Orvils sacīja, iesmējies kā skolaspuika.

-    Ak jā, mēs zinām, kas bija tajā kravā, sacīja Či. Maiju raksti vēsta, ka tur galvenokārt bijis varš, dārglietas, zelts un sudrabs.

Ostins papurināja galvu, it kā cenzdamies kaut ko aptvert.

-Jūs gribat teikt, ka tie kuģi bija pilni ar bagātībām?

Či pamāja.

-    Tas nav bijis parasts tirdzniecības kuģu brauciens, Ostins sacīja, mirdzot zaļajām acīm. Kartāga bija romiešu aplenkumā. Kartāgieši darījuši visu iespējamo, lai tikai romieši netiktu klāt pie viņu valsts bagātībām.

-    Vai ir zināms, kas notika ar tām bagātībām? Zavala jautāja.

-    Diemžēl neviens no šiem grebumiem nevēstī kaut ko vairāk par to, ko redzējāt un kur attēlota kuģu ierašanās, Či sacīja.

Ņina savilka uzacis.

-    Visas šīs runas ir ļoti interesantas, viņa nepacietīgi ieminējās, bet zelta un dārglietu mirdzums nedrīkst mūs atturēt no pūliņiem tikt skaidrībā, kāpēc mana ekspedīcija tika noslepkavota Marokā!

-     Ņinai taisnība, Ostins sacīja. Pievērsīsim uzmanību pavedienam, kas saista šos uzrakstus ar citiem atklājumiem pāri jūrai. Kristofors Kolumbs. Mēs zinām, ka simtiem gadu pēc šo akmeņu izgrebšanas Kolumbs dzirdēja nostāstus par milzu bagātībām. Viņš norādīja uz ekrānu. Varbūt viņš meklēja tieši tās?

-    Es negribu tūlīt apstrīdēt jūsu teorijas, Orvils ierunājās, bet baumas, kuras bija saklausījis Kolumbs, varēja būt par acteku dabiskajām bagātībām. Kā mēs zinām, spāņi to lielo bagātību dabūja vēlāk. Viņš brīdi klusēja. Jūs teicāt, ka Kolumbs kuģoja pa noteiktu maršrutu. Vai būtu jāsaprot, ka viņš vadījās pēc kartes?

-    Ne gluži, Ostins sacīja. Atcerieties to ziņu gabaliņu, ko Ņina lūdza izdrukāt no jūsu failiem?

-    Ā, jā, tas bija raksts par kādu akmens eksponātu.

-    Kolumbs minēja, ka viņu vadījis kāds "runājošs akmens".

-   Tagad atceros. Izgrebtais bloks, ko viņi atrada Itālijā. Tas tika vests ar kuģi bruņotā furgonā. Precīzāk sakot, taisnā ceļā uz Pībodija muzeju.

Ostins sacīja:

-    Tas akmens varētu būt atslēga visai mīklai. Bagātība un slepkavības.

-    Žēl gan, ka mēs nevaram to apskatīt.

-    Kas teica, ka nevaram? NZJA ir iekļuvusi dziļāk un veikusi daudz grūtākus uzdevumus.

-   Ļaujiet man pārliecināties, vai es pareizi sapratu jūsu domu gājienu, Orvils neticīgi ierunājās. Jūs plānojat ienirt vairāk nekā divsimt pēdu dziļumā, iekļūt dievs vien zina cik sagrautā okeāna lainerī, lai izvilktu milzīgu akmens eksponātu no aizslēgta, apbruņota furgona?

Zavala pamirkšķināja Ostinam.

-Ja veicas, mēs to varam paveikt starp brokastīm un pusdienām un vakariņās to nosvinēt.

Hmm… Orvils novilka pasmīnēdams, tad paliecās uz priekšu un parādīja ar pirkstu uz abiem NZJA vīriem. Un runā, ka es esot tas trakais…

39 . nodaļa

Nantaketas sēklī

Miniatūrā zemūdene bija iegremdējusies tikai dažu asu* dziļumā Nantaketas zilzaļajos ūdeņos, un Ostins jau sāka pārdomāt, vai vajadzēja nirt kopā ar Zavalu. Tam gan nebija nekāda sakara ar Zavalas pilotēšanas māku diez vai bija kāds braucamais uz, zem vai virs ūdens, ko Džo nespētu vadīt, bet traucēja viņa dziedāšana. Kad pacēlājs ar divvietīgo zemūdeni atrāvās no klāja un virzījās uz ūdens pusi, Zavala nerimās atkārtot "Yellow Submarine" spāņu variantu.

Ostins ieklieda mikrofonā:

-    Vai tu maz zini vēl kādu dziesmu?

-     Es izpildu klausītāju vēlēšanos.

-    Kā būtu, ja tu uzdziedātu "Far Far Away?".

Austiņās ieskanējās Zavalas klusie smiekli.

-     Ha, es to neesmu dzirdējis, kopš biju puišelis.

-    Ārkārtējos apstākļos jāpieņem ārkārtēji mēri.

-    Varu jau. Tomēr tā izklausās labāk ar ģitāru. Uz kurieni tu gribi doties, amigo?

-    Kā būtu, ja sākumā mēs laistos uz leju?

' Jūras ass 1,82 m.

Zavalas piekrītošais mājiens bija redzams pa novērošanas lodziņu, las bija tik tuvu, ka Ostins būtu varējis pasniegties un uzsist kolēģim pa plecu, ja vien viņus nešķirtu organiskais stikls, kas apjoza galvas. Vienādie kupoli atradās minizemūdenes priekšgalā, izvirzīti mazliet slīpi no plakanās zaļās keramikas virsmas gluži kā izspiedušās vardes acis.

'Deep Flight II" atšķīrās no parastajām okeāna dziļūdens zemūdenēm un batiskafiem, kas ar savu apaļo un biezo vidu nereti līdzinājās resnam vīram; tā vairāk atgādināja kādu futūristisku iznīcinātājlidmašīnu, nevis zemūdens braucamo. Tās fizelāža bija taisnstūraina un plakana, priekšējā un aizmugurējā mala sašaurināta, veidojot trapeci. Sāni slējās perpendikulāri plakanajam augšgalam un pamatnei, veidojot asus stūrus. Spārni bija īsi un taisnstūraini, aprīkoti ar gaismas signālu. Aiz spārniem un novērošanas kupoliem pacēlās dzenskrūves lāpstiņas, priekšā bija novietotas divas manipulatora sviras un kustīgs starmetis.

Atšķirībā no ierastajām zemūdenēm, kur braucēji sēž taisni kā pie galda, Ostins un Zavala gulēja uz vēdera, gluži kā sfinksas, uz priekšu pavērstām sejām, piesprādzēti pie augumam atbilstošiem iedobumiem, elkoņus atspiežot pret polsterētiem paliktņiem. Zavala vadīja zemūdeni, Ostins aprūpēja citas sistēmas apgaismojumu, video un manipulatoru. Viņš raudzījās arī uz digitālo displeju, kur bija kompass, spidometrs, dziļuma mērītājs, gaisa kondicionētājs, stroboskops un hidroakustiskā aparatūra. Zemūdene spēja veikli pārvietoties un ienirt, ja noregulēja tās augstuma stūri, kas atradās pakaļgalā tāpat kā lidmašīnām.

Abu vīriešu ķermeņi bija pacelti par trīsdesmit grādiem, lai pielīdzinātu dabiskajam stāvoklim, kāds ir peldot. Šādā novietojumā arī spēja nolaišanās vai pacelšanās likās mazāk bīstama. Telpa bija pietiekami liela Ostina sešas pēdas un vienu collu garajam augumam, taču visai ierobežoja viņa platos plecus. Tomēr viņam nācās atzīt, ka pat Zavalas serenādes pavadībā ir patīkami doties izlūkot nogrimušu okeāna laineri.

Vraks bija iezīmēts ar sarkanu lodveida boju. Zavala, virzoties uz leju, vadīja zemūdeni lēnām apkārt bojas saitei, kas stiepās simt astoņdesmit pēdas no virsmas līdz ķēdei, kura piestiprināta pie trešā kreisās puses glābšanas laivu celtņa. Normāla nolaišanās līdz vraka augstākajai daļai aizņēma trīs līdz četras minūtes; attīstot savu piecu mezglu ātrumu, minizemūclene varētu paveikt šo ceļu daudz īsākā laikā, bet Ostins gribēja pierast pie vides, kurā viņi darbosies. Viņš sacīja Zavalam, lai nolaiž lēnām līdz apakšai.

Palielinoties dziļumam, ūdens filtrēja saules gaismu, kas staroja no virsmas. Vispirms izgaisa sarkanās joslas, pēc tam pamazām pilns spektrs. Piecu asu dziļumā bija zudušas visas krāsas, palikusi tikai auksti zilzaļā. Zemūdene laidās arvien zemāk, cauri siltākajiem slāņiem, kur varēja redzēt augu valsts daļas; it kā atlīdzinot par nedabisko tumsu, ūdens bija kļuvis dzidrs kā kristāls. Zemūdene laiski piezemējās, apriņķojot ap bojas enkura saiti. Uz bālajām smiltīm rēgojās milzīga, tumša masa, neko citu vairs nevarēja saskatīt.

Lieliskās redzamības dēļ zemūdene bija slīdējusi lejā bez apgaismojuma. Simt divdesmit pēdu dziļumā Zavala bija pamainījis trajektoriju nedaudz horizontālākā virzienā, samazinājis ātrumu un ieslēdzis apakšdaļas apgaismojumu. Kuģis gulēja uz sāniem. Plašais gaismas loks pārvērta korpusa daļu, kas bija zem viņiem, tagad tas izskatījās nevis melns, bet gan līķa pelēcīgi zaļgans; vietām tas bija noraibināts ar slimīgiem dzelteniem un rūsainiem plankumiem, kas atgādināja sakaltušas asinis. Miljoniem jūras anemoņu veidotais apaugums stiepās tālāk, tumšajā valstībā aiz gaismas loka.

Ostinam bija grūti iedomāties, ka šis mirušais milzenis reiz bijis viens no ātrākajiem un skaistākajiem pasaules kuģiem. Ir iespējams stāvēt pie nama, kas ir tikpat augsts, cik "Andrea Doria"reiz bija gara, neizjūtot godbijību. Taču, ja šis septiņsimt pēdu augstais debesskrāpis ir pagriezts horizontāli un novietots tukšā, līdzenā vietā, tā milzu apmēri liek aizrauties elpai.

Guļot uz labajiem sāniem un noslēpjot "Stockholm" asā priekšgala izrauto liktenīgo caurumu, kuģis izskatījās kā drausmīgs jūras nezvērs, kas nolicies atpūsties, aizmidzis un tagad to pārņēmusi jūra. Minizemūdenē ieslēdzās videokamera, un tā virzījās uz kuģa pakaļgalu, turoties nelielā attālumā virs iluminatoru rindas. Līdzās milzīgajam korpusam zemūdene izskatījās kā niecigs vēžveidīgais blakus valim. Pie sešpadsmit tonnu smagās kreisās puses dzenskrūves Zavala asi pagriezās un brauca pāri asi skaidriem melniem četrstūriem, kas reiz bija kalpojuši par logiem augšējā klājā. Tiekot pāri kuģa korpusam, viņš nolaida zemūdeni divsimt pēdu dziļumā un pagrieza to atpakaļ pret priekšgalu, paralēli iepriekšējam braucienam. Pa kreisi, veidojot deviņdesmit pēdu augstu vertikālu sienu, rindojās daudzie klāji. Viņi brauca garām trim peldbaseiniem, kas reiz bija veldzējuši pasažierus atkarībā no viņu biļetes cenas transatlantiskajā pārbraucienā; traucās garām glābšanas laivu klājam, kuru pacēlāji nestrādāja labāk kā toreiz, 1956. gadā.

Uz āķveidīgajiem pacēlājiem bija aizķērušies dučiem zvejas tīklu, tie sedza klājus kā iespaidīgi līķauti milzīgu katafalku. Tiklus savukārt klāja mūžsenu jūras augu mantija. Daži tīkli, kas savu boju dēļ atradās nedaudz tālāk no vraka, joprojām gūstīja zivis no lielo pollaku un mencu bara, kuras traucās garām bīstami tuvu. Ievērojot tīklā aizķērušās sapelējušās atliekas, Zavala izgudrēm vadīja zemūdeni tālāk no joprojām bīstamajiem tīkliem.

Kuģa košais sarkanbaltais dūmenis bija nokritis, atstājot plašu, kvadrātveida šahtu līdz pat mašīntelpai. Citās atverēs rēgojās vaļējie kāpņu telpu dobumi. Virsbūve bija nolobījusies un gulēja jūras dibenā atlieku izjūkošajā mudžeklī. Zaudējis savu atšķirīgo dūmeni un virsbūvi, kuģis vairāk izskatījās pēc baržas. Tomēr, braucot garām stūresmājas atliekām, uz priekšējā klāja viņi ieraudzīja neskartu masivo vinčas mehānismu un sāka apjaust, ka tas bijis milzum liels pasažieru kuģis. Likās neticami, ka tik liels kuģis jebkad varētu nogrimt, bet tad Ostins sev atgādināja, ka tieši tāpat mēdza sacīt par "Titanic".

Viņi bija izturējušies ar godpilnu cieņu, gluži kā pavadītāji bērēs, bet tad Ostins pārtrauca klusumu.

-     Redzi, kas paliek no trīsdesmit miljoniem dolāru, dažus gadu desmitus noguļot jūras dibenā.

-    Velnišķīga nauda samaksāta, lai dabūtu tādu milzīgi lielu zivju ķeramo, Zavala piebilda.

-    Un tas ir tikai par korpusu. Es nemaz neskaitu tos miljonus, kas izdoti par iekārtojumu, mākslas darbiem un četrsimt tonnām kravas. Itālijas jūrniecības lepnums.

-    Es nevaru to saprast, Zavala sacīja. Zinu tikai to, ka bijusi bieza migla, taču abiem šiem kuģiem bija radari un novērošanas sistēma. Kā tas varēja gadīties, ka miljoniem kvadrātjūdžu okeāna plašumos tie atradās vienā vietā vienā un tajā pašā laikā?

-     Laikam jau sagadīšanās.

-    Tas nebūtu izdevies labāk, ja sadursme būtu iepriekš izplānota.

-    Gāja bojā piecdesmit divi cilvēki. Divdesmit deviņu tūkstošu tonnu laineris guļ okeāna dzelmē. "Stockholm" pamatīgi cietis. Kravā zaudēti miljoni. Tas bijis plānots.

-    Manuprāt, tu gribi teikt, ka tas ir viens no neatminētajiem jūras noslēpumiem.

-    Vai tev ir kas labāks sakāms?

-    Nav nekā jēdzīga, viņš atbildēja nopūzdamies, to varēja sadzirdēt caur mikrofonu. Uz kurieni tagad?

-    Aizbrauksim paskatīties uz Gimbela caurumu, Ostins ieteica.

Minizemūdene graciozi apgriezās un devās atpakaļ uz priekšgalu, tad lēnām apbrauca apkārt aptuveni līdz pusei kreisās puses garuma, nonākot pie robaina četrstūraina atvēruma.

Gimbela caurums.

Astoņas reiz divdesmit pēdas lielais caurums bija palicis mantojumā no Pītera Gimbela darbības. Nepilnas divdesmit astoņas stundas pēc kuģa nogrimšanas Gimbels un vēl viens fotogrāfs, vārdā Džozefs Fokss, ienira līdz tam un aizvadīja trīspadsmit minūtes, pētot vraku. Tas bija Gitnbela aizrautības sākums. 1981. gadā viņš vadīja ekspedīciju, kas izmantoja ūdenslīdēja kupolu un niršanai nepieciešamo tehniku. Ūdenslīdēji izgrieza ārā ieejas durvis pirmās klases atpūtas zālē, lai dabūtu seifu, par kuru bija teikts, ka tajā esot vērtslietas miljona dolāru vērtībā. Ar lielu pompu seifs tika atvērts televīzijas kameru priekšā, taču izrādījās, ka tajā ir tikai daži simti dolāru.

-    Izskatās kā šķūņa durvis, Zavala izmeta.

-     Lai atvērtu šīs "šķūņa durvis" ar magnija stieņiem, bija vajadzīgas divas nedēļas, Ostins sacīja. Mūsu rīcībā nav tik daudz.

-   Varbūt vieglāk būtu, ja paceltu visu augšā. Ja NZJA varētu uzcelt "Titāniku", "Doria" būtu tīrais nieks.

-    Tu neesi vienīgais, kas to iesaka. Shēmas, kā to paveikt, ir iesniegtas kaudzēm. Ar saspiestu gaisu. Ar hēlija baloniem. Ar kesonu. Ar plastmasas burbuļiem. Pat ar pingponga bumbām!

-Tam ar tām pingponga bumbām nu gan ir iekšas! Zavala iesvilpās.

Ostins noņurdēja neizpratnē par spānisko divējādo uztveri.

-    Neskaitot šo viltīgo novērojumu, ko tu domā?

-    Manuprāt, mēs esam izdarījuši to, kas tagad bija jādara.

-    Tā ir. Brauksim augšā un raudzīsim, ko citi saka.

Zavala piekrītot pacēla īkšķus, ieslēdza motoru un pacēla

zemūdenes purngalu augšā. Kamēr viņi aši virzījās augšup, Ostins noraudzījās uz pelēko spoku, kas pamazām izzuda tumsā. Kaut kur tā milzīgajā korpusā slēpās ērmoto slepkavību izskaidrojuma atslēga. Viņš pārtrauca savas drūmās domas, kad Zavala aizrautīgi uzsāka spāņu dziesmu "Octopus's Garden". Ostins pateicās veiksmei, ka ceļojums ir īss.

"Deep Flight"izrāvās virs ūdens, uzšaujot gaisā putu vērpeli. Pa novērošanas logiem, no kuriem tecēja ūdens, aptuveni simt pēdu attālumā bija saskatāms kuģis ar pelēku korpusu un baltu virsbūvi. Minizemūdene, tāpat kā grundulis, bija veikla zem ūdens, virs ūdens tās plakanā uzbūve bija ļoti uzņēmīga pret viļņošanos, tā šūpojās vieglā vēja radītajos ņirbu vilnīšos. Ostinam parasti nepiemetās jūras slimība, taču viņš sāka justies nelāgi un priecājās, ka attālums starp viņiem un kuģi strauji sarūk, tam tuvojoties.

"Monkftsh "uzbūve bija tipiska glābšanas vai pētniecības kuģiem, kuru galvenā funkcija ir kalpot par platformu, uz kuras novietot, pieķēdēt vai pārvadāt dažādus instrumentus un braucamos. Tam bija strups priekšgals kā velkonim un augsts priekšgala kubriks, bet lielākā daļa no sešdesmit piecu pēdu garuma bija vaļējs klājs. Katrā klāja pusē atradās celtņi. Divi ūdenslīdēju tērpos ģērbušies vīri nogrūda pa slīpu trapu kuģa pakaļgalā līdz ūdenim piepūšamo laivu, ielēca tajā un devās pāri viļņiem uz minizemūdeni. Kamēr viens vīrs vadīja stūres sviru, otrs piestiprināja pamatīgu āķi pie zemūdenes priekšgala.

Aukla stiepās līdz klāja vinčai, kas pievilka minizemūdeni tuvāk, laiva to virzīja uz kuģa labo sānu. Iedarbojās pacēlājs un nolaida takelāžu, ko vīri uz piepūšamās laivas piestiprināja zemūdenei. Kabelis nostiepās, un pilošā zemūdene kopā ar tās pasažieriem tika izcelta no jūras, pārnesta pāri klājam un uzlikta uz tērauda sastatnēm. Darbība tika veikta ar šveiciešu pulksteņa precizitāti, un tieši to Ostins bija gaidījis no tēva kuģa.

Pēc intriģējošās sanāksmes Pībodija muzejā Ostins bija piezvanījis Rudijam Gannam, lai informētu un palūgtu sagādāt kādu izcēlāju kuģi. NZJA tādu bija dučiem, un tie bija iesaistīti plaša mēroga darbībās. Taču Ganns paskaidroja, ka tieši tā ir problēma aģentūras kuģi izmētāti pa visu pasauli, un vairākums no tiem pārvadā zinātniekus, kas ilgi gaidījuši savu kārtu, lai tiktu ekspedīcijā. Tuvākais kuģis bija "Nērejs", kas joprojām atradās Meksikā. Ostins sacīja, ka viņam nav nepieciešams pilnībā aprīkots izcēlājkuģis, bet Ganns paziņoja, ka viņš var sadabūt kaut ko ne agrāk kā pēc nedēļas. Ostins pieteica rezervēt kādu un nolika klausuli. Pēc brīža viņš atkal ķērās pie telefona.

Klausulē atskanēja balss, kas atgādināja lāča noklepošanos mežā. Ostins izklāstīja tēvam savu vajadzību.

-    Ha! vecais virs ierēcās. Jēziņ mīļais, un man likās, ka NZJA ir vairāk kuģu nekā ASV kara flotei! Vai tad admirālis nevar tev atlicināt kādu kuģeli no savas flotes?

Ostins ļāva tēvam izbaudīt šo tīksmi.

-    Ne tad, kad man ir nepieciešams. Man tiešām vajadzētu izmantot tavu palīdzību, tēt.

-    I Imra… Palīdzībai klāt ir cenas zīmīte, puisīt, vecais vīrs viltīgi piebilda.

-    Tēt, NZJA tev apmaksās visus izdevumus.

-    Kaķim zem astes tā nauda! viņš noņurdēja. Mans grāmatvedis atradīs veidu, kā to pierakstīt pie labdarības dāvinājumiem, ja vien nebūs jau pirms tam nokļuvis ķurķī. Ja es tev sagādāšu kaut ko peldošu, vai tas nozīmē, ka tu beigsi ņemties ar tām muļķībām, kur Sendekers tevi ir iepinis, lai nokļūtu atpakaļ šeit, kamēr es neesmu tik vecs, ka vairs nepazīstu tevi?

-     Nevaru neko apsolīt. Ceru, ka tā būs.

-    Hmm… Atrast tev kuģi nav tik viegli kā pamāt taksim, tu jau zini. Paskatīšos, ko varu darīt. Viņš nolika klausuli.

Ostins viegli iesmējās. Viņa tēvs ļoti labi zināja, tieši kur atrodas viņa kuģi un ar ko nodarbojas, pat mazākās airu laivas. Tētis gribēja, lai dēls drusciņ pamokās. Ostins nebrīnījās, ka telefons iezvanījās jau pēc dažām minūtēm.

-    Tev ir laimējies, ierunājās piesmakusī balss. Dabūju vienu vecu šalandu. Mums viens izcēlājkuģis strādā kara flotes uzdevumā netālu no Ņūdžersijas. Nav jau tāds kā jūsu lielie pētniecības kuģi, bet būs pietiekami labs. Rīt ieies Nantaketas ostā un gaidīs jūs.

-     Paldies, tēt, es tiešām atzinīgi to novērtēju.

-     Man bija jāpielabinās kapteinim, un es šajā pasākumā zaudēšu naudu, viņš sacīja, ierunādamies maigāk, bet laikam ir vērts atkal ieraudzīt dēlu sava mūža nogalē.

Ir nu gan aktieris, Ostins nodomāja. Viņa tēvs vēl var turēt līdzi karstgalvjiem. Ostins, vecākais, bija izpildījis savu solījumu nākamajā dienā kuģis bija ieradies Nantaketā. "Monkfish" diez vai varēja nosaukt par vecu šalandu. Patiesībā tas bija nepilnus divus gadus vecs vidēja lieluma izcēlājkuģis. Papildieguvums bija tā kapteinis Džons Makgintijs, spēcīgs īrs no Dienvidbostonas ar vējā aprautu sārtu seju. Pirms vairākiem gadiem kapteinis bija ieniris līdz "Andrea Doria"un labprāt ķērās atkal pie šā darba.

Kad Ostins ņēma ārā kaseti no minizemūdenes videokameras, pie viņa pienāca Makgintijs.

-    Nu, neturiet mani neziņā! Viņa balsi bija jaušams saviļņojums. Kā tad izskatās vecais zēns?

-    Atbilstoši savam vecumam, bet jūs pats varēsiet redzēt. Ostins pasniedza kaseti. Kapteinis pameta skatienu uz minizemūdeni un iespurcās. Tas nu gan ir baigais dampis! Aizvedis Ostinu un Zavalu uz savu kabinetu, viņš apsēdināja abus mīkstos krēslos, piedāvāja stipros dzērienus un tad ielika kaseti savā videomagnetofonā. Makgintijs sēdēja neparasti klusu un rūpīgi vēroja visu, kad pāri ekrānam pletās atkailinātais korpuss. Kad lente bija beigusies, viņš piespieda atkārtošanas taustiņu.

-Jūs, zēni, esat labi pastrādājuši. Kuģis izskatās apmēram tāds pats kā tad, kad es biju tur pēdējo reizi astoņdesmit septītajā. Tagad vienīgi tur ir vairāk zvejas tīklu. Un, kā jau jūs teicāt, viņš nopūlās, arvien vairāk nodilst ap malām. Sarežģītākā daļa ir tā, ko jūs nevarat redzēt. Esmu dzirdējis, ka iekšējās starpsienas esot satrunējušas. Pēc neilga laika viss sabruks pals no sevis.

-     Vai varat mums pastāstīt, kas mūs tur, apakšā, sagaida?

-     Pacentīšos. Gribat vēl? Negaidot atbildi, kapteinis ielēja katrā glāzē divkāršu brendija devu, iemeta pāris ledus gabaliņu, iemalkoja un stingi raudzījās tukšajā televizora ekrānā. Ir kaut kas, ko jūs nedrīkstat aizmirst. "Doria" varbūt izskatās labi, pat ar visiem tiem mēsliem uz korpusa, tomēr tas ir slepkava. Ne par velti lo sauc par nirēju Everestu. Tas nav nogalinājis tik daudzus kā Everests, apmēram desmit, kā es pēdējo reizi saskaitīju, taču puiši, kas sasniedz kuģi, grib uzdzīt sev to pašu briesmu radīto adrenalīna devu, ko dabū alpīnisti.

-    Katram vrakam ir savas īpatnības, Ostins sacīja. Kur slēpjas bīstamākās vietas šajā kuģī?

-    Nu… vecajam zēnam ir visādas viltības. Vispirms jau tas dziļums. Dekompresija divas stundas. Vajadzīgs siltais tērps, jo tur ir auksts. Haizivis nāk baroties ar zivīm. Lielākoties zilās. It kā nav bīstamas, bet, kad spiediena mazināšanai karāsieties pie enkura auklas, uzmanieties, lai kāda tuvredzīga haizivs jūs nenotur par treknu pollaku.

-    Kad es sāku nirt, tēvs man pieteica atcerēties, ka ūdenī cilvēks vairs nav galvenā dzīvā būtne, Ostins sacīja.

Makgintijs piekrītoši noņurdēja.

-   Tomēr neviena no minētajām nebūs starp galvenajām problēmām. Vienmēr gadās kāda viltīga straume. Tā var būt visu laiku, kamēr nonāk līdz lejai, var pat būt vilkme cauri kuģim. Dažreiz liekas, ka tā novirza uz labo pusi no enkura auklas.

-    Es jutu, ka tā grūsta minizemūdeni, Zavala sacīja.

Makgintijs pamāja.

-     Un jūs pārliecinājāties, kāda ir redzamība.

-   Šodien varēja tīri labi redzēt. Mēs atradām vraku bez mūsu gaismas, Ostins sacīja.

-Jums laimējās. Spīdēja saule, jūra bija samērā mierīga. Ja diena ir apmākusies vai miglaina, jūs varat praktiski atrasties uz vraka, to neredzot. Tomēr to nekā nevar salīdzināt ar to, kas notiek iekšpusē, tur valda melna tumsa. Pieskarieties tikai, un jūs apņems tāds mākonis, ka jūsu gaisma netiks tam cauri. Un tad ir ļoti viegli apjukt un apmaldīties. Tomēr vislielāko problēmu rada sapīšanās. Visi tie vadi un kabeļi, kas karājas no griestiem, var tiešām radīt sarežģījumus ne pa jokam. Tas ir, ja jūs tiksiet garām daudzajiem tīkliem un auklām, kas noklājuši korpusu, un šķiedrām no laivām. Tīkli nav redzami. Jūs to uzzināsiet tikai tad, kad tie būs sagrābuši jūsu rezervuārus. Ar elpošanas aparātu jūsu rīcībā ir, ilgākais, divdesmit minūtes, lai izkļūtu ārā no nepatikšanām.

-    Tas nav ilgs laiks tik milzīga kuģa izpētei.

-    Un tas ir viens no iemesliem, kāpēc tādi pasākumi ir bīstami. Puiši grib trauku vai šķīvi ar itālisku rotājumu. Padomājiet, viņi ir veltījuši tik daudz laika mācībām un iztērējuši naudu, lai tiktu līdz šejienei, bet tad aizmirstas. Viņi ātri nogurst, it īpaši tad, ja nākas cīnīties ar straumi un ir grūtības ar elpošanas aparātiem. Pieļauj kļūdas. Apmaldās. Aizmirst plānu, kāds bijis prātā. Visam aprīkojumam jāstrādā nevainojami. Kāds puisis nomira, jo viņa rezervuārā bija nepareizs elpojamais maisījums. Iepriekšējo reizi nirstot, man bija pieci baloni, smaguma josta, gaismekļi, naži. Kopumā ar mani divi simti divdesmit astoņas mārciņas. Lai gūtu vajadzīgo pieredzi ieniršanā kuģa iekšpusē, jātrenējas vai visu mūžu. Un pat tad var itin viegli apmaldīties. Kuģis guļ uz sāniem, līdz ar to klāji un grīdas ir saslējušies augšā, klāju atdalījumi ir vertikāli.

-    Izskatās, ka mums ir īstā vieta uz "Andrea Doria", vai ne, Džo?

-    Ja vien tur bārā joprojām piedāvā tekilu.

Makgintijs sarauca pieri. Parasti tāda dižmanība pirms ieniršanas pie "Andrea Doria" izrādījās kā vienvirziena biļete uz nokļūšanu līķa maisā. Taču par šiem diviem viņš gluži tā nedomāja. Lielais vīrs ar sirmajiem matiem, kas nepavisam nesaskanēja ar gludo seju, un tumšmatis ar pavedēja acīm un maigo, kluso balsi viņi abi izstaroja neparastu pārliecību par saviem spēkiem. Kapteiņa raižpilnā izteiksme nozuda, un viņš uzsmaidīja kā vecs medību suns. Nē, viņš nudien nebrīnītos, ja šie abi dotos uz "Doria" pirmās klases bāru un pasūtītu kādu dzērienu no rēga bārmeņa.

-     Kapteini, Ostins iejautājās, kāds laiks gaidāms?

-Te, seklumā, laiks sācis ellīgi niķoties. Vienu dienu rāms,

nākamajā gaudo vētra. Migla te ir bēdīgi slavena. Puiši, kas bija toreiz uz "Doria" un "Stockbolm", varētu pastāstīt, cik tā var būt bieza. Tagad pūš dienvidaustrenis, bet tas sagriezīsies vairāk uz rietumiem, un, manuprāt, jūra būs rāma. Nezinu gan, cik dienu tas turpināsies.

-   Tas nekas, mums tik un tā šis darbs diezgan ātri jāpaveic, Ostins sacīja, mūsu rīcībā nav vairākas dienas.

Makgintijs pasmaidīja. Ir nu gan sasodīti pašapzinīgi!

-    Tad jau redzēsim. Un tomēr man jāatzīst, ka jums, puiši, drosmes netrūkst. Vai tiešām jūs meklējat kādu bruņotu furgonu kravas nodalījumā? Tur nu gan būs darbiņš. It īpaši, ja jūs nepārzināt to vraku. Viņš nogrozīja galvu. Kaut es jums varētu palīdzēt, bet manas nirēja dienas ir beigušās. Jūs varētu izmantot kādu pavadoni.

Ostins caur iluminatoru ieraudzīja parādāmies zilu korpusu. Uz tā priekšgala bija uzkrāsots uzraksts "MAIRA".

-    Atvainojiet, kapteini, viņš sacīja, manuprāt, mūsu pavadonis ir jau ieradies.

40 . nodaļa

Džordžtaunā, Vašingtonas apgabalā

-    Gameja, vai tev ir kāda brīva minūte? Trauts uzsauca no kabineta. Viņš bija noliecies pie datora un cieši raudzījās uz palielināto ekrānu, ko izmantoja grafisku attēlu iegūšanai saviem zemūdens projektiem.

-   Jā-a, Gameja klusu atbildēja no blakusistabas. Viņa gulēja uz muguras, kā jogs transā balansēdama horizontālā stāvoklī uz šaura sastatņu dēļa, kas bija atbalstīts uz divām redeļu kāpnēm. Viņa un Pols Džordžtaunā pastāvīgi pārveidoja savas ķieģeļu mājas interjeru. Rudijs Ganns bija piekodinājis dažas dienas atpūsties un tikai tad sniegt ziņojumu NZJA birojā, taču, tiklīdz viņa ieradās mājās, uzreiz ķērās pie darba, ko bija pametusi nepabeigtu, un sāka vasarīgajā istabā uz griestiem krāsot ziedu vītnes, kas izskatījās kā dabiskas.

Gameja ienāca kabinetā, tērpusies vecos džinsos un darba blūzē un slaucīja rokas lupatā. Tumši rudie mati bija pabāzti zem baltas cepurītes, seja nošļakstīta ar zaļiem un sarkaniem traipiem, tikai ādu ap acīm bija pasargājušas aizsargbrilles, un kopumā seja izskatījās smieklīga.

-     Tu izskaties kā uz Džeksona Poloka gleznas, Trauts ieminējās.

Viņa notrausa piku sarkanās krāsas no vaiga.

-     Es nekādi nevaru saprast, kā Mikelandželo nokrāsoja griestus Siksta kapelā. Es strādāju tikai stundu, bet jau tagad man roka pagalam nogurusi.

Trauts pavērās augšup, it kā pāri brillēm, kuru viņam nebija, un atplauka smaidā.

-    Kas tas par plēsīgu smaidu? Gameja piesardzīgi apjautājās.

Viņš aplika roku ap sievas slaido vidukli un piekļāva viņu tuvāk. Kopš atgriešanās mājās viņš izmantoja ikvienu izdevību, lai viņai pieskartos, it kā baidītos, ka viņa atkal varētu noklīst džungļos. Dienas, kad viņa bija pazudusi, Polam bija gluži kā murgs, taču viņš savas atturīgās audzināšanas dēļ nekad neatļāvās to skaļi pateikt.

-    Vienkārši iedomājos, cik tu seksīgi izskaties ar tiem krāsu plankumiem uz sejas.

Gameja maigi sabužināja viņa matus un novilka tos pāri pierei.

-Jūs, izvirtuļi, tiešām zināt, kā mīlīgi sarunāties ar meičām. Viņas skatiens apstājās pie attēliem uz ekrāna. Vai tu mani tāpēc sauci?

-    Un tas ir viss, ko es saņemu par kvēlu romantisku gājienu… Pols norādīja uz ekrānu. Jā. Pasaki man, ko tu tur saskati.

Gameja atspiedās pret Pola plecu un, piemiegusi acis, raudzījās ekrānā.

-     Es redzu lieliski uzzīmētas astoņas brīnišķīgas galvas. Viņas tonis pārslēdzās uz zinātnisko stilu un izklausījās kā patologa monotonais ziņojums sekcijas laikā. Pēc pirmā uzmetiena profili šķiet identiski, bet turpmākā pētīšana uzrāda nelielas atšķirības, lielākoties zoda un mutes rajonā, kā arī uz galvaskausa. Kā man veicas, Šerlok?

-    Tu ne tikai redzi, bet arī novēro, mans dārgais Vatson.

-     Elementāri, mans dārgais draugs. Kas to ir zīmējis? Tie paši par sevi ir mākslas darbi.

-    Visu cienījamais doktors Či. Vīrs, kam piemīt daudzi talanti.

-    Es biju kopā ar labo profesoru diezgan ilgi, tāpēc ne par ko nebrīnos. Kā tu tos dabūji?

-    Či man tos parādīja, kad es biju Hārvardā. Viņš man teica, lai tu tos apskati, jo atcerējās, ka tu, pirms pārgāji uz bioloģiju, esi studējusi arheoloģiju. Taču visvairāk viņš gribēja svaigu skatienu. Trauts atlieca savu garo ķermeni atpakaļ un sakrustoja pirkstus aiz galvas. Es esmu okeāna ģeologs. Es varu paņemt to materiālu un iegūt visādas jaukas bildes, bet man tās tik un tā neko neizsaka.

Gameja piegrūda savu krēslu blakus vīram.

-    Pol, paskaties no tāda viedokļa tas būtu tieši tāpat, ja tev kāds iedotu akmeni no okeāna dibena. Kāds būtu pirmais jautājums, ko tu vēlētos noskaidrot?

-     Elementāri. Kur viņi to dabūjuši.

-    Bravo! Gameja noskūpstīja Polu uz vaiga. Tieši tāda pati pieeja ir arheoloģijā. Es gan nebiju specializējusies maiju kultūrā, pirms pārgāju pie jūras bioloģijas, tomēr uzklausi manu pirmo jautājumu no kurienes ir šie profili?

Trauts pieskārās ekrānam.

-    Šis ir no tā rajona, ko Či dēvē par MTI. Kur jūs pirmoreiz saskrējāties ar cbicleros.

Gamejai pār muguru pārskrēja tirpas, atceroties versmaino sauli, džungļus un neskūtos, naidīgi noskaņotos vīrus.

-    Un tie pārējie?

-    Katrs no citas vietas, kuru apmeklējis Či.

-    Kas viņam lika izvēlēties taisni šos, ja nepiemin to, ka tie ir gandrīz identiski?

-    Vieta. Katra seja ir no observatorijas, kuras frizē iegrebtas laivas, kas varbūt ir, varbūt nav feniķiešu kuģi.

-     Interesanti.

-    Jā gan. Tā domāja profesors. Visus tos saistīja laivu temats.

-    Ko tas viss nozīmē?

-    Es nezinu, Pols sacīja, paraustot plecus. Diemžēl tas sniedzas pāri manām zināšanām par Vidusamerikas seno kultūru.

-    Kāpēc mums nepiezvanīt profesoram Či?

-    Es jau mēģināju. Mehiko birojā viņa nebija. Tur teica, ka esot bijis, bet vairs nebūšot sazvanāms.

-    Skaidrs. Viņi teica, ka profesors ir uz lauka.

Trauts pamāja.

-     Es atstāju zīmīti.

-     Nav jābrīnās, viņš taču ir dabūjis atpakaļ savu vareno auto. Un kā ar Orvilu?

-     Ar to trakulīgo profesoru? Es tieši par viņu iedomājos. Vispirms es gribēju apspriesties ar tevi, varbūt tev ir kāda iedvesmas pilna doma.

-     Zvani Lainesam Orvilam! Tāda ir mana doma.

Trauts sameklēja numuru savā kartotēkā un piezvanīja. Kad Orvils atsaucās, viņš ieslēdza papildu mikrofonu.

-     A, Malders un Skallija, Orvils novilka, salīdzinādams Trautus ar tēliem populārajā televīzijas seriālā. Kas jauns X failos?

Trauts paziņoja iespējami nopietnā balsī:

-    Mēs esam atklājuši neapstrīdamu pierādījumu, ka šīs noslēpumainās izgrebtās laivas ir no zudušā Mu kontinenta.

-Jūs taču gvelžat niekus!Orvils atsaucās aizturētu elpu.

-    Jā-ā, es niekojos. Es tikai gribēju pajokot.

-    Labs ir, bet tagad pasakiet, lūdzu, kāds bija istais iemesls jūsu zvanam.

-    Mums nepieciešams jūsu viedoklis par tiem zīmējumiem, kurus Polam atstājis profesors Či, Gameja sacīja.

-    A, tie Veneras attēli.

-     Venera?

-    Jā, sērija no astoņiem. Katra figūra pārstāv dieves Veneras iemiesojumu.

Gameja raudzījās uz groteskajiem profiliem ar izvirzītajiem zodiem un pierēm.

-    Ū… Es vienmēr biju iztēlojusies šo mīlas dievieti kā trauslu jaunavu, kas parādās no jūras putām uz gliemežvāka čaulas.

-    Tāpēc, ka Botičelli iedomātais tēls jums ir sagrozījis prātu un jūs esat zaudējusi laiku, studējot klasiku. Maiju Venera Venusbija vīriešu kārtas.

-     Cik šovinistiski!

-     Tikai daļēji. Maiji cieši pieturējās pie dzimumu līdztiesības attiecībā uz cilvēku upurēšanos. Venus simbolizēja Kecalkoatlu vai Spalvaino Čūsku. Tas viss ir saistīts. Analoģija ar dzimšanu un atdzimšanu. Tāpat kā Kecalkoatls, arī Venus uz kādu laiku no sava cikla pazūd, lai atkal atdzimtu no jauna.

-     Skaidrs, Trauts ierunājās, maiji rotāja savus tempļus ar dieva attēliem, lai viņu iepriecinātu un viņš atgrieztos.

-    Jā-ā, zināmā mērā tā bija pielīšana savam bosam. Jums jāsaprot arhitektūras loma viņu reliģijā. Maiju celtnēs bieži lika pievērsta uzmanība svarīgām parādībām, piemēram, saulgriežiem un ekvinokcijai vai arī Venus atnākšanai vai izgaišanai. Citiem vārdiem sakot, debesu kalkulators.

-    Profesors Či salīdzināja MTI observatorijas torni ar datoru, sacīja Gameja, — bet uzrakstus uz tā sāniem raksturoja kā programmatūru. Viņam likās, ka tā ir tikai daļa no visa kopējā attēla.

-Jā, viņš man ari izstāstīja to teoriju, bet tam jūsu izrakstītajam tornim jāveic garš ceļš, pirms tas kļūs par IBM klonētu produktu.

-     Un tomēr vai tas ir iespējams, ka tas tornis un citi bija sastāvdaļas kādā unificētā plānā? Gameja neatlaidās.

-     Nepārprotiet mani! Maiji bija neiedomājami izsmalcināti un allaž pamanījās pārsteigt. Viņi bieži vien izvietoja piļu durvis un ielas tā, lai norādītu uz sauli un zvaigznēm dažādos gadalaikos. Redziet, Venus kustības paredzēšana dotu priesteriem milzu varu. Venus norādīja zemniekiem tādus svarīgus datumus kā sēju, ražas novākšanu un lietus periodu. Karakolas observatorijā Čičenicā bija logi, kuru izvietojums sakrita ar Veneru dažādos apvāršņa punktos.

-    Cik es zinu, Karakolā nav iegrebtas laivas, sacīja Gameja.

-    Vienīgi tajos astoņos tempļos, no kurienes nāk tie attēli. Sava cikla laikā Venera pazūd uz astoņām dienām. Tas ir briesmīgi, ja, vadoties pēc šīs planētas, tiek pieņemti svarīgi lēmumi. IJn tā priesteri iemeta dažas jaunavas akā, nolaida asinis radošos nolūkos, un viss atkal bija burvīgi. Runājot par asins nolaišanu, man pēc piecām minūtēm ir lekcija. Vai mēs nevaram šo interesanto diskusiju turpināt vēlāk?

Gameja negribēja vēl beigt.

-Jūs teicāt, ka Venera pazūd uz astoņām dienām, un mēs zinām, ka ir astoņi tempļi ar laivu iegrebumiem. Vai sagadīšanās?

-     Či tā nedomā. Man jāiet. Nevaru vien sagaidīt pastāstīt studentiem jaunumus par Mu.

Telefons atslēdzās. Pols paņēma piezīmju burtnīcu.

-    Tas bija pamācoši. Atcerēsimies vēlreiz, ko mēs zinām. Mums ir astoņas tempļu observatorijas. Katra ir celta tā. lai attēlotu Veneras kustību. Trauts pierakstīja. Šīs struktūras turklāt bija veltītas arī vienam vienīgam tematam, proti, ierodas laivas ar milzu dārgumiem, iespējams, tie varētu būt feniķieši. Tas ir tikai minējums. Observatorijas un Venera varbūt ir kaut kā saistītas ar šiem dārgumiem.

Gameja piekrita. Viņa paņēma piezīmju burtnīcu un bez domāšanas uzvilka astoņus apļus.

-     Pieņemsim, ka tie ir tempļi. Viņa uzvilka līnijas, kas savienoja šos apļus, un brīdi cieši raudzījās uz savu kricelējumu. Te kaut kas veidojas, viņa sacīja.

Pols pavērās Gamejas samudžinājumā un papurināja galvu.

-     Izskatās pēc plakanpēdu zirnekļa.

-Tāpēc ka mēs domājam Zemes terminos. Paskaties! Viņa piezīmēja lapas malā divas zvaigznes. Pacelies pāri Zemei! Pieņemsim, ka tā ir Venera savos tālākajos punktos uz apvāršņa. Templim, ko es redzēju MTI, bija divi šķēluma formas atvērumi, kā strēlnieku lūka pilī. Te ir tas, ko tu redzētu, ja novilktu līniju no loga līdz vienam attālākajam Veneras punktam. Tagad es to izdarīšu no cita loga. Apmierināta ar savu mākslas darbu, viņa uzvilka līnijas no katras observatorijas uz Veneras punktiem.

Gameja piebāza savu aptuveno skicējumu Polam tuvāk.

-    Tagad tas izskatās pēc izsalkuša aligatora mutes, Pols sacīja.

-    Varbūt. Vai ari pēc izbadējušās čūskas.

-    Tu joprojām domā par to čūsku?

-   Jā un nē. Doktors Či valkāja amuletu ap kaklu. Viņš sauca to par Spalvaino Čūsku. Un tas man tieši nāk prātā Kukulkana žokļi.

-     Pat ja pieņem, ka tajā observatoriju izvietojumā ir kāda jēga, tas ir precīzi jāzina. Žēl gan, ka Či ir uz lauka.

Gameja tikai daļēji klausījās.

-     Es par kaut ko iedomājos. Par to runājošo akmeni, ko meklē Kurts un Džo. Vai no tā netiek gaidīts kāds koordinātu tīkls?

-    Tieši tā. Es prātoju, vai tur ir kāds sakars.

Trauts pacēla klausuli.

-    Es piezvanīšu un atstāšu zīmīti, lai viņš sazinās ar mums, cik vien ātri var. Tad mēs piezvanīsim Kurtam un pastāstīsim, ja būs kaut kas sakāms.

Gameja vēlreiz ieskatījās savos kricelējumos.

Jā, bet kas?

41 . nodaļa

Nantaketas sūklī

Kreiseris, kas bija apmetis loku ap izcēlājkuģi, tuvojās sauciena attālumā un pārslēdza motoru tukšgaitā. Uz signālmasta zem Amerikas karoga plivinājās zaļbaltsarkanais Itālijas karogs. No stūresmājas iznāca slaidais, sirmais Andželo Donatelli un pamāja.

-     Sveiks, mister Ostin, esmu ieradies glābšanas misijā! Es sapratu, ka jums sāk izbeigties grappa. Vai jūs gribētu saņemt mūsu sūtījumu?

-    Sveiks, mister Donatelli! Ostins atkliedza pretī. Paldies par piegādi! Līdz šim mums bija jādzer akumulatoru skābes.

Kapteinis Makgintijs salika rokas ap muti taures veidā, taču tas bija pilnīgi nevajadzīgs žests, jo viņa balss tāpat bija varen skaļa.

-    Kapteinis arī jums pateicas un aicina uz kuģa veikt savu žēlsirdīgo misiju.

Donatelli piekrītot salutēja un iegāja atpakaļ stūresmājā. Ar troksni un šļakstoņu ūdenī iekrita enkurs, motors apklusa. Donatelli un viņa brālēns Antonio pārsēdās laiviņā, ko jahta bija vilkusi tauvā, un, ātri pieveikuši īso attālumu līdz kuģim, viņi uzkāpa uz klāja.

Donatelli pasniedza kapteinim pudeli stiprā itāliešu dzēriena.

-    Ar vislabākajiem novēlējumiem, viņš sacīja, tad pagriezās pret Ostinu un norādīja ar roku uz kreiseri. Kā jums patīk mana zilā skaistule, mister Ostin?

Ostins prātoja, vai Donatelli godbijīgā izturēšanās ir Vecās pasaules ieradums vai ari tikai restorāna īpašnieka ierasti labās manieres, tiekoties ar augstas klases klientiem. Tā bija atsvaidzinoša pārmaiņa pēc māksloti frivolās uzrunas "ei, mani sauc Bads", kas parasti kaitināja Ostinu.

Viņš pārlaida skatienu kreiserim no priekšgala lidz pakaļgalam, tumši zilajam korpusam un krēmkrāsas virsbūvei, it kā pētītu simpātiskas sievietes auguma līnijas.

-     Klasiski skaisti veidota, viņš sacīja. Un kā brauc?

-    Kā sapnis. Es iemīlējos, tiklīdz pirmo reizi ieraudzīju, atstātu novārtā laivu parkā Bristolē, Rodailendā. Esmu iztērējis tūkstošus tās atjaunošanai. Garums ir četrdesmit piecas pēdas, bet priekšgala forma to padara vēl slaidāku. Ļoti stabila laiva, ideāls braucamais mazbērnu pavizināšanai. Viņš iesmējās.

-      Un līdzeklis, kā aizbēgt no ģimenes, kad gribas pakavēties mierā un klusumā. Mans gudrais grāmatvedis ir pataisījis laivu par biznesa sastāvdaļu, tāpēc man šad tad jānoķer kāda zivs restorāniem. Viņš pieklusa un aizdomājies noraudzījās uz jūru, kur kaiju bars izraibināja tumšo ūdeni gluži kā sniegpārslas. Tātad tas notika šeit.

Ostins norādīja uz sarkano plastmasas bumbu, kas šūpojās vieglajos viļņos.

-    Kuģa augša ir trīsdesmit asis zem tās atzīmes. Mēs atrodamies tieši virsū. Nebija nekādas vajadzības pieminēt vārdu "Doria", viņi abi labi zināja, par ko runā.

-      Es esmu izbraukājis visapkārt salai, Donatelli sacīja,

-    bet nekad, nekad neesmu bijis šajā vietā. Viņš viegli iesmējās. Mēs, sicīlieši, esam māņticīga tauta, kas tic spokiem.

-    Tad mums vēl vairāk jāpateicas jums par palīdzību šajā pasākumā.

Donatelli noraudzījās Ostinā ar caururbjošu skatienu.

-    Es to nekādā ziņā nelaistu garām. Kur mēs sāksim?

-    Mums kapteiņa kajītē ir plānu komplekts.

-     Rene. Nāc, Antonio! viņš uzsauca brālēnam. Skatīsimies, kā varam līdzēt šiem džentlmeņiem.

Kapteinis Makgintijs uzklāja bieza papīra loksni uz galda. Uz tās bija uzraksts: "Plāno delle sistemazionipasseggeri"pasažieru izvietojuma plāns. Augšā bija fotogrāfija no kuģa labākajām dienām jūras plašumos, zem tās bija izvietotas deviņu klāju shēmas.

Donatelli pieskārās pie plāna, kur bija redzama atpūtas zāle "Belvedere" laivu klāja priekšgalā.

-    Es tur strādāju, kad "Stockholm" mums trāpīja. Brīkš! Es nokritu zemē. Viņš rādīja uz pastaigu klāju. Visi pasažieri tur stāv un gaida glābējus. Liels juceklis, viņš sacīja, pašūpodams galvu riebumā. Misters Kerijs atrod mani, un mēs noejam zemāk uz viņa kajīti. Šeit, labajā pusē. Nabaga misis Kerija ir iesprūdusi. Es melos prom kā pārbijies trusis, lai dabūtu domkratu. Šeit, lejā. Viņa pirksts attēloja tās nakts gaitas. Garām veikaliem uz centrālā klāja, bet ceļš ir aizsprostots, tāpēc es eju atpakaļ uz aizmuguri, tad lejā uz A klāju.

Donatelli brīdi apklusa savā atklātajā stāstījumā, atceroties šausmas, kas viņu sagrāba, kāpjot lejā grimstošā kuģa tumšajos dziļumos.

-    Piedodiet! viņš atvainojās, balsij viegli ietrīsoties. Pat tagad, pēc visiem šiem gadiem… Viņš dziļi ieelpoja un izelpoja. Tonakt es pārliecinājos, kam Dante gājis cauri, kāpjot Pazemes valstībā. Viņš piepūta vaigus un turpināja: Un tā es beigās nonācu uz B klāja, kur ir tā garāža. Vai visi zina to turpinājumu?

Pārējie, kas bija sanākuši ap galdu, pamāja.

-    Labi, Donatelli sacīja ar redzamu atvieglojumu. Lai arī kajītē bija vēss, viņa piere spīdēja no sviedriem, deniņos manāmi pulsēja asinsvads.

-    Vai jūs varētu pateikt, tieši kur garāžā redzējāt to bruņoto furgonu? Ostins vaicāja.

-    Protams, tas bija šeit, šajā stūrī. Viņš paņēma zīmuli un uzvilka krustiņu. Es dzirdēju, ka garāžā esot deviņi auto, ieskaitot to ekstravaganto, ko itālieši uzbūvējuši Kraisleram. Viņš saknieba lūpas saspringtā smaidā. Es tā arī neatradu to domkratu, ko meklēju.

-    Mēs plānojam doties iekšā pa garāžas durvīm, Ostins paskaidroja.

Donatelli pamāja.

-        Mašīnas varēja iebraukt garāžā tieši no piestātnes. Manuprāt, tas ir labs plānojums, bet es necik daudz par to nezinu, viņš sacīja, paraustot plecus.

Kapteinis Makgintijs pirms dažām minūtēm bija atgājis no galda, lai runātu pa kuģa telefonu. Tagad viņš atgriezās pie galda, papurinot galvu.

-     Es ceru, ka jūs, puiši, neķeraties pie bezcerīga uzdevuma. Es redzu lielu problēmu.

-     Iespējams, ka tas vēl ir pārāk atturīgs izteikums, sacīja Ostins.

-     Es zinu puišus, kas ir nonākuši tajā kravas nodalījumā, nolaidušies caur klājiem. Tā ir kā mēslu bedre. Makgintijs norādīja uz garāžas labās puses sienu. Šajā vietā viss vieglās mašīnas, furgoni, krava viss būs sagāzies uz šā sāna, kas guļ smiltīs. Jūsu bruņotais furgons varbūt ir aprakts zem mēslu tonnām. Puiši, kas tur bija, redzēja, ka tas nākotnes "Cbtjsler" ir pa virsu, bet viņi to nevarēja dabūt, jo tā telpa ir pilna ar krustu šķērsu sakritušiem baļķiem un sagāztām starpsienām. Jūs plānojat tur doties sporta tērpā un varat nokļūt briesmās.

Ostins labi apzinājās, ka tas varētu būt viens no smagākajiem uzdevumiem viņa daudzveidīgajā darbībā. Grūtāks nekā Irānas konteineru kuģa vai Krievijas zemūdenes izcelšana.

-    Paldies par brīdinājumu, kapteini! Es grasos to uztvert tā, it kā mēs meklētu mērķi, kur gultne ir piemēslota ar vrakiem, piemēram, kā īstrivera. Jums varbūt taisnība, tas nav paveicams darbs. Bet, manuprāt, ir vērts pamēģināt. Viņš pasmaidīja. Varbūt mēs pat atradīsim domkratu misteram Donatelli.

Makgintijs ierēcās varenos smieklos.

-     Labi, lai arī tā varbūt ir tukša iedoma, esmu tomēr ar jums. Ko jūs teiktu, ja mēs paceltu glāzes par jūsu panākumiem?

Donatelli atvēra grappa pudeli un ielēja visiem, demonstrēdams viesmīļa žestus, kas nebija zuduši.

-     Starp citu, tie bija puiši no kupola, kas man zvanīja, Makgintijs sacīja. Viņi jau grasās griezt caurumu korpusā. Es teicu sagatavot visu līdz rītam un tad atpūsties. Jūs no rīta uzreiz varēsiet ķerties pie darba.

Ostins pacēla glāzi.

-    Par zudušām (ietām un neiespējamiem darbiem! Klusie smiekli aprāvās, kad Donatelli svinīgi pacēla savu

glāzi.

-    Par "Andrea Doria"un visām dvēselēm, kas uz tā nomira. Viņi klusēdami iztukšoja savas glāzes.

42 . nodaļa

Dzīve uz "AndreaDoria"nepavisam nelikās garlaicīga sudrabaini zvīņoto zivju baram tās bija ieņēmušas greznās kajītes, par kurām to iepriekšējie apdzīvotāji bija maksājuši tūkstošiem liru. Taču zili krēslainās valstības iemītniekus nekas nebūtu spējis sagatavot uz divu radījumu ierašanos, kas izskatījās vēl ērmotāki nekā jebkuri dziļumu iedzīvotāji. Viņu ducīgie ķermeņi bija klāti ar spīdīgu dzeltenu ādu, muguras sargāja melns vairogs. Bumbveida galvu vidū atradās viena vienīga acs, no cilindrisko ķermeņu apakšas stiepās divi vienādi stumbeņi. Tuvāk augšgalam atradās līdzīgi, bet īsāki izaugumi, katram galā bija ķetna. Visdīvainākās bija klusi rūcošās spuras pie katra sāna.

Radījumi karājās ūdeni kā baloni Pateicības dienas parādē. Ostina galvassegā atskanēja Zavalas klusie smiekliņi.

-    Vai esmu tev kādreiz teicis, cik ļoti tu atgādini firmas "Michelin" reklāmas viru?

-     Pēc vakariņām kopā ar Makgintiju es vairs ne par ko nebrīnos. Mans treniņtērps ir tā kā mazliet par ciešu ap punci.

Ūdenslīdēja skafandru kāds bija iesaucis par treniņtērpu; acīmredzot šim cilvēkam bija vāja redze. Patiesībā tā bija pie ķermeņa pieguļoša zemūdene. Alumīnija apvalks bija korpuss; vertikālie un sānu dzinekļi bija vadāmi ar pēdām. Ar savām skābekļa atjaunotnes un oglekļa dioksīda aizvākšanas spējām tērps bija izmantojams sešas līdz astoņas stundas ilgai niršanai un četrdesmit astoņas stundas ilgai dzīvības uzturēšanai avārijas gadījumā. Tas svēra gandrīz pusi tonnas, taču ūdenī svars bija vēl mazāks par astoņām mārciņām. Ietērpies cietajā skafandrā, ūdenslīdējs varēja kustēties, uzturēties ilgi zem ūdens, neciešot no dekompresijas. Tērpa galvenais trūkums bija tā apjomīgums. Ielaušanās kuģa iekšienē pēc: Donatelli minētā maršruta būtu pašnāvība, dažu minūšu laikā viņi būtu sapinušies stieplēs.

Izstrādājot plānu, Oslins analizēja visus iepriekšējos niršanas gadījumus uz "Doria", gan veiksmīgos, gan kļūmīgos. Ostins domāja, ka Giīnbela ekspedīcija bija rīkojusies pareizi. 1975. gada mēģinājumā viņi bija pūlējušies izlūkošanu veikt ar zemūdenes palīdzību, taču braucamais nebija pietiekami jaudīgs, lai cīnītos ar straumi. Ūdenslīdēja kupols, kas bija iecerēts kā pacēlājs un darba stacija, nebija pieliekami nostabilizēts un bīstami zaudēja kontroli. Ostinu pārsteidza tas, ka nirēji, kurus ar ūdens virsmu saistīja šļūtenes "nabas saites", pamanījās izbēgt no pamatīgiem sarežģījumiem. Patiesībā viņi bija iekļuvuši garāžā. 1981. gada Gimbela ekspedīcija bija labāk sagatavota. Ūdenslīdēja kupola sistēma nostrādāja labi. Lai arī gadījās visāda veida nelabvēlīgas situācijas, arī nejauks laiks, straume, kas samudžina šļūtenes, nirējiem izdevās nokļūt drošībā un pieķerties pie pacēlāja.

Beigu beigās Ostins izvēlējās izmantot cietos skafandrus kopā ar "nabas saites" nirējiem. Viņš noorganizēja paredzamam uzdevumam samērā labi apgādātu ekspedīciju. Tēvs nodrošināja ar kuģi "Mcnikfish"un apkalpi. Ganns izpētīja NZJA ekspedīciju un kuģu darba grafiku un sagādāja ūdenslīdēja kupolu un dekompresijas kameru uz klāja ar dušu un kojām. Minizemūdene, ņemot vērā tās iespējas, bija negaidīti vērtīgs ieguvums. Pats svarīgākais papildspēks bija seši pieredzes bagāti NZJA nirēji, kas bija ielidojuši no Virdžīnijas. Kopš ierašanās uz "MonkJtsb"viņi bija strādājuši maiņās visu diennakti, lai izgrieztu caurumu lainera korpusā.

Laiks, kā jau tas raksturīgs Nantakelas sēkļos, bija nepastāvīgs. Kad Ostins un Zavala izlīda no savām kojām, debesis bija pilnīgi dzidras. Ņirbu vilnīši bija nozuduši, okeāna spogulis rāms; putni, kas izraibināja virsmu, atspīdēja kā nospodrinātā stiklā. No ūdens izšāvās pāris melnu spuru. Delfīni. Makgintijs sacīja, ka tā esot laba zīme un ka viņi atbaidīs haizivis. Virspuses straumes ātrums bija aptuveni viens mezgls. Viņš paredzēja, ka vēlāk var parādīties bieza migla un uzrasties straume, taču ar to viņi spētu tikt galā.

Ietērpti smagajos apģērbos, NZJA vīri tika nolaisti ar pacēlāju ūdenī. Kādu brīdi viņi pavadīja tieši zem ūdens virsmas, pārbaudot aprīkojumu, tad pacēlājs atkal parādījās virs ūdens un nometa kabeli, kas bija sadalīts četrās īsās auklās, kuru galos atradās pamatīgas metāla skavas. Viņi cieši satvēra auklu ar savām mehāniskajām ķetnām un laidās lejup indigo zilajā jūrā. "Monkfisb"ar četriem enkuriem bija novietojies tieši virs vraka, divi no tiem bija priekšgalā, divi aizmugurē, katrs simts metru attālumā. Stabilitāte bija būtiski svarīga, ja tās nav, ūdenslīdēja kupols šūpotos savā valgā gluži kā svārsts.

Cietie skafandri bija aprīkoti ar apgaismojumu, turklāt viņi bija paņēmuši līdzi pārnēsājamās lampas, taču papildu gaisma nebija nepieciešama. Redzamība bija vismaz trīsdesmit pēdu, un kuģa tumšā kontūra labi izcēlās pret bālo okeāna dibenu. Viņi tuvojās korpusa daļai, kas bija apgaismota ar aukstu pulsējošu mirdzumu.

Zilganā virpuļojošā loka vidū divi nirēji bija pieplakuši pie augšup pavērstā kuģa kreisā sāna, gluži kā kukaiņi uz baļķa. Viens no nirējiem bija nolaidies ceļos uz korpusa ar autogēnu cimdotajā rokā, bet otrs rūpējās par degvielas piegādi un uzraudzīja, kas apkārt notiek. Viņi jau agrāk bija nogādāti ar kupolu, kas vienlaikus kalpoja par liftu un pagaidu mitekli nirēju komandai.

Iekārts biezā kabelī, kas bija piestiprināts pie "Monkfisb" vinčas, kupols karājās dažus metrus virs korpusa. Tā forma atgādināja apmetnes gāzes lampu. Četras malas stūros bija nedaudz noapaļotas, jumts no kabeļa piestiprinājuma vietas liecās uz leju. Cits kabelis, kas nodrošināja sazināšanos un elektrību, bija ievadīts kupolā no jumta zemākās daļas. Ārpusē piestiprinātajās tvertnēs bija elpojamās gāzes un autogēna degviela. Kupola pamats bija atvērts pret jūru, tā stāvokli varēja mainīt gaisa spiediens. No atveres nirēju virzienā stiepās "nabas saites", kurās bija gan elpošanas maisījums, gan karsts ūdens viņu tērpu ķermeņa apsildes sistēmai. Katram nirējam turklāt uz muguras bija avārijas elpošanas balons.

Nirēji darbojās uz tērauda klājuma daļas, kas bija notīrīta, lai atklātu korpusa melno krāsu. Augstspiediena autogēns bija radījis pārmaiņas krāsā un iezīmēja lielu četrstūri ap garāžas durvīm. Nirējs, kas apkalpoja autogēna darbinātāju, ieraudzīja tuvojamies divus vienādos dzeltenos lempīgos radījumus. Kustoties lēni, kā jau dziļā ūdenī, viņš pasniedzās, lai paņemtu kabeli no Ostina un Zavalas. NZJA vīri varēja sazināties taisnā ceļā savā starpā, kā arī ar izcēlājkuģi, taču viņiem nebija tiešas saiknes ar nirējiem, tā bija vienīgi caur kupolu. Ostinu tas neuztrauca, jo viņi bija vairākkārt apsprieduši savu ieceri, signāli ar rokām nebija piemēroti vienīgi stipri sarežģītam ziņojumam.

Uz ceļiem sēdošais nirējs izslēdza savu instrumentu, ieraugot jaunatnācējus. Viņš norādīja uz katru četrstūra malu krustojumu, kur bija izgriezis divkāršus caurumus, un pacēla abus īkšķus. Tad viņš kopā ar savu biedru piestiprināja pie caurumiem spailes, kas stiepās no ūdens virsmas. Nirēji pavirzījās dažus metrus nostāk, viens no viņiem ar roku demonstrēja raujošu kustību gluži kā lokomotīves vadītājs, kas pavelk svilpes auklu.

Ostins pa radio ziņoja klāja personālam:

Viss kārtībā. Sāciet vilkt!

Klāja apkalpe pavēstīja to tālāk pacēlāja operatoram, un tauva saspringa kā uzvilktam lokam. Aizritēja vairākas sekundes. Nekas nenotika. Četrstūris ap durvīm bija izcaurumots gluži kā kartons. Ostins prātoja, ka varbūt nepieciešami papildu griezumi, taču tad no klāja uzvirmoja burbuļu spiets, gabals tika izrauts ārā ar klusinātu būkšķi.

Ostins izrīkoja klāja apkalpi novirzīt ceļamkrānu un ļaut durvīm nokrist uz korpusa.

B klāja līmenī kuģa sānos atvērās milzīgs četrstūrains caurums. Tūristu klases kajītes bija cieši izvietotas šā klāja priekšā un aizmugurē, arī stāvu zemāk, uz C klāja. Priekšējā daļā starp kajītēm atradās autorimessa klājs, kurā bija deviņi auto un bruņots furgons.

Zavala ieslēdza motoru savā tērpā un nonāca tieši virs jaunradītā cauruma.

-    Caur šejieni jau var iebraukt ar armijas džipu!

-    Kāpēc tad to neizdarīt? Padomā tikai, no šā brīža visi, kas ienirs vrakā, zinās, ka tas ir Zavalas caurums.

-    Es to godu atvēlu tev. Kā būtu, ja to nosauktu par Ostina atvērumu?

-    Kā būtu, ja mēs to pārmeklētu?

-     Labāka gadījuma nebūs.

-Sapratu. Sāksim jauki un lēnām. Uzmanies no griestu kabeļiem un sabrukušām starpsienām! Atceries, ka jāievēro drošības distance.

Zavala nebija jābrīdina. Cietie skafandri atgādināja kosmonautu ietērpus. Tāpat kā kosmosā, kur cilvēks atrodas bezsvara stāvoklī, arī šeit kustībām bija jābūt apdomīgām, neko nedrīkstēja pārspīlēt; pat tad, ja viņi kustētos lēni, sadursme starp tūkstoš mārciņu smagajiem ietērpiem liktu nograbēt zobiem.

Ostins devās ceļā zem Zavalas, lai gaisma no viņa tērpa ieplūstu tieši kuģī. Spēcīgo starojumu aprija tumsa. Viņš mazliet iedarbināja vertikālo dzinekli un spēra pirmos soļus garāžā, tad apstājās un pagriezās par trīssimt sešdesmit grādiem. Ūdens bija pilns ar atlūzām un izvirzījumiem. Ostins norādīja Zavalam, ka "viss skaidrs", un vēroja piepūsto dzelteno slāvu ienirstam caur zilzaļo atveri un tuvojamies.

-    Tas man atgādina alu Tiluianā, Zavala sacīja. Patiesībā nav nemaz tik tumšs.

-     Atpakaļceļā apstāsimies nofotografēties, Ostins atsaucās. -Šis kuģis ir deviņdesmit pēdu plats. Kā jau kapteinis Makgintijs teica, krava droši vien noslīdējusi līdz dibenam. Viss sagriezies par deviņdesmit grādiem, tā ka garāžas grīda patiesībā ir tā vertikālā siena aiz tevis. Turēsimies tās tuvumā, lai nenomaldītos.

Virzoties zemāk, Ostins visu pārdomāja, iztēlodamies iespējamos šķēršļus un to pārvarēšanu. Prātojot par praktiskām problēmām un to risināšanu, viņa domas visu laiku nepameta kāds cits, iracionāls tēlojums, varbūt tas bija izdzīvošanas instinkts, kas lika sacelties matiņiem uz senču neskūtajiem kakliem. Viņš atcerējās Donatelli balsi, aprakstot šausmīgo nolaišanos kuģa dziļumos. Tam vīram nebija taisnība, Ostins secināja. Tagad te bija briesmīgāk par jebkādu Dantes iztēlotu šausmu skatu. No elles Ostins varētu jebkurā dienā paņemt uguni un sēru. Dante vismaz varēja kaut ko redzēt. Lai arī tie bija vienīgi nelabie un nolādētie.

Bija grūti iedomāties, ka šis plašais, tukšais korpuss reiz pulsējis piecdesmit tūkstošus zirgspēku varenā dīzeļdzinēja ritmā, vairāk nekā tūkstoš divi simti pasažieru baudīja kuģa estētisko skaistumu, viņu vajadzībām kalpoja gandrīz seši simti ekipāžas locekļu. Pirmais nirējs, kas sasniedza kuģi drīz vien pēc tā nogrimšanas Atlantijas okeānā, sacīja, ka kuģis joprojām bija licies dzīvs, izdvesis ērmotu vaidu un čīkstienu kakofoniju, dauzoties atlūzām un ūdenim plūstot caur durvju ejām. Ostins saskatīja tikai satrunēšanu, tukšumu un klusumu, ko pārtrauca vienīgi pašu elpošanas aparāti. Milzīgais metāla krāvums likās apsēsta viela, kurā cilvēks pēc pārāk ilgas uzturēšanās var sajukt prātā.

Šķila, ka virs viņiem kuģis aizveras, un Ostins pārbaudīja dziļumu. Lai arī viņi atradās tikai apmēram divi simti pēdu no virsmas, tumsas dēļ likās dziļāks. Viņš palūkojās augšup. Zil/.aļais četrstūris, kas iezīmēja atveri, bija izzudis tumsā un nebūtu redzams itin nemaz, ja nirēji nebūtu pie malas pievienojuši pulsējošu gaismekli, kas atgādināja bāku. Ostins pameta skatienu uz mirguļojošo punktu, tas iedrošināja, un viņš pievērsās tam, kas bija zemāk.

Skafandra lampu gaismas lokā viņi varēja zem kājām saskatīt no tumsas rēgojamies cietus priekšmetus taisnas līnijas un šķautnes, mistiskas noapaļotas formas. Tonnām atkritumu bija saspiedušies horizontālajā telpā, kas reiz bija labās puses piebūve. Kad kuģis bija horizontālā stāvoklī, garāžas grīda bija nosegta ar smagu metāla režģi un ejām, tagad ari tie bija vertikāli. Ostins un Zavala uzsāka meklēšanu, kustoties paralēlās līnijās uz priekšu un atpakaļ starp vertikāliem dalījumiem, ko veidoja garāžas vecā grīda un griesti; tieši tā viņi darītu, ja atrastos uz ūdens virsmas un meklētu vraku. Viņi uzdūrās vadu atgriezumiem, kuri nokarājās no vecās apgaismojuma armatūras, taču to nebija tik daudz, lai apdraudētu, no tiem varēja viegli izvairīties.

Viņu gaismekļi uztvēra metāla un stikla spīdumu; visai neskaidri saskatāmā forma reizēm atgādināja ko pazīstamu.

-    Ei, Kurt, vai tas gadījumā nav 'Rolls-Royce'?

Ostins virzīja savu gaismekli uz kaut ko izvirzītu drupu kaudzē.

-   Iespējams. Kuģa kravas uzskaitījumā minēts, ka viens zellis no Maiami ved savu limuzīnu atpakaļ no Eiropas.

-    No tā laikam jāsecina, ka labāk ir turēt katrā kontinentā pa limuzīnam.

Ostins pārlaida gaismas staru pār "Rolls-Royce" un ieraudzīja vēl vienu auto ar neparastu formu.

-Tas izskatās pēc eksperimentālā "Chrysler"varianta. Žēl gan, ka Pita šeit nav. Viņš lauztos caur uguni un ūdeni, lai sadabūtu tādu autiņu savai kolekcijai.

-     Viņam būtu jāizlaužas arī caur dūņu kalniem.

Automašīnas bija sakritušas viena uz otras un tagad bija

pamatīgi noklātas ar gruvešiem un sanesumiem. Ostins brīdi bija apsvēris gruvešu izrakšanas iespēju, taču tā bija tikai un vienīgi prātošana. Pārāk bīstami, pārāk dārgi un darbietilpīgi. Visi pūliņi izrakties cauri šim klājienam vienīgi radītu tik biezu mākoni, ka būtu jāgaida dienas, lai tas nosēstos.

Spriežot pēc Donatelli teiktā par furgona novietojumu, tam vajadzētu atrasties kaudzes virspusē. Tam vajadzēja būt redzamam. Vai vīrs būtu kļūdījies? Tonakt viņš taču bija briesmīgā stresā. Varbūt furgons bija citā kravas novietnē. Ostins novaidējās. Viņi ar tādām pūlēm bija ielauzušies šajā garāžā! Viņiem nebija nedz laika, nedz iespēju mēģināt vēlreiz. Viss pasākumam nepieciešamais aprīkojums, arī cilvēki, bija sarunāts vienīgi uz dažām dienām.

Jo ilgāk viņi meklēja, jo lielākas bija šaubas. Viņi apskatīja katru redzamo pēdu.

-    Kā beidzās tā ideja par šīs mantas izcelšanu ar pingponga bumbiņām? Zavala apvaicājās.

-    Nez vai Ķīnā ir pietiekami daudz bumbiņu šim pasākumam. Kāpēc tu to iedomājies?

-    Manuprāt, Andželo Donatelli bija varen drosmīgs zellis. Šī noteikti ir pasaules briesmīgākā maņu orgānu laupītāja tvertne. Grūti noticēt, ka mēs joprojām esam uz planētas Zemes. Es jūtos kā muša sīrupa burkā.

-     Es sāku šaubīties, vai furgons vispār ir šeit.

-     Kur tad tas varētu būt?

-     Kaut es zinātu, Ostins novilka.

-     Ņina būs vīlusies.

-    Es zinu. Kā būtu, ja mēs dotos augšā un paziņotu nepatīkamo jaunumu?

-    Piekritu. Mans pūslis sūdzas, ka šorīt esmu sadzēries pārāk daudz kafijas.

Viņi iedarbināja vertikālos dzinekļus, noregulējot tos uz lēnu, bet vienmērīgu ātrumu, un devās mirguļojošās gaismas virzienā. Peldot abi spīdināja savus gaismekļus uz priekšu un augšu, lai pārliecinātos, ka nepeld virsū kādiem neredzamiem šķēršļiem. Stars no Zavalas lampiņas iespiedās garāžas stūra melnumā, uz bridi virzījās prom, tad atgriezās.

-    Kurt! viņš satraukts iesaucās. Tur kaut kas ir tajā stūri.

Viņi apstājās. Ostins ieraudzīja melnajā kaktā gailam divus

sarkanus punktus.

Pavadījis vairāk nekā stundu šajā svešajā pasaulē, Ostins sākumā iedomājās, ka viņi skatās uz kādu milzīgu jūras radījumu, kas iekārtojis kuģī savu midzeni. Viņš pavirzīja savu gaismu uz vienādajām lodēm, un viņa pulsa ātrums palielinājās. Tas nevar būt. Abi vīrieši pievirzījās tuvāk, lai labāk varētu redzēt, un iespīdināja stūrī gaismu.

Oho, velns ar ārā! abi reizē iesaucās.

43 . nodaļa

Vairākus desmitus gadu pirms Ostina un Zavalas iekļūšanas "Andrea Doria "garāžā kāds kuģa darbinieks bija tālredzīgi paredzējis drausmīgās sekas, kādas rastos, vairākas tonnas smagajam bruņotajam furgonam zvalstoties pa garāžu vētras laikā. Lai novērstu šādu negadijumu, braucamais bija piestiprināts ar izturīgiem kabeļiem pie grīdas. Bija pagājis gandrīz piecdesmit gadu, bet kabeļi joprojām noturēja furgonu pareizā leņķī pie vertikālās sienas, kas reiz bijusi garāžas grīda.

Melnais korpuss bija klāts ar rūsas plankumiem, riepu gumija bija saplakusi mīkstā, nejaukā masā. Tomēr hroma detaļas joprojām blāvi spīdēja, furgons vēl nebija sadalījies. Izpētījuši, cik vien labi iespējams, Ostins un Zavala pameta kuģa korpusu un izpeldēja atklātos ūdeņos. Abi "nabas saites" nirēji bija atgriezušies sausumā ūdenslīdēju kupolā. Ostins viņus nevainoja. Piesātinātais trīskāršais maisījums, ko viņi elpo, ir astoņas reizes grūtāk uztverams nekā gaiss, ko elpo no balona.

Ostins sazinājās ar Makgintiju.

-    Pasakiet misteram Donatelli, ka mēs uzgājām furgonu!

-    Ellē ratā! Es jau zināju, ka jūs to spēsiet. Vai to varēs izcelt

ārā?

-   Ja veiksies un ja būs visi nepieciešamie rīki. Man jau ir saraksts.

Ostins aši pateica, kādi instrumenti viņam nepieciešami.

Neraizējieties! Tūlīt lejā brauks jauna apkalpe. Viņi to paņems līclzi.

Kupols uzcēlās līdz augšai, nirēji apmainījās vietām ar komandu, kas bija uzturējusies dekompresijas kamerā. Kad kupols atgriezās, tā iekšpusē bija piestiprināta Ostina pasūtītā ierīce viņš pa radio bija sazinājies ar šiem puišiem, pirms tie atstāja kuģi, un bija pastāstījis par savu ieceri. Nirēji izlīda no kupola apakšas un piepeldēja tuvāk caurumam. Ostins un Zavala pirmie atkal ielīda vrakā. Viņiem sekoja nirēji ar savāin dzīvību nodrošinātājām gaisa caurulēm. Vienam no viņiem bija rokā autogēns.

Ostins nožēloja, ka viņam ar šiem nirējiem nav tiešu sazināšanās iespēju viņš labprāt būtu dzirdējis viņu komentārus, kad viņi ieraudzīs furgonu karājamies taisnā leņķī pie sienas. Taču izteiksmīgās roku kustības bija gandrīz vai tikpat interesanti vērot. Pauduši savu reakciju, viņi ķērās pie furgona pakaļējām durvīm. Viņi negribēja uzticēt vinču vai mehāniskos tverekļus cietajos skafandros tērptajiem.

Donatelli bija teicis, ka slepkavas, kas nogalināja bruņotā furgona apsargus, vienkārši aizcirta durvis. Ostins nodomāja, ka tās patiesībā ir saķepušas ciet rūsas dēļ, nevis aizslēgtas. Tika iedarbināts autogēns, un nirējs virzīja skalpeļveidīgo liesmu gar slēdzeni un virām, rūsai atlecot nost reizē ar dzirkstelēm. Abi nirēji atkal kopīgiem spēkiem mēģināja darboties ar vinču. Durvis izgāzās, un, iekļūstot iekšā ūdenim, ārā izplūda brūngans satrunējušu palieku mākonis un apņēma četrus vīrus. Kad tas noplaka un ūdens atkal bija daudzmaz caurredzams, Ostins pavirzījās uz priekšu un iespīdināja furgona iekšpusē gaismu.

Tā bija pilna ar metāla kastēm, kas bija nogāzušās no plauktiem. Virpuļojošais ūdens bija norāvis apģērba, matu un audu paliekas, un gaismas staru lokā atņirgtie galvaskausi izskatījās svaigi notīrīti un nebija zaļi apauguši ar aļģēm, kā tas varētu būt. Kauli bija sakrituši visi vienā pusē kopā ar citām paliekām. Ostins pavirzījās sānis, lai dotu vietu savam biedram.

Zavala bridi klusēja.

-    Izskatās pēc kapeņu velves, kādas var redzēt zem vecām baznīcām Meksikā un Spānijā.

-    Tā drīzāk ir kautuve, Ostins drūmi sacīja. Andželo Donatelli atmiņa ir visai laba. Tās kastes droši vien ir dārglietām, kas lika pārvadātas. Viņš piespieda sevi izvairīties no neredzamiem skatieniem. Ar to mēs vēlāk tiksim galā.

Ostins pamāja nirējiem, un viņi piepeldēja tuvāk, lai pārbaudītu furgona iekšpusi. Stāstot viņiem par akmens plāksni, Ostins bija laikus brīdinājis:

-    Tur jūs redzēsiet arī dažus cilvēku kaulus. Es jums vēlāk varēšu pastāstīt, kā tie tur nokļuvuši. Ceru, ka neesat māņticīgi.

Nirēji stingi lūkojās furgonā un pašūpoja galvu, taču viņu pārsteigums bija pārejošs. NZJA nirēji bija profesionāļi. Viņi bez vilcināšanās iepeldēja furgonā un sāka pārvietot kastes un kaulus uz sāniem. Pēc kāda brīža viņi bija daļēji atseguši melnpelēku cieta izskata priekšmetu.

Sen pazudušais runājošais akmens.

Kamēr abi nirēji strādāja furgona iekšpusē, Ostins un Zavala aizsteidzās atpakaļ uz ūdenslīdēju kupolu un atgriezās ar trīsi un tverekļiem; tie bija piestiprināti pie tauvas, kas stiepās līdz augšai. Kauli ar atbilstošo pietāti tika salikti glītā kaudzītē. Kastes aizvāca nost no ceļa, atstājot vienu, kuru nirēji bija nolikuši malā. Viens no viņiem ceremoniāli to atvēra, lai atklātu tās saturu. Gaisma atmirdzēja no pasakainās bagātības kaudzes tur vizuļoja briljanti, safīri un citi dārgakmeņi.

Ostins dzirdēja Zavalu noelšamies.

-    Tās mantiņas noteikti ir vairāku miljonu vērtas!

-     Varbūt miljardu, ja arī citas kastes ir tikpat pilnas. Tas apstiprina, ka mērķis bija vienīgi noslepkavošana, nevis laupīšana. Viņš pamāja nirējiem, lai pavāc nost kasti, un ķērās pie trīša un tverekļiem, ko bija ienesis iekšā. Zavalas rokās bija metāla cilpa. Nirēji piestiprināja to pie izvirzītās akmens plāksnes gala, tad trosi piesēja pie trīša.

Ostins zināja, ka pacēlāja spēks jāpieliek tieši pie kravas smaguma centra. Un zināja arī to, ka tā gadījās visai reti. Tas bija tāpat kā iestāstīt cilvēkam, lai ceļ ar kājām, nevis ar muguru. Labs padoms, bet nav diez ko lietojams, ja krava atrodas kambara dziļumā vai zem pagraba kāpnēm. Trose stiepās cauri korpusam, tad pagriezās pret furgonu. Trīsis un tverekļi, divkāršojot vilkšanas spēju, novirzītu šo spēku vairāk uz sāniem.

Bija jārēķinās ar daudzām neskaidrībām. Viena no tām bija akmens plāksnes svars. Priekšmets tiek celts ar tā ūdens palīdzību, kuru tas izspiež. Ostins zināja, ka plāksne ūdenī būs vieglāka, bet, tā kā patieso svaru varēja vienīgi minēt, lielas jēgas no tā nebija. Viņš bija lūdzis Makgintijam divus stiprinājumus, lai varētu pacelt divreiz vairāk.

Pēc tam kad viņi būtu izrāvuši akmeni ārā gluži kā zobu, viņiem jārēķinās ar nākamo problēmu jāsargā tas no iekrišanas dziļumā. Šim nolūkam tika lietotas īpašas caurules, kuras izmanto kuģu izcelšanai no okeāna, tas bija diezgan jauns izgudrojums. Patiesībā tie bija gari neilona maisi. Katram no tiem celšanas spēja bija pusotras tonnas, pa visiem kopā tie izturētu visa furgona izcelšanu uz ūdens virsmas.

Nirēji ar trīša un takelāžas palīdzību pārvietoja plāksni, lai varētu katrā akmens bluķa pusē piesiet nepiepūsto maisu. Ostins pievirzījās tuvāk un pārbaudīja visu neprātīgo ierīkojumu, it īpaši trauslos kabeļus, kas turēja furgonu pie sienas, tad signalizēja. Izmantojot cauruli, kas vilkās no kupola, nirēji iesūknēja gaisu, maisos, tie ātri vien uzpūtās kā desiņas uz pannas. Pamazām viņi ievadīja tik daudz gaisa, lai nodrošinātu celtspēju. Plāksne slīdēja gluži kā burvju mākslinieka palīgs un peldus karājās virs pamatnes. Drošības pēc saglabājot pacēlāja auklu piesietu, nirēji bīdīja plāksni ārā no furgona, līdz tā izpeldēja pa durvīm.

Ostins nodomāja, ka tas ir viens no dīvainākajiem skatiem, kādu viņš jebkad redzējis; tas atgādināja Dalī gleznu, kur it viss sašķiebts. Melnā, milzīgā korpusā pāri netveramam dziļumam peld melna plāksne burvju paklāja izskatā, nirēji rosās ap to kā tikko dzimušas salamandras; jūras nodeldētais furgons atkarājas no sienas taisnā leņķi…

Ostins un Zavala no abām pusēm apgaismoja ceļu nirējiem, kas virzīja plāksni uz atveri. Tas bija sarežģīts darbs, it īpaši tad, kad viņi nokļuva cauri vrakam plūstošās straumes ceļā, tomēr beigās viņi nonāca tieši zem izgrieztā cauruma.

-     Kaut es varētu paslavēt šos puišus un pateikt, cik viņi kolosāli pastrādājuši, Zavala sacīja. Viņš mēģināja uzslavu demonstrēt ar žestiem, izmantojot savu knaibles veida roku, bet kaut kā iecere neizdevās. Laikam mums nav vēl ko gavilēt, kamēr neesam ārā no šim telpām, lln es ceru, ka tas būs velnišķīgi ātri.

-    Es domāju, ka pēc dažām minūtēm mēs jau varēsim nodot atlikušo darba daļu Makgintijam. Vai dzirdat, kapteini?

Sarunas starp abiem cietajā skafandrā tērptajiem vīriem tika pārraidītas ari uz klāju, lai kuģa komanda būtu lietas kursā, kas notiek zem ūdens.

-    Dzirdēju jau dzirdēju, norēcās Makgintijs. Dabūjiet lo mantiņu ārā no vraka, mēs izdarīsim pārējo.

Nirējiem bija jāpaliek dziļumā un jāvada bluķis ārā no vraka, pēc tam Ostins un Zavala pārņemtu tā virzību augšup, kad tas būtu tuvu virsmai, viņi raudzītos, lai to var saņemt ar ceļamkrānu.

-     Kāds laiks ir augšā? apjautājās Ostins.

-Jūra joprojām rāma, bet Nantaketas miglas fabrika strādā pilnā sparā. Miglas vāli saveļas tik cieši, ka to var uzcept kā virt uli.

Gan Ostins, gan kapteinis būtu vēl vairāk norūpējušies, ja zinātu, ko migla slēpj. Kamēr Ostins un pārējie bija cīnījušies, lai izdabūtu plāksni ārā no bruņotā furgona un nogādātu to augšā, 'Monkfish " virzienā kustējās liels kuģis, kas bija praktiski neredzams savas pelēkās krāsas dēļ; tas pārvietojās tieši ar tādu pašu ātrumu kā miglas siena, kura tuvojās. Dīvainās formas kuģis bija sešsimt pēdu garš, tā priekšgals bija. dziļa "V" burta formā, pakaļgals plats; to vadīja seši ūdens dzinēji, dodot iespēju pārvietoties ar četrdesmit piecu mezglu ātrumu, kas bija pārsteidzoši liels tādam kuģim.

Ostins atsaucās uz Makgintija laika vēsti ar vienu no Trauta izteicieniem: "Nu tad ar pilnām burām, kapteini" ko Pols bija paturējis prātā kopš savām zvejnieka dienām. Viņš signalizēja nirējiem iepūst vairāk gaisa pacēlājkamerās. Krava lēnām sāka virzīties cauri atverei. Nirēji palika pie akmens, raugoties, lai tas nesāktu svārstīties, nokļūstot spēcīgākas straumes ietekmē. Ostins un Zavala vraka iekšpusē atvirzījās uz vienu sānu, lai nebūtu zem bluķa, ja tas steigā nokrīt. Viņi skaidri redzēja abus nirējus, kas bija izvietojušies katrs savā pusē augšup virzītajai plāksnei, un saglabāja ar pleznu palīdzību tādu pašu ātrumu. Ideāli veikla operācija. Kā no grāmatas.

Un tad viss izjuka.

Viens no nirējiem strauji sakustējās, viņa rokas un kājas mētājās kā epilepsijas lēkmē. Tad viņš strauji saliecās, ķerdamies pie "nabas saites", un atkal tikpat strauji atguva kontroli pār savu ķermeni; mirkli vilcinājies, viņš saliecās un ienira pa atveri atpakaļ "Andrea Doria" iekšienē.

Visa šī neprātība ilga vienīgi dažas sekundes. Ostinam nebija laika reaģēt, taču, kad nirējs piepeldēja tuvāk, Ostins redzēja, kas atgadījies, "nabas saite" nelietojama kūļājās aiz viņa tērpa. Nirējs bija pārslēdzies uz avārijas elpošanas balonu. Sasodīts, kas bija nolicis? Nevar taču būt, ka saite pārgriezta uz atveres robainās malas! Ostins bija vērojis visu laiku. Nirējs piepeldēja pie Ostina, viņa redzamā sejas daļa bija balta kā krīts. Ostins lādējās uz sevi, kāpēc nav uzstājis uz pilnīgas zemūdens sazināšanās ierīču montāžu. Vīrietis rādija uz ūdeni virs viņa galvas.

Zavala, kas bija lēnām peldējis apkārt, iekliedzās:

-     Kurt, kas īsti notiek?

-    Es ne velna nezinu, Ostins atsaucās. Viņš pavērās augšup, kur plāksne karājās virs atveres. Mums tas puisis jādabū līdz kupolam. Viņš var elpot caur savu rezerves balonu, bet galīgi nosals, ja nesaņems karsto ūdeni apsildei. Es viņu aizvedīšu un pie reizes apskatīšos, kas tur atgadījies.

Ostins izstiepa savu biezo, metālisko roku, it kā vadītu kādu pastaigā. Nirējs saprata mājienu un pieķērās pie viņa elkoņa. Ostins iedarbināja vertikālos dzinekļus, un viņi pacēlās virs vraka. Otrs nirējs vairs nebija redzams.

Kamēr Ostins paraudzījās apkārt, kaut kas sakustējās tumšajās dzīlēs. Ūdenslīdēja kupola gaismas lokā parādījās fantastiska figūra. Tas bija kāds spoža metāla skafandrā tērpies nirējs un atgādināja Ostinam bruņas, kas bija izgatavotas, lai tajās ietilptu Henrija VIII tuklais ķermenis.

Ostinam likās, ka varbūt svešinieks ir vainojams nirēja elpošanas problēmās. Šīs aizdomas pastiprinājās pēc mirkļa, kad svešinieks pacēla kādu priekšmetu savā rokā. Uzvirmoja burbuļu spiets, iemirdzējās metāls. Šāviņš traucās garām Ostina labajam plecam, gandrīz vai trāpot viņam.

Nirējs atvirzījās nost un peldēja uz kupolu, izmisīgi sizdamies ar pleznām. Ostins noraudzījās, kā viņš nozūd pa apakšējo lūku, un pievērsās jaunajiem sarežģījumiem.

Parādījās vēl citas sudrabainas figūras un tuvojās Ostina virzienā. Viņš saskaitīja piecas, tad noregulēja vertikālo dzinekli uz leju un ienira atpakaļ vrakā.

44 . nodaļa

Makgintijs noraizējies uzsauca caur rāciju:

-    Velns ar ārā, kas tur notiek? Lai kāds uzpeld augšā pie manis, citādi es pats laidīšos lejā skatīties!

-     Es gan neieteiktu, Ostins atkliedza. Nupat ieradās seši zeļļi uz tēju, bet nav īpaši draudzīgā noskaņojumā. Viens tikko šāva uz mani.

Makgintijs eksplodēja gluži kā vulkāns.

-    Jēzus, Marija, Jāzeps un visi jūras svētie!

Iejaucās cita balss, gandrīz vai histēriska:

-        Tie mailasputni pārgrieza Džeka līniju! Tas bija otrs nirējs, kas runāja no kupola. Ostins pazina viņa Teksasas izrunu.

-    Vai ar viņu viss kārtībā?

-Jā-ā, viņš ir te kopā ar mani. Nobijies līdz vājprātam, bet citādi nekas.

-     Palieciet abi ar Džeku tur, Ostins ieteica. Makgintij, cik ātri jūs varētu uzraut kupolu augšā?

-    Roka man ir uz sviras.

-    Tad sāciet!

-    Tas jau kustas. Vai gribat, lai piezvanu Krasta apsardzes daļai?

-    Nebūtu jau slikti, ja te būtu desantnieku grupa, bet, kad palīdzība ieradīsies, viss jau būs beidzies. Mums pašiem jātiek galā.

-    Ostin, sargi savu pakaļu! Kur tas laiks, kopš neesmu kaut ko tādu darījis! Kā es gribētu būt tur un novākt pāris galvu!

-    Es arī. Negribu būt nepieklājīgs, kapteini, bet man jāiet. Ciao!

Aiz tumšā organiskā stikla, kas klāja Ostina seju, zilzaļās acis bija dzidras kā tirkīzs. Daudzi parastie mirstīgie, nokļuvuši viņa situācijā, paustu satraukumu. Nevarētu gan teikt, ka Ostins nepazina bailes; viņam būtu kas pastāstāms, ko nācies pārdzīvot darba gados un kāpēc mati kļuvuši platīnbalti. Viņš bija redzējis sešas baltās haizivis ātri tuvojamies un nožēlojis, ka nav pagarinājis dzīvības apdrošināšanu. Dabas spēki bija neaprēķināmi un nežēlīgi. Lai cik bezbailīgi šie alumīnija ādā tērpušies uzbrucēji izliktos, Ostins zināja, ka viņi tāpat ir cilvēki ar savām vājībām.

Viņa atmiņā pazibēja uzbrukumi Marokā. Vienīgā atšķirība bija zemūdens izvietojums. Viņi gribēja iegūt runājošo akmeni, bet NZJA nirēji traucēja. Turpmākā prātošana bija bīstama, domas varēja būt tikpat slidenas kā banāna mizas. Te vairāk bija nepieciešama viltība, nevis intelekts. Vilks nedomā par savu laupījumu, kamēr tas nav parādījies. Ostins deva iespēju prātam noskaņoties izdzīvošanas režīmā, ļaujot instinktiem diktēt gājienus. Pamazām ķermeni pārņēma siltums, aizdzenot aukstumu, kas bija to sagrābis, kad viņš ieraudzīja uzbrucējus. Viņa elpošana kļuva ritmiska, gandrīz vai lēna, sirdsdarbība vienmērīga, tomēr viņš sevi necentās apmānīt. Vilkam ir ķetnas un zobi.

Zavala bija dzirdējis sarunu ar Makgintiju pa radio.

-    Kurt, kā rīkosimies? Vārdi skanēja nosvērti, tomēr balsī bija jaušamas bažas.

-    Mēs ļausim viņiem nākt pie mums. Mēs zinām teritoriju. Viņi ne. Mums būs vajadzīgi kādi ieroči.

-     Mana specialitāte. Paskatīšos, ko varu sadabūt.

Zavala aizpeldēja aiz furgona.

-    Kabeļu knaibles. Kas tiem zeļļiem ir?

-    Es nezinu. Man likās, ka tā bija šautene ar durkli. Tagad es vairs neesmu tik pārliecināts.

Zavala pavicināja knaibles.

-Ja mēs piekļūtu pietiekami tuvu, es varētu uzšķērst dažus rāvējslēdzējus!

Ostina prāts spēji pārtrauca darboties. Viņš bija raudzījies garām Zavalam uz bruņotā furgona atvērtajām durvīm, spoži izgaismotais četrstūris uz melnā fona pēkšņi šķita hipnotizējam. Viņš pievirzījās tuvāk. Pārnēsājamās halogēnu spuldzes, ko viņi bija izmantojuši, kad izcēla plāksni, vērta iekšpusi apbrīnojami gaišu.

-    Man varbūt ir labāka ideja, Ostins ierunājās.

Nenovēršot skatienu no korpusa atveres, Ostins izklāstīja

savu ieceri Zavalam.

-     Vienkārši, bet pārdroši, Zavala atzina. Tā mēs tiktu galā ar vienu. Kā ar pārējiem?

-    Improvizē!

Zavala pacēla knaibles gluži kā drosmīgs indiānis, kas grasās ar tomahauku doties cīņā pret kavalērijas šautenēm, un, nozūdot tumsā, devās uz furgona tālāko galu, taisni aiz dzinēja. Ostins atrāva vāku vēl divām dārglietu kastēm.

Tas bija tikpat kā atvērt kastes, kurās noglabātas zvaigznes. Briljantu, safīru un rubīnu mirdzums pat zem ūdens bija žilbinošs. Viņš izkārtoja kastes glīti blakus vienu otrai netālu no durvīm, lai tās būtu labi redzamas, un atslēja tās nedaudz slīpi. Lai pastiprinātu iespaidu, vēl pievienoja dažus galvaskausus un tad peldēja prom no furgona, nonākot lielā kuģa tumsas valstībā, paslēpies tās plašajā tukšumā. Lai arī cietajā skafandrā bija sausi un vēsi, viņš bija nosvīdis.

Netālu no atveres kaut kas iezaigojās, kuģī ieslīdēja divi nirēji, gluži kā seski trušu alā, viņu kabatas bateriju gaismas stari šķēla tumsu dažādos virzienos. Vērojot piesardzīgo virzību, Ostins atcerējās, cik bikli viņi paši bija ielīduši vrakā pirmo reizi, kā bija uztraukušies par nezināmo un centušies pielāgoties juceklīgajai, maldinošajai valstībai, kur bija sajaukti tādi jēdzieni kā augša un apakša. Ostins rēķinājās ar šo sākotnējo apjukumu un redzes dabisko tieksmi pievērsties vienīgajam saskatāmajam objektam lielajā tukšumā bruņotajam furgonam, kas likās ārpus laika un telpas.

Nirēji kustējās šurpu turpu, iespējams, viņi apsprieda savu rīcības plānu vai doties iekšā furgonā vai ne. Viņi tam tuvojās, turēdamies viens otram blakus un pielāgodamies straumei, līdz augumi nonāca durvju ejā.

Ostins klusībā nolādējās. Viņi atradās plecu pie pleca. Kamēr viņi būs cieši blakus, viņa plāns ir pagalam, varbūt tāpat arī viņš pats un Zavala. Tad iejaucās cilvēka daba. Viens nirējs pastūma otru prom. Nu viņš atradās tieši furgona durvju ejā, ķermenis bija mazliet saliecies uz priekšu, galva jau atradās furgonā. Ostina lūpas savilkās negantā smaidā. Vecīt, tāda negausība neatmaksājas!

Viņš brīdināja Zavalu:

-    Taisos taranēt.

-    Sāku griezt, attrauca Zavala.

Ostins ieslēdza abus dzinekļus pilnā sāniskā ātrumā un mērķēja uz furgona aizmuguri. Viņš slīdēja tieši uz furgonu, gluži kā boulinga bumba, kas cenšas nogāzt visu pa ceļam, un lūdzās, kaut nirējs nebūtu izkustējies. Viņš negribēja, lai Zavala mūžībā atgādinātu, ka viņš aizvadījis savas pasaulīgās dzīves pēdējos brīžus, atdarinot akordeona plēšu saspiešanu.

Viņam laimējās. Nirējs joprojām stāvēja kā apburts, iespējams, viņš prātoja, kā dabūt kastes ārā.

Ostins koncentrējās uz skafandra plato metāla daļu tieši zem cietās plastmasas čaulas, kas apklāja gaisa tvertnes gluži kā bruņrupuča apvalks. Sasodīts! Pārāk zemu. Viņš iedarbināja nelielu vertikālo pacēlumu.

Atpakaļ pie mērķa!

-     Nu! Ostins iesaucās, zinādams, ka nav vajadzības pacelt balsi.

Zavala strādāja drudžaini. Knaibļu spīles bija nokniebušas dažus vadus no priekšējā kabeļa, kas turēja furgonu. Viņš baidījās nogriezt visu kabeli pārāk ātri, bet, izdzirdējis Ostina izkliegto komandu, sakopoja visu spēku, kas bija uzkrāts plecos, ilgstoši boksējoties, un spieda kraibļu rokturus. Kabeļa vidus likās visizturīgākais, sākumā to bija grūti pārkniebt. Taču pēc brīža knābim līdzīgie asmeņi pārcirta atlikušos vadus tik viegli kā plēsoņa, kas pārplēš savu laupījumu.

Ostins ar metāliskajiem ceļgaliem iebelza pa pēcpusi nirējam, kurš kāri pētīja dārgakmeņus. Nirējs tika pagrūsts uz priekšu un ielidoja furgonā. Ostins atsitās atpakaļ un nedaudz zaudēja kontroli.

Dārgakmeņu kārotājs izmisīgi pūlējās izlauzties no furgona, taču viņa clzinekļi bija ieķērušies kāda plaukta karkasā. Ostinam bija pašam savas problēmas, viņš neveikli centās rast dzinekļu kombinētu darbību, kas viņu stabilizētu.

Viņš dzirdēja Zavalu iesaucamies:

-    Aiziet!

Viens kabelis bija pārcirsts, un furgons priekšpusē nošļuka uz leju un palika bīstami karājamies, atliecies leņķī no sienas, priekšējie lukturi bija vērsti gandrīz tieši uz leju. Zavalam, kas bija atvirzījies drošā attālumā, brīdi likās, ka braucamais tā arī karāsies, tomēr izrādījās, ka tā svars ir pārāk liels atlikušajam kabelim. Tureklis nolūza, furgons nokrita nost no sienas, gāzās tumsā un pievienojās automašīnu kapsētai, paņemot sev līdzi furgona apsargu kaulus, dārgakmeņus un nirēju, kas pūlējās izlauzties ārā.

Tas viss notika dažu sekunžu laikā. Palikušais nirējs bija pamanījis Ostina uzbrukumu un, pagalam pārsteigts, vērojis furgona nozušanu, tomēr ātri atjēdzās no šoka. Ostins beidzot bija atguvis stabilitāti un pūlējās atvairīt reiboni, taču tad nirējs ar kabatas bateriju raidīja viņa sejā spēcīgu gaismas staru. Viņš uzspieda uz savu lejupvirzošo dzinekli, apzinādamies, ka būs ērts mērķis, kamēr nebūs ticis dažus jardus zemāk. Viņš sakoda zobus un apņēma sev apkārt rokas, glābdamies no gaidāmajām dedzinošajām sāpēm. Gaisma brīdi žilbināja viņa sejā, tad strauji pašāvās nost, un Ostins ieraudzīja otru nirēju izmisīgi cīnāmies.

Zavala!

Redzot Ostina draudīgo situāciju, Džo bija izlīdis no aizmugures un, sakampis nirēja roku, kurā bija šaujamais, izsita viņu no līdzsvara. Viņi lauzās ūdens palēninātajā tempā kā divi milzīgi roboti. Zavala turēja savā kreisajā "ķetnā" knaibles, taču visai drīz viņam bija skaidrs, ka pretinieks negaidīs, kamēr viņu uzšķērž. Aizāķētā roka slīdēja ārā, Zavala jutās saguris no rīta darbu piepūles.

jāimprovizē, Zavala atcerējās.

Viņš ietrieca knaibles pretinieka skafandra sāniskajā dzinekli. Asmeņi bija izļodzījušies no viņa tvēriena. Dzineklis sadalījās sastāvdaļās zem apvalka. Zavala pavirzījās nost. Pretinieks uzsila pa abiem dzinekļiem, lai tiktu prom, taču to nevienlīdzīgās darbības dēļ tika sagriezts riņķī un grīļīgi aizvirpuļoja tumsā.

Nirēja ierocis peldēja ūdenī, un Ostins to satvēra. Ierīce bija primitīva pēc uzbūves, tomēr izgatavota no mūsdienīgiem materiāliem, tas bija draudīgs ierocis cīņai zem ūdens, kur šaujamie nelīdz. Tam bija kaut kas līdzīgs magazīnas kārbai, kur bija paredzēta vieta sešām bultām. Vienā galā tām bija spuras, otrā četri žiletes asmeņi, kas varētu uzšķērst viņa alumīnija skafandru kā ar konservu attaisāmo.

Zavala pievirzījās tuvāk.

-    Kas tad tas? viņš vaicāja, elsodams pēc nesenās cīņas.

-    Izskatās kā veca stopa modernizēts variants.

-      Stops?! Iepriekšējo reizi bija divkauju pistoles! Zavala iesaucās, viņa balsī bija jaušams gan apbrīns, gan riebums. Nākamreiz mēs apmētāsim tos nejauceņus ar akmeņiem.

-     Nabags nevar izvēlēties, Džo. Es tagad domāju, vai tiešām tā parikte darbojas. Ostins atspieda ieroča resno galu pret krūškurvi un mērķēja. Nāvējošs, bet, manuprāt, tas diez vai ir īpaši precīzs, ja nu vienīgi no tuvuma.

-     Tev tūlīt būs iespēja par to pārliecināties. Tūlīt mūs apciemos spoki.

Pa atveri korpusā ieplūda divas vienādas vārās gaismiņas vēl divi nirēji, abi bruņoti; izskatījās, ka atšķirībā no saviem priekšgājējiem viņi negrasās slēpties.

-     Šaubos, vai pie šiem mēs varēsim tik viegli pielavīties, Ostins sacīja. Viņi, domājams, ir sazinājušies pa rāciju, tāpēc nojauš, kas sagaidāms.

-     Tomēr daži punkti ir mūsu labā. Viņi nezina, ka esam bruņoti. Un vēl nezina, kur mēs atrodamies.

Ostins pārdomāja izvēles iespējas. Varētu aizbēgt un paslēpties, bet beigu beigās mēģinātu cīnīties. Cietie skafandri nebija paredzēti tāda veida darbībām, ar laiku viņiem aptrūktos dzinekļu jaudas vai gaisa.

-    I.abs ir, parādīsim viņiem, kur mēs esam. Es traki gribētu redzēt, kurš uzķeras uz kārdinājuma, bet man nav monētas. Kā būtu, ja tu notēlotu jāņtārpiņu?

-    Tu nupat sagatavoji savu stopu, Robin Hud.

Svešinieki bija apstājušies, viņu uzmanību novērsa virpuļojošais biedrs, kas dīvaini svaidījās ap kravas nodalījumu. Zavala ieslēdza uz sava skafandra visas iespējamās spuldzītes un iespaida labad reizēm tās uz mirkli izslēdza. Mirkli viņš nekustīgi pakavējās tumsā kā ērmota ceļa zīme. Tad pazuda. Un tieši tas saistīja svešinieku uzmanību. Abi devās uz turieni, kur bija redzējuši viņu pēdējo reizi. Taču tur neviena nebija. Zavala bija pavirzījies vairākus metrus uz labo pusi. Ieslēdza spuldzītes. Izslēdza.

No šā efekta satrūkās pat Ostins, kaut arī viņš zināja, kas notiek. Zavalas dubultnieki šķita uzšaujamies visās vietās.

-    Nekad nebiju iedomājies, ka beigās darbošos par signāluguni, Zavala sacīja.

-    Tava māte lepotos ar tevi, Džo. Tas iedarbojas, viņi virzās tuvāk.

Pēc brīža viņi jau varēja atrasties virs Zavalas.

-    Vēl vienu reizi, Džo, sacīja Ostins. Es esmu tieši aiz tevis.

Zavala atkal pamirdzinājās kā Ziemassvētku eglīte. Uzbrucēji palielināja ātrumu un devās uz turieni, kur bija to tikko redzējuši. Tieši uz Ostina pusi.

Viņš pielika stopu pie pleca.

-    Džo, tev piecu sekunžu laikā jāizk|ūst ārā no bultas ceļa, viņš rāmi sacīja. Pakusties ātrāk!

-     Braucam lejā! Zavala uzsauca, atdarinādams liftnieku. Viņš noslīdēja vairākus jardus zemāk. Ostins lēnām skaitīja, skatienu koncentrējis uz tumsu aiz tuvākās uguns. Pārliecinājies, ka Zavala ir pietiekami novirzījies, viņš saspieda palaišanas mehānismu un juta vieglu belzienu, bultai atraujoties. Tās virzību nebija iespējams redzēt, taču acīmredzot tā trāpīja mērķī, jo gaismas stars labajā pusē sāka neprātīgi raustīties.

Ostins sagatavoja loku nākamajam šāvienam, ievietojot jaunu bultu tās ieliktnī un lādējoties par grūtībām, kas radās tumsā. Kad viņš jau bija pielicis stopu pie pleca un grasījās raidīt bultu, otrs uzbrucējs bija sapratis, kas notiek, un izslēdzis savu gaismu. Tomēr Ostins palaida bultu, bet nojauta diktēja, ka šoreiz viņš nav trāpījis.

-    Džo, es vienu piebeidzu, bet otram aizlaidu garām. Mēģināsim viņu atrast. Tā kā man ir ierocis, es uzņemos vadību.

Ostins stingi raudzījās tumsā. Bezcerīgi!Nāksies riskēt. Viņš ieslēdza spuldzīti sava skafandra priekšpusē un virs galvas un, ieraudzījis atspīdumu, devās turp.

-    Viņš laužas ārā.

-     Es viņu redzu, sacīja Zavala. Esmu taisni aiz tevis.

Viņi metās pakaļ upurim kā divi dirižabļi, kas dodas uzbrukumā. Ostins bija bezgala satraukts, taču, lai arī gandrīz vai lidoja pa ūdeni un Zavala centās neatpalikt, viņš nespēja nedomāt, ka tā ir viena no dīvainākajām visu laiku cīņām. Vīri, ietērpušies metāla ādā, ar antīkiem ieročiem cīnās par savu dzīvibu sadragāta kuģa plašā kravas nodalījumā…

Cauri atverei nozibēja kāda ēna un pazuda.

Sasodīts!

-     Par vēlu, Džo. Ostins samazināja ātrumu. Viņš jau ir

ārā.

-    Tu teici, ka viņi ir seši. Viens nogrima kopā ar furgonu. Tu piebeidzi otro, trešais tagad joņo apkārt kā karuselī. Paliek trīs.

-    Tas ir mans minējums, bet es nevaru galvot. Tu atceries manu kļūdīšanos uz "Nēreja".

-     Kā lai es to aizmirstu? Pietiekami tuvu valdības līmenim, kā mēdz teikt. Beigsim te to darbiņu, viņš gurdeni piebilda. Esmu ellīgi piekusis, man jāatpūšas, man sestdien ir randiņš ar skaistu lauksaimnieku aizstāvi. Viņai ir acis kā kaktusa ziedi, tik zilas, ka tu nekad neesi tādas redzējis, Kurt.

-    Es negribētu stāties ceļā starp tevi un tavu dzimumtieksmi, Džo, tas var izrādīties bīstami, jo tev ir tiesības nēsāt ieroci. Vai tev ir kas padomā?

-     Manuprāt, es redzu autogēna kabeli. Zavala pacēlās vairākus jardus uz augšu un sakampa autogēnu. Rokā ir! Nezinu gan, kam tas domāts. Paklau, plāksnes vairs nav!

Ostins pavirzījās augstāk, līdz abi atradās gandrīz zem milzīgā cauruma kuģa sānos. Kur agrāk uz gaisa pildītajiem pontoniem bija gulējusi akmens plāksne, tagad zilgi zaļajā ūdenī rosījās vienīgi ziņkārīgas zivis.

-   Viņi to ir nolaupījuši, kamēr mēs bijām aizņemti! Ostins iztēlojās zagļu rīcību. Viņiem vajag vismaz divus puišus, lai to

kravu virzītu pa ūdeni. Rokas būs aizņemtas. Viņi nekādā ziņā nedomā, ka mēs varētu viņiem dzīties pakaļ.

-    Ko tad mēs vēl gaidām? Zavala uzsauca. Viņš aizmeta nevajadzīgo autogēnu, un, uzsitot pa vertikālajiem dzinekļiem, abi izpeldēja no kuģa atklātā okeānā. Viņi joprojām atradās Atlantijas okeāna aukstajā tumsā, tomēr Ostins jutās laimīgs, ka ticis ārā no klaustrofobiskā "Doria" korpusa.

Ūdenslīdēja kupols bija uzvilkts augšā, līdz dzelmei nonāca vienīgi trīsuļojoša dienas gaisma. "Andrea Doria" milzīgais korpuss sniedzās uz abām pusēm; tuvumā tas izskatījās pelēcīgs, bet jau nedaudz tālāk pilnīgi melns. Ostins pa gabalu tālāk saskatīja spīdam kaut ko metālisku, bet tikpat labi tā varēja būt kāda zivs. Kaut spētu izberzēt acis! Vienīgais, ko varēja darīt, cieši aizvērt, tad atvērt. Nekādas jēgas. Tikai zilgani vienmuļais klājiens.

Pagaidi!

Tur atkal kaut kas pavīdēja. Par to vairs nebija šaubu.

-    Manuprāt, es redzu viņus pie priekšgala.

Viņi pavirzījās augstāk, tad traucās priekšgala virzienā kā iznīcinātājlidmašīna. Zavala pamanīja kustību un pievērsa lai Ostina uzmanību. Plāksne tika stumta uz priekšu, balstot to uz pontoniem, katrā pusē bija pa vienam nirējam. Uz priekšu tumsā iesniedzās kāda tauva, iespējams, to vilka kāds neredzams nirējs.

-    Mēģināsim viņus apmuļķot. Uzspīdini viņiem savas spuldzītes! Es šaušu.

Gaismas stari trāpīja uz plāksnes un nirējiem abās pusēs.

Nirēji centās kustēties ātrāk, it kā cerēdami noskriet savus vajātājus. Ostins raidīja bultu, cenzdamies netrāpīt pontonā. Viņam likās, ka bulta atlec no plāksnes. Uzbrucēji nozuda tumsā. Tauva tika palaista vaļā. Plāksne lēnām apstājās virs "Doria" komandtilta spārna.

-    Lai viņi tinas prom, Džo! Mums ir jāparūpējas par šo te.

Viņi nolaidās lejup un sāka stumt plāksni atpakaļ pie korpusa atveres, kur Makgintijs varētu viņus vieglāk atrast ar kupolu. Viņi virzījās lēni, jo nācās stumt pret straumi, kas plūda virs kuģa.

Ostina austiņās iekrakšķējās balss.

-    Te Makgintijs. Kā jums tur iet?

-     Abiem viss kārtībā. Mēs dabūjām rokā akmeni. Dodamies atpakaļ uz to caurumu. Varat nolaist kupolu jebkurā laikā.

Brīdi bija klusums, tad kapteinis pavīpsnāja.

-    Tas nebūs tik vienkārši, viņš pavēstīja, un viņa balsī bija jaušams saērcinājums. Mēs esam zaudējuši priekšgala enkurus. Spriežot pēc tauvu izskata, tie ir nogriezti. Virsmas straume mūs rausta uz visām pusēm. Ja nolaidīsim kupolu, tas šūposies kā liels svārsts un var mūs apgāzt.

-     Džo, izskatās, ka mūsu puisīši ir nodrošinājuši savu izbēgšanu.

-    Es dzirdēju. Vai ir kāda iespēja tās enkuru virves no jauna piestiprināt?

Ostins un Zavala bija bīstami pārguruši. Cietie skafandri nebija paredzēti tuvcīņai, metāliskais skafandrs ar visām papildierīcēm bija kļuvis par personisko cietumu.

-   Tas ir iespējams, bet ne jau ar mūsu spēkiem. Vienkāršāk būtu, ja mēs paši uzdabūtu to akmeni augšā. Un tas nebūs viegli. Viņš palūdza kapteinim novietot kuģi apmēram turpat, kur tas bija, un saglabāt šo vietu.

-    Ne tieši tur, bet pietiekami tuvu, Makgintijs sacīja.

Viņi tuvojās korpusa atverei. "Monkfish" vajadzētu būt tieši virs viņiem.

Makgintijs darbojās prasmīgi. Tauva, ar kuru bija izcelta korpusa daļa, šūpojās virs vraka pavisam netālu. Piestiprināt tauvu pie plāksnes nebija viegli, jo pirksti nebija brīvi kā nirējiem, kas varēja paveikt daudz smalkākus darbus, taču, tikuši galdā, viņi ziņoja kapteinim, lai sāk pacelšanu.

-     Kapteini, aiziet! Ostins sacīja. Mēs ejam augšā.

45 . nodaļa

Ostins, karādamies virs okeāna kā aizāķēta plekste, varēja labi pārredzēt blīvo miglas segu, kas klājās virs "Monkflsh". Ceļamkrāns sagriezās un nolaida viņu uz klāja, kur ekipāžas vīri palīdzēja atbrīvoties no pilošā tērpa, gluži kā pāži, kas apkalpo bruņinieku pilnā ietērpā.

Zavala bija nogādāts uz kuģa kādu brīdi iepriekš, un tagad, atbrīvots no vareni iespaidīgā korpusa, izskatījās dīvaini sarāvies. Ostins spēra grīļīgus soļus, tāpat kā kosmonauti, kas atgriežas pēc uzturēšanās bezsvara stāvoklī. Džo viņam pasniedza krūzi ar karstu kafiju. Daži malki karstā, stiprā dzēriena atjaunoja asinsriti. Tad viņi stīvām kājām metās nokārtot savu steidzamo vajadzību. Abi smaidīdami atgriezās un, pārģērbušies siltās un sausās drēbēs, devās atpakaļ uz klāju.

Atpakaļceļš no "Andrea Doria" noritēja bez starpgadījumiem, taču nebūt nebija viegls, it īpaši sākumā, kur vinčai tika mazināta spriedze, gan to pavelkot, gan apstājoties, un beigās, kad akmens nonāca līdz virsmai, kad nācās tikt galā ar pilnu svaru. Prasmīgā "Monkfish" apkalpe piestiprināja papildu pludiņus, lai varētu būt droši, ka akmens nenoslīdēs dzelmē, tad apmeta ap to cilpu un uzvilka to uz klāja.

Ostins stingi raudzījās uz nevainīgā izskata bluķi, kas tagad gulēja uz koka paliktņa; viņam likās neticami, ka tas izraisījis tādus sarežģījumus un laupījis tik daudzas dzīvības. Plātne nedaudz atgādināja pārmērīgi lielu kapakmeni, kas būtu īsti piemērots, atceroties daudzās dzīvības, kuras pārtrūkušas tās dēļ. Tā bija mazliet augstāka par gara auguma vīru, aptuveni cilvēka apjomā. Ostins nolaidās uz ceļiem un pārbrauca ar roku pār tās virsmu, kas žūstot no melnas kļuva tumši pelēka. Viņš vilka ar pirkstu līdzi hieroglifiem, taču tie neko neizteica. Viņam nekas nebija skaidrs.

Kuģa apkalpe uzsedza plāksnei polsterētu aizsargmateriālu, tad ietina to plastmasā. Mazs autokārs pārvietoja to uz noliktavu klāja līmeni. Plāksne nelikās trausla, tā bija izturējusi gandrīz vai pusi gadsimta nogrimušā bruņotā furgonā un izcelšanu augšā, tomēr negribējās riskēt un darīt ko tādu, kas varētu sadrupināt to sīkos gabalos.

Donatelli skumji vēroja plāksnes aizvešanu.

-    Tātad šā akmens dēļ gāja bojā visi tie vīri.

-    Slepkavošana vēl nav beigusies, Ostins drūmi atbildēja, piemiegtām acīm raudzīdamies miglā, kas ieslodzīja izcēlājkuģi dzeltenpelēkā kapenē, apslāpējot skaņas un gaismu. Temperatūra bija nokritusies vismaz par desmit grādiem. Viņš noskurinājās, atcerēdamies Andželo aprakstīto līdzīga izskata miglas segu, kas paslēpa "Andrea Doria" no "Stockholm".

-     Iesim parunāt ar kapteini, Ostins ierosināja, un viņi uzkāpa uz komandtilta.

Stūresmājā Makgintijs viņus aicināja pienākt pie radara ekrāna un parādīja kādu baltu zibsni uz zaļā fona. Ostins samirkšķināja acis. Varbūt viņš ir atradies zem ūdens pārāk ilgi. Punkta straujā pārvietošanās pāri ekrānam vairāk bija raksturīga lidmašīnai, nevis kuģim.

-    Vai tas kuģis kustas tik ātri, kā man liekas? Zavala jautāja.

-     Lidinās kā spoks, norūca Makgintijs.

Ostins piesita pie ekrāna.

-    Varētu būt mūsu nejauceņi.

Makgintija acis iezalgojās.

-    Kad es augu dienvidos, policisti braukāja ar patruļmašīnu pa apdzīvojamām vietām, un tad tik jums vajadzēja redzēt, kā zeļļi metās bēgt uz visām pusēm. Policistiem mūždien bija kāds jāmeklē par kaut ko. Ja sirdsapziņa bija netīra, pietika vienīgi ieraudzīt zilo bākuguni uz patruļas mašīnas, un viņi uzreiz laidās mukt. Varu derēt, ka te ir kaut kas tamlīdzīgs.

-     Vainīgais bēg, kad neviens nevajā, Ostins bilda. Zibsnis aiztraucās garām citam kuģim, kas devās tajā pašā virzienā, bet likās stāvam uz vietas. izskatās, ka tie ļautiņi laižas ar kādu piecdesmit mezglu ātrumu.

Makgintijs klusi nosvilpās.

-    Man tas izskatās pēc liela kuģa. Es nezinu nevienu tāda izmēra kuģi, kas varētu kustēties tik ātri.

-       Es zinu. Tā ir jauna konstrukcija. To ražo firma "Tbornycroft and Giles". Korpuss daļēji lido; ūdens reaktīvie dzinēji izslēdz dzenskrūvju iegrimšanu. Ar tādu uzbūvi pat kravas kuģis var pārvietoties ar četrdesmit piecu mezglu ātrumu. Jaunie modeļi varētu būt pat ātrāki. Kaptein, vai redzējāt šajā apkārtnē kādu lielu kuģi tieši pirms uzbrukuma?

-     Šī ir rosīga vieta. Makgintijs atstūma cepuri nost no pieres, it kā tas palīdzētu atcerēties. Daudz laivu, lielākoties zvejnieki, nāk un iet… Vai mēs redzējām šo? Varbūt. Te bija tāds paliels kuģis, dreifēja kādu jūdzi tālāk, bet miglā tas mums pazuda. Es biju aizņemts ar nirēju operācijām.

-    Man liekas, ja mēs varētu vēlreiz to redzēt, tad ieraudzītu, ka tas ir "Halcon Industries" īpašums.

-     Vai mēs varētu no augšas aplūkot? apjautājās Makgintijs.

-    Tādā miglā tas nav iespējams. Un, ja arī mēs to konstatētu? Mums būtu vajadzīga atļauja, lai ierastos uz klāja.

Zavala bija klausījies klusēdams, viņa lūpas bija sakniebtas neraksturīgā grimasē.

-     Kaut kas man nedod mieru, viņš ierunājās. Šie zeļļi zināja, kur mēs esam un ko darām. Kā tas bija iespējams? Mēs nolēmām meklēt to plāksni pirms dažām dienām. Mēs taču savus plānus nereklamējam!

Ostins un Makgintijs apmainījās skatieniem.

-    Šajā operācijā iesaistīti daudzi cilvēki. Jebkurš no viņiem būtu varējis izmest kādu netiešu mājienu, un tādā veidā informācija kļūst zināma.

Tādam izskaidrojumam neticēja arī pats Ostins.

Pēc neilga laika vējš mainījās un aizpūta prom miglu. Donatelli atsveicinājās no NZJA vīriem un "Monkfisb"kapteiņa un abi ar Antonio devās prom ar savu jahtu. Ostins apsolīja ziņot bijušajam "Doria" viesmīlim par NZJA turpmāko darbību.

"Monkfish "cauri miglai apmeta loku ap Keipkodu; drīz vien viņi jau varēja redzēt lidmašīnu ugunis, tām paceļoties un nolaižoties Logena lidostā. Viņi brauca garām salām un piestāja krastā. Ostins piezvanīja saviļņotajam doktoram Orvilam un palūdza noorganizēt furgonu plāksnes aizvešanai. Ostins un Zavala sekoja furgonam līdz pat Hārvardai un noskatījās, kā to novieto drošībā aiz atslēgas. Orvils sacīja, ka strādātu visu nakti, lai atšifrētu uzrakstus, ja tas nepieciešams, un aicināja abus palikt. Ostins noraidīja šo priekšlikumu, jo viņi ar Zavalu bija pārāk noguruši pēc smagās darbadienas un gribēja paspēt uz agrāku Vašingtonas lidmašīnu. Pēc vieglām vakariņām abi kopā ar Makgintiju iedzēra pa glāzei īru viskija, tad ielīda savās kojās un gandrīz uzreiz aizmiga.

Zaļiem stikliem klātais NZJA administrācijas debesskrāpis šķita kā aicinoša bāka, kad taksometrs ložņāja pa neaprēķināmo Vašingtonas satiksmes jūru. Ostins un Zavala bija laikus paspējuši tikt uz lidmašīnu un vēlā rītā ieradās Vašingtonā. Makgintijs bija atvadījies no viņiem, pamatīgi uzsizdams pa muguru un neskopodamies ar uzslavām. Viņš izteicās, ka Ostins ir gluži kā no viņa vecās gvardes.

Nez kas tagad ir padomā Trautiem, Zavala skaļi prātoja .

Ostins iepriekšējā vakarā no izcēlājkuģa telefona bija piezvanījis kolēģiem, lai pastāstītu par ciņu uz "Doria"un akmens plāksnes atgūšanu. Gameja sacīja, ka viņai un Polam esot kāda jauna informācija, ar kuru viņi labprāt dalītos nākamajā dienā. Ostins bija pārāk noguris, lai jautātu, ar ko tā saistīta. Trauti viņus gaidīja kopā ar Hairamu Jēgeru privātajā konferenču telpā, kur bija noturēta iepriekšējā sanāksme. Pēc brīža ieradās Rudijs Ganns un paziņoja, ka Sendekeram esot pusdienas Baltajā namā. Admirālis būtu atraidījis viceprezidentu, taču no prezidenta ielūguma nespēja atteikties.

Gameja uzstājās pirmā.

-Jūs visi esat lietas kursā, tāpēc es nekavēšos sīkumos pie saviem piedzīvojumiem džungļos kopā ar doktoru Či. Kā jau zināt, mēs atklājām pamatīgu krājumu nozagtu maiju kultūras senlietu, kas bija sagatavotas izsūtīšanai no valsts. Noliktava bija tā ierīkota, lai būtu ērtākā pieeja ceļiem un ūdeņiem. Mēs atradām simtiem priekšmetu, kas bija paņemti no daudzām ievērojamām vietām, gan zināmām, gan nezināmām. Kad doktors Či apskatīja tos, līdzās keramikas traukiem viņš atrada arī vairākus izgrebtus akmeņus; acīmredzot tie bija izgriezti no maiju ēkām ar zāģi, kas aprīkots ar dimanta asmeni. Neparastais laivu motīvs laikam saistījis chicleros uzmanību. Profesors izteica varbūtību, ka šie grebumi paņemti no tempļu observatorijām, kas ir līdzīgas tām, ko viņš man rādīja maiju pilsētā, kuru pats sauc par MTI. Te ir viena problēma nav skaidrs, no kurienes ir grebumi.

Viņa brīdi apklusa, kamēr Trauts pasniedza pārējiem savu mapju kaudzi. Gameja nogaidīja, līdz papīru čaboņa apklusa, tad turpināja:

-    Pašā virsū'jūs redzat astoņas skices, ko uzzīmējis doktors Či. Šie profili ir no veidojumiem, kur attēlots maiju dievs Kecalkoatls, kas pazīstams ari ar vārdu Kukulkans. Uzmetot acis, zīmējumi liekas identiski, taču, ieskatoties uzmanīgāk, varat redzēt tikko manāmas atšķirības.

Jēgers aši pievērsās uzdevumam.

-    Šim te ir spēcīgāks žoklis, viņš ierunājās, un tam ir biezākas uzacis.

Ganns ar piemiegtām acīm aplūkoja zīmējumus.

-    Šim puisim deguns izskatās tā, it kā viņš būtu kaut kur uzskrējis.

Gameja smaidīja kā lepna skolmeistariene.

-     Kungi, jūs ātri uztvērāt. Šīs atšķirības sejās norāda uz atrašanās vietu. Katra pilsēta vai apdzīvotā vieta interpretēja dievu tā, kā tas šķita tai raksturīgi.

-   Tāpat kā pūce bija Senās Atēnas simbols? Ostins ieminējās.

-    Tieši tā. Šajā gadījumā dievs pārstāv arī planētu Veneru.

Ostins nepacietīgi sakustējās savā krēslā, viņa skatiens aizklīda tālumā. Viņš bija cerējis dzirdēt informāciju, kas būtu tieši saistīta ar šiem notikumiem, nevis klausīties lekciju par maiju teoloģiju.

-     Gameja, tas viss ir ļoti interesanti, viņš sacīja, cenzdamies apslēpt savu nepacietību, bet es īsti netieku gudrs, ko tu gribi pateikt.

Viņa uzzibināja savu neatvairāmo draisko smaidu.

-     Šie zīmējumi visi ir ņemti no grebumiem, kuros attēloti kuģi.

Ostina interese iekvēlojās. Viņš paliecās uz priekšu.

-    Feniķiešu kuģis?

-     To mēs vēl īsti nezinām, vai tas bija feniķiešu kuģis vai ne, taču grebumos, ko redzējām, bija attēlots, kā maiji sagaida svešādus kuģus un cilvēkus.

-     Doktors Či jau ir uzminējis, iestarpināja Pols, ka grebumi nāk no tempļu observatorijām. Doktors Či izmantoja pilsētu veidojumus, lai precīzi atrastu observatorijas. Maiju observatorijas ir izkaisītas pa visu Centrālameriku. Bet viņš zināja, ka tikai astoņās ir attēlots tas īpašais kuģu sižets.

-    Tātad jums ir astoņas identiskas observatorijas, ierunājās Ostins, kas atrodas dažādās vietās, veltītas Venerai, pakārtotas tās ciklam, un visam tam ir kaut kas kopīgs ar noslēpumaino kuģu floti.

-     Tieši tā, Gameja attrauca un atsāka savu skaidrojumu. Pats nozīmīgākais ir skaitlis "astoņi". Ievērojot neizpratnes pilnos skatienus, viņa sacīja: Kecalkoatls un Kukulkans bija maiju ievērojamākās dievības Venus iemiesojums. Maiji paredzēja planētas kustību ar neticamu precizitāti. Viņi zināja, ka planētas ciklā ir astoņas dienas, kad tā pazūd. Maiji licēja, ka tajā laikā Venera nonāk pazemē. Viņi izmantoja arhitektoniskas formas, lai saglabātu Veneras un citu debess ķermeņu ceļu durvju ejas, skulptūras, pīlārus; attiecīgi plānoja ielu izvietojumu. Profesors Či domā, ka šīs observatorijas bija daļa no kāda lielāka plāna no kartes, shēmas, varbūt pat no primitīva datora, kas palīdzētu risināt kādu uzdevumu.

-    Piemēram, par tām feniķiešu, piedodiet, pagaidām nezināmajām laivām?

-     Tieši tā, atsaucās Pols. Otrā lapa jūsu mapēs rāda izvietojumu.

Atkal čabēja papīri.

-      Mēs mēģinājām savienot tempļus, Gameja turpināja, velkot no tiem paralēlas līnijas. Tam nebija nekādas jēgas. Kad neziņā pluinījām matus, piezvanīja doktors Či. Viņš bija ieradies pilsētā, lai papildinātu nepieciešamos krājumus, un uzzinājis, ka mēs esam pūlējušies viņu sazvanīt. Mēs pateicām, ka taustāmies pa tumsu, meklēdami kaut ko, par kā esamību nešaubāmies, un sacījām, ka mums nepieciešama viņa palīdzība.

-    Trešā lapa jūsu mapē, džentlmeņi, Pols paziņoja. To mums pa faksu atsūtīja doktors Či no sava nacionālā muzeja. Spāņi iznīcināja visas maiju grāmatas, izdevās paglābt vienīgi dažas. Šī ir viena no tām, tā sauktais "Drēzdenes kodekss". Tajā ir Veneras cikla detalizētas tabulas. Dati apkopoti no observatorijām.

-     Un kāds tam sakars ar mūsu noslēpumu? Ganns apjautājās.

-     Galvenokārt kā piemērs informācijas tipam, kas bija tik nozīmīgs maijiem, Gameja paskaidroja. Mēģiniet iztēloties maiju priesterus ik nakti raugāmies zvaigznēs. Viņi savāca informāciju par zvaigžņu kustību, tad, izmantojot tajos pašos tempļos iebūvētās arhitektoniskās īpatnības, paredzēja, kas gaidāms no zvaigznēm un planētām.

-     Man pielēca! iesaucās Jēgers. Tu saki, ka šie astoņi tempļi un iegrebumi ir skaitļošanas aparatūra. Tas Kodekss varētu būt programmatūra, kas saka aparatūrai, ko darīt. Jēgers mirkšķināja acis aiz metāla ietvaru brillēm. Izvēršot šo analoģiju, programmatūra fiziski var būt mīksta kā diskete, kurā ievietota programma, vai cieta kā cietais disks.

-    Un mūsu gadījumā cieta kā akmens, sacīja Ostins.

-      Bravo! Gameja iesaucās. Mums nu gan aģentūrā ir ģēniji!

Ostins uzmundrināts sāka skaitīt punktus uz pirkstiem.

-     Viens. Mums ir astoņi tempļi, kas veltīti dievibai Venerai. Divi. Tempļi ir izvietoti tā, ka palīdzēs mums atrisināt mīklu, ko izraisījuši noslēpumainie kuģi un to krava. Trīs. Runājošais akmens stāsta, kā to darīt.

-     Es nebiju pārliecināta, bet šorīt piezvanīja doktors Orvils. Viņš atradis tās pašas astoņas zīmes uz akmens. Jūsu mapēs ir fakss ar plāksnes fotogrāfiju. Uzraksti sastāv no trim galvenajiem elementiem. Profili un kuģu piebraukšanas attēlojums ir pirmais un otrais elements.

-     Vai tev ir kāda nojausma, kāpēc kuģi grasās apēst liela čūska? Zavala vaicāja, pētīdams faksu.

-     Tas ir trešais elements, Gameja skaidroja. Spalvainā Čūska ir Kecalkoatla iemiesojums uz Zemes.

-    Ā! Zavala bilda. Tas noteikti kaut ko izsaka.

-    Raugieties uz to šādā veidā, Gameja skaidroja. Profili norāda, kur. Laivu iegravējumi vēsta, ko. Čūska saka priekšā, kā. Paskatieties un pasakiet, ko jūs redzat.

-    Lielākoties tikai spalvas, Ganns atsaucās pēc brīža.

-      Nē, iebilda Jēgers, tur ir vēl kaut kas. Tās spalvas mulsina. Paskatieties uz tiem žokļiem! Tas viss izskatās pēc sava veida koordinātu tīkla.

-    Vareni! Gameja jūsmīgi sasita plaukstas. Mūsu datorburvis izvirzās klases priekšgalā.

-      Es nezinu, kāpēc, Jēgers attrauca, paraustot plecus. Es pats nesaprotu, par ko runāju…

-     Skatieties uz nākamo attēlu savās mapēs. Tur parādīts viens no šiem astoņiem tempļiem. Visai tipisks. Cilindrisks, augšā visapkārt izvietots balkons, lejasdaļā frīze. Aplūkojiet labi tos divus vertikālai spraugai līdzīgos logus! Mēs pieņēmām, ka tie lietoti zināma veida astronomiskiem aprēķiniem. Mēs izdarījām teorētiski pieļaujamu minējumu, ka logi atbilda Venerai tās galējos stāvokļos debesīs. Un tomēr tam nebija nekādas jēgas, bet tad Polam ienāca prātā paskatīties uz tempļiem no augšas, it kā mēs būtu lidmašīnā.

Papildinot paskaidrojumu, Pols pacēla pēdējo lapu.

-    Mēs uzvilkām līnijas no katra loga un ieraudzījām, ka tās krustojas.

-    Tas taču ir tas pats tīkls, kas Spalvainajā Čūskā! iesaucās Jēgers.

Gameja pamāja.

-    Es sāku par to domāt, kad ievēroju, ka tīkls man atgādina amuletu, ko reiz biju aizņēmusies no doktora Či, Kukulkana žokļus.

-    Vai tad mēs nerunājām par to, Ganns vaicāja, ka Kolumbs bijis atkarīgs no kaut kāda veida koordinātu tīkla?

-Jā, Pols attrauca. Orvils uzskata, ka Kolumbs mēģinājis lietot to akmeni, bet nav zinājis, ar ko sākt. Viņš zināja, ka ir apslēptas bagātības, bet nevarēja atšifrēt. Viņam bija zīmējumi no akmens, ko paņemt līdzi uz sava kuģa "Ņina", cerot, ka tos kāds varētu iztulkot.

Ostins bija cieši pētījis diagrammu.

-    Kad Kolumbs ceļoja pāri zilajam okeānam, navigatoriem bija kartes ar taisnām līnijām, tā sauktajiem rumbiem. Kāds, kas bija kuģojis no Spānijas uz Espanjolu, izvēlējās līniju, kas būtu vistaisnākā, un nosprauda kursu ar kompasu. Tādā veidā varētu nokļūt tur, kur paredzēts, ja vien neiejaucas straumes un vēji. Kolumbs varēja kļūdaini iztēloties, ka šīs līnijas ir rumbi. Maiji bija daudz gudrāki, nekā viņš iedomājās. Vai jums izdevās to izlobīt no šīs kartes?

-    Sākumā tam nebija nekāda jēga, Pols sacīja. Venera pirms pāris tūkstošiem gadu būs bijusi citā pozīcijā debesīs. Mums bija jāveic pārrēķināšana. Mēs domājam, ka V veida krustpunkts te, kur jūs redzat to kuģi, norāda, ka tur kaut kas ir noglabāts.

Ostinam bija cits jautājums.

-    Kā jums liekas, cik ātrā tempā to izdomās Halkons?

Trauti saskatījās. Pols sacīja:

-    Ir ziņots, ka no vairākiem muzejiem nozagti Kolumba papīri un maiju dokumenti. Man ir aizdomas, ka misters Halkons mēģinājis visu sadzīt rokā, taču akmens ir mums, un tagad mēs zinām, kā to lietot.

-     Tad mums tas jādara ātri, ja nu Halkons būtu gudrāks, nekā mēs iedomājamies, Ostins piezīmēja.

Ganns iekremšļojās un lika lapas citu citai blakus.

-    Kurt, visu cieņu, bet, pirms mēs lecam Spalvainās Čūskas žokļos, varbūt vajadzētu labi pārdomāt, ko tas viss īsti nozīmē. Sāksim ar Halkonu kāpēc viņš mums izraisa tik daudz nepatikšanu.

-     Saprotu, ko tu gribi teikt. Labs ir. Izklāstīšu savu teoriju. Tāpat kā Kolumbs, ari Halkons dzenas pakaļ feniķiešu bagātībām, kas tika aizvestas no Kartāgas. Atslēga uz to atrašanu meklējama pimskolumba sakaru pierādījumos. Viņš nevēlas nevienu, kas trāpītos viņa ceļā, tāpēc iznīcina šos pierādījumus un visus to atradējus.

-    Esmu apsvēris šo teoriju un uzskatu, ka tā ir vērā ņemama, Ganns sacīja, taču tā ir tikai kopainas viena daļa. Es palūdzu Jēgeram savākt iespējamās ziņas par I lalkonu. Hairam, pastāsti mums par viņa finansēm!

Jēgers uzmeta acis datora izdrukai.

-     Skaitot viņa ģimenes bagātības un plaši izvērstos īpašumus, sanāk miljardi, un tas ir tāds visai rezervēts aprēķins.

-     Paldies, Hairam! Tieši las mani uztrauc, Kurt. Kāpēc lai Halkons iepītos visā tajā ķezā, nogalinātu cilvēkus, uzbruktu jums uz "Andrea Doria"un mēģinātu nozagt tā saukto runājošo akmeni? Tikai tādēļ, lai tiktu pie bagātības, lai cik pasakaina tā būtu? Viņam taču ir vairāk naudas, nekā kurš katrs normāls cilvēks vēlētos!

-    Iespējams, ka tu pats atbildēji uz savu jautājumu, Ostins sacīja. Tu teici "normāls cilvēks". No tā, ko Zavala stāstīja par mocībām sporta laukumā, atliek secināt, ka Halkons ir vājprātīgs.

-         Arī es to esmu apsvēris. Taču, manuprāt, Senor Halcon ir daudz sarežģītāka personība nekā garlaicības mākts bagāts ekscentriķis, kas uzsāk meklēt bagātības izklaides pēc. Hairam, vai tu nepateiktu vēl kaut ko par šo kungu?

Sakārtojis savas veclaicīgās brillītes, Jēgers pastāstīja:

-    Fransisko Halkons ir dzimis Spānijā, ģimenē, kuras vēsture iesniedzas gadsimtos. Halcontas nozīmē "vanags" acīmredzot nebija ģimenes īstais uzvārds, kuru man neizdevās noteikt. Viņš apmeklējis dārgas privātskolas Šveicē un koledžu Anglijā. Oksfordā! Jēgers pavīpsnāja. Viņš kļuva par matadoru un tika saukts par El Halcon. Darbojās tīri labi, taču viņam nācās aiziet no šīs toro arēnas, jo draudēja izvērsties skandāls, runāja, ka viņš uz zobena gala esot uzlicis indi, lai vērsis būtu pagalam arī tad, ja viņš nebūtu trāpījis dzīvībai svarīgās vietās.

-   Tas neizklausās pēc Oksfordas sportista uzvedības, Oslins noskaldīja teatrāli britiskā izloksnē.

-    Varbūt pēc Kembridžas, bet ne pēc Oksfordas, Zavala piebilda.

Jēgers paraustīja plecus.

-    No vēršu cīņas arēnas viņš pārmetās uz kādu no ģimenes rūpaliem. Halkoni bija ļoti bagāti diktatora Franko un Spānijas militārā režīma laikā pirms kara un kara gados, pamatīgi nopelnot ar ieroču izgatavošanu. Kad Franko bija pagalam, atgriezās karalis un atjaunoja demokrātiju, Balkona darbība kļuva aizdomīga. Interpols ziņo, ka viņš esot turēts aizdomās par saikni ar Spānijas algoto slepkavu organizāciju. Viņš pameta Spāniju un devās uz Meksiku, kur atradās viņa radinieki no spāņu konkistadoru laikiem, viņiem piederēja vairākas firmas. Halkons uzņēmās vadīt operācijas, kas saistītas ar ASV, lika lietā savu naudu un ietekmi, lai stiprinātu politiskas saiknes, un īsā laikā kļuva par ASV pilsoni.

-    Viņš ir darbojies itin labi, spriežot pēc tā, ko es redzēju no viņa kompānijām Sanantonio, atzina Zavala.

-    Amerikāniskā sapņa iemiesojums, Ganns piebilda, nemēģinādams slēpt sarkasmu.

-     Vairāk nekā vienā veidā, sacīja Jēgers. Viņa likumīgais bizness bija vienīgi aizsegs, lai slēptu savas aizdomīgās operācijas abās pusēs robežai. Viņš tiek turēts aizdomās par plaša mēroga narkotiku kontrabandu un imigrantu nelikumīgu ievešanu no Meksikas.

-    Tas nozīmētu, ka viņš ir labās attiecībās ar valdošo partiju Meksikā. Neviens liela mēroga bizness, vai tas būtu legāls vai nelegāls, neizbēgtu no tās acīm.

-     Tas saskan ar viņa ģimenes darbību Spānijā un ASV, Ostins sacīja. Vai kāds kaut kad ir pieminējis "Brālību"?

-      Kā jau teicu, viņš tiek turēts aizdomās par saistību ar Spānijas mafiju, Jēgers atgādināja. Tā varētu būt viena un tā pati organizācija, lai gan man nav apstiprinājuma.

-    Un kā ar to kompleksu, ko es redzēju netālu no Sananlonio? Zavala jautāja. Kas par to zināms?

-Tas pieder vienai no viņa korporācijām. Pēc vietējo valsts iestāžu ziņām, tā ir pilnīgi legāla. Viņš tiek uzskatīts par mazliet dīvainu, taču ir bagāts dīvainis un, ja ir sadomājis uzbūvēt sev atbilstošu parku, kas viņam to var liegt? Starp citu, kompleksa plānā tā bumbas spēlēšanas arēna ir nosaukta par futbola laukumu.

-    Tas, ko es redzēju, nekādi nebija saucams par futbolu, Zavala drūmi iebilda.

-     Vietējie reizēm dzirdējuši sprādzienus, un dažkārt ir ziņots par neierasti blīvu satiksmes plūsmu, bet citādi viņš esot labs kaimiņš, kas kārtīgi maksā nodokļus.

-    Hairams ir saglabājis labāko uz beigām, Ganns sacīja.

-     Tam bija vajadzīgs laiks, jo līdzās galvenajai firmai ir arī filiāles un fondi, turklāt "Halcon Industries" ir izpleties pa visiem dienvidrietumiem un Kaliforniju. Halkons valda pār bankām, nekustamajiem īpašumiem, politiskajām figūrām, laikrakstiem, pār visu, kas ir pārdodams.

-     Acīmredzot viņš mēģina stiprināt gan savu varu, gan bagātību, Ostins piezīmēja. Tāpat kā jebkura cita korporācija ar savu lobistu armiju.

-     Interesanti, ka tu lietoji vārdu "armija", Ganns sacīja. Kādas iedomas vajāts, es kopā ar finansistiem caurskatīju dažus Hairama atrastos papīrus. Viņi uzreiz saoda tur kaut ko ļoti nelāgu atrada vienu no Halkona kompānijām kā apgādes firmu, kas iepērk ieročus no Čehijas Republikas un Ķīnas.

-     Kāda veida ieročus?

-    Kādus vien vari iedomāties. Visus, sākot no kājnieku šautenēm līdz tankiem. Arī daudz raķešu, prettanku munīcijas un tamlīdzīgā garā. Finanšu inspekcijai bija atļauts pārbaudīt firmu, kas veic piegādi. Tas bija tukšs birojs.

-     Un uz kurieni tas viss tiek sūtīts?

-   Tieši uz kurām vietām? Neviens nezina. Uz Meksikas ziemeļdaļu, ASV dienvidrietumu štatiem un Kaliforniju.

-     Tādi ieroči, kā tu minēji, maksā naudu, pie tam pamatīgu.

Ganns pamāja.

-    Pat miljardierim tas varētu sagādāt grūtības, ja tērē tāda lēruma ieroču iegādei, ka ar to var uzsākt revolūciju.

Istabā iestājās klusums, pēdējais Ganna teiktais vārds šķita karājamies gaisā.

-     Madre mici, Zavala čukstēja. Bagātības. Tās viņam nepieciešamas, lai īstenotu to, ko sadomājis!

-     Tas ir mans pieņēmums, Ganns rāmi noteica. Tas izklausās nenormāli, bet, manuprāt, viņš plāno kaut kādu apvienotu militāru un politisku apvērsumu.

-    Vai ir kādas norādes par to, kad tas varētu būt? Ostins apjautājās.

-     Manuprāt, visai drīz. Ar Hairama palīdzību ir noskaidrots, ka Eiropā apgrozījušās lielas naudas summas caur Šveices banku uz ieroču piegādātāju kontiem. Viņam ar steigu tā jāatmaksā, ja negrib palikt parādnieks. Un tas nozīmē, ka viņš izmisīgi meklē tās bagātības.

-     Un kā ir ar mūsu bruņotajiem spēkiem?

-    Trauksmes gatavībā. Bet, kaut arī viņu apturētu militārā ceļā, tiks izliets daudz nevainīgu asiņu.

-   Var ari citādi viņu apturēt ja nav bagātību, nav ari revolūcijas, piemetināja Zavala.

-    Paldies, Pol, paldies, Gameja, jūs kopā ar doktoru Orvilu esat krietni pastrādājuši, lai norādītu mums pareizo virzienu, Ostins sacīja. Viņš piecēlās no sava krēsla un pārlaida skatienu ap galdu sēdošajiem. Tagad ir mūsu kārta, viņš piebilda ar drūmu smaidu.

Elegantā ēdamzāle lielākoties grima tumsā, lampa dega vienīgi virs centrālā galda, kur Andželo Donatelli caurskatīja nākamās dienas ēdienkarti. Donatelli restorāns bija ieturēts Nantaketas noskaņā, taču atšķirībā no citiem jūrniecības stila restorāniem šeit interjera elementi nebija piegādāti ar pasta pasūtījumu kompāniju starpniecību. Harpūnas un žebērkļi bija tiešām reiz caurdūruši vaļa miesu, primitīvās glezniņas ar burukuģiem visas bija oriģināldarbi. Antonio sēdēja pretī Donatelli, izplājis uz nevainojami baltā galdauta itāliešu laikrakstu. Reizēm viņi iedzēra pa malkam vermuta. Neviens no viņiem neapjauta, ka vairs nav vieni šajā telpā, līdz sadzirdēja klusu balsi:

-    Misters Donatelli?

Andželo palūkojās augšup un ieraudzīja divus vīrus stāvam tieši aiz apgaismotā loka. Sasodīts, kā viņi tikuši iekšā? Viņš pats bija aizslēdzis ārdurvis! Viņu gan nepārsteidza vēlo apmeklētāju ierašanās. Rezervējot galdu, nācās gaidīt nedēļām ilgi, un dažs labs izmēģināja visādus trikus, lai saīsinātu to. Ari balss likās kaut kur dzirdēta, tāpēc Andželo nodomāja, ka tas varētu būt kāds no viņa klientiem.

-    Es esmu Andželo Donatelli, viņš ierunājās ar savu nemainīgo pieklājību. Jūs diemžēl esat ieradušies pārāk vēlu, restorāns ir slēgts. Ja piezvanīsiet rīt, zāles pārzinis visādi centīsies jums palīdzēt.

-Jūs man varētu palīdzēt, pasakot, lai tas vīrs noliek šaujamo uz galda.

Antonio pacēla revolveri no ceļgaliem, kur to bija noslidinājis no pleca saites, un lēnām nolika uz galda.

-Ja ieradāties mūs aplaupīt, ari nokavējāt, Donatelli sacīja. Visa mūsu skaidrā nauda ir aizvesta uz banku.

-     Mēs neesam ieradušies, lai laupītu. Mēs esam šeit, lai nogalinātu jūs.

-    Nogalināt mūs? Mēs pat nezinām, kas jūs tādi esat.

Svešinieks paspēra soli tuvāk, nostājoties gaismas ielokā;

tas bija melnīgsnējs vīrs, viņš paņēma Antonio šaujamieroci un aizbāza aiz jostas, kas bija aplikta ap melno vienlaidu apģērba gabalu. Andželo skatiens mirkli pakavējās pie pistoles stobra, kas bija aprīkots ar klusinātāju, taču drebuļus pār muguru izraisīja vīrieša kalsnie, tumsnējie vaibsti. Nē. Tas ir murgs. Andželo atmiņā pazibēja viens no slepkavām, kurš viņā noraudzījās grimstošā kuģa kravas telpā. Neticami, bet šī seja vairāk nekā četrdesmit gadu laikā nebija novecojusi.

-    Es jūs redzēju uz "Anclrea Doria", Donatelli pārsteigts ierunājās.

Vīrieša lūpas savilkās dzedrā smaidā.

-Jūs labi atceraties sejas, viņš atzina. Bet tas bija mans nelaiķa tēvs. Viņš man teica, ka tonakt kravas telpā jutis vēl kāda klātbūtni. Jums ar mani ir tuvākas attiecības. Es reiz runāju ar jums pa telefonu.

Nu Donatelli atminējās naksnīgo telefona zvanu, kad viņš tika uzmodināts no dziļa miega un noklausījās sev un savai ģimenei veltītos draudus.

-      "Brālība", viņš nočukstēja.

-    Jūs labi atceraties arī vārdus. Žēl, ka aizmirsāt manus brīdinājumus, kas notiks, ja neturēsiet muti ciet. Parasti es nenodarbojos ar savas organizācijas sīkajiem ikdienas darbiem, taču jūs, vecīt, esat radījis man diezgan lielas nepatikšanas. Vai atceraties, ko es teicu?

Donatelli pamāja, mute bija pārāk izkaltusi, lai atbildētu.

-     Labi. Atgādināšu jums vēlreiz. Es brīdināju, ja stāstīsiet kādam par to nakti uz "Anclrea Doria", nonāksiet kapos, apzinoties, ka esat izraisījis visu savu ģimenes locekļu nāvi. Mēs atradīsim dēlus, meitas, mazbērnus… Visus. Donatelli ģimene beigs eksistēt, no tās būs palikuši tikai pieminekļi ģimenes kapos.

-    Jūs nedrīkstat darīt kaut ko tādu! iesaucās Donatelli, atguvis balsi.

-    Jūs varat vainot vienīgi pats sevi. Te ir daudzi iesaistīti. Neviens jums nelika runāt ar NZJA vīriem.

-    Nē, pirmoreiz ierunājās Antonio. Nevajag jaukt iekšā ģimeni, viņš sacīja.

Andželo pagriezās pret savu brālēnu.

-    Par ko viņš runā?

Antonio daudz cietusī seja bija savaibstīta vainas apziņā.

-    Jūsu brālēns, svešinieks sacīja, nepateica, ka strādā manā labā. Sākumā atteicās, bet jums nav ne jausmas par to spiedienu, ko viņa dzimtene izdara. Mēs apsolījām, ka es palīdzēšu nokārtot viņa problēmas ar varas iestādēm Sicīlijā, ja viņš mūs visu laiku informēs par NZJA darbību, uzzinot to no jums.

-    Si, Antonio sacīja, izslējis zodu kā Musolīni. Bet nebija runa par ģimeni. Jūs mani nogādātu atpakaļ Sicīlijā. Tāda bija noruna.

-    Es turu savu vārdu. Es tikai nepateicu, ka jūs atgriezīsieties atpakaļ priežkoka šķirstā. Bet vispirms jūs, mister Donatelli. Arrivederci!

Antonio pielēca no krēsla, izgrūzdams mežonīgu dusmu rēcienu, un metās sava brālēna priekšā. Pistoles paukšķis bija pat klusāks nekā durvju aizvēršanas troksnis. Priekšpusē uz Antonio krekla izplūda sarkans plankums, viņš sabruka uz grīdas.

Pistole atkal nopaukšķēja.

Šoreiz Andželo priekšā nebija nekāda aizsarga, un nākamā lode trāpīja viņa krūškurvī, un viņš atgāzās atpakaļ savā krēslā; Antonio pastiepa roku un saķēra savu pie potītes piestiprināto pistoli. Viņš atspiedās uz elkoņa un nomērķēja pret Halkonu. Neizprotamā kārtā Antonio pieres vidū parādījās precīzi apaļš caurumiņš, un viņš sabruka uz grīdas, un viņa šāviens nesasniedza mērķi.

No tumsas parādījās otrs stāvs, pistole viņa rokā vēl kūpēja. Viņš vienaldzīgi paskatījās uz vīrieti, ko nupat bija nogalinājis.

-    Sicīlietim nekad nevar uzticēties, viņš rāmi noteica.

-    Labi pastrādāts, Gusman. Man vajadzēja rēķināties ar neveiksmi. No sēdēšanas kabinetā esmu mazliet ierūsējis operatīvai darbībai.

-Jūs varētu nākt man līdzi, kad mēs parūpēsimies par pārējo ģimenes daļu, Gusmans sacīja, acīm ieziboties.

-Jā, labprāt. Diemžēl to varēsim darīt vēlāk. Tagad mums ir steidzamāks darbs. Pagriezies pret Andželo, viņš sacīja: Žēl gan, ka jūs nevarat to dzirdēt, Donatelli. Esmu nolēmis jūsu ģimenei ļaut padzīvot mazliet ilgāk, kamēr mēs tiksim galā ar to jucekli, ko jūs palīdzējāt radīt. Nekrītiet izmisumā! Jūs drīz vien redzēsieties ar saviem mīļotajiem ellē.

Ārpusē atskanēja balsis Antonio šāviena troksnis bija pievērsis garāmgājēju uzmanību. Halkons vēlreiz paskatījās uz nekustīgi guļošajiem ķermeņiem un tad kopā ar savu rētaino palīgu nozuda tumsā.

46 . nodaļa

Gvatemalā

-     Ko tu teici, cik veca ir šī lidmašīna? Ostins centās pārkliegt vienīgā dzinēja troksni.

-      Gadus piecdesmit, mazliet vairāk vai mazāk, Zavala atbildēja. īpašnieks teica, ka tai vēl esot visas oriģinālās detaļas. Nomainīts ir varbūt vienīgi tas krikumiņš pie aizmugurējā skata spoguļa. Redzot satraukumu Ostina sejā, Zavala plati pasmaidīja. Es tikai pajokoju, Kurt. Es pārbaudīju. Dzinējs ir tik daudzas reizes pamatīgi pārbaudīts un remontēts, ka tagad ir praktiski jauns. Ceru, ka mēs būsim tikpat labā formā, kad sasniegsim tādu vecumu.

-Ja vien mēs to sasniegsim, Ostins neticīgi bilda, vērdamies lejā uz neviesmīlīgo apkārtni.

Neuztraucies, vecīt! "De HaviUand Beaver" bija viena no labākajām visu laiku privātlidmašīnām. Tā grabaža ir stipra kā tanks. Tieši tāda, kādu ieteica doktors.

Ostins noraudzījās uz Svētā Kristofora statueti, kas bija piestiprināta pie vadības pults, tad atspiedās pret sava sēdekļa atzveltni un sakrustoja rokas. Kad viņš ieminējās Zavalam, ka jāatrod kāds neuzkrītošs lidaparāts, viņš gan nebija iztēlojies to kā antīku dīvainas formas lidmašīnu ar divu lāpstiņu propelleri un strupu, neaerodinamisku priekšgalu. Viņš tikai gribēja kaut ko tādu, kas atšķirībā no armijas helikoptera netiktu uzskatīts par robežpārkāpēju, ielidojot bez atļaujas Meksikas kaimiņvalstīs. Pat NZJA lidmašīna ar lielajiem burtiem un savā košajā tirkīza zilumā izraisītu šaubas.

Necilā, nomaļā Belizas lidostas angārā viņi atrada kādu "Beaver" lidaparātu, kas bija tumšā stūrī apsegts ar audeklu. Zavalas acis iemirdzējās kā lampiņas Ziemassvētku eglītē. Viņš saberzēja rokas, alkdams darboties ap vadības pulti. Vēl tikai viena lidmašīna varētu izraisīt tik stipras izjūtas, Ostins nodomāja, taču, par laimi, brāļu Raitu izgudrojums atradās tur, kur tam īstā vieta, Smitsona institūta muzejā.

Belizietis, kam piederēja šī lidmašīna, atgādināja Šekspīra Kasiju izskatījās tikpat kalsns un izsalcis. Viņš runāja gandrīz vai čukstus un bieži vien raudzījās pāri savam plecam, it kā baidītos no nevēlamiem apmeklētājiem. Ostinam šo vīru bija ieteicis viens no kādreizējiem Centrālās izlūkošanas pārvaldes kolēģiem, kurš darbojās slepenās operācijās, palīdzot "kontrām" cīņā pret sandinisliem. Spriežot pēc prātīgajiem ieteikumiem par kravu un slepenajām nolaišanās vietām, acīmredzot šis vīrs iedomājās, ka abi Amerikas klienti ir narkotiku kontrabandisti. Zinot šaubīgās operācijas Centrālamerikā, par to nebija jābrīnās. Viņš nejautāja neko un uzstāja, lai viņam samaksā, kā pats izteicās, drošības naudu dolāros, un tā bija pietiekami liela, lai nopirktu "Boeing 741". Rūpīgi pārskaitīdams visas naudaszīmes, lai pārliecinātos, ka nav piemānīts, īpašnieks brīdināja paturēt prātā Gvatemalas teritoriālās pretenzijas pret Belizu un censties darboties pēc iespējas nemanāmāk. Ostins tomēr šaubījās, vai tas varētu būt iespējams, jo vecais lidaparāts bija košā sinepju dzeltenā krāsā. Vīrietis paraustīja plecus un nozuda ar naudaszīmju vīkšķi rokā.

Ostinam nācās atzīt, ka lidmašīna bija labāk iekārtota darbam nekā jebkurš jaunāks un modernāks lidaparāts. Nevarētu gan teikt, ka tas bija kā "Concorde", tomēr pat ar savu vidējo ātrumu simt divdesmit piecas jūdzes stundā tā veica vajadzīgo distanci un bija pietiekami lēna, lai ar to izdarītu novērošanu. Vēl vairāk pietika ar īsu ieskriešanās ceļu, un nolaisties varēja kā uz ūdens, tā uz zemes.

Zavala vadīja lidaparātu zemāk par trim tūkstošiem pēdu. Viņi lidoja pāri Petenai, tad aši šķērsoja Gvatemalas ziemeļu daļu, kas iesniedzas taisnstūrveidā Meksikā. Teritorija zem viņiem bija aizsākusies kā plakans līdzenums un pamazām kļuva arvien pauguraināka, vairākās vietās to šķērsoja upes un to pietekas. Kādreiz tā bija maiju biezi apdzīvota vieta, un viņi bija izmantojuši upes par starppilsētu tirgus ceļu; vairākās vielās caur kokiem vīdēja pelēkas drupas. Dienvidu virzienā cauri dūmakai tālumā slējās Maiju kalnu virsotnes. Ostins atzīmēja viņu virzību uz kartes un pastāvīgi ieskatījās kompasā un orientācijas noteikšanas aparatūrā.

-    Mēs tuvojamies tam sadures punktam, kur saskaras žokļi, viņš sacīja, rādīdams uz karti, un paskatījās pulkstenī. Pēc trīsdesmit sekundēm mums vajadzētu būt klāt. Ostins atkal pavērās caur logu. Viņi sekoja upes līkloču ritējumam, kas vijās kā Ziemassvētku dāvanas lente, tad izpletās, pārtopot par mazu ezeriņu. Pēc mirkļa Ostins norādīja uz trīsuļojošo ūdeni. Te tas ir. Spalvainās Čūskas žoklis.

-    Mums vajadzēja paņemt minizemūdeni, Zavala sacīja.

-    Apriņķosim pāris reižu ap ezeru. Ja nenokļūsim pamatīgā apšaudē, varēsim te nolaisties.

Zavala uzpūta elpu savām aviācijas saulesbrillēm, noslaudja tās piedurknē un sakārtoja uz deguna. Tad viņš pacēla īkšķus un sašķieba lidmašīnu tā, ka apvārsnis strauji sasvērās. Viņam patika izbaudīt savu braukšanas prasmi, vai tā būtu zemūdene vai lidmašīna, kas būvēta tad, kad Harijs Trumens aizvadīja savus pirmos prezidentūras gadus.

Ezers izskatījās kā milzīga acs, kas stingi veras augšup. Tas bija ovālas formas, ar nelielu saliņu, kas atgādināja acs zīlīti. Ezers bija mazs aptuveni pusjūdzi garš un divreiz mazāks platumā. Upe pagriezās asā leņķī un aizliecās apkārt ezeram, līdz saplūda ar izteku otrā galā. Ostins nosprieda, ka ezerā acīmredzot atjaunojas ūdens no avotiem vai strautiem, kas slēpjas kokos.

Lidaparāts divreiz apriņķoja ap ezeru, taču viņi neredzēja neko neparastu, nebija manāmi nekādi šķēršļi, un Zavala vadīja lidmašīnu lejā, it kā gribētu izurbt caurumu ūdenī. Pēdējā bridi viņš uzrāva priekšgalu uz augšu kā piķējošais bumbvedējs, tad veikli izlīdzināja tās gaitu. Lidaparāts turpināja palēkdamies slīdēt pa ūdeni kā plakans akmens, atstājot aiz sevis divas putainas švīkas, tad beidzot apstājās starp krastu un saliņu. Propelleris sprauslodams apklusa, un Ostins paspēra durvis vaļā. Kad dzinējs bija aprimis, pilota kabīni apņēma jūtams klusums. Zavala ziņoja pa rāciju kuģim par atrašanās vietu, bet Ostins ar tālskati nesteidzīgi aplūkoja ezeru, zemās klintis un saliņu, līdz jutās puslīdz drošs, ka viņi ir vieni.

-     Liekas, viss kārtībā, viņš sacīja, nolaizdams tālskati, tad piemiegtām acīm vērās uz ezera vidu. Kaut kas man tomēr nedod mieru uz tās salas.

Zavala paliecās pār Ostina plecu un pavilka beisbola cepurīti zemāk, lai pasargātu acis no spožajiem saules stariem.

-    Man gan te liekas pilnīgs miers.

-    Tur jau ir tas joks! Ši vieta ir pārāk ideāla. Ja novelk līnijas no viena krasta līdz otram ziemeļu un dienvidu, pēc tam austrumu un rietumu virzienā, tā sala būtu tieši krustpunktā kā mērķis šautenes redzeslaukā. Tieši vidū.

Zavala no jauna iedarbināja dzinēju, virzoties uz priekšu ar pāris mezglu ātrumu. Tad viņš izslēdza dzinēju, ļaudams lidaparātam pieslīdēt tuvāk salai. Viņi izmeta enkuru; spriežot pēc tā auklas, ezers bija vairāk nekā simts pēdu dziļš. Abi piepūta gumijas plostu, uzkāpa uz tā no lidmašīnas pontoniem un, noairējuši mazo gabaliņu līdz salai, izvilka plostu ar zāli apaugušajā dūņainajā krastā. Ostins lēsa, ka sala ir aptuveni trīsdesmit pēdu plata. Tā izskatījās pēc mazliet milzīga bruņrupuča nepareizas formas vairoga un apaļīga paugura veidā izcēlās virs ūdens aptuveni piecpadsmit pēdu augstumā. Zavala uzrāpās krastā, viegli pārvarēdams biezi saaugušo paparžu un sukulentu brikšņus. Pie pašas augšas viņš iekliedzās un atkāpās, it kā izvairītos no neredzama dūriena.

Ostina ķermenis saspringa, roka sniedzās pie gurna pēc pistoles.

-    Kas tur ir? viņš uzsauca. Pirmā doma bija, ka Džo iekāpis odžu midzenī.

Zavalas smiekli iztraucēja baltu putnu baru, kas uzlidoja gaisā kā vēja pūsti konfeti krikumi.

-   Sala ir apdzīvota, Kurt. Nāc, es tevi iepazīstināšu ar saimnieku.

Ostins aši uzkāpa mazajā paugurā un cieši raudzījās uz zobiem, kas atņirgti pavērās aiz krūmiem. Viņš pabraucīja nost lapas; zem tām atklājās groteska akmens galva, aptuveni divreiz lielāka nekā dabiskā, tā bija iegrebta pārsedzē virs kvadrātveida atvēruma kluča formas būvē, kas bija viegli aprakta ar zemi gandrīz vai līdz augšai un ko nosedza plakans, grubuļains jumts; būvi rotāja galvaskausi, kuri bija līdzīgi jau redzētajam, šeit tie bija mazāki. Izvilcis no maksts dunci, Ostins attīrīja atvērumu un paplašināja tiktāl, ka Zavala varēja tajā iedabūt galvu un plecus.

Džo uzspīdināja bateriju visapkārt iekšpusei.

-     Manuprāt, es varētu iespiesties iekšā. Viņš ielocījās spraugā ar kājām pa priekšu.

Ostins dzirdēja skaļu šķaudienu, tad atskanēja Zavalas balss:

-    Nāc ar putekļu sūcēju!

Oslins vēl paplašināja caurumu, lad ielīda iekšā līdzās Zavalam.

-      Nav gluži kā viesnīcā "Hilton", viņš atzina, vārdiem atbalsojoties.

Kastei līdzīgā telpa bija divu automašīnu garāžas lielumā. Sienas bija pietiekami biezas, lai atvairītu liešu lielgabala šāvienu. Oslina galva gandrīz vai aizskāra zemo jumtu. Apmestās sienas bija samērā gludas, uz tām bija vienīgi neskaitāmi daudz tumšu plankumu un četras ieejas, kas pletās no grīdas līdz griestiem, tādas pašas kā tā, pa kuru nupat viņi bija iekļuvuši, tās bija aizgruvušas ar zemi, kas cieta kā cements un pilna ar sakņu pinumiem.

-    Es nezinu, Kurt. Te ir, ko piedāvāt, skats uz ezeru, dabisks interjers…

-     Tāds, ko nekustamā īpašuma aģenti sauc par kaut ko īpašu.

-    Turklāt te ir pagrabs. Zavala iespīdināja bateriju stūrī.

Ostins nometās uz ceļiem, lai apskatītu masīvu akmens plāksni grīdā. Gar tās malu bija redzami izurbti vairāki caurumi. Ar nažu palīdzību viņi uzlauza to vaļā un, pabīdījuši akmeni nost, ieraudzīja spirālveida kāpnes, kas veda lejup. Tā kā Zavala bija pirmais ielīdis šajā būvē, tagad Ostins uzņēmās izlūkošanu. Viņš nolaidās lejā pa īso, liekto kāpņu posmu un nonāca ejā, kas pēc dažiem jardiem bija norobežota ar lielu plātni. Ostins uzspīdināja uz tās kabatas baterijas gaismu.

-    Nāc labāk lejā, viņš rāmi sacīja.

Jūtot nopietnību Ostina tonī, Zavala aši viņam pievienojās. Uz grīdas plātnes priekšā gulēja kaulu kaudze. Atšķirībā no iepriekš redzētās nāvesgalvas skulptūras šie seši galvaskausi reiz bija klāti ar miesu. Zavala pacēla vienu no tiem un turēja izstieptā rokā gluži kā Hamlets, kas veras Jorika atliekās.

-         Ziedošanas upuri. Spriežot pēc cauruma galvaskausā, viņi bija pasargāti no ciešanām, viņiem nenācās mirt bada nāvē.

-     Bendes bijuši sirdsciivēki, Ostins sacīja, meklēdams plātnē kādu spraugu. Tikt apkārt šai mantai var vienīgi ar domkrata vai dinamīta palīdzību.

Ostins bija redzējis pietiekami daudz. Viņi uzkāpa atpakaļ augšējā kambarī, kur Ostins ievēroja uz grīdas vairākus balti izbalojušus krikumus. Viņš pacēla vienu, un tas sabirza rokā kā pulveris.

-    Saldūdens vēžveidīgais, viņš noteica. Šī vieta reiz bijusi zem ūdens.

Zavala paberzēja netīrās sienas ar pirkstiem.

-   Tev varētu būt taisnība. Izskatās pēc izžuvušām dīķa dūņām.

Viņi izlīda ārā svaigā gaisā un apskatīja būvi no visām pusēm. Tā bija uzcelta uz akmens platformas, kura bija savākusi visu, kas uzkrājas virs ezera. Sēklas, ko, domājams, bija atnesuši putni, bija uzdīgušas, un saknes aizkavēja smilšu aizpūšanu. Salas malā, ja lūkojās ūdenī taisni lejā, varēja saskatīt akmens terasi. Ostins nometa zābakus, ieslīdēja ūdenī un, mazliet papeldējis, ienira.

-     Izskatās pēc aisberga virsotnes, viņš sacīja, izniris ārā. Varbūt tas bijis templis kādas ļoti lielas piramīdas augšgalā. Nevaru gan pateikt, cik tālu tas stiepjas.

-    Es jau tev teicu, ka vajadzēja ņemt līdzi zemūdeni, Zavala piezīmēja, pasniegdams Ostinam roku. Tātad, ja tas, ko mēs domājam, ir patiesība un šī celtne ir templis, mēs esam nulles punktā. Žokļi.

-    Mums vienīgi jāizgudro, kā likt tur iekšā.

-    Jauki teikts. Varētu mēģināt uzspridzināt to plātni.

-Jā-ā, varētu gan, un varbūt tas pat izdotos. Tomēr tā nav

ķirurģiska pieeja. Mūsu draugi no arheologu aprindām vairs ar mums nerunātu. Padomāsim par to, kamēr apskatām apkārtni.

Viņi iekāpa atkal lidmašīnā un lēnām aizslīdēja līdz ezera galam, kur izkāpa ārā un pagāja dziļāk iekšzemē. Mežs grima pustumsā, cauri koku lapotnei vietām iespīdēja pa saules staram. Koku blīvuma dēļ zemsedze bija trūcīga, un pa kritušajām lapām bija viegli iet. Ostins devās tur, kur skanēja ūdens čaloņa, tā bija upe, ko viņi bija redzējuši no augšas, un no abām pusēm to ieskāva akmeņainas sienas. Gultne starp sienām bija pilna ar zemi un veģetāciju, bet vietām tecēja strautiņi no baseina, kas bija uzkrājies aiz vienkāršā dambja un vecās barikādes ezera virzienā. Upes galvenā gultne spēji pagriezās tieši pirms akmeņaino sienu sasniegšanas un ieliecās mežā. Ostins izsekoja ūdens plūsmai no baseina un atkal nonāca pie tādām pašām akmens sienām.

-    Tieši tā, kā es domāju, viņš noteica.

-    Kā tu varēji to zināt? Zavala jutās pārsteigts.

-     Vai tu ticētu, ja es teiktu, ka man ir baigais ķēriens uz dambjiem?

-     Protams, ticētu. Zavala saviebās. Un tagad pastāsti, kā tu patiesībā to uzzināji!

Ostins pacēla kādu zariņu, iemeta to upē un vēroja nozūdam burbuļojošā un putojošā straumē.

-    Atceries, kā šī upe izskatījās no augšas? Manuprāt, tu teici, ka tā lokās vēl vairāk nekā vēderdejotāja. Bet tieši pirms ieplūšanas ezerā tā pagriežas un tek ideāli taisnā līnijā. Mans pirmais iespaids bija tāds, ka šis gabals ir pārāk taisns, lai būtu dabisks. Tāpat kā tas templis ezera vidū. Dabā nemēdz būt nevainojami pareizu veidojumu. Es nodomāju, ka tas varbūt ir kanāls. Tu zini Česapīka un Ohaio vēsturisko parku Vašingtonas ziemeļos?

-    Viena no manām iecienītajām vietām, kur bez lieliem izdevumiem varēja sarunāt pirmo randiņu, Zavala smaidot sacīja, gremdējies tīkamās atmiņās. Tik romantiska vieta! Kādā sakarībā tu to pieminēji?

-    Padomā par to templi! Dažreiz tas ir zem ūdens. Dažreiz

ne.

Ostins gandrīz vai dzirdēja darbojamies pārslēdzējus, kad

Zavalas ģeniālais mehāniķa prāts apstrādāja informāciju. Džo uzsita sev pa pieri.

-    Nu protams! Slūžas!

Ostins attīrīja smiltīs laukumu un pacēla kādu īsu nūju.

-    Laipni lūdzu, profesor Z.!

Zavala uzvilka smiltīs līniju.

-    Tā ir Potomakas upe. Pa to nevar kuģot uz augšu un uz leju, jo gadās krāces un ūdenskritumi, tāpēc tās vietas apbrauc pa izraktiem kanāliem. Šeit. Viņš uzsita pa zemi. Uzbūvē vārtu un slūžu sistēmu, lai kontrolētu ūdens līmeni kanālā, pēc kārtas katrā tā gabalā. Paskatīsim, vai man ir taisnība. Viņš uzvilka elipsi, kas atveidoja ezeru. Normālā stāvoklī upe atplūst šeit, augšā, piepilda līdzenumu, radot ezeru, tad apakšā tek ārā un plūst līdz jūrai.

-    Tiktāl labi, profesor.

-     Un tad nezināmi inženieri uzbūvējuši šeit dambi. Zavala uzvilka līniju pāri ezera augšai. Tas neļauj ūdenim ieplūst ezerā, taču tam ir kaut kur jānotek, citādi tas izgāzīs vārtus. Viņš uzvilka prom no ezera vērstu taisnu līniju. Šeit izrok kanālu, un ūdens pagriežas prom no ezera uz citu gultni. Viņš paraudzījās augšup, tumšajām acīm uzvaras priekā mirdzot. Tagad var ezeru nosusināt.

-    Un uzcelt templi. Šeit. Ostins ar zābaka purngalu uzvilka krustiņu smiltīs.

Zavala uztvēra stāstījumu.

-      Kad uz piramīdas uzlikts pēdējais akmens, var aizvērt kanāla slūžas un atvērt ezeru vārtus. Ezers īsā laikā atkal piepildās ar ūdeni un apslēpj templi. Ergo…

-     Ergo, ipsofacto [8] un voilā [9] ! vienīgā problēma ir tā, ka slūžu vārti ir būvēti no pārvietojamām daļām. Ar laiku vārti sabojājas, ja netiek veikta to apkope. To, kas palicis no maiju civilizācijas, spāņi ir satriekuši pīšļos. Tas līkums ir dabisks uztvērējs it visam, kas peld pa upi. Ezera vārtu priekšā sakrājas visādi mēsli, veidojot aizsprostu, kanāla slūžas sapūst un vairs nedarbojas, upe atkal tiek aizvadīta prom no ezera. Ezerā ieplūst vairāki strauti, bet ar laiku līmenis krītas, atklājot tempļa augšu. Tā pamazām aizaug ar zālēm un krūmiem.

-    Tātad, ja mēs pietiekami ilgi gaidītu, Zavala ieminējās, — ezera līmenis pamazām nokristos un templis atkal būtu redzams, ja vien ūdens spiediens no tā rezervuāra nepārrauj veco dambi un atkal nepiepilda ezeru ar ūdeni.

Ostins apdomāja Zavalas teikto un pamāja.

-    Atpakaļceļā es pastāstīšu līdz galam savu teoriju.

Ejot cauri mežam, Zavala nespēja novaldīties.

-    Tev jāatzīst, ka tas ir velnišķīgi labs izgudrojums.

-    Piekritu, Ostins rāmi atsaucās. Tas ļāva nolaist ūdeni ezerā, kad vien viņi to gribēja. Tātad viņi varbūt vēlējās atkārtoti iekļūt templī. Tā ieeja augšpusē varbūt ir acu apmānīšanai, tāpat kā viltotās ieejas, ko iebūvēja ēģiptiešu piramīdās, lai apmuļķotu kapeņu laupītājus. Es nebrīnītos, ka varbūt tieši tāpēc viņi ir salikuši tos skeletus tie ir kā skatuves rekvizīti.

-     Skatuve. Rekvizīti, Zavala atkārtoja.

-    Pasūtīsim, lai mums kaut ko atved, kad iekāpsim atpakaļ lidmašīnā.

Pēc neilga brīža Zavala pa lidmašīnas rāciju sazinājās ar "Nēreju" un nolasīja pasūtījumu sarakstu. Viņš neizpratnē sarauca pieri, nosaucot kādu no Ostina pieprasītajiem priekšmetiem, tomēr neko nejautāja.

Gaidot viņi nedaudz uzēda, tad atlaidās ēnā, līdz iesprakšķējās radio ar ziņu: "Puiši, tuvojamies, būsim pēc desmit minūtēm."

Precīzi noteiktajā laikā zemu virs ezera parādījās tirkīza krāsas helikopters ar lieliem burtiem "NZJA", apstājās gaisā netālu no lidmašīnas un nometa lielu plastmasā ievīstītu kasti, kas turējās virs ūdens ar piepūstu pontonu palīdzību. Helikoptera apkalpe vēroja vīrus apakšā satveram sūtījumu, pamāja ardievas un rūcot aizbrauca uz to pašu pusi, no kuras bija ieradusies.

Kastē atradās divi ūdenslīdēju komplekti un vairākas kartona kārbas. Ostins uzkrāva kastes uz plosta un aizīrās atpakaļ uz augstāko ezera galu, kamēr Zavala pārvietoja lidmašīnu uz izrobojumu krastmalā. Viņš zināja, ka labāk Ostinam nejautāt, kas iecerēts. Kad būs nepieciešams, Kurts pats to viņam pateiks.

Zavala apklāja lidmašīnu ar zvejnieku tīklu, iepīdams tajā zarus, un tad uz plosta piebrauca Ostins un palīdzēja pabeigt iesākto. Kārbu vairs nebija. Apmierināti, ka viņu lidaparāts ir labi noslēpts, abi uzkrāva ūdenslīdēju komplektus uz plosta un devās uz salu, kur iznīcināja savas iepriekšējās ierašanās pēdas. No plosta tika izlaists gaiss, tas tika nogremdēts seklā ūdenī un piespiests ar akmeņu kaudzīti, lai neuzpeldētu virspusē. Ūdens bija silts, te varēja iztikt bez biezajiem ūdenslīdēju ietērpiem, un viņi uzvilka tikai vieglos, melnos kombinezonus.

Neko neteikdams, Ostins iebāza ūdensnecaurlaidīgā kabatā mazo maisiņu, ko bija aplicis ap kaklu. Aši pārbaudot aprīkojumu, viņi papeldēja mazliet tālāk no salas un, netērējot laiku, uzsāka iegremdēties ezera dzelmē.

47 . nodaļa

Ar līganām, vienmērīgām peldpleznu kustībām viņi peldēja uz leju, nedaudz atvirzoties no tempļa, līdz bija sasnieguši ezera dibenu, kas bija piedzīts pilns ar konusveidīgiem akmeņiem. Platās terases slējās gar piramīdas sānu kā milzu pakāpieni.

-Tie nu gan ir akmens gabaliņi! Ostins iesaucās; apbrīnu viņa balsī nenoslāpēja zemūdens telefona metāliskais skanējums.

-    Labi, ka mēs neesam māņticīgi, es saskaitīju, ka te ir trīspadsmit terases.

-        Piesit pie koka drošības pēc! Ostins bilda un ielūkojās dziļuma mērītājā. Simt četrpadsmit pēdu. Vai esi gatavs darīt, kā plānots?

Pieredzējuši ūdenslīdēji ievēroja principu plāno icniršanu un ienirsti, kā plānots. Viņu taktika bija vienkārša izpētīt visas četras puses no augšas līdz lejai, un viņi peldēja apkārt piramīdai pretēji pulksteņa rādītāju kustībai. Tā bija vienīgā celtne, un Ostins prātoja, vai tiešām piramīda bijusi būvēta ar vienu vienīgu mērķi. Nākamā siena bija tāda pati kā pirmā, tās izpētei pagāja vienīgi dažas minūtes. Taču ar trešo bija citādi.

Pārējās malas bija samērā gludas, taču uz šīs bija uzbūvētas platas kāpnes, tās stiepās no tempļa augšas līdz lejai tas varēja būt pamatlīmenis sausuma laikā. Kāpņu apakšā gluži kā lepnas Lasvegasas viesnīcas šveicars vertikāli pret ezera dibenu stalti slējās akmens plātne.

Zavala raidīja pāri tumšajai virsmai spilgti baltu gaismas strēli no savas pārvietojamās halogēnu spuldzes. Pēc mirkļa viņš sacīja:

-     Vai neizskatās pazīstams?

Ostins paraudzījās uz Spalvaino Čūsku, kas grasās aprīt kuģi.

-      Pasaule gan ir maza. Tā ir "Dariet" plāksnes kopija! Viņš pavērās uz kāpnēm, kas veda augšup gar piramīdas sānu. Tā man atgādina to plāksni, kas laiku pa laikam parādījās filmā "2001". Varbūt šis vecais ziņojumu dēlis mums kaut ko pavēstīs.

Viņš uzsāka ceļu augšup kā lēna dūmu grīste, Zavala turējās pa labi un mazliet iepakaļ. Kāpņu malas bija rotātas ar grebumiem, aptuveni pusceļā no spalvu vainaga bija izbāzusi savu milzīgo stilizēto seju čūska. Mute, kas bija pietiekami liela, lai varētu norīt cilvēku, bija plati atvērta un izskatījās gatava uzbrukumam. Tajā lejup sniedzās biezi, truli indes zobi ceļa zīmes lielumā, lai tiktos ar atbilstošu augšup vērstu pāri no apakšas.

-    Draudzīga izskata biedrs, bilda Zavala. Tu taču nedomā, ka viņa kož?

-     Iepazīsties ar Spalvaino Čūsku! Šajās vietās to sauc par Kukulkanu.

-     Viņa izskatās kā rotveilera un aligatora krustojums. Paprasi, vai viņa zina, kā iekļūt piramīdā.

-    Varbūt tā nemaz nav tik muļķīga ideja. Ar dažiem pleznu uzsitieniem Ostins piepeldēja tuvāk pie atvērtās rīkles un apstaroja to ar savu gaismekli. Saki "ā!", viņš izrīkoja un līda iekšā. Viņa gaisa balons atsitās un paberzējās pret biezajiem indes zobiem, taču iekšā bija pietiekami daudz vietas, lai pagrieztos apkārt. Viņš izbāza galvu ārā no mutes un aicināja ar mājienu Zavalu sekot, tad devās dziļāk iekšā piramīdā, ar bateriju meklēdams drošākas vietas uz slīpās grīdas. Abi peldēja uz leju apmēram divas minūtes, lēni un piesardzīgi, līdz eja izbeidzās un telpa bija pietiekami liela, lai varētu piecelties stāvus. Tālāk vēl vienas kāpnes veda augšup uz citu eju.

-     Es jūtos kā netīro drēbju kaudze, kas nupat noslidināta lejā pa mazgātavas šahtu. Tas bija pārāk vienkārši, Zavala, aizdomu pilns, ieminējās.

-     Es domāju tieši to pašu. Bet atceries, tie cilvēki, kas uzbūvēja piramīdu, zināja, ka tā būs arī zem ūdens. Viņi varbūt domāja, ka visi, kas mēģinās iekļūt iekšā, tērēs laiku, lai ielauztos caur to plātni tieši zem tempļa. Un, pat ieraugot šo ieeju, neviens negribētu doties čūskas mutē. Lai nu kā, viņš piebilda, uzmanīgi jāskatās, vai nav kaut kādas lamatas.

Viņi pacēlās augšup pa kāpnēm kā spoki apburtā mājā. Ostins dzirdēja Zavalu noņurdam:

-     Man gan patiktos, ja viņi būtu izdomājuši kaut ko vienkāršāku. Te uz leju, te uz augšu…

Ostins gluži labi saprata sava biedra gremšanos. Pat pieredzējuši kuģu vraku pētnieki nevar vienmēr atbrīvoties no bezveidīgām, klaustrofobiskām bailēm, ka tūkstošiem tonnu smagi akmeņi var velties pār viņu galvām. Pat vēl sliktāk viņi var tikt ieslodzīti, nespēdami pakustēties, un lemti drausmīgai nāvei nosmokot. Viņš ar prieku sajuta, ka galva izlien virs ūdens. Pēc mirkļa parādījās arī Zavala. Viņi uzspīdināja savus gaismekļus apkārt apaļajam baseinam. Zavala pasniedzās, lai noņemtu elpošanas aparātu no mutes.

Ostins satvēra Zavalas plaukstu.

-     Pagaidi! viņš brīdināja. Mēs nezinām, vai gaiss te ir elpojams.

Atmosfēra telpā varēja būt vairāk nekā divus tūkstošus gadu veca. Ostins nezināja, vai šajā laikā ir uzkrājušies mikroorganismi, sporas vai toksini, un riskēt negribējās. Viņš izlīda no baseina un noņēma savas peldpleznas un jostu, tad palīdzēja to darīt Zavalam. Viņi uzgāja pa kāpnēm, kur grīda bija horizontālā līmenī. Ārā no ūdens elpošana caur regulatoru likās nedabiski skaļa.

Garajai, šaurajai telpai bija augsti, velvēti griesti, ko balstīja maijiem raksturīgā veidā uz horizontāliem blokiem izvietotas arkas. Ostina gaismekļa stari noslīdēja no jumta un sasniedza kādu garenu galvu ar izvirzītām ausim un paplestām nāsīm.

-    Vai tas ir tas, ko es iedomājos? Zavala jautāja.

-     Zirgs paliek zirgs.

-    Protams, protams. Bet ko viņš te dara?

Ostins nolaida bateriju zemāk, lai stari apgaismotu zirga garo kaklu.

-     Nu… Es teiktu… tā ir tēlaina galva.

Koka zirgs pacēlās no augsti paceltas karavelas priekšgala, tās borti bija koši sarkani un mirdzoši. Priekšgals bija pastiepts, veidojot dragājamo ierīci. Šā kuģa celtnieki nudien bijuši īsti mākslinieki, Ostins nodomāja, kad viņi gāja gar tā korpusu. Karavela bija gara un šaura, ar plakanu pamatni; abi gali uzvijās augšup ar graciozu liekumu. Gareniski uz klāja gulēja masts.

Klāja dēļi bija ielūzuši, atsedzot dučiem amforu kravas telpā. Visapkārt mētājās apaļi metāliski priekšmeti, kas varēja būt vairogi. Divi gari airi, kuru lāpstiņas bija gadu gaitā sagriezušās, atslieti pret kuģa pakaļgalu, it kā gaidīja sen mirušo stūrmaņu rokas. Kuģis ceļoja nevis pa zilo jūru, bet gan gulēja uz akmens paliktņa. Lai arī koksne lielākoties bija neskarta, tomēr daži dēļi bija sapuvuši un kuģis mazliet sasvēries uz vienu pusi.

-    Tuvumā laiva izskatās daudz skaistāka, Zavala murmināja.

Ostins pārvilka ar roku pār dēļiem, it kā neticētu savām acīm.

-    Šis ir viens no kuģiem, kas attēloti uz stēlām un citiem grebumiem.

-    Ko gan feniķiešu laiva dara maiju zemūdens templī?

-    Gaida, kad notiks neiedomājams apvērsums arheoloģijā, Ostins sacīja. Iedomājies, kas notiks, kad Ņina pievērsīs skatienu šai skaistulei. Mums vajadzēs vispirms iesniegt viņai speciālu ziņojumu, lai viņa to var pārdomāt, pirms mēs te tiekam ar fotoaparātu. Ko tu domā par garumu?

-     Neapšaubāmi vairāk par simt pēdām.

Zavala gandrīz uzskrēja virsū vienam no četriem apaļajiem pīlāriem, kas bija izvietoti gar laivas sāniem. Arī gar otru sānu atradās četras kolonnas.

-     Te ir vēl kaut kas specifisks ziņošanai, viņš sacīja. Astoņi pīlāri.

-    Astoņas nozīmīgās dienas Veneras ciklā, Ostins atsaucās. Tas labi saskan.

Viņi bija pie laivas uzslietā pakaļgala. Ostins bija iztēlojies, ka kambaris izbeigsies ar tukšu sienu, taču tur bija vēl viena izvirzīta arka un aiz tās kāpnes, kas veda uz augšu. Viņi pa tām uzkāpa un nonāca daudz mazākā kambarī, kura grīda gandrīz bija iegrimusi taisnstūrainā bedrē. Tajā atradās sarkofāgs, un tā vākā bija vairāki grebumi ar Spalvaino Čūsku. Viņi iekāpa bedrē un mēģināja ar nažiem pakustināt vāku.

-    Varbūt uz kuģa ir kaut kas, ko mēs varētu izmantot atlaušanai, Ostins ierosināja.

Abi nokāpa atpakaļ lielajā kambarī. Zavala pastiepās līdz kuģa margām un, pārvilcies pāri malai, ar Ostina palīdzību nokļuva uz klāja. Atbalstoties pret margapmali, viņš bikli spēra soli uz priekšu, pārbaudīdams sava svara iespaidu.

-     Klājs iztur, bet es drošības pēc palikšu uz šķērsbaļķa. Viņam ejot pāri, koki iečīkstējās. Daudz amforu. Es… Jēziņ! Viņš apklusa. Pēc mirkļa sekoja satraukts sauciens: Kurt, tev jāredz, kas šeit ir!

Zavala atnāca atpakaļ pie margām un palīdzēja Ostinam ierāpties. Gadsimtu gaitā klājs bija nosēdies, un tagad dēļi sašķiebās līdz vidum, kur bija visvairāk amforu. Ostins sekoja Zavalam pa šķērsbaļķi līdz klāja vidum. Lai ari korpuss viegli šūpojās no abu svara, tas joprojām stingri balstījās uz akmens paliktņiem.

Zavala pārliecās pār lielu krūku, kas bija pārplīsusi, un piecēlās ar kaut ko zaļi mirgojošu plaukstā. Smalki veidotā, ar smaragdiem un briljantiem rotātā kaklarota bija gulējusi zelta un dārgakmeņu kaudzē, kas pildīja sašķiebušos dēļu radīto bedri. Ostins paņēma to rokā un nosprieda, ka nekad nav redzējis tik skaistu rotaslietu. Sarežģītie veidojumi liecināja par amatnieka augsto meistarību. Kamēr Ostins to apbrīnoja, Zavala iebāza roku neskartā krūkā un izvilka ārā sauju atsevišķu dārgakmeņu briljantus, rubīnus un smaragdus. Zavalas mute izbrīnā pavērās.

-    Šī noteikti ir dižākā bagātību koncentrācija pasaules vēsturē!

Ostins bija notupies pie kādas saplīsušas amforas.

-    Salīdzinājumā ar šiem britu karaliskie dārgakmeņi izskatās pēc spēļu bumbiņām, vai ne? Caur viņa pirkstiem slīdēja akmeņi karameļu lielumā. Starptautiskajiem advokātiem būs ko noņemties, kamēr izlems, kam tas viss pienākas.

Zavala pameta acis uz apbedījuma kambari.

-    Varbūt pēdējais īpašnieks ir tas, kas tajā akmens zārkā.

Ostins pacēla dažas šķēpa smailes.

-    Iesim paskatīties, vai tas ir kāds, ko mēs pazīstam.

Viņi izkāpa no laivas un devās atpakaļ uz apbedījuma kambari. Asie uzgaļi bija stipri, un tos izdevās pabāzt zem vāka. Lai arī kā viņi pūlējās likt lietā sviras principu, lai cik spēcīgas bija šo muskuļaino un trenēto vīru rokas, tomēr nekas nespēja sacensties ar tiem, kas bija konstruējuši un uzbūvējuši akmens zārku.

-     Mums laikam jāiet kapu laupītāju skolā, Ostins sacīja.

Zavala pārbaudīja savu elpojamā aparāta spiedienu.

-    Pašlaik mēs to nevaram darīt. Ja gribam te palikt ilgāk, mums būs jāpārslēdzas uz rezerves baloniem.

-    Mēs redzējām visu, ko vajadzēja. Varbūt zinātnieki varēs kaut ko no tā secināt.

Viņš jau devās atpakaļ uz telpu, kurā atradās laiva, te pēkšņi neiedomājami kluso kapeni satricināja pērkonveida sprādziens virs viņu galvām. Ostinam acumirkli iešāvās prātā, ka tā varētu justies zem izvirduša vulkāna. Viņu smadzenes sāka neprātīgi darboties, kad mūžsenie izdzīvošanas instinkti sāka izkliegt pretējas komandas.

Skrien! Meties pie zemes! Sastingsti!

Viņi pūlējās saglabāt līdzsvaru, bet grīda drebēja zem kājām. Eksplozija iespieda gaisu slēgtajā kambarī, izraisot spēcīgu caurvēju. Triecienvilnis nosvieda Ostinu un Zavalu atkal kapenē. Vicinādami rokas, viņi atsitās pret sarkofāgu, baloniem un gaisa caurulēm šķindot, tad ieslīdēja starp akmens zārku un sienu. Krītot viņi savainojās un guva zilumus, taču varbūt tieši tas paglāba dzīvību. Vietā, kur viņi bija stāvējuši, nogāzās milzīgs griestu gabals. Pa gaisu lidoja asi izroboti akmeņi, it kā tie būtu izšauti no pļaujošas iznīcinātājlidmašīnas. Apbedījuma kambari sacēlās smacējošu putekļu mākonis un pārklāja visu ar smalku baltu kārtu, tad sāka birt akmeņi un smiltis.

Ostins izspļāva pamatīgu putekļu devu un apjautājās Zavalam, vai ar viņu viss kārtībā.

Zavala savu klātbūtni un stāvokli apliecināja, vispirms kārtīgi izklepodamies, tad nobērdams lamuvārdu virteni spāniski.

-    Jā-ā, iztikt var, viņš izgrūda. Un kā tev?

-    Manuprāt, es esmu vienā gabalā. Kaut man galvā pārstātu zvanīt tas telefons!

Džo atkal kāsēja.

-     Kas īsti notika?

-     Likās, ka kopā darbojas Vezuvs un Krakatau. Manuprāt, tur bija pāris kilogramu sprāgstvielas. Ostins saviebās. Tu man ļoti patic, bet es nedomāju, ka mēs esam gatavi saderināties. Vai tu vari pakustēties?

Sekoja vēl ilgāka lādēšanās, un abi atkabināja rokas, kājas un elpošanas caurules, līdz varēja atkal piecelties. Zavala pastiepa roku pēc halogēnu spuldzes, kas bija nokritusi rokas stiepiena attālumā. Viņš uzspīdināja to uz Ostinu, tad pats uz savu seju. Maskas bija sašķiebušās, taču stikli nebija plīsuši un pasargāja acis no putekļiem.

-    Tu izskaties pēc apkaunojoša mīmika, Zavala bilda iesmiedamies.

-     Es nevaru ciest mīmiķus, pat ja viņi ir slaveni. Bet tu izskaties mazliet bāls. Man ir kāds atklājums. Mēs elpojam bez saviem regulatoriem.

Zavala pielika maskas daļu, kurā bija mikrofons un regulators, pie sejas un satvēra ar zobiem iemuti.

-Joprojām strādā, viņš atzina.

-     Manējā arī. Izskatās, ka mums tās nebūs vajadzīgas. Es jūtu, ka iekšā nāk svaigs gaiss.

-    Tas nozīmē, ka piramīdas augšu kāds ir uzspridzinājis. Laiks kustēties. Vai tu vari paiet?

Zavala pamāja un izrausās no bedres, tad noliecās un palīdzēja Ostinam. Abi no galvas līdz kājām bija klāti ar bālgani brūniem putekļiem, kas padarīja viņus līdzīgus zombijiem. Ostins uzspīdināja savu bateriju atpakaļ bedrē un ievēroja, ka smagais akmens vāks no satricinājuma ir sašķēlies. Ostins zināja, ka jādodas prom, tomēr uzvarēja ziņkāre. Viņš vadīja gaismas staru uz iekšā guļošo.

Seja bija klāta ar nefrita masku, kuras acis bija apaļas, bet deguns kā ērglim. Nelaiķis bija apklāts ar līķautu no tumša materiāla, kas varētu būt samts. No tāda paša materiāla bezformas cepures apakšas stiepās bāli rudas matu šķipsnas. Ostins pavirzīja gaismu zemāk. Ķetnām līdzīgās mumificētās rokas bija sažņaugušas vecus pergamenta ruļļus. Ostins vienu no tiem paņēma un apskatīja ar izbrīnā ieplestām acīm, tad iespieda to atpakaļ kaulainajās rokās. Viņš ievēroja zem maskas zoda spīdam kaut ko dzeltenu. Forma bija pazīstama, tomēr likās galīgi neiederīga. Ostins vēlējās to apskatīt tuvāk, taču nebija laika. No laivas telpas atskanēja balsis.

48 . nodaļa

Blīvais putekļu mākonis laivas kambarī strauji noplaka; no milzīgā cauruma, kas pletās tur, kur reiz bija griesti, iespīdēja saules stari, un to gaismā virpuļoja putekļi. Lieli akmens bluķi bija saplacinājuši tumši sarkanā korpusa pakaļgalu kā ar kartupeļu spiedni; kolonnas bija izsistas ārā un gulēja sadalījušās gabalos. Kambara grīda bija piekaisīta ar sīkākām akmeņu šķembām un noklāta ar kaļķakmens birzumu. Ostinam nebija laika bēdāties par sadragāto laivu no robainā cauruma tika nolaistas virvju kāpnes, un putekļu dūmakā pa tām sāka rāpties lejā divi vīri melnos tērpos.

Pirmais, kas sasniedza grīdu, pastiepa rokas uz augšu un pieturēja šūpojošās kāpnes.

-    Piedodiet, ka te tāda nekārtība, don Halkon, atskanēja neizteiksmīga balss.

-    Gusman, no tā nevarēja izvairīties, sacīja smalkāk veidotais tumsnējais vīrs, apskatot sprādziena radīto jucekli. Galvenais, ka mēs sasniedzām savu mērķi, nevis kā to izdarījām. Viņš uzspīdināja spēcīgu gaismas staru un norādīja uz sagrauto laivu. Mans dievs, kāds fantastisks skats!

Iebrucēji izlauzās pāri akmeņu kaudzei un uzrāpās pāri pakaļgala dēļiem uz mazāk cietušo laivas daļu. Pēc brīža Halkons aiz sajūsmas iekliedzās:

-    Paskatieties, Gusman! Viņa balss pauda histērisku prieku. Te ir pietiekami daudz dārgakmeņu, lai pilnībā apgādātu jaunu armiju!

Ostins kopā ar Zavalu stāvēja ejā uz laivas kambari un apsvēra stāvokli. Viņu vienīgais ierocis bija makstī noglabātie dunči. Halkonam un viņa rokaspuisim noteikti ir pie jostas nēsājamas pistoles, iespējams, arī kaut kas vairāk. Ja viņš un Zavala mestos uz kāpnēm vai ieeju caur ūdeni tālākajā galā, viņus nokniebtu kā pīles šautuvē.

Viņš pačukstēja savas bažas Zavalam.

-    Varbūt mums izdodas izsprukt cauri?

Džo bija nonācis pie tāda paša secinājuma.

-    Mums taču nav ko zaudēt!

Tikai mūsu un vēl daudzu citu dzīvības, nodomāja Ostins.

-    Mums vajadzēs lauzties atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kādu ieradāmies. Met prom galveno gaisa rezervuāru, paturi tikai to avārijas komplektu. Viņš piesita pie maisiņa, kas bija aplikts ap kaklu. Man ir kāds pārsteigums, kas varētu viņus novirzīt, bet jānotrāpa īstajā laikā. Viņi atradis mūs visai ātri. Ja mēs viņus pārsteigsim, viņi var šaut.

-    Labs ir, paziņosim, ka esam šeit. Es sekošu taviem norādījumiem, Zavala piekrita.

Ostins uzsita savam biedram pa plecu, dziļi ieelpoja un devās iekšā laivas kambarī.

-     Sveicināti, džentlmeņi! viņš sacīja skaļā un skaidrā balsī.

Baltmatainais rētainais vīrs aši izrāva pistoli no joslas turekļa un mērķēja uz Ostinu.

-     Mēs neesam bruņoti. Un esam tikai divi, Ostins aši piebilda, cieši vērdamies stobrā. Viņš cerēja, ka šis vīrs ir pārāk profesionāls, lai sāktu panikā šaudīties.

-     Nāciet tuvāk, lai varu jūs apskatīt!

Ostins paklausīja, viņi abi ar Zavalu paspēra vairākus soļus. Baltmatainais vīrs izkāpa no laivas vraka un, piesardzīgi piegājis viņiem klāt, atņēma dunčus. Viņš plati pasmaidīja, rēta uzreiz kļuva spilgtāka.

-    Mums nudien jābeidz šāda veida tikšanās, viņš sacīja, aizmēzdams dunčus.

-    Iepazīstiniet mani ar saviem draugiem, Gusman! Halkons izkāpa no laivas ar pistoli rokā.

-    Lūdzu, piedodiet manu nepieklājību, don Halkon! Atļaujiet stādīt priekšā misteru Ostinu un viņa kolēģi no NZJA misteru Zavalu, ar kuru es tikos Arizonā. Zavala ir tas kungs, kas tika nofotografēts ar mūsu novērošanas kameru.

-    Protams, tagad es viņu pazinu.

-    Jums vajadzēs man atsūtīt to bildīti, Halkon, Zavala ierunājās.

Halkons iesmējās.

-    Es brīnītos, ja jūs, varenie kungi, nezinātu manu vārdu. Gusmans man pastāstīja par jums. Patiesībā es viņam pavēlēju jūs abus novākt. Jums bija veicies, viņš reti kļūdās sava uzdevuma izpildē. Pirms viņš labo savu kļūdu tagad, man jāatzīst, jūs mani pārsteidzāt, kā jums izdevās iekļūt templī.

-     Mūs norija Kukulkana žokļi, Ostins paskaidroja.

Halkons nopētīja Ostinu gluži kā entomologs kukaini

burkā.

-Jūs vai nu stāstāt patiesību, vai mēģināt pajokot, Halkons noteica. Lai nu kā tas būtu, tam nav nekādas nozīmes. Visai drīz jūs vairs nevarēsiet iziet caur tiem žokļiem.

-    Es jums pastāstīšu, kā mēs iekļuvām iekšā, ja jūs atbildēsiet uz pāris notiesāto vīru jautājumiem. Mani moka ziņkārība, vai mūsu teorija ir pareiza.

Halkonam noteikti vajadzēja saprast, ka Ostins vilcina laiku, taču Ostins lūkojās uz to no cita viedokļa, viņš centās radīt iespēju izbēgt. Viņš negribēja nomirt šajās kapenēs.

-   Tirgonis līdz pēdējam, Halkons izmeta, redzami ieinteresēts šajā spēlē. Klājiet vaļā!

-    Vispirms kā jūs atradāt šo templi?

-Tāpat, kā uzzinājām par ekspedīciju uz "Anclrea Doria ". No mistera Donatelli vīra, tā sicīlieša.

-    Antonio?

-        Vārds nav svarīgs. Kad jūs pateicāt misteram Donatelli, ka dodaties uz Centrālameriku, mēs likām mūsu spiegiem izsekot jūs līdz Gvatemalai. To smieklīgo dzelteno lidmašīniņu bija pavisam viegli saredzēt.

Te tev nu bija "Beaver" neuzkrītošais izskats, Ostins nodomāja.

-    Dāsni atļauju uzdot vēl vienu jautājumu, Halkons turpināja. -Joprojām esmu ieinteresēts jūsu teorijā.

-     Kā būtu, ja es sāktu tā, Ostins ierunājās. — Feniķieši gadu tūkstošiem tirgojušies ar Amerikas kontinentiem. Kad romieši aplenca Kartāgu, feniķiešu flote pārveda bagātības pāri okeānam. Pagāja vairāki gadsimti, Jaunajā pasaulē ieradās Kolumbs un sadzirdēja valodas par pasakainām bagātībām. Viņš atrada runājošo akmeni, nolēma, ka tas varētu norādīt ceļu, un devās savā pēdējā ceļojumā, lai pārvestu mājā bagātību. Viņš pārprata informāciju uz akmeņa, tomēr bija pietiekami tuvu.

-    Gandrīz tikpat tuvu kā jūs, mister Ostin. Vai tagad pateiksiet, kā iekļuvāt iekšā?

-    Pa šīm kāpnēm, Ostins sacīja, pamezdams skatienu uz apbedījuma kambari.

Halkons pasmaidīja un pagriezās pret savu kompanjonu.

-    Gusman…

-    Es neesmu beidzis, Ostins pārtrauca. Kolumbs ir saistīts ar noslēpumainu organizāciju, kas saucas "Brālība", tāpēc ir gluži ticams, ka viņi zināja par bagātībām.

-     Vairāk nekā ticami. Halkons apturēja sava palīga roku. Mister Ostin, es patiešām jūtos pārsteigts. "Brālība" ir bijis viens no labāk saglabātajiem noslēpumiem visā pasaulē. Pat tad, kad mēs nogremdējām vienu no pasaules slavenākajiem laineriem, nevienam neradās aizdomas par mūsu eksistenci.

-Jūs gribat teikt, ka "Brālība" nogremdēja "Andrca Doria"?Ostins pārjautāja.

-    Patiesību sakot, Gusmans. Kamēr mans tēvs kopā ar citiem tika galā ar bruņotā furgona apsargiem kravas telpā, Gusmans parūpējās par visu uz komandtilta.

-    Tas bija nelaimes gadījums, Ostins apstrīdēja.

-    Tā tika uzskatīts. Nebija nemaz tik grūti, kā jūs varat iedomāties. Mēs zinājām, ka tonakt kuģi ies viens otram tuvu garām. Gusmans bija sagatavojies nogalināt visus uz "Stockholm" komandtilta un ietriekties ar zviedru kuģi tajā otrā laineri. Bet galu galā viņš izmantoja vienīgi citu kļūdas.

-     Ja tas, ko jūs sakāt, ir taisnība un "Brālība" zināja, ka runājošais akmens norāda ceļu uz bagātībām, kāpēc tad vajadzēja to nogremdēt?

-     Diemžēl akmens patieso vērtību uzzinājām tikai nesen. Mans tēvs pavēlēja to akmeni nogremdēt. Viņš izpildīja "Brālības" pamatprasību iznīcināt visu, kas diskreditē Kolumba atklājumus.

Zavala pavīpsnāja un pateica kaut ko spāniski.

-    Jums pilnīga taisnība, mister Zavala, mans tēvs, kā jūs izteicāties, pārcentās. Bet viņš nevarēja zināt, ka es mainīšu "Los Hermanos" pamatprincipu.

-    Kad notika šī pārmaiņa no kuģu gremdēšanas uz revolūcijas sagatavošanu? Ostins apjautājās.

Halkona bālā, kalsnā seja apmācās, tad viņš iesmējās un sasita plaukstas.

-    Bravo, mister Ostin! Jūs vēl esat ieguvis mazliet laika pirms sava nāves sprieduma izpildes. Pastāstiet, ko tad vēl NZJA zina par maniem plāniem!.

-    Pastāstīšu, bet tad, kad būsiet aizpildījis vēl dažus caurumus.

-Jūsu mēle atraisītos, ja es sāktu izšaut caurumus jūsu kolēģa rokās un kājās, Halkons sacīja smaidīdams.

-     Varat to darīt, bet ļaujiet man izteikt citu priekšlikumu. Pastāstiet man, ko jūs plānojat, un es savukārt atklāšu noslēpumu, ko uz planētas nezina neviens cits, tikai es. Dodu savu godavārdu.

-     Es to pieņemu. Ostins bija pareizi novērtējis, ka Halkons, kā jau lieluma mānijas pārņemts cilvēks, varētu gribēt citiem paziņot par savām neprātīgajām idejām. Varu pateikt savu plānu vienā vārdā. Angelika. Jauna valsts, kas tiks veidota no Dienvidrietumu štatiem un Dienvidkalifornijas. Spāņu izcelsmes cilvēki dabūs atpakaļ to, kas viņiem ar varu atņemts.

Džo pavīpsnāja.

-    Lai jums veicas! Es gan zinu kādu lielvaru, kam tas nebūtu pa prātam.

-    Lūdzu, ticiet man! Es labi zinu, cik varens ir ASV bruņojums, un neesmu nodomājis vērsties tieši pret to.

-    Tātad visi tie ieroči, kurus jūs pērkat, ir tikai sporta pēc?

-    Ak nē, tie tiks lietoti militārām vajadzībām. Mister Zavala, jūs esat spāņu izcelsmes, jūs noteikti zināt, ko es iemācījos vēršu cīņās. Mazliet pavicinot apmetni un prasmīgi darbojoties ar kājām, jūs varat pieveikt daudz lielāku un spēcīgāku pretinieku .

-    ASV gan nav tas pats, kas vērsis arēnā, Ostins iebilda.

-     Bet spēkā ir tas pats princips. Es esmu labi sagatavojis pamatu; esmu pārvedis nelegālos imigrantus uz vecajām spāņu teritorijām, ko tagad nepamatoti aizņem ASV, drīz jau viņu būs vairāk nekā to, kas nav spāņu izcelsmes. Esmu licis lielā savu bagātību, lai iegūtu kontroli pār tādām svarīgām nozarēm kā gāze, nafta un kalnrūpniecība. No savas peļņas esmu sponsorējis kandidātus valsts amatpersonu posteņiem, kas pakļaujas manām iecerēm, un uzpircis un piekukuļojis citus. Tagad es varu īstenot savu sapni. Tiklīdz būšu prom no šejienes, sākšu darboties. Armija, kuru esmu apmācījis, virzīsies uz robežpilsētām. Pārējie veiks uzbrukumus valsts iekšienē. Spāņu izcelsmes amerikāņi izjutīs negatīvu attieksmi, visai līdzīgu tai, kādu dabūja ciest japāņu izcelsmes amerikāņi Pasaules kara laikā. Taču šoreiz mēs apgādāsim viņus ar līdzekļiem, kas palīdzēs pretoties pret angļu tautības mocītājiem, iemesls tam būs nacionālā lepnuma atgūšana, ko Amerika tik bieži noniecinājusi.

-Jūs runājat par asinsizliešanu un sajukumu.

-        Tieši tie ir mani mērķi! Ko var iesākt ASV atbrīvot Albukerki vai Fīniksu ar atomieroču palīdzību? Vadīt ielu cīņas Sancljego bulvāros? Viņi zinās, ka ikvienam bruņotam konfliktam seko politisks risinājums, un es to nodrošināšu. Manis ievēlētie gubernatori lūgsies mieru un ieteiks ASV griezties pie kāda sava pilsoņa, kura dzīslās rit spāņu asinis, lai aicinātu viņu darboties par starpnieku. Es nokārtošu atdallšanos no ASV cie facto.

-     Nav nekādas garantijas, ka jūsu plāns izdosies, un tādā gadījumā simti un tūkstoši tiks nogalināti pilnīgi veltīgi.

-    Tomēr viņi būs līdz galam kalpojuši kā līdzekļi.

-    Daudzi no viņiem būs latīņamerikāņi, Zavala aizrādīja.

-    Nu un tad? Halkons pavīpsnāja. Mani senči konkistadori izmantoja indiāņu cilšu savstarpējo karastāvokli, pieaicinot dažas no tām par saviem sabiedrotajiem, lai iekarotu acteku impēriju, un tad padarīja tos par vergiem. Tiem, kas izdzīvos, es piedāvāšu izdevību atdzīvināt pagātnes diženumu, jo es atjaunošu divas izcilas civilizācijas indiāņu un spāņu.

-   Un kas izcili darbojas bumbu spēles arēnā un inkvizīcijā? piebilda Ostins.

-    Un vēl vairāk, jūs pat sapņos nevarat to iedomāties, mister Ostin. Daudz vairāk. Viņa tonis bija draudīgs. Man šī spēlīte ir apnikusi, viņš nepacietīgi izmeta. Kāds tad ir tas milzīgais noslēpums? Es jūs nevainošu, ja samelojāt, bet tas jūs neglābs.

-    Es nemeloju. Tas ir otrā kambari.

Halkons saskatījās ar Gusmanu.

-     Netaisiet nekādus trikus! Gusmanam ir uzvilkta pistole! Vediet mūs!

Ostins pirmais uzkāpa pa kāpnēm, Zavala viņam sekoja, aiz viņa nāca Gusmans un Halkons, līdz beidzot visi bija pie apbedījuma bedres.

-Jūs ieradāties caur šejieni? Halkons pārjautāja, veltīgi meklēdams kādas durvis.

-    Par to es sameloju, bet ne par šo te.

Sarkofāgā guļošais bija saistījis Halkona uzmanību.

-     Kas tas ir? viņš jautāja.

-    Vai ļausiet man?

Gusmana dzedrais skatiens sekoja katrai Oslina kustībai, kad viņš pastiepa roku pie akmens zārka, izņēma spīdīgo priekšmetu no mūmijas rokām un pasniedza to Balkonam, kurš sarauca pieri apjukumā.

-     Es nesaprotu, viņš bilda, aizdomu pilns.

-    Iedomājieties, ka esat maijs, Ostins sacīja. Jūs simtiem gadu sēžat uz bagātību kaudzes un gaidāt, kad vīri, kas tās atveda, ieradīsies un prasīs tās atpakaļ. Kādu dienu uz jūsu sliekšņa parādās baltais cilvēks no austrumiem un pieprasa, ka grib savu zeltu. Jūs prātojat, ka varbūt viņš sevī iemieso Venus dievu, Kukulkanu, Spalvaino Čūsku, tomēr neesat pārliecināts. Un tā jūs drošības pēc viņu aprokat kopā ar visiem viņa dārgumiem un uzzīmējat karti, kuru saprastu tikai Venus dievs. Tajos pergamenta ruļļos, kas ir viņa rokās, uzzīmēts tas, kas attēlots uz akmens plātnes. Bet, ja tas jūs nepārliecina, tad pasakiet man ko kristiešu krusts dara maiju templī?

-    Tas taču nevar būt! Balkons neticīgi iesaucās.

-     Don Balkon, iepazīstieties ar Kristoforu Kolumbu!

Balkons brīdi vērās mūmijā, tad pasmējās bez jebkādas līksmes un iesvieda krustu atpakaļ sarkofāgā.

-     Pievāc to, nabaga muļķi!

Kamēr visu acis bija pievērstas zārkam, Ostins paspieda ap kaklu aplikto maisiņu, un pēc dažam sekundēm tālumā atskanēja rībiens, tam sekoja vēl daudzi.

-     Kas tad tas? Balkons noprasīja, pavērdamies apkārt.

Gusmans pavirzījās uz kāpnēm un ieklausījās.

-    Izklausās pēc pērkona.

Kamēr rokaspuiša uzmanība bija novērsta, Ostins noliecās pie grīdas un satvēra ar vienu ašu kustību vienu no asajiem šķēpu uzgaļiem, kurus viņi abi ar Zavalu bija neveiksmīgi lietojuši, mēģinot atvērt sarkofāga vāku. Viņš apņēma ar savu spēcīgo roku Balkona slaido kaklu un iebakstīja asmeni dziļi ādā.

Gusmans aši pagrieza pistoles stobru.

-    Atkāpieties, vai ari es to ieduršu asinsvadā! Ostins brīdināja. Viņš iegrūda to vēl dziļāk. Asinis sāka tecēt pa Halkona kaklu.

Halkona rīkle bija sažņaugta, un viņš ar mokām izdvesa:

-     Dariet, kā viņš liek!

-     Lieciet pistoli atpakaļ makstī! Ostins komandēja. Viņš zināja, ka Gusmans nemūžam neatteiktos no savas pistoles pilnībā, viņš mēģinātu trāpīt pa galvu vai arī vispirms novākt Zavalu.

Gusmans smaidīja; savilcis plānās lūpas gandrīz vai apbrīnā, viņš ieslidināja pistoli makstī. Tad Ostins pavēlēja llalkonam nomest ieroci.

Turoties kopā ar Zavalu, Ostins atkāpās ārā no kambara un vilka līdzi savu dzīvo vairogu lejā pa kāpnēm uz galveno telpu. Gusmans piesardzīgi sekoja, kad viņi šķērsoja akmeņiem piebārstīto telpu un apstājās saules staru gaismas lokā zem griestu cauruma.

Halkons bija atguvies no pārsteiguma.

-    Tas izskatās pēc meksikāņu atturības, viņš sacīja; balss joprojām skanēja apspiesti, bet izaicinoši.

No augšas nolija īsa, spēcīga ūdens straume. Visi paraudzījās augšup, vienīgi Ostins ne.

-    Tas nav lietus, ja jūs par to prātojat. Tie būkšķi, ko jūs dzirdējāt pirms brīža, bija sprādzieni. Es izmantoju pa gabalu vadāmu detonatoru, lai uzspridzinātu dambi, kas aiztur ūdeni no ieplūšanas ezerā. īekšā gāžas miljoni galonu.

-    Es jums neticu! Halkons pavīpsnāja.

-    Varbūt vajadzētu, don Halkon, sacīja Gusmans. Liekas, ka misters Ostins nemelo par to detonatoru.

-   Jūs taču nevarējāt visu paredzēt! Halkons bilda.

-   Tas tiesa. Mans sākotnējais plāns bija uzspridzināt dambi pēc tam, kad mēs esam jau prom, lai jums būtu grūtāk atrast templi. Tagad mēs vismaz mirsim visi reizē.

Piepeši viņiem atkal gāzās virsū ūdens, šoreiz spēcīgāk.

-     Manuprāt, tās ir tikai pirmās strūkliņas pēc sprādziena. Tagad dambis noteikti ir pārplūdis. Drīz būs pamatīgs gāziens,. ūdens bez grūtībām ieplūdīs pa to caurumu, kuru jūs izspridzinājāt templī. Man nav ne jausmas, cik ātri šis kambaris piepildīsies, bet es jūsu vietā te nekavētos.

Gusmans raudzījās uz kāpnītēm, likās, ka viņš sāk zaudēt savu dzelžaino mieru.

-    Mums jādodas prom.

-    Taču ne bez bagātībām!

-     Man gan pilnīgi vienalga, Ostins sacīja, kā jau jūs teicāt, mēs esam nāvei nolemti.

Atkal sāka gāzties ūdens straume, bet šoreiz tā bija nevis īslaicīga, bet gan nepārejoša.

-     Don Ilalkon… Gusmana balss skanēja trauksmaini.

-    Viņš tevi māna, tu muļķi, Halkons nicīgi attrauca.

-Ja viņam ir taisnība, neviens nebūs to bagātību ieguvējs, -

Gusmans sacīja.

Halkona acis pauda naidu.

-Jūs nekad neesat bijis kaut kas vairāk kā vienīgi slepkavniecisks kretīns kopš tās dienas, kad mans tēvs jūs salīga, viņš ar nicinājumu noteica. Jūs neprotat saskatīt slavas brīdi!

Gusmana lūpas savilkās stīvā smaidā.

Ūdens gāzās iekšā kā upe tieši viņiem virsū, nu jau bija grūti vienam otru saredzēt; tas šļācās uz pēdām, tomēr neviens nekustējās.

-    Ir nu gan dilemma, vai ne, Gusman? Ostins dzēlīgi ierunājās skaļā balsī, lai viņu sadzirdētu. Lojalitātes zaudēšana pret savu jukušo bosu un "Brālību" vai arī nāve noslīkstot. Es no sirds ceru, ka jūs atrisināsiet savu ģimenes strīdu, bet tas jums būs jādara bez manis. Klausies, Džo!

Zavala skrēja uz aku tālākajā kambara galā un ienira. Ostins nometa šķēpa smaili, sagrāba Ilalkonu aiz pēcpuses un no visa spēka meta viņu pret Gusmanu, kas bija acumirklī pievērsis uzmanību Zavalam. Abi nokrita zemē, aizķērušies viens aiz otra, taču Gusmans pat krītot izrāva ārā pistoli. Ostins metās uz aku. Gusmans uzlēca augšā un izšāva, taču blāvajā apgaismojumā Ostins bija neērts mērķis, šāviens aizgāja garām. Ostins ienira akā.

Gusmans nolādējās un sekoja Ostinam. Ūdens, kas traucās ap potītēm un ceļgaliem, kavēja kustības, un jau pēc dažiem soļiem viņš saprata, ka palikšana kambarī ir pašnāvība. Šo lēmumu pastiprināja tas, ka pagriezies viņš ieraudzīja Halkonu, kas bija viņu pametis un devās uz kāpnītēm. Halkona sapņi par triumfu bija noplakuši, tos uzvarēja izdzīvošanas instinkts. Cīnoties ar ūdens pieplūdi, viņš nonāca līdz caurumam griestos, no kura gāzās lejā miniatūra Niagara. Ūdens straumes bija iešļākušās acis, un Halkons taustīdamies satvēra kāpnītes, taču rokas slīdēja. Viņš apņēmībā sakoda zobus un mēģināja atkal. Šoreiz izdevās satvert šķērskoku.

Kad viņš sāka rāpties augšā, kāda roka sakampa viņu aiz potītes un vilka lejā. Gusmans apķērās ar rokām ap Halkona ceļgaliem un pūlējās ar visu auguma svaru viņu novilkt lejā kambarī. Halkons ar vienu roku joprojām turējās, bet ar otru izvilka no maksts savu atgūto pistoli un zvetēja ar to no visa spēka, kā vien varēja tik neērtā pozā. Pistoles stobrs skāra miesu un kaulus, bet Gusmans izmisīgi viņu nelaida vaļā. Halkons atkal pacēla pistoli un trieca vēl divreiz pret Gusmana galvu, šoreiz gūdams vēlamo efektu.

Gusmana tvēriens atslāba. Viņš zaudēja pamatu un tika atsviests atpakaļ kambari, kur viņa ķermenis atkrita pret laivas vraku. Ar to nebeidzās viņa nedienas. Viņš bija noslīdzis uz ceļiem un pūlējās piecelties, taču tad kāds laivas šķērsbaļķis cilvēka garumā trāpīja viņam pa seju. Straumes iespaidā koka gabals triecās ar taranējošu spēku. Smadzenes caurstrāvoja ugunīgas sāpes. Apdullis, neredzēdams ar vienu aci, viņš izmisīgi vicināja rokas un kampa gaisu, taču tā vietā plaušās ieplūda piesērējis ūdens. Viņa drudžainās kustības kļuva arvien lēnākas un vārgākas, un tad straume viņu ierāva tumšajā kambari.

Halkonam bija jātiek galā ar savām raizēm. Kad viņš bija uzrāpies tikai dažus jardus pa kāpnītēm, ūdens vilnis gāzās pāri griestu cauruma malai un dauzīja viņu kā ar milzīgu slapju dūri, līdz viņš vairs nespēja noturēties. Iekšā traucās arvien vairāk ūdens un nogāza viņu no kāpnēm. Sapratis, ka glābšanās pa šo ceļu nav iespējama, viņš pūlējās aizkļūt līdz kāpnēm, kas veda uz apbedījuma kambari. Ūdenim plakšķot pret papēžiem, viņš četrrāpus līda augšā pa tām.

Zavala bija bridis pa ūdeni, kad Ostins ienira baseinā. Nosvilpjot virs galvas Gusmana šāvienam, ari viņš iemetās ūdenī, un abi peldēja lejup uz šahtas pusi, draudzīgi elpodami no viena balona. Pēc brīža abi izlīda ārā no Spalvainās Čūskas žokļiem, tad pārbaudīja kompasu un peldēja atklāta ūdens virzienā, ar kāju muskuļu spēku cenšoties tikt pēc iespējas tālāk no straumes, ko radīja tempļa applūšana. Viņi iznira no ūdens netālu no līcīša, kur bija noslēpuši lidmašīnu, un pēc tam, kad bija novākuši zarus, iedarbināja dzinēju un traucās pa ūdens virsu, lai paceltos gaisā. Tiklīdz lidmašīna bija vajadzīgā augstumā, Zavala apmeta lielu loku apkārt ezeram.

Saliņa, kas pletās ap templi, bija nozudusi. Tās vietā bija melns caurums. Ezera ūdens virpuļodams tecēja pa to lejā kā no vannas un raustīja aiz tauvas kādu hidroplānu, kas acīmredzot bija piederējis Halkonam.

Viņi bija redzējuši pietiekami daudz, tomēr pārlaidās zemu pāri ezeram, lai pēdējo reizi aplūkotu šo virpuli. Zavala nespēja pretoties kārdinājumam. Viņš izliecās pa logu un uzkliedza:

Ardievu, Kolumb!

Tad viņi devās atpakaļ uz "Nēreju".

49 . nodaļa

Burulaiva ar strupo mastu un vienu pašu neparasti lielu buru slīdēja pāri dziļajiem, zilajiem Česapīka līča ūdeņiem, tieši no muguras to virzīja vienmērīgs dienvidrietumu vējš ar piecpadsmit mezglu ātrumu. Ostins bija ērti iekārtojies vaļējā kubrikā, vienu roku atbalstot pret reliņu, ar otru satvēris lielo stūres iekārtu. Viņa skatiens pārskrēja visām laivām, meklējot ko piemērotu.

"Medības" uz bridi tika pārtrauktas, taču tas bija ļoti patīkami no kajītes parādījās Ņina ar divām slaidām glāzēm rokās.

-     Ruma kokteilīši, viņa sacija.

Ņina bija tērpusies NZJA T kreklā un pavisam isos baltos šortos, kas izcēla viņas slaidās kājas un lielisko augumu. Ostins nebūt nebija vienaldzīgs pret viņas pievilcību, tomēr bija cītīgi pievērsies savam mērķim. Viņš nomurmināja "paldies!", nenovēršot acis no jūras.

-    Ahā, skaistulīti viņš iesaucās gluži kā ļaunā ragana grāmatā "Burvis no Oza zemes" un, satvēris tālskati, pievērsās slaidai jahtai ar baltu stiklšķiedras korpusu, kas bija aptuveni divdesmit piecas pēdas gara. Tāpat kā Ostina laiva, arī šī slīdēja, galveno buru un klīveru pagriezusi pret vēju, kas pūta no muguras.

Ostins iemalkoja dzērienu, nolika glāzi statīvā un pagrieza stūri tā, lai viņa laiva būtu paralēli jahtai. Viņš pamāja diviem jaunekļiem tās kubrikā, paraustīja īkšķi kā "stopotājs", tad pagriezās, lai labāk piekļūtu vējš no sāniem.

Jahtas jaunekļi uztvēra labsirdīgo sacensības izaicinājumu.

Ostins pavērsa priekšgalu tuvāk vējam, tāpat darīja arī jahtas apkalpe. Nu viņi bija paralēli, varbūt kādu simt pēdu attālumā un gatavi startam.

Ostins savilka buru, ieliekot šķērskoku ūdenī.

To pašu darīja arī jahtas vīri ar savu galveno buru un klīveru, un drīz vien abas laivas atstāja aiz sevis sakultus ūdeņus. Jahta bija slaika un ātra, puiši bija labi jūrnieki, taču visai drīz Ostins sāka viņus apsteigt. Viņš atspiedās pret reliņu un vienā mierā sūca sulu, kamēr jahta jau bija tālu aiz muguras.

-    Ko tu tagad darīji? Ņina apjautājās smaidīdama.

-      Es ierādīju vēl pāris jūrniekiem, ka šī lietiņa, kaut arī izskatās pēc vannas, nepavisam ne tāpat arī peld.

-     Manuprāt, tā ir kolosāla laiva. Liels klājs. Taisni jābrīnās, cik liela kajīte laivai, kas ir tikai astoņpadsmit pēdu gara.

-    Es visai bieži te esmu pārnakšņojis, un, kā jau var redzēt pēc aprīkojuma ēšanai un gulēšanai, man patīk ērtības un vieta, kur izstiepties. Šī laiva bija sākumā būvēta darbam. Viens cilvēks var tikt galā ar vienīgo buru, un tā ir pietiekami liela, lai uzķertu nelielu vējiņu. Turklāt tā iztur arī tādus apstākļus, kuros cita laiva nogrimtu. Bet vislabākais ir tas, ka tā ir ātra un neizskatās pēc tādas, tāpēc es varu pielavīties zeļļiem, kam nav ne mazāko aizdomu, tādiem kā no tās tur jahtas, un parādīt, ko varu. Mēs esam klāt.

Viņi bija piebraukuši pie mazas saliņas. Ostins izmeta enkuru, un viņi atvēra piknika grozu, lai baudītu pusdienas, laivai nedaudz šūpojoties maigajos viļņos. Pēc pusdienām Ņina apsēdās Ostinam cieši klāt un atbalstījās pret viņa plecu.

-    Paldies, ka uzaicināji mani šajā braucienā.

-    Man likās, mums abiem būtu patīkami baudīt pārmaiņas pēc šiem pēdējo nedēļu notikumiem.

Viņa domīgi vērās tālumā.

-    Man tomēr neiziet no prāta tie briesmīgie vīri. Kāds drausmīgs gals!

-    Nav ko žēlot viņus. Gusmans savā mūžā ir noslepkavojis simtiem cilvēku, nemaz nerunājot par "Andrca Dona "nogremdēšanu. Zināmā mērā noslīkšana viņam ir atbilstoša bojāeja. Ja Balkona plāns būtu izdevies, dzīvību zaudētu vēl tūkstoši. Gusmanam veicās. Balkonam gan bija laiks pārdomāt savu dzīvi. Gaiss apbedījuma kambarī kādu brīdi atturēja ūdeni no ieplūšanas, taču tas bija tikai laika jautājums. Vislabākais ir tas, ka līdz ar viņu gāja bojā arī "Brālība". Vienīgi žēl, ka viņš neredzēja, kā tiek izmantotas viņa tīkotās dārglietas.

-     Cepuri nost admirāļa Sendekera priekšā! Ņina sacīja, labprāt mainīdama sarunas tematu. Tas bija tiešām ģeniāli, ka viņš ierosināja ieguldīt tās bagātības starptautiskā fondā nabadzības un slimību apkarošanai!

-   Ja tas nenotiktu, gadiem ilgi vilktos tiesāšanās bez rezultāta. Kam pienāktos tas viss? Feniķiešu pēctečiem? Romiešiem? Meksikāņiem? Gvatemaliešiem?

-   Vai Kristoforam Kolumlram. Ņina pašūpoja galvu. Likteņa ironija, vai ne? Viņu, tāpat kā Halkonu, piebeidza apsēstība ar zeltu.

-    Kā liecina sekcija, viņš nav bijis vesels jau pirms šā ceļojuma. Iespējams, ka viņš būtu visai drīz nomiris, arī ja nebūtu devies šajā piektajā ceļojumā. Vismaz ar to viņš kļuva slavenāks nekā jebkad, vai nu bija to pelnījis, vai ne. Bez tam es jūtos Kristoforam parādnieks. Ja nebūtu šis viņa apsēstības, mēs droši vien nekad nebūtu satikušies.

Saņēmusi Ostina plaukstu, Ņina sacīja:

-Ja vien viņš zinātu, kas iznāks no šā ceļojuma! Viņa mirstīgo atlieku un bagātību izcelšana izvērtīsies par ievērojamāko arheoloģisko notikumu vēsturē, kur iesaistīsies tautas un valdības no visas pasaules. Es nevaru vien sagaidīt, kad ķersimies pie tā klāt! Viņš pēc nāves ir paveicis daudz vairāk, lai tuvinātu cilvēkus, nekā jebkad sava mūža laikā. Vienīgi žēl, ka viņš vairs neskaitās Amerikas atklājējs.

-    Liekas, ka tas nav svarīgi. Es esmu redzējis greznu kapeņu plānu, kādu viņi grasās būvēt Kolumbam Madridē. To pašu grib arī Vašingtonā un Sansalvadorā.

-    Neviens nav ierosinājis uzcelt pieminekli tiem nezināmajiem feniķiešiem un afrikāņiem, kas pirmie spēra soli Jaunajā pasaulē, Ņina sacīja.

-    Varbūt viņi nemaz nebija pirmie.

Ņina pavilka augšup uzaci.

-     Es īsti nesapratu. Vai ir kādi pierādījumi, kas apliecina šādu iespēju, profesor Ostin?

-    Varbūt. Es vēlreiz aplūkoju tos grebumus. Atceries to attēlu, kur no briljantveidīgas formas priekšmeta karājas kāds vīrs.

-Jā. Es domāju, ka tas varbūt ir kāds dievs.

-    Es tam piegāju no cita viedokļa. Es prātoju, kā gan maijiem izdevās gūt skatu no augšas, kad viņi izvietoja tos norādījumus uz Spalvainās Čūskas žokļiem. Manuprāt, viņi izmantoja milzīgus pūķus.

-     Lidojošie maiji? Tas ir kaut kas pavisam jauns! Kur tad maiji to būtu iemācījušies?

Viņus iztraucēja Ostina mobilā telefona zvans. Viņš izvilka to no ūdensizturīga maisiņa un pielika pie auss. Izdzirdot runātāja balsi, sarauktā seja atplauka smaidā. Viņš brīdi parunāja, tad atslēdza telefonu.

-     Tas bija Andželo Donatelli no slimnīcas, viņš sacīja. Pēc dažām dienām brauks mājās.

-    Tas ir brīnums, ka viņš netika nogalināts.

-   Vairāk nekā brīnums. Viņa brālēns Antonio iztraucēja Halkona mērķēšanu.

-     Priecājos. No tevis stāstītā misters Donatelli man liekas jauks cilvēks.

-    Tev būs iespēja ar viņu iepazīties. Viņš rīko lielu ģimenes balli savā Nantaketas mājā. Tu esi ielūgta. Tur būs arī Pols un Gameja.

-     Es labprāt tur ierastos.

-    Labi, tātad esam vienojušies. Varbūt tagad tu gribētu dzirdēt manu pūķa teoriju līdz galam?

Ņina pamāja.

-     Manuprāt, maiji to iemācījušies no pasaules labākajiem pūķu laidējiem no japāņiem.

Ņina smējās.

-     Es gan nedomāju, ka gribētu ar tādu laisties.

-    Ko tad tu gribētu darīt?

Ņina paņēma telefonu.

-    Doties uz tādu vielu, kur tev nevajadzētu šo te. Viņa pārsvieda to pāri bortam.

Noņēmusi saulesbrilles, viņa uzsmaidīja Oslinam, jutekliskās lūpas aicinoši pavērās. Ostins pieņēma šo aicinājumu, un izrādījās, ka tas ir tikpat sirsnīgs un salds, kāds solījās būt.

Kā būtu, ja mēs kāptu lejā, kur var kā tu teici? izstiepties? Ņina čukstēja.

Nebilzdams ne vārda, Ostins saņēma Ņinas roku un, ievedis viņu ērtajā kajītē, noslēdzās ar žalūziju durvīm no pasaules. Vismaz uz kādu brīdi.

Klaivs Kasiere

KOLUMBA NOSLĒPUMS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatori Igors Iļjenkovs un Ilona Smirnova Maketētāji Igors Iļjenkovs un Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 23120381.

Kl. Kaslers

Ka 740 Kolumba noslēpums/ No angļu vai. tulk. Signe Baudere. H., "Apgāds "Kontinents"", 2003. 475 Ipp.

ISBN 9984-740-92-7

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontincnts.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] sieviete. (tulk. no spāņu vai.)

[2] slepkavas. (tulk. no angļu vai.)

[3] v3cu astronoms, matemātiķis, īstajā vārdā Johans Millers (1436-1476).

[4] neka. (tulk. no spāņu vai.)

[5] mazliet. (tulk. nu spāņu vai.)

[6] brāļi. (tulk. no spaņu vai.)

[7] the pacific klusais okeāns. (tulk. no angļu vai)

[7] Atrašanās vietā. (Tulk. no lai. vai.)

[8] tātad paša fakta dēļ. (Tulk. no lai. i>al.)

" Lūk! (Tulk. nofr. vai.)

Content

Kaslers Klaivs Kolumba noslēpums

Prologs

1. nodaļa

2 . nodaļa

3 . nodaļa

4 . nodaļa

5 . nodaļa

6 . nodaļa

7 .nodaļa

8 . nodaļa

9 . nodaļa

10 . nodaļa

11. nodaļa

12 . nodaļa

13 . nodaļa

14 . nodaļa

15 . nodaļa

16 . nodaļa

17 . nodaļa

18 . nodaļa

19 . nodaļa

20 . nodaļa

21 . nodaļa

22 . nodaļa

23 . nodaļa

24 . nodaļa

25 . nodaļa

26 . nodaļa

27 . nodaļa

28 . nodaļa

29 . nodaļa

30 . nodaļa

31 . nodaļa

32 . nodaļa

33 . nodaļa

34 . nodaļa

35 . nodaļa

36 . nodaļa

37 . nodaļa

38 . nodaļa

39 . nodaļa

40 . nodaļa

41 . nodaļa

42 . nodaļa

43 . nodaļa

44 . nodaļa

45 . nodaļa

46 . nodaļa

47 . nodaļa

48 . nodaļa

49 . nodaļa