Tjūdora K. Dž.

Krīta vīrs

K. Dž.Tjūdora

Krīta vīrs

atsauksmes

Sen neesmu lasījis tik iespaidīgu debijas romānu. Sižets atklājas raiti, tēli ir lieliski izstrādāti, un biedējošā sajūta, kura pārņem lasītāju jau prologā, neatkāpjas, bet kļūst vēl intensīvāka ar katru nākamo lappusi. Un tas nobeigums! Grāmata ir pelnījusi veiksmi.

Džeimss Osvalds

Šķiet, autore labi pazīst to divpadsmitgadnieku, kurš vēl joprojām mīt katrā no mums, to, kurš spēj sevi sabiedēt ar domām vien par to, kas mājo netālajā mežā vai paša drēbju skapi... un Krita virs staigā pa to spokaino tiltu, kas savieno toreiz un tagad - bērnu dienu bailes un reālu noziegumu —, tik pārliecinoši, ka burtiski sajūtat uz pleca viņa auksto roku līdz pat grāmatas pēdējai lappusei.

Tims Džonstons

Oriģināls un ģeniāls debijas romāns. Autorei ir izdevies meistarīgi savīt kopā abas sižeta līnijas — 1986. gada notikumus un mūsdienas —, kā ari radīt neaizmirstamu un pārsteidzošu nobeigumu. Pakļaujošs, spēcīgs un arī biedējošas spriedzes piesātināts darbs.

Klēra Duglasa

Viens no mūsdienu jaunās literatūras skaļākajiem debijas romāniem. Baiss, meistarīgs, ievelkošs darbs, kas stāsta par izbiedētu bērnu katrā no mums, pieaugušajiem. Krimināla intriga, iejūtība un smalkums katrā lappusē. Un mazliet aukstu baiļu sviedru, kas liek izraut grāmatu vienā naktī.

Žurnāls SANTA

Hipnotisks un piesaistošs darbs. “Krīta vīrs” ir sapņu romāns, nakts murgs. Tas ievelk un neatlaiž, tas ir kā fotouzņēmums caur ēnu un gaismu, tas ir stāsts, kas paātrina pulsu un stindzina asinis. Ir dzimusi tumša zvaigzne.

A. Dž. Fins

Prologs

Meitenes galva gulēja uz nelielas oranžu un brūnu lapu kaudzītes.

Ieslīpās acis vērās augšup platānu, dižskābaržu un ozolu zaru baldahīnā, bet saulstaru pirkstus, kas piesardzīgi spraucās cauri zaru vijumiem un kaisīja pa zemi zeltu, tās neredzēja. Plakstiņi nesamirkšķinājās, kad pār acu zīlītēm aši pārtecēja spožas, melnas vabolītes. Šīs acis vairs neredzēja neko, vienīgi tumsu.

No trūcīgā lapu līķauta gabaliņu tālāk bija izslīdējusi bāla roka, it kā meklējot palīdzību vai apstiprinājumu tam, ka nav gluži viena. Taču ne vienu, ne otru nebija iespējams rast. Meitenes pārējās ķermeņa daļas gulēja noslēptas citās nomaļās vietās pa visu mežu.

Netālu nokrakšķēja pārlūzis zars - skaļi kā petardes šāviens visapkārt valdošajā klusumā -, un no zemajiem krūmiem spēji uzspurdza putnu bars. Kāds tuvojās.

Nācējs nometās ceļos pie neko neredzošās meitenes. Viņa rokas, pirkstiem satraukumā trīsot, maigi glāstīja mirušās matus un paijāja aukstos vaigus. Šīs rokas pacēla meitenes galvu no zemes, notrauca no kakla nelīdzenajām malām pāris lapu un saudzīgi ieguldīja to somā starp dažiem salūzuša krīta gabaliņiem.

Pēc īsa šaubu mirkļa kāds iebāza roku somā un aizspieda acis. Pad aizvilka rāvējslēdzēju, piecēlās un devās projām.

Dažas stundas vēlāk ieradās policisti un tiesu medicīnas ekspertu komanda. Viņi reģistrēja, fotografēja, pētīja un beigu beigās aizveda meitenes līķi uz morgu, kur tas nogulēja vairākas nedēļas, it kā gaidot, kad to pilnībā nokomplektēs.

Taču tas nekad nenotika. Policija gan plaši izvērsa meklēšanu, gan visus iztaujāja, gan apelēja pie sirdsapziņas, taču visu detektīvu un pilsētiņas iedzīvotāju lielie pūliņi nevainagojās panākumiem - viņas galva nekad netika atrasta. Meža meitene nekad vairs nebija viens vesels.

2016

Sākam no sākuma.

Nelaime tāda, ka mēs tā arī nespējām vienoties, kad īsti bija sākums. Vai tad, kad Resnais dzimšanas dienā saņēma dāvanā spaini ar kātiņiem? Vai tad, kad sākām zīmēt krita vīriņus, vai tad, kad tie sāka uzrasties paši no sevis? Vai tas bija drausmīgais nelaimes gadījums? Vai tad, kad atrada pirmo līķi?

Sākumu bija daudz. Manuprāt, jebkuru no šiem notikumiem varat saukt par sākumu. Bet es domāju, ka viss īstenībā sākās dienā, kad gājām uz atrakciju parku. To dienu es atceros vislabāk. Galvenokārt jau Karuseļa meitenes dēļ, un arī tādēļ, ka todien nekas vairs nebija normāli.

Ja iedomājamies, ka mūsu pasaule ir sniega bumba, tad todien garām būs gājis kāds dievs, stipri to sakratījis un atkal nolicis zemē. Pat pēc tam, kad spīguļi un sniegpārsliņas bija nosēdušās, nekas vairs nebija tāpat kā agrāk. Ne gluži tāpat. Caur stikla kupolu varbūt izskatījās, ka viss ir kā parasti, bet iekšpusē viss bija citādi.

Turklāt tajā dienā es pirmo reizi satiku Helorena kungu, tātad, ja runājam par sākumiem, šis varētu būt tikpat labs kā jebkurš cits.

1986

- Šodien būs negaiss, Edij.

Tētim patika prognozēt laikapstākļus dobjā balsi un autoritatīvā toni, kādā diktori runāja televīzijā. Viņš to vienmēr pavēstīja ar absolūtu pārliecību, lai gan parasti viņam nebija taisnība.

Es palūkojos pa logu uz pilnīgi skaidrajām debesim, kuras patiesībā bija tik spoži zilas, ka vajadzēja pat mazliet samiegt acis, citādi nevarēja uz tām skatīties.

- Nedomāju vis, ka varētu sākties negaiss, tēt, — es teicu, pilnu muti ēdot siermaizi.

- Tāpēc, ka nekāda negaisa nebūs, - noskaldīja mamma, kas negaidīti un klusi kā nindzja bija ienākusi virtuvē. - BBC prognozē, ka brīvdienās būs karsts un saulains laiks... Un nerunā ar pilnu muti, Edij, — viņa aizrādīja.

- Hmmm, - tētis noņurdēja. Viņš tā darīja vienmēr, kad nepiekrita mammai, bet neuzdrošinājās teikt, ka viņai nav taisnība.

Neviens neuzdrošinājās runāt pretī mammai. Mamma bija -un patiesībā joprojām ir — tāda paskarba. Viņa bija gara auguma sieviete ar īsiem, tumšiem matiem un brūnām acīm, kuras varēja gan uzdzirkstīt smieklos, gan iegailēties gandrīz melnas, kad viņa sadusmojās (jūs negribētu redzēt viņu dusmojamies - tāpat kā Nepārspējamo Halku).

Mamma bija ārste, bet ne jau parasta ārste, kas sašuva cilvēkiem brūces kājās un špricēja pret visādiem draņķiem. Tētis man

reiz teica, ka viņa “palīdzot sievietēm, kuras nonākušas nepatikšanās”. Viņš neminēja, kas tās par nepatikšanām, bet laikam jau kaut kas nopietns, ja bija vajadzīgs ārsts.

Ari tētis strādāja, taču mājās. Viņš rakstīja žurnāliem un avīzēm rakstus. Visu laiku jau ne. Reizēm viņš žēlojās, ka neviens negribot dot viņam darbu, vai, rūgti iesmejoties, teica: “Šomēnes man nav auditorijas, Edij.”

Bērnībā es to neuzskatīju par īstu darbu. Katrā ziņā ne tēviem. Tēvam uzvalkā un ar kaklasaiti ap kaklu no rīta jāiet uz darbu un vakarā jānāk mājās uz tēju. Manam tēvam iešana uz darbu nozīmēja pidžamas biksēs un krekliņā ieiet blakus istabā, kur viņš sēdās pie datora, dažreiz pat neizķemmējis matus.

Mans tētis arī pēc izskata diez ko nelīdzinājās citiem tēviem. Viņam bija liela, kupla bārda un gari mati, kurus viņš mēdza sasiet astītē uz pakauša. Pat ziemā viņš valkāja nodilušus džinsus ar apgrieztām starām un izbalējušus kokvilnas krekliņus ar vecu rokgrupu nosaukumiem, piemēram, Led Zeppelin un The Who. Reizēm viņš uzvilka sandales.

Resnais sacīja, ka mans tētis ir baigais hipijs. Viņam droši vien bija taisnība. Bet toreiz es to uztvēru kā apvainojumu, dusmās gribēju pagrūst Resno, bet atdūros pret viņa raženo augumu un pēc tam vilkos mājās ar dažiem jauniem zilumiem un asiņainu degunu.

Vēlāk mēs, protams, salīgām mieru. Resnais varēja būt īsts pakaļa — viņš bija no tiem tuklajiem puikām, kam vienmēr vajadzēja būt visskaļākajam un rupjākajam, lai atbaidītu īstos huligānus, - bet viņš bija arī viens no maniem labākajiem draugiem un uzticamākajiem un augstsirdīgākajiem cilvēkiem, ko pazinu.

“Par draugiem jārūpējas, Edij Munster,” viņš man reiz svinīgi pavēstīja. “Draugi ir vissvarīgākie.”

Edijs Munsters bija mana iesauka. Tāpēc, ka mans uzvārds ir Adamss - kā “Adamsu ģimenē”. Protams, Adamsu ģimenes sīko sauca Pagslijs. Edijs Munsters bija no citas filmas par monstru

ģimenīti — “Munsteriem” —, taču tolaik tas šķita piemērots vārds un, kā jau ar iesaukām notiek, tas pielipa.

Edijs Munsters, Resnais Gevins, Metāla Mikijs (pateicoties lielajām metāla breketēm), Hopo (Deivids Hopkinss) un Nikija. Tāda bija mūsu branža. Nikija pie iesaukas netika tāpēc, ka viņa bija meitene, lai gan visiem spēkiem centās izlikties, ka nav. Viņa lamājās kā puika, rāpās kokos kā puika un arī kauties prata gandrīz tikpat labi kā vairums zēnu. Tomēr viņa izskatījās pēc meitenes. Pēc patiešām smukas meitenes ar gariem, rudiem matiem un gaišu ādu, kas no vienas vietas nobērta ar brūniem raibumiņiem. Nevaru gan teikt, ka būtu pievērsis tam īpašu uzmanību.

Tajā sestdienā mēs bijām norunājuši satikties. Mēs sanācām kopā gandrīz katru sestdienu, gājām ciemos cits pie cita uz mājām,

satikāmies rotallaukumā vai kādreiz arī devāmies uz mežu. Taču šī »

sestdiena bija īpaša, jo bija ieradies atrakciju parks. Tas atbrauca katru gadu un uzstādīja karuseļus parkā pie upes. Šogad pirmo reizi mēs drīkstējām iet uz atrakcijām vieni paši, bez pieaugušo uzraudzības.

Jau nedēļām ilgi, kopš pilsētā bija parādījušās afišas, mēs gaidījām atrakciju ierašanos. Tika solīti visādi karuseļi, spirāles slidkalniņš, pirātu kuģa milzīgās šūpoles un brīvā kritiena stabs. Izklausījās forši.

- Tātad, - es ierunājos, cenšoties, cik ātri vien iespējams, tikt galā ar savu siermaizi. - Mēs sarunājām, ka tiksimies pie parka divos.

- Ej tikai pa galvenajiem ceļiem, — mamma atgādināja. - Neej nekur pa taisno un nerunā ar svešiem cilvēkiem.

- Labi.

Noslīdēju no krēsla un manījos uz durvīm.

- Panēm vēdersominu.

- Nu, mammmmmu.

- Tu brauksi ar karuseļiem. Maks var izkrist no kabatas. Somiņu. Nerunā pretī!

Atvēru muti, bet atkal aizvēru. Jutu, ka vaigi kaist. Man riebās tā stulbā vēdersomiņa. Tādas valkā tikai resni tūristi. Tā neizskatīsies šiki pārējo, īpaši Nikijas, acis. Bet, kad mamma runāja šādā balsi, nebija jēgas strīdēties.

- Labi jau labi.

Tā gluži nebija, bet es redzēju, ka virtuves pulksteņa rādītāji tuvojas ciparam divi, un man vajadzēja doties projām. Uzskrēju pa kāpnēm uz savu istabu, paķēru stulbo somu un ieliku tajā maku ar naudu. Piecas mārciņas. Vesela bagātība. Tad atkal traucos lejā.

- Uz redzi!

- Izpriecājies labi!

Nemaz nešaubījos, ka tā būs. Spīdēja saule. Man mugurā bija labākais krekliņš un kājās kedas. Jau varēju dzirdēt atrakciju parka ritmisko mūziku un saost burgeru un cukurvates smaržu. Šī būs brīnišķīga diena.

Kad ierados, Resnais, Hopo un Metāla Mikijs jau gaidīja pie parka vārtiem.

- Ei, Edij Munster! Forša dirsas tašiņa! - Resnais iebļāvās.

Nosarku tumši sarkans un parādīju viņam vidējo pirkstu.

Hopo un Metāla Mikijs iespurcās. Tad Hopo, kurš bija labsirdīgākais un allaž centās visus samierināt, sacīja Resnajam:

- Vismaz nav tik koša kā tavi šorti, pakaļa.

Resnais tikai pasmaidīja, satvēra bikšu staru apakšmalu un paspēra dažus deju soļus, augstu cilādams tuklās kājas kā tāda balerīna. Tā ar Resno bija vienmēr. Viņu nekad nebija iespējams pa īstam aizvainot, jo viņš visu laida gar ausīm. Vismaz lika visiem tā domāt.

- Šā vai tā, - es noteicu, jo, par spīti Hopo aizstāvībai, uzskatīju, ka somiņa patiešām ir stulba, - es to ņemšu nost.

Attaisīju siksnas slēdzi, iebāzu naudasmaku šortu kabatā un paskatījos apkārt. Gar parka malu auga biezs dzīvžogs. Iestūķēju

somu dzīvžogā tā, ka to nevarēja redzēt, ja vienkārši gāja garām, bet nenoslēpu pārāk dziļi, lai vēlāk pats varētu to viegli atrast.

- Vai tiešām gribi somu te atstāt? - Hopo noprasīja.

- Un ja nu mammīte uzzina? — Metāla Mikijs ierunājās savā ņirdzīgajā, stieptajā toni.

Lai gan Metāla Mikijs bija mūsu branžas loceklis un Resnā labākais draugs, man šis puika nekad nebija paticis. Mikijā bija kāda stīga, kas bija tikpat auksta un neglīta kā breketes viņa mutē. Bet, ja ņem vērā, kas ir viņa brālis, tad varbūt par to nebija jābrlnās.

- Man vienalga, - es, plecus paraustījis, sameloju.

- Kuram tad nav? - Resnais nepacietīgi iesaucās. - Vai varam aizmirst to sūda ķerbeli un beidzot iet? Vispirms gribu izmēģināt brīvo kritienu.

Metāla Mikijs un Hopo izkustējās no vietas, jo mēs parasti darījām to, ko vēlējās Resnais. Varbūt tāpēc, ka viņš bija vislielākais un visskaļākais.

- Bet Nikija vēl nav atnākusi, - es atgādināju.

- Nu un tad? - atsaucās Metāla Mikijs. - Viņa mūžīgi kavē. Ejam! Gan jau viņa mūs atradīs.

Mikijam bija taisnība. Nikija vienmēr kavēja, lāču tā nebija runāts. Mums vajadzēja turēties visiem kopā. Atrakciju parkā vienam nebija droši. īpaši meitenei.

- Pagaidīsim vēl piecas minūtes, - es lūdzos.

- Tu NERUNĀ nopietni! - Resnais iebļāvās, cenšoties, cik spēja (tātad diezgan slikti), atdarināt rupjo un nesavaldīgo tenisistu Džonu Makinroju.

Resnais atdarināja daudzus. Galvenokārt amerikāņus. Visus tik briesmīgi, ka mēs no smiekliem locījāmies.

Metāla Mikijs nesmējās tik traki kā mēs ar Hopo. Mikijam nepatika, ka branža viņam nepiekrīt. Taču tam nebija nozīmes, jo, tiklīdz mēs pārstājām smieties, izdzirdējām pazīstamu balsi:

- Kas te tik smieklīgs?

Mēs pagriezāmies. Pa nogāzi pie mums nāca Nikija. Kā vienmēr, viņu ieraugot, man pakrūtē sākās neizskaidrojama kņudināšana. It kā pēkšņi man šausmīgi būtu sagribējies ēst un mazliet ari šķebinātu.

Rudie mati šodien bija izlaisti, tie nekārtīgā kaskādē slīga viņai pār muguru un sniedzās gandrīz līdz džinsa šortu apspūrušajiem galiem. Mugurā viņai bija dzeltena blūzīte bez piedurknēm. Ap kakla izgriezumu virknējās zilas puķītes. Pamanīju meitenei pie kakla pamirdzam sudrabu. Ķēdītē iekārts krustiņš. Plecos viņai bija liela un, pēc izskata spriežot, smaga audekla soma.

- Tu kavē, - Metāla Mikijs aizrādīja. - Mēs tevi gaidām.

It kā to būtu ierosinājis viņš.

- Kas tev tajā somā? - Hopo gribēja zināt.

- Tētis lika iznēsāt tos mēslus pa parku.

Viņa izvilka no somas vienu lapiņu un sniedza mums.

Nāciet uz Svētā Toma baznīcu un slavējiet To Kungu. Tā ir visaizraujošākā izklaide no visām!

Nikijas tēvs bija mūsu vietējās baznīcas vikārs. Es gan tur nekad nebiju bijis — mana mamma un tētis nenoņēmās ar šādām lietām -, bet biju Nikijas tēvu redzējis pilsētā. Viņš valkāja mazas, apaļas brillītes, un viņa pliko galvvirsu klāja plankumiņi, tādi paši kā Nikijai uz deguna. Viņš vienmēr smaidīja un sveicināja, bet mani šis vīrs biedēja.

- Nu, vecīt, tā nu gan ir sūdu būšana, - Resnais secināja.

“Sūdu būšana” bija Resnā kārtējā iecienītā frāze, kurai parasti

tika pievienots vārds “vecīt” un kura kaut kāda iemesla dēļ tika izrunāta ar patiesi krāšņu akcentu.

- Tu taču to nedarīsi, vai ne? - es jautāju, pēkšņi iztēlojies, ka visa diena tiek izšķiesta, klejojot kopā ar Nikiju un izdalot lapiņas.

Viņa paskatījās uz mani. Meitene mazliet atgādināja manu mammu.

- Protams, ne, paipuislt, - viņa noteica. - Dažas izkaisīsim apkārt, it kā cilvēki būtu tās aizmetuši, un pārējo sabāzīsim miskastē.

Mūsu sejas atplauka smaidā. Nav nekā patīkamāka kā darīt kaut ko tādu, ko nevajadzētu, un, to darot, apšmaukt pieaugušos.

Mēs izkaisījām lapiņas, pametām somu un ķērāmies pie lietas. Autodroms, kura mašīniņā Resnais iespieda mani tik stipri, ka man nokrakšķēja mugurkauls. Raķešu karuselis (kas pērn izskatījās varen satraucošs, bet tagad likās mazliet garlaicīgs), spirāles slidkalniņš, nāves rats, pirātu šūpoles, brīvā kritiena stabs.

Mēs ēdām hotdogus, Resnais un Nikija aizgāja uzspēlēt pīļu makšķerēšanas spēli, bet, smagi nopūlējušies, uzzināja, ka balvas iegūšana ne vienmēr nozīmē, ka saņem to, ko vēlējies. Viņi atgriezās, smejoties un apmētājot viens otru ar štruntīgām mīkstajām rotaļlietām.

Pēcpusdienas kņada pamazām pierima. Satraukums un adrenalīns sāka izsīkt, un atausa apjausma, ka naudas droši vien atlicis vairs tikai diviem vai trijiem karuseļiem.

Iebāzu roku kabatā, lai paņemtu maku. Man sirds ielēca mutē. Maka nebija.

- Sūdi!

- Ko? — Hopo jautāja.

- Naudasmaks. Esmu to pazaudējis.

- Esi pārliecināts?

- Skaidrs, sūdu būšana, ka pārliecināts.

Tomēr drošības dēļ pārbaudīju arī otru kabatu. Bet abas bija tukšas. Sūdu būšana.

- Kur tev tas bija pēdējo reizi? - Nikija apjautājās.

Centos domāt. Zināju, ka pēc pēdējā brauciena man maks

vēl bija, jo es pārbaudīju. Un mēs pēc tam pirkām hotdogus. Bet es negāju ķeksēt pīles, tāpēc...

- Pie desiņu kioska.

>

Kiosks atradās parka otrā pusē, tieši pretējā virzienā no brīvā kritiena staba un nāves rata.

- Sūdu būšana, - es atkal nosodījos.

- Nāc! - Hopo aicināja. - Ejam meklēt.

- Kāda jēga? - Metāla Mikijs nebija ar mieru. - Kāds jau būs pievācis.

- Es tev varu mazliet aizdot, - Resnais piedāvāja. — Bet daudz man nav atlicis.

Biju gandrīz pārliecināts, ka viņš melo. Resnajam vienmēr bija vairāk naudas nekā pārējiem. Gluži tāpat kā viņam vienmēr bija labākās rotajlietas un jaunākais, spožākais velosipēds. Resnā tēvam piederēja vietējais krodziņš “Vērsis”, bet viņa mamma strādāja kosmētikas firmā Avon.

Tomēr es papurināju galvu.

- Paldies. Būs labi.

Bet nebija labi. Jutu, ka acīs sariešas asaras. Ne jau tikai pazaudētās naudas dēļ. Stulbās sajūtas un sabojātās dienas dēļ. Turklāt es zināju, ka mamma dusmosies un teiks: “Es taču brīdināju.”

- Jūs ejiet vien, - teicu. - Bet es aiziešu atpakaļ paskatīties. Nav jēgas mums visiem zaudēt laiku.

- Forši, - Metāla Mikijs piekrita. — Nu, ejam!

Un viņi aizšļūkāja projām. Redzēju, ka draugi jūtas atviegloti. Ne jau viņi bija pazaudējuši naudu, un ne jau viņiem diena bija sabojāta. Gausi vilkos pāri atrakciju parka laukumam uz desiņu kioska pusi. Tas atradās tieši pretī karuselim, tāpēc es to paturēju acīs kā orientieri. Veco, košo karuseli, nebija iespējams nepamanīt. Tas atradās pašā parka vidū.

Novecojušo skaļruņu izkropļota dārdēja mūzika. Zibsnīja daudzkrāsainas spuldzītes, braucēji spiedza, kad koka vagoniņi griezās uz riņķi, apkārt un apkārt, karuselim virpuļojot arvien ātrāk un ātrāk.

Kad biju jau diezgan tuvu, sāku lūkoties lejup uz zemi un gāju daudz uzmanīgāk. Drazas, maizīšu ietinamie papīri, bet no maka ne miņas. Skaidrs. Metāla Mikijam taisnība. Kāds būs to atradis un pievācis manu naudu.

Nopūtos un pacēlu galvu. Vispirms es pamanīju Bālo. Tā viņu, protams, nesauca. Vēlāk uzzināju, ka tas ir Helorena kungs un viņš ir mūsu jaunais skolotājs.

Bālo nepamanīt būtu grūti. Sāksim ar to, ka viņš bija ļoti garš un tievs. Viņam mugurā bija gaiši džinsi, plats, balts krekls un galvā liela salmu cepure. Viņš atgādināja to veco septiņdesmito gadu dziedātāju, kas tik ļoti patika manai mammai. Deividu Boviju.

Bālais stāvēja pie desiņu kioska, caur salmiņu sūca zilu dzērienu un vēroja karuseli. Vismaz man likās, ka viņš vēro tieši karuseli.

Sapratu, ka arī pats neapzināti biju skatījies tajā virzienā, un tad es ieraudzīju to meiteni. Aizvien vēl biju sašļucis par pazaudēto naudasmaku, bet biju taču divpadsmit gadus vecs puika,

kuram tikko sākuši mutuļot un vārīties hormoni. Naktis istabā

>

zem segas ne vienmēr pagāja, lukturīša gaismā lasot komiksus.

Meitene stāvēja blakus gaišmatei, kuru es neskaidri atminējos redzējis pilsētā (viņas tēvs bija policists vai kaut kas tamlīdzīgs), bet mans prāts viņu nekavējoties aizmirsa. Skumjš fakts, ka skaistums, patiess skaistums, apēno visu un visus sev apkārt. Blondā draudzene bija glīta, bet Karuseļa meitene - kā es domās viņu saucu pat tad, kad uzzināju viņas vārdu, - bija patiešām skaista. Gara un slaida, ar gariem, tumšiem matiem un vēl garākām kājām, tik gludām un brūnām, ka spīdēja saulē. Viņai mugurā bija īsi volānsvārciņi un plats krekliņš ar nevērīgu uzrakstu “Relax", kurš bija uzvilkts virs īsa, fluorescējoši zaļa topiņa. Meitene aizlika matus aiz vienas auss, un saulē uzmirdzēja zelta ausu riņķis.

Mazliet kauns, tomēr jāatzīst, ka sākumā nepievērsu uzmanību viņas sejai, bet, kad meitene pagriezās, lai kaut ko pateiktu

blondajai draudzenei, es nejutos vīlies. Tā bija ārkārtīgi skaista, ar pilnīgām līipām un ieslīpām mandeļveida acīm.

Un tad tās vairs nebija.

Vienā brīdī viņa te bija un viņas seja te bija, nākamajā mirklī atskanēja drausmīgais, bungādiņas plosošais troksnis, it kā zemes dzīlēs rēktu kāds gigantisks dzīvnieks. Vēlāk es uzzināju, ka šo troksni radīja zobratu metāla gredzens uz novecojušās karuseļa ass, kad tas, pārāk bieži lietots un pārāk reti remontēts, beidzot salūza. Es redzēju sudraba zibsni un viņas seju vai, pareizāk sakot, pusi no tās, kas tika vienkārši norauta, atstājot aiz sevis skrimšļu, kaulu un asiņu putru. Nenormāli daudz asiņu.

Dažas sekundes daļas vēlāk, pirms paguvu atvērt muti, lai iekliegtos, man garām aizvēlās kaut kas milzīgs, violeti melns un noplaiksnīja vēl vairāki sudraba zibšņi. Nodārdēja apdullinošs grāviens - atrāvies karuseļa vagoniņš ietriecās desiņu kioskā -, pēc tam atskanēja kliedzieni, cilvēkiem mūkot uz visām pusēm. Attapos guļam zemē, jo pūlis skrienot bija mani notriecis.

Man virsū sakrita vairāki cilvēki. Kāds uzkāpa man uz plaukstas locītavas. Celis trāpīja pa galvu. Zābaks iespēra pa ribām. Es iesmilkstējos, bet kaut kādā veidā man izdevās savilkties čokurā un pavelties tālāk. Tad es atkal iesmilkstējos. Man blakus gulēja Karuseļa meitene. Par laimi, viņas mati bija pārkrituši pāri sejai, bet es pazinu krekliņu un fluorescējošo topiņu, kaut arī abi apģērba gabali bija izmirkuši asinīs. Asinis plūda arī pa meitenes kāju. Otrs metāla gabals bija aizlidojis pa gaisu un pārlauzis viņas kāju tieši zem ceļa. Kājas lejasdaļa tik tikko turējās klāt dažu stiegrainu cīpslu galā.

Centos rāpot projām - viņa nepārprotami bija mirusi, es neko nevarēju līdzēt -, un tieši tajā brīdī viņas roka pastiepās un satvēra manu delmu.

Tad meitene pagrieza pret mani savu asiņaino, sakropļoto seju. No kaut kurienes visā šajā sarkanajā putrā manī vērās viena brūna acs. Otra ļengani nokarājās pār saplosīto seju.

- Palīdzi, - viņa sēca. — Palīdzi man.

Gribēju bēgt projām. Gribēju kliegt, raudāt un vemt vienlaikus. Varbūt es būtu to visu izdarījis, ja cita, liela, stingra roka nebūtu saspiedusi manu plecu un klusa balss teikusi:

- Viss ir labi. Es zinu, ka esi pārbijies, bet gribu, lai tu manī ļoti uzmanīgi klausies un izdari precīzi to, ko saku.

Es pagriezos. Manī no augšas cieši vērās Bālais. Tikai tagad aptvēru, ka viņa seja, ko aizēnoja platmale, bija gandrīz tikpat balta kā viņa krekls. Pat acis viņam bija dūmakaini, caurspīdīgi pelēkas. Viņš izskatījās pēc spoka vai vampīra, un jebkādos citos apstākļos es droši vien no viņa nobītos. Bet tieši šobrīd viņš bija pieaudzis cilvēks, un man tādu vajadzēja, jo viņš varēja pateikt, kas jādara.

- Kā tevi sauc? — vīrietis man jautāja.

- E... Edijs.

- Labi, Edij. Vai tu esi ievainots?

Es noraidoši papurināju galvu.

- Labi. Bet šī jaunā dāma gan ir ievainota, tādēļ mums viņai jāpalīdz, vai ne?

Es palocīju galvu.

-Tad tev jādara, lūk, kas... Saņem viņas kāju te un turi cieši, no visa spēka.

Viņš saņēma manas plaukstas un aplika tās ap meitenes kāju. Tā bija karsta un slidena no asinīm.

- Saņēmi?

>

Vēlreiz palocīju galvu. Jutu uz mēles baiļu garšu, rūgtu un metālisku. Jutu, kā pa pirkstu starpām sūcas asinis, kaut arī es turēju kāju tik cieši, cik vien spēju...

Tālumā, daudz tālāk, nekā tas patiesībā bija, es dzirdēju mūzikas būkšķēšanu un sajūsmas spiedzienus. Meitene vairs nekliedza. Viņa gulēja klusa un nekustīga, tikai elpa klusi sēca, un arī tā kļuva arvien vārgāka.

- Edij, koncentrējies. Labi?

- Labi.

Paskatījos uz Bālo. Vīrietis izvilka siksnu, kas saturēja viņa džinsus. Siksna bija gara, pārāk gara viņa kārnajam viduklim, tāpēc tajā bija izurbti papildu caurumiņi. Jocīgi, kādus stulbus sīkumus ievēro brīžos, kad ir patiešām sūdlgi. Piemēram, pamanīju, ka Karuseļa meitenei nomukusi kurpe. Mīkstas gumijas kurpe. Rozā, ar spīdumiņiem. Un man ienāca prātā, ka viņai tā droši vien vairs nebūs vajadzīga, ja kāja gandrīz pārlūzusi uz pusēm un karājas tikai vienā diedziņā.

- Tu vēl dzirdi mani, Edij?

-Jā.

- Labi. Tūlīt viss bus cauri. Tev lieliski sanāk, Edij.

Bālais aptina siksnu meitenei ap cisku. Tad viņš no visa spēka to cieši savilka. Viņš bija stiprāks, nekā šķita. Gandrīz uzreiz sajutu, ka asinis plūst lēnāk.

Viņš paskatījās uz mani un pamāja ar galvu.

- Vari laist vaļā. Esmu aizspiedis asinsvadu.

Lēnām atlaidu rokas. Tagad, kad spriedze bija mitējusies, tās sāka drebēt. Apņēmu savu augumu, plaukstas paslēpjot padusēs.

- Vai ar viņu viss būs labi?

- Nezinu. Cerams, ka izdosies saglābt kāju.

- Un kā ar seju? - es nočukstēju.

Bālais palūkojās uz mani, un kaut kas šajās gaiši pelēkajās acīs lika man apklust.

- Vai tu pirms tam skatījies uz viņas seju, Edij?

Atvēru muti, bet nezināju, ko teikt, vai arī nesapratu, kāpēc vīrieša balss vairs neskan tik draudzīgi kā iepriekš.

Tad viņš novērsās un klusi sacīja:

- Viņa dzīvos. Tikai tas ir svarīgi.

Tajā brīdī virs galvas skaļi nodārdēja pērkona grāviens un nopilēja pirmās lietus lāses.

Laikam tā bija pirmā reize, kad es aptvēru, kā pasaule var vienā mirklī mainīties. Visi tie mēsli, kurus mēs uztveram kā pašus par sevi saprotamus, pēkšņi var tikt aizrauti projām. Varbūt tāpēc es to paņēmu. Lai būtu, pie kā pieturēties. Drošībai. Vismaz tā es sev teicu.

Bet, tāpat kā daudz kas no tā, ko mēs sev iestāstām, tā droši vien bija tikai viena sūdu būšana.

Vietējais laikraksts sauca mūs par varoņiem. Viņi aizveda mūs ar Helorena kungu atpakaļ uz parku un nofotografēja.

Neticami, bet tikai diviem cilvēkiem, kas bija sēdējuši karuseļa vagoniņā, bija lūzumi, brūces un sasitumi. Vēl daži garāmgājēji bija tikuši pie dziļiem ievainojumiem, kurus vajadzēja šūt, un burzmā, kad visi metās bēgt, gadījās vēl nedaudzi lūzumi un ieplaisājušas ribas.

Pat Karuseļa meitene (viņas vārds bija Elīza) palika dzīva. Ārstiem izdevās piešūt kāju un kaut kā saglābt aci. Avīzes to dēvēja par brīnumu. Bet par meitenes seju viņi tā neteica.

Pamazām, kā tas notiek ar visām drāmām un traģēdijām, cilvēku interese sāka atslābt. Resnais pārstāja plēst bezgaumīgus jociņus (galvenokārt par bezkājainajiem), un pat Metāla Mikijam apnika saukt mani par jauno supervaroni un prasīt, kur palicis mans apmetnis. Vietā nāca citi notikumi un tenkas. Uz autoceļa A36 saskrējās mašīnas, kāds bērns no skolas zaudēja savu brālēnu, un tad Mērija Bišopa no piektās klases palika stāvoklī. Dzīve, kā jau tas mēdz būt, ritēja tālāk.

Mani tas neuztrauca. Atklāti sakot, man šis stāsts jau sāka apnikt. Un es nebiju no tiem bērniem, kam patīk atrasties uzmanības centrā. Turklāt, jo retāk es par to runāju, jo retāk man vajadzēja iztēloties Karuseļa meitenes neesošo seju. Nakts murgi pamazām atkāpās. Aizvien retāk man vajadzēja slepus lavīties pie netīrās veļas groza ar slapjiem palagiem.

Mamma pāris reižu man pajautāja, vai es nevēloties apmeklēt Karuseļa meiteni slimnīcā. Es vienmēr atbildēju noliedzoši. Nevēlējos viņu vēlreiz redzēt. Nevēlējos skatīties viņas sapostītajā

sejā. Nevēlējos, lai brūnās acis apsūdzoši vērtos manī. Es zinu, ka tu grasījies aizlaisties, Edij. Ja Helorena kungs nebūtu tevi noķēris, tu būtu atstājis mani tur nomirt.

Bet Helorena kungs, šķiet, gan viņu apmeklēja. Bieži. Laikam jau viņam pietika tam laika. Skolā viņam vajadzēja sākt strādāt tikai septembrī. Viņš acīmredzot bija nolēmis ievākties īrētajā kotedžā dažus mēnešus agrāk, lai iejustos pilsētas dzīvē.

Manuprāt, tā bija laba doma. Tā visi varēja pierast pie viņa klātbūtnes. Saņemt atbildes uz visiem jautājumiem, un tikai tad skolotājs stāsies klases priekšā.

Kas vainas viņa ādai? Viņš ir albīns, pieaugušie pacietīgi skaidroja. Tas nozīmē, ka viņam trūkst tā, ko sauc par pigmentiem un kas gandrīz visiem cilvēkiem piešķir normālu sārtu vai brūnu ādas krāsu. Un viņa acis? Tas pats. Tām tikai trūkst pigmentu. Tātad viņš nav izdzimtenis, briesmonis vai spoks? Nē. Tikai parasts vīrietis ar medicīnisku kaiti.

Viņi maldījās. Helorena kungu varēja uzskatīt par visu ko, tikai ne par parastu cilvēku.

2016

Par vēstules pienākšanu nevēsta ne svinīga ceremonija, ne fanfaras un pat ne briesmu priekšnojauta. Aploksne ieslīd pastkastītē līdz ar aicinājumu ziedot labdarībai un reklāmas lapiņu, kas informē par jauna picas piegādātāja pakalpojumiem.

Un kurš gan, pie joda, mūsdienās vispār raksta vēstules? Pat mana māte septiņdesmit astoņu gadu vecumā ir pieņēmusi e-pastu, Twitter un Facebook. Atklāti sakot, tehniskā ziņā viņa ir krietni apķērīgāka par mani. Esmu tāds kā mūsdienu ludīts -mašīnu lauzējs. Šis fakts ir pastāvīgs uzjautrinājuma avots maniem skolēniem, kuru sarunas par Snap chat un Instagram manām ausīm izklausās kā svešvaloda. “Man likās, ka es mācu jums angļu valodu,” bieži viņiem skumīgi teicu. “Man nav ne jausmas, par kādiem mēsliem jūs te runājat.”

Rokrakstu uz aploksnes es nepazīstu, bet, šķiet, pēdējā laikā es neatpazīstu pat savējo. Tagad visur ir tastatūras un skārien-jutīgie ekrāni.

Sēžot virtuvē pie galda un dzerot kafiju, atplēšu aploksni un aplūkoju tās saturu. Patiesībā tā gluži vis nav. Es sēžu pie galda un pētu sūtījumu, bet tikmēr turpat blakus krūzē dziest kafija.

- Kas tas ir?

Satrūcies palūkojos apkārt. Virtuvē samiegojusies un žāvādamās ienāk Hloja. Melni krāsotie mati izlaisti, bet uz pieres apcirptie saslējušies stāvus gaisā. Viņa ģērbusies vecā Cure krekliņā, un uz sejas vēl redzamas atliekas no vakardienas kosmētikas.

— Šo, - es saku, rūpīgi salokot papīra lapu, - mēs saucam par vēstuli. Senos laikos cilvēki tās izmantoja par sazināšanās līdzekli.

Viņa uzmet man iznīcinošu skatienu, vienlaikus parādot vidējo pirkstu.

— Es zinu, ka tu runā, bet dzirdu tikai blā, blā, blā.

- Tāda jau mūsdienās ir jaunu cilvēku nelaime. Viņi vienkārši neklausās.

- Ed, pēc vecuma tu tik tikko varētu būt mans tēvs, tad kāpēc tu runā kā mans vectēvs?

Viņai taisnība. Man ir četrdesmit divi gadi, un Hlojai tuvojas trīsdesmit. (Es tā domāju. Viņa nekad nav pieminējusi savu vecumu, un esmu pārāk džentlmenisks, lai jautātu.) Mūsu vecuma starpība nemaz nav tik liela, tomēr reizēm liekas, ka tā mērāma gadu desmitos.

Hloja ir jauneklīga, šika, un viņu itin labi varētu noturēt par padsmitnieci. Es tāds neesmu, visticamāk, atgādinu pensionāru. Jūs noteikti varētu manu ārieni raksturot kā “dzīves nomākts”. Lai gan esmu secinājis, ka cilvēku apbružā nevis dzīve, bet gan raizes un nožēla.

Mati man ir pietiekami biezi un vairums vēl tumši, bet smieklu grumbiņas jau krietnu laiku kā zaudējušas humora izjūtu. Kā lielākā tiesa gara auguma cilvēku es staigāju salīcis un esmu iecienījis apģērbu, kuru Hloja dēvē par humpalu šiku. Uzvalki, vestes un kārtīgas kurpes. Man gan ir daži pāri džinsu, bet uz darbu es tās nevelku, ja vien neesmu ieracies darbos savā kabinetā - es daudz strādāju, bieži brīvdienās uzņemoties papildu konsultācijas.

Varētu sacīt, ka es to daru tāpēc, ka man ļoti patīk mācīt bērnus, bet neviens jau savu darbu nemīl tik stipri. Strādāju tādēļ, ka man vajadzīga nauda. Un Hloja šeit dzīvo tā paša iemesla dēļ. Viņa ir mana īrniece un, es ceru, arī draudzene.

Mēs, protams, esam dīvains pāris. Hloja nav tāds cilvēks, kādu es parastos apstākļos pieņemtu par īrnieci. Bet man atteica cits

potenciālais īrnieks un paziņas meita zināja “šo meiteni”, kurai steidzami vajadzēja istabu. Izskatās, ka mums saskan tīri labi, un īres nauda man noder. Tāpat kā sabiedrība.

Varētu likties dīvaini, ka man vispār nepieciešams īrnieks. Saņemu salīdzinoši labu algu un dzīvoju mājā, kuru man atstāja mamma, tāpēc nešaubos, ka vairums ļaužu domā — tas nozīmē ērtu, no kredīta maksājumiem brīvu dzīvi.

Skumjā patiesība ir tāda, ka īpašums tika nopirkts laikos, kad procentu likmes bija rakstāmas ar divciparu skaitli. Vēlāk tas tika pārkreditēts, lai varētu veikt nopietnu remontu, un tad vēlreiz, lai samaksātu par mana tēva aprūpi, kad viņa veselība pasliktinājās tiktāl, ka mājās paturēt viņu vairs nebija iespējams.

Mēs ar mammu te dzīvojām divatā līdz brīdim, kad pirms pieciem gadiem viņa iepazinās ar Džeriju - jautras dabas izbijušu baņķieri —, kurš bija nolēmis visu nomainīt pret neatkarīgu dzīvi paša būvētā ekomājā Viltšīras laukos.

Man pret Džeriju nav nekādu iebildumu. Patiesībā man par viņu nav sakāms arī nekas labs, bet, šķiet, mamma ar viņu jūtas laimīga, un tas, kā mums patīk melot, ir galvenais. Droši vien pat četrdesmit divu gadu vecumā es īsti nevēlos, lai mana mamma jūtas laimīga ar vīrieti, kurš nav mans tēvs. Tas ir bērnišķīgi, pieauguša cilvēka necienīgi un patmīlīgi. Un tāda uzvedība man labi padodas.

Savukārt mammai septiņdesmit astoņu gadu vecumā, atklāti sakot, tas ir pie vienas vietas. Nu, gluži tādiem vārdiem viņa man nepavēstīja, ka nolēmusi pārcelties uz dzīvi pie Džerija, bet zemtekstu es sapratu.

“Man jātiek projām no šīs mājas, Ed. Te ir pārāk daudz atminu. ”

“Vai tu gribi māju pārdot?”

“Nē. Gribu, lai tā pieder tev, Ed. ja te būtu mazliet mīlestības, tā kļūtu par brīnišķīgu ģimenes ligzdu. ”

“Mamm, man nav pat draudzenes, nemaz nerunājot par ģimeni. ”

“Nekad nav par vēlu. ”

Es neatbildēju.

“Ja tu negribi to māju, tad pārdod. ”

“Nē. Es tikai... Es tikai gribu, lai tu būtu laimīga. ”

- No kā ir tā vēstule? - Hloja jautā un, piegājusi pie kafijas aparāta, pielej sev pilnu krūzi.

Neuzkrītoši iebāžu vēstuli rītasvārku kabatā.

- Nekas svarīgs.

- Ooo! Noslēpumi.

- Nemaz. Tikai... vecs paziņa.

Viņa savelk uz augšu uzaci.

- Vēl viens? Oho. Tie burtiski lien ārā kā ķirmji no vecas kumodes. Nemaz nezināju, ka agrāk biji tik populārs.

Saraucu pieri. Un tad atceros, ka pastāstīju viņai par šovakar gaidāmo viesi.

- Nebrīnies nu tik ļoti.

- Kā nu ne? Satriecošs fakts, ka tādam nesabiedriskam cilvēkam kā tu ir draugi.

- Man ir draugi šeit, Endcrberi. Tu viņus pazīsti. Resnais un Hopo.

- Tie neskaitās.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka tie nav nekādi draugi. Tikai cilvēki, kurus tu pazīsti visu mūžu.

- Vai tā nav draugu definīcija?

- Nē, tā ir draudzes definīcija. Cilvēki, pret kuriem tu jūti pienākumu uzturēt attiecības pieraduma un kopīgas pagātnes dēļ, nevis tāpēc, ka patiesi vēlies pavadīt ar viņiem laiku.

Daļēji Hlojai ir taisnība. Zināmā mērā.

- Lai nu kā, — es mainu sarunas tēmu, — iešu apģērbties. Man šodien jāiet uz skolu.

- Vai tad nav brīvlaiks?

- Pretēji izplatītajam uzskatam skolotāja darbs nebeidzas ar vasaras brīvlaika sākšanos.

- Nekad nebiju domājusi, ka tu klausies Elisu Kūperu.

- Man ļoti patīk viņas mūzika, — es neitrāli nosaku.

Hloja savelk lūpas šķībā smīnā, kas pārvērš viņas ikdienišķo

seju - tā kļūst piesaistoša. Dažas sievietes tādas ir. No pirmā acu uzmetiena neizprotamas, pat dīvainas, bet tad smaids vai viegli savilktas uzacis viņas pārvērš.

Es gan to nemūžam neatzītu, tomēr domāju, ka esmu Hlojā mazliet ieķēries. Zinu, ka viņa mani uztver vairāk par aizbild-niecisku onkuli, nevis potenciālu draugu. Nekad nevēlētos Hloju mulsināt, liekot saprast, ka raugos uz viņu citādi kā tikai ar tēvišķām simpātijām. Tāpat es lieliski apzinos, ka manā profesijā, turklāt dzīvojot mazpilsētā, attiecības ar krietni jaunāku sievieti drīz vien tiktu nepareizi iztulkotas.

- Kad tad tavs “vecais paziņa” ierodas? — viņa jautā, ar kafijas krūzi rokā pienākusi pie galda.

Atgrūžu krēslu un pieceļos.

- Ap septiņiem. - Mirkli klusēju. — Ja vēlies, vari mums pievienoties.

- Laikam laidīšu garām. Nevēlos traucēt jūsu atmiņu vakaru.

- Labi.

- Tomēr citu reizi varbūt neatteikšos. No tā, ko lasīju, viņš šķiet interesants tipiņš.

- Jā. - Es māksloti pasmaidu. - Interesants ir viens no vārdiem, ko var uz viņu attiecināt.

Ja iet raitā solī, tad no manām mājām līdz skolai var aiziet piecpadsmit minūtēs. Tādā dienā kā šī - tīkami siltā vasaras dienā, kad starp plānu mākoņu segu pavīd arī pa kādam zilam laukumiņam, - šāds gājiens sagādā prieku. Var pirms darba sakārtot domas.

Mācību laikā tas ir noderīgi. Daudzi bērni, kas mācās Ender-beri akadēmijā, ir no tiem, kurus mēs saucam par sarežģītiem. Manā skolas laikā viņus sauktu par slaistu baru. Gadās dienas, kad man ir nepieciešama garīga sagatavošanās, lai ar viņiem strādātu. Bet citās dienās vienīgais efektīvais līdzeklis ir rīta kafijai piešauts malks šņabja.

Enderberi, tāpat kā jebkura neliela pilsētiņa ar tirgus laukumu centrā, pirmajā acu uzmetienā var šķist gleznaina vieta dzīvošanai. Neskaitāmas ērmīgas bruģētas ieliņas, tējnīcas un gandrīz slavena katedrāle. Katru trešdienu un sestdienu notiek tirgus, te netrūkst glītu parku un pastaigu celiņu gar upi. Tikai neliels brauciens ar mašīnu mūs šķir no Bornmutas smilšainajām pludmalēm un Ņūforestas plašajiem viršu tīreļiem.

Taču pakasiet šo virskārtu ar nagu, un jūs redzēsiet, ka tas ir vien tūristu acīm domātais spožums un nekas vairāk. Darbs pilsētā atrodams galvenokārt sezonas laikā, tāpēc te ir augsts bezdarba līmenis. Garlaikotu jauniešu bari vazājas gar iepirkšanās centru un parkiem. Pa galveno ielu padsmitgadīgas māmiņas stumj ratiņus, kuros guļ brēcoši zīdaiņi. Nav jau nekas jauns, bet šķiet, ka šī tendence ir krietni izplatījusies. Bet varbūt man tikai tā liekas. Ar gadiem bieži vien kļūstam neiecietīgāki nevis gudrāki.

Sasniedzu vecā Medouzparka vārtus. Te ir mana pusaudžu gadu tusēšanās vieta. Kopš tiem laikiem daudz kas mainījies. Ierīkots jauns skeitparks, un rotaļlaukumu, kurā mūsu branža mēdza uzturēties, aizstājusi jauna, moderna aktīvās atpūtas zona parka otrā galā. Tur ir virvju šūpoles, milzīga šļūcamā rene, virvju atrakcijas un visdažādākie modernie vingrošanas rīki, par kādiem mūsu pusaudžu gados nebija, ko sapņot.

Savādā kārtā vecais rotaļlaukums palicis neskarts, taču ir pagalam nolietots un pamests. Kāpelēšanas režģis sarūsējis, šūpoļu virves samudžinātas, pārmestas pāri šķērskokiem, koka karuseļa reiz košā krāsa uzburbusi un lūp nost, tā sānus izraibina seni

grafīti, kurus atstājuši cilvēki, kas jau, kur tie laiki, aizmirsuši, kāpēc “Helēna ir mauka” vai kāda joda pēc viņi mīlēja Endiju V.

Apstājos un, kavējoties atmiņās, brīdi raugos uz laukumu.

Klusā mazo bērnu šūpoļu čīkstēšana, agrā rīta svelošais aukstums un svaigais baltā krita zīmējums uz melnā trotuāra. Vēl viens zīmējums. Bet šis ir citāds. Tas nav krita vīriņš... kaut kas cits.

Strauji pagriežos. Ne tagad. Ne atkal. Es neļaušu, ka vēlreiz tieku tajā visā ievilkts.

Tas, kas man darāms skolā, neprasa daudz laika. Līdz pusdienām esmu beidzis. Savācu savas grāmatas, visu aizslēdzu un eju atpakaļ uz pilsētas centru.

“Vērsis”, pēdējais no atlikušajiem krodziņiem, atrodas uz galvenās ielas stūra. Agrāk Enderberi bija vēl divi krodziņi: “Pūķis” un “Kviešu kūlis”. Tad parādījās krogu tīkli. Vecās dzertuves tika slēgtas, un Gevina vecāki, lai izdzīvotu, bija spiesti nolaist cenas, rīkot Dāmu vakarus, izsludināt Laimīgās stundas un “uzņemt ģimenes”.

Beidzot viņiem apnika. Viņi pārcēlās uz Maljorku, kur tagad atvēruši bāru ar nosaukumu Britz. Gevins, kurš uz pusslodzi strādāja krogā kopš sešpadsmit gadu vecuma, pārņēma alus krānus savā pārziņā un darbojas te joprojām.

Atgrūžu vecās, smagās durvis un ieeju krodziņā. Hopo ar Ge-

vinu sēž pie mūsu ierastā galdiņa stūrī pie loga. No vidukļa

uz augšu Gevins aizvien vēl ir drukns, pietiekami masīvs vīrs,

lai es atcerētos, kāpēc mēs viņu saucām par Resno. Bet tagad

muskuļu ir vairāk nekā tauku. Rokas viņam kā vāles un dzīslas > >

izspiedušās kā nospriegoti, zili vadi. Sejas vaibsti asi, īsi apcirptie mati sirmi un reti.

Hopo gandrīz nemaz nav mainījies. Ja mazliet pieveru acis, santehniķa kombinezonā varētu viņu sajaukt ar divpadsmit gadus veco puiku, kas pārģērbies karnevālam.

Viņi abi ir dziļi iegrimuši sarunā. Uz galda stāv gandrīz neskartie alus kausi Guinness Hopo un diētiskā kola Gevinam, kurš reti dzer ko alkoholisku.

Saīgušajai meičai, kas stāv aiz letes, es pasūtu Taylor’s Mild, viņa nīgri paskatās uz mani, tad tikpat nikni palūkojas uz alus krāniem, it kā tie būtu viņu aizvainojuši.

- Jāmaina muca, - viņa noburkšķ.

- Labi.

Es gaidu. Viņa izbola acis.

- Es atnesīšu.

- Paldies.

Pagriežos un eju pāri zālei. Kad atskatos, redzu, ka meitene nav pakustējusies.

Apsēžos uz ļodzīga ķebļa blakus Hopo.

- Labdien.

Viņi paceļ skatienu, un es uzreiz redzu, ka kaut kas nav labi. Kaut kas ir noticis. Gevins paripinās nost no galda. Roku muskuļi asi kontrastē ar novārgušajām kājām, kas rāmi atpūšas ratiņkrēslā.

Es pagriežos uz sava ķebļa.

- Gevin? Kas...?

Viņa dūre triecas man sejā, kreisais vaigs uzsprāgst sāpēs, un es atmuguriski ar visu ķebli nogāžos uz grīdas.

Viņš no augšas skatās uz mani.

- Cik ilgi tu jau to zini?

1986

Lai ari Resnais bija augumā vislielākais un mūsu branžas neapstrīdams līderis, viņš bija visjaunākais.

Viņa dzimšanas diena bija augusta sākumā - tusiņš vasaras brīvlaika vidū. Mēs visi viņu diezgan stipri par to apskaudām. Jo īpaši es. Biju vecākais. Arī mana dzimšanas diena iekrita brīvlaikā, trīs dienas pirms Ziemassvētkiem. Tas nozīmēja, ka es saņēmu nevis divas kārtīgas dāvanas, bet vienu “lielu” vai divas ne visai labas.

Resnajam vienmēr bija blāķiem dāvanu. Ne tikai tādēļ, ka viņa vecāki bija biezie, bet arī tādēļ, ka viņam bija miljons radinieku. Tantes un onkuļi, brālēni un māsīcas, vecvecāki un vecvecvecāki.

Arī par to es viņu nedaudz apskaudu. Man bija tikai mamma, tētis un ome, ar kuru redzējāmies diezgan reti, jo viņa dzīvoja stipri tālu, un arī tāpēc, ka viņa bija mazliet “ar putniem galvā”, kā izteicās tētis. Man ne visai patika ciemoties pie omes. Viņas dzīvojamā istabā bija pārāk karsts un nelabi oda, un pa televizoru vienmēr rādīja vienu un to pašu stulbo filmu.

“Vai Džūlija Endrūsa nav skaista?” ome nopūtās asaru pilnām acīm, un mums vajadzēja māt ar galvu un teikt “jā”, un ēst mīkstus cepumus no aprūsējušas, apaļas skārda kārbas, uz kuras malas bija uzzīmēti dancojoši ziemeļbrieži.

Resnā vecāki katru gadu dēlam par godu organizēja lielu balli. Togad viņi sarīkoja dārza svētkus ar gaļas grilēšanu. Bija paredzēts burvju mākslinieks un vēlāk pat diskotēka.

Izlasījusi ielūgumu, mamma izbolīja acis. Es zināju, ka viņai diez kā nepatīk Resnā senči. Reiz dzirdēju viņu sakām tētim, ka viņi ir pumpaini. Kad kļuvu vecāks, sapratu, ka viņa patiesībā bija lietojusi vārdu “pompozi”, bet gadiem ilgi biju domājis, ka viņi slēpj kādu dīvainu slimību.

— Diskotēka, Džef? — viņa sacīja savādā tonī. Nesapratu — tas ir labi vai slikti. — Ko tu par to teiksi?

Tētis pameta trauku mazgāšanu un pienāca, lai ieskatītos ielūgumā.

— Izklausās forši, - viņš noteica.

— Tu nedrīksti nākt, tēt, — es iejaucos. — Tā ir bērnu ballīte. Tu neesi ielūgts.

— Patiesībā esam gan, - mamma atteica un norādīja uz ielūgumu. — “Mammas un tēti arī tiek gaidīti. Ņemiet līdzi desiņas.”

Vēlreiz paskatījos uz ielūgumu un saraucu pieri. Vecāki bērnu ballītē? Man tas nelikās forši. Nepavisam.

— Nu, ko tu dāvināsi Resnajam dzimšanas dienā? - Hopo apjautājās.

Mēs sēdējām uz kāpelēšanas režģa, šūpojām kājas un laizījām kolas saldējumu. Zemē paēnā snauda Hopo vecais, melnais labradors Mērfijs.

Saruna notika apmēram jūlija beigās, gandrīz divus mēnešus pēc briesmīgās nelaimes atrakciju parkā un kādu nedēļu pirms Resnā dzimšanas dienas. Dzīve pamazām atgriezās vecajās sliedēs, un es par to priecājos. Nebiju no tiem bērniem, kuriem patika satraukums un negaidīti dramatiski notikumi. Es biju — un esmu vēl joprojām - cilvēks, kuram patīk rutīna. Pat divpadsmit gadu vecumā man zeķes atvilktnē bija akurāti saliktas un grāmatas un plates sakārtotas pēc alfabēta.

Varbūt tādēļ, ka viss pārējais mūsu mājā bija diezgan haotisks. Sāksim ar to, ka ēkas būvniecība nebija pilnīgi pabeigta. Tā bija vēl viena atšķirība starp manu māti un tēvu un citiem man

pazīstamo bērnu vecākiem. Izņemot Hopo, kurš ar māti mitinājās vecā rindu mājā, lielākā daļa manu skolasbiedru dzīvoja glītās, mūsdienīgās ēkās ar sakoptiem taisnstūra dārziem, kas visi izskatījās vienādi.

Mēs dzīvojām šajā neglītajā, vecajā Viktorijas laika namā, ap kuru, šķiet, nepārtraukti stāvēja sastatnes. Pagalma pusē pletās liels, aizaudzis dārzs, līdz tā otrai malai man nekad nebija izdevies izlauzties, un augšstāvā bija vismaz divas istabas, kurās caur griestiem varēja redzēt debesis.

Mamma un tētis māju bija nopirkuši kā “uzlabojamu” īpašumu, kad es biju pavisam mazs. Tas bija pirms astoņiem gadiem, un, cik spēju spriest, te vēl aizvien bija ļoti daudz uzlabojamā. Galvenās telpas visas bija “it kā” apdzīvojamas, bet priekšnamā un virtuvē sienas klāja tikai kails apmetums, un nekur nebija neviena paklāja.

Otrajā stāvā bija vecā tipa vannasistaba. Aizvēsturiska emaljēta vanna, kurā mitinājās mājas zirneklis, piloša izlietne un senlaicīgs pods, kuru varēja noskalot, paraujot garā ķēdē iekārtu kloķi. Dušas nebija.

Būdams divpadsmit gadus vecs puika, es par to nāvīgi kaunējos. Mums nebija pat elektriskās apkures. Tētim vajadzēja pagalmā cirst malku, sanest iekšā un kurināt krāsni. It kā vēl būtu kaut kādi tumsonīgi viduslaiki.

“Kad mēs beidzot pabeigsim māju?” es reizēm ieprasījos.

“Nu, celtniecība prasa laiku un naudu,” tētis tad atbildēja.

“Vai mums nav naudas? Mamma ir ārste. Resnais saka, ka ārsti naudu grābjot abām rokām.”

Tētis nopūtās.

“Mēs jau esam par to runājuši, Ed. Res... Gevins nevar zināt visu par visiem. Neaizmirsti, ka es par savu darbu nesaņemu pārāk lielu atlīdzību, vismaz ne pastāvīgi.”

Ne vienu reizi vien es gandrīz iesaucos: “Kāpēc tādā gadījumā tu nevari sameklēt kārtīgu darbu?” Bet tas tikai sarūgtinātu tēti, un to es nevēlējos.

Zināju, ka tētis bieži jutās vainīgs naudas dēļ, jo nepelnīja tik daudz, cik mamma. Papildus tiem štruntiem, ko viņš rakstīja žurnāliem, tētis centās uzrakstīt grāmatu.

“Viss mainīsies, kad es kļūšu par pieprasītu rakstnieku,” viņš mēdza teikt, iesmeļoties un piemiedzot ar aci. Viņš izlikās jokojam, bet es klusībā domāju - viņš ticēja, ka kādu dienu tas patiesi notiks.

Tomēr nenotika. Daudz jau netrūka. Es zinu, ka viņš aģentiem sūtīja manuskriptus, un viens no viņiem kādu laiku pat izrādīja

interesi. Bet kaut kādu iemeslu dēl nekas nesanāca. Varbūt bei-

>

dzot būtu izdevies, ja neparādītos pirmās slimības pazīmes. Bet, kad slimība sāka pamazām atņemt tētim prātu, pirmo tā aprija to, ko viņš mīlēja visvairāk. Vārdus.

Sāku sparīgāk laizīt saldējumu.

- Par dāvanu vēl neesmu domājis, - es atbildēju Hopo. Meli. Biju gan domājis ilgi un dikti. Tur jau tā nelaime ar

Resno. Viņam bija gandrīz viss, un nopirkt dāvanu, kas viņam patīk, bija ļoti grūti.

- Un tu? - es pajautāju.

Hopo paraustīja plecus.

- Vēl nezinu.

Es mainīju kursu.

- Vai tava mamma nāks uz ballīti?

Viņš saviebās.

- Nezinu. Varbūt viņai būs jāstrādā.

Hopo mamma bija apkopēja. Viņu bieži varēja redzēt braucam pa ielām vecajā, aprūsējušajā Reliant Robin mašīniņā, kurai aizmugurē bija sakrautas slotas spaiņi.

Kad Hopo nedzirdēja, Metāla Mikijs viņa mammu sauca par čigānieti. Man tas likās drusku cietsirdīgi, taču viņa patiešām izskatījās pēc čigānietes ar saviem plīvojošajiem, sirmajiem matiem un bezveidīgajām kleitām.

Nezināju, kur ir Hopo tēvs. Draugs par tēvu nekad nerunāja, taču man bija radies iespaids, ka viņš aizgājis, kad Hopo vēl bija pavisam maziņš. Hopo bija arī vecāks brālis, bet viņš bija iestājies armijā vai kaut kā tamlīdzīgi. Tagad atskatoties šķiet, ka viens no iemesliem, kādēļ mūsu branža turējās kopā, bija tas, ka nevienam no mums nebija gluži normāla ģimene.

- Vai tava mamma ar tēti nāks? — Hopo jautāja.

- Laikam. Tikai ceru, ka viņi šo pasākumu nepadarīs garlaicīgu.

Hopo paraustīja plecus.

- Būs jau labi. Un burvju mākslinieks patiešām būs.

-Jā.

Mēs abi pasmaidījām, tad Hopo sacīja:

- Ja vēlies, mēs tagad varētu aiziet uz veikalu pameklēt kādu dāvanu Resnajam.

Es svārstījos. Man patika pavadīt laiku ar Hopo. Tad nevajadzēja izlikties baigi gudrajam. Vai būt modram. Gluži vienkārši -ar viņu kopā bija viegli.

Hopo nebija tā gaišākā galva, bet viņš tāpat zināja, kā izturēties. Viņš necentās visiem iepatikties kā Resnais vai pielāgoties, lai iederētos barā, kā Metāla Mikijs, un es viņu zināmā mērā par to cienīju.

Tāpēc jutos mazliet nelāgi, sakot:

- Diemžēl es nevaru. Man jāiet mājās, jāpalīdz tētim ar vienu darbinu.

Tas bija mans parastais atkāpšanās aizbildinājums. Nevienam neradās šaubas, ka mūsu mājās darāmā netrūka.

Hopo pamāja ar galvu, apēda saldējuma atlikumu un nometa papīru zemē.

- Labs ir. Es pastaigāšu ar Mērfiju.

- Labi. Tiksimies vēlāk!

- Uz redzi!

Hopo gausi devās projām, viņam pār pieri nokarājās garas matu šķipsnas. Blakus lēkšoja Mērfijs. Iemetu savu saldējuma papīru atkritumu urnā un vilkos pretējā virzienā - uz mājām. Bet, kad jutos drošs, ka Hopo mani vairs nevar redzēt, pagriezos par simt astoņdesmit grādiem un gāju atpakaļ uz pilsētas centru.

Man nepatika melot Hopo, bet ir lietas, ko nevar stāstīt citiem, pat labākajiem draugiem ne. Ari bērniem ir noslēpumi. Dažkārt pat vairāk nekā pieaugušajiem.

Es apzinājos, ka mūsu branžā esmu vislielākais ņerga: uzcītīgs, mazliet par daudz pareizs. Biju no tiem bērniem, kuriem patīk visu ko krāt - pastmarkas, monētas, mašīnu modelīšus. Un ari citādus štruntus: gliemežvākus, mežā atrastus putnu galvaskausus, atslēgas. Pārsteidzoši, cik bieži var atrast pazaudētas atslēgas! Man prieku sagādāja apziņa, ka varētu iezagties svešā mājā, kaut arī es nezināju, kam tā atslēga pieder un kur šie ļaudis dzīvo.

Man šis kolekcijas bija ļoti dārgas. Es tās labi paslēpu un rūpīgi glabāju. Domāju, ka prieku zināmā mērā man sagādāja šī varas apziņa. Bērniem nav nekāda lielā noteikšana par savu dzīvi, bet tikai es viens zināju, kas atrodas manās kastēs, un tikai es varēju tur kaut ko pielikt vai aizmest prom.

Kopš notikuma atrakciju parkā es biju sācis vākt vairāk un vairāk. Visādus sīkumus, ko cilvēki nomētāja, kur pagadās, bet es atradu (biju sācis ievērot, cik nevērīgi ir ļaudis, it kā viņi neapzinātos, cik svarīgi ir saglabāt to, kas tev ir, citādi var tos pazaudēt pavisam).

Un dažkārt — ja redzēju kaut ko tādu, ko man pilnīgi noteikti vajadzēja, - es paņēmu lietas, par kurām man būtu jāsamaksā.

Enderberi bija neliela pilsētiņa. Tikai vasarās, kad veseliem autobusiem sabrauca tūristi, galvenokārt amerikāņi, ļaužu te saradās, ka biezs. Viņi klīda apkārt, rībināja pa šaurajām ietvēm savās puķainajās vasaras kleitās un platajos šortos, pētīja kartes un rādīja uz ēkām.

Pilsētā bija ne tikai katedrāle, bet arī tirgus laukums ar lielu Debenhams veikalu, daudzas tējnīcas, vairāki krodziņi un viena smalka viesnīca. Centrālajā ielā galvenokārt atradās tikai garlaicīgi veikali kā, piemēram, supermārkets, aptieka un grāmatnīca. Tomēr te bija arī milzīgs Woolworths.

Bērniem Woolworths — visi to sauca Woolies - bez kādām

ierunām noteikti bija iecienītākais veikals. Tajā bija iespējams

nopirkt visu, ko vien cilvēkam jebkad varētu ievajadzēties. Rindu

rindām plaukti ar rotaļlietām, sākot ar lielām un dārgām un

beidzot ar milzu kaudzēm lētu plastmasas štruntu, kurus varēja

nopirkt veselu tonnu, un vēl palika pāri sīknauda konfektēm

Pick and Mix sveramo saldumu nodaļā.

Un vēl tur bija patiešām riebīgs apsargs Džimbo, no kura mēs visi raustījāmies. Džimbo bija skūtgalvis, un es biju dzirdējis, ka apsarga uniforma slēpjot milzum daudz tetovējumu, arī lielu kāškrustu uz muguras.

Par laimi, pret saviem pienākumiem Džimbo izturējās nevērīgi. Lielāko tiesu no darba laika viņš slaistījās ārpusē pie veikala, smēķējot un baudkāri skatoties uz meitenēm. Tas nozīmēja: ja biji izmanīgs un veikls, izvairīties no Džimbo bija vieglāk par vieglu. Vienkārši vajadzēja pagaidīt, kad viņš pievēršas kaut kam citam.

Šodien man smaidīja veiksme. Netālu no veikala ap telefona būdu grozījās bariņš pusaugu meiteņu. Laiks bija silts, tādēļ viņas bija ģērbušās minisvārkos vai šortos. Džimbo stāvēja, atspiedies pret veikala stūri, cigareti pirkstos, un izskatījās, ka viņam tūlīt sāks tecēt siekalas, lai gan meitenes bija tikai pāris gadu vecākas par mani, savukārt viņam bija trīsdesmit vai pat vairāk.

Pāršāvos pāri ielai un veikli ieslīdēju pa galveno ieeju. Manā priekšā pletās viss veikals. Veselām rindām saldumu plauktu un kreisajā pusē Pick and Mix nodaļa. Pa labi magnetofona lentes un plates. Tieši priekšā - rotaļlietu plaukti. Sajutu gaidpilna satraukuma trīsas. Taču nevarēju atļauties tās izbaudīt. Vai kavēties. Kāds no pārdevējiem varēja mani ievērot.

Mērķtiecīgi devos uz rotaļlietu nodaļu, laižot skatienu pāri plauktiem un vērtējot savas iespējas. Pārāk dārgas. Pārāk lielas. Pārāk lētas. Pārāk stulbas. Tad es to ieraudzīju. Maģiskā bumba “Astoņnieks”. Tāda bija Stīvenam Džemelam. Reiz viņš bija to paņēmis līdzi uz skolu, un atceros, ka man tā likās kolosāla. Turklāt biju pārliecināts, ka Resnajam tādas nav. Tāpēc vien tā bija kaut kas īpašs. Un arī tāpēc, ka plauktā bija palikusi pati pēdējā bumba.

Paņēmu to un paskatījos apkārt. Tad ar vienu veiklu kustību ieslidināju maģisko bumbu savā mugursomā.

Nesteidzīgi devos atpakaļ pie saldumiem. Nākamais posms prasīja diezgan daudz dūšas. Jutu, ka nelegālais laupījums sitas man pret muguru. Paņēmu tukšu Pick and Mix turzu un piespiedu sevi nesteigties, izvēloties vairākas “kolas pudeles”, baltās pelīškonfektes un “lidojošos šķīvīšus”. Tad piegāju pie kases.

Resna sieviete ar milzīgu, sprogainu ilgviļņu frizūru nosvēra manas konfektes un uzsmaidīja.

- Četrdesmit trīs pensi, mīļais.

- Paldies.

Izņēmu no kabatas sīknaudu, noskaitīju vajadzīgo summu un sniedzu pārdevējai.

Viņa sāka mest monētas kases atvilktnē, tad sarauca pieri.

- Viena pensa trūkst, mīļais.

- Ak tā.

Mēsli. Es atkal čamdījos pa kabatu. Vairāk man nebija.

- Es, ē, nolikšu kaut ko atpakaļ, - teicu, vaigiem kvēlojot un delnām svīstot, un mugursoma likās kļuvusi smagāka.

Ilgviļņu dāma brīdi skatījās uz mani, tad paliecās uz priekšu un piemiedza ar aci. Viņas plakstiņi bija krunkaini kā saburzīti papīriņi.

- Tas nekas, mīļais. Pieņemsim, ka es nepareizi saskaitīju.

Paķēru savu saldumu turzu.

- Paldies.

- Nu, laidies projām!

Man divreiz nebija jāsaka. Izrikšoju saules gaismā garām Džimbo, kurš tikko bija izsmēķējis cigareti un uzmeta man tikai nevērīgu skatienu. Steigšus gāju pa ielu, ātrāk un ātrāk. Pacilātība, satraukums un gandarījuma sajūta manī augtin auga, līdz es metos skriet un nojoņoju gandrīz visu mājupceļu. Manā sejā kā pielipis turējās idiotisks smaids.

Biju to paveicis, turklāt ne jau pirmo reizi. Man patīk domāt, ka citādi es nebiju slikts puika. Centos būt draudzīgs, neiegāzt draugus un neaprunāt viņus aiz muguras. Centos pat klausīt mammai un tētim. Un savai aizstāvībai jāsaka, ka naudu es neņēmu. Ja atrastu uz grīdas maku, es to atdotu ar visu naudu (ja nu vienīgi tajā trūktu kāda sīkuma, piemēram, ģimenes fotogrāfijas).

Zināju, ka nerīkojos pareizi, bet, kā jau teicu, ikvienam ir kaut kas slēpjams, kaut kas tāds, ko nevajadzētu darīt, bet ko tomēr dara. Mans noslēpums bija šo to paņemt, vākt lietas. Sūdīgi bija tikai tas, ka tad, kad mēģināju kaut ko nolikt atpakaļ, es visu salaidu grīstē.

Svinību dienā valdīja karstums. Likās, ka tovasar visas dienas bija karstas. Bet tā noteikti nav taisnība. Nešaubos, ka jebkurš sinoptiķis - īsts, nevis tāds kā mans tētis — teiktu, ka daudz lija, debesis bija apmākušās un bija arī pavisam drūmas dienas. Taču atmiņa ir savāda lieta, un bērnībā laika atskaite notiek citādi. Trīs karstas dienas pēc kārtas ir tas pats, kas pieaugušajiem vesels mēnesis karstuma.

Bet Resnā dzimšanas dienā gan pilnīgi noteikti valdīja svelme. Drēbes lipa pie miesas, mašīnas sēdekļi svilināja ciskas, un uz ietvēm karstumā kusa asfalts.

-Ja tā turpināsies, nemaz nevajadzēs ogles, lai kaut ko izceptu, -tētis pajokoja, kad mēs izgājām no mājas.

- Brīnos, ka tu neliki mums ņemt līdzi lietusmēteļus, - noteica mamma, aizslēgusi ārdurvis un pāris reižu tās stipri paraustījusi, lai pārliecinātos, ka durvis patiešām ir ciet.

Todien viņa izskatījās skaista. Mamma bija uzvilkusi vienkāršu, zilu vasaras kleitu un sandales. Zilā krāsa viņai piestāvēja, un tumšos matus no pieres viņa bija atspraudusi uz malu ar spožu sprādzi.

Tētis izskatījās, nu, kā jau tētis, džinsa šortos ar apspūrušiem galiem, kokvilnas krekliņā, uz kura bija uzraksts Grateful Dead, un ādas sandalēs. Vismaz mamma bija apcirpusi viņam bārdu.

Māja, kurā dzīvoja Resnais, atradās vienā no jaunākajiem apbūves rajoniem Enderberi. Viņi tikai pagājušajā gadā bija uz šejieni pārcēlušies. Pirms tam ģimene dzīvoja virs krodziņa. Lai gan māja bija pilnīgi jauna, Resnā tēvs bija to paplašinājis ar papildu piebūvēm, kas īsti nesaderēja ar ēku un lielajām, baltajām kolonnām pie parādes durvīm kā bildē par Seno Grieķiju.

Šodien pie kolonnām bija piesieti daudzi baloni ar skaitli “12” un virs durvīm bija piestiprināts mirdzošs plakāts ar uzrakstu “Daudz laimes dzimšanas dienā, Gevin!”.

Iekams mamma paguva izteikt kādu piezīmi, pavīpsnāt vai pat piezvanīt, durvis atsprāga vaļā un uz sliekšņa nostājās Resnais visā savā krāšņumā, ģērbies havajiešu šortos, neona zaļā krekliņā un pirātu cepuri galvā.

- Labdien, Adamsa kungs un kundze. Sveiks, Edij!

- Daudz laimes dzimšanas dienā, Gevin, - mēs kori noskan-dējām, lai gan man vajadzēja savaldīties, lai nepateiktu Resnais.

- Grils ir aiz mājas, - Resnais informēja mammu un tēti, tad saķēra mani aiz rokas. — Nāc skatīties burvju mākslinieku. Viņš ir baigi foršais.

Resnajam bija taisnība. Viņš bija superīgs. Ari grilētie ēdieni bija labi. Netrūka ne vesela lēruma spēļu, ne divu spaiņu ar ūdens pistolēm. Kad Resnais bija atvēris dāvanas (un pateicis, ka maģiskā bumba ir forša), mēs sarīkojām pamatīgu ūdens kauju ar dažiem bērniem no mūsu skolas. Bija tik karsts, ka drēbes pēc samērcēšanas jau pavisam drīz bija atkal sausas.

Kaut kad ballītes vidū es attapos, ka man vajag uz tualeti. Aizdipināju atpakaļ uz dārzu garām pieaugušajiem, kas stāvēja

mazās grupiņās, turot rokās šķīvjus, un dzēra alu no pudelēm vai vīnu no plastmasas glāzītēm.

Visiem par pārsteigumu, bija atnācis arī Nikijas tētis. Nebiju domājis, ka vikāri apmeklē viesības un izklaidējas. Tomēr viņam bija baltā apkaklīte. Tā spoži mirdzēja saulē, tā ka mācītājs bija pamanāms pa gabalu. Atceros, ka nodomāju: viņam noteikti ir drausmīgi karsti. Varbūt tāpēc viņš dzēra tik daudz vīna.

Vikārs sarunājās ar manu mammu un tēti, un arī par to es nobrīnījos, jo mani vecāki nebija nekādi baznīcā gājēji. Mamma mani pamanīja un uzsmaidīja.

- Viss kārtībā, Edij?

- Jā, mamm. Viss labi.

Viņa pamāja ar galvu, bet diez cik priecīga neizskatījās. Gāju tālāk un dzirdēju tēti sakām:

- Nedomāju, ka šī tēma būtu apspriežama bērnu dzimšanas dienas svinībās.

Mācītāja Mārtiņa atbilde manas ausis sasniedza jau klusāka.

- Bet mēs runājam par bērnu dzīvībām.

Man tas neko neizteica. Parastās pieaugušo runas. Turklāt manu uzmanību jau bija piesaistījis kaut kas cits. Vēl kāds pazīstams stāvs. Garš un kārns, tumšās drēbēs, ar lielu, noļukušu cepuri par spīti tveicei. Helorena kungs. Viņš stāvēja dārza tālākajā galā, netālu no maza zēna statujas, kas čurā putnu dzirdināmajā baseinā, un sarunājās ar citu bērnu vecākiem.

Man šķita savādi, ka Resnā vecāki uzaicinājuši uz dzimšanas dienu skolotāju, bet varbūt viņi tikai gribēja palīdzēt viņam te iejusties. Viņi bija tādi cilvēki. Turklāt Resnais man reiz bija teicis: “Mana mamma noteikti grib visus pazīt. Un tā viņa zina arī, ko šie cilvēki dara.”

Tajā pārdabiskajā veidā, kad tu vienmēr jūti, ka kāds tevi cieši vēro, Helorena kungs paskatījās apkārt, ieraudzīja mani un pacēla roku. Es arī nedaudz pacēlu roku par atbildi. Jutos mazliet neveikli. Lai gan mēs kopā izglābām Karuseļa meitenei dzīvību, viņš tomēr bija skolotājs un nebija forši, ja citi redz, ka tu samājies ar učuku.

Helorena kungs, it kā būtu nolasījis manas domas, viegli pamāja ar galvu un novērsās. Pateicīgs - un ne tikai pilnā pūšļa dēļ - es steidzos pāri terasei un ieskrēju mājā pa stikla durvīm.

Dzīvojamā istabā bija vēsāks un tumšāks. Ļāvu acīm aprast. Visur mētājās dāvanas. Desmitiem un desmitiem rotaļlietu. Arī rotaļlietas, kuras atradās manā dzimšanas dienas dāvanu sarakstā, bet es zināju, ka tās nekad nedabūšu. Ar skaudību pavēros apkārt... un tad es to ieraudzīju. Pašā istabas vidū, ietīta transfor-meru dāvanu papīrā, stāvēja prāva kaste. Neatvērta. Kāds noteikti ieradies ar nokavēšanos un dāvanu te nolicis. Citādi nav iespējams, ka Resnais būtu atstājis to neizsaiņotu.

Izdarīju, kas darāms tualetē, tad, ejot atpakaļ cauri dzīvojamai istabai, atkal aplūkoju dāvanu. Mirkli šaubījies, paņēmu un iznesu to laukā.

Bērni bariņos bija izklīduši pa dārzu. Resnais, Nikija, Metāla Mikijs un Hopo, puslokā sasēdušies zālē, dzēra limonādi un izskatījās sasarkuši, sasvīduši un laimīgi. Nikijas mati vēl bija mazliet mitri un sapinkājušies. Uz rokām viņai vizēja ūdens lāses. Šodien viņai mugurā bija kleita. Tā viņai piestāvēja. Kleita bija gara un puķaina. Tā apsedza zilumus uz meitenes kājām. Nikijai tie bija vienmēr. Neatceros, ka būtu jebkad redzējis viņu bez neviena ziluma. Reiz viņai tas bija pat zem acs.

— Ei, Munster! — Resnais iesaucās.

- Zini ko?

— Ko tad: beidzot esi atmetis dzeršanu?

— Ha, ha. Es atradu dāvanu, kuru tu vēl neesi atvēris.

— Nevar būt, Hosē. Es visas attaisīju.

Pacēlu kasti uz augšu.

Resnais to pakampa.

- Oho!

- No kā tā ir? - Nikija jautāja.

Resnais pakratīja kasti, papētīja ietinamo papīru. Kartītes nebija.

- Vai nav vienalga? — Viņš sāka plēst nost papīru, un tad viņa seja saskāba. — Kas tie par mēsliem?

Mēs visi blenzām uz dāvanu. Tas bija liels spainis, pilns ar dažādu krāsu krītiņiem.

- Krltiņi? — Metāla Mikijs noņirdzās. - Kas uzdāvināja tev krītu?

- Nav ne jausmas. Kartītes nav, ģēnij, — Resnais atbildēja. Viņš norāva spainim vāku un izņēma pāris krītiņu. - Ko lai daru ar šiem mēsliem?

- Nav jau tik traki, — Hopo iesāka.

- Zini, vecīt, tā ir viena sūdu būšana.

Manuprāt, tas bija mazliet par skarbu teikts. Galu galā kāds bija pūlējies iet uz veikalu, pirkt dāvanu, iesaiņot to un tā tālāk. Bet Resnais tajā brīdī jau bija uzvilties no saules un cukura. Mēs visi tādi bijām.

Viņš dusmīgi nometa krītu spaini.

- Aizmirstam! Pašaudāmies vēl ar ūdens pistolēm!

Mēs sākām celties kājās. Ļāvu pārējiem iet pa priekšu, tad aši pieliecos, paķēru gabalu krīta un ieslidināju kabatā.

Tikko biju paguvis izslieties, kad izdzirdēju blīkšķi un kliedzienu. Apcirtos apkārt. īsti nezinu, ko domāju ieraudzīt. Varbūt kāds kaut ko nometis vai pakritis.

Bet pagāja brīdis, līdz aptvēru, ko redzu. Starp glāzēm, šķīvjiem un sasistām mērču pudelēm, nokritis uz muguras, gulēja mācītājs Mārtiņš. Viņš bija satvēris degunu un savādi vaidēja. Gara auguma izspūris cilvēks šortos un saplēstā kokvilnas krekliņā draudīgi liecās viņam pāri, vienu dūrē savilkto roku vēl pacēlis gaisā. Mans tētis.

Sūdu būšana. Mans tētis bija nogāzis no kājām mācītāju Mārtiņu.

Stāvēju, šoka sastindzināts, kamēr viņš skarbā rīkles balsī sacīja:

-Ja jūs vēl kādreiz kaut ko teiksiet manai sievai, es zvēru, ka...

Bet viņa zvērests palika neizteikts, jo Resnā tēvs aizvilka viņu projām. Kāds palīdzēja mācītājam piecelties. Seja viņam bija sarkana, un no deguna tecēja asinis. Arī uz baltā kolāra bija asins traipi.

Viņš rādīja uz manu mammu un tēti.

- Dievs būs jūsu soģis.

Tētis atkal gribēja mesties mācītājam virsū, bet Resnā tēvs viņu cieši turēja.

- Neņem galvā, Džef.

Pamanīju pavīdam kaut ko dzeltenu un sapratu, ka man garām paskrējusi Nikija, kas steidzās pie mācītāja Mārtiņa. Viņa saņēma tēva roku.

- Nāc, tēt! Iesim mājās.

Viņš atbrīvojās no meitas tvēriena tik rupji, ka viņa gandrīz paklupa. Tad viņš izņēma papīra kabatlakatiņu, noslaucīja degunu un sacīja Resnā mammai: - Paldies par ielūgumu, - un, taisni izslējies, iegāja mājā.

Nikija atskatījās uz dārzu. Es iztēlojos, ka viņas zaļās acis satiekas ar manējām un kaut kāda sapratnes dzirksts izskrien mums cauri. Patiesībā viņa, manuprāt, gribēja zināt, kurš redzējis šo jezgu (protams, visi), tad pagriezās un sekoja tēvam.

Uz brīdi viss likās pamiris. Kustība, sarunas. Tad Resnā tēvs sasita plaukstas un varenā, sirsnīgā balsī iesaucās:

- Nu, kurš grib vēl kādu no manām milzu desām?

Diez vai kāds patiesi tās vēlējās, bet cilvēki māja ar galvu, smaidīja, un Resnā mamma uzgrieza mūziku skaļāk, tikai mazliet.

Kāds uzblieza man pa muguru. Es salēcos. Tas bija Metāla Mikijs. Viņš smaidīja.

- Oho! Nespēju noticēt, ka tavs tēvs tikko iegāza vikāram pa degunu.

Es arī nespēju. Jutu, ka mani vaigi pietvīkst uguns sārtumā. Paskatījos uz Resno.

- Lūdzu, piedod!

Viņš tikai smaidīja.

- Tu nopietni? Tas bija forši. Man nekad nav bijusi tik forša dzimšanas dienas ballīte!

- Edij. - Pienāca mana mamma. Viņa uzsmaidīja savādu, saspringtu smaidu. - Mēs ar tēti tagad iesim mājās.

- Labi.

- Ja gribi, vari palikt.

Es gribēju gan, bet vienlaikus negribēju, ka citi bērni skatās uz mani kā uz kādu nenormālo un Metāla Mikijs tikai maļ un maļ vienu un to pašu, tāpēc skābi noteicu:

- Nē, viss kārtībā. - Kaut ari nekas nebija kārtībā. - Es arī iešu.

- Labi, — viņa pamāja ar galvu.

Līdz tai dienai nekad nebiju dzirdējis, ka mani vecāki atvainotos. Tā nenotiek. Bērnībā tu vienmēr esi tas, kas atvainojas. Bet tajā pēcpusdienā viņi abi daudzas reizes atvainojās Resnā mammai un tētim. Resnā vecāki bija jauki un tā tālāk, tāpēc teica, lai mani vecāki neraizējas, bet es redzēju, ka viņi jūtas mazliet piečakarēti. Tomēr jubilāra mamma iedeva man līdzi sainīti, kurā bija tortes gabals un citi saldumi.

Tiklīdz mums aiz muguras aizvērās nama durvis, es pagriezos pret tēti.

- Tēt, kas notika? Kāpēc tu viņam iesiti? Ko viņš pateica mammai?

Tētis apņēma mani ap pleciem.

- Vēlāk, Edij.

Gribēju strīdēties, kliegt uz viņu. Galu galā tikko bija sabojāta mana drauga dzimšanas diena. Bet es to nedarīju. Tāpēc, ka es mīlēju savu mammu un tēti un kaut kas viņu sejā liecināja, ka tagad nav īstais brīdis.

Tādēļ es ļāvu tētim sevi apskaut, mamma saņēma manu otru roku, un mēs kopā aizgājām pa ielu. Kad mamma jautāja: - Vai gribēsi pie tējas čipsus? - es izmocīju smaidu un atbildēju:

- Jā. Forši.

Arī vēlāk tētis man neko nepaskaidroja. Bet es beigu beigās visu tāpat uzzināju. Pēc tam kad ieradās policija, lai arestētu viņu par slepkavības mēģinājumu.

2016

- Divas nedēļas, - es saku. — Viņš uzrakstīja man e-pastā. Piedodiet.

Hopo pastiepj man roku. Es to satveru un piecēlies smagi atkrītu uz sava kebla.

— Paldies.

Man vajadzēja pateikt Gevinam un Hopo, ka Mikijs atgriezies Enderberi. To vajadzēja izdarīt uzreiz. Pat nezinu, kāpēc es neko neteicu. Varbūt ziņkārības dēļ. Tāpēc, ka Mikijs lūdza mani klusēt. Varbūt pats gribēju noskaidrot, ko viņš sadomājis.

Šo to es zinu par mūsu vecā drauga līdzšinējo dzīvi. Pirms dažiem gadiem painteresējos par viņu. Garlaicība apvienojumā ar vīna pārtēriņu. Google meklētājā ierakstīju vēl vairākus vārdus, bet tas bija vienīgais, kurš nesa kādus augļus.

Mikijam veicies diezgan labi. Viņš strādā reklāmas aģentūrā -kādā no tām, kuru nosaukumā ir par daudz nevajadzīgu diakritisko zīmju un kuras izjūt riebumu pret lielajiem burtiem. Internetā bija bildes, kurās Mikijs redzams kopā ar klientiem, kad produkts tiek laists tirgū: visiem rokā šampanieša glāzes un smaids atklāj zobus, kas liecina, ka viņa zobārsts nodrošinājis sev pārtikušas vecumdienas.

Man tas nebija nekāds pārsteigums. Jau mazotnē Mikijs bija no tiem bērniem, kas vienmēr varēja paļauties uz savu prātu. Un

viņš bija ari radošs. Parasti attiecībā uz patiesības izklāstu. Un tā viņa pašreizējā darbības jomā noteikti bija noderīga īpašība.

Vēstulē bija minēts projekts, pie kura viņš strādā. Kaut kas tāds, kas varētu būt “izdevīgs mums abiem”. Esmu pārliecināts, ka viņš neorganizē skolas salidojumu. Atklāti sakot, spēju iedomāties tikai vienu iemeslu, kāpēc Mikijs pēc tik ilga laika vēlētos ar mani runāt. Tāpēc, ka viņš grasās ar trulu nazi iedurt aprūsējušā, iedauzītā bundžā, kas pilna ar pūstošiem tārpiem.

Bet Gevinam un Hopo es to nesaku. Berzēju sāpošo vaigu un lūkojos apkārt. Krodziņa zāle ir pustukša. Pārējie klienti aši novēršas, atgriežoties pie saviem alus kausiem un avīzēm. Kam tad viņi sūdzēsies? Gevins taču nevar pats sevi par kaušanos izsviest no sava kroga.

- Kā jūs uzzinājāt? - es jautāju.

- Hopo viņu redzēja, — Gevins atbild. - Galvenajā ielā, sveiku un veselu, un divtik nepatīkamu.

- Ak tā? Skaidrs.

- Viņam pat pietika nekaunības sasveicināties. Esot atbraucis pie tevis. Brīnījās, ka tu mums neko neesi teicis.

Jūtu, ka arī manas dusmas aug. Vecais labais Mikijs, kā parasti, jauc gaisu.

Bārmene atnes alus kausu un nevērīgi noliek man priekšā. Dzēriens izšļakstās pāri malām.

- Jauka meitene, - saku Gevinam. - Mīlīgs raksturs.

Gevins skābi pasmaida.

- Piedod, - es vēlreiz atvainojos. - Man vajadzēja jums pateikt.

- Tur tev, sasodīts, taisnība, - viņš noburkšķ. - Mēs it kā esam draugi.

- Kāpēc tu neteici? - Hopo grib zināt.

- Viņš man lūdza. Līdz būsim aprunājušies.

- Un tu piekriti?

- Laikam jau gribēju dot viņam iespēju.

- Man nevajadzēja tev sist, — Gevins nosaka un iedzer malku savas diētiskās kolas. - Biju sanervozējies. Vienkārši, atkal ieraugot Mikiju, viss atausa atmiņā.

Skatos uz Gevinu. Nevienu no mums nevarētu saukt par Mi-kija Kūpera sirdsdraugu. Bet Gevins nīst viņu vairāk par visiem.

Mums bija septiņpadsmit. Notika ballīte. Es negāju vai nebiju uzaicināts. īsti neatceros. Mikijs salaida ar Hopo meiteni. Notika strīds. Tad Gevins pamatīgi pielēja vaigus un kāds pierunāja Mikiju vest viņu mājās... Tikai viņi nenokļuva mājās, jo Mikijs nobrauca no pilnīgi taisna ceļa un ietriecās kokā.

Mikijs nedēļu gulēja komā, bet brīnumainā kārtā atveseļojās. Resnais, nu, Resnais satrieca dažus svarīgus mugurkaula skriemeļus. Ārsti neko nevarēja glābt. Kopš tā laika viņš sēž ratiņkrēslā.

Izrādījās, ka arī Mikijs bija pārsniedzis atļauto promiļu daudzumu, turklāt ievērojami, kaut arī zvērēja, ka visu vakaru esot dzēris tikai diētisko kolu. Resnais ar Mikiju pēc tam vairs nerunāja. Un mēs abi ar Hopo labi sapratām, ka šo tēmu nevajag cilāt.

Dzīvē ir lietas, kuras var mainīt - svaru, izskatu, pat vārdu —, bet ir lietas, kuras, lai kā gribētu, lai kā pūlētos vai smagi strādātu, nevari izmainīt ne par mata tiesu. Un tieši tās mūs veido. Ne tas, ko varam mainīt, bet tas, ko nevaram.

- Tātad, - Gevins saka. - Kāpēc viņš atbraucis?

- Neko skaidri viņš nepateica.

- Bet ko teica?

- Minēja kaut ko par projektu, pie kura strādā.

- Un viss? — Hopo nobrīnījās.

-Jā.

- Taču tas nav īstais jautājums, vai ne? - Gevins prāto. Viņš, zilajām acīm liesmojot, skatās uz mums abiem. - īstais jautājums ir tāds: ko mēs darīsim?

Kad atgriežos, mājās neviena nav. Hloja aizgājusi vai nu pie draugiem, vai arī, iespējams, uz darbu. Man mazliet sajucis. Hloja

strādā kādā alternatīvo apģērbu veikalā pilsētā, un viņas darba grafiks ir mainīgs. Droši vien viņa teica, bet mana atmiņa vairs nav tik laba kā agrāk. Un tas mani uztrauc vairāk, nekā vajadzētu.

Tēta atmiņa pasliktinājās, kad viņam tuvojās piecdesmit. Sīkumi, kādus mēs gandrīz visi aizmirstam, piemēram, kur noliktas atslēgas. Vai arī viņš atstāja mantas savādās vietās: televizora tālvadības pulti ielika ledusskapī, bet banānu - plauktiņā, kur glabājām pultis. Teikuma vidū aizmirsa, ko gribējis teikt, putroja vārdus. Reizēm redzēju, ka viņš nopūlas atrast pareizo vārdu un tad pasaka kaut ko līdzīgu.

Alcheimeram progresējot, viņš sāka jaukt dienas un beidzot — tas viņu izbiedēja visvairāk - nevarēja atcerēties, kāda diena nāk pēc ceturtdienas. Nedēļas pēdējā darbdiena pilnīgi pagaisa no atmiņas. Joprojām atceros, kāda panika parādījās viņa acīs. Kad aizmirsās kaut kas tik vienkāršs, kaut kas tāds, ko visi zina no bērna kājas, viņš beidzot bija spiests atzīt, ka tā nav tikai aizmāršība. Bet kaut kas daudz nopietnāks.

Laikam šajā jautājumā esmu hipohondriķis. Daudz lasu, lai trenētu atmiņu, un risinu sudoku mīklas, kaut arī tās man īpaši nepatīk. Lieta tāda, ka Alcheimera slimība bieži tiek pārmantota. Biju redzējis, ko sola nākotne, un būtu ar mieru darīt visu, lai no tādas izvairītos, pat ja tas nozīmētu saīsināt man paredzētos dzīves gadus.

Nometu atslēgas uz vecā, ļodzīgā galdiņa priekšnamā un ieskatos mazajā, noputējušajā spogulī virs tā. Uz kreisā vaiga uzziedējis gaišs zilums, tomēr tas gandrīz nav redzams, jo vaigi man stipri iekrituši. Jauki. Labprāt iztiktu bez skaidrošanās, kā ratiņkrēslā sēdošs vīrietis mani piekāvis.

Eju uz virtuvi, apsverot domu, vai vārīt kafiju, tad nospriežu, ka no pusdienām manī vēl saglabājies pārāk daudz šķidruma. Tāpēc kāpju uz augšstāvu.

Vecāku guļamistabā tagad mīt Hloja, es guļu savā vecajā istabā pagalma pusē, bet tēta darbistaba, tāpat kā otra neapdzīvotā istaba, ir vieta, kur es glabāju mantas. Daudz mantu.

Nelabprāt atzītu sevi par krājēju. Manas “kolekcijas” ir kārtīgi saliktas kastēs ar rūpīgi uzlīmētām etiķetēm un sakrautas plauktos. Tomēr kastes piepilda lielāko daļu telpu, un, jā, bez etiķetēm es būtu aizmirsis gandrīz visu, ko esmu savācis.

Pārbraucu ar pirkstu pār dažām kastēm: Auskari. Porcelāns. Rotaļlietas. Ar tām man ir vairākas kastes. Retro, no 80. gadiem. Dažas no paša bērnības, dažas pirktas - parasti par nenormālām cenām — eBay. Uz cita plaukta stāv dažas kastes ar uzrakstu: Fotogrāfijas. Ne visās redzama mana ģimene. Citā kastē glabājas kurpes. Spožas, spīdīgas sieviešu kurpes. Kāds pusducis kastu ir pilnas ar gleznām. Akvareļi un pasteļzlmējumi, kas iegūti garāžu izpārdošanās. Daudzām kastēm ir nevērīgs uzraksts: Dažādi. Pat ja mani pratinātu, es droši vien nespētu pateikt, kas tajās atrodas. Ir tikai viena kaste, kuras saturu es zinu no galvas, - mašīnrakstā apdrukātas papīra lapas, pāris vecu sandaļu, netīrs krekliņš un nelietots bārdas dzenamais aparāts. Tās uzraksts vēsta vienkārši: Tētis.

Apsēžos pie rakstāmgalda. Gandrīz droši zinu, ka Hlojas nav mājās un tik drīz arī nebūs, tomēr esmu aizslēdzis durvis. Vēlreiz atveru šorīt saņemto aploksni un apskatu tās saturu. Tur nekas nav rakstīts. Bet vēstījums ir vairāk nekā skaidrs. Ar līnijām uzzīmēts cilvēciņš, kuram kaklā uzmesta cilpa.

Zīmēts ar vaska krītiņu, un tas ir nepareizi. Varbūt tāpēc sūtītājs kā papildu atgādinājumu ielicis vēl kaut ko. Pagriežu aploksni kājām gaisā, un uz galda putekļu mākonītī izkrīt kāds priekšmets. Viens vienīgs balta krīta gabaliņš.

1986

Nebiju ticies ar Helorena kungu kopš notikumiem atrakciju parkā. “Briesmīgā diena atrakciju parkā” - tā pie sevis biju sācis to dēvēt. Es gribu teikt, ka biju skolotāju redzējis - pilsētā, pastaigājoties gar upi, Resnā dzimšanas dienā. Bet mēs nebijām runājuši.

Tas varētu likties mazliet neparasti, ja ņem vērā notikušo. Bet tikai tas, ka abi bijām ieķēpājušies drausmīgā notikumā, vēl nenozīmē, ka starp mums izveidojusies kāda vārdos neizsakāma saikne. Vismaz es domāju, ka nav... Toreiz.

Ceļā uz mežu, kur mūsu branžai bija sarunāts satikties, es, stumdams velosipēdu, gāju cauri parkam un pamanīju tur Helorena kungu. Viņš sēdēja uz soliņa ar skiču albumu klēpī, un blakus stāvēja tāda kā neliela paplātīte ar zīmuļiem. Viņš bija ģērbies melnos džinsos, lielos zābakos, platā, baltā kreklā ar šauru, melnu kaklasaiti ap kaklu. Kā parasti, galvā Helorena kungam bija liela cepure, kas sargāja no saules. Tomēr es stipri nobrīnījos, kā viņš nav izcepies. Man bija karsti, lai gan es biju ģērbies tikai krekliņā bez piedurknēm, šortos un vecās sporta kurpēs.

Uz mirkli saminstinājos. Nezināju, ko lai saku, bet nevarēju arī vienkārši neievērojot paiet skolotājam garām. Kamēr es vilcinājos, viņš pacēla skatienu un mani ieraudzīja.

- Sveiks, Edij!

- Labdien, Helorena kungs.

- Kā tev iet?

- Ē, paldies, labi.

- Prieks dzirdēt.

Iestājās klusums. Man bija sajūta, ka vajadzētu vēl kaut ko bilst, tāpēc es jautāju:

- Ko jūs zīmējat?

- Cilvēkus. — Viņš pasmaidīja. Helorena kunga zobi vienmēr izskatījās dzeltenīgi, jo viņa seja bija tik balta. - Gribi paskatīties?

Negribēju, bet tā teikt būtu nepieklājīgi, tāpēc atbildēju:

- Labprāt.

Noguldīju velosipēdu zemē, piegāju skolotājam klāt un piemetos uz soliņa viņam blakus. Viņš apgrieza bloknotu, lai es varētu redzēt zīmējumu. Man aizrāvās elpa.

- Oho! Tas nu gan ir skaisti.

Es runāju taisnību (lai gan sapratu, ka man tā vajadzētu teikt, pat ja zīmējums būtu slikts). Kā jau viņš bija sacījis, tie bija parkā redzamo cilvēku uzmetumi. Pavecāks pāris, kas sēdēja uz blakus-soliņa, vīrietis ar suni un dažas meitenes zālītē. Nekas neparasts, tomēr zīmējums izraisīja manu apbrīnu. Pat būdams bērns, es redzēju, ka Helorena kungam ir liels talants. Zīmējumiem, ko radījis talantīgs cilvēks, piemīt kaut kas īpašs. Jebkurš, skatoties uz priekšmetu, var to pārzīmēt ar diezgan lielu līdzību, bet, lai ainu vai cilvēku atdzīvinātu, ar to vien nepietiek.

- Paldies. Vēlies redzēt vēl dažus?

Pamāju ar galvu. Helorena kungs pašķīra kādas lapas atpakaļ. Tur bija vīrietis lietusmētelī, ar cigareti (gandrīz varēja sajust gaiši pelēko dūmu smārdu); pulciņš sieviešu stāvēja uz bruģētās ielas pie katedrāles un tērzēja; pati katedrāle gan man patika mazāk nekā cilvēki, un...

- Negribu tevi garlaikot, - Helorena kungs ieteicās, pēkšņi paņemdams nost bloknotu, pirms es paspēju kārtīgi aplūkot nākamo attēlu. Tikai pamanīju pavīdam garus, tumšus matus un vienu brūnu aci.

- Jūs mani negarlaikojat, - es iebildu. - Man patiešām patīk. Vai jūs mums mācīsiet zīmēšanu?

- Nē. Es mācīšu angļu valodu. Zīmēšana, nu, tas man tikai tāds brīvā laika kavēklis.

- Skaidrs. — Mani katrā ziņā zīmēšana tik daudz neinteresēja. Es reizēm uzskicēju savu iemīļoto multfilmu varoņu tēlus, bet tie nesanāca īpaši labi. Taču es pratu rakstīt. Angļu valodā man bija vislabākās sekmes.

- Kas tie ir, ar ko jūs zīmējat? — es jautāju.

- Šie? - Viņš pacēla paciņu, un man likās, ka tajā ir krītiņi. - Tie ir pasteļkrāsas krītiņi.

- Izskatās pēc parastiem krītiņiem.

- Nu, kaut kas līdzīgs jau ir.

- Resnajam dzimšanas dienā kāds uzdāvināja krītiņus, bet viņš domāja, ka tas ir stulbi.

Skolotāja sejai pārslīdēja savāda izteiksme.

- Ak tā?

Nez kādēļ man šķita, ka esmu pateicis kaut ko nepareizi.

- Bet Resnais reizēm ir, nu, zināt...

- Izlutināts?

Kaut arī jutos mazliet kā nodevējs, es piekrītoši pamāju ar galvu.

- Zināmā mērā. Laikam.

Helorena kungs padomāja.

- Atceros, ka man bērnībā arī bija krītiņi. Mēs zīmējām uz asfalta pie mūsu mājas.

- Tiešām?

- Jā. Jūs nekad to neesat darījuši?

Es padomāju. Nespēju atcerēties. Kā jau teicu, man zīmēšana īpaši nepatika.

- Vai zini, ko vēl mēs darījām? Mēs ar draugiem sarunājām slepenas zīmes un tās izmantojām, lai atstātu visā pilsētā cits citam ziņas, kuras sapratām tikai mēs. Piemēram, es pie sava

labākā drauga mājas ar krītu uzzīmēju zīmi, ka gribu doties uz parku, un viņš zināja, ko esmu gribējis viņam pateikt.

- Vai nevarējāt vienkārši pieklauvēt pie durvīm?

- Nu, varēt jau varēju, bet tas nebūtu tik interesanti.

Es apdomāju dzirdēto. Un sapratu, ka šī ideja šķiet saistoša. Kā norādījumi kartē, kur meklējami dārgumi. Slepenais kods.

- Lai nu kā, - Helorena kungs sacīja, kad (sapratu to tikai vēlāk) bija devis man pietiekami daudz laika, lai šī doma iesēstos man prātā, bet ne tik daudz, lai es izmestu to no galvas. Viņš aizvēra bloknotu un aiztaisīja krāsu kastes vāku. - Man jāiet. Jāapciemo kāds cilvēks.

- Labi. Man arī būtu laiks iet. Es satikšos ar saviem draugiem.

- Bija prieks tevi atkal redzēt, Edij. Paliec vienmēr tik drosmīgs zēns!

Šī bija pirmā reize, kad viņš pieminēja dienu atrakciju parkā. Man viņš tādēļ patika. Daudzi pieaugušie ar to būtu sākuši. “Kā tu jūties? Vai tev viss kārtībā?” Visi tie mēsli.

- Jūs arī, Helorena kungs.

Viņš atkal pasmaidīja savu dzeltenīgo smaidu.

- Es neesmu drosmīgs, Edij. Esmu tikai muļķis.

Kad man sejā parādījās neizpratne, viņš piešķieba galvu.

- “Muļķi metas palīgā tur, kur eņģeļi baidās spert kāju.” Vai esi kādreiz dzirdējis tādu teicienu?

- Nē. Ko tas nozīmē?

- Nu, kā es saprotu, tas nozīmē, ka labāk būt muļķim nekā eņģelim.

Es to apdomāju, taču nebiju īsti drošs, vai saprotu viņa teikto. Viņš atvadoties pacēla cepuri.

- Uz redzēšanos, Edij!

- Visu labu, skolotāj!

Nolēcu no sola un uzsēdos uz velosipēda. Man patika Helorena kungs, bet viņš noteikti bija ērmots tips. “Labāk būt muļķim nekā eņģelim.” Ērmots un mazliet biedējošs.

Mežs atradās Enderberi nomalē, kur priekšpilsēta pakāpeniski pārgāja lauksaimniecības zemē un laukos. Bet ne uz ilgu laiku. Pilsēta jau pletās uz šo pusi. Plašas teritorijas klāja grants un zeme. Burtiski uz līdzenas vietas izauga ķieģeļi, cements un sastatnes.

“Lašu mājas” - vēstīja lieli, priecīgi burti. “Trīsdesmit gadus ceļam mājas un iepriecinām sirdis.” Būvlaukumu apjoza augsts stiepļu žogs. Aiz tā redzēju milzīgus, uzkumpušus celtniecības agregātus - lielus, mehāniskus dinozaurus. Pajā brīdī nekustīgus. Ap tiem stāvēja drukni vīri oranžās vestēs un džinsos, smēķēja un kaut ko dzēra no lielām krūzēm. Radio skaļi dārdināja Shakiri Stevens. Pie žoga bija piestiprinātas dažas brīdinājuma zīmes. “Ieeja aizliegta!” “Bīstami!”

Apbraucu ar velosipēdu apkārt būvlaukumam, tad turpināju ceļu pa taku, gar kuru pletās tīrumi. Beidzot nonācu pie zema dēļu žoga ar kāpnītēm, uz kurām varēja pakāpties, lai vieglāk tiktu pāri. Nolēcu no divriteņa, pārmetu to pāri žogam, tad pārrāpos pats un nokļuvu meža vēsajos apskāvienos.

Mežs nebija liels, bet biezs un tumšs. Tas bija izveidojies dabiskā ieplakā, tāpēc koki auga lēzenās nogāzēs un tad atkal augstāk gar tās malām; tālāk mežs kļuva retāks, pārgāja zemā krūmājā un baltās krīta klintīs. Lai tiktu uz priekšu, es riteni pa pusei stūmu, pa pusei nesu. Dzirdēju maza strautiņa urdzēšanu. Saulstaru zeltainie pirksti bija izspraukušies cauri platānu, dižskābaržu un ozolu zaru vainagam.

Gabaliņu priekšā dzirdēju neskaidras balsis. Pazibēja kaut kas zils un zaļš. Uzmirdzēja sudrabains spieķis. Resnais, Metāla Mikijs un Hopo līkņāja mazā klajumiņā, kuru apslēpa koku lapotne un krūmi. Viņi jau bija gandrīz uzcēluši diezgan iespaidīgu būdu no savītiem zariem, tie bija piesieti pie dabiskas nojumes, kas radusies no aizlauzta koka.

- Ei! - iesaucās Resnais. - Lūk, tas ir Edijs Munsters, kura tēvs ir baigais bokser’s.

Šonedēļ tas bija Resnā jaunais smīdināšanas paņēmiens. Runāšana rīmēs.

Hopo paskatījās un pamāja sveicienu, Metāla Mikijs nepagodināja mani pat ar skatienu. Izlauzos cauri pamežam un, nometis ričuku blakus draugu velosipēdiem, pamanīju, ka manējais ir visvecākais un sarūsējušākais.

- Kur Niķi ja? - es jautāju.

Metāla Mikijs paraustīja plecus.

- Vai nav vienalga? Droši vien spēlējas ar lellēm. — Viņš pasmējās pats par savu joku.

- Diez vai viņa nāks, - noteica Hopo.

- Ak tā.

Nebiju Nikiju saticis kopš Resnā dzimšanas dienas, lai arī zināju, ka viņa kopā ar Hopo un Metāla Mikiju bija gājusi uz veikaliem. Man jau sāka likties, ka viņa no manis izvairās. Biju cerējis, ka redzēšu viņu šodien un ka viss atkal būs kā senāk.

- Tēvs droši vien liek kaut ko darīt, - Hopo turpināja, it kā būtu uzminējis manas domas.

- Jā, vai ari vēl nespēj uz tevi skatīties, jo tavs sencis sadeva pa ģīmi viņas sencim. Blaukš! - Tā atkal bija Metāla Mikija piezīme, kurš nekad nelaida garām izdevību visus pakaitināt.

- Nu, viņš to bija pelnījis, - es teicu.

- Jā, - Hopo piekrita. - Viņš likās pamatīgi piemāvies.

- Nezināju, ka mācītāji dzer, - es spriedu.

- Varbūt viņš ir slepens zilītis. - Resnais atgāza galvu, izdvesa “klunkš, klunkš”, tad izbolīja acis un nošļupstēja: - Mani šauc mācītājš Mārtiņš. Lai šlavētš Taš Kungs. Hik.

Pirms kāds paguva kaut ko pateikt, nokrakšķēja pārlūzis zars un no krūmiem uzspurdza putnu bars. Mēs salēcāmies kā izbaidīti truši.

Ieplakas malā stāvēja Nikija un turēja divriteņa stūri. Nez kādēļ man bija sajūta, ka viņa tur stāv jau krietnu laika sprīdi.

Viņa mūs visus pēc kārtas noskatīja.

— Nu, kāpēc jūs te sēžat? Domāju, ka mēs celsim būdu.

Tā kā strādājām piecatā, nevajadzēja daudz laika un būda drīz bija gatava. Tā sanāca diezgan šķība. Tomēr pietiekami liela, lai mēs visi varētu tur satilpt, kaut ari vajadzēja mazliet saspiesties. No lapotiem zariem mēs uztaisījām pat durvis, lai aizsegtu ieeju. Bet vislabākais, ka būdu varēja pamanīt tikai tad, ja pienāca pavisam klāt.

Mēs, kājas sakrustojuši, sēdējām ārpusē. Sakarsuši, pamatīgi saskrāpējušies, bet priecīgi. Sākām attīt sviestmaižu sainīšus. Ni-kija par ballīti nebija neko teikusi, un arī es klusēju. Mēs izturējāmies kā parasti. Bērnībā tā notiek. Tad var visu viegli piedot. Bet ar gadiem tas kļūst arvien grūtāk.

- Vai tētis tev neiedeva līdzi maizītes? - Resnais pajautāja Nikijai.

- Viņš nezina, ka esmu šeit. Man vajadzēja aizlaisties.

- Še, - Hopo sacīja. Viņš iztina no plēves divas siermaizes un sniedza Nikijai.

Man patika Hopo, bet tajā brīdī es viņu ienīdu, jo viņš bija pasteidzies pirmais.

- Vari dabūt ari manu banānu, — piedāvāja Resnais. — Man tie nemaz negaršo.

- Un vari padzerties no manas sulas, — es aši piebildu, jo negribēju kļūt par atkritēju.

Metāla Mikijs iestūma mutē maizi ar zemesriekstu sviestu. Viņš neko nepiedāvāja.

- Paldies, - Nikija pateicās, bet papurināja galvu. - Man jāiet atpakaļ. Tētis pamanīs, ja nebūšu mājās uz pusdienām.

- Bet mēs taču tikko pabeidzām būdu, — es atgādināju.

- Man žēl. Es nevaru.

Nikija pavilka uz augšu krekliņa piedurkni un paberzēja plecu. Un tikai tad es pamanīju lielu zilumu.

- Kas tavai rokai?

Viņa pavilka piedurkni uz leju.

- Nekas. Ieskrēju durvīs. - Nikija ātri piecēlās. - Man jāiet.

Es ari piecēlos.

- Vai tas ir ballītes dēļ? - es jautāju.

Viņa paraustīja plecus.

- Tētis vēl ir stipri noskaities. Bet gan jau tiks pāri.

- Man ļoti žēl, - es teicu.

- Nevajag. Viņš to bija pelnījis.

Gribēju vēl kaut ko teikt, bet nezināju, ko. Es atvēru muti.

Tajā brīdī man kaut kas trāpīja pa vaigu. Stipri. Pasaule sašūpojās. Kājas saļodzījās. Nokritu ceļos. Saķēru galvu. Mani pirksti kļuva lipīgi.

Kaut kas vēlreiz aizlidoja pa gaisu, tikai par mata tiesu garām Nikijas galvai. Viņa iekliedzās un pieliecās. Vēl viens liels akmens ietriecās zemē Hopo un Metāla Mikijam pie kājām, izšķaidot maizītes ar zemesriekstu sviestu. Viņi iekliedzās un iemuka mežā, lai paslēptos.

Nobira vēl vairāki akmeņi. Oļi, akmeņi un ķieģeļu gabali. Dzirdēju, ka ar kokiem apaugušajā nogāzē skan klaigāšana un aurošana. Pacēlu galvu un saskatīju augšā trīs zēnus. Diviem bija tumši mati. Viens bija garāka auguma un gaišiem matiem. Es uzreiz sapratu, kas tie ir.

Metāla Mikija brālis Sons ar saviem drauģeļiem Dankanu un Kītu.

Resnais satvēra manu roku.

- Tev viss kārtībā?

Man viegli reiba galva un šķebināja dūšu. Bet es piekrītoši pamāju. Resnais stūma mani uz mežu.

- Slēpies!

Metāla Mikijs pagriezās un uzkliedza vecākajiem zēniem.

- Liec mūs mierā, Šon!

- Liec mūs mierā! Liec mūs mierā! - gaišmatis — viņa brālis -mēdījās smalkā, meitenīgā balstiņā. - Kāpēc? Sāksi piņņāt? Iesi pasūdzēties mammai?

- Varbūt.

- Kā tad. Pamēģini to izdarīt ar lauztu degunu, sūdpauri, -Dankans kliedza.

- Jūs esat mūsu mežā, - Sons sauca.

- Sis nav jūsu mežs, — Resnais atkliedza.

- Jā. Tad izkausimies!

- Sūdīgi, - Resnais nomurmināja.

- Nāciet! Brūkam virsū! - Kīts klaigāja.

Un viņi metās lejā pa nogāzi, visu laiku apmētādami mūs ar

akmeņiem.

>

Vēl viens pamatīgs akmens aizlidoja pa gaisu un nožļerkstot trāpīja pa Nikijas velosipēdu.

Viņa iespiedzās:

- Tas ir mans ritenis, jūs, kretīni.

- Ei, tā ir Rudā.

- Rudā, vai tev jau aug sarkans kūsis?

- Tinieties, pediņi!

- Kuce.

Cauri koku lapotnei izlidoja pusķieģelis un trāpīja meitenei pa plecu. Viņa iekliedzās un sagrīļojās.

Man krūtīs uzvirmoja dusmas. Meitenes nesit. Meitenes neap-mētā ar ķieģeļiem. Piespiedu sevi piecelties un iznākt no slēptuves. Paķēru no zemes pēc iespējas smagāku akmeni un, no visa spēka atvēzējies, aizlidināju to uz nogāzes pusi.

Ja tas nebūtu bijis tik smags, ja Šons neatrastos nogāzes vidū visiem priekšā, es, visticamāk, būtu aizmetis krietni garām.

Taču es izdzirdēju kliedzienu. Tas vairs nebija izsmiekls. Bet sāpju kliedziens.

- Maita! Acs. Tas kretīns trāpīja man pa aci.

Iestājās klusums. Viens no tiem brīžiem, kad laiks, šķiet, apstājas. Resnais, Hopo, Metāla Mikijs, Nikija un es skatījāmies cits uz citu.

- Jūs, sīkie perdeļi, - atskanēja kāda balss. - Tagad gan jūs norausieties!

- Laižamies! — Hopo mudināja.

Mēs metāmies pie saviem velosipēdiem. Jau dzirdēju švīkstus un elsošanu, kad viss bars likās lejā pa stāvo nogāzi.

Viņiem vajadzēs kādu bridi, lai mūs panāktu. Bet mēs bijām sliktākā situācijā, jo vispirms vajadzēja riteņus izstumt no meža un tikai tad varējām tikt uz takas. Mēs skrējām, neveikli raujot velosipēdus caur zemajiem krūmiem. Dzirdēju aiz muguras lamāšanos un zaru brikšķēšanu. Tas bija stipri tuvu. Mēģināju pielikt soli. Hopo un Metāla Mikijs atradās tālu priekšā. Ari Nikija bija veikla. Resnais pārvietojās tuklam bērnam neparasti ātri, turklāt viņš bija sācis skriet agrāk. Man bija visgarākās kājas, bet es biju bezcerīgi dezorientēts, un skriešana man neveicās. Neskaidri atcerējos anekdoti, kuru mans tēvs mēdza stāstīt par to, kā aizbēgt no lauvas. Nav svarīgi, vai tu skrien ātrāk par lauvu. Galvenais ir skriet ātrāk par lēnāko skrējēju. Diemžēl vislēnākais biju es.

Mēs izšāvāmies no meža mestās ēnas tveicīgajā saulē uz šaurās takas. Jau redzēju priekšā kāpnītes pāri žogam. Pametu skatienu atpakaļ. Sons tobrīd bija izskrējis mums pakaļ no meža. Viņa kreisā acs bija sarkana un pietūkusi. Pār vaigu tecēja asinis. Bet, šķiet, tas nekādā veidā nekavēja viņu skriet. Drīzāk otrādi - dusmas un sāpes dzina viņu uz priekšu vēl ātrāk. Šona seja sašķobījās niknā grimasē.

- Es tevi nožmiegšu, kretīn!

Atskatījos, sirds sitās tik skaļi un ātri, ka man likās - tā pārsprāgs. Galva dunēja. Sviedri lija pār pieri, un sāļas lāses koda acis.

Hopo un Mikijs sasniedza žogu, pārmeta riteņus tam pāri, tad pārlēca paši. Nikija sekoja zēnu piemēram, pārvēla velosipēdu sētas otrā pusē un pārrāpās žogam kā veikls pērtiķēns. Resnais uzrausās uz žoga un pārvēla pāri gan velosipēdu, gan savu rumpi. Es pacēlu riteni, bet tas bija vecāks un smagāks nekā pārējiem. Tas kaut kur aizķērās. Un iestrēga kāpnītēs. Kāds zars bija ieķēries spieķos.

— Velns!

Cīnījos ar riteni, bet tas iesprūda vēl stingrāk. Mēģināju to pavilkt uz augšu, bet velosipēds bija smags un es pats maza auguma, turklāt jau noguris no būdas celšanas un skriešanas.

- Atstāj to! - Resnais kliedza.

Resnajam piederēja mirdzošs sporta velosipēds. Manējais, viņaprāt, izskatījās pēc metāllūžņu kaudzes.

— Nevaru, — es elsu. — Tas man ir dāvināts dzimšanas dienā.

Resnais pagriezās, Hopo un Nikija skrēja atpakaļ. Pēc sekundes

Mikijs viņiem sekoja. Viņi rāva no otras puses. Es grūdu. Spieķis saliecās, un ritenis bija brīvs. Resnais pastreipuļoja atpakaļ, un velosipēds ar būkšķi nokrita zemē. Uzrausos pa dēļu kāpnītēm, pārmetu kāju pāri žoga augšējai malai un tad jutu, ka kāds mani aiz krekla rauj atpakaļ.

Gandrīz nokritu lejā, bet pēdējā mirklī man izdevās pieķerties pie staba. Pagriezos. Aiz muguras uz manu pusi draudīgi liecās Sons. Viņš bija sagrābis mani aiz krekla malas. Cauri asiņu un sviedru tērcītēm viņš smaidīja, un viņa zobi uz sarkanā fona izskatījās pārdabiski balti. Veselajā acī liesmoja drudžains niknums.

- Tu esi līķis, kretīn!

Instinktīvi, panikas stiprināts, es no visa spēka spēru ar kāju atpakaļ. Sitiens trāpīja vajātājam pa plakano, muskuļoto vēderu, un viņš, sāpēs ievaidējies, saliecās. Roka palaida vaļīgāk manu kreklu. Pārmetu otru kāju pāri žogam un lēcu. Dzirdēju notirk-šķam audumu, kad saplīsa krekls. Bet tas nebija svarīgi. Es biju brīvs. Pārējie jau sēdēja uz velosipēdiem. Kad uzrausos kājās, viņi sāka mīt pedāļus. Paķēru no zemes savu riteni un stūmu uz priekšu, skrienot tam blakus, tad uzlēcu uz sēdekļa un sāku mīt pedāļus, cik jaudāju. Šoreiz es atpakaļ neskatījos.

Rotaļlaukums bija tukšs. Mēs sēdējām koka karuselī, riteņi gulēja nomesti zemē. Tagad, kad adrenalīns pamazām noplaka, man stipri sāpēja galva. Mati bija bija saķepuši ar asinīm.

- Tu izskaties draņķīgi, - Niķi ja man atklāti sacīja.

- Paldies.

Viņas roka bija saskrāpēta un blūze notraipīta. Sarkanbrūnās cirtas piebirušas sīkiem zariņiem un paparžu driskām.

- Tu arī, — es sacīju.

Viņa palūkojās lejup uz sevi.

- Velns parāvis! - Viņa piecēlās. - Tagad tētis mani noteikti nogalinās.

- Tu vari atnākt pie manis notīrīties, - es piedāvāju.

Pirms Nikija paguva atbildēt, iejaucās Resnais:

- Nekā, mana māja ir tuvāk.

- Laikam gan, - Nikija noteica.

- Bet ko mēs darīsim pēc tam? - čīkstēja Metāla Mikijs. - Tagad visa diena sadirsta.

Mēs visi nomākti vērāmies cits citā. Mikijam bija taisnība, lai arī man gribējās norādīt, ka tā ir viņa stulbā brāļa vaina, ka diena sadirsta. Tomēr es to nepateicu. Tā vietā man galvā kaut kas noklikšķēja, un es dzirdēju, ka pēkšņi saku:

- Man ir forša ideja, ko mēs varētu darīt.

2016

Es diez cik labi neprotu gatavot. Šajā ziņā esmu atsities mātē. Taču, ja dzīvo viens, rodas nepieciešamība apgūt pavārmākslas pamatzināšanas. Spēju uzmeistarot puslīdz ciešamu ceptu vistu ar kartupeļiem, steiku, makaronus un dažādas zivis. Pie karija es vēl piestrādāju.

Spriedu, ka Mikijs droši vien ēd smalkos restorānos. Starp citu, viņa pirmais priekšlikums bija satikties kādā pilsētas restorānā. Bet es gribēju ar viņu tikties savā teritorijā. Gribēju būt situācijas noteicējs. Ielūgumu vakariņās ir grūti noraidīt, nekļūstot nepieklājīgam, kaut arī esmu pārliecināts, ka viņš piekrita nelabprāt.

Nolemju pagatavot spageti ar Boloņas mērci. Tas ir vienkāršs mājas ēdiens. Parasti visiem garšo. Man ir pudele laba sarkanvīna, kas sader ar to, un saldētavā - ķiploku bagate. Gatavoju malto gaļu un mērci, kad ap sešiem pārnāk Hloja. Mikijam jāierodas septiņos.

Viņa dziļi ievelk elpu.

- Mmmmmmmm, reiz tu kļūsi kādam par labu sievu.

- Atšķirībā no tevis.

>

Tēlodama aizvainojumu, viņa piespiež rokas pie krūtīm.

- Un es vienmēr esmu gribējusi kļūt par pavarda sargātāju.

Pasmaidu. Hloja gandrīz vienmēr liek man smaidīt. Viņa izskatās... smuka, nav īstais vārds. Šovakar viņa ir ļoti hlojiska. Tumšie mati saņemti divās peļastēs. Mugurā viņai ir melns

kokvilnas krekls ar gotu iecienītā Džeka Skelingtona bildi, rozā minisvārki, melni legingi un biezzoļu zābaki ar raibām auklām. Dažas sievietes šādā apģērbā izskatītos smieklīgas. Bet Hlojai tas piestāv.

Viņa nesteidzīgi pieiet pie ledusskapja un izņem pudeli alus.

- Vai šovakar kaut kur iesi? - es apjautājos.

- Nē, bet neraizējies. Kamēr tavs draugs būs te, nerādīšos acīs.

- Nav nepieciešams.

- Būs jau labi. Turklāt es justos lieka, kamēr jūs abi pļāpātu par veciem laikiem.

- Labi.

Un tā arī ir. Jo vairāk es par to domāju, jo vairāk sliecos piekrist, ka labāk būs, ja Hloja mums nepievienosies. Nezinu, cik daudz viņa zina par Mikiju un mūsu kopīgo pagātni Enderberi, bet šo stāstu prese gadu gaitā aprakstījusi diezgan detalizēti. Šādi noziegumi vienmēr piesaista cilvēku interesi. Šķiet, tajā ir viss, kas nepieciešams. Mazliet ērmīgs galvenais varonis, aizdomīgi, ar krītu zīmēti cilvēciņi un šaušalīga slepkavība. Mēs esam atstājuši pēdas vēstures laukā. Pēdas maza krīta vīriņa veidolā, es rūgti pavīpsnāju. Protams, laika gaitā fakti ir izskaistināti un patiesība nedaudz nobružājusies. Vēsture pati ir tikai stāsts, ko stāsta cilvēki, kuri to piedzīvojuši.

Hloja iedzer alu.

- Ja tev mani vajag, būšu augšā savā istabā.

- Vai man atstāt tev spageti?

- Nē, nepūlies. Vēlu paēdu pusdienas.

- Labi. — Es gaidu.

- Ai, nu labi, atstāj. Varbūt vēlāk sagribēsies.

Hloja ēd vairāk, nekā varētu gaidīt no meitenes, kura mierīgi varētu paslēpties aiz laternas staba. Turklāt viņa ēd arī neparastā laikā. Bieži esmu atradis viņu virtuvē našķējamies ar makaroniem, sviestmaizēm un reiz pat ar kārtīgu sautējumu agrā rīta stundā.

Bet, tā kā pats mokos ar bezmiegu un reizēm miegā staigāju, tad es jau nu nebūšu tas, kurš varētu citam pārmest savādus nakts ieradumus.

Pie durvīm Hloja apstājas. Viņai sejā iegūlusi norūpējusies izteiksme.

— Bet, nopietni runājot, ja tev jātiek no tā džeka vaļā, es varu piezvanīt uz mobilo, ja vēlies, — notēlo, ka radusies kāda neparedzēta situācija.

Es raugos viņā.

— Pie manis uz vakariņām nāk sens draugs. Tas nav aklais randiņš.

— Nūjā, bet uzsvars ir uz vārdu sens. Tu šo čali neesi saticis vairākus desmitus gadu.

— Paldies, ka atgādināji manu vecumu.

— Runa ir par to, ka jūs neesat sazinājušies. Kā tu vari būt drošs, ka jums būs, par ko runāt?

— Nu, pēc tik ilga laika mums netrūks sarunu tēmu.

— Bet, ja jums būtu kaut kas svarīgs runājams, jūs taču būtu sazinājušies jau agrāk, vai ne? Noteikti jābūt kādam iemeslam, kāpēc viņš vēlas tevi apciemot pēc visiem šiem gadiem.

Saprotu, uz ko Hloja mērķē, un sāku justies neērti.

— Ne jau visam ir kāds noteikts iemesls.

Paņemu glāzi vīna, ko biju sev ielējis, lai pa malciņam izdzertu, gatavojot ēdienu, un vienā paņēmienā izdzeru pusi. Jūtu, ka Hloja mani vēro.

— Es zinu, kas notika pirms trīsdesmit gadiem, — viņa saka. — Slepkavība.

Visu uzmanību veltu Bolonas mērces maisīšanai.

>

— Labi. Skaidrs.

— Četri bērni atrada līķi. Tu biji viens no viņiem.

Nepaceļu skatienu.

— Tu tātad esi visu izpētījusi.

— Ed, es grasījos apmesties pie neprecēta savādnieka lielā, spokainā mājā. Protams, es dažiem cilvēkiem apjautājos par tevi.

L

Protams. Es mazliet atslābstu.

— Tu tikai nebiji to teikusi.

— Neredzēju vajadzību. Man šķita, ka tu nevēlies par to runāt.

Pagriežos, un man izdodas pasmaidīt.

— Paldies.

— Ņem par labu.

Viņa pagāž pudeli un izdzer pēdējos alus malkus.

— Lai nu kā, - Hloja saka, nolikusi tukšo pudeli pārstrādājamo atkritumu kastē pie durvīm. - Izpriecājies!

— Es jau vienreiz teicu, ka tas nav randiņš.

— Jā, jo par randiņu patiešām būtu vērts uzrakstīt. Es varētu par noīrēt lidmašīnu, lai viņi plivina debesīs lozungu ar uzrakstu “Edam ir randiņš”.

— Man ir labi tāpat, paldies.

— Tikai gribēju pateikt, ka dzīve ir īsa.

— Ja tu vēl teiksi man, lai ķeru mirkli, tad konfiscēšu visu alu.

— Ne jau mirkli, tikai kādu zaķi. — Viņa piemiedz ar aci, gurnus grozīdama, izlīgo no virtuves un dodas augšā pa kāpnēm.

Kaut arī saprotu, ka rīkojos stulbi, es ieleju sev vēl vīnu. Esmu sanervozējies, bet tas laikam ir normāli. Nezinu, ko šis vakars nesīs. Paskatos pulkstenī. Pusseptiņi. Laikam jau vajadzētu mazliet papūlēties un saposties, lai esmu vismaz puslīdz pieklājīgā izskatā.

Smagiem soļiem uzkāpju augšstāvā, nomazgājos dušā, tad uzvelku pelēkas velveta bikses un kreklu. lads apģērbs man šķiet ikdienišķs, apstākļiem atbilstošs. Pāris reižu izbraucu ar ķemmi caur matiem. Bet tie, tikuši vaļā no ķemmes, saspurojas vēl vairāk. Runājot par matiem, manējie spītīgi pretojas jebkādām savaldīšanas metodēm — no parastas ķemmes līdz vaskam un želejām. Esmu matus nogriezis gandrīz līdz ādai, bet brīnumainā kārtā pa nakti tie jau atkal atauguši, radot nekārtīgu iespaidu. Tomēr man vismaz uz galvas kaut kas aug. Spriežot pēc redzētajām Mikija fotogrāfijām, viņam nav tā paveicies.

Novēršos no spoguļa un dodos lejā. Tieši laikā. Atskan durvju zvans, un tam seko skaļš “ra-ta-ta” ar klauvēkli. Man uz muguras saceļas iedomātas sari. Nevaru ciest, ka cilvēki gan zvana, gan klauvē, it kā man kaut kas nebūtu kārtībā ar dzirdi vai arī viņiem jātiek iekšā tik steidzami, ka nepieciešams frontāls uzbrukums mana īpašuma ārējām robežām.

Savaldos un cauri priekšnamam eju atvērt. Uz mazu mirklīti apstājos un tad veru durvis...

Grāmatās šādus brīžus apraksta diezgan dramatiski. Realitāte savā banalitātē sagādā vilšanos.

Redzu neliela auguma, muskuļotu pusmūža vīrieti. Mati, vismaz tie, kas vēl palikuši, apcirpti pavisam īsi. Viņš ģērbies, pēc izskata spriežot, dārgā kreklā, sporta jakā un tumši zilos džinsos, kam pieskaņoti nospodrināti ādas mokasīni, zeķu nav. Man vienmēr licies, ka vīrieši, kuri valkā kurpes bez zeķēm, izskatās smieklīgi. It kā viņi būtu ģērbušies steigā, tumsā un būdami paģiraini.

Varu iedomāties, ko redz viņš. Kalsnu vīrieti, garāku par vidējo, apvalkātā kreklā un izsēdētās velveta biksēs, ar izspūrušiem matiem, ar grumbām sejā - vairāk, nekā četrdesmit divu gadu vecumā pienāktos. Bet dažas grumbas ir jānopelna.

- Ed, priecājos tevi redzēt!

Nespēju no visas sirds teikt to pašu, tāpēc tikai paloku galvu. Pirms viņš pastiepj roku, kuru es būtu spiests satvert, pakāpjos sānis un pamāju.

- Lūdzu, nāc iekšā.

- Paldies.

- Šeit.

Paņemu ciemiņa jaku un pakaru to priekšnamā uz mēteļu pakaramā, tad parādu ceļu uz dzīvojamo istabu, lai arī esmu gandrīz pārliecināts, ka Mikijs to labi atceras.

Mani satriec, cik noplukusi un tumša izskatās istaba salīdzinājumā ar Mikija nevainojamo eleganci. Veca, putekļaina telpa,

kurā mitinās vīrietis, kas pret mājokļa iekārtojumu izturas diezgan vienaldzīgi.

— Vai gribi kaut ko iedzert? Esmu atvēris pudeli Barolo, vēl ir alus vai...

— Alus derēs.

— Labi. Man ir Heineken...

— Jebko. Neesmu nekāds dzērājs.

— Skaidrs. — Vēl viena lieta, kas mums nav kopēja. — Es tikai paņemšu pudeli no ledusskapja.

Atgriežos virtuvē, izņemu alus pudeli un to atveru. Iedzeru no savas vīna glāzes pamatīgu malku, tad atkal pieleju sev vīnu no jau pustukšās pudeles.

— Tu ar veco māju esi krietni pastrādājis.

Salecos. Uz sliekšņa stāv Mikijs un skatās apkārt. Vai viņš redzēja, kā es kāri tempu vīnu un atkal piepildīju glāzi? Nez kādēļ tas mani uztrauc.

— Paldies, — es saku, kaut arī mēs abi lieliski zinām, ka neko daudz ar šo veco māju neesmu izdarījis.

Sniedzu Mikijam alu.

— Tāda veca māja taču burtiski rij naudu, vai ne? - viņš jautā.

— Nav jau tik traki.

— Esmu pārsteigts, ka tu to nepārdod.

— Laikam jau sentiments.

Iedzeru malciņu vīna. Mikijs dzer alu. Klusums ievelkas kādu nieku par ilgu, no dabiskas pauzes kļūstot par neveiklu situāciju.

— Tātad, - Mikijs to pārtrauc. - Dzirdēju, ka strādā par skolotāju.

Pamāju ar galvu.

— Jā, izpērku savus grēkus.

— Patīk?

— Lielākoties jā.

Lielākoties man ļoti patīk mans priekšmets. Vēlos dalīties šajā patikā ar skolēniem. Gribu, lai viņiem patīk stundas un lai viņi no skolas aiziet kaut ko iemācījušies.

Dažreiz esmu noguris, paģirains un labprāt uzdāvinātu visiem desmitniekus, lai tikai norimtu troksnis un visi liktu mani mierā.

- Jocīgi, - Mikijs nogroza galvu. - Biju domājis, ka no tevis iznāks rakstnieks tāpat kā tēvs. Tev vienmēr labi padevās angļu valoda.

- Un tev vienmēr padevās stāstu sacerēšana. Droši vien tāpēc tu strādā reklāmas jomā.

Mikijs mazliet neveikli iesmejas. Atkal iestājas klusums. Es izliekos, ka skatos, vai makaroni nav gatavi.

- Gatavoju makaronus ar Boloņas mērci. Ceru, ka tu to ēd.

- Jā, forši. — Dzirdu nobrikšķam krēslu, kad Mikijs apsēžas. - Paldies, ka tā nopfilējies. Tas ir, es būtu ar mieru pasēdēt krodziņā.

- Bet ne “Vērsī”?

Mikija seja sastingst.

- Tu laikam izstāstīji viņiem par manu ierašanos.

Pieņemu, ka ar “viņiem” Mikijs domā Hopo un Gevinu.

- Patiesībā ne. Bet Gevins tevi viendien redzējis pilsētā, tāpēc...

Viņš parausta plecus.

- Nu, es jau nekādu noslēpumu no tā netaisu.

- Kāpēc tad prasīji, lai es viņiem neko nesaku?

- Esmu gļēvulis, - viņš atbild. - Pēc nelaimes gadījuma viss, kas notika... Es tikai domāju, ka neviens no viņiem nevēlētos par mani neko dzirdēt.

- Nekad nevar zināt, — es iebilstu. - Cilvēki mainās. Tas bija

loti sen.

>

Arī tie ir meli, tomēr tā šķiet labāk nekā teikt: “Tev taisnība. Viņi vēl aizvien tevi no visas sirds ienīst, īpaši Gevins. ”

- Var jau būt. — Mikijs pieliek pie mutes alus pudeli un iedzer dažus pamatīgus malkus. Cilvēkam, kurš necik nedzer, tāds temps ir iespaidīga.

Paņemu no ledusskapja vēl vienu pudeli un nolieku viņam priekšā.

- Es gribu teikt, ka mēs visi toreiz izdarījām kaut ko tādu, ar ko nelepojamies.

- Izņemot tevi.

Pirms pagūstu atbildēt, man aiz muguras atskan burbuļošana un šņākšana. Katlam, kurā vārās spageti, pāri malām līst ūdens. Steigšus izslēdzu plīti.

- Vai palīdzēt? — Mikijs piedāvā.

- Nē. Viss kārtībā.

- Labi. Tātad... - Viņš paceļ pudeli. — Gribētu izteikt tev kādu priekšlikumu.

Te nu tas ir.

- Ak tā?

- Tu droši vien brīnies, kāpēc esmu atbraucis.

- Manas leģendārās pavārmākslas dēļ?

- Šogad būs pagājuši trīsdesmit gadi, Ed.

- Esmu informēts.

- Mediji atkal interesējas.

- īpaši nepievēršu uzmanību medijiem.

- Un pareizi dari. Lielākoties tiek publicēti vieni vienīgi mēsli un nepareizi atainoti fakti. Tāpēc es uzskatu, ka būtu svarīgi, ja kāds izstāstītu, kā bija patiesībā. Kāds, kurš bija tur klāt.

- Tāds kā tu?

Mikijs pamāj ar galvu.

- Un es gribētu, lai tu man palīdzi.

- Kādā ziņā?

>

- Grāmata. Varbūt televīzija. Man ir sakari. Esmu jau šo to iesācis.

Raugos viņā. Tad papurinu galvu.

- Nē.

- Uzklausi mani!

- Mani tas neinteresē. Nejūtu nekādu vajadzību atkal to visu uzvandīt.

- Bet man vajag. - Mikijs iztukšo pudeli. - Paklau, gadiem ilgi esmu centies nedomāt par notikušo. Esmu vairījies no atmiņām.

Noslēdzies. Bet tagad esmu nolēmis ieskatīties acīs visām tām bailēm, vainas sajūtai un tikt ar tām galā.

Personiski es esmu atklājis, ka nesalīdzināmi labāk ir savas bailes ieslodzīt jaukā, cieši noslēdzamā lādītē un iegrūst to visdziļākajā, tumšākajā prāta kaktā. Bet katram savs.

- Un kā ar mums pārējiem? Tu esi padomājis, vai mēs vēlamies ieskatīties acīs savām bailēm un vēlreiz izdzīvot visu, kas toreiz notika?

- Es saprotu tavu domu gājienu. Patiešām. Tāpēc jau gribu tevi iesaistīt. Un ne tikai rakstīšanā.

- Kā tu to domā?

- Neesmu te bijis vairāk kā divdesmit gadus. Esmu iebraucējs. Bet tu te dzīvo. Tu pazīsti cilvēkus, viņi tev uzticas...

- Tu gribi, lai es nogludinu attiecības ar Gevinu un Hopo?

- Ne jau par velti. Būs daļa no avansa. Autortiesības.

Es svārstos. Mikijs manu svārstīšanos iztulko kā atturību.

- Un vēl kaut kas.

- Kas?

Viņš pasmīkņā, un es pēkšņi saprotu, ka viss, ko viņš teica par atgriešanos un ieskatīšanos bailēm acīs, bija tukša muldēšana, sviests, viena vienīga sūdu būšana.

- Es zinu, kas viņu nogalināja.

1986

Vasaras brīvlaiks tuvojās noslēgumam.

- Vēl sešas dienas, - Resnais grūtsirdīgi nopūtās. - Bet sestdiena un svētdiena neskaitās, tātad patiesībā sanāk tikai četras dienas.

Mani māca tāda pati grūtsirdība, taču es centos domu par skolu izmest no prāta. Sešas dienas tomēr paliek sešas dienas, un es pieķēros šai atziņai vairāku iemeslu dēļ. Līdz šim Sons Kūpers nebija savus draudus īstenojis.

Biju redzējis viņu pilsētā, taču man vienmēr bija izdevies pamukt malā, lai viņš mani nepamana. Pie mana ienaidnieka labās acs bija pamatīgs zilums ar neglītu brūci. No tāda ievainojuma paliek rēta, kas droši vien saglabātos līdz brieduma gadiem, ja vien Sons tos būtu piedzīvojis.

Metāla Mikijs izteica minējumu, ka brālis par mani aizmirsis, bet es tam neticēju. Izvairīties no Sona brīvlaikā bija samērā vienkārši. Kā teiktu kovboji - pilsēta priekš mums abiem bija pietiekami liela. Bet, kad atgriezīsimies skolā, izvairīties no viņa katru dienu - pusdienlaikā, rotaļlaukumā, ceļā uz skolu un mājām -būs nesalīdzināmi grūtāk.

Man bija vēl citas raizes. Cilvēki domā, ka bērniem dzīve ir bezrūpīga. Tā nav. Bērnu raizes ir lielākas, jo mēs paši esam mazāki. Es uztraucos par mammu. Pēdējā laikā viņa bija kļuvusi asa un skarba un sadusmojās ātrāk nekā parasti. Tētis teica, ka tas ir jaunās klīnikas dēļ, kuru atvērs pirmdien.

Agrāk mamma brauca uz darbu Sauthemptonā. Bet tagad būs šī jaunā klīnika Enderberi, netālu no tehnoloģiju koledžas. Pirms tam šajā ēkā atradās kaut kas cits. Aizmirsu, kas, — šī bija no tām ēkām, kas ne ar ko neizceļas. Manuprāt, tur jau tas suns aprakts. Nebija pat izkārtnes. Atklāti sakot, mājai varēja gluži vienkārši paiet garām, to neievērojot, ja vien ēkas priekšā nepulcētos cilvēki.

Biju aizbraucis ar riteni uz veikalu pēc piena un maizes un atceļā viņus redzēju. Apmēram piecu cilvēku liela grupiņa. Viņi ar lozungiem rokā soļoja pa apli, dziedāja un skandēja kaut kādus penterus. Uz plakātiem bija rakstīts “Izvēlies dzīvi”, “Pārtrauciet nogalināt zīdaiņus”, “Cieš mazi bērni” un tādā garā.

Dažus no viņiem es pazinu. Sievieti, kura strādāja lielveikalā, un Karuseļa meitenes blondo draudzeni no atrakciju parka. Neticami, bet blondā draudzene todien nedabūja ne skrambiņas. Daļa manis - ne gluži tā labākā — uzskatīja, ka tas ir mazliet netaisni. Viņa nebija tik skaista kā Karuseļa meitene un acīm redzami ne tik jauka. Tagad šī draudzene ar paceltu plakātu soļoja aiz cilvēka, kuru es arī pazinu. Mācītājs Mārtiņš. Viņš kliedza visskaļāk un ejot turēja rokā atvērtu Bībeli, no kuras skandēja kaut kādus pātarus.

Nokāpu no velosipēda un skatījos uz protestētājiem. Pēc kautiņa Resnā dzimšanas dienas dārza svētkos mums ar tēti bija neliela saruna, tāpēc tagad es zināju mazliet vairāk par to, kas notiek mammas klīnikā. Tomēr divpadsmit gadu vecumā nav iespējams pa īstam aptvert, cik nozīmīgs ir jautājums par abortiem. Sapratu tikai to, ka mamma palīdz sievietēm, kuras nespēj par saviem bērniņiem parūpēties. Šaubos, vai vēlējos zināt kaut ko vairāk.

Taču, lai arī biju vēl sīkais, spēju sajust tās dusmas, to indi, kas bija pārņēmusi protestētājus. Par to liecināja kaut kas viņu acīs, tas, kā no viņu lūpām uz visām pusēm šķīda siekalu pilieni, kā viņi vicināja savus lozungus, it kā tie būtu ieroči. Šķiet, viņi daudz bļaustījās par mīlestību, bet paši likās naida pārņemti.

Ātri minu pedāļus, lai drīzāk tiktu mājās. Mājā valdīja klusums, tikai tētis kaut kur kaut ko zāģēja. Mamma augšstāvā strādāja. Izņēmu pirkumus, noliku tos vietā un sīknaudu atstāju uz galda. Gribēju par redzēto aprunāties ar vecākiem, bet izskatījās, ka viņi abi ir aizņemti. Bez kāda nolūka izgāju pa sētas puses durvīm. Sāku domāt, vai nepaņemt velosipēdu un neaizbraukt pie kāda no mūsu branžas. Tajā brīdī es pamanīju uz piebrauk-tuves krīta zīmējumu.

Tolaik mēs jau bijām sākuši bieži zīmēt ar krītu visādas figūras un simbolus. Bērnībā idejas nedaudz līdzinās vējā izkaisītai sēklai. Dažas neizdzīvo. Dažas uztver vējš, aiznes projām, tās aizmirstas un nekad vairs netiek pieminētas. Citas laiž saknes. Tās izlauž ceļu lejup, aug un izplatās.

Krīta zīmējumi bija viena no tām ērmīgajām idejām, ko uztver gandrīz momentā. Ar to es gribu teikt, ka sākumā mēs, protams, sazīmējām rotaļlaukumā neskaitāmus vīriņus ar milzīgiem locekļiem un klāt pierakstījām — “krāniņi”. Bet tieši pēc tam, kad es palaidu pasaulē ideju par krīta zīmējumiem kā slepenu savstarpējas saziņas kodu, man šķiet, tie sāka uzrasties it visur.

Katram no mums bija savas krāsas krīts, tāpēc mēs zinājām, kurš atstājis ziņu, un dažādi zīmējumi pauda dažādus vēstījumus. Piemēram, vīriņš aplī nozīmēja: tiekamies rotaļlaukumā. Līniju un trīsstūru sajaukums nozīmēja mežu. īpaši simboli aicināja uz tikšanos veikalos vai parkā. Mums bija zīmes, kas brīdināja par Šonu Kūperu un viņa bandu. Atzīstos, mums bija arī simboli lamuvārdiem, tādēļ varējām pie mums netīkamu cilvēku mājām atstāt zīmējumus, kas nozīmē “ej dirst” vai vēl ko ļaunāku.

Vai mēs nekļuvām gandrīz apmāti ar šo spēlīti? Laikam gan. Bet tā jau bērnībā ir. Tu pilnībā ļaujies apmātībai ar kādu ideju dažas nedēļas vai mēnešus, dedzīgi nododies tai, līdz šī ideja notrulinās, vairs neliekas laba, un tu atmet to uz visiem laikiem.

Atceros, vienu dienu iegāju Woolies papildināt krīta krājumus un pie kases sēdēja Ilgviļņu dāma. Viņa tā mazliet savādi skatījās

uz mani, un man bija jādomā, vai kasierei nav radušās aizdomas, ka man mugursomā ir vēl viena paciņa ar kūtiņiem. Bet viņa sacīja: “Jums, bērniem, nu gan patīk tie krīti, vai ne? Šodien tu esi jau trešais. Un es biju domājusi, ka tagad visus interesē tikai videospēles — Donkey Kong vai Рас-Man.”

Ziņojums uz asfalta bija zīmēts ar zilu krītu, tātad to atstājis Metāla Mikijs. Vīriņš blakus aplim un izsaukuma zīme (tas nozīmēja: nāc ātri). Man iešāvās prātā, ka Mikijs parasti mani neaicina. Viņš vispirms devās pie Resnā vai Hopo. Bet varbūt viņi ir aizņemti, un, atklāti sakot, šodien man negribējās palikt mājās, tāpēc es atvairīju šaubas, pa durvīm uzsaucu, ka eju pie Mikija, paķēru velosipēdu un devos projām.

Rotaļlaukums bija tukšs. Atkal. Tas nebija nekas neparasts. Tas gandrīz vienmēr bija tukšs. Enderberi dzīvoja daudz ģimeņu un daudz sīko, kuri, kā varētu domāt, labprāt pašūpotos. Bet vairums vecāku veda savus mazuļus uz citu rotallaukumu, kas atradās tālāk.

Metāla Mikijs sacīja, ka te neviens negrib uzturēties, jo laukumā spokojoties. It kā pirms vairākiem gadiem te atrasta noslepkavota meiteni.

“Viņu atrada karuselī. Ar pārgrieztu rīkli, tik dziļi, ka galva gandrīz bija atdalījusies. Un viņš bija arī uzšķērdis meitenei vēderu, tāpēc visas zarnas vēlās ārā kā desas.”

Metāla Mikijs prata labi stāstīt, tas jāatzīst, un, jo asiņaināk, jo labāk. Bet tas arī viss. Tie bija tikai stāsti. Viņš vienmēr kaut ko sagudroja, lai arī dažkārt tajā slēpās kāda kripatiņa patiesības.

Rotaļlaukumam tik tiešām piemita kaut kas dīvains. Te vienmēr bija tumšs un auksts, pat saulainās dienās. Protams, tas droši vien vairāk izskaidrojams ar koku biezo lapotni nekā ar kādiem pārdabiskiem spēkiem, tomēr man, sēžot karuselī, bieži pārskrēja sīki drebuļi vai arī radās savāda vēlme atskatīties, it kā kāds raudzītos man pār plecu, tāpēc parasti es viens uz turieni negāju.

Šodien es atgrūdu čīkstošos vārtiņus, nikns, ka Metāla Mikija vēl nav. Atslēju riteni pret žogu. Pamazām sāku justies neomulīgi. Metāla Mikijs parasti nekavēja. Kaut kas nebija lāgā. Tajā brīdī es dzirdēju atkal nočīkstam vārtiņus un kāda balss man aiz muguras sacīja:

- Sveiks, kretīn!

Pagriezos, un man deniņos ietriecās dūre.

Atvēru acis. Man pretī raudzījās Šons Kūpers. Viņa seja bija tumša, to apņēma spožas saules gaismas nimbs. Spēju saskatīt tikai apveidu, bet biju gandrīz pārliecināts, ka viņš smaida, un neko labu tas nevēstīja. Nekas te nebija labi.

- Centies no mums izvairīties?

No mums? Guļot tādā pozā, augšpēdus uz muguras, mēģināju pagrozīt galvu pa labi un pa kreisi. Bet saskatīt varēju tikai vēl divus pārus netīru kedu. Man nevajadzēja redzēt sejas, lai noprastu, ka tie ir Dankans un Kīts.

Deniņi man sāpēs pulsēja. Rīkli žņaudza panika. Šona seja atradās draudīgi tuvu. Jutu, ka viņa roka satver manu krekliņu un savelk cieši ap kaklu.

- Tu, kretīn, maita tāds, iebliezi man ar ķieģeli pa aci. - Viņš mani atkal sapurināja. Mana galva atsitās pret asfaltu. - Nedzirdu, ka tu lūgtu piedošanu.

- Pie... do... — īsais vārdiņš izskanēja ērmoti un neskaidri. Man bija grūti elpot.

Šons parāva mani uz augšu, tāpēc mana galva atrāvās no zemes. Krekla apkakle aizžņaudza rīkli.

- Pie... do...? - viņš mēdījās čīkstulīgā, spalgā balstiņā. Tad atskatījās uz Dankanu un Kītu. Lai arī ar grūtībām, tagad varēju saskatīt abus puišus, kas bija atzvēlušies pret kāpelēšanas režģi. - Dzirdējāt? Kretīns saka: pie-do.

Abi sāka ņirgt.

- Pārāk labi tas “piedo” neizklausās, - Kīts noteica.

- Nē, izklausās pēc sīka kretīna, - Dankans pievienojās.

Sons pieliecās vēl tuvāk. Varēju saost viņa elpu, kas dvakoja

pēc cigaretēm.

- Diez vai tu patiesi nožēlo, maita.

- Es... nožēloju.

- Diez vai. Bet ir jau labi. Jo mēs liksim tev nožēlot no visas sirds.

Jutu, ka man atslābst pūslis. Priecājos, ka todien bija karsts un es nepārtraukti svīdu. Ja manā ķermenī būtu kaut unce lieka šķidruma, tas būtu izplūdis man biksēs.

Šons, turot aiz krekla, uzrāva mani stāvus. Taustījos ar saviem sporta apaviem, pūloties rast atbalstu uz asfalta, lai nenosmaktu. Tad viņš grūda mani atmuguriski pret kāpelēšanas režģi. Man reiba galva. Gandrīz zaudēju pamatu zem kājām, tikai Sona ciešais tvēriens noturēja mani stāvus.

Izmisīgi aplūkoju rotaļlaukumu, bet tas bija tukšs. Izņemot Sonu un viņa bandu ar spožajiem ВМХ sacīkšu riteņiem, kas, nevērīgi nomesti, gulēja zemē pie šūpolēm, neviena te nebija. Sona velosipēdu nevarēja sajaukt ar kādu citu. Tas bija koši sarkans ar uzzīmētu melnu miroņgalvu. Otrpus ceļam pie veikala Spar nelielajā stāvvietā bija novietota vientulīga, zila mašīna. Bet no vadītāja ne vēsts.

Un tad es kaut ko ieraudzīju: parkā pavīdēja cilvēka stāvs. Nespēju īsti saskatīt, bet likās tāds kā...

- Vai tu klausies manī, kretīn?

Sons atkal trieca mani pret kāpelēšanas režģi. Galvai atsitoties pret metāla stieņiem, man aizmiglojās skatiens. Cilvēka stāvs pazuda; uz brīdi pazuda viss. Acu priekšā nolaidās biezs, pelēks aizkars. Kājas ļima. Mani gaidīja melna, plati atvērta bezdibeņa rīkle. Pa vaigu trāpīja spēcīgs pliķis. Pēc tam vēl viens. Galva pasitās sāņus. Āda svila. Aizkars atkal strauji atvērās.

Pretī ņirdza Sona ģīmis. Tagad varēju viņu redzēt pavisam skaidri. Biezi, gaiši mati. Maza rētiņa virs acs. Koši zilas acis

tāpat kā brālim. Taču tajās zalgoja citāda uguns. Nāves gaisma., es nodomāju. Auksta, skarba, ārprātīga.

- Labi. Tagad tu esi pilnībā pievērsies man.

Pēkšņi vēderā ietriecās Sona dūre. Cik man plaušās bija gaisa, tik vienā rāvienā izplūda laukā. Es saliecos. Nespēju pat iekliegties. Nekad agrāk nebiju kārtīgi piekauts, un sāpes bija bezgalīgas, milzīgas. Jutos tā, it kā manas iekšas liesmotu.

Sons sagrāba mani aiz matiem un parāva galvu uz augšu. Man plūda asaras pa acīm un puņķi pa degunu.

- O, vai es tev nodarīju sāpes, kretīn? Norunāsim tā: es tev vairs nesitīšu, ja tu mums parādīsi, cik stipri nožēlo.

Mēģināju pamāt ar galvu, bet tas nebija iespējams, jo Sons turēja manus matus tik cieši, ka to saknes vai kliedza.

- Kā tu domā, vai varēsi?

Vēlreiz pamāju ar galvu, izraisot asas sāpes.

- Labi. Meties ceļos!

>

Nekādas lielās izvēles man nebija, jo viņš spieda manu galvu uz leju. Pienāca Dankans un Kīts, lai satvertu mani aiz rokām.

Mani ceļgali bija nobrāzti uz rotaļlaukuma raupjā asfalta. Sāpēja, bet es neuzdrošinājos pat iekliegties. Biju pārāk nobijies. Nenovērsu skatienu no Šona baltajām Nike botām. Dzirdēju no-šķindam siksnas sprādzi, nošvīkstam rāvējslēdzēju, un piepeši es aptvēru, uz ko viss virzās. Vienā mirklī mani pāršalca bailes, panika un riebums.

- Nē. — Es centos izrauties, bet Dankans un Kīts turēja mani cieši.

- Parādi, cik ļoti tu nožēlo, kretīn. Atsūkā man!

Viņš rupji atgāza manu galvu. Un pēkšņi acu priekšā parādījās Sona penis. Tas izskatījās milzīgs. Sārts un pietūcis. Tas arī oda. Pēc sviedriem, kaut kā savāda un skābena. Pamatni ietvēra savēlušies gaiši kaunuma mati.

Cieši sakodu zobus un mēģināju atkal papurināt galvu.

Sons piespieda locekļa galiņu man pie lūpām. Nāsīs iesitās sastāvējusies smaka. Sakodu zobus vēl ciešāk.

- Sūkā!

Dankans negaidīti satvēra manu roku vēl ciešāk un atlauza augstu aiz muguras. Es iekliedzos. Sons iegrūda locekli man mutē.

- Sūkā, tu, sīkais perdeli!

Nespēju paelpot un norīstījos. Asaras sajaucās ar puņķiem un tecēja man pa zodu. Likās, ka apvemšos. Un tad izdzirdēju tālumā vīrieša balsi, kas sauca:

- Ei! Ko jūs tur darāt?

Jutu, ka roka, kas turēja manu galvu, atslābst. Sons soli atkāpās, izrāva man no mutes savu daiktu un steigšus iebāza atpakaļ šortos. Manas rokas tika palaistas vaļā.

- Velns parāvis, puikas, es jums jautāju: ko jūs darāt?

Aši samirkšķināju plakstus. Cauri asaru miglai redzēju rotaļ-laukuma malā stāvam gara auguma bālu vīrieti. Helorena kungs.

Pārlēcis pāri laukuma žogam, viņš soļoja uz mūsu pusi. Skolotājs bija ģērbies savā ierastajā apģērbā - lielā, maisveidīgā kreklā, cieši piegulošos džinsos un zābakos. Šodien viņam galvā bija pelēka cepure un baltie mati brīvi plūda pār muguru. Zem cepures malām seja izskatījās kā akmenī, kā marmorā kalta. Gandrīz nemanāmās acis likās kvēlojam no iekšienes. Viņš izskatījās dusmīgs un velnišķīgi biedējošs kā atriebes eņģelis no kādas komiksu grāmatas.

- Neko. Mēs neko nedarījām, - dzirdēju taisnojamies Šonu, kurš pēkšņi bija zaudējis krietnu devu sava bravūrīguma. - Tāpat vien ākstāmies.

- Tāpat vien?

-Jā.

Helorena kunga skatiens pievērsās man. Acis kļuva laipnākas.

- Vai ar tevi viss kārtībā?

Es pierausos kājās un palocīju galvu.

-Jā.

- Un vai taisnība, ka tāpat vien muļķojaties?

Palūkojos uz Šonu. Viņš veltīja man ašu skatienu. Es zināju, ko tas nozīmē. Ja tagad kaut ko teikšu, tad dzīves man vairs nebūs. Nedrīkstēšu ne soli spert ārpus mājas. Ja klusēšu, tad varbūt - bet tikai varbūt - tā ari viss beigsies. Manas mokas un sods būs izciesti.

Es atkal pamāju ar galvu.

— Jā, skolotāj. Tāpat vien muļķojamies.

Helorena kungs nenovērsa no manis acis. Nodūru skatienu uz savām kedām, juzdamies kā gļēvulis un mazs muļķis.

Pēdīgi Helorena kungs pagriezās.

— Labi, - viņš vērsās pie pārējiem zēniem. - īsti nezinu, ko es te redzēju, un tas ir vienīgais iemesls, kāpēc jūs tagad neso-ļojat taisnā ceļā uz policijas iecirkni. Un nu taisieties, ka tiekat, iekams neesmu pārdomājis.

— Jā, ser, — viņi vienā balsī noburkšķēja, pēkšņi kļuvuši tik lēnprātīgi un jauki kā mazi bērni.

Noskatījos, kā Sons ar savu bandu uzkāpj uz velosipēdiem un aiztraucas prom. Helorena kungs ilgi skatījās viņiem pakaļ. Vienu mirkli man likās, ka viņš par mani ir aizmirsis. Bet tad viņš atkal pagriezās.

— Tā, vai tev patiešām nekas nekaiš?

Kaut kas Helorena kunga sejā, acīs, pat balsī neļāva atkal melot. Papurināju galvu, jo jutu, ka tūlīt sākšu raudāt.

— Tā jau es domāju. - Viņš saknieba lūpas. — Neciešu tādus dūru varoņus. Bet tu jau zini, kas ar tādiem varmākām notiek.

Papurināju galvu. Atklāti sakot, tajā brīdī es vispār gandrīz neko nezināju. Jutos bezspēcīgs un satriekts. Man sāpēja galva un vēders, un mani māca kauns. Gribējās ar kādu dezinfekcijas līdzekli izskalot muti un berzt sevi, līdz āda kļūst jēla.

— Viņi ir gļēvuļi, - Helorena kungs turpināja. — Un gļēvuļi vienmēr saņem, ko pelnījuši. Karma. Vai zini, kas ir karma?

Es atkal purināju galvu, mazliet pat vēlēdamies, kaut Helorena kungs tagad dotos projām.

— Tas nozīmē: ko sēsi, to pļausi. Ja dari sliktu, tas galu galā atgriežas pie tevis un iekož kājā. Tas puisis kādu dienu saņems, ko pelnījis. Par to šaubu nav.

т

Viņš satvēra manu plecu un paspieda. Man izdevās izmocīt vārgu smaidiņu.

- Vai tas ir tavs ritenis?

-Jā.

- Vai jūties pietiekami labi, lai tiktu mājās?

Gribēju teikt jā, bet, patiesību sakot, jau noturēšanās stāvus man sagādāja grūtības. Helorena kungs līdzjūtīgi pasmaidīja.

- Man tur ir mašīna. Ņem riteni. Es tevi aizvedīšu.

Mēs šķērsojām ceļu un piegājām pie Helorena kunga mašīnas. Zilas krāsas Princess. Veikaliņa stāvvietā nebija ēnas; kad viņš atvēra mašīnas durvis, mums pretī vēlās neganta karstuma vilnis. Par laimi, sēdekļu pārvalki bija no auduma, nevis dermatīna kā tēta mašīnā, un es apsēžoties neapsvilināju ciskas. Tomēr jutu, ka krekliņš pielīp ādai kā pārtikas plēve.

Helorena kungs apsēdās pie stūres.

- Fū-ū. Diezgan silts, vai ne?

Viņš nolaida logu savā pusē. Es darīju to pašu. Kad mašīna sakustējās, salonam cauri izšāvās svaiga vēja pūsma.

Tomēr šajā noslēgtajā, sakarsušajā telpā es pēkšņi ar milzīgu kaunu sajutu, ka no manis plūst stipra sviedru, netīrumu un asins smaka.

Mamma mani nogalinās, es nodomāju. Jau varēju iztēloties viņas sejas izteiksmi.

“Pie velna, Edij, kas noticis? Vai tu sakāvies? Tu esi netīrs, paskaties uz savu seju! Vai kāds tev kaut ko nodarīja?”

Viņa gribēs noskaidrot, kurš vainīgs, tad dosies uz notikuma vietu, un sāksies milzīga jezga. Jutu, ka man dūša palēnām ieslīd papēžos.

Helorena kungs paskatījās uz mani.

- Vai tev nav labi?

- Mana mamma, - es nomurmināju. - Viņa būs drausmīgi nikna.

- Bet tā jau nebija tava vaina.

- Nav svarīgi.

- Ja tu viņai pateiksi...

- Nē, to es nevaru.

- Skaidrs.

- Pašlaik viņai jau tāpat pietiek nepatikšanu.

- Ahā. - Viņš to pateica tā, it kā zinātu, kas tās par nepatikšanām. - Zini ko? Brauksim pie manis, un tu varēsi nomazgāties.

Viņš piebremzēja, tuvojoties krustojumam, un ieslēdza pagrieziena rādītāju nevis pa kreisi uz manām mājām, bet pa labi. Mēs pagriezāmies vēl pāris reižu, līdz piebraucām pie mazas, balsinātas mājiņas.

Helorena kungs pasmaidīja.

- Nāc, Edij!

Mājā bija vēss un tumšs. Visi aizkari bija aizvilkti. Ārdurvis vērās tieši uz nelielu dzīvojamo istabu. Mēbeļu te nebija daudz. Tikai pāris atzveltnes krēslu, žurnālu galdiņš un uz taburetes mazs televizors. Istabā viegli oda pēc zālītēm un kaut kā dīvaina. Uz galdiņa stāvēja pelnutrauks ar dažiem baltiem izsmēķiem.

Helorena kungs uzreiz to paņēma.

- Tikšu no tā vaļā. Vannasistabā var nokļūt pa šīm kāpnēm.

- Labi.

Uzkāpu pa šaurajām kāpnēm. Tūlīt pretī pēdējam pakāpienam atradās maza vannasistaba ar zaļu grīdu un tādas pašas krāsas santehnikas iekārtu. Blakus vannai un ap poda pamatni bija kārtīgi izklāti gaiši oranži paklājiņi. Virs izlietnes pie sienas bija piestiprināts skapītis ar spoguļdurtiņām.

Aizvēru vannasistabas durvis un ieskatījos spogulī. Zem deguna bija piekaltuši puņķi, un uz vaigiem netīras švīkas. Priecājos, ka mamma nebija mani tādu redzējusi. Tas nozīmētu atlikušās brīvdienas pavadīt ieslodzījumā savā istabā un dārzā. Paņēmu flaneļa lupatiņu, kas atradās uz izlietnes malas, un sāku tīrīt seju, palaikam samitrinot to siltā ūdenī, kas kļuva duļķains, kad izskaloju netīrumus.

Aplūkoju sevi. Labāk. Atkal izskatījos gandrīz normāls. Noslaucījos lielā, asā dvielī un izgāju no vannasistabas.

Man būtu vajadzējis kāpt uzreiz lejā. Ja es tā būtu darījis, viss būtu labi. Es būtu devies mājās un aizmirstu par šo apciemojumu. Bet es attapos, ka skatos uz divām durvīm, kas vēl atradās šajā stāvā. Abas bija aizvērtas. Pēkšņi man gribējās zināt, kas aiz tām slēpjas. Tikai mazliet palūrēšu. Nospiedu tuvāko durvju rokturi un tās pavēru.

Tā nebija guļamistaba. Te vispār nebija mēbeļu. Telpas vidū stāvēja molberts, uz tā atradās ar nosmulētu palagu apklāta glezna. Pie visām sienām bija piesliets lērums gleznu. Dažas bija zīmētas ar krītiņiem vai kā nu Helorena kungs tos dēvēja, bet citas bija gleznotas ar īstām, biezām, pamatīgām krāsām.

Izskatījās, ka lielākajā daļā no gleznām bija attēlotas tikai divas meitenes. Viena bija ar gaišu ādu un gaišiem matiem, ļoti līdzīga Helorena kungam. Viņa bija glīta, bet likās noskumusi, it kā kāds būtu viņai pateicis kaut ko nepatīkamu, tikai viņa to neizrādītu.

Otru meiteni es pazinu uzreiz. Tā bija Karuseļa meitene. Pirmajā gleznā viņa baltā tērpā, sagriezusies sāniski, sēdēja pie loga. Seja bija redzama tikai profilā, bet es viņu pazinu, viņa vēl bija skaista. Nākamā glezna bija mazliet citāda. Viņa sēdēja dārzā garā, skaistā vasaras kleitā, vairāk pievērsusies māksliniekam. Zīdainie, brūnie mati viļņos slīga pār pleciem. Varēja redzēt žokļa gludo līniju un vienu lielu, ieslīpu aci.

Trešajā gleznā seju varēja redzēt vēl vairāk, pareizāk būtu teikt -to sejas pusi, ko norāva metāla zobrati. Tā vairs neizskatījās tik briesmīga, jo Helorena kungs bija mīkstinājis rētu līnijas, tāpēc seja atgādināja glītu lupatu segu no dažādām krāsām un mati daļēji sedza sakropļoto aci. Viņa atkal bija gandrīz skaista, tikai citādi.

Paskatījos uz audeklu, kas atradās uz molberta. Attapos, ka tuvojos tam. Pacēlu palaga stūri. Un tajā brīdī izdzirdēju nočīkstam grīdas dēli.

— Edij? Ko tu dari?

Es apcirtos. Šodien jau otru reizi mani mocīja kauns.

— Piedodiet. Es tikai... Es tikai gribēju paskatīties.

Vienu mirkli man likās, ka Helorena kungs dzīs mani projām, bet viņš pasmaidīja.

— Tas nekas, Edij. Man vajadzēja aizvērt durvis.

Jau vēru muti, lai teiktu, ka viņš bija to izdarījis. Bet tad es aptvēru. Viņš piedāvāja man izeju no situācijas.

— Tās ir loti labas, — es teicu.

— Paldies.

— Kas viņa ir? — es jautāju, norādot uz gleznu ar gaišmataino meiteni.

— Mana māsa. Dženija.

Tas izskaidroja līdzību.

— Viņa ir ļoti glīta.

— Jā, viņa bija glīta. Viņa ir mirusi. Pirms dažiem gadiem. Leikēmija.

— Piedodiet.

Es nezināju, par ko īsti atvainojos, bet tā cilvēki parasti saka, kad kāds ir miris.

— Tas nekas. Zināmā mērā gleznošana man ļauj viņu uztvert kā dzīvu... Elīzu jau tu laikam pazini?

Karuseļa meitene. Es pamāju ar galvu.

— Es viņu bieži apciemoju slimnīcā.

— Vai viņai viss ir labi?

>

— Ne gluži, Edij. Bet gan jau būs. Viņa ir stipra. Stiprāka, nekā pati domā.

Es klusēju. Man bija sajūta, ka Helorena kungs grib vēl kaut ko teikt.

— Ceru, ka gleznošana viņai palīdzēs atveseļoties. Tādai meitenei kā Elīza visu mūžu saka, ka viņa ir skaista. Un, kad skaistumu atņem, tad var šķist, ka nekas vairs nav atlicis. Bet ir gan -dvēselē. Gribu viņai to skaistumu parādīt. Gribu parādīt, ka vēl ir kaut kas, pie kā ir vērts turēties.

Atskatījos uz Elizas portretu. It kā biju visu sapratis. Viņa nebija tāda kā agrāk. Bet Helorena kungs bija izcēlis citādu, īpašu skaistumu. Sapratu ari to, ko viņš teica par turēšanos pie citām vērtībām. Par izpratni, ka tās nav zudušas uz visiem laikiem. Gandrīz viņam to pateicu. Bet, kad pagriezos, Helorena kungs vērās gleznā tā, it kā par manu klātbūtni būtu aizmirsis.

Un tajā brīdī es sapratu vēl kaut ko. Viņš šo meiteni mīlēja.

Man patika Helorena kungs, bet ar visu to es jutos neērti, it kā kaut kas būtu aplam. Helorena kungs bija pieaudzis. Ne jau vecs (vēlāk mēs uzzinājām, ka viņam bija trīsdesmit viens gads), taču pieaudzis, un Karuseļa meitene, nu, skolniece viņa gluži nebija, tomēr krietni jaunāka. Helorena kungs nedrīkstēja viņu mīlēt. Ja nevēlējās nepatikšanas. Lielas nepatikšanas.

Pēkšņi viņš it kā pārslēdzās atpakaļ un aptvēra, ka es joprojām atrodos istabā.

- Lai nu kā, esmu novirzījies no tēmas. Man tā gadās. Tāpēc es nemācu mākslu. Citādi neviens nepabeigtu nevienu zīmējumu. -Viņš pasmaidīja savu dzelteno smaidu. - Vai tagad esi gatavs doties mājās?

-jā.

Vairāk nekā gatavs.

Helorena kungs apturēja mašīnu manas ielas galā.

- Iedomājos, ka tu varbūt nevēlies, lai mamma uzdod jautājumus.

- Paldies.

- Vai man palīdzēt izņemt riteni no bagāžnieka?

- Nē, viss kārtībā, es tikšu galā. Paldies, Helorena kungs.

- Ņem par labu, Edij. Un vēl kas.

-Jā.

- Norunāsim ta. Es nevienam neko neteikšu par to, kas šodien notika, ja arī tu klusēsi. īpaši par gleznām. Tā ir tāda privāta lieta.

Man divreiz nebija jāsaka. Es negribēju, lai kāds uzzina par šodienas notikumiem.

- Jā. Tas ir, sarunāts.

- Labi. Paliec sveiks, Edij!

- Uz redzēšanos!

Izcēlu no mašīnas savu divriteni un stūmu to vispirms pa ielu, tad pa piebraucamo ceļu. Atslēju velosipēdu pie ārdurvīm. Uz augšējā pakāpiena stāvēja paciņa. Uz tās bija zīmīte: M. Adamsas kundzei. Nobrīnījos, kāpēc pastnieks nav klauvējis pie durvīm, bet varbūt bija klauvējis, tikai mamma un tētis nebija dzirdējuši.

Paņēmu kastīti un ienesu iekšā.

- Sveiks, Edij! - tētis sauca no virtuves.

Aši apskatīju sevi spogulī. Uz pieres rēgojās neliels zilums, un krekliņš nebija gluži tīrs, bet tur nekā nevarēja līdzēt. Dziļi ievilku elpu un iegāju virtuvē.

Tētis sēdēja pie galda un no lielas glāzes dzēra limonādi. Viņš paskatījās uz mani un sarauca pieri.

- Kas tavai galvai?

- Es, ē, nokritu no kāpelēšanas režģa.

- Vai jūties labi? Slikta dūša nav? Galva nereibst?

- Nē, man viss ir labi.

Noliku uz galda sainīti.

- Tas bija ārā uz kāpnēm.

- Ak tā. Es nedzirdēju zvanu. - Viņš piecēlās un sauca uz otro stāvu. - Marianna... tev atnesta paciņa.

Atskanēja mammas atbildes sauciens:

- Labi, nāku.

- Gribi limonādi, Edij? - tētis jautāja.

Es piekrītoši pamāju.

- Paldies.

Viņš piegāja pie ledusskapja un izņēma no durvīm pudeli. Es paošņāju gaisu. Telpā kaut kas savādi oda.

Virtuvē ienāca mamma. Viņa bija uzbīdījusi brilles augšā uz matiem un izskatījās nogurusi.

- Sveiks, Edij! - Viņa paskatījās uz sainīti. - Kas tas ir?

- Prasi man ko vieglāku, - tētis atbildēja.

Viņa paostīja gaisu.

- Vai tu kaut ko saod?

Tētis papurināja galvu, bet tad apdomājās.

- Nu, varbūt drusku.

Mamma vēlreiz paskatījās uz sainīti un tad mazliet saspringtākā balsī sacīja:

- Džef, iedod man, lūdzu, šķēres.

Tētis izņēma no atvilktnes šķēres un sniedza mammai. Viņa

> > >

pārgrieza brūno līmlenti, kas apņēma saini, un atlocīja papīru.

Mammu nekas daudz nespēj izsist no līdzsvara, bet šoreiz es redzēju, ka viņa novēršas.

- Jēzus!

Tētis pieliecās tuvāk.

- Kristus.

Pirms viņš paguva aizvākt kasti, arī es tajā ieskatījos. Tās dibenā gulēja kaut kas mazs, sārts, klāts ar gļotām un asinīm (vēlāk es uzzināju, ka tas bijis cūkas embrijs). No tā slējās plāns nazis, kas caurdūra papīra lapiņu, uz kuras drukātiem burtiem bija uzrakstīti tikai divi vārdi:

“BĒRNU SLEPKAVA”.

2016

Principi ir jauka lieta. Ja varat tos atļauties. Man labpatīk domāt, ka esmu principiāls cilvēks, bet tā jau uzskata gandrīz ikviens. Fakts ir tāds, ka mums visiem ir sava cena, mums visiem ir pogas, uz kurām var uzspiest, lai mēs darītu ne visai godājamas lietas. Principi nenomaksā mūsu hipotekāros kredītus un nedzēš parādus. Patiesību sakot, ikdienas dzīves dzirnās principi ir diezgan bezvērtīga valūta. Parasti principiāls ir tāds cilvēks, kuram ir viss, ko viņš vēlas, vai ari viņam nav itin nekā, ko zaudēt.

Ilgi nevaru aizmigt, un ne tikai tāpēc, ka pārmērīgs vīna un makaronu patēriņš bija radījis gremošanas traucējumus.

“Es zinu, kas viņu nogalināja. ”

Šokējoša atklāsme, lai ieintriģētu. Mikijs zināja, ka tā būs. Un, protams, neko vairāk nepaskaidroja.

“Tagad es tev nevaru neko teikt. Man vispirms vēl jāpārbauda daži fakti. ”

Tukša pļurkstēšana, es nodomāju. Bet, no šoka zaudējis valodu, mēmi pamāju ar galvu.

“Ļaušu tev pa nakti visu apdomāt,” Mikijs promejot bija sacījis. Viņš nebija atbraucis ar mašīnu un negribēja, ka saucu taksi. Esot apmeties Travelodge viesnīcā pilsētas nomalē.

“Pastaiga man nāks par labu,” viņš noteica.

Es gan tik drošs par to nebiju, ņemot vērā, cik nestabili Mikijs turējās uz kājām. Bet neiebildu. Galu galā vēl jau nav vēls un viņš ir pieaudzis vīrietis.

Kad viesis bija aizgājis, es saliku traukus mazgājamā mašīnā un ar lielu glāzi viskija devos uz dzīvojamo istabu pārdomāt Mikija priekšlikumu. Iespējams, es uz brītiņu — vai mazliet ilgāk - biju pievēris acis. Snaudiens pēc maltītes ir pusmūža cilvēku lāsts.

Uztrūkos no miega, kad izdzirdēju sev virs galvas čīkstam grīdas dēļus, un tad uz vecajām kāpnēm nodipēja soļi.

Durvju spraugā parādījās Hlojas galva.

- Ei!

- Sveika!

Viņa jau bija apģērbusies gulētiešanai. Plats kokvilnas krekls, vīriešu pidžambikses un nobrukušas īsās zeķes. Tumšie mati bija izlaisti. Hloja izskatījās iekārojama, neaizsargāta un izspūrusi vienlaikus. Iebāzu degunu viskija glāzē.

- Kā gāja? - viņa gribēja zināt.

Es apdomājos.

- Interesanti.

Hloja ienāca istabā un piesēda uz dīvāna paroča.

- Izstāstīsi?

Iedzēru malku viskija.

- Mikijs par zināmajiem notikumiem vēlas uzrakstīt grāmatu, varbūt scenāriju televīzijai. Viņš grib, lai es viņam palīdzu.

- Notikumi sabiezē.

- Vai ne?

- Un?

- Un kas?

- Nu, tu, es ceru, teici jā.

- Es vēl neko neesmu teicis. Nezinu, vai to gribu.

- Kāpēc ne?

- Tāpēc, ka daudz kas vēl jāapsver: ko Enderberi iedzīvotāji domās par rakņāšanos pagātnē. Gevins un Hopo. Mūsu ģimenes.

Un Nikija, es pēkšņi iedomājos. Vai viņš ir runājis ar Nikiju?

Hloja sarauca pieri.

- Nu labi. Pielēca. Bet kā ar tevi pašu?

- Ar mani?

Viņa nopūtās un veltīja man tādu skatienu, it kā es būtu īpaši neattapīgs bērns.

- Tā varētu būt lieliska izdevība. Un nauda, zināms, arī par ļaunu nenāktu.

9

- Ne jau par to ir runa. Turklāt tas viss ir hipotētiski. Šādi projekti ļoti bieži apraujas pusceļā.

- Jā, bet kādreiz taču izdevība jāizmanto.

- Vai tu to darītu?

—Jā. Citādi dzīvē neko sasniegt nevar. Cilvēks to aizvada, neko īsti neizdarot, kļūstot par fosiliju tā vietā, lai patiešām dzīvotu.

Es pacēlu glāzi.

- Nu, paldies par to. Kāds vieds padoms no cilvēka, kuram pašam nav pamata zem kājām un kurš strādā nepilnu slodzi štrunta lupatu bodē. Tu nudien stipri pārspīlē.

Viņa piecēlās un dusmīga devās uz durvīm.

- Tu esi piedzēries. Es eju gulēt.

Mani pārņēma nožēla. Kāds es esmu idiots! Pirmšķirīgs idiots ar atzinības rakstu un diplomu.

- Piedod.

- Neņem galvā. - Hloja man skābi uzsmaidīja. - Gan jau no rīta tu tāpat neko neatcerēsies.

- Hloja...

- Izgulies, Ed.

Izgulies. Pagriežos uz sāniem un pēc tam uz muguras. Iespējams, tas ir labs padoms. Ja vien varētu aizmigt.

Pamēģinu atspiesties uz spilveniem, bet arī tas nelīdz. Man vēderā nepatīkami spiež. Šķiet, kaut kur vajadzētu būt skābi neitralizējošam līdzeklim. Varbūt virtuvē kādā atvilktnē.

Negribīgi izceļu kājas no gultas un slāju lejā. Ieslēdzu spožo virtuves gaismu. Tā apsvilina manus jutīgos acābolus. Samiedzu plakstus un sāku rakņāties pa virtuves atvilktni, kur samesti visādi

sīkumi. Plāksteri, marle, pildspalvas, šķēres. Atslēgas nezināmām durvīm, skrūves un sena kāršu kava. Beidzot pašā atvilktnes dziļumā blakus nagu vīlītei un vecam pudeļu attaisāmajam atrodu meklētās zāles.

Izņemu paciņu un redzu, ka palikusi tikai viena tablete. Gan jau pietiks. Iemetu to mutē un sakožu. Vajadzētu garšot pēc augļiem, bet tā garšo tikai pēc krīta. Izeju atkal gaitenī un tad kaut ko pamanu. Nu, patiesībā es pamanu divas lietas: dzīvojamā istabā deg gaisma un no kaut kurienes plūst savāda smaka. Tāda kā salkana, tomēr šķebīga vecuma dvaka. Puvums. Pazīstams.

Pasperu soli uz priekšu un iekāpju graudainā masā. Paskatos lejup. Cauri priekšnamam stiepjas melna zemes svītra. Soļu pēdas. It kā kāds būtu gājis, atstādamas aiz sevis netīras pēdas. Kāds, kas izniris no dzīlēm, kur valda aukstums un tumsa, kur pilns ar vabolēm un tārpiem.

Es noriju siekalas. Nē. Nē, tas nav iespējams. Prāts grib mani izjokot, uzrokot senu murgu, ko sapņojis divpadsmitgadīgs puišelis ar hiperaktīvu iztēli.

Gaišredzīgi sapņi. Tā tos sauc. Sapnis, kas šķiet neticami reāls. Tu pat vari kaut ko darīt, un tas vēl pastiprina realitātes ilūziju, piemēram, sarunāties, gatavot ēdienu, laist vannā ūdeni... vai kaut ko citu.

Tā nav realitāte (par spīti ļoti reālai sajūtai, ko rada zeme starp kāju pirkstiem un krītainā tabletes garša mutē). Man tikai jāpamostas. Mosties. Mosties! Diemžēl izskatās, ka nomodu iegūt ir tikpat grūti kā aizmirstību, pēc kuras pirmīt alku.

Eju uz priekšu un pielieku roku dzīvojamās istabas durvīm. Kā gan citādi? Šis ir sapnis, un tādi sapņi (sliktie) rit pa nemainīgu maršrutu: pa šauru, līkumotu taku cauri biezam mežam tieši piparkūku namiņā tavas psihes dzīlēs.

Atveru durvis. Arī te ir auksti. Tas nav normāls aukstums. Ne viegls vēsums, kāds valda mājā nakts laikā. Šāds aukstums apņem kaulus un kā ledus klucis nosēžas zarnās. Baiļu saltums.

Un smaka kļuvusi stiprāka. Visu nomācoša. Gandrīz nevaru paelpot. Vēlos pamest istabu. Gribu bēgt. Gribu kliegt. Bet es tikai ieslēdzu gaismu.

Viņš sēž manā atzveltnes krēslā. Baltie mati pielipuši pie galvaskausa kā zirnekļa tikla lipīgie pavedieni, un zem tiem redzami kauli un smadzenes. Viņa seja ir miroņgalva, kuru apņem vaļīgas, trūdošas ādas strēmeles.

Kā vienmēr, viņš ģērbies platā, melnā kokvilnas kreklā, cieši piegulošos džinsos un smagos, melnos zābakos. Drēbes ir novalkātas un saplēstas. Zābaki apdiluši un aplipuši dubļiem. Iebuktētā cepure karājas uz krēsla roku balsta.

Man būtu vajadzējis saprast. Bērnības bubuļu laiks ir pagājis. Esmu pieaudzis. Pienākusi kārta ieskatīties acīs Krīta vīram.

Helorena kungs pagriežas pret mani. Acu vietas ir tukšas, bet dobuļos kaut kas vīd, kaut kas līdzīgs sapratnei un atzīšanai... un vēl kaut kas tāds, kas rada manī nevēlēšanos ieskatīties šajās acis pārāk dziļi, baidoties, ka, iespējams, nekad vairs neatgūšu prātu.

“Sveiks, Ed! Sen neesam tikusies. ”

Hloja jau ir piecēlusies un virtuvē dzer kafiju, piekozdama grauzdiņu, kad es dažas minūtes pāri astoņiem, galīgi neizgulējies, parādos pirmajā stāvā.

Viņa ir grozījusi radio pogas, un Radio 4 vietā aparāts dveš kaut ko tādu, kas izklausās pēc agonijā brēcoša vīrieša, kurš cenšas beigt dzīvi, ar ģitāru sadragājot sev galvu.

Lieki teikt, ka šis troksnis itin nemaz neatvieglo dunēšanu manā galvā.

Hloja pagriežas un īsi novērtē manu stāvokli.

- Tu izskaties sūdīgi.

- Tā es arī jūtos.

- Labi. Tā tev vajag.

- Paldies par līdzjūtību.

- Sāpes, kuras pats esi sev uzsūtījis, neprasa līdzjūtības.

- Vēlreiz paldies... un vai varētu cerēt, ka tu izslēgsi dusmīgo, balto vīrieti ar tēva kompleksu?

- To sauc par rokmūziku, vectētiņ.

- Tieši to es tikko teicu.

Viņa papurina galvu, tomēr nogriež radio mazliet klusāk. Ieleju no kafijas automāta sev melnu kafiju.

- Cik ilgi tu vēl kūkoji, kad es aizgāju gulēt? — Hloja apjautājas. Es apsēžos pie galda.

- Ilgi ne. Biju diezgan piedzēries.

- Skaidrs.

- Piedod.

Viņa novicina pa gaisu roku.

- Aizmirsti. Man nevajadzēja jaukties tavās darīšanās. Patiešām, kāda man tur dala?

- Nē, nu, tas ir, tev taisnība. Tas, ko tu teici. Bet reizēm viss nav tik skaidri redzams.

- Jauki. — Brīdi dzērusi kafiju, Hloja atkal ierunājas: - Vai tu droši zini, ka drīz aizgāji gulēt?

- Jā.

- Un pēc tam augšā necēlies?

- Nu, es nonācu gan lejā pēc zālēm.

- Un viss?

Man atmiņā pazib kāds fragments no sapņa: “Sveiks, Ed! Sen neesam tikušies. ”

Atvairu šīs atmiņas.

- Jā. Kāpēc prasi?

Viņa savādi paskatās uz mani.

- Es tev kaut ko parādīšu.

Hloja pieceļas un iziet no virtuves. Negribīgi izkustos no savas sēdvietas un sekoju viņai.

Viņa apstājas pie dzīvojamās istabas durvīm.

- Es tikai domāju, ka tas varbūt mocīja tevi, kad biji papļāpājis ar savu draugu.

- Vienkārši parādi, Hloja!

- Labi.

Viņa atver durvis.

>

Viens no nedaudzajiem renovācijas pasākumiem, ko esmu veicis mājā, ir vecās krāsns nomaiņa pret modernu malkas krāsniņu ar zilganpelēkas krāsas flīzēm tās priekšā.

Paskatos uz flīzēm. Tās sedz zīmējumi. Spoži baltais izceļas uz pelēkā toņa. Desmitiem un desmitiem, uzzīmēti cits pār citu kā ārprātā. Balti krīta vīriņi.

Mūsu mājā ieradās policists. Nekad vēl neviens policists pie mums nebija nācis. Šķiet, līdz tai vasarai es nevienu nebiju pat redzējis tuvumā.

Šis policists bija garš un tievs. Viņam bija kupli, tumši mati un tāda kā stūraina seja. Viņš atgādināja milzīgu lego klucīti, tikai nebija dzeltens. Viņu sauca Tomass.

Viņš ieskatījās kastē, ielika to atkritumu maisā un pēc tam aiznesa uz policijas mašīnu. Tad atgriezās un, apsēdies uz krēsla maliņas virtuvē, iztaujāja mammu un tēti, šo to pierakstot mazajā piezīmju grāmatiņā, kuru saturēja spirāle.

- Un jūsu dēls atrada sainīti ārpusē pie durvīm?

- Tā ir, - mamma apstiprināja un palūkojās uz mani. - Vai ne, Edij?

Es piekrītoši palocīju galvu.

- Jā, ser.

- Cikos tas bija?

- 16.04, - mamma atbildēja. - Paskatījos pulkstenī, kad nācu lejā.

Policists atkal kaut ko pierakstīja.

- Un tu neredzēji nevienu, kas ietu projām no mājas vai kavētos uz ielas?

Es papurināju galvu.

- Nē, ser.

- Labi.

Atkal rakstīšana. Tētis patrīņājās uz krēsla.

- Klausieties, tas ir bezjēdzīgi, — viņš ierunājās. — Mēs visi zinām, kas atstāja to paciņu.

Policijas konstebls Tomass uzmeta viņam savādu skatienu. Nekāds draudzīgais tas nav, es nospriedu.

- Tiešām, ser?

- Jā. Kāds no mācītāja Mārtiņa bandas. Viņi cenšas iebiedēt manu sievu un ģimeni, un pienācis laiks pielikt tam punktu.

- Vai jums ir pierādījumi?

- Nē, bet tas taču ir acīm redzami, vai ne?

- Varbūt šobrīd mums vajadzētu atteikties no nepamatotiem apgalvoj umiem?

- Nepamatotiem? - Redzēju, ka tētis sāk iekarst. Tētis nedusmojās bieži, bet, kad tas notika - kā dzimšanas dienas svinībās -, viņš patiešām gāja pa gaisu.

- Likums mierīgu protestēšanu neaizliedz, ser.

Un tajā brīdī es visu sapratu. Policists nebija manu vecāku pusē. Viņš bija protestētāju pusē.

- Jums taisnība, — mamma mierīgi piekrita. — Mierīgi protesti nav aizliegti. Bet iebiedēšana, vajāšana un draudēšana gan noteikti ir. Ceru, ka izturēsieties pret šo lietu nopietni.

Policijas konstebls Tomass spēji aizvēra blociņu.

- Protams. Ja mums izdosies atrast vainīgos, varat būt droši, ka viņi saņems atbilstošu sodu.

> t

Viņš piecēlās, krēsls skaļi skrapstēja uz grīdas flīzēm.

- Un tagad atvainojiet mani.

Viņš izgāja no virtuves. Aizcirtās ārdurvis.

Es pagriezos pret mammu.

- Vai viņš negrib palīdzēt?

Mamma nopūtās.

- Nē. Protams, grib.

Tētis nosprauslojās.

- Varbūt viņš gribētu palīdzēt vairāk, ja viņa meita nebūtu viena no protestētājām.

- Džef, - mamma apsauca tēti. — Izbeidz!

- Labi. — Viņš piecēlās un vienu brīdi neizskatījās pēc tēta. Seja bija skarba un dusmīga. — Bet, ja to nenokārtos policija, to darīšu es.

Pirms mācību sākuma mēs vēl pēdējo reizi sanācām kopā. Pie Resnā mājās. Kā parasti. Viņam bija vislielākā istaba, vislabākais dārzs ar virvju šūpolēm un štābiņu kokā, turklāt viņa mamma mūs labi apgādāja ar limonādi un čipsiem.

Mēs slaistījāmies pa zālāju, runājām visādas muļķības un vilkām cits citu uz zoba. Par spīti norunai ar Helorena kungu, es viņiem mazliet pastāstīju par tikšanos ar Mikija brāli. Man vajadzēja to darīt, jo, ja viņš zināja par krīta vīriņiem, tad tas nozīmēja, ka mūsu slepenā spēle bija pagalam. Protams, manā versijā es varonīgi cīnījos un tiku projām. Mazliet raizējos, ka Sons varbūt izstāstījis visu Mikijam, kurš ar lielāko prieku man iebilstu, bet likās, ka Helorena kungs bija pietiekami iebiedējis Šonu, lai viņš turētu mēli aiz zobiem.

- Tātad tavs brālis zina par krīta zīmējumiem? - Resnais noprasīja, uzmetot Metāla Mikijam nelaipnu skatienu. — Tu nu gan esi pļāpu taša.

- Es viņam neko neteicu, - Metāla Mikijs čīkstēja. - Viņš noteikti pats visu sapratis. Nu, mēs drausmīgi daudz zīmējām. Droši vien viņš mūs redzējis.

Mikijs meloja, bet man patiesībā bija vienalga, kā Sons uzzinājis mūsu noslēpumu. Fakts bija tāds, ka viņš zināja, un tas visu mainīja.

- Mēs taču varam izdomāt jaunu šifru, - sarunā iesaistījās Hopo, bet viņa balsī neskanēja liels entuziasms.

Es sapratu, kā viņš jutās. Tagad, kad kāds no malas zināja, īpaši Šons, viss bija sabojāts.

- Tā spēlīte tāpat bija stulba, — Nikija noteica un sapurināja matus.

Skatījos uz viņu, jutos aizvainots un mazliet dusmīgs. Šodien viņa bija riebīga. Reizēm viņa tāda kļuva. Šausmīgi kaprīza un kašķīga.

- Nē, nebija vis, — Resnais nepiekrita. — Bet laikam jau nav vairs jēgas to spēlēt, ja Šons zina. Turklāt rīt sākas mācības.

-Jā.

Visam bariņam pāršalca kopīga nopūta. Tajā pēcpusdienā bijām nedaudz grūtsirdīgi. Pat Resnais neuzstājās ar savām dažādajām balsīm. Laikapstākļi atspoguļoja mūsu noskaņojumu. Zilās debesis bija pārvērtušās neskaidri pelēkās. Tajās nemierīgi slīdēja mākoņi, it kā nevarētu sagaidīt, kad ļaut vaļu pamatīgam gāzienam.

- Man vajadzētu iet, - ierunājās Hopo. - Mamma lika sacirst malku plītij.

Tāpat kā mums, Hopo un viņa mātei noplukušajā rindu mājā bija vecā, štruntīgā apkure.

- Man arī jāiet, — Metāla Mikijs viņam pievienojās. — Šovakar iesim pie vecmammas uz tēju.

- Jūs, vē-ēči, mani nobeigsiet, — Resnais novilka bez īstas aizrautības.

- Man jau arī laikam jāiet mājās, - es atzinos. Mamma bija nopirkusi jaunas drēbes skolai un gribēja, lai es pirms vakariņām tās uzlaikoju, ja nu vajag kaut ko pielabot.

Mēs piecēlāmies, un pēc brītiņa piecēlās arī Nikija.

Resnais teatrāli sabruka zālē.

- Nu tad ejiet vien, ejiet. Jūs mani nogalināt.

Šodien, atskatoties pagātnē, šķiet, tā bija pēdējā reize, kad mēs bijām sanākuši kopā. Bezrūpīgi draugi, vēl viena branža, un tad viss sāka jukt un brukt.

Hopo un Metāla Mikijs devās uz vienu pusi. Un mēs ar Niķi ju - pretējā virzienā. Pastorāts nebija tālu no manas dzīvesvietas,

tāpēc mēs ar Nikiju šad tad kopā gājām mājās. Ne bieži. Parasti Nikija aizgāja pirmā. Domāju, ka tēva dēļ. Viņš ļoti stingri prasīja ievērot norunāto laiku. Reizēm man likās, ka mācītājam ne visai patīk tas, ka Nikija turas kopā ar mums. Taču mēs par to pārāk daudz galvu nelauzījām. Viņš bija vikārs, un, pēc mūsu domām, tas visu izskaidroja. Nu, mācītājiem gandrīz nekas nepatīk, vai ne?

- Vai tu, ē, jau visu esi salikusi skolai? — es jautāju, kad mēs pie luksofora šķērsojām ielu un devāmies garām parkam.

Viņa raudzījās manī ar pieauguša cilvēka skatienu.

- Es zinu.

- Ko tu zini?

- Par sainīti.

- Ak tā.

Par sainīti es nebiju citiem stāstījis. Tas bija pārāk sarežģīti, netīri, un man likās, ka tā es nodotu mammu un tēti.

Cik varēju spriest, nekas liels tā dēļ nenotika. Policists vairs nenāca uz mūsu māju, un neesmu dzirdējis, ka kāds būtu arestēts. Mammas klīnika tika atvērta, un, lai arī tā bija tuvāk nekā iepriekšējā, kura atradās Sauthemptonā, pretēji tēta teiktajam (līdzīgi kā ar viņa laika prognozēšanu) mamma sāka iet uz darbu agrāk un nāca mājās vēlāk.

- Pie tēta bija ieradusies policija.

- Ak tā.

-Jā.

- Man žēl, - es iesāku.

- Kas tev ir žēl? Mans tēvs ir kretīns.

- Tiešām?

- Visiem pakaļa raustās kaut ko teikt, jo viņš ir mācītājs, pat policistam. Tas ir nožēlojami... — Viņa apklusa un skatījās uz saviem pirkstiem, no kuriem četri bija aplīmēti ar plāksteri.

- Kas vainas tavai rokai?

Atbildi vajadzēja gaidīt ilgi. Vienu brīdi man jau likās, ka viņa neko neteiks. Tad tomēr ierunājās:

- Vai tu mīli savus vecākus?

Saraucu pieri. Ne jau to es biju gaidījis.

- Protams. Es tā domāju.

- Bet es savu tēvu ienīstu. Patiešām, patiešām ienīstu.

- Tu nerunā nopietni.

- Runāju gan. Es priecājos, kad tavs tētis viņam iegāza. Kaut viņš būtu sitis stiprāk. - Nikija vērās manī, un kaut kas šajā skatienā lika man sajust pakrūtē vēsumu. — Kaut viņš būtu manu tēvu nogalinājis.

Tad viņa pārmeta matus pār pleciem un aizgāja ātrā, apņēmīgā solī, kas lika man bez šaubīšanās saprast, ka viņa nevēlas, lai sekoju.

Pagaidīju, līdz rudie mati pazūd ap stūri, un tad gausā solī turpināju ceļu. Likās, ka dienas smagā noskaņa uzgūlusi man uz pleciem. Vienkārši gribēju tikt mājās.

Kad iegāju pa durvīm, tētis gatavoja vakariņas: manu iecienīto ēdienu — zivju pirkstiņus ar ceptiem kartupeļiem.

- Vai drīkstu paskatīties teļļuku? - es jautāju.

- Nē. - Viņš saķēra manu delmu. - Tur ir mamma ar kādu

> >

cilvēku. Ej nomazgā rokas un nāc ēst.

- Kas tur atnācis?

- Ej mazgā rokas.

Izgāju priekšnamā. Dzīvojamās istabas durvis bija pusvirus. Uz dīvāna sēdēja mamma kopā ar kādu gaišmatainu meiteni. Meitene raudāja, un mamma bija viņu apskāvusi. Meitene likās tāda kā redzēta, bet nespēju atcerēties, kur.

Tikai tad, kad iznācu no tualetes un mazgāju rokas, es atminējos. Viņa bija Karuseļa meitenes blondā draudzene, tā pati, ko biju redzējis protestējam pie klīnikas. Nobrīnījos, ko viņa te dara un kāpēc raud. Iespējams viņa atnākusi mammai atvainoties. Vai arī viņai bija kādas nepatikšanas.

Pareizs izrādījās otrais variants. Bet ne tādas nepatikšanas, kā es biju iedomājies.

* * *

Līķi atrada svētdienas rītā trīs nedēļas pēc mācību sākuma.

Neviens no mums to neatzītu, bet atgriešanās skolā pēc vasaras brīvlaika zināmā mērā nebija tik ļauna, kā mēs to centāmies iztēlot. Sešas brīvas nedēļas, protams, bija kolosāli. Bet izklaidēšanās un izdomāšana, ar ko nodarboties, varēja kļūt nogurdinoša.

Turklāt togad vasaras brīvlaiks bija izvērties savāds. Es gandrīz priecājos, ka tas beidzies un varu atgriezties pie nosacīti normālas dzīves. Nemainīgs režīms, tās pašas stundas, tās pašas sejas. Nu, izņemot Helorena kungu.

Man bija žēl, ka viņš neko nemācīja mūsu klasei, bet vienlaikus tas bija arī atvieglojums. Es pārāk daudz par viņu zināju. Skolotājiem jābūt jaukiem un draudzīgiem, bet jāievēro arī neliela distance. Mums ar Helorena kungu bija kopīgs noslēpums, un, lai gan tas bija forši, es viņa klātbūtnē jutos arī nedaudz neērti, it kā mēs būtu redzējuši viens otru kailu vai tamlīdzīgi.

Saprotams, mēs viņu satikām skolā. Viņš bija pusdienlaikā ēdamzālē, dažreiz dežurēja starpbrīdī un reiz pasniedza mums vienu stundu, kad mūsu angļu valodas skolotāja Vilkinsones kundze bija saslimusi ar gripu. Helorena kungs bija labs skolotājs. Asprātīgs, interesants, un viņam patiesi labi padevās neļaut stundai kļūt garlaicīgai. Pat tādā mērā, ka drīz vien aizmirsās viņa izskats, taču tas nekavēja skolēnus no pirmās dienas dot viņam iesauku Krīta kungs vai Krīta vīrs.

Šajā svētdienā nekas īpašs nenotika. Man tas tīri labi patika. Bija jauki tā garlaikoties, kā parasti. Pat mamma ar tēti šķita mazliet atslābuši. Es savā augšstāva istabā lasīju, kad pie durvīm atskanēja zvans. Kā dažkārt gadās, es uzreiz sapratu, ka kaut kas noticis. Kaut kas slikts.

- Edij? - mamma sauca no lejas. - Atnākuši Mikijs un Deivids.

- Nāku.

Mazliet negribīgi es kāpu lejā pa kāpnēm un gāju pie durvīm. Mamma pazuda virtuvē.

Pie sliekšņa ar saviem riteņiem stāvēja Metāla Mikijs un Hopo. Mikijs bija pietvīcis un no satraukuma vai plīsa.

- Kāds sīkais iekritis upē.

- Jā, — Hopo apstiprināja. — Tur ir ātrie un policija, apvilkta lente un visi tie pārējie mēsli. Gribi paskatīties?

Gribētu teikt, ka tobrīd manu draugu vēlēšanās redzēt kādu nabaga skolēnu mirušu man likās riebīga un nepareiza. Bet man bija divpadsmit gadu. Protams, es gribēju redzēt.

- Labi.

- Tad nāc, — Mikijs nepacietīgi mani mudināja.

- Man tikai jāpaņem ričuks.

- Ātrāk! - arī Hopo steidzināja. - Citādi nebūs palicis nekas, ko redzēt.

- Ko redzēt? — No virtuves galvu pabāza mamma.

- Neko, mamm, - es attraucu.

- Šķiet, jūs ļoti steidzaties redzēt neko.

- Tikai rotaļlaukumā uzlikts jauns, foršs rīks, - Mikijs sameloja. Viņam melošana vienmēr labi padevās.

- Nu, nepaliec ilgi. Gribu, lai esi mājās uz pusdienām.

- Labi.

Paķēru velosipēdu, un mēs aiztraucāmies pa ielu.

- Kur tad Resnais? - es jautāju Mikijam, kurš parasti pie viņa brauca vispirms.

- Mamma teica, ka esot aizsūtījusi viņu uz veikalu, - Mikijs atbildēja. - Pats vainīgs, daudz zaudēs.

Lai gan beigās iznāca tā, ka nezaudēja vis. Zaudētājs izrādījās Mikijs.

Nelielu laukumu pie upes apjoza lente, un policists cilvēkus nelaida tuvāk. Pieaugušie stāvēja mazās grupiņās un izskatījās norūpējušies. Mēs apturējām savus riteņus netālu no neliela ziņkārīgo pulciņa.

Atklāti sakot, jutāmies vīlušies. Policija bija uzstādījusi nožogojumu, kā arī savu zaļo, teltij līdzīgo nojumi. Faktiski neko nevarēja redzēt.

- Vai jūs domājat, ka tur ir mironis? - jautāja Mikijs.

Hopo paraustīja plecus.

- Droši vien.

- Deram, ka viņš ir uzpūties un zaļš un zivis ir izēdušas viņam acis.

>

- Pretīgi. - Hopo tēloja, ka nāk vēmiens.

Centos aizgainīt tēlu, kādu Mikijs tikko bija aprakstījis, bet tas nekustējās ne no vietas.

- Sūdu būšana, - viņš nopūtās. - Esam nokavējuši.

- Pagaidi! - es sacīju. - Kaut ko nes ārā.

Nožogotajā vietā atsākās rosība. Policisti uzmanīgi kaut ko bīdīja ārā no zaļā aizsega. Tas nebija līķis. Velosipēds. Vismaz tas, kas bija palicis no tā pāri. Ritenis bija saliekts, saspiests un aplipis glumām ūdenszālēm. Bet, tiklīdz to ieraudzījām, mēs zinājām. Mēs visi zinājām.

Tas bija ВМХ. Koši sarkans ar melnu miroņgalvu.

Katru svētdienas rītu — ja biji pamodies pietiekami agri - Šonu varēja redzēt nesamies uz sava ВМХ riteņa pa pilsētu, jo viņš piegādāja avīzes. Taču šajā svētdienas rītā Šons, izgājis pēc velosipēda, atklāja, ka tas pazudis. Kāds viņa dārgumu bija nozadzis.

Pērn pilsētu bija pārņēmusi velosipēdu zādzību sērga. Viens otrs bija redzējis, ka koledžas vecāko klašu skolēni tos nozog un iemet upē tāpat vien, joka pēc.

Varbūt tāpēc pirmā vieta, kur Sons devās meklēt savu braucamo, bija upe. Viņam ritenis bija ļoti mīļš. Mīļāks par visu. Tādēļ, ieraudzījis no ūdens slejamies ārā stūres ragus, kas bija ieķērušies nolauzta koka zaros, viņš nolēma brist ūdenī un mēģināt dabūt riteni ārā, lai arī visi zināja, ka straume ir tiešām spēcīga, turklāt Šons Kūpers bija vājš peldētājs.

Viņam gandrīz izdevās. Sons jau grasījās atbrīvot riteni no zariem, kad zaudēja pamatu zem kājām un krita atmuguriski. Pēkšņi ūdens sniedzās viņam līdz krūtīm. Jaka un džinsi smagi vilka Šonu lejup, un straume bija tik stipra, it kā desmitiem roku gribētu pavilkt viņu zem ūdens. Turklāt tas bija auksts. Tik sasodīti auksts.

Sons ķērās pie zariem. Viņš sauca palīgā, bet tik agri no rīta tuvumā neviena nebija — pat kāda, kurš būtu izvedis pastaigā suni. Varbūt tajā brīdī Šonu Kūperu sagrāba panika. Straume satvēra viņu aiz rokām un kājām un sāka vilkt projām lejup pa upi.

Viņš izmisīgi spārdījās, cenšoties tikt tuvāk krastam, bet tas arvien vairāk attālinājās, galva nemitīgi pazuda zem ūdens, un drīz vien viņš ieelpoja nevis gaisu, bet duļķainu, brūnu ūdeni...

Patiesībā es par to neko nezināju. Kaut kas noskaidrojās vēlāk. Kaut ko es iztēlojos. Mamma vienmēr teica, ka man esot ļoti dzīva iztēle. Tāpēc es guvu labas atzīmes angļu valodā, bet arī piedzīvoju vienu otru patiešām šaušalīgu nakts murgu.

Neticēju, ka tajā naktī spēšu iemigt, kaut arī mamma man pirms gulētiešanas deva dzert karstu pienu. Visu laiku iztēlojos Šonu Kūperu zaļu, pietūkušu un gļotainām ūdenszālēm klātu tāpat kā viņa velosipēdu. Un man galvā malās vēl viena doma, ko reiz bija teicis Helorena kungs: karma. Ko sēsi, to pļausi.

“Ja dari sliktu, tas galu galā atgriežas pie tevis un iekož kājā. Tas puisis kādu dienu saņems, ko pelnījis. Par to šaubu nav. ”

Bet es tam īsti neticēju. Iespējams, Sons Kūpers bija rīkojies slikti. Bet vai tas bija tik slikti? Un kā tad ar Mikiju? Ko viņš bija nodarījis?

Helorena kungs neredzēja Mikija seju, kad viņš pazina sava brāļa velosipēdu, un nedzirdēja Mikija briesmīgo, gaudojošo kliedzienu. Nekad savā mūžā vairs nevēlos neko tādu dzirdēt.

Tikai divatā mums ar Hopo izdevās Mikiju noturēt, lai viņš neskrietu uz telti. Beigās viņš sacēla tādu traci, ka viens no

policistiem pienāca pie mums. Sapratis, kas Mikijs ir, policists apņēma zēnu ap pleciem un gandrīz aiznesa, nevis aizveda viņu uz mašīnu. Pēc dažām minūtēm tā aizbrauca. Jutos ļoti atvieglots. Ieraudzīt Šona velosipēdu bija briesmīgi. Bet daudz ļaunāk bija redzēt Mikiju tādu kā prātu zaudējušu un kliedzošu.

— Vai ar tevi viss kārtībā, Edij?

Tētis savilka uz augšu manas segas un apsēdās uz gultas malas. Tas, ka viņa augums smagi nospieda matrača malu uz leju, likās nomierinoši.

- Kas notiek, kad mēs nomirstam, tēt?

- Oho! Tas nu ir nopietns jautājums, Edij. Domāju, ka neviens īsti nezina pilnīgi skaidri.

— Tātad mēs nenokļūstam ne debesīs, ne ellē?

- Ir cilvēki, kas domā, ka nokļūstam. Bet ļoti daudzi uzskata, ka debesis un elle neeksistē.

- Tad jau nav svarīgi, vai esam rīkojušies slikti.

— Nē, Edij. Nedomāju, ka tas, ko tu dari dzīvē, kaut ko maina pēc tam, kad esi miris. Labu vai sliktu. Taču, kamēr tu esi dzīvs, tam gan ir ļoti liela nozīme. Citiem cilvēkiem. Tāpēc tev vienmēr jācenšas izturēties pret citiem labi.

Padomāju par to, ko biju dzirdējis, un piekrītoši pamāju ar galvu. Nu, laikam jau ir drusku vilšanās, ja tu visu mūžu esi bijis labs, tomēr nenonāc debesīs, bet es priecājos par to otro variantu. Lai cik ļoti nevarēju ciest Sonu Kūperu, man nesagādāja prieku apziņa, ka viņš mūžīgi degtu ellē.

— Edij, - tētis teica. - Tas, kas notika ar Šonu Kūperu, patiešām ir bēdīgi. Traģisks nelaimes gadījums. Bet nekas vairāk. Nelaimes gadījums. Reizēm kaut kas vienkārši notiek bez kāda iemesla. Tā ir daļa no dzīves. Arī nāve.

- Laikam gan.

— Kā tev šķiet, vai varēsi aizmigt?

-Jā.

Man tā nešķita, bet es negribēju, lai tētis uzskata mani par sīko.

— Labi, Edij. Tad dzēšam gaismu nost.

Tētis pieliecās un noskūpstīja mani uz pieres. Pēdējā laikā viņš to darīja ārkārtīgi reti. Šovakar es priecājos par asās, savādi smaržojošās bārdas pieskārienu. Tad viņš izdzēsa griestu lampu, un istaba iegrima ēnās. Pirms vairākiem gadiem jau biju atteicies no naktslampiņas, bet tovakar vēlējos, kaut tā vēl degtu.

Noliku galvu uz spilvena un mēģināju iekārtoties ērtāk. Kaut kur tālumā iebrēcās pūce. Iegaudojās suns. Centos novirzīt domas no mirušiem, noslīkušiem zēniem un iedomāties patīkamas lietas. Piemēram, braukšanu ar riteni, saldējumu un videospēles. Galva iegrima dziļāk spilvenā. Un domas ieslīdēja tā mīkstajās ielocēs. Jau pēc brīža es vispār neko nedomāju. Piezagās miegs un ievilka mani tumsā.

Kaut kas mani atkal uzmodināja, pēkšņi un strauji. Tāds ra-ta-ta-tā, it kā gāztu lietus vai pa palodzi rībinātu krusa. Saraucu pieri un apvēlos uz sāniem. Troksnis atkārtojās. Akmentiņi. Manā logā. Izlēcu no gultas, aizskrēju pa kailo grīdu līdz logam un atvilku aizkarus.

Noteikti krietnu laiku biju nogulējis. Ārā bija pavisam tumšs. Mēness bija tikai sudraba svītriņa, kā papīra strēmele ogļmelnajās debesīs.

Nakts spīdeklis deva tieši tik daudz gaismas, lai es varētu saskatīt Šonu Kūperu.

Viņš stāvēja zālē gandrīz pie pašas terases malas. Šons bija ģērbies džinsos un zilā beisbola jakā, kas bija saplēsta un netīra. Vēlais viesis nebija zaļš, pietūcis, zivis nebija izēdušas viņam acis, bet viņš bija ļoti bāls un ļoti miris.

Sapnis. Citādi nevarēja būt. Mosties, es domāju. Mosties, mosties, MOSTIES!

“Sveiks, kretīn!”

Šons smaidīja. Man vēderā sagriezās. Es pēkšņi šķebinoši skaidri visu sapratu. Šis nebija sapnis. Tas bija murgs.

- Ej projām, — es klusi nošņācu, savilcis dūres tā, ka nagi spiedās delnās.

“Man tev ir jānodod kāda zina. ”

Centos runāt izaicinoši. Bet bailes bija aizžņaugušas man rīkli. Kad vārdi beidzot pārvēlās pār lūpām, tie vairāk izklausījās pēc spalga spiedziena.

“Klausies, kretīn, ja tu nenāksi lejā, man vajadzēs iet augšā pēc tevis.”

Miris Sons Kūpers dārzā bija pietiekami ļauni, bet miris Sons Kūpers manā istabā bija vēl ļaunāk. Un šis joprojām bija sapnis, vai ne? Man vienkārši tas jāsapņo, līdz pamodīšos.

- Labi. Tikai... dod man minūti laika.

Paķēru pie gultas noliktās sporta kurpes un drebošām rokām tās apāvu. Aizlavījos līdz istabas durvīm, satvēru rokturi un atvēru durvis. Neuzdrīkstējos iedegt gaismu, tāpēc, taustoties gar sienu, virzījos līdz kāpnēm un tad lejā, sagriezies sāniski kā krabis.

Beidzot sasniedzu apakšējo pakāpienu. Cauri priekšnamam iegāju virtuvē. Sētas durvis stāvēja vaļā. Izgāju ārā. Saltais nakts gaiss spiedās cauri plānajai kokvilnas pidžamai, saldējot manu ādu, un viegls vējiņš sabužināja man matus. Saodu kaut ko mitru, skābenu un sapuvušu.

“Izbeidz ošņāt gaisu kā viens sūda suns, kretīn!”

Es salēcos, tad pagriezos. Man tieši pretī stāvēja Sons Kūpers. Tuvumā viņš izskatījās krietni sliktāk nekā no manas istabas loga. Ādai bija pretīgi zilgans tonis. Varēju samanīt sīkos asinsvadus zem ādas. Acis likās dzeltenas un tādas kā iztukšotas.

Iedomājos, vai ir tāda robeža, kuru sasniedzis tu vienkārši vairs nebaidies. Ja tāda bija, tad man likās, ka esmu līdz tai ticis.

- Ko tu te dari?

“Es jau teicu. Man tev jānodod ziņa. ”

- Kāda zina?

>

“Vēro krīta vīriņus. ”

- Es nesaprotu.

“Un tu domā, ka es saprotu?” Viņš paspēra soli man tuvāk. “Tu domā, ka es gribu te atrasties? Tu domā, ka es gribu būt miris? Tu domā, ka es gribu tā smirdēt?”

Viņš norādīja uz mani ar roku, kas savādi karājās locītavā. Es aptvēru, ka patiesībā roka nemaz neturas locītavā. Tā bija izrauta. Dūmakainajā mēnesnīcā baloja balts kauls.

“Esmu te tikai tevis dēļ. ”

- Manis dēl?

t

“ Tā ir TAVA vaina, kretīn! Tu to visu sākiT

Es atkāpos soli tuvāk durvīm.

- Man žēl... patiešām ļoti žēl.

“Ak tā.” Sona lūpas sašķobījās ļaunā grimasē. “Nu, kāpēc tad tu neparādi, cik loti tev ir zēlT

Viņš saķēra manu roku. Man pa kāju notecēja silta urīna straumīte.

“Atsūkā manT

- NĒĒĒ!

Izrāvu roku tieši tajā brīdī, kad ceļu pārplūdināja spoža gaisma no kāpņu loga.

- EDIJ, VAI TU ESI AUGŠĀ? KO TU DARI?

Sons Kūpers vēl kādu brīdi stāvēja, izgaismots kā tāds baismīgs Ziemassvētku dekors, jo gaisma spīdēja viņam cauri. Un, tāpat kā visi kārtīgi briesmonīši, kurus atbrīvo tumsa, viņš lēnām rāvās mazāks, līdz izgaisa pavisam, un zemē nobira vien mazs baltu putekļu mākonītis.

Paskatījos lejup. Tur, kur bija stāvējis Sons, tagad atradās kaut kas cits. Zīmējums. Spoži balts uz tumšā piebraucamā ceļa. Tas bija ar īsām līnijām attēlots vīriņš, pa daļai pazudis lielos viļņos un vienu roku pacēlis kā mādams. Nē, es nodomāju. Viņš slīkst, nevis māj. Un tas nebija parastais krīta vīriņa zīmējums.

Man pārskrēja drebuli.

- Edij?

Šāvos atpakaļ iekšā mājā un aizvēru durvis, cik klusi spēju.

- Viss labi, mamm. Tikai gribēju padzerties.

- Vai kāds virināja sētas puses durvis?

- Nē, mamm.

- Tad padzeries un liecies atpakaļ gultā. Rīt jāiet uz skolu.

- Jā, mamm.

- Labs zēns.

Aizslēdzu durvis, bet pirksti man trīcēja tik stipri, ka atslēgu pagriezt izdevās tikai pēc vairākiem mēģinājumiem. Tad klusiņām uzkāpu augšā, novilku slapjās pidžamas bikses un iemetu netīrās veļas grozā. Uzvilku tīras bikses un iekāpu gultā. Bet nevarēju iemigt. Ilgi. Es gulēju un gaidīju, kad pret rūti atsitīsies akmentiņi vai varbūt uz kāpnēm atskanēs lēni slapju pēdu soļi.

Kādā brīdī, kad kokos aiz loga sāka čivināt un vidžināt putni, laikam biju aizsnaudies. Ne uz ilgu laiku. Pamodos agri. Pirms mammas un tēta. Uzreiz metos lejā, atvēru durvis uz pagalmu un no visas sirds cerēju, ka tas bijis tikai sapnis. Nebija nekāda mirušā Sona Kūpera. Nebija nekāda...

Krīta vīriņš bija turpat.

“Ei, kretīn! Gribi nopeldēties? Nāc šurp - ūdens ir nāvīgi labs. ”

Es būtu varējis to atstāt. Varbūt man vajadzēja tā darīt. Bet es paķēru mammas trauku mazgājamo bļodu, kas stāvēja zem izlietnes, un pielēju ar ūdeni. Tad uzgāzu to uz zīmējuma, noslīcinot krīta vīriņu aukstā ūdenī un ziepju putās.

Centos sev iestāstīt, ka to uzzīmējis kāds no mūsējiem. Resnais vai varbūt Hopo. Kā sliktu joku. Biju ticis jau pusceļā uz skolu, kad pēkšņi pār mani nāca atklāsme. Mums katram bija savas krāsas krīts, ar ko zīmēt. Resnajam sarkans, Metāla Mikijam zils, Hopo zaļš, Nikijai dzeltens un man oranžs. Neviens no mūsu branžas nezīmēja ar baltu krītu.

2016

Mamma piezvana pirms pašām pusdienām. Viņai parasti izdodas piezvanīt visnepiemērotākajā brīdī, un šī reize nav izņēmums. Varēju jau ļaut ieslēgties balss pastam, bet mamma to nevar ciest, un viņa būtu vēl dusmīgāka, kad nākamreiz es runātu ar viņu, tāpēc negribīgi nospiežu pogu “atbildēt”.

- Klausos.

- Sveiks, Ed!

Neveikli aizbildinājies, izeju no klases gaitenī.

- Vai viss kārtībā? — es jautāju.

- Protams. Kāpēc lai nebūtu?

Tāpēc, ka mamma nekad nezvanīja, tikai lai apjautātos, kā klājas. Ja mamma zvana, tad ir kāds iemesls.

- Nezinu. Vai tev viss labi? Kā iet Džerijam?

- Ļoti labi. Mēs abi tikko bijām sulu kūrē, tāpēc šobrīd jūtamies īpaši vitāli.

Esmu pārliecināts, ka vēl pirms dažiem gadiem mamma nekad nelietotu tādu vārdu kā “vitāls” un pat neapsvērtu domu piedalīties organismu attīrošā sulu kūrē. Vismaz tolaik, kad tētis bija dzīvs. Tā ir Džerija ietekme.

- Lieliski. Paklau, mamm. Patiesībā es nevaru runāt, tāpēc...

- Tu taču neesi darbā, Ed, ko?

- Nu...

- Vai tad nav vasaras brīvlaiks?

- Ir, bet mūsdienās tas ir nedaudz pretrunīgi.

- Neļauj sevi izdzīt, Ed. - Viņa nopūšas. - Dzīvē ir arī citas lietas.

Pirms dažiem gadiem arī to mamma nebūtu teikusi. Darbs bija viņas dzīve. Bet tad saslima tētis un par mammas dzīvi kļuva viņa kopšana.

Es saprotu, ka viss, ko viņa dara šobrīd, — arī kopdzīve ar Džeriju - ir veids, kā atgūt zaudētos gadus. Es viņai nepārmetu. Es pārmetu sev.

Ja es būtu precējies un man būtu ģimene, tad varbūt mammai būtu citas rūpes, ar ko aizpildīt dzīvi, nevis tādas kretīniskas sulu kūres organisma attīrīšanai. Un varbūt arī man būtu kaut kas cits, ar ko aizpildīt savas dienas, ne tikai darbs.

Bet ne jau to mamma vēlas dzirdēt.

- Jā, - es atbildu. — Tev taisnība.

- Labi. Zini, tev vajadzētu pamēģināt pilates, Ed. Tās nāk par labu cilvēka iekšējam kodolam.

- Es par to padomāšu.

Nenāk ne prātā.

- Labi, ja esi aizņemts, nekavēšu tevi. Tikai gribēju lūgt tev nelielu pakalpojumu.

- La-bi...

- Mēs ar Džeriju gribam uz nedēļu aizbraukt kaut kur ar kemperi.

- Ļoti jauki.

- Bet parastā mūsu kaķa pieskatītāja šoreiz atteica.

- Ak nē.

- Ed! Tu taču it kā mīli dzīvniekus.

- Tā ir. Tikai tā sagadījies, ka Mufis mani ienīst.

- Muļķības. Viņš ir kakis. Viņš nevienu neienīst.

> > ) > >

- Viņš ir nevis kaķis, bet spalvains sociopāts.

- Vai tu vari pāris dienu viņu pieskatīt vai nevari?

Nopūšos.

— Jā. Varu. Protams.

— Labi. Atvedīšu viņu rit no rīta.

>

Brīnišķīgi!

Pabeidzu sarunu un atgriežos klasē. Izstīdzējis pusaudzis ar melniem matiem, kas plānām šķipsnām krīt viņam sejā, atgāzies krēslā un Dr. Martens zābakos ieautās kājas uzstutējis uz galda, aši klikšķina savu viedtālruni un gremo košļājamo gumiju.

Es Denijam Maijersam mācu angļu valodu. Viņš ir gudrs puika. Tā vismaz visi apgalvo: mūsu direktors, zēna vecāki, kuri — kāda sagadīšanās! - ir draugos ar mūsu direktoru un vairākiem valdes locekļiem. Es neapšaubu zēna gudrību, bet man gribētos redzēt viņa darbos vismaz kaut ko, kas atspoguļotu šo apgalvojumu.

Protams, neko tādu viņa vecāki vai direktors nevēlas dzirdēt. Viņi ir pārliecināti, ka Denijam jāpievērš īpaša uzmanība. Zēnu pievīlusi valsts izglītības sistēma, kuras galvenais bauslis ir šāds: “Kas der vienam, der visiem.” Mazais ģēnijs ir pārāk apķērīgs, pārāk jūtīgs un ar pārāk nenoturīgu uzmanību. Bla, bla, bla!

Tāpēc Denijs tagad piedzīvo to, ko mēs saucam par “iejaukšanos”. Tas nozīmē: viņš tiek vests uz papildu nodarbībām vasaras brīvlaikā un no manis sagaida, ka es viņu iedvesmošu, piespiedīšu vai pielabināšu sasniegt tādu novērtējumu, kādu, pēc vecāku pārliecības, zēnam vajadzētu saņemt.

Reizēm šis papildnodarbības dod kādu rezultātu bērniem, kuriem piemīt īpašas spējas, bet kuriem klasē diez kā neveicas. Bet citreiz tā ir tikai mana un skolēna laika šķiešana. Neuzskatu sevi par pesimistu. Bet esmu reālists. Ja runājam pilnīgi atklāti, es vēlos mācīt bērnus, kuri vēlas mācīties. Bērnus, kurus kaut kas interesē un kuri iesaistās mācību procesā. Vai vismaz tādus, kuri vēlas pamēģināt. Labāk grūtā darbā nopelnīts D nekā “man viss pie vienas vietas” C.

— Telefons un kājas. Novāc abus, - es saku, apsēžoties pie sava galda.

Puika nolaiž kājas uz grīdas, bet turpina spaidīt telefona pogas. Es atkal uzlieku brilles un atrodu tekstā vietu, kuru bijām apsprieduši.

- Kad būsi beidzis, varbūt atkal varēsim pievērsties Viljama Goldinga “Mušu valdniekam”?

Pogu spaidīšana nerimstas.

- Denij, man ļoti negribētos teikt taviem vecākiem, ka visu sociālo mediju aizliegums būtu tas līdzeklis, kas palīdzētu strauji uzlabot tavas sekmes.

Denijs brīdi mani blenž. Es pieklājīgi smaidu. Viņš gribētu iebilst. Gribētu mani pagrūst, bet šajā reizē viņš izslēdz telefonu un ieslidina atpakaļ bikšu kabatā. Neuzskatu to par uzvaru, drīzāk Denijs ļāvis man šoreiz gūt virsroku.

Man nav iebildumu. Man nav iebildumu pret jebko, ja tas palīdz man vieglāk aizvadīt šis divas stundas. Reizēm man patīk šis prāta spēles ar Deniju. Un reizēm patiešām jūtu zināmu gandarījumu, ja man izdevies piespiest viņu iesniegt pieņemami izpildītu uzdevumu. Bet šodien nav tāda diena. Pēc saraustītā miegā aizvadītās nakts jūtos noguris un kašķīgs. It kā gaidītu, ka kaut kas notiks. Kaut kas slikts. Kaut kas nelabojams.

Cenšos koncentrēties uz tekstu.

- Labi, tātad mēs runājām par to, ko nozīmē galvenie tēli: Ralfs, Džeks, Saimons...

Denijs parausta plecus.

- Saimons jau no paša sākuma veltīgi aizņem vietu.

- Kāpēc tā?

- Lieks balasts. Garlaicība. Viņš bija pelnījis nāvi.

- Pelnījis? Kā tā?

- Labi. Viņš nav nekāds zaudējums, vai ne? Džekam bija taisnība. Ja viņi gribēja izdzīvot uz salas, tad vajadzēja aizmirst visus tos civilizācijas mēslus.

- Bet romāns ir par to, ka sabiedrība, kas izvēlējusies mežoņu dzīvesveidu, iznīkst.

— Varbūt tā ari vajadzētu. Viss jau tāpat ir liekulība. Tieši to jau grāmata grib pateikt. Mēs tikai izliekamies civilizēti, bet patiesībā dziļi sirdī tādi neesam.

Es smaidu, kaut ari jūtu, ka pakrūtē sācis veidoties kamols, kas nepatīkami spiež. Droši vien atkal gremošanas traucējumi.

— Nu, tas ir interesants skatījums.

Iepīkstas mans pulkstenis. Es vienmēr uzlieku modinātāju, lai pavēsta stundas beigas.

- Labi. Tas šodien viss. - Savācu savas grāmatas. - Ar nepacietību gaidu, kad varēšu lasīt par šo teoriju tavā nākamajā domrakstā, Denij.

Zēns pieceļas un paņem somu.

— Uz redzi, skolotāj!

- Šajā pašā laikā nākamnedēļ.

Kad viņš gausā solī iet ārā no klases, dzirdu sevi nosakām: - Un droši vien tavā jaunajā sabiedrības versijā tu, Denij, būtu viens no izdzīvotājiem.

- Protams. - Viņš uzmet man savādu skatienu. - Bet neraizējieties, skolotāj. Jūs ari.

Cauri parkam ved garākais ceļš no skolas uz mājām; nav arī necik silta diena, tomēr nolemju izmest līkumu. Neliela pastaiga pa atmiņu taku.

Ceļš gar upi ir skaists. Vienā pusē paveras plaši lauki, un aiz tiem tālumā var saskatīt katedrāli, kaut gan šobrīd, un jau vairākus gadus, to daļēji apslēpj sastatnes. Lai uzceltu slaveno torni bez kārtīgiem instrumentiem un tehnikas, vajadzēja četrsimt gadus. Bet man ir aizdomas, ka vajadzēs daudz vairāk laika, lai, izmantojot mūsdienu tehnoloģijas brīnumus, to atjaunotu.

Par spīti gleznainajai ainavai, vienmēr, kad eju gar upi, attopos, ka skatienu atkal piesaistījusi ātrā, brūnā straume. Es prātoju, cik auksts ir ūdens. Cik stipra ir straume. Galvenokārt domāju par Sonu Kūperu, kurš paslīd zem ūdens, cenšoties atgūt savu velosipēdu. Riteni, kura zādzībā neviens tā arī neatzinās.

Otrā takas pusē atrodas jaunais aktīvās atpūtas laukums. Pāris zēnu ar skrituļdēļiem būkšķēdami šaudās augšā lejā pa skeitparka rampām; kāda māmiņa iegriež koka karuseli, vizinot tajā mazuli, kurš sajūsmā spiedz, un šūpolēs sēž vientulīga pusaudze. Viņa ir noliekusi galvu, tāpēc mati kā spīdīgs priekškars aizsedz seju. Brūni, nevis rudi. Bet tas, kā viņa sēž, noslēgusies aiz pašsvaldības cietā apvalka, man pēkšņi atgādina Nikiju.

Atceros vēl vienu dienu no tā rudens. Sīku mirkli, kas gandrīz izzudis citu atmiņu jūklī. Mamma bija aizsūtījusi mani uz pilsētu kaut ko nopirkt. Gāju atpakaļ cauri parkam, kad pamanīju rotaļlaukumā Nikiju. Viņa viena pati sēdēja šūpolēs un raudzījās sev klēpī. Gandrīz viņai uzsaucu: “Ei, Nikijf'

Bet kaut kas mani atturēja. Varbūt tas, kā viņa klusi šūpojās, uz priekšu un atpakaļ. Es piezagos tuvāk. Viņa kaut ko turēja rokā. Nespodrajā saules gaismā pazibēja sudrabs — es pazinu mazo krucifiksu, ko Nikija parasti nēsāja ap kaklu. Skatījos, kā viņa to paceļ uz augšu... un tad ietriec ciskas mīkstumā. Atkal un atkal, un atkal.

Klusiņām atkāpos un steidzos mājās. Nekad neteicu Nikijai vai kādam citam, ko todien biju redzējis. Bet es nespēju tikt no šī skata vaļā. Kā viņa ietriec krucifiksu sev kājā. Atkal un atkal. Droši vien līdz asinīm. Bet viņa neizdvesa ne skaņu, pat neiekunkstējās.

Meitene parkā paceļ galvu un aizliek matu šķipsnu aiz vienas auss. Tās ļipiņā spīd daudzi sudraba riņķi, un viens liels metāla riņķis karājas pie deguna. Viņa ir vecāka, nekā man sākumā likās, droši vien mācās jau koledžā. Tomēr pēkšņi attopos, ka esmu visai savāda izskata pusmūža vīrietis, kas blenž uz pusaudzi bērnu rotaļlaukumā.

Noduru galvu un turpinu ceļu raitākā solī. Kabatā iedūcās telefons. Izņemu to, domājot, ka zvana mamma. Tā nav mamma. Tā ir Hloja.

-jā?

- Jauka sasveicināšanās. Tev vajadzētu piestrādāt pie savām komunikācijas manierēm.

- Piedod. Esmu mazliet... Piedod. Kas noticis?

- Tavs draugs atstājis te savu naudasmaku.

- Mikijs?

- Jā, atradu to priekšnamā zem galdiņa tūlīt pēc tavas aiziešanas. Laikam būs viņam izkritis no jakas kabatas.

Saraucu pieri. Ir taču pusdienlaiks. Mikijam jau būtu vajadzējis atklāt, ka maks pazudis. Bet vakar viņš bija stipri piedzēries. Varbūt viesnīcā izguļ dzērumu.

- Skaidrs. Nu, es viņam piezvanīšu un pateikšu. Paldies.

- Labi.

Tad man kaut kas iešaujas prātā.

- Vai vari paņemt Mikija maku un ieskatīties tajā?

- Pagaidi.

Dzirdu Hloju staigājam tad viņa atgriežas pie telefona.

- Tā. Skaidra nauda, apmēram divdesmit mārciņas, kredītkartes, bankas kartes, čeki, vadītāja apliecība.

- Viesnīcas atslēga?

- О jā. Tā arī.

Numura atslēga. Atslēga, kas Mikijam bija vajadzīga, lai tiktu savā istabā. Protams, viesnīcas personāls labprāt iedotu citu, ja vien Mikijam būtu klāt kāds personu apliecinošs dokuments... Kā atbalss manām domām ierunājas Hloja:

- Vai tas nozīmē, ka viņš vakarnakt tā arī neaizgāja uz viesnīcu?

- Nezinu, — es atbildu. - Viņš varēja gulēt savā mašīnā.

Bet kāpēc viņš man nepiezvanīja? Un, pat ja negribēja mani

traucēt vakarnakt, kāpēc nav zvanījis šorīt?

- Cerams, ka viņš neguļ kādā grāvī, - Hloja ieminas.

- Velns parāvis, kāpēc tu tā saki?

Uzreiz nožēloju šo aso jautājumu. Gandrīz dzirdu, kā viņa pie telefona uzmet lūpu.

- Kas tev šorīt lēcies? Vai izkāpi no gultas ar kreiso kāju?

- Piedod, - es atvainojos. - Jūtos noguris.

- Labi, — viņa saka toni, kas pilnīgi skaidri liek saprast, ka nav vis labi. - Ko tu darīsi drauga sakarā?

- Piezvanīšu viņam. Ja nedabūšu rokā, aiznesīšu maku uz viesnīcu. Pārliecināšos, ka ar Mikiju viss kārtībā.

- Atstāšu maku priekšnamā uz galdiņa.

- Tu kaut kur iesi?

- Tieši tā, Serlok. Man ir neticami saviesīgā dzīve.

- Nu tad labi, tiksimies vēlāk.

- No sirds ceru, ka ne.

Hloja pārtrauc sarunu, un es palieku lauzām galvu, vai tas bija joks, jo viņa pārnāks vēlu, vai patiesa vēlme nekad vairs neredzēt tādu īgnu idiņu.

Nopūšos un sastādu Mikija numuru. Un uzreiz tieku savienots ar balss pastu:

- Sveiki, te Mikijs! Nevaru pašlaik atbildēt, tādēļ pēc signāla dariet, kas jums jādara.

Neapgrūtinu sevi ar ziņas ierunāšanu. Pagriežos, izeju no parka un pa īsāko ceļu dodos mājās, cenšoties nepievērst uzmanību smeldzošajai sajūtai pakrūtē. Droši vien tas nekas nav. Mikijs, visticamāk, aizstreipuļojis uz viesnīcu, pierunājis administratoru iedot jaunu atslēgu un tagad izguļ paģiras. Kad tikšu līdz turienei, viņš noteikti jau stums māgā pusdienas. Viss būs absolūti ideāli, sasodīti labi.

Atkārtoju to sev vairākas reizes ar lielāku un lielāku pārliecību.

Un ikreiz ticu tam arvien mazāk un mazāk.

Viesnīca Travelodge ir neglīta ēka pilsētas nomalē blakus panīkušam restorānam “Mazais pavārs”. Biju iedomājies, ka Mikijs var atļauties ko labāku, bet laikam jau šī atradās izdevīgā vietā.

Pa ceļam uz viesnīcu mēģinu vēl divas reizes sazvanīt Mikiju. Abas reizes zvans tiek pāradresēts uz balss pastu. Mana sliktā nojauta pamazām aug augumā.

Noparkoju mašīnu un ieeju viesnīcas vestibilā. Aiz letes stāv jauns vīrietis ar spurainā zirgastē sasietiem rudiem matiem un lieliem caurumiem ausīs. Izskatās, ka viņš nejūtas īpaši ērti ļoti šaurā krekla un slikti sasietās kaklasaites dēļ. Pie atloka redzamā piespraude vēsta, ka puiša vārds ir Dads, kas šķiet ne tik daudz vārds, cik pastāvīgas neizdošanās atzīšana.

- Sveiki. Reģistrēsieties?

- Patiesību sakot, nē. Atnācu satikt draugu.

- Skaidrs.

- Mikiju Kūperu. Man šķiet, viņš vakar te apmetās.

- Skaidrs.

Puisis nepārliecinoši skatās uz mani.

- Tā, - es laužos tālāk. — Vai jūs varētu pārbaudīt, vai viņš ir šeit?

- Vai nevarat viņam piezvanīt?

- Viņš neatbild, un redziet... - Es izvelku no kabatas maku. - Vakar viņš pie manis aizmirsa šo te. Tajā ir numura atslēga

un visas viņa kredītkartes.

>

Gaidu, kamēr administratoram pielēks manu vārdu nozīme. Sāku pamazām nosūnot. Šķiet, pat ledāji veidojas un kūst ātrāk.

- Piedodiet, - pēdīgi puisis saka, - es nesaprotu.

- Es lūdzu jūs pārbaudīt, vai mans draugs vakar te ieradās. Es raizējos par viņu.

- O, ak tā? Es vakar nedežurēju. Te bija Džordžija.

- Skaidrs. Vai datorā nekā nav? — Ar galvu pamāju uz senlaicīgu datoru, kas stāv uz nekārtīga rakstāmgalda vienā telpas stūrī. - Viņam būtu vajadzējis prasīt jaunu numuriņa atslēgu. Varbūt ir kaut kas tāds pierakstīts.

- Nu, laikam jau es varu pārbaudīt.

- Es tā ceru.

Mans sarkasms plūst pāri malām. Puisis iezveļas krēslā pie rakstāmgalda un uzsit pa dažiem taustiņiem.

Tad pagriežas.

- Nē. Nekā.

- Varbūt varat piezvanīt Džordžijai?

Viņš apsver manu ierosinājumu. Saprotu, ka Dadam, lai izdarītu kaut ko, kas tikai par mata tiesu neietilpst viņa darba uzdevumos, jāpieliek pārcilvēcigas pūles. Atklāti sakot, šķiet, ka pat elpošana Dadam prasa pārcilvēcigas pūles.

- Lūdzu, — es piebilstu.

Dziļa nopūta.

- Labi.

Viņš paņem telefonu.

- Sveiki! Džordžija?

Es gaidu.

- Vai vakar vakarā kāds čalis, vārdā Mikijs Kūpers, ieradās bez naudasmaka? Varbūt tev vajadzēja dot viņam citas numuriņa atslēgas? Skaidrs. Labi. Paldies.

Viņš noliek klausuli un atgriežas pie letes.

- Un? - es viņu mudinu.

>

- Nē-e. Jūsu draugs vakar nav parādījies.

1986

Man vienmēr bija šķitis, ka bēres notiek drūmās, lietainās dienās, kad melnās drānās ģērbušies cilvēki sarāvušies slēpjas zem lietussargiem.

Šona Kūpera bēru dienas rītā spīdēja saule, vismaz sākumā. Un neviens nebija ģērbies melnās drēbēs. Ģimene bija lūgusi, lai pavadītāji velk vai nu zilu, vai sarkanu apģērbu. Tās bija Šona mīļākās krāsas. Skolas futbola komandas krāsas. Diezgan daudzi bija atnākuši skolas formās.

Mamma bija izvēlējusies man jaunu gaišzilu kreklu, sarkanu kaklasaiti un tumšas bikses.

- lev tomēr jāizskatās labi, Edij. Lai izrādītu cieņu.

Patiesībā es nemaz negribēju izrādīt cieņu Šonam Kūperam. Vispār negribēju iet uz izvadīšanu. Nekad vēl nebiju bērēs bijis. Vismaz es neatcerējos. Droši vien mamma un tētis bija veduši mani uz vectēva bērēm, bet es toreiz biju pavisam sīks, turklāt vectēvs bija vecs. Tas, ka veci ļaudis mirst, ir sagaidāms. Viņi pat nedaudz ož tā, it kā būtu jau daļēji miruši. Tā kā pēc pelējuma, kā sasmakuši.

Nāve piemeklē citus, nevis mūsu vecuma bērnus vai mums pazīstamos cilvēkus. Nāve ir abstrakta un tāla. Sona Kūpera bēres droši vien bija pirmā reize, kad sapratu, ka no nāves mūs šķir tikai salta, skāņa elpa. Tās lielākais joks ir likt mums noticēt,

ka viņas te nav. Un nāvei aukstaja, tumšaja azotē paslēpts ne viens vien joks.

Baznīca atradās nepilnu piecu minūšu gājienā no mūsu mājām. Es gribēju, lai ceļš būtu garāks. Vilku kājas, raustīju krekla apkakli. Mamma bija uzvilkusi to pašu zilo kleitu, ko uz Resnā dzimšanas dienu, tikai šoreiz virsū uzģērbusi sarkanu žaketi. Bija tā retā reize, kad tētis bija uzvilcis garās bikses (par to es jutos viņam pateicīgs) un kreklu ar sarkanām puķītēm (par to gan es nepriecājos).

Pie kapsētas vārtiem pienācām reizē ar Hopo un viņa mammu. Mēs reti tikāmies ar Hopo mammu. Lielākoties viņa ar savu mašīnu bija aizbraukusi tīrīšanas darbos. Šodien viņa savus plandošos matus bija savākusi nelielā copītē. Viņai bija bezveidīga, zila kleita un pavisam vecas, novalkātas sandales. Izklausās briesmīgi, ka es tā saku, bet biju priecīgs, ka viņa nav mana mamma.

Hopo bija ģērbies sarkanā kokvilnas krekliņā, zilās skolas biksēs un melnās kurpēs. Viņš neizskatījās pēc Hopo. Ne tikai matu un kārtīgo drēbju dēļ. Viņš likās saspringts, nobažījies. Un turēja pavadā Mērfiju.

- Sveiks, Deivid, labdien, Gvena, - mamma sveicināja.

Nebiju zinājis, ka Hopo mammu sauc Gvena. Mamma vienmēr atcerējās, kā cilvēkus sauc. Bet tētim nebija tik laba atmiņa. Iekams Alcheimers vēl nebija aizgājis pārāk tālu, vēl pirms viņa atmiņa kļuva pavisam caura, viņš mēdza jokot, ka vārdu aizmiršana nav nekas jauns.

- Labdien, Adamsa kungs un kundze, - Hopo sveicināja.

- Labdien, - viņa mamma sacīja klusā, vārgā balsī. Viņa vienmēr runāja tā, it kā par kaut ko atvainotos.

- Kā jums klājas? - mamma pieklājīgi apvaicājās tonī, kādā viņa runāja, kad patiesībā nemaz nevēlējās to zināt.

Hopo mamma mājienu neuztvēra.

- Ne visai, — viņa atbildēja. — Notikušais ir tik briesmīgs, un tad vēl Mērfijs visu nakti vēma.

- Ak šausmas, - tētis patiesi juta līdzi.

Es pieliecos paglaudīt Mērfiju. Viņš gurdi pavicināja asti un nogūlās zemē. Likās, ka viņam te negribas būt tikpat ļoti kā mums pārējiem.

- Vai tāpēc paņēmāt suni līdzi? — tētis jautāja.

Hopo pamāja ar galvu.

- Negribējām atstāt viņu mājās. Viņš tikai visu piešmucētu. Un, ja atstātu dārzā, tad pārlēktu pāri sētai un tiktu projām. Tāpēc nolēmām, ka piesiesim viņu šeit.

Tētis saprotoši pamāja.

- Izklausās prātīgi. - Viņš noglaudīja Mērfijam galvu. - Nabaga večuks. Kļūsti vecs, vai ne?

- Nu, — ierunājās mamma. - Labāk iesim iekšā.

Hopo pieliecās un apskāva Mērfiju. Vecais suns pārlaida lielu, slapju mēli zēnam pār seju.

- Labs suns, - Hopo čukstēja. - Atā.

Mēs visi cits aiz cita iegājām pa baznīcas vārtiem un devāmies uz ieeju. Pie durvīm grozījās vēl bariņš ļaužu, daži paslepšus smēķēja. Pamanīju Resno ar vecākiem. Nikija stāvēja blakus mācītājam Mārtiņam pie ieejas baznīcā. Viņai rokā bija pamatīgs žūksnis lapiņu. Laikam dziesmu lapiņas.

Jutu, ka saspringstu. Šī bija pirmā reize kopš Resnā dzimšanas dienas un sainīša saņemšanas, kad mani vecāki satikās aci pret aci ar mācītāju Mārtiņu. Mūs ieraugot, mācītājs pasmaidīja.

- Adamsa kungs un kundze, Edij! Paldies, ka atnācāt šajā briesmīgi skumjajā dienā.

Viņš pastiepa roku. Tētis to nepaspieda. Smaids nenozuda no mācītāja sejas, bet viņa acīs es redzēju pazibam ne tik pozitīvas emocijas.

- Lūdzu, ņemiet dziesmu lapiņu un ejiet iekšā!

Mēs paņēmām lapiņas. Nikija man viegli, nesakot ne vārda, pamāja ar galvu, un mēs lēnām iegājām baznīcā.

Iekšā bija auksti, tik auksti, ka man pat pārskrēja drebuļi. Bija ari tumšs. Pagāja kāds mirklis, līdz manas acis aprada. Daži cilvēki jau sēdēja solos. Pazinu pāris skolasbiedru. Tāpat vairākus skolotājus un Helorena kungu. Viņa balto matu ērkuli nebija iespējams nepamanīt. Šodien viņš pārmaiņas pēc bija uzvilcis sarkanu kreklu. Klēpī gulēja cepure. Redzot mani ienākam kopā ar mammu un tēti, viņš viegli man uzsmaidīja. Tajā dienā visi smaidīja tikko jaušami un tā savādi, it kā neviens īsti nezinātu, ko iesākt ar savu seju.

Mēs sēdējām un gaidījām, līdz ienāca mācītājs ar Nikiju, un tad sāka spēlēt mūzika. Melodiju es pazinu, bet nosaukumu nekādi neatcerējos. Tā nebija baznīcas dziesma vai kaut kas tamlīdzīgs. Mūsdienu dziesma, lēna. Nez kādēļ, lai arī dziesma bija mūsdienīga, man nelikās, ka Šonam, kuram patika klausīties Iron Maiden, tā ir piemērota.

Mēs visi noliecām galvu, jo nesa iekšā zārku. Aiz tā gāja Metāla Mikijs, viņa mamma un tētis. Šī bija pirmā reize kopš nelaimes gadījuma, kad mēs redzējām savu draugu. Vecāki nelaida viņu uz skolu, un tad viņi visi aizbrauca pie vecvecākiem.

Metāla Mikijs neskatījās uz zārku. Viņš skatījās taisni uz priekšu, viss ķermenis bija kā sastindzis. Mikijam vajadzēja veltīt visus spēkus, lai spētu paiet, elpot un apvaldīt asaras. Procesija bija tikusi apmēram līdz baznīcas vidum, kad Mikijs spēji apstājās. Vīrietis, kurš gāja tam aiz muguras, gandrīz uzskrēja viņam virsū. Mirkli valdīja sajukums, tad Mikijs pagriezās un izskrēja no baznīcas.

Visi skatījās cits uz citu, izņemot Mikija vecākus, kuri, šķiet, gandrīz nemanīja, ka jaunākā dēla te vairs nav. Viņi turpināja lēno virzīšanos uz priekšu kā zombiji, noslēgušies savu bēdu cietajā čaulā. Neviens nesteidzās Mikijam pakaļ. Es paskatījos uz

mammu, bet viņa tikai mazliet papurināja galvu un saspieda manu roku.

Šķiet, ka tieši tas mani satrauca. Atkal redzēt Mikiju tik satriektu, turklāt saistībā ar zēnu, kuru lielākā daļa no mums nevarēja ciest, bet kurš bija viņa brālis. Varbūt Sons visu laiku nemaz nebija tāds riebīgs nelietis. Varbūt agrā bērnībā viņš spēlējās ar Mikiju. Varbūt viņi kopā gāja uz parku, abiem bija viens lego komplekts un brāļi kopā mazgājās vannā.

Un tagad Sons guļ aukstā, tumšā zārkā, klāts ziediem, kas smaržo pārāk stipri, un kāds spēlē mūziku, kura Šonam riebtos, bet viņš nevar to pateikt, jo nekad vairs nevarēs nevienam neko pateikt.

Noriju kaklā sakāpušo cieto kamolu un ātri samirkšķināju plakstus. Mamma piebikstīja man pie rokas, un mēs visi apsēdāmies. Mūzika apklusa, mācītājs Mārtiņš piecēlās un teica visas tās lietas par Šonu Kūperu un Dievu. Lielākā tiesa likās bezjēdzīgas. Viņš penterēja, ka debesīs būs vēl viens eņģelis un ka Dievs gribējis Šonu Kūperu vairāk nekā cilvēki uz zemes. Skatoties uz nelaiķa vecākiem, kas balstīja viens otru un raudāja tik ļoti, ka šķita tuvu sabrukumam, es tā nedomāju.

Mācītājs Mārtiņš gandrīz bija beidzis runāt, kad pēkšņi atskanēja liels troksnis un baznīcā ietraucās tik spēcīga gaisa plūsma, ka daž.as dziesmu lapiņas noplanēja uz grīdas. Lielākā daļa no baznīcā sēdošajiem cilvēkiem, arī es, pagriezās.

Atvērās baznīcas durvis. Sākumā nodomāju, ka atgriezies Mikijs. Bet tad aptvēru, ka gaismas staru lokā redzu divus stāvus. Kad viņi nāca iekšā, es tos pazinu: Karuseļa meitenes blondā draudzene un policists, kurš bija ieradies mūsu mājā, konstebls Tomass (vēlāk es uzzināju, ka meiteni sauc Hanna un konstebls Tomass ir viņas tētis).

Iedomājos, vai tikai gaišmatainajai meitenei nav nepatikšanas. Konstebls Tomass cieši turēja viņu aiz rokas un daļēji stūma, daļēji vilka pa baznīcas eju. Klātesošajiem pāršalca murdoņa.

Mikija mamma kaut ko pačukstēja tētim. Viņš piecēlās. Viņa seja bija skarba un dusmīga. Pie altāra stāvošais mācītājs Mārtiņš sacīja: “Ja esat ieradies, lai parādītu cieņu aizgājējam, mēs tūdaļ dosimies uz kapsētu.”

Konstebls Tomass un blondā meitene apstājās. Policists pārlaida acis baznīcā sanākušajiem cilvēkiem. Neviens neuztvēra viņa skatienu. Mēs visi sēdējām, pieklusuši un ziņkārīgi, tomēr nevēloties to izrādīt. Gaišmatainā meitene tikai raudzījās grīdā, it kā gribētu, lai zeme viņu aprij, kā tas tūlīt notiks ar Sonu Kūperu.

- Izrādīt cieņu? - konstebls Tomass lēni atkārtoja. - Nē. Nekādu cieņu es neizrādīšu. - Tad viņš nospļāvās uz grīdas tieši pie zārka. - Ne jau cilvēkam, kurš izvarojis manu meitu.

Visu baznīcu no solu rindām līdz pat griestu sijām pāršalca skaļa ieelpa. Šķiet, ka pat no manas mutes paspruka klusa skaņa. Izvarojis? Šo vārdu es īsti nesapratu (manuprāt, divpadsmit gadu vecumā biju vēl pārāk naivs), bet zināju, ka tas nozīmē piespiest meiteni darīt to, ko viņa nevēlas, un zināju, ka tas ir slikti.

- Tu, melīgais izdzimteni! - Mikija tētis kliedza.

- Izdzimtenis? — konstebls Tomass izspieda caur zobiem. — Es jums pateikšu, kurš ir izdzimtenis. — Viņš norādīja uz aizmugurē palikušo meitu. — Tas bērns, ko viņa nes zem sirds.

Visi vēlreiz noelsās. Mācītāja Mārtiņa seja izstiepās pavisam gara. Viņš atvēra muti, bet, pirms paguva izteikt kādu vārdu, atskanēja drausmīgs rēciens un Mikija tētis metās virsū konsteblam Tomasam.

Mikija tētis nebija liela auguma, bet muskuļots un veikls gan, turklāt konstebls Tomass neko tādu nebija gaidījis. Policists sazvā-rojās, tomēr noturējās kājās. Abi stīvējās, mēģinot ciešāk satvert viens otra roku, it kā dejotu kādu ērmotu deju. Tad konstebls Tomass izrāvās. Un mērķēja ar dūri Mikija tētim pa galvu. Kūpe-ram kaut kā izdevās izvairīties, un viņš pats sita ar dūri. Sitiens trāpīja, un konstebls Tomass krita atmuguriski.

Es redzēju, kas notiks, vienu mirkli pirms tas notika. Domāju, ka ari lielākā daļa pavadītāju to redzēja. Atskanēja kliedzieni, un kāds iesaucās: “Nēēē!” d iesi tajā brīdī konstebls Tomass ietriecās Sona Kūpera zārkā, kas stāvēja altāra priekšā, tas izkustējās un ar troksni nogāzās uz akmens grīdas.

Neesmu īsti drošs, vai turpmāko neesmu izdomājis, jo zārka vākam vajadzētu būt cieši nostiprinātam. Neviens taču nevēlas, lai vāks noslīd, kad šķirstu laiž kapā. Bet tad, kad zārks atsitās pret grīdu ar drausmīgu krakšķi, kas man mazliet par daudz atgādināja iespēju, ka tur grab Šona Kūpera kauli, vāks nedaudz pabīdījās, un es ieraudzīju pazibam vienu baltu roku.

Bet varbūt es to neredzēju. Varbūt atkal vainīga mana nenormālā, stulbā iztēle. Viss notika ļoti ātri. Gandrīz tajā pašā brīdī, kad zārks atsitās pret grīdu, baznīcā atbalsojās kliedzieni un vairāki vīrieši metās to pacelt un novietot atpakaļ uz postamenta.

Konstebls Tomass neveikli piecēlās. Sona tēvs izskatījās tikpat apdullis. Viņš pacēla roku, it kā gribētu vēlreiz sist pretiniekam, bet tad pagriezās, uzkrita uz zārka un sāka raudāt. Skaļi, nevaldāmi elsojot.

Policists pavērās apkārt. Pēkšņi likās, ka viņš ir mazliet apreibis, it kā būtu pamodies no drausmīga sapņa. Viņš vīkstīja dūres. Tad izbrauca ar roku caur matiem, kas bija piesvīduši un izspūruši. Zem labās acs veidojās zilums.

- Tēti, lūdzu, - klusi nočukstēja blondā meitene.

Konstebls Tomass paskatījās uz viņu, saķēra meitu aiz rokas un

aizvilka prom pa baznīcas eju. Pie pašām durvīm viņš pagriezās.

— Nekas vēl nav beidzies, — policists noķērca. Un prom viņi bija.

Incidents ilga tikai trīs vai četras minūtes, bet likās, ka pagājis krietni vairāk laika. Mācītājs Mārtiņš skaļi nokāsējās, tomēr caur Mikija tēva raudām tikai ar grūtībām varēja sadzirdēt, ko

viņš saka.

>

- Man ir ārkārtīgi žēl par šo starpgadījumu. Mēs tagad dosimies ārā, kur pabeigsim dievkalpojumu. Lūdzu, pavadītāji, piecelieties.

Atkal atskanēja mūzika. Kādi Mikija ģimenes locekļi piecēla tēvu no zārka, un mums visiem vajadzēja iet ārā uz kapsētu.

Tikko biju iznācis no baznīcas, kad sajutu uz galvas pirmo lietus lāsi. Pavēros augšup. Zilās debesis bija aizklājuši tumši pelēki mākoņi, kas sāka pilināt lietus lāses uz zārka un bēriniekiem.

Cilvēki nebija paņēmuši līdzi lietussargus, tāpēc mēs visi spiedāmies kopā savās koši zilajās un sarkanajās drēbēs, kūkumus uzmetuši pret smidzinošo lietu, kas arvien pieņēmās spēkā. Man pārskrēja viegli drebuļi, kad zārks tika lēnām ielaists kapā. Puķes bija noņemtas. It kā tādējādi pavēstot, ka nekas dzīvs un košs nedrīkst nonākt šajā dziļajā, tumšajā bedrē.

Biju domājis, ka baznīcā piedzīvotais kautiņš ir bēru ļaunākā daļa, bet es maldījos. Ļaunākais bija šis. Zemes būkšķēšana un skrapstēšana uz koka zārka vāka. Mitru smilšu dvaka septembra saules gaistošajā siltumā. Skatīties dziļajā zemes atvērumā un zināt, ka no turienes nav atgriešanās. Nekādu aizbildinājumu, nekādu nosacījumu, nekādas zīmes, ko mamma var uzrakstīt skolotājam. Nāve bija galīga un absolūta, un neviens neko nevar darīt, lai to mainītu.

Pēdīgi viss bija galā un cilvēki lēnām sāka pamest kapa kopiņu. Pilsētas pašvaldības ēkā bija noīrēta zāle, lai pavadītāji pēc ceremonijas varētu ieēst sviestmaizes un iedzert. To sauca par bēru mielastu, tā teica mamma.

Mēs jau bijām pie pašiem kapsētas vārtiem, kad mamma un tētis apstājās parunāties ar kādu paziņu. Tūlīt aiz viņiem nāca Resnais ar savu ģimeni, sarunājoties ar Hopo mammu. Es redzēju Mikija piederīgos, bet ne pašu Mikiju. Laikam jau viņš bija kaut kur tepat.

Attapos, ka, mazliet apjucis, stāvu kapsētas malā.

- Sveiks, Edij!

Es pagriezos. Pie manis pienāca Helorena kungs. Viņš bija uzlicis cepuri, lai patvertos no lietus, un rokā turēja cigarešu paciņu. Nekad nebiju redzējis viņu smēķējam, bet atcerējos pelnutrauku mājā. Laikam jau smēķēšana izskaidroja zobu dzeltenīgo toni.

- Labdien, skolotāj!

- Kā tu jūties?

Paraustīju plecus.

- īsti nezinu.

Viņam bija ķēriens, kāds piemita tikai retajam no pieaugušajiem, panākt godīgu atbildi.

- Tas nav nekas slikts. Tev nav jābēdājas.

Es svārstījos. īsti nezināju, ko lai atbildu.

- Cilvēks nevar bēdāties par katru, kas nomirst, - Helorena kungs sāka runāt klusāk. - Sons Kūpers bija huligāns. Tas, ka viņš ir miris, neko nemaina. Bet notikušais arī nenozīmē, ka tas nav traģiski.

- Tāpēc, ka viņš bija tikai pusaudzis?

- Nē. Tāpēc, ka viņam nebija laika mainīties.

Es pamāju ar galvu un tad pajautāju:

- Vai tas, ko teica policists, ir taisnība?

- Par Sonu Kūperu un konstebla meitu?

Tikko manāmi pamāju atkal.

Helorena kungs paskatījās uz cigaretēm. Domāju, ka viņš ļoti gribēja aizsmēķēt, bet droši vien uzskatīja, ka kapsētā tā neklājas darīt.

- Šons Kūpers nebija patīkams jauns cilvēks. To, ko viņš izdarīja ar tevi, daži cilvēki nosauktu tajā pašā vārdā.

Jutu, ka man pietvīkst vaigi. Negribēju par to domāt. It kā to sajutis, Helorena kungs turpināja:

- Bet vai viņš izdarīja to, par ko viņu apsūdzēja policists? Nē, tam es neticu.

- Kāpēc?

- Nedomāju, ka jaunā dāma bija Sona Kūpera gaumē.

- Ak tā. - Nebiju pārliecināts, ka saprotu, ko skolotājs domā.

Viņš papurināja galvu.

- Aizmirsti to. Un nelauzi galvu par Sonu Kūperu. Tagad viņš vairs nevar darīt tev pāri.

Domāju par akmeņiem logā, par zilganzaļo ādu mēnessgaismā.

“Sveiks, kretīnГ

Nebiju pārliecināts, ka viņš man neko vairs nevar nodarīt.

Bet es teicu:

- Nē, skolotāj. Tas ir, jā, skolotāj.

- Labi. — Helorena kungs pasmaidīja un devās projām.

Vēl aizvien centos visu dzirdēto sagremot, kad kāds satvēra manu roku. Es apcirtos. Manā priekšā stāvēja Hopo. Drauga rūpīgi saķemmētā frizūra jau bija pajukusi un krekls bija izlīdis no biksēm. Viņš turēja Mērfija pavadu un kaklasiksnu. Bet Mērfija nebija.

- Kas noticis?

Viņš skatījās uz mani izbiedētām acīm.

- Mērfijs. Pazudis.

- Vai viņš izmaucies no kaklasiksnas?

>

- Es nezinu. Nekad tā nav bijis. Tā nav vaļīga vai kā... - Viņš apklusa.

- Vai tu domā, ka viņš skries uz mājām? — es jautāju.

Hopo papurināja galvu.

- Es nezinu. Viņš ir vecs, redze un oža vairs nav tik laba. — Redzēju, ka draugs cenšas nekrist panikā.

- Bet viņš nevar ātri paskriet, - es atgādināju. - Nekur tālu

viņš nevar būt ticis.

>

Paskatījos apkārt. Pieaugušie vēl sarunājās, Resnais atradās pārāk tālu, lai mēs varētu piesaistīt viņa uzmanību. Joprojām neredzēju Mikiju... toties pamanīju kaut ko citu.

Zīmējumu uz plakana piemiņas akmens netālu no baznīcas vārtiem. Jau lietū izbalojis un izplūdis, taču tas piesaistīja manu uzmanību tāpēc, ka bija nepareizs. Neiederīgs, tomēr pazīstams.

Piegāju tuvāk. Manas rokas un kājas pārklājās ar zosādu, bet āda pēkšņi likās pārāk maza galvaskausam.

Balts krīta vīriņš. Rokas paceltas, mute kā mazs aplītis, it kā viņš kaut ko sauktu. Un viņš nebija viens. Blakus kāds bija nevērīgi uzzīmējis baltu krīta suni. Man uzreiz radās slikta nojauta. Ļoti slikta nojauta.

"Vēro krīta vīriņus. ”

- Kas ir? — Hopo prasīja.

- Nekas. - Es ātri izslējos. — Mums jāiet meklēt Mērfiju. Tūlīt.

- Deivid, Edij! Kas noticis? - Pie mums pienāca mana mamma un tētis kopā ar Hopo māti.

- Mērfijs, — es sacīju. — Viņš... aizbēdzis.

- Nevar būt! - Hopo mamma pacēla roku pie mutes.

Hopo tikai saspieda ciešāk pavadu.

- Mamm, mums jāiet viņu meklēt, — es teicu.

- Edij... - mamma iesāka.

- Lūdzu, — es lūdzos.

Redzēju, ka viņa svārstās. Mamma neizskatījās priecīga. Bet bāla un saspringta. Galu galā te ir bēres. Tētis uzlika roku viņai uz delma un viegli pamāja ar galvu.

- Labi, - viņa piekrita. - Ejiet meklēt Mērfiju. Kad būsiet atraduši, satiksimies mērijā.

- Paldies.

- Uz priekšu! Joziet!

Mēs rikšojām pa ceļu, saucot Mērfija vārdu, kaut gan tas droši vien bija bezjēdzīgi, suns bija gandrīz kurls.

- Vai nevajadzētu vispirms katram gadījumam pārbaudīt tavu māju? - es ieminējos.

Hopo pamāja ar galvu.

- Droši vien.

Hopo dzīvoja pilsētas otrā malā, šaurā ielā ar vecām rindu mājām. Šādās ielās vīri parasti sēž māju priekšā un dzer alu no

bundžiņām, bērni autiņbiksītēs spēlējas ietves malā un visur allaž skan suņu rejas. Tolaik es par to daudz nedomāju, bet, iespējams, tas bija iemesls, kāpēc mēs reti gājām pie Hopo. Visi pārējie dzīvoja labākās mājās. Manējā, lai gan bija drusku noplukusi un vecmodīga, tomēr atradās patīkamā ielā ar zāliena joslu gar ietvi, kokiem un citām lietām.

Būtu laipni teikt, ka Hopo māja bija viena no labākajām šajā ielā, bet tā nebija taisnība. Logos karājās nodzeltējuši tilla aizkari, un priekšpagalmu rotāja savāda kolekcija, kuru veidoja saplīsuši puķpodi, dārza rūķi un vecs atzveltnes krēsls.

Iekšā valdīja tāds pats haoss. Atceros, ka nodomāju: Hopo mamma, kura strādāja par apkopēju, savu māju diez cik tīru neturēja. Visas malas bija piekrautas ar mantām, turklāt ārkārtīgi dīvainās vietās: par atlaidēm pirktas brokastu pārslu pakas saliktas uz televizora dzīvojamā istabā, tualetes papīra ruļļi veidoja nelielu kalnu gaitenī, balinātāja lielie iepakojumi un maisi ar gliemežu indēšanas granulām salikti uz virtuves galda. Te arī stipri oda pēc suņa. Es mīlēju Mērfiju, bet viņa smaka nebija tā patīkamākā īpašība.

Hopo aizskrēja uz dārzu aiz mājas un atkal izskrēja ārā, purinādams galvu.

— Labi, - es noteicu. - Iesim apskatīties parkā. Varbūt viņš vispirms gājis tur.

Hopo pamāja ar galvu, bet es redzēju, ka viņš cīnās ar asarām.

— Viņš nekad nav tā darījis.

— Viss būs labi, - es viņu mierināju. Tas gan bija stulbi teikts, jo sapratu, ka nebūs vis.

Mēs atradām viņu saritinājušos zem krūma netālu no rotaļ-laukuma. Laikam jau viņš centies atrast kādu patvērumu. Tagad lietus lija ļoti stipri. Hopo mati biezās, slapjās šķipsnās krita kā ūdenszāles, bet man krekls bija pielipis pie miesas. Manas

kurpes bija piesūkušās ar ūdeni un, skrienot pie suņa, katrs solis žļarkstēja.

Pa gabalu izskatījās, ka suns guļ. Tikai pienākot tuvāk, varēja redzēt, cik smagi cilājas lielais krūškurvis un kā sēc dzīvnieka elpa. Vēl tuvāk, nostājoties gluži blakus, varēja redzēt, kur viņš izvēmies. Visapkārt. Tas nebija normāli. Vēmekļi bija biezi kā darva un melni, jo tajos bija daudz asiņu. Un indes.

Joprojām atceros to smaku un izteiksmi Mērfija milzīgajās, brūnajās acīs, kad notupāmies pie viņa. Tās bija apjukušas. Un tomēr pateicīgas. It kā mēs spētu atkal visu vērst par labu. Bet mēs to nevarējām. Otro reizi šajā dienā es uzzināju, ka ir lietas, kuras nevar vērst par labu.

Mēs mēģinājām suni pacelt un nest. Hopo zināja, kur pilsētā atrodas veterinārārsts. Bet Mērfijs bija tik smags, un slapjā spalva padarīja to vēl smagāku. Nebijām pat tikuši ārā no parka, kad viņš atkal sāka klepot un rīstīties. Mēs noguldījām suni zālē.

— Varbūt es varu aizskriet pie ārsta un atvest viņu šurp? — es piedāvāju.

Hopo tikai purināja galvu un sacīja piesmakušā, aizžņaugtā balsī:

- Nē. Nav vērts.

Hopo paslēpa seju Mērfija biezajā, slapjajā spalvā, ķeroties pie suņa, it kā mēģinātu viņu noturēt šeit, lai viņš no šīs pasaules neiekristu citā.

Bet, protams, neviens, pat ne cilvēks, kurš jūs mīl vairāk par visu pasaulē, to nespēj. Mēs tikai varējām dzīvnieku mierināt, klusi čukstēt nošļukušajās ausīs un mēģināt ar gribasspēku aizraidīt sāpes. Beidzot tas bija galā, jo Mērfijs ievilka pēdējo saraustīto elpu un pēc tam vairs neelpoja.

Hopo raudāja, piekļāvies pie nekustīgā ķermeņa. Centos apvaldīt asaras, bet nespēju, un tās straumēm tecēja man pa vaigiem. Vēlāk es domāju, ka par beigtu suni mēs raudājām vairāk nekā par Mikija mirušo brāli. Un arī tas mums vēl atspēlēsies.

Pēdīgi mēs saņēmām spēkus, lai aiznestu Mērfiju uz Hopo māju. Tā bija pirmā reize, kad pieskāros kaut kam, kas bija miris. Man likās, ka suns ir smagāks nekā iepriekš. Miroņa smagums. Bija vajadzīga krietna pusstunda, lai to paveiktu. Vairāki cilvēki apstājās noskatīties, bet neviens nepiedāvāja palīdzību.

Mēs noguldījām Mērfiju viņa guļvietā virtuvē.

- Ko tu ar viņu darīsi? - es jautāju.

- Aprakšu, — Hopo atbildēja, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

- Pats?

- Viņš ir mans suns.

Nezināju, ko teikt, tāpēc klusēju.

- Tev jāiet atpakaļ, — Hopo sacīja. — Uz to mielastu.

Prātā pavīdēja doma, ka vajadzētu palikt un palīdzēt, bet patiesībā es vēlējos ātrāk tikt projām.

- Labi.

Es pagriezos.

- Edij?

- Jā?

- Kad noskaidrošu, kas to izdarīja, es viņus nogalināšu.

Nekad neaizmirsu skatienu drauga acīs, kad viņš to teica. Varbūt tāpēc es Hopo nepastāstīju par krīta vīriņu un suni. Ne arī par faktu, ka nebiju redzējis Mikiju atgriežamies baznīcā pēc tam, kad viņš izskrēja ārā.

2016

Neuzskatu sevi par alkoholiķi. T āpat es neuzskatu sevi par pataloģisku mantu vācēju. Esmu cilvēks, kuram patīk šad tad iedzert, un cilvēks, kurš krāj dažādas lietas.

Es nedzeru katru dienu un parasti neierodos skolā, dvakodams pēc alkohola. Lai gan tā ir noticis. Paldies Dievam, tas nenonāca ausīs mūsu direktoram, bet brīdinošus vārdus no kolēģa gan dabūju uzklausīt:

“Ed, ej mājās, nomazgājies dušā un ar kādu skalojamo līdzekli izskalo muti. Turpmāk atstāj iedzeršanu brīvdienām.”

Atklāti sakot, es dzeru vairāk, nekā vajadzētu, un biežāk, nekā vajadzētu. Arī šodien es jūtu tādu nepieciešamību. Rīkle kā aizžņaugta. Lūpas kalst un nekļūst mitrākas, lai cik bieži es tās aplaizītu. Man nevajag vienkārši padzerties. Man vajag iedzert. Sīka gramatiska nianse. Neizmērojami atšķirīgi mērķi.

Ieeju lielveikalā un no vīna plauktiem paņemu pāris pudeļu stiprā sarkanvīna. Tad izvēlos pudeli laba viskija un stumju iepirkumu ratiņus uz pašapkalpošanās kasi. Pārmiju dažas pieklājības frāzes ar sievieti, kas pārrauga kases, un salieku pudeles mašīnā. Mājās pārrodos kādas minūtes pāri sešiem, sameklēju vairākas vecas vinila plates, kuras sen neesmu klausījies, un ieleju sev pirmo glāzi vīna.

Tajā brīdī noblīkšķ ārdurvis - tik stipri, ka svečturi uz kamīna malas sašūpojas un mana pilnā glāze uz galda bīstami nodreb.

- Hloja?

Domāju, ka tai jābūt viņai. Es aizslēdzu durvis, un nevienam citam atslēgas nav. Bet Hloja parasti durvis tā necērt. Ja runājam par dīvainu parādīšanos, tad Hloja drīzāk iezogas kā kaķis vai ieslīd kā pārdabiska migla.

Ar ilgām palūkojos uz vīna glāzi, tad, rezignēti nopūties, pieceļos un eju uz virtuvi, kurā, kā tagad dzirdu, viņa trokšņaini atver un aizver ledusskapi un šķindina glāzes. Bet es dzirdu vēl kādu skaņu. Tā man ir visai sveša.

Paiet kāds brītiņš, līdz man pielec. Hloja raud.

Ar raudāšanu es īsti neprotu tikt galā. Pats es to daru reti. Neraudāju pat tēta bērēs. Man nepatīk visa tā padarīšana, puņ-ķošanās, tā skaņa. Raudot neviens neizskatās glīti. Vēl ļaunāk, ja raud sieviete — tad viņai gandrīz noteikti būs vajadzīgs mierinājums. Un arī mierināšana man nepadodas.

Pie virtuves durvīm man uzmācas šaubas. Tad dzirdu Hloju sakām:

- Ak, velns un elle, Ed! Jā, es raudu. Vai nu velcies iekšā un kaut ko dari, vai ej dirst.

Atveru durvis. Hloja sēž pie galda. Viņai priekšā ir pudele džina un liela glāze. Tonika nav. Mati izspūruši vairāk nekā parasti, un uz vaigiem notecējušas melnas tušas svītras.

- Es nemaz neprasīšu, vai tev viss kārtībā.

- Labi. Citādi es varētu šo džina pudeli iegrūst tev pakaļā.

- Vai gribi par to parunāt?

- Ne sevišķi.

»

- Labi. - Mīņājos pie galda. - Vai es varu kaut ko darīt?

- Apsēdies un iedzer ar mani.

Kaut arī visu vakaru tieši tāds bijis mans nolūks, džins nav tas dzēriens, kuru es izvēlētos, bet nojaušu, ka piedāvājums nav apspriežams. Izņemu no skapīša glāzi un ļauju Hlojai ieliet krietnu devu.

Viņa drebošu roku pārstumj glāzi pāri galdam. Noprotu, ka šī viņai nav pirmā glāze, arī otrā un trešā ne. Tas ir neraksturīgi viņai.

Hlojai patīk iziet sabiedrībā. Hlojai patīk iedzert, bet, šķiet, nekad neesmu redzējis viņu patiešām piedzērušos.

— Tā, - viņa saka, nedaudz šļupstot. - Kā tev šodien gāja?

— Nu, es mēģināju paziņot policijai, ka mans draugs ir pazudis.

— Un?

— Par spīti faktam, ka viņš visu nakti nav atgriezies savā viesnīcas numurā, ka viņam nav naudasmaka un kredītkaršu, ka

viņš neatbild uz telefona zvaniem, acīmredzot viņu nevar oficiāli

> ' >

paziņot par pazudušu, iekams nav pagājušas divdesmit četras stundas, kopš kāds viņu ir redzējis.

— Sūdīgi.

— Jā, sūdīgi.

— Tu domā, ka ar viņu kaut kas noticis?

Izklausās, ka Hloja ir patiesi norūpējusies.

Iedzeru krietnu malku džina.

— Es nezinu...

— Varbūt viņš devies mājās.

— Varbūt.

— Un ko tu darīsi?

— Nu, laikam rīt man vajadzēs atkal iet uz policiju.

Viņa skatās savā glāzē.

— Draugi, ko? Vairāk nepatikšanu, nekā tā draudzība vērta. Bet nav jau tik slikti kā ar radiniekiem.

— Laikam gan, — es piesardzīgi piekrītu.

— Ak., tici man! Draugi. No tiem var atbrīvoties. Bet ģimene? No tās nekad netiec vaļā. Tā vienmēr ir klāt, kaut kur fonā jauc tev prātu.

Meitene izdzer džinu un ielej sev vēl.

Hloja nekad agrāk nav stāstījusi par savu privāto dzīvi, un es nekad nejautāju. Tas ir tāpat kā ar bērniem. Ja viņi gribēs kaut ko izstāstīt, tad izstāstīs. Ja tev jājautā, tad tu viņus ātri vien iedzen atpakaļ čaulā.

Protams, esmu par to domājis. Vienu brīdi biju pārliecināts, ka Hlojas klātbūtne manā mājā ir saistīta ar kādu puisi, varbūt

ar sāpīgu šķiršanos. Galu galā tuvāk viņas darbavietai netrūkst māju, kurās īrēt dzīvokli kopīgi ar cilvēkiem, kas tuvāki viņai vecuma un uzskatu ziņā. Kurš gan izvēlas lielu, savādu māju, kurā mīt ērmots vecpuisis, ja vien viņam nav iemesla meklēt sav-rupību un noslēgtību?

Bet Hloja neko nebija stāstījusi, un es neuzstāju, baidoties, ka varētu viņu aizbiedēt. Viena lieta ir atrast īrnieku savai tukšajai istabai. Bet atrast biedru, kurš kliedētu vientulību, ir pavisam kas cits.

Iedzeru vēl vienu malku džina, bet tieksme dzert ātri gaist. Nekas tik labi nenovērš domas no vēlmes pielieties kā ņemšanās ar citu piedzērušo.

- Nu, - es saku, - gan ģimene, gan draugi var sagādāt grūtības...

- Vai es esmu tavs draugs, Ed?

Jautājums mani apmulsina. Hloja raugās manī ar nopietnu, nefokusētu skatienu, sejas muskuļi nedaudz atslābuši, lūpas pavērtas.

Noriju siekalas.

- Es tā ceru.

Viņa smaida.

- Labi. Tāpēc, ka es nekad tevi nesāpinātu. Gribu, lai tu to zini.

- Es zinu, - saku, kaut arī tā nav patiesība. Ne gluži. Cilvēki var tevi sāpināt, paši to neapjaušot. Hloja katru dienu mani mazliet sāpina ar savu eksistenci vien. Bet tas ir pieņemami.

- Labi. - Viņa paspiež man roku, un es redzu, ka acis viņai atkal pielīst ar asarām. Hloja noslauka vaigus. - Jēziņ, kāda es esmu sasodīta stulbene!

Viņa iedzer vēl džinu un turpina:

- Man tev kaut kas jāizstāsta...

Šie vārdi man nepatīk. Teikums, kas sākas ar tādiem vārdiem, nesola neko labu. Tāpat kā “mums jāaprunājas”.

- Hloja, - es saku.

Bet mani - gluži burtiski - glābj durvju zvans. Kāds stāv pie ārdurvīm. Man nav daudz apmeklētāju, īpaši tādu, kuri nāktu bez pieteikšanās.

- Velns parāvis, kas tur ir? - Hloja iesaucas ar sev ierasto sirsnību un optimismu.

- Nezinu.

Negribīgi šļūkāju pie durvīm un tās atveru. Ārā stāv divi vīrieši pelēkos uzvalkos. Viņi nepagūst pat muti atvērt, kad es jau saprotu, ka viņi ir no policijas. Kaut kas viņu ārienē par to liecina. Nogurums sejās. Slikti apgrieztie mati vienam no viņiem. Lētie apavi.

- Vai Adamsa kungs? - garākais, tumšmatis, jautā.

-Jā?

- Esmu detektīvinspektors Fērniss. Šis ir seržants Dcnkss. Jūs šorīt ieradāties policijas iecirknī, lai pieteiktu pazudušu cilvēku -savu draugu Miku Kūperu.

- Es mēģināju. Man pateica, ka oficiāli viņš nav pazudis.

- Jā. Mums žēl, - saka īsākais, plikpaurainais. - Vai drīkstam ieiet?

Gribu jautāt, kāpēc, bet, tā kā viņi vienalga ienāks, tad nav vērts. Pakāpjos malā.

- Protams.

Kad vīrieši man garām ienākuši priekšnamā, es aizveru ārdurvis.

- Uz to pusi, lūdzu.

Paraduma dēļ ievedu apmeklētājus virtuvē. Tiklīdz ieraugu Hloju, saprotu, ka tā droši vien bija kļūda. Viņa joprojām ģērbusies savās “izejamās” drēbēs. Tās ir kā āda piegulošs melns krekliņš ar galvaskausiem, likras minisvārki, tīkliņzeķbikses un zābaki ar biezām zolēm.

Viņa paceļ skatienu uz policistiem.

- O, kompānija, cik jauki!

- Šī ir Hloja, mana Irniece. Un draudzene.

Abi policisti ir pārāk profesionāli, lai sarauktu kaut uzaci, bet esmu pārliecināts, ka zinu, ko viņi nodomā. Šajā mājā dzīvo pavecs vīrietis ar diezgan jaunu skuķi. Vai nu es ar viņu guļu, vai esmu vienkārši vecs, nožēlojams lūriķis. Diemžēl pēdējais variants.

- Vai varu jums kaut ko piedāvāt? - jautāju. - Tēju, kafiju?

- Džinu? - Hloja paceļ pudeli.

- Diemžēl, jaunkundz, mēs esam darbā, - Fērniss noraida piedāvājumu.

- Labi, - es atkal ierunājos. - Ē, lūdzu, sēdieties!

Policisti saskatās.

- Patiesību sakot, Adamsa kungs, būtu labāk, ja mēs varētu ar jums parunāt vienatnē.

Pametu skatienu uz Hloju.

- Ja tev nav iebildumu.

- Nu, atvainojiet, - viņa paņem pudeli un glāzi. - Būšu tepat blakus, ja tev mani vajag.

Hloja uzmet policistiem drūmu skatienu un izlīgo no virtuves.

Viņi, krēsliem noskrapstot, apsēžas, un es neveikli piemetos uz krēsla malas galda galā.

- Vai drīkstu jautāt, kas par lietu? Es jau pirmīt visu, ko zināju, izstāstīju dežurējošajam seržantam.

- Es saprotu, bet vai jūs varētu visu izstāstīt vēlreiz sīkāk?

Denkss izņem pildspalvu.

- Nu, Mikijs no šejienes izgāja vakar vakarā.

- Atvainojiet, vai varētu vēl mazliet atkāpties? Kāpēc viņš te bija? Cik saprotu, viņš dzīvo Oksfordā.

- Nu, viņš ir mans sens draugs. Viņš ieradās Enderberi, jo vēlējās satikties ar mani.

- Cik sens?

- Esam bērnības draugi.

- Un jūs uzturējāt sakarus?

- Ne gluži. Bet reizēm ir jauki atcerēties senos laikus.

Viņi abi pamaj ar galvu.

— Lai nu kā, viņš atnāca uz vakariņām.

— Un cikos tas bija?

— Mikijs ieradās apmēram pusastoņos.

— Vai viņš atbrauca ar mašīnu?

— Nē, atnāca kājām. Viesnīca, kurā Mikijs apmeties, nav tālu, un viņš laikam bija nolēmis iedzert.

— Kā jūs teiktu, cik viņš iedzēra?

— Nu, — es domās atgriežos pie atkritumos saliktajām tukšajām alus pudelēm. — Jūs jau zināt, kā tas ir. Jūs ēdat, runājat... varbūt seši vai septiņi aliņi.

— Tad jau diezgan daudz.

— Tā varētu teikt.

— Kādā stāvoklī viņš, jūsuprāt, bija, kad devās projām?

— Nu, uz kājām Mikijs turējās un nešļupstēja, bet bija diezgan apreibis.

— Un jūs ļāvāt draugam iet kājām uz viesnīcu?

— Nē, es piedāvāju izsaukt taksi, bet viņš teica, ka pastaiga palīdzēšot izvēdināt galvu.

— Skaidrs. Un cikos tas bija?

— Desmitos pusvienpadsmitos. Nebija necik vēls.

— Un tā bija pēdējā reize, kad tovakar viņu redzējāt?

-Jā.

— Jūs nodevāt dežurējošai seržantei viņa kabatas portfeli? Johaidī, ar grūtībām. Viņa gribēja, lai to paturu, bet es uzstāju.

-Jā.

— Ka tas nācās, ka maks bija pie jums?

— Mikijs, visticamāk, to aizmirsa, ejot projām.

— Un jūs nemēģinājāt viņam to atdot vakarā?

— Par maku es uzzināju tikai nākamajā dienā. Hloja to atrada un man piezvanīja.

— Cikos?

— Pusdienlaikā. Mēģināju sazvanīt Mikiju, lai pateiktu, ka maks ir pie manis, bet viņš neatbildēja.

Policists atkal pierakstīja.

- Un tad jūs devāties uz viesnīcu, lai noskaidrotu, vai ar jūsu draugu viss kārtībā?

- Jā. Un man pateica, ka vakar viņš nav pārnācis. Tad es nolēmu vērsties policijā.

Policisti atkal piekrītoši māj ar galvu.

Tad Fērniss jautā:

- Kāds vakar bija jūsu draugs?

- Nu, normāls, kā parasti.

- Viņš bija labā noskaņojumā?

- Laikam.

- Kāds bija apmeklējuma mērķis?

- Ja drīkstu jautāt, vai tas ir tik svarīgi?

- Jūs ilgi - vairākus gadus - neuzturat sakarus, un tad gluži negaidīti šis apciemojums. Nedaudz savādi.

- Cilvēki ir savādi, kā teiktu Džims Morisons.

Man pievēršas neizpratnes pilni skatieni. Acīmredzot šie vīri nav roka klasikas cienītāji.

- Paklausieties, - es saku, - tas bija vienkārši apciemojums. Mēs daudz runājām - ko mēs abi esam darījuši. Par darbu. Neko īpaši nozīmīgu. Vai tagad drīkstu uzzināt, kāpēc visi šie jautājumi? Vai ar Mikiju kaut kas atgadījies?

Viņi, šķiet, apdomājas, tad Denkss aizver savu piezīmju grāmatiņu.

- Šodien tika atrasts līķis, kura apraksts atbilst jūsu draugam Mikam Kūperam.

Līķis. Mikijs. Cenšos sagremot dzirdēto. Man tas īsti neizdodas. Nespēju parunāt. Ir grūti elpot.

- Kā jūs jūtaties, ser?

- Es... nezinu. Tas ir trieciens. Kas notika?

- Mēs izcēlām līķi no upes.

“Deram, ka viņš ir uzpūties un zaļš un zivis ir izēdušas viņam

• n

acis.

- Mikijs noslīcis?

- Mēs vēl cenšamies precizēt jūsu drauga nāves apstākļus.

- Ja viņš iekritis upē, kas tad vēl jāskaidro?

Šķiet, policisti saminstinās.

- Vecais Medouzparks atrodas pretējā virzienā no viesnīcas, kur bija apmeties jūsu draugs, vai ne?

- Nūjā.

- Tad kāpēc viņš bija tur?

- Varbūt Mikijs nolēma ilgāk pastaigāt, lai atžirgtu? Vai arī viņš apmaldījās?

- Iespējams.

Izklausījās, ka policisti tam netic.

- Jūs nedomājat, ka Mikija nāve bija nelaimes gadījums?

- Gluži pretēji, esmu pārliecināts, ka tas ir visticamākais izskaidrojums. Tomēr mums jāizpēta arī citi varianti.

- Piemēram?

- Vai ir kāds cilvēks, kas vēlētos viņa nāvi?

Jūtu, ka man deniņos sāk sisties pulss. Kāds, kurš vēlētos Mikija nāvi? Nūjā, vismaz vienu varu iedomāties, bet diez vai tas cilvēks varētu naktī skraidīt pa parkiem un grūst upē Mikiju.

- Nē, nevaru nevienu iedomāties. - Mazliet noteiktāk es piebilstu: - Enderberi ir klusa pilsētiņa. Nezinu nevienu, kas vēlētos darīt pāri Mikijam.

Viņi abi pamāj ar galvu.

- Jums noteikti ir taisnība. Šis droši vien ir traģisks negadījums.

Gluži kā ar brāli, es nodomāju. Traģisks negadījums un mazliet par daudz sakritību, lai tā būtu nejaušība.

- Mums žēl, ka nācās jums pavēstīt šo skumjo ziņu, Adamsa kungs.

- Tas ir jūsu darbs.

Viņi atgrūž krēslus. Es pieceļos, lai pavadītu vīrus līdz durvīm.

- Vēl kas.

Protams. Та notiek vienmēr.

-Jā?

- Mēs pie jūsu drauga atradām lietu, kas šķiet mazliet dīvaina. Varbūt jūs kaut ko zināsiet teikt par to?

- Jāpaskatās.

Fērniss izņem no kabatas caurspīdīgu plastmasas maisiņu. Viņš uzliek to uz galda.

Maisiņā ir papīra lapiņa, uz kuras uzzīmētas karātava ar pakārtu vīriņu, un mazs gabaliņš balta krīta.

1986

“Jūs, mazticīgie.”

Tā dažreiz mēdza teikt tētis manai mammai, kad viņa neticēja, ka viņš kaut ko var izdarīt. Manuprāt, tas jau bija kļuvis par tādu kā “mājas” jociņu, jo viņa vienmēr atskatījās un teica: “Nē, es, bezticīgā.” Un viņi abi smējās.

Laikam jau šī joka jēga bija tajā, ka mani vecāki nebija reliģiozi un to nemaz neslēpa. Pieņemu, ka tāpēc pilsētā bija cilvēki, kas uz viņiem raudzījās ar aizdomām, un tas bija iemesls, kāpēc šie ļaudis nostājās mācītāja Mārtiņa pusē jautājumā par klīniku. Pat tie, kuri mammu atbalstīja, nevēlējās to paust skaidri un atklāti, it kā tādējādi viņi runātu pretī Dievam vai kaut kā tā.

Tajā rudenī mamma novājēja un arī novecoja. Līdz tam laikam man nebija ne prātā nācis, ka mani vecāki ir krietni padzīvojušāki par citu bērnu vecākiem (varbūt tāpēc, ka tad, kad tev ir desmit gadi, visi, kuriem ir pāri divdesmit, jau šķiet kā sirmgalvji). Es mammai piedzimu tikai trīsdesmit sešu gadu vecumā, tātad viņai togad bija jau gandrīz piecdesmit.

Daļēji tas bija tāpēc, ka viņa strādāja vēl vairāk. Šķiet, viņa sāka nākt mājās ar katru dienu vēlāk, tāpēc tētim vajadzēja gatavot vakariņas, kas bija interesantas, bet ne vienmēr ēdamas. Lielākoties šai smagajai situācijai, manuprāt, bija sakars ar protestētājiem, kas joprojām katru dienu stāvēja pie klīnikas ieejas. Tagad viņu bija jau gandrīz divdesmit. Biju arī redzējis dažu pilsētas veikalu skatlogos plakātus.

Izvēlies dzīvību! Pārstāj slepkavoti

Saki nē legālai slepkavošanai! Pievienojies “Endf.rberi eņģeļiem”!

Tā sevi dēvēja protestētāji. Domāju, ka “Enderberi eņģeļi” ir mācītāja Mārtiņa ideja. Pēc eņģeļiem viņi diez ko neizskatījās. Vienmēr esmu iztēlojies, ka eņģeļi ir rāmi un mierīgi. Protestētāji bija pietvīkušām sejām, dusmīgi, viņi kliedza un spļāva. Tagad, to atceroties, pieļauju, ka viņi kā vairums radikāli noskaņotu ļaužu droši vien ticēja, ka rīkojas pareizi, lai sasniegtu kādu augstāku mērķi. Tik stipri ticēja, ka spēja attaisnot visas sliktās lietas, ko šī mērķa vārdā darīja.

Jau bija pienācis oktobris. Vasara bija savākusi savus pludmales dvieļus, spainīšus un lāpstiņas un noglabājusi līdz nākamajai sezonai. Saldējuma ratiņu zvārguļu vietā jau varēja dzirdēt nelegāli pirktās pirotehnikas šņācienus un blīkšķus. Ziedu un grilētas gaļas aromāta vietā bija stājies ugunskuru sīvais smārds.

Mikijs mums piebiedrojās arvien retāk. Kopš brāļa nāves viņš bija mainījies. Bet varbūt mēs vairs nezinājām, kā pret viņu izturēties. Viņš bija kļuvis vēsāks, skarbāks. Viņš vienmēr bija bijis augstprātīgs un sarkastisks, bet nu izturējās vēl dzēlīgāk. Arī izskatījās viņš citādi. Izstiepies garumā (kaut arī garš Mikijs nekad nebūs), sejas vaibsti ieguvuši asākas šķautnes, un zobu breketes pazudušas. Zināmā mērā viņš vairs nebija mūsu draugs Metāla Mikijs. Pēkšņi viņš bija kļuvis par Mikiju Kūperu, Šona Kūpera brāli.

Mikija klātbūtnē mēs visi jutāmies mazliet neveikli, taču Hopo ar viņu tiešām nesatika. Tās bija augošas nesaskaņas, kas lēnām noplok, bet noteikti kādā brīdī uzmutuļo un nāk pāri malām nopietnā cīņā. Un tā arī notika. Dienā, kad mēs sanācām kopā, lai izkaisītu Mērfija pelnus.

Galu galā Hopo suni neapraka. Viņa mamma aizveda beigto dzīvnieku uz veterināro klīniku kremēt. Hopo kādu laiku paturēja

pelnus, tad nolēma, ka vēlas atstāt tos vietā, kur Mērfijs mēdza gulēt un kur viņš izdvesa pēdējo elpas vilcienu, — parkā.

Sarunājām, ka sestdien vienpadsmitos satiksimies rotaļlau-kumā. Mēs sēdējām koka karuselī, Hopo cieši turēja kastīti ar Mērfija pelniem, mēs visi bijām savīkstījušies vējjakās un šallēs. Torīt bija auksts. Sals spiedās cauri cimdiem un knieba vaigos. Aukstuma un drūmā pienākuma dēļ visi jutāmies nomākti. Kad Mikijs uzradās piecpadsmit minūtes vēlāk, Hopo pielēca kājās.

- Kur tu biji?

Mikijs paraustīja plecus.

- Bija šis tas darāms. Tagad, kad esmu palicis viens, mamma liek vairāk palīdzēt mājas darbos. - Viņš to pateica savā ierastajā kareivīgajā tonī.

Izklausās nežēlīgi, bet viss, ko viņš teica, vienmēr nonāca līdz faktam, ka viņa brālis ir miris. Jā, mēs zinājām, ka tas ir traģiski un bēdīgi un tā tālāk, bet laikam jau vienkārši gribējām, lai viņš beidz par to runāt ik minūti, ik dienu.

Redzēju, ka Hopo mazliet sadugst un kļūst pieļāvīgāks.

- Nu, tagad tu esi te, — viņš sacīja tonī, kuram vajadzēja visu izlīdzināt. Kā jau parasti Hopo. Bet tajā rītā Mikijs negribēja nekur piekāpties.

- Nezinu, kas tev svilst. Tas taču bija tikai stulbs suns.

Gaiss gandrīz sprakšķēja.

- Mērfijs nebija tikai suns.

- Ja? Ko tad viņš varēja izdarīt? Runāt, taisīt kāršu trikus?

Viņš kaitināja Hopo. Mēs visi to zinājām. Arī Hopo to zināja,

vienīgi zināšana, ka tevi cenšas sadusmot, vēl nenozīmē, ka spēj savaldīties, kaut arī Hopo darīja, ko varēja.

- Viņš bija mans suns un man daudz nozīmēja.

- Jā, un man daudz nozīmēja brālis.

Resnais norausās no karuseļa.

)

- Labi, mēs to zinām. Tas ir citādi.

- Jā, jūs visi jūtaties sūdīgi, ka viens stulbs suns atstiepis kājas, bet neviens nedod ne sūda par to, ka mans brālis ir miris.

Mes visi viņā raudzījāmies. Neviens nezināja, ko teikt. Jo zināmā mērā viņam bija taisnība.

- Redzat? Neviens no jums pat nespēj par viņu runāt, un tomēr mēs esam te sanākuši kaut kāda stulba, dumja un blusaina

kranča dēl.

>

- Ņem savus vārdus atpakaļ, - Hopo sacīja.

- Citādi - kas? - Mikijs noņirdza un paspēra soli tuvāk viņam. Hopo bija krietni garāks par Mikiju un stiprāks ari. Bet Mikija acīs dega neprātīga uguntiņa. Tāpat kā brālim. Un ar neprātu nevar cīnīties. Neprāts vienmēr uzvar. - Viņš bija stulbs, debils, blusains suns, kas visu laiku apdirsās un smirdēja. Viņš jau tāpat ilgāk neizvilktu. Kāds tikai izbeidza viņa mocības.

Redzēju, kā Hopo dūres savelkas, bet domāju, ka viņš joprojām Mikijam neuzbruktu, ja tas nepastieptu roku un neizsistu kasti ar pelniem. Atsitoties pret rotaļlaukuma asfaltu, tā atnāca vaļā, un gaisā pacēlās neliels pelnu mākonītis.

Mikijs pelnus vēl izspārdīja ar kāju.

- Stulbs, vecs, smirdīgs sprāgoņa.

Tajā brīdī Hopo ar baisu, aizžņaugtu kliedzienu metās uz priekšu. Abi nogāzās zemē, un dažas sekundes neko citu nevarēja redzēt kā vien dūres, kas kūļāja gaisu, puikām valstoties pelēkajos pelnos, kuri reiz bija Mērfijs.

Resnais panāca uz priekšu un centās iejaukties kautiņā. Mēs ar Nikiju sekojām. Kaut kā mums izdevās kaušļus atraut vienu no otra. Resnais satvēra Mikiju. Es centos noturēt Hopo, bet viņš atbrīvojās no manis.

- Kas tev vainas? - viņš uzkliedza Mikijam.

- Man nomira brālis, vai arī tu jau to aizmirsi? - Mikijs pārlaida mums skatienu. - Vai jūs visi esat aizmirsuši?

Viņš noslaucīja degunu, no kura pilēja asinis.

- Nē, - es teicu. - Mēs neesam aizmirsuši. Mēs tikai atkal gribam būt draugi.

- Draugi. Jā, pareizi. — Viņš ņirdzīgi paskatījās uz Hopo. - Vai tu gribi zināt, kas pielika roku tavam stulbajam sunim? Es

to izdarīju. Lai tu zinātu, kā ir zaudēt kādu, kuru mīli. Varbūt jums visiem vajadzētu to uzzināt.

Hopo iekliedzās. Viņš izrāvās man no rokām un no visa spēka sita Mikijam ar dūri.

īsti nezinu, kas notika tālāk. Vai nu Mikijs sakustējās, vai arī Nikija gribēja iejaukties. Lai kā tur bija, bet es atceros: kad pagriezos, ieraudzīju Nikiju. Viņa gulēja zemē, ar rokām aizsegusi seju. Nez kā šajā juceklī Hopo dūre bija trāpījusi viņai tieši pa aci.

- Maita tāds! - viņa iekliedzās. - Tu stulbais maitasgabals!

Nezinu, vai viņa ar to domāja Hopo vai Mikiju un vai šajā

brīdī tam vispār bija kāda nozīme.

Hopo sejā dusmas nomainīja šausmas.

- Piedod. Piedod!

Mēs ar Resno pieskrējām, lai palīdzētu meitenei piecelties. Viņa viegli drebošām rokām atbrīvojās no mums.

- Man nekas nekaiš.

Bet tā nebija taisnība. Acs jau sāka aizpampt, kļuva violeta kā nogatavojusies plūme. Pat toreiz es zināju, ka tas ir slikti. Un man bija dusmas. Nekad vēl nebiju bijis tik dusmīgs. Tā visa bija Mikija vaina. Tajā brīdī - lai gan nebiju nekāds kauslis - es gribēju gāzt Mikijam pa purnu tikpat stipri kā Hopo. Bet man nebija izdevības.

Pa to laiku, kamēr mēs piecēlām Nikiju un Resnais kaut ko vāvuļoja par to, ka vedīs viņu pie savas mammas, par to, ka pie acs jāuzliek saldēti zirņi, Mikijs bija pazudis.

Kā izrādījās, Mikijs meloja. Veterinārārsts teica, ka Mērfijs, visticamāk, bija saindēts vismaz divdesmit četras stundas pirms bērēm, varbūt pat ilgāk. Mikijs nebija nogalinājis Mērfiju.

Tas nebija svarīgi. Viņš nekad pie mums vairs nenāca. Neviens no mums to negribēja. Viņa klātbūtne bija kļuvusi par indi, kas saindēja visus, kuri bija apkārt.

Pēc kautiņa mēs pāris dienu neredzējām arī Nikiju. Laikam mēs visi domājām, ka tētis neļauj viņai iet uz skolu sasistās acs

dēļ. Kad zilumi izbalēs, viss atgriezīsies ierastajās sliedēs. Un atkal mēs maldījāmies.

Kādu vakaru, kad tētis gatavoja man vakariņas, pie durvīm skaļi pieklauvēja. Mamma vēl bija darbā, tāpēc tētis nobrauca rokas gar džinsiem un izbolīja acis. Viņš devās atvērt durvis. Ārā stāvēja mācītājs Mārtiņš. Viņš bija ģērbies savās garīdznieka drēbēs, un galvā viņam bija maza, melna cepurīte. Viņš izskatījās kā izkāpis no seno laiku bildēm. Mācītājs likās arī drausmīgi nikns. Es kavējos gaitenī.

- Vai varu jums kā pakalpot? — tētis vaicāja balsī, kura vēstīja, ka tas nu būtu pēdējais, ko viņš vēlētos.

- Jā. Jūs varat turēt savu dēlu pa gabalu no manas meitas.

- Kā, lūdzu?

- Manai meitai jūsu dēla un viņa bara dēļ ir zila acs.

Gandrīz izgrūdu, ka viņi patiesībā nav mans bars. Bet jutos

diezgan lepns, ka man kaut kas tāds piedēvēts.

Tētis pagriezās.

- Ed?

Neveikli juzdamies, pamīņājos. Man dega vaigi.

- Tas bija negadījums.

Tētis pievērsa skatienu mācītājam.

-Ja mans dēls apgalvo, ka tas bija negadījums, es viņam ticu.

Abi vīrieši skatījās viens uz otru. Tad mācītājs Mārtiņš pasmaidīja.

- Ko citu varēja gaidīt? Ābols no bojāta koka tālu nekrīt. “Jūs esat no sava tēva - velna, un jums gribas piepildīt sava tēva kārības. Viņš no paša sākuma ir bijis slepkava un nestāv patiesībā, jo patiesības nav viņā. Melus runādams, viņš runā pēc savas dabas, jo viņš ir melis un melu tēvs.”

- Sludiniet, cik tīk, mācītāj, - tētis teica. - Bet mēs visi zinām, ka pats jūs nedzīvojat saskaņā ar saviem vārdiem.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Ne jau pirmo reizi jūsu meitai gadījusies zila acs, vai ne?

- Tā ir apmelošana, Adamsa kungs.

-Tiešām? - Tētis paspēra soli uz priekšu. Apmierināts redzēju, ka mācītājs Mārtiņš mazliet saraujas. - “Jo nekas nav paslēpts, kas netaps redzams, nedz apslēpts, kas netaptu zināms un nenāktu gaismā.” - Tagad savukārt tētis ļauni pasmaidīja. — Baznīca jūs neaizsargās mūžīgi, mācītāj. Un tagad taisieties, ka tiekat prom no manas mājas sliekšņa, iekams es neesmu izsaucis policiju.

Pēdējais, ko redzēju, pirms tētis aizcirta durvis mācītāja Mārtiņa deguna priekšā, bija viņa atvērtā mute.

Jutu, ka lepnumā izriežas krūtis. Tētis bija uzvarējis. Viņš bija sakāvis pretinieku.

- Paldies, tēt! Tas bija forši. Nezināju, ka tu zini Bībeles pantus.

- Svētdienas skola. Šis tas jau paliek prātā.

- Tas nudien bija negadījums.

- Es tev ticu, Edij... bet...

Nē, es domāju. Nekādu “bet”. “Bet” vienmēr beidzas slikti, un šis, es jutu, bija īpaši slikts. “Bet,” kā Resnais reiz izteicās, “ir sitiens pa pautiem labā dienā.”

Tētis nopūtās.

- Paklau, Edij! Varbūt būtu labāk, ja tu nesatiktos ar Nikiju. Vismaz kādu laiku.

- Viņa ir mana draudzene.

>

- Tev ir citi draugi. Gevins, Deivids, Mikijs.

- Mikijs nav.

- O, vai jūs sastrīdējāties?

Es neatbildēju.

Tētis pieliecās un uzlika rokas man uz pleciem. To viņš darīja tikai tad, kad runāja patiesi nopietni.

- Es nesaku, ka tu nekad vairs nevarēsi draudzēties ar Nikiju, bet tieši šobrīd situācija ir sarežģīta un mācītājs Mārtiņš... nu, viņš nav labs cilvēks.

Un?

- Varbūt labāk turies no viņas pa gabalu?

- Nē! - Es atkāpos.

- Edij...

- Tas nebūs labāk. Tu nezini. Tu neko nezini.

Kaut ari sapratu, ka tas ir bērnišķīgi un stulbi, es pagriezos un uzskrēju pa kāpnēm.

- Ēdiens gatavs...

- Es negribu.

Gribēju gan. Mans vēders rūca, bet es neko nevarēju ieēst. Viss gāja šķērsām. Visa mana pasaule - un, kad esi sīks, tavi draugi ir tava pasaule - tika saplosīta gabalos.

Pagrūdu malā kumodi un atlauzu vienu grīdas dēli. Domīgi apskatīju iedobē esošās mantas un izņēmu mazu kastīti ar krāsu krītiņiem. Paņēmu balto un, neko nedomājot, sāku skribelēt uz grīdas atkal un atkal, un atkal.

- Edij!

Tuk, tuk, pie durvīm.

Sastingu.

- Ej projām!

- Edij! Paklau, es neaizliedzu tev tikties ar Nikiju...

Es gaidīju ar krītu rokā.

- ... es tikai lūdzu, labi? Manis un mammas dēļ.

Lūgšana bija vēl ļaunāka, un tētis to zināja. Apliecu pirkstu

ap krīta gabaliņu, saspiežot to drupatās.

- Ko tu saki?

Es neteicu neko. Nevarēju. Man bija sajūta, ka visi vārdi iestrēguši rīklē un žņaudz mani nost. Beidzot sadzirdēju, ka tēta smagie soļi noklaudz lejā pa kāpnēm. Skatījos uz saviem zīmējumiem. Baltas krīta figūras, kā neprātā uzvilktas atkal un atkal. Kaut kas man vēderā netīkami iekņudējās. Ātri noslaucīju zīmējumus ar piedurkni, līdz uz grīdas bija tikai balti izplūdis traips.

Vēlāk tajā vakarā pa logu ielidoja ķieģelis. Par laimi, es jau biju gultā un vecāki virtuvē ieturēja vēlas vakariņas. Ja viņi atrastos dzīvojamā istabā, viņiem būtu varējušas trāpīt stikla lauskas vai

notiktu kas ļaunāks. Taču ķieģelis izsita pamatīgu caurumu dubultrūtī un sasita televizoru, bet neviens netika ievainots.

Kā jau varēja paredzēt, pie ķieģeļa ar gumiju bija piestiprināta zīmīte. Toreiz mamma man neteica, kas tur bija rakstīts. Viņa droši vien uzskatīja, ka tas varētu mani sabiedēt un satraukt. Vēlāk viņa atzinās, ka zīmītē bija rakstīts: “Pārtrauc nogalināt bērnus, citādi nākamā būs tava ģimene!”

Atkal ieradās policija. Atnāca kāds vīrs un aizsita izdauzīto logu ar finiera plāksni. Vēlāk, kad vecāki domāja, ka esmu aizmidzis, dzirdēju, kā viņi dzīvojamā istabā strīdas. Sarāvies tupēju uz kāpnēm un sabijies klausījos. Mamma ar tēti nekad nestrīdējās. Jā, reizēm viņi viens otram skarbāk atbildēja, bet pa īstam nestrīdējās. Ne tādās asās, paceltās balsīs kā šoreiz.

— Tu nevari tā turpināt, - tētis teica, un izklausījās, ka viņš ir dusmīgs un noraizējies.

— Kā? - mamma sanervozējusies jautāja.

— Tu mani saproti. Jau ir pietiekami slikti, ka tu strādā nenormālas darba stundas, pietiekami slikti, ka tie idiotiskie sludinātāji biedē sievietes pie tavām durvīm, bet tagad vēl arī šis: draudi tavai ģimenei.

— Tā ir tikai iebiedēšanas taktika, un tu zini, ka mēs tādai nepadodamies.

— Tagad ir citādi. Tas ir personiski.

— Tikai draudi. Tādas lietas notikušas jau agrāk. Beigās viņiem apnīk. Viņi izvēlas citu Dievam tīkamu mērķi. Viss norims. Tā vienmēr notiek. ,

Kaut arī strīdniekus neredzēju, varēju iedomāties, ka tētis purina galvu un staigā šurpu turpu, kā vienmēr, kad bija satraukts.

— Domāju, ka tu maldies, un es nevēlos uzņemties šādu risku.

— Un ko tu gribi, lai es daru? Aizeju no darba? Sava darba? Sēžu mājās un rāpoju pa sienām, kamēr mēs cenšamies savilkt galus kopā, pārtiekot no naudas, ko tu saņem par līgumdarbiem?

— Tas nav godīgi.

— Es zinu. Piedod.

- Vai tu nevari atgriezties Sauthemptonā? Lai kāds cits pārņem Enderberi?

>

-Tas ir mans projekts. Mans bēr... — Šķita, ka viņa sevi pieķer pie rokas. - Tā bija iespēja sevi pierādīt.

- Kādā veidā? Izprovocējot naidu šajos trakajos?

Klusums.

- Es neiešu projām no darba vai klīnikas. Neprasi man to.

- Un kā būs ar Ediju?

- Edijam nekas nekaiš.

- Tiešām? Kā tu to zini, ņemot vērā, ka pēdējā laikā viņu tikpat kā neesi redzējusi?

- Tātad tu gribi teikt, ka viņam kaut kas kaiš?

- Es saku: ar to, kas nesen noticis - kautiņš Gevina dzimšanas dienā, Kūperu puika, Deivida Hopkinsa suns -, viņam jau pieticis satraukumu un raižu. Mēs vienmēr esam teikuši, ka dosim viņam drošību un mīlestību, un es nevēlos, ka tas viņu ievaino. Jebkādā veidā.

- Ja es kaut uz minūti pieļautu domu, ka tas kaut kādā veidā nāks par ļaunu Edijam...

- Ko? Tad tu ietu prom no darba? - Tēta balss skanēja savādi. Tā kā izsmējīgi, kā dzēlīgi.

- Es darītu visu, lai pasargātu savu ģimeni, bet tas un darbs viens otru neizslēdz.

- Nu, cerēsim, ka tā.

Dzirdēju, ka atveras dzīvojamās istabas durvis un nošvīkst drēbes.

- Kur tu iesi? — mamma jautāja.

- Pastaigāties.

Ārdurvis aizkrita ar blīkšķi tik stipri, ka kāpņu margas nodrebēja un no sienas man uz galvas nobira neliels apmetuma putekļu mākonis.

Tētis bija devies ļoti garā pastaigā, jo es nedzirdēju, cikos viņš pārnāca. Noteikti biju aizmidzis. Bet es dzirdēju kaut ko tādu, ko nekad nebiju dzirdējis. Mamma raudāja.

2016

Apsēžos solā netālu no izejas. Kā jau varēja paredzēt, baznīca ir tukša. Mūsdienās cilvēki atraduši sev citas lūgšanu vietas. Bārus un iepirkšanās centrus, televīziju un virtuālās pasaules. Kam vajag Dieva vārdu, ja tikpat labi der televīzijas realitātes šova zvaigznes teiktais vārds?

Neesmu bijis Svētā Toma baznīcā kopš Šona Kūpera bērēm, lai gan bieži eju tai garām. Tā ir savāda veca ēka. Ne tik liela un grandioza kā Enderberi katedrāle, tomēr skaista. Man patīk vecas baznīcas, bet vairāk acu pamielošanai, nevis lai ietu iekšā un lūgtos. Šodien ir izņēmuma gadījums, kaut arī neesmu te nācis lūgt Dievu. Patiesībā nezinu, kādēļ te atrodos.

No lielā vitrāžas loga manī labvēlīgi noraugās Svētais Toms. Velns viņu zina, kā aizbildnis viņš ir. Nez kāpēc es iedomājos viņu kā tādu foršu svēto. Nevis garlaicīgu kā Marija vai Matejs. Mazliet tādu hipsterīgu. Pat bārda atkal nākusi modē.

Prātoju, vai svētajiem jādzīvo absolūti nevainīga dzīve vai arī var dzīvot kā grēcinieks, tad vienkārši paveikt dažus brīnumus, un tevi tāpat kanonizēs. Šķiet, reliģijā tieši tā notiek. Slepkavo, izvaro, nogalini un sakropļo, bet to visu piedos, ja vien tu nožēlosi. Man tas nekad nav šķitis godīgi. Bet Dievs jau, tāpat kā dzīve, nav godīgs.

Turklāt, kā norādījis pats Kristus kungs, - kurš no mums ir bez grēka? Lielākā daļa cilvēku savas dzīves laikā izdarījuši kaut ko sliktu, ko nožēlo. Mēs visi pieļaujam kļūdas. Mums visiem ir

gan labas, gan sliktas īpašības. Vai tas, ka cilvēks vienreiz izdarījis kaut ko ļoti sliktu, aizēno visu labo, ko viņš paveicis? Vai arī kaut kas ir tik slikts, ka to nespēj izpirkt neviens labs darbs?

Es domāju par Helorena kungu. Par skaistajām gleznām, par to, kā viņš izglāba Karuseļa meitenei dzīvību un kā - zināmā mērā - izglāba arī mani un manu tēti.

Lai ko viņš būtu izdarījis pēc tam, es neticu, ka viņš bija slikts cilvēks. Tāpat kā Mikijs nebija slikts puika. Ne pilnīgi. Jā, reizēm viņš varēja būt īsts sūdabrālis, un neteikšu, ka man ļoti patiktu arī tas pieaugušais vīrietis, par kādu viņš kļuvis. Bet vai kāds tiešām ienīda viņu tik stipri, lai atņemtu dzīvību?

Raugos Svētā Toma sejā. Tas diez ko nepalīdz. Nejūtu nekādu dievišķu atklāsmi. Nopūšos. Laikam jau pārāk iedziļinos šajā lietā. Mikija nāve gandrīz noteikti ir traģisks negadījums un vēstules -tikai netīkama sagadīšanās. Droši vien pie vainas ir kāds ļauns trollis, kas te ieklīdis un izraisījis nepatikšanas. Vismaz tā es kopš policijas apmeklējuma cenšos sev iestāstīt.

Nelaime tā, ka viņiem, lai kas tie būtu, kuri atsūtījuši vēstules, ir izdevies. Viņi ir atvēruši lādi. To, kuru, cieši noslēgtu ar atslēgu atslēgām, es glabāju sava prāta tālākajā stūrī. Un, reiz atvērtu, to, tāpat kā Pandoras lādi, ir ļoti grūti dabūt ciet. Ir vēl ļaunāk, jo Eda lādes pašā apakšā guļ nevis cerība, bet gan vainas apziņa.

Esmu dzirdējis kādu dziesmu, kuru Hloja bieži klausās un pret kuru esmu kļuvis nosacīti iecietīgs, to izpilda kāds folkpanka dziedātājs Frenks Tērners.

Piedziedājums ir šāds: “Nevienu neatceras par to, ko viņš nav izdarījis.”

Gluži taisnība tā tomēr nav. Manu dzīvi raksturo lietas, kuras es neesmu izdarījis. Vārdi, kurus neesmu pateicis. Domāju, ka tādu cilvēku ir daudz. Mūs veido ne tikai mūsu sasniegumi, bet arī tas, ko esam palaiduši garām. Ne jau meli, vienkārši patiesība, kuru nepasakām.

Kad policija parādīja vēstuli, man būtu vajadzējis kaut ko teikt. Man vajadzēja parādīt viņiem identisku vēstuli, kuru biju

saņēmis es. Bet es to neizdarīju. Joprojām nezinu, kāpēc, tāpat kā patiesi nevaru pateikt, kāpēc neesmu atzinis to, ko zināju vai darīju pirms daudziem gadiem.

Es pat nezinu, kādas jūtas manī raisa Mikija nāve. Ikreiz, kad mēģinu viņu iztēloties, redzu tikai mazo Mikiju, divpadsmitgadīgo Mikiju, kuram mute pilna ar metāla breketēm un acis pilnas spīta. Tomēr viņš bija mans draugs. Un tagad viņa vairs nav. Viņš vairs nav dala no manām atminām, bet tikai atminas.

Pieceļos un atvados no Svētā Toma. Kad pagriežos, lai ietu projām, pamanu kaut ko sakustamies. Vikāre. Apaļīga, blonda sieviete, kura pie talāra izvēlējusies valkāt ugijus. Esmu viņu redzējis pilsētā. Kā vikāre viņa šķiet diezgan jauka.

Mācītāja smaida.

- Vai atradāt to, ko meklējāt?

Varbūt baznīca ir kļuvusi līdzīga tirdzniecības centram vairāk, nekā man bija licies. Diemžēl mans iepirkumu grozs paliek tukšs.

- Vēl ne, - es atbildu.

Kad atgriežos, pie mājas stāv mammas mašīna. Nolādēts! Tagad atceros mūsu sarunu par Mufi, kas pazīstams arī kā kaķu pasaules Hanibāls Lekters. Atgrūžu durvis, novelku mēteli un uzmetu to uz drēbju pakaramā, tad ieeju virtuvē.

Mamma sēž pie galda, Mufis - paldies Dievam - pārvadājamā kastē viņai pie kājām. Hloja stāv pie letes un vāra kafiju. Viņa ģērbusies sev neraksturīgi vienkārši - platā kokvilnas krekliņā, legingos un svītrainās īszeķēs.

Par spīti tam, jūtu, ka no mammas gluži kā aura izstaro negatīva attieksme. Viņai Hloja nepatīk. Uz ko citu nemaz necerēju. Arī Nikija viņai nepatika. Ir meitenes, kas mammām nekad nav pa prātam, un, protams, tieši tajās meitenēs puiši vienmēr iemīlas līdz ausīm.

- Ed, beidzot, - mamma saka. - Kur tu biji?

- Es, ē, tikai izgāju pastaigāties.

Hloja pagriežas.

- Un tev neienāca prātā man pateikt, ka tava mamma brauks ciemos?

Abas nikni lūr uz mani. It kā tas, ka viņām nepatīk vienai otras sabiedrība, būtu mana vaina.

- Piedodiet, - es atvainojos. - Nemanīju, kā paskrēja laiks.

Hloja nevērīgi noliek mammai priekšā kafijas krūzi un vēršas

pie manis:

- Sev uzvāri kafiju pats. Es iešu dušā.

Viņa iziet no virtuves, un mamma skatās uz mani.

- Burvīga meitene. Tiešām nesaprotu, kāpēc viņai nav puiša.

Aizeju pie kafijas aparāta.

- Varbūt viņa ir izvēlīga.

- На, tā domā tikai tu.

Pirms pagūstu ko atcirst, viņa piebilst:

- Tu izskaties briesmīgi.

Es apsēžos.

- Paldies. Vakar saņēmu sliktas ziņas.

- Ak tā?

Pēc iespējas īsāk pāris vārdos atstāstu pēdējo divdesmit četru stundu notikumus.

Mamma maziem malciņiem dzer kafiju.

- Bēdīgi. Un padomā tik, tieši tāpat nomira arī viņa brālis.

Par to esmu domājis. Daudz.

- Liktenis reizēm ir nežēlīgs, - mamma saka. - Taču nez kāpēc mani tas nepārsteidz.

- Nepārsteidz?

- Nu, Mikijs bija tāds zēns, kuram, šķiet, dzīvē ne sevišķi veicās. Vispirms brālis. Tad tas drausmīgais negadījums ar Gevinu.

- Tā bija viņa vaina, - es nikni aizrādu. - Mikijs sēdēja pie stūres. Gevins viņa dēļ tagad sēž invalīdu krēslā.

- Un tā ir nopietna vainas apziņa, ar ko jāsadzīvo un kas tevi nomāc.

Dusmīgs raugos mammā. Viņai vienmēr patīk saskatīt pretējo viedokli, un tas ir normāli, ja neskar tevi, tavus draugus vai cilvēkus, kuriem tu uzticies.

- Nelikās, ka Mikiju kaut kas nospiestu, ja neskaita viņa dārgo kreklu un jauko, jauno porcelāna zobu rindu.

Mamma neņem mani galvā, tieši tāpat kā viņa darīja, kad biju mazs un pateicu kaut ko tādu, kas, viņasprāt, nebija pieminēšanas vērts.

- Mikijs taisījās rakstīt grāmatu, — es turpinu.

Mamma noliek kafijas krūzi, un viņas seja kļūst nopietnāka.

- Par to, kas notika, kad jūs bijāt bērni?

Es pamāju ar galvu.

- Viņš gribēja, lai es palīdzu.

- Un ko tu atbildēji?

- Ka padomāšu.

- Skaidrs.

- Bija vēl kaut kas. Teica, ka zinot, kas viņu nogalināja.

Mamma veras manī savām platajām, tumšajām acīm. Pat septiņdesmit astoņu gadu vecumā viņai ir ass un skaidrs prāts.

- Vai tu noticēji?

- Nezinu. Varbūt.

- Vai viņš teica vēl kaut ko par to, kas toreiz notika?

- Nē. Kāpēc tu jautā?

- Tāpat, intereses pēc.

Bet mamma nekad neko nevaicā tikai ziņkārības pēc. Mamma neko nedara tikai.

- Kas ir, mamm?

Viņa minstinās.

>

- Ma-a-mm?

Viņa uzliek man uz rokas vēsu, krunkainu plaukstu.

- Nekas. Man žēl par Mikiju. Zinu, ka sen nebiji viņu saticis. Bet reiz jūs bijāt draugi. Tu noteikti esi bēdīgs.

Jau grasos viņu piespiest turpināt, kad atveras virtuves durvis un ienāk Hloja.

- Vajag papildinājumu. - Viņa paceļ uz augšu krūzi. - Ceru, ka netraucēju.

Es paskatos uz mammu.

- Nē, - viņa atbild. - Nemaz. Es jau eju projām.

Mamma atstāj vairākus lielus iepirkumu maisus, kas acīmredzot ir ārkārtīgi svarīgi nepārtrauktai Mufiša harmonijas un labsajūtas nodrošināšanai.

Balstoties uz iepriekšējo pieredzi, es domāju, ka viss, kas Mu-fim vajadzīgs, lai turpinātos harmonija un labsajūta, ir neizsmeļams krājums mazu putniņu un peļu, kuru iekšas izšķetināt parasti manā gultā, kad atmostos paģirains, vai virtuvē uz grīdas, kad ieturu brokastis.

Izlaižu kaķi no kastes, un mēs aizdomīgi viens otru nopētām, tad tas ielec Hlojai klēpī un ar neslēptu kaķisku augstprātību sāk staipīties.

Man riebjas nežēlīga izturēšanās pret dzīvniekiem, bet Mufja gadījumā es pieļautu izņēmumu.

Atstāju pārīti uz dīvāna apmierināti murrājam (īsti nezinu, kurš to dara - Hloja vai Mufis). Tad uzkāpju augšā uz savu istabu, atslēdzu rakstāmgalda atvilktni un izņemu brūno aploksni, kas izskatās tik nevainīga. Iestūķēju to kabatā un kāpju atkal lejā.

- Aizskriešu līdz veikalam, - es nokliedzos un, pirms Hloja paguvusi iedot man iepirkumu sarakstu, kas apjoma ziņā varētu sacensties ar “Karu un mieru” vai būtu vismaz tik garš, ka ar papīru, kas tam izlietots, varētu izlīmēt nelielas telpas sienas, izsteidzos no mājas.

Ir tirgus diena. Tāpēc ielu malās jau sastājušās automašīnas, kurām nav izdevies atrast vietu kādā no pilsētas stāvvietām. Drīz piebrauks lielie autobusi un šaurās ietves piepildīs tūristu drūzma, kas pētīs Google kartes un ar saviem aifoniem tēmēs uz visu, kam ir kāds apaļkoks vai niedru jumts.

Aizeju līdz mazajam stūra veikaliņam, nopērku paciņu cigarešu un šķiltavas. Tad cauri visai pilsētai dodos uz “Vērsi”. Aiz letes stāv Čerila, un Gevins izņēmuma kārtā nesēž savā parastajā vietā pie galdiņa.

Neesmu vēl ticis līdz bāra letei, kad Čerila paceļ galvu.

- Viņa te nav, Ed... un viņš jau zina.

Atrodu Gevinu rotaļlaukumā. Vecajā, kur mēs kvernējām karstās, saulainās dienās, gremojot krāsainas konfekšu dražejas un batoniņus. Laukumā, kur atradām zīmējumus, kas mūs toreiz aizveda pie viņas līķa.

Viņš sēž ratiņkrēslā līdzās vecajam solam. No šejienes var saskatīt vizam upi un policijas norobežojošo lenti vēl plivināmies ap kokiem vietā, kur no ūdens tika izvilkts Mikija līķis.

Vārtiņi atveroties nočīkst. Šūpoles atgriezušās ierastajā pozīcijā, virves apmestas ap augšējo stieni. Pa zemi mētājas atkritumi un cigarešu izsmēķi, no kuriem daži šķiet visai aizdomīgi. Esmu redzējis Deniju Maijersu ar savu branžu pa vakariem te laiskojamies. Bet ne pa dienu. Pa dienu te neviens nenāk.

Man tuvojoties, Gevins nepagriežas, lai arī viņš noteikti ir dzirdējis vārtu čīkstēšanu. Apsēžos uz sola viņam blakus. Gevinam klēpī guļ papīra turza. Viņš to sniedz man. Iekšā ir mūsu bērnībā iecienītie saldumi. Lai arī man nemaz negribas, es paņemu lidojošo šķīvīti.

- Man tas izmaksāja trīs mārciņas, - viņš saka. - Tajā glaunajā saldumu veikalā. Atceries, kā mēs pirkām pamatīgu tūtu par 20 pensiem?

- Atceros. Tāpēc jau man ir tik daudz plombu zobos.

Gevins iesmejas, bet smiekli izklausās tēloti.

- Čerila teica, ka tu zinot par Mikiju, - es saku.

- Nūja. - Gevins izņem no maisiņa baltu pelīti un sāk košļāt. - Un es pat netaisos izlikties, ka man ir žēl.

Es tam noticētu, ja neievērotu, ka viņa acis ir mazliet apsarkušas un balss tāda kā piesmakuši. Bērnībā Resnais ar Mikiju bija labākie draugi, līdz draudzība pamazām sāka irt. Jau krietnu laiku pirms nelaimes gadījuma, kas gan bija pēdējā sarūsējusī nagla satrūdējušajā un saplaisājušajā zārkā.

- Mani izprašņāja policija, - es saku. - Biju pēdējais, kurš vakar Mikiju redzējis.

- Tu taču neiegrūdi viņu upē, vai ne?

Es nesmaidu, ja tas tiešām domāts kā joks. Gevins paskatās uz mani un sarauc pieri.

- Vai tas bija nelaimes gadījums?

- Droši vien.

- Droši vien?

- Kad līķi izvilka no ūdens, tam kabatā kaut ko atrada.

Pārlaižu skatienu parkam. Ļaužu nav daudz. Pa taciņu gar

upi nesteidzīgi iet vīrietis ar suni pavadā.

Izņemu no kabatas savu vēstuli un dodu Gevinam.

- Līdzīgu šai, — es saku.

Gevins paliecas uz priekšu. Es gaidu. Viņš allaž, pat mazotnē, prata slēpt savas jūtas kā labs kāršu spēlmanis. Un mācēja melot gandrīz tikpat labi kā Mikijs. Jūtu, ka Gevins nevar izšķirties, vai nemelot arī šoreiz.

- Izskatās redzēta? - es jautāju.

Viņš piekrītoši paloka galvu un pēdīgi negribīgi saka:

- Jā. Es arī tādu saņēmu. Hopo arī.

- Hopo?

Mirkli gaidu, līdz aptveru dzirdēto, tad uz brīdi muļķīgā kārtā jūtu pazīstamo bērnišķīgo aizvainojumu, ka viņi man nebija neko teikuši. Ka esmu izslēgts no bara.

- Kāpēc tu neko neteici? - es jautāju.

- Mēs abi domājām, ka tas ir kāds stulbs joks. Un tu?

- Laikam jau tāpat. - Es ieturu pauzi. - Tikai Mikijs tagad ir pagalam.

- Nu tad tas ir labs noslēgums.

Gevins iebāž roku turzā, izvelk kolas pudeli un iemet to mutē.

Brīdi lūkojos viņā.

- Kāpēc tu tik ļoti ienīsti Mikiju?

Viņš palaiž mazu, rejošu smiekliņu.

- Un tu vēl prasi?

- Vai tur tā vaina? Avārijas dēļ?

- Manuprāt, tas ir diezgan pietiekams iemesls, vai ne?

r

Gevinam taisnība. 'Tikai pēkšņi es aptveru, ka viņš kaut ko patur pie sevis. Iebāžu roku kabatā un izvelku neatvērto Marlboro Lights paciņu.

Gevins cieši raugās manī.

- Kad tu atkal sāki smēķēt?

- Es neesmu atsācis. Pagaidām.

- Vai tev ir kāds lieks smēķis?

>

- Tu nerunā nopietni.

Viņam gandrīz izdodas pasmaidīt.

Atplēšu paciņu un izvelku divas cigaretes.

- Man likās, ka tu arī esi atmetis.

-Jā. Šķiet, šodien ir laba diena, kad pārkāpt savu apņemšanos.

Iedodu Gevinam cigareti. Tad aizsmēķēju un padodu arī šķiltavas. Pirmais dūms izraisa vieglu reiboni, mazliet šķebina un liek justies nedaudz sasodīti kolosāli.

Gevins izpūš dūmu un saka:

- Johaidī, šitie mēsli garšo pēc vienas sūdu būšanas. - Viņš paskatās uz mani. — Bet patiešām kolosālas sūdu būšanas, vecīt.

Mēs abi pasmaidām.

- Tātad, — es atkal ierunājos. — Ja jau esam sākuši lauzt apņemšanos, vai gribi parunāt par Mikiju?

Gevins nodur skatienu, un smaids no viņa lūpām pazūd.

- Tu zini par avāriju? - Viņš pavicina gaisā roku ar cigareti. - Stulbs jautājums. Skaidrs, ka zini.

- Es zinu to, ko cilvēki runāja, - es saku. - Manis tajā ballītē nebija.

Gevins, cenšoties atcerēties, sarauc pieri.

- Nē, nebija vis, vai ne?

- Laikam mācījos.

- Nu, tovakar Mikijs sēdēja pie stūres. Kā vienmēr. Tu taču zini, cik mīļš viņam bija mazais Peugeot.

- Nesās ar to kā maniaks.

- Jā. Tāpēc viņš nekad nedzēra. Mikijs labāk gribēja braukt. Bet es... Man labāk gribējās pieliet mūli.

- Mēs bijām pusaudži. Tad jau tā notiek.

Bet es tā nedarīju. Parasti ne. Un tajā vakarā ari ne. Protams, kopš tā laika esmu vairāk nekā pietiekami atguvis nokavēto.

- Tajā baļļukā es biju nolēmis pieberies. Biju pillā līdz filmas trūkšanai. Slēdzos ārā. Kad sāku visos kaktos vemt, Tīna un Ričs vēlējās tikt no manis vaļā un pierunāja Mikiju aizvest mani mājās.

- Vai Mikijs arī bija dzēris?

- Tā iznāk. Neatceros, ka būtu redzējis viņu dzeram, bet no tā vakara es daudz ko neatceros.

- Alkometrs parādīja, ka viņš pārsniedzis atļautās promiles?

Gevins pamāj.

- Jā. Viņš gan teica, ka kāds būs slepus kaut ko ielējis viņa glāzē.

- Kad viņš tev to teica?

>

- Kad atnāca pie manis uz slimnīcu. Viņš pat neatvainojās, tikai sāka uzreiz stāstīt, ka tā neesot viņa vaina. Kāds ielējis viņam glāzē šņabi, un, ja es nebūtu tā piemāvies, tad viņam nebūtu vajadzējis vest mani mājās.

Tipiski Mikijam. Vienmēr vaino citus.

- Es saprotu, kāpēc tu viņu vēl aizvien ienīsti.

- Neienīstu.

Raugos Gevinā, cigarete sastingusi gaisā pa ceļam uz lūpām.

- Agrāk ienīdu, - viņš atzīstas. - Kādu laiku. Gribēju visā vainot viņu. Bet nevarēju.

- Es nesaprotu.

- Ne jau nelaimes gadījuma dēļ es negribēju runāt par Mikiju vai nevēlējos viņu nekad vairs redzēt.

- Kāpēc tad?

- Jo viņš man atgādina, ka biju to pelnījis. Esmu pelnījis sēdēt šajā ķerrā. Tā ir karma. Par to, ko es izdarīju.

Pēkšņi atkal dzirdu Helorena kunga balsi:

“Karта. Ko sēsi, to pļausi. Ja dari sliktu, tas galu galā atgriežas pie tevis un iekož kājai'

- Ko tu tādu izdarīji? — es jautāju.

- Es nogalināju viņa brāli.

1986

Hopo mamma tīrīja ne tikai privātmājas, bet arī pamatskolu, mācītāja māju un baznīcu.

Tā mēs uzzinājām, kas noticis ar mācītāju Mārtiņu.

Gvena Hopkinsa Svētā Toma baznīcā, kā parasti, ieradās svētdienas rītā pulksten 6.30, lai mazgātu, slaucītu putekļus un spodrinātu, pirms 9.30 sākas pirmais dievkalpojums. Pulkstenis vēl nebija pagriezts atpakaļ, tāpēc bija diezgan tumšs, kad viņa kāpa pa lielajām ozolkoka kāpnēm, izņēma atslēgu, kuru glabāja savā virtuvē uz āķa, un ielika to atslēgas caurumā.

Uz šī vadža karājās visas atslēgas no tīrāmajām telpām, un katrai bija piekārta zīmīte ar īpašnieka adresi. Tā nav droša vieta, un tā darīt nebija sevišķi prātīgi, īpaši, ņemot vērā, ka Hopo mamma smēķēja, tāpēc vakaros bieži stāvēja pie sētas puses durvīm un reizēm piemirsa tās aizslēgt.

Tajā rītā, kā Gvena vēlāk stāstīja policijai (un avīžniekiem), viņa pamanījusi, ka baznīcas atslēga karājas uz nepareizā āķa. Viņa tam nav pievērsusi uzmanību, kā arī ignorējusi faktu, ka sētas puses durvis bija palikušas neaizslēgtas. Kā pati apgalvoja, viņa ir mazliet aizmāršīga, bet parasti atslēgas saliek uz pareizajiem āķiem. Nelaime tā, ka visi zināja, kur viņa atslēgas glabā. Patiešām brīnums, ka kāds jau agrāk nebija to izmantojis, lai aptīrītu kādu māju.

Atlika ielavīties virtuvē, paņemt atslēgu un iekļūt mājā, ja zināja, ka īpašnieks ir izgājis. Varbūt varētu paņemt tikai kādu sīkumu, kuru neviens nepamana, mazu rotājumu vai pildspalvu no atvilktnes. Kaut ko nevērtīgu, un īpašnieki vienkārši nodomātu, ka nolikuši to citā vietā. Varbūt jūs tā darītu. Ja jūs būtu cilvēks, kuram patīk šo to piesavināties.

Jau tad, kad Gvena atklāja, ka baznīcas durvis nav aizslēgtas, viņai vajadzēja saprast - kaut kas nav kārtībā. Bet viņa izmeta šo domu no galvas. Varbūt mācītājs jau ir atnācis. Reizēm viņš pamodās agri un apkopēja atrada viņu baznīcā mēģinām savus sprediķus. Tikai tad, kad viņa iegāja galvenajā sakristejā, Gvena saprata, ka nudien kaut kas nav labi. Nepavisam nav labi.

Baznīcā nebija pietiekami tumšs.

Parasti solu rindas un kancele telpas tālākajā galā bija blīvas, melnas ēnas. Tajā rītā uz tām vīdēja kaut kas balts.

Varbūt viņa vilcinājās. Varbūt viņai uz skausta saslējās matiņi un ķermenim pārskrēja trīsas. Viena no tām vieglu baiļu lēkmēm, kuras jūs norakstāt uz iedomām, kas tikai izspēlē ar jums ļaunu joku, bet īstais joks ir tas, ka cilvēks pats sevi māna ar domu, ka viss ir kārtībā.

Gvena pārmeta sev krustu, tad sataustīja pie sienas elektrības slēdzi un iededza gaismu. Lampas gar baznīcas sienām — vecas, dažas no tām saplīsušas un būtu jālabo — iedūcās un, gaismai raustoties, iedegās.

Sieviete iekliedzās. Visu baznīcu klāja zīmējumi. Akmens grīdu, koka solus un kanceli. Visur, kur vien viņa vērsa skatienu. Desmitiem un desmitiem baltu, ar krītu sazīmētu cilvēciņu. Daži dejoja, daži māja ar rokām. Daži bija daudz zaimojošākās pozās. Ar sīkām svītriņām uzvilkti vīrieši ar svītriņu peņiem. Svītriņu sievietes ar milzīgām krūtīm. Bet visļaunākie bija svītriņu pakārtie ar cilpu ap kaklu. Pretīgi un biedējoši. Vairāk nekā biedējoši, teju šaušalīgi.

Gvena gandrīz pagriezās un bēga. Tajā brīdī viņa bija gatava nomest grīdas mazgājamo spaini un izskriet no baznīcas, cik ātri viņas bālās, sauli neredzējušās kājas spēja nest. Ja viņa tā būtu izdarījusi, iespējams, būtu par vēlu. Bet viņa vilcinājās. Un tajā mirklī sadzirdēja kādu skaņu. Sīku, vārgu vaidu.

— Ei? Vai te kāds ir?

Vēl viens vaids, šoreiz mazliet skaļāks. To viņa nevarēja ignorēt. Sāpju vaids.

Sieviete atkal pārkrustījās - noteiktāk, apņēmīgāk - un gāja uz priekšu pa eju, galvas ādai kņudot un zosādu klātu ķermeni.

Gvena viņu atrada aiz kanceles. Savilkušos embrija pozā uz grīdas. Noģērbtu kailu, tikai ar garīdznieka kolāru ap kaklu.

Iepriekš baltais audums tagad bija sarkans no asinīm. Mācītājam bija nežēlīgi sists pa galvu. Ārsts teica, ka vēl viens sitiens būtu viņu nogalinājis. Bet viņam bija aiztaupīta nāve, ja “aiztaupīts” bija īstais vārds.

Tomēr asinis nebija tecējušas tikai no galvas. Arī no ievainojumiem mugurā. Ar nazi iegrieztas divas milzīgas, līkumotas līnijas, kas pletās no lāpstiņām līdz pat dibena mīkstumiem. Tikai tad, kad bija notīrītas visas asinis, cilvēki saprata, kas ar to bija domāts...

Eņģeļa spārni.

Mācītāju Mārtiņu aizveda uz slimnīcu un apkāra ar neskaitāmām caurulītēm un ierīcēm. Acīmredzot viņam bija smadzeņu bojājumi, un ārstiem vajadzēja saprast, cik tie ir nopietni, lai izspriestu, vai nepieciešama operācija.

Nikija apmetās pie vienas no tēta paziņām protestētājām -dāmas gados ar čirkainiem matiem un biezām brillēm. Tomēr ilgi viņa tur nepalika. Pēc pāris dienām pie vikāra mājas apstājās sveša automašīna. Koši dzeltens Mini Cooper. Tas bija aplipināts ar neskaitāmām uzlīmēm: Greenpeace, varavīksne, cīņa pret AIDS un citi tamlīdzīgi uzraksti.

Es viņu nemaz neredzēju. Dzirdēju no Gevina, kurš bija dzirdējis no sava tēta, kurš to bija dzirdējis krogā. No mašīnas izkāpusi sieviete. Gara auguma sieviete koši rudiem matiem, kas slīga gandrīz līdz viduklim, ģērbusies džinsos, zaļā armijas jakā un smagos zābakos.

Izskatījusies pēc protestētājas no miera cīnītāju nometnēm.

Bet izrādījās, ka viņa nav no nometnēm. Viņa bija no Born-mutas. Nikijas mamma.

Viņa nebija vis mirusi, kā mēs visi uzskatījām. Faktiski ne tuvu ne mirusi. To tikai mācītājs Mārtiņš bija visiem, to skaitā Nikijai, stāstījis. Viņa acīmredzot bija pametusi ģimeni, kad meitiņa bijusi pavisam maza. Nezināju, kāpēc. Nespēju saprast, kā mamma vispār var tā vienkārši pazust. Bet tagad viņa bija atgriezusies, un Nikija dzīvos kopā ar viņu, jo citu radinieku nebija un tētis bija tādā stāvoklī, ka nespēja par meitu rūpēties.

Ārsti izoperēja mācītāju un teica, ka viņam vajadzētu atlabt, varbūt pat pilnībā. Bet pavisam pārliecināti viņi par to nebija. Laikam jau ar galvas ievainojumiem nekad neko nevar droši zināt. Mācītājs pats spēja apsēsties krēslā. Ēst un dzert, ja mazliet palīdzēja, varēja aiziet uz tualeti. Bet runāt viņš nevarēja - vai negribēja -, un nevienam nebija ne jausmas, vai viņš saprot, ko

viņam saka.

>

Mācītājs Mārtiņš tika ievietots aprūpes namā, kur uzturējās cilvēki, kam nebija viss kārtībā ar galvu, kā mamma teica — “rehabilitēties”. Rēķinus apmaksāja Baznīca. Droši vien tas bija labi, jo, cik sapratu, Nikijas mamma to nevarētu atļauties un, pat ja varētu, diez vai vēlētos to darīt.

Cik es zinu, viņa nekad neveda Nikiju apciemot tēvu. Varbūt tādā veidā viņa atriebās. Visus šos gadus tēvs bija stāstījis Nikijai, ka mamma ir mirusi, un neļāva viņai apraudzīt meitu. Bet varbūt Nikija nemaz nevēlējās turp doties. Es viņai nepārmestu.

Tikai viens cilvēks slimnieku apmeklēja regulāri, bez izņēmuma katru nedēļu, un tas nebija neviens no viņa uzticīgās draudzes vai pašaizliedzīgajiem “eņģeļiem”. Tā bija mana mamma.

Nekad neesmu sapratis, kāpēc viņa to darīja. Viņi bija viens otru ienīduši. Mācītājs Mārtiņš bija darījis un teicis briesmīgas lietas manai mammai. Kaut kad vēlāk viņa man sacīja: “ Гиг jau tā lieta, Edij. Tev jāsaprot: lai būtu labs cilvēks, nav jādzied korāļi vai jāpielūdz kāds mistisks Dievs. Un nav ari katru svētdienu jāiet uz baznīcu vai jānēsā krustiņš. Cik cilvēks ir labs, nosaka tas, kā viņš izturas pret citiem. Labam cilvēkam nav vajadzīga reliģija, jo viņš ir mierā ar sevi un tic, ka rīkojas pareizi.”

“Un tāpēc tu viņu apciemo?”

Mamma dīvaini pasmaidīja.

“Ne gluži. Es viņu apciemoju tāpēc, ka man ir žēl.”

Vienu reizi es biju aizgājis viņai līdzi. Nezinu, kādēļ. Laikam nebija nekā labāka, ko darīt. Varbūt vienkārši bija jauki pabūt kopā ar mammu, jo viņa aizvien vēl ļoti smagi strādāja un mums neiznāca pavadīt kopā daudz laika. Vai varbūt vainīga bija tikai bērna neveselīgā interese.

Aprūpes vietu sauca par Svētās Magdalēnas namu, un tas atradās pie Viltonas ceļa apmēram desmit minūšu brauciena attālumā. Galvenā ēka stāvēja šauras, kokiem apstādītas piebrauktuves galā. Izskatījās jauki: liela, veca māja ar rūpīgi nopļautu mauriņu, un tās priekšā izvietoti glīti, balti galdiņi ar krēsliem.

Tālumā varēja redzēt koka šķūnīti, un tam blakus pāris vīriešu darba kombinezonos - laikam dārznieki - cītīgi strādāja. Viens soļoja šurpu turpu ar lielu, rūcošu pļaujmašīnu, otrs cirta sakaltušus koku zarus un meta kaudzē dedzināšanai.

Pie viena no dārza galdiņiem sēdēja kāda veca dāma. Viņa bija ģērbusies puķainā rītakleitā, un sievietes matus rotāja sarežģīta galvassega. Kad braucām garām, sirmā kundze pacēla roku un pamāja.

- Cik jauki, ka atnāci, Ferdinand!

Es paskatījos uz mammu.

- Vai viņa runā ar mums?

>

- Ne gluži, Edij. Viņa sarunājas ar savu līgavaini.

- O, vai viņš nāks ciemos?

- Šaubos. Viņš nomira pirms četrdesmit gadiem.

Mēs apturējām mašīnu un pa grantētu ceļu, akmeņiem šņirkstot, devāmies uz lielām durvīm. Iekšā izskatījās pavisam citādi, nekā biju iedomājies. Joprojām jauki, vismaz ar dzeltenām sienām, gleznām un tamlīdzīgām lietām personāls bija centies radīt tīkamu iespaidu. Bet te oda pēc ārstniecības iestādes. Skaidri izteikta dezinfekcijas līdzekļu, urīna un sastāvējusies kāpostu smaka.

Man likās, ka apvemšos, pirms vēl bijām nonākuši pie mācītāja. Kāda sieviete medmāsas drēbēs aizveda mūs uz garu telpu ar daudziem krēsliem un galdiem. Kaktā zibsnīja televizors. Tā priekšā sēdēja pāris cilvēku. Ļoti resna sieviete, kura izskatījās pa pusei aizmigusi, un jauns vīrietis ar biezām brillēm un dzirdes aparātu. Laiku pa laikam viņš pielēca kājās, vicināja rokas pa gaisu un kliedza: “Sit mani, Mildreda!” Tas vienlaikus bija gan smieklīgi, gan arī mulsinoši. Medmāsas, šķiet, notiekošajam vispār nepievērsa uzmanību.

Mācītājs Mārtiņš sēdēja krēslā netālu no stikla durvīm, rokas salicis klēpī, un viņa seja bija tik neizteiksmīga kā manekenam veikala skatlogā. Viņš bija nosēdināts tā, lai varētu skatīties ārā uz dārzu. Nezinu, vai viņam tas patika. Viņš tukšu skatienu vērās uz kaut ko - vai ne uz ko - tālumā. Acis viņam vispār nekustējās: ne tad, kad kāds pagāja garām, un pat ne tad, kad vīrietis ar dzirdes aparātu sāka klaigāt. Nezinu, vai viņš vispār mirkšķināja plakstus.

Daudz netrūka, lai es izskrietu no istabas. Mamma apsēdās, lai palasītu mācītājam priekšā. Kādu klasisku romānu, ko sarakstījis sen miris rakstnieks. Es atvainojos un teicu, ka pastaigāšu pa dārzu, jo vienkārši gribēju tikt prom svaigā gaisā. Vecā dāma lielajā cepurē vēl sēdēja turpat. Centos netrāpīties viņai acīs, bet, kad pienācu tuvāk, viņa pagriezās.

- Ferdinands nenāks, vai ne?

- Es nezinu, - izstomīju. Viņas skatiens pievērsās man.

- Es zinu, kas tu esi. Kā tevi sauc, puisīt?

- Edijs.

- Edijs, kundze.

- Edijs, kundze.

- Tu esi ieradies apciemot mācītāju.

- Mana mamma.

Viņa pamāja ar galvu.

- Vai gribi zināt noslēpumu, Fredij?

Grasījos pateikt viņai, ka esmu Edijs, bet tad pārdomāju. Šajā vecajā sievietē bija kaut kas biedējošs, un ne jau tikai vecums, lai gan daļēji arī tas. Bērnībā veci cilvēki ar noļukušu ādu, izdēdējušām rokām, kuras izvago zili asinsvadi, šķiet šausminoši.

Ar vienu kalsnu, kaulainu pirkstu viņa aicināja mani tuvāk. Nags bija dzeltenīgs un saliecies. Gandrīz vēlējos bēgt projām. Taču kurš bērns negrib uzzināt noslēpumu? Paspēru mazu solīti tuvāk.

- Mācītājs... viņš visus muļķo.

- Kā?

- Esmu viņu redzējusi, naktī. īsts nelabais, tikai maskējas.

Es gaidīju. Večiņa atliecās un sarauca pieri.

- Es tevi pazīstu.

- Mani sauc Edijs, - atgādināju.

Pēkšņi viņa norādīja uz mani.

- Es zinu, ko tu esi izdarījis, Edij. Tu kaut ko paņēmi, vai ne?

Salēcos.

- Nē.

- Noliec atpakaļ! Noliec atpakaļ, vai arī es likšu tevi nopērt ar pātagu, mazais vazaņķi!

Kāpos atpakaļ, un man aiz muguras skanēja viņas saucieni:

“Noliec atpakaļ, puika! Noliec atpakaļ!”

Cik ātri spēju, skrēju atpakaļ uz māju, sirds sitās, seja liesmoja. Mamma vēl lasīja mācītājam priekšā. Sēdēju ārā uz pakāpieniem, līdz viņa beidza.

Bet pirms tam aši noliku vietā mazu figūriņu, kuru biju paņēmis no kopējās atpūtas telpas.

Tas viss notika vēlāk. Daudz vēlāk. Pēc policijas apmeklējuma. Pēc tam kad viņi arestēja tēti. Un pēc tam, kad Helorena kungu piespieda aiziet no darba skolā.

Nikija bija pārcēlusies uz dzīvi pie mammas Bornmutā. Resnais pāris reižu bija aizgājis pie Metāla Mikija — lai mēģinātu izlīgt bet abas reizes Mikija māte teica, ka viņš nevarot iznākt, un aizcirta durvis Resnajam deguna priekšā.

“Tā nu gan bija melīga sūdu būšana,” Resnais teica, jo vēlāk bija redzējis Mikiju kopā ar citiem vecākiem puikām klaiņojam pa veikaliem. Ar tiem huligāniem, agrākajiem Mikija brāļa draugiem.

Man īpaši nerūpēja, ar ko Mikijs turas kopā. Priecājos, ka viņš vairs nav mūsu branžā. Taču es nepriecājos, ka Nikija ir aizbraukusi. Vairāk, nekā spēju to atzīt Resnajam un Hopo. Turklāt tas nebija vienīgais, ko es viņiem noklusēju. Es viņiem nepateicu, ka biju saticis Nikiju vēl vienu reizi. Dienā, kad viņa aizbrauca.

Es virtuvē pie galda pildīju mājasdarbus. Tētis kaut ko dauzīja ar āmuru, bet mamma sūca putekļus. Biju uzgriezis radio, tāpēc brīnums, ka vispār dzirdēju durvju zvanu.

Brīdi pagaidīju. Kad kļuva skaidrs, ka neviens cits pie durvīm neies, noslīdēju no krēsla, izrikšoju gaitenī un atvēru durvis.

Tur stāvēja Nikija, turot aiz stūres savu riteni. Viņa bija bāla, rudie mati nespodri un savēlušies, āda zem kreisās acs vēl aizvien krāsojās dzeltenīgi zilgana. Viņa atgādināja kādu no Helorena kunga abstraktajām gleznām. Lupatu deķis, bāla īstās Nikijas versija.

— Sveiks, - viņa sacīja, un pat balss skanēja svešādi.

— Sveika, - es atņēmu sveicienu. - Mēs gribējām tevi apciemot, bet...

Es apklusu. Neko mēs negribējām. Mēs bijām nobijušies, nezinājām, ko teikt. Tāpat kā gadījumā ar Mikiju.

— Viss kārtībā, - viņa sacīja.

Bet nebija vis. Mēs tomēr bijām viņas draugi.

— Vai negribi ienākt? — es jautāju. — Mums ir limonāde un cepumi.

- Nevaru. Mamma domā, ka es krāmēju mantas. Izzagos laukā.

— Vai jūs šodien aizbraucat?

-Jā.

Man sirdī ielija milzīgs smagums. Jutu, ka iekša kaut kas pārtrūkst.

— Man tevis ļoti pietrūks, - es izgrūdu. - Mums visiem.

Biju gatavs uzklausīt asu, dzēlīgu atbildi. Bet viņa pēkšņi paspēra soli uz priekšu un apmeta rokas man ap kaklu. Tik cieši, ka par apskāvienu to nosaukt būtu grūti, tā drīzāk bija žņaugšana; it kā es būtu pēdējais plosts tumšā, vētrainā okeānā.

Ļāvu viņai tā turēties. Ieelpoju viņas sapinkājušos, sprogaino matu aromātu. Vaniļa un košļājamā gumija. Jutu, kā cilājas viņas krūškurvis. Mazās, briestošās krūtis cauri biezajam džemperim. Vēlējos, kaut mēs varētu tā palikt mūžīgi. Lai viņa nekad neatrautos.

Bet viņa atkāpās. Tikpat spēji Nikija apcirtās un pārmeta kāju ritenim. Tad, neganti minot pedāļus, aiztraucās pa ceļu, rudie mati plandījās aiz muguras kā nikni liesmojoša uguns plīva. Vairs neviena cita vārda. Pat ne “uz redzēšanos”.

Noskatījos, kā Nikija aizbrauc, un aptvēru vēl kaut ko: viņa nepieminēja savu tēti. Ne ar vārdu.

Policija ieradās, lai vēlreiz aprunātos ar Hopo mammu.

- Vai nu viņi zina, kas to izdarīja? - Resnais jautāja Hopo, iemetot mutē vēl vienu dzirkstošu konču kolas pudeles formā.

Mēs sēdējām rotaļlaukumā uz sola. Vietā, kur mūsu piecnieks mēdza sēdēt, lauka malā netālu no “klasīšu” kvadrātiem. Tagad te bijām tikai mēs trīs.

Hopo papurināja galvu.

- Diez vai. Viņi prasīja mammai par atslēgu. Kurš zinājis, kur tā tiek turēta. Un vēl arī par zīmējumiem baznīcā.

Šis teikums piesaistīja manu uzmanību.

— Zīmējumi? Ko viņi gribēja zināt?

— Vai mamma jau agrāk tādus kaut kur redzējusi. Vai mācītājs esot minējis par citiem vēstījumiem vai draudiem. Vai kādam uz viņu bijis zobs.

Neveikli juzdamies, saknosījos.

“Vēro krīta vīriņus!”

Resnais paskatījās uz mani.

— Kas par desām, Edij Munster?

Es svārstījos. Nezinu, kāpēc. Šie bija mani draugi. Mana branža. Varēju uzticēt viņiem visu. Man vajadzētu izstāstīt par pārējiem krīta vīriņiem.

Bet kaut kas mani atturēja.

Varbūt tas, ka Resnajam, kurš bija foršs, uzticams un dāsns, nepadevās noslēpumu glabāšana. Varbūt tāpēc, ka nevēlējos stāstīt Hopo par zīmējumu kapsētā, jo tad man vajadzētu paskaidrot, kāpēc toreiz neko neteicu. Turklāt es atcerējos, ko viņš todien sacīja: “Kad noskaidrošu, kas to izdarīja, es viņus nogalināšu. ”

— Nekas, - es atteicu. - Vienīgi... Mēs jau arī zīmējām krīta vīriņus, vai ne? Ceru, ka policija netur par vainīgiem mūs.

Resnais nosprauslojās.

— Tā nu gan ir stulba muldēšana. Neviens nedomā, ka mēs aizgājām un ielauzām mācītājam pauri. - Tad viņa seja atplauka. - Saderam, ka tas bija kāds no sātanistiem vai kaut kas tamlīdzīgs. Velna pielūdzējs. Vai tava mamma noteikti zina, ka zīmēts ar krītu? Nevis assssinīnū - Viņš paslējās uz augšu, savilka pirkstus kā ķetnas un palaida savus varenos — hā, hā, hā —, ļaunos smieklus.

Atskanēja zvans uz pēcpusdienas stundām, un saruna, ja arī netika pabeigta, vismaz uz laiku bija atlikta.

Kad pārnācu no skolas, piebraucamajā ceļā stāvēja sveša mašīna un tētis bija virtuvē ar vīrieti un sievieti bezveidīgos pelēkos apģērbos. Viņi izskatījās bargi un nelaipni. Tētis sēdēja ar muguru pret mani, bet pēc salīkušā stāva es zināju, ka viņa seja būs noraizējusies un kuplās uzacis savilktas.

Neko daudz vairāk saskatīt man neizdevās, jo no virtuves iznāca mamma un cieši aizvēra durvis. Viņa aizveda mani pa gaiteni.

- Kas tie tādi? - es jautāju.

Mamma nekad neizskaistināja patiesību.

- Izmeklētāji, Edij.

- Policija? Ko viņi te dara?

- Viņi grib man un tētim uzdot dažus jautājumus par mācītāju Mārtiņu.

Skatījos uz mammu, un mana sirds jau sitās mazliet ātrāk.

- Kāpēc?

- Tāda ir kārtība. Viņi runā ar daudziem cilvēkiem, kuri mā-cītāju pazina.

- Ar Resnā tēti viņi nav runājuši, un viņš pazīst visus.

- Nekļūsti nekaunīgs, Edij. Ej paskaties televīziju, kamēr mēs beidzam.

Mamma mani nekad nesūtīja skatīties televīziju. Parasti nebija nekādas skatīšanās, iekams nav izpildīti mājasdarbi, tāpēc es zināju, ka kaut kas ir noticis.

- Gribu dzert.

- Es tev atnesīšu. Nu, ej.

Vēl brīdi lūkojos mammā.

- Nekas slikts nav noticis, vai ne, mamm? Viņi taču nedomā, ka tētis kaut ko izdarījis?

Mammas skatiens atmaiga. Viņa uzlika plaukstu man uz delma un viegli saspieda.

- Nē, Edij. Tavs tētis nav izdarījis pilnīgi neko sliktu. Skaidrs? Nu, ej tagad. Tūlīt atnesīšu tev kādu sulu.

- Labi.

Ieklīdu dzīvojamā istabā un ieslēdzu televizoru. Mamma man tā arī neatnesa padzerties. Bet tas nekas. Drīz vien policisti devās projām. Tētis aizgāja viņiem līdzi. Un es sapratu, ka tas nepavisam nebija labi. Pat ne mazliet.

Izrādās, tētis bija izgājis pastaigāties tajā vakarā, kad notika uzbrukums mācītājam, bet aizgājis tikai līdz krodziņam. Resnā tētis apstiprināja faktu, ka tētis tur bijis un dzēris viskiju (mans tēvs nedzēra bieži, bet, kad to darīja, nekad neņēma alu kā citi tēvi, bet vienmēr viskiju). Resnā tētis bija runājis ar manējo, bet tovakar viņam bijis daudz darba, turklāt Resnā tēvs sacīja: “Vienmēr var redzēt, kad čalis grib pabūt viens.” Tomēr viņš jau bija apsvēris domu, ka nedos vairs manam tētim dzert, kad viņš īsi pirms krodziņa slēgšanas devies projām.

Par turpmāko tētis neko daudz neatcerējās, bet to, ka iegriezies baznīcas dārzā, kas ir pa ceļam uz mājām, un apsēdies uz soliņa, lai ieelpotu svaigu gaisu, viņš atcerējās. Kāds viņu tur ap pusnakti bija redzējis. Mamma teica policistiem, ka tētis esot pārnācis ap vieniem naktī. Policija nevarēja precīzi noteikt, cikos mācītājam Mārtiņam uzbrukts, bet viņi bija pārliecināti, ka tas noticis laikā no pusnakts līdz pulksten trijiem naktī.

Droši vien viņiem nebija pietiekami daudz pierādījumu, lai izvirzītu tētim apsūdzību, bet policistiem ar to pietika — kautiņš un mammai izteiktie draudi -, lai aizvestu tēti uz iecirkni un nopratinātu. Varbūt viņi pat būtu tēti paturējuši, ja nebūtu Helorena kunga.

Nākamajā dienā viņš devās uz policiju un pateica, ka redzējis tajā naktī manu tēti aizmigušu pie baznīcas uz soliņa. Noraizējies, ka viņš tur varētu palikt guļam, Helorena kungs bija viņu pamodinājis un pavadījis uz mājām līdz vārtiņiem. Tas bijis starp pusnakti un pulksten vieniem. Gājiens viņiem prasījis krietnas četrdesmit minūtes (lai gan parasti pietiek ar desmit), jo tētis bijis pamatīgās burās.

Un vēl Helorena kungs teica policistiem, ka tētis nebija notriepies ar asinīm, viņš neesot bijis ne nikns, ne agresīvs. Tikai piedzēries un mazliet jūtelīgs.

Šī liecība faktiski atbrīvoja manu tēti no aizdomām. Diemžēl tā izraisīja arī jautājumus, kāpēc Helorena kungs nakts laikā klīdis ap baznīcu, un tā visi uzzināja par Karuseļa meiteni.

2016

Mēs domājam, ka gribam dzirdēt atbildes. Bet īstenībā mēs gribam saņemt pareizās atbildes. Tāda ir cilvēka daba. Mēs uzdodam jautājumus un ceram, ka dzirdēsim to patiesību, kuru vēlamies dzirdēt. Nelaime tā, ka patiesību nav iespējams izvēlēties. Patiesībai ir paradums būt vienkārši patiesībai. Vienīgā reālā izvēle ir ticēt tai vai neticēt.

- Tu nozagi Sona Kūpera riteni? — es pārjautāju Gevinam.

- Zināju, ka viņš riteni pa nakti bieži atstāj uz piebraucamā ceļa. Sons iedomājās, ka ir baigais varonis un neviens neuzdrīkstēsies to pievākt. Tāpēc es to izdarīju. Vienkārši lai pačakarētu viņu. - Gevins apklust. - Nemūžam nepieļāvu domu, ka viņš liksies iekšā upē pēc ričuka. Nemūžam neiedomājos, ka viņš beigās noslīks.

Nē, es prātoju. Bet visi zināja, ka Sons ir kā traks pēc sava riteņa. Gan jau Gevinam iešāvās prātā doma, ka zādzība varētu beigties ar nepatikšanām.

- Kāpēc tu to darīji? - es jautāju.

Gevins izpūš dūmu gredzenu.

- Redzēju, ko viņš tev nodarīja. Todien rotaļlaukumā.

Šī atzīšanās trāpa man kā sitiens pakrūtē. Pagājuši trīsdesmit gadi, bet man no šīm atmiņām sāk svilt vaigi. Asais asfalts nobrāž man ceļus. Sasmakusi, sviedrainā garša mutē.

- Es biju parkā, - viņš saka. - Redzēju, kā tas viss notika, bet neko nedarīju. Tikai stāvēju tur. Pēc tam redzēju, ka pieskrien Helorena kungs, un teicu sev, ka viss būs labi. Bet nebija.

- Tu neko nevarēji darīt, - es atbildu. - Viņi būtu uzklupuši arī tev.

— Man tomēr vajadzēja mēģināt. Draugi ir pats svarīgākais. Atceries? Tā es vienmēr sacīju. Bet, kad vajadzēja to pierādīt, es tevi pievīlu. Es ļāvu Sonam tikt cauri sveikā. Tāpat kā visi. Mūsdienās par kaut ko tādu viņu ietupinātu aiz restēm. Bet toreiz mēs visi no viņa raustījāmies. - Gevins nikni paskatās uz mani. - Viņš nebija vienkārši huligāns. Viņš bija viens nolāpīts psihopāts.

Gevinam ir taisnība. Vismaz daļēji. Neesmu drošs, ka Sons Kūpers bija psihopāts. Bet sadists noteikti. Vairums bērnu zināmā mērā tādi ir. Bet varbūt vēlāk viņš kļūtu citāds. Domāju par to, ko Helorena kungs sacīja kapsētā: “ Tāpēc, ka viņam nebija laika mainīties.”

— Tu neko nesaki, - Gevins aizrāda.

Stiprāk ievelku dūmu no cigaretes. Nikotīna straujā pieplūduma dēļ man ausīs iedūcās.

- Naktī pēc Sona nāves kāds uz mūsu piebraucamā ceļa uzzīmēja krīta vīriņu. Slīkstošu. It kā gribētu ar to kaut ko teikt.

— Tas nebiju es.

— Kurš tad?

Gevins nodzēš cigareti, to izrīvējot pret solu.

- Kāda starpība? Vai nav vienalga? Nolāpītie krīta vīriņi! No tās vasaras visi atceras vien tos. Cilvēki satraucas vairāk par tiem stulbajiem zīmējumiem, nekā par cilvēkiem, kuri cieta.

Taisnība. Bet abi šie fakti ir neatgriezeniski saistīti. Cālis un ola. Kas bija pirmais? Krīta vīriņi vai nogalināšana?

Gevins saka:

- Tu esi vienīgais cilvēks, kam es to pastāstu, Ed.

— Es neko neteikšu.

- Zinu. - Viņš nopūšas. - Vai tu esi kādreiz izdarījis kaut ko tik sliktu, ka nevari izstāstīt to pat saviem labākajiem draugiem?

Nospiežu savu cigareti līdz filtram.

- Esmu gandrīz drošs, ka teju ikviens ir kaut ko tādu sastrādājis.

- Vai zini, ko man reiz teica kāds cilvēks? Noslēpumi ir kā pakaļas caurums. Mums visiem tas ir. Tikai dažiem tas ir netīrāks.

- Kāda jauka iztēles aina.

- Jā. — Viņš iesmejas. - īsta mēslu čupa.

Ir vēla pēcpusdiena, kad beidzot tieku mājās. Atslēdzu durvis, ieeju virtuvē un uzreiz saraucu degunu no netīkamās kaķa pakaišu smakas. Ielūkojos viņa tualetē. Izskatās, ka tur nekas nav darīts. Varbūt tomēr paveiksies vai arī ne - viss atkarīgs no tā, cik naidīgi noskaņots Mufis šodien bijis. Atgādinu sev, ka jāielūkojas čībās, pirms velku tās kājās.

Uz letes kārdinoši stāv pudele viskija, bet es (skaidra galva un tā tālāk) paņemu no ledusskapja alu un eju augšā pa kāpnēm. Pie Hlojas istabas durvīm uz mirkli apstājos. Istabā nekas nav dzirdams, bet jūtu vieglu grīdas dēļu vibrāciju, un tas droši vien nozīmē, ka viņa austiņās klausās mūziku. Labi.

Uz pirkstgaliem ieeju savā istabā un aizveru durvis. Nolieku alus pudeli uz naktsskapīša, pietupjos un pabīdu tālāk kumodi, kas stāv pie loga. Tā ir smaga un mazliet saskrāpē grīdu, bet par troksni es pārāk neraizējos. Kad Hloja klausās mūziku, viņai patīk to darīt tik skaļi, ka bungādiņas vai plīst. Viņa nepamanītu pat nelielu zemestrīci.

Sameklēju vecu skrūvgriezi, kuru glabāju veļas atvilktnē, un ar to paceļu grīdas dēļus. Četrus. Vairāk nekā bērnībā. Tagad man ir vairāk, ko slēpt.

Izņemu vienu no divām kastēm, ko esmu iespiedis atvērumā, noņemu vāku un ieskatos iekšā. Izceļu vismazāko priekšmetu un ļoti uzmanīgi attinu salveti. Tur ir viens apļveida zelta auskars. Ne jau īsta zelta; lēta bižutērija, un tagad tas jau mazliet apsūbējis. Brīdi paturu to rokā, ļaujot metālam sasilt plaukstā. Laikam tas bija pirmais, ko es no viņas paņēmu. Dienā, kad tas viss sākās atrakciju parkā.

Es saprotu, kā Gevins jūtas. Ja viņš nebūtu nozadzis Šona Kū-pera riteni, iespējams, Mikija brālis vēl būtu dzīvs. Viens stulbs, bērnišķīgs solis, kas beidzās ar drausmīgu traģēdiju. Kaut arī Gevins nevarēja paredzēt tādas beigas. Es arī ne. Tomēr mani pārņem savāda sajūta. Tāda kā neveiklība. Ne gluži vainas sajūta. Tās dvīnis. Atbildība. Par to visu.

Hloja noteikti sacītu, ka tas ir manas aprobežotības dēļ, jo esmu ar sevi pārņemts vīrietis, kurš visu atbildību uzveļ uz saviem pleciem un ir pārliecināts, ka pasaule griežas tikai ap viņu. Zināmā mērā tā ir taisnība. Vienatne var novest pie pašanalīzes. Bet varbūt tomēr neesmu veltījis pietiekami daudz laika sevis analizēšanai vai domāšanai par pagātni. Rūpīgi ietinu auskaru atpakaļ salvetē un atlieku kastē.

Varbūt pienācis laiks doties kārtīgā izbraucienā pa veco labo atmiņu aleju. Tikai šī nebūs saules zaķīšu apmirdzēta pastaiga pa tīkamu atmiņu taku. Šis ceļš ir tumšs, aizaudzis ar samudžinātiem melu mezgliem un noslēpumiem un daudzām slēptām bedrēm.

Un tā malās stāv krīta vīriņi.

1986

“Mēs nevaram izvēlēties, ko iemīlam.”

Tā man bija teicis Helorena kungs.

Laikam jau tā ir taisnība. Mīlestība nav izvēle. Tā ir nepārvarama tieksme. Tagad es to zinu. Bet varbūt kādreiz vajadzētu izvēlēties. Vai vismaz izvēlēties neiemīlēties. Turies pretī, bēdz no tās. Ja Helorena kungs būtu izvēlējies neiemīlēties Karuseļa meitenē, iespējams, viss būtu citādi.

Tas notika pēc tam, kad skolotājs bija aizgājis no skolas. Es izlavījos no mājas un ar riteni cauri pilsētai aizbraucu uz viņa mazo namiņu. Auksta diena. Debesis bija svina pelēkas un nomākušās kā ciets betona klucis. Laiku pa laikam tās šur tur nobirdināja dažas lietus lāses. Pārāk grūtsirdīgas, lai atnestu kārtīgu lietu.

Helorena kungu piespieda iesniegt atlūgumu. Nekāda paziņojuma nebija. Manuprāt, skolas vadība cerēja, ka viņš pazudis bez lieka trokšņa. Bet mēs visi, protams, zinājām, ka viņš dodas projām un arī kāpēc.

Helorena kungs bija apmeklējis Karuseļa meiteni slimnīcā, kamēr viņa veseļojās. Un turpināja apciemot ari tad, kad viņa bija iznākusi no slimnīcas. Viņi satikās, lai iedzertu tasi kafijas vai pastaigātos pa parku. Laikam jau viņi savas tikšanās slēpa, jo neviens nebija viņus redzējis, bet varbūt bija, tikai nepievērsa uzmanību. Karuseļa meitene bija mainījusi frizūru. Viņa matus bija nokrāsojusi gaišākus, gandrīz blondus. Nezinu, kāpēc.

Uzskatīju, ka arī pirms tam viņas mati bija skaisti. Bet, iespējams, viņai bija sajūta, ka jāmaina frizūra, jo arī pati bija mainījusies. Reizēm viņa staigāja ar spieķi. Dažreiz kliboja. Manuprāt, ja arī kāds bija viņus redzējis, tad droši vien pieņēma, ka Helorena kungs vienkārši ir laipns. Toreiz viņš vēl bija varonis.

Viss mainījās, kad cilvēki uzzināja, ka Karuseļa meitene gājusi uz skolotāja mājiņu vakaros un viņš zadzies uz meitenes māju, kad māte bija izgājusi. Tāpēc viņš tonakt bija gājis garām baznīcai.

Tad skandāls patiešām gāja vaļā uz pilnu klapi, jo Karuseļa meitenei bija septiņpadsmit gadu, bet Helorena kungam trīsdesmit, turklāt viņš bija skolotājs. Neviens vairs nesauca viņu par varoni, bet par izvirtuli un pedofilu. Vecāki devās uz skolu un dusmīgi vērsās pie direktores. Lai arī Helorena kungs oficiāli vai no likuma viedokļa nebija izdarījis neko sliktu, direktorei nebija citas izejas kā lūgt viņam aiziet. Uz spēles bija likta skolas reputācija un bērnu “drošība”.

Sāka izplatīties stāstiņi par to, kā Helorena kungs klasē mēdzot nomest dzēšgumijas, lai varētu paskatīties meitenēm zem svārkiem, vai ka viņš grozījies gar vingrošanas ģērbtuvēm un lūrējis uz meiteņu kājām, vai ka reiz ēdnīcā viņš pieskāries apkalpotājas krūtij, kad tā novākusi viņa galdu.

Nekas no tā neatbilda patiesībai, bet tenkas ir kā vīruss. Tas izplatās un vairojas ar katru elpas vilcienu, un tu nepagūsti ne attapties, kad visi jau ir inficējušies.

Es gribētu teikt, ka kļuvu par Helorena kunga aizstāvi un nostājos viņa pusē citu bērnu priekšā. Bet tā nav taisnība. Man bija divpadsmit gadi, un tas notika skolā. Es smējos par jokiem, kas viņu izzoboja, neteicu ne vārda, kad citi viņu apsaukāja un izplatīja kārtējos neticamos stāstus.

Es neteicu, ka neticu šiem nostāstiem. Ka Helorena kungs ir labs. Tāpēc, ka viņš izglābis Karuseļa meitenei dzīvību un arī manu tēti. Nevarēju stāstīt, kādas skaistas gleznas viņš glezno, ne ari to, ka viņš mani paglāba no Šona Kūpera un palīdzēja man saprast, ka jāturas pie tā, kas tev kaut ko nozīmē. Ļoti cieši jāturas.

Laikam jau tāpēc es todien devos viņu apciemot. Helorena kungam vajadzēja ne tikai pamest darbu, bet arī izvākties no mājas. Kotedžu īrēja skola, un te ievāksies jaunais skolotājs, kas stāsies Helorena kunga vietā.

Joprojām jutos mazliet nobijies un neērti, kad pieslēju riteni ārpusē pie sienas un pieklauvēju pie durvīm. Pagāja krietns brīdis, līdz skolotājs atvēra. Jau prātoju, vai doties projām un vai viņš izgājis, kaut arī mašīna stāvēja uz ielas, kad durvis atvērās un uz sliekšņa nostājās Helorena kungs.

Nez kāpēc viņš izskatījās citāds. Viņš vienmēr bijis tievs, bet tagad likās gandrīz izdēdējis. Āda, ja tas vispār iespējams, bija kļuvusi vēl bālāka. Mati atlaisti vaļā. Viņš bija ģērbies džinsos un tumšā T kreklā, kas atklāja stiegrainās rokas; vienīgā krāsa viņa ķermenī bija zilganie asinsvadi, kas likās biedējoši koši zem caurspīdīgās ādas. Todien viņš nudien izskatījās pēc savādas, necilvēciskas būtnes. Kā Krīta vīrs.

- Sveiks, Edij!

- Labdien, Helorena kungs.

- Ko tu te dari?

Labs jautājums, jo tagad, kad atrados šeit, man, patiesību sakot, nebija ne jausmas.

- Vai tavi vecāki zina, kur tu esi?

- Nē.

Skolotājs viegli sarauca pieri, tad iznāca ārā un palūkojās apkārt. Tolaik nesapratu, kāpēc. Vēlāk gan man kļuva skaidrs: ņemot vērā visas pret viņu vērstās apsūdzības, Helorena kungam galīgi nevajadzēja, lai kāds redz, ka viņš ieaicina savā mājā mazgadīgu puiku. Domāju, ka viņš gribēja raidīt mani projām, bet tad paskatījās uz mani un jau maigākā balsī sacīja:

- Nāc iekšā, Edij! Vai gribi kaut ko iedzert? Sulu vai pienu?

Patiesībā dzert es negribēju, bet man likās, ka atteikties būtu nepieklājīgi, tāpēc atbildēju:

- E, piens būtu forši.

- Labi.

Sekoju Helorena kungam mazajā virtuvltē.

- Sēdies.

Apsēdos uz viena no izļodzītajiem priedes koka krēsliem. Virsmas virtuvē bija apkrautas ar kastēm, arī dzīvojamā istabā.

- Jūs dodaties projām? - jautāju, un tas bija stulbi, jo es jau to zināju.

- Jā, — Helorena kungs apstiprināja, izņēma no ledusskapja pienu un, pirms sāka meklēt kastē glāzi, pārbaudīja derīguma termiņu uz pakas. - Apmetīšos Kornvolā pie māsas.

- Ā. Man likās, ka jūsu māsa ir mirusi.

- Man ir vēl viena māsa, vecāka. Viņu sauc Kērstija.

-Ā.

Helorena kungs atnesa man pienu.

- Vai viss kārtībā, Edij?

- Es, ē, gribēju pateikt jums paldies par to, ko jūs izdarījāt mana tēta labā.

- Es neko sevišķu neizdarīju. Tikai pateicu patiesību.

- Jā, bet jums tas nebija jādara un, ja jūs būtu klusējis...

Atstāju teikumu nepabeigtu. Tas bija briesmīgi. Briesmīgāk,

nekā biju iedomājies. Es nevēlējos te atrasties. Gribēju iet projām, tomēr jutu, ka nespēju.

Helorena kungs nopūtās.

- Edij, tam visam nav nekādas saistības ar tevi vai tavu tēti. Es tāpat biju nolēmis drīz doties projām.

- Karuseļa meitenes dēl?

> >

- Tu domā Elīzu?

- Ā, jā. - Es pamāju ar galvu un iedzēru malku piena. Likās, ka tas ir mazliet ieskābis.

- Mēs domājam, ka mums vajadzētu sākt visu no jauna, mums abiem.

- Tātad viņa dosies jums līdzi uz Kornvolu?

- Beigu beigās. Es ceru.

- Cilvēki slikti par jums runā.

- Es zinu. Bet tā nav taisnība.

- Es zinu.

Bet laikam viņš juta, ka mani vajag vēl mazliet pārliecināt, jo sacīja:

- Eliza ir īpaša meitene, Edij. Negribēju, lai tā notiek. Vēlējos tikai viņai palīdzēt, būt draugs.

- Kāpēc jūs nevarējāt būt tikai draugs?

- Kad būsi vecāks, tad sapratīsi labāk. Mēs nevaram izvēlēties, ko iemīlam un kas darīs mūs laimīgus.

Bet laimīgs viņš neizskatījās. Ne tāds, kādiem vajadzētu būt cilvēkiem, kuri ir iemīlējušies. Viņš likās bēdīgs un tāds kā apmaldījies.

Es braucu mājās apmulsis un arī tāds kā nedaudz domīgs. Bija jūtama ziemas tuvošanās. Kaut bija tik tikko trīs pēcpusdienā, diena jau vērtās par vakaru un satumsa pelnainā krēslā.

Viss likās auksts, drūms un bezcerīgi mainījies. Mūsu branža bija izjukusi. Nikija pārcēlusies dzīvot pie mātes Bornmutā. Miki-jam bija jauni, nepatīkami draugi. Es joprojām turējos kopā ar Hopo un Resno, bet nebija vairs gluži tā kā agrāk. Trīs cilvēku grupiņai radās savas problēmas. Vienmēr esmu uzskatījis Hopo par savu labāko draugu, bet tagad reizēm, kad devos viņu apciemot, viņš jau bija kopā ar Resno. Tas radīja citādu sajūtu -aizvainojumu.

Arī mamma un tētis bija mainījušies. Kopš uzbrukuma mācītājam Mārtiņam protesti pret mammas darbu bija norimuši. “It kā zvēram būtu nocirsta galva,” tētis teica. Bet, kaut ari mamma bija kļuvusi mierīgāka, tētis likās asāks un uzvilktāks. Varbūt visa tā padarīšana ar policiju bija viņu satricinājusi, bet varbūt tam bija cits iemesls. Tētis kļuva aizmāršīgs un viegli aizkaitināms. Reizēm es viņu pieķēru sēžam krēslā un veramies tukšumā, it kā viņš kaut ko gaidītu, bet nezinātu, ko.

Sī gaidu atmosfēra šķita pārklājam visu pilsētu. Likās, ka ieslēgts “gaidīšanas režīms”. Policija vēl aizvien nevienam nebija izvirzījusi apsūdzību par uzbrukumu mācītājam Mārtiņam, tāpēc varbūt aizdomas bija daļa no vispārējā noskaņojuma, prātošana, vai kāds no tev pazīstamajiem cilvēkiem varētu būt spējīgs uz kaut ko tādu.

Lapas sačokurojās, sarāvās, un pēdīgi trauslā saikne, kas turēja tās pie koku zariem, pārtrūka. Likās, ka noteicošā kļuvusi vītuma un miršanas sajūta. Nekas vairs nelikās svaigs, krāsains vai nevainīgs. It kā visa pilsēta uz brīdi būtu sastingusi savā putekļainajā laika kapsulā.

Kā izrādījās, mēs patiešām gaidījām. Un, kad nevērīgi samesto nokaltušo lapu kaudzē parādījās meitenes bālā roka, likās, ka pilsēta kopīgi izdveš garu, saraustītu nopūtu. Jo tas bija noticis. Ļaunākais beidzot bija sagaidīts.

2016

Nākamajā rītā es pamostos agri. Vai, pareizāk būtu teikt, es padodos pēc vairāku stundu cīņas ar bezmiegu. Esmu tās aizvadījis, mētājoties un grozoties no vieniem sāniem uz otriem, un laiku pa laikam acīmredzot esmu ieslīdzis sapņos, kurus atceros visai neskaidri.

Vienā no tiem Helorena kungs kopā ar Karuseļa meiteni griezās karuselī. Esmu gandrīz pārliecināts, ka tā ir Karuseļa meitene -drēbju dēļ, lai gan galvas viņai trūkst. Tā guļ Helorena kungam klēpī un skaļi kliedz ikreiz, kad atrakciju parka darbinieks, kurš, kā izrādās, ir Sons Kūpers, sagriež viņu vagoniņu uz riņķi.

“Kliedziet, ja gribat griezties ātrāk, kretīni. Es teicu, KLIEDZIET.Г

Izveļos no gultas, satricināts un galīgi neizgulējies. Uzrauju mugurā kādas nebūt drēbes un velkos lejā. Pieļauju, ka Hloja vēl guļ, tādēļ nositu laiku, vārot kafiju, lasot un pagalmā izsmēķējot divas cigaretes. Tad, kad pulksteņa rādītājs paslīd garām skaitlim deviņi un, šķiet, laiks jau ir puslīdz pieklājīgs, es paņemu telefonu un zvanu Hopo.

Atbild viņa mamma.

>

- Labrīt, Hopkinsa kundze. Vai Deivids tur ir?

— Kas zvana?

Balss viegli trīc un ir visai vārga. Pilnīgs pretstats manas mammas strupajiem, precīzajiem vārdiem. Hopo mammai ir demence.

Tāpat kā manam tētim, tikai tētim Alcheimers sākās agrāk un progresēja straujāk.

Tāpēc Hopo vēl joprojām dzīvo tajā pašā mājā, kur bērnībā. Lai rūpētos par mammu. Reizēm jokojam, ka mēs abi divi, pieauguši veči, tā ari nekad neesam pametuši mājas. Šim jokam ir rūgtena piegarša.

— Eds Adamss, Hopkinsa kundze, — es saku.

— Kas?

— Edijs Adamss. Deivida draugs.

— Viņa te nav.

>

— Aha, vai zināt, kad viņš atgriezīsies?

Ilgs klusums. Tad skarbākā toni atskan atbilde:

— Mūs tas neinteresē. Mums jau ir dubultrūtis.

Viņa nomet klausuli. Bridi veros telefonā. Zinu, ka tas, ko saka Gvena, nav jāņem galvā. Mans tētis bieži zaudēja sarunas pavedienu un sāka runāt par pilnīgi neiedomājamām lietām.

Zvanu Hopo uz mobilo. Balss pasts. Kā vienmēr. Ja es nezinātu, ka Hopo ir savs neliels uzņēmums, tad būtu gatavs zvērēt, ka viņš to verķi vispār neieslēdz.

Pabeidzu dzert ceturto krūzi kafijas un izeju priekšnamā. Kaut arī līdz septembra sākumam atlikušas vēl dažas nedēļa, gaisā jau jūtams dzestrums un vējš kļuvis salts. Paveros apkārt, meklējot savu garo mēteli. Parasti tas karājas uz pakaramā pie durvīm. Neesmu to kādu bridi vilcis. Taču tagad, kad man to vajag,

izrādās, mēteļa nav.

* »

Saraucu pieri. Man nepatīk, ka nevaru atrast lietas. Tā sākās mana tēva slimība, un ikreiz, kad pazaudēju atslēgas, man uznāk neliela panikas lēkme. Vispirms pazūd lietas, pēc tam aizmirstas, kā tās sauc.

Joprojām atceros, kā vienu rītu tētis skatījās uz durvīm, lūpas bez skaņas kustējās, uzacis cieši savilktas. Un pēkšņi viņš sasita plaukstas kā bērns, pasmaidīja un norādīja uz durvju rokturi.

— Durvju pakaramais. Durvju pakaramais. — Viņš pagriezās pret mani. — Man jau likās, ka esmu aizmirsis.

Viņš bija tik priecīgs. Tik apmierināts, ka es nespēju iebilst. Es tikai pasmaidīju.

— Lieliski, tēt. Patiešām lieliski.

Vēlreiz pārbaudu drēbju pakaramo. Varbūt esmu atstājis mēteli augšstāvā? Bet nē, kāpēc lai es ietu ar mēteli istabā? Tomēr uzkāpju augšā un palūkojos apkārt. Uz krēsla atzveltnes pie gultas? Nekā. Uz āķa aizdurvē? Nekā. Skapī? Šķirstu uz pakaramajiem saliktās drēbes... un tad kaktā pašā apakšā pamanu kādu vīstokli.

Pieliecos un izvelku to laukā. Mans mētelis. Skatos uz to. Saburzīts, samurdzīts, mazliet mitrs. Cenšos atsaukt atmiņā pēdējo reizi, kad biju to redzējis. Tajā vakarā, kad atnāca Mikijs. Atceros, kā kāru viņa dārgo sporta jaku uz āķa blakus mētelim. Un pēc tam? Nevaru atcerēties, ka būtu to vilcis pēc tam.

Bet varbūt tomēr. Varbūt uzvilku to vēlāk tajā pašā vakarā, izgāju vēsajā, mitrajā naktī un... un ko? Iegrūdu Mikiju upē? Smieklīgi. Man šķiet, es atcerētos, ja nakts vidū būtu iegrūdis savu seno draugu upē.

Vai tiesām, Ed? Tu taču neatceries, kā nokāpi pa kāpnēm un apzīmēji ar krita vīriņiem flīzes ap krāsni, vai ne? Tu biji daudz dzēris. Tev nav ne jausmas, ko vēl tonakt varēji sastrādāt.

Apklusinu vārgo, urdošo balsi. Man nebija iemesla nogalināt Mikiju. Viņš man piedāvāja lielisku iespēju. Pat ja Mikijs patiešām zināja, kas nogalināja Karuseļa meiteni. Ja viņš varētu reabilitēt Helorena kungu, es par to priecātos, vai ne?

Kāpēc tad tas mētelis iestūķēts tavā skapi, Ed?

Atkal pievēršu skatienu mētelim, pārlaižu pirkstus rupjajam vilnas audumam. Un tad pamanu vēl kaut ko. Vienas piedurknes galā. Vairākus tumšus, rūsainus traipus. Man aizžņaudzas rīkle.

Asinis.

Tas, ka esi pieaudzis, ir tikai ilūzija. Ja runājam par brieduma būtību, neesmu pārliecināts, ka kāds no mums jebkad kļūst pa īstam pieaudzis. Mēs vienkārši izaugam garāki un kļūstam spalvaināki. Reizēm es patiešām brīnos, ka man ir atļauts vadīt automašīnu vai ka neesmu pieķerts krodziņā sūcam alu.

Zem pieauguša cilvēka virskārtas, zem pieredzes slāņiem, kuru uzkrājam, gadiem ilgi stoiski maršējot uz priekšu, mēs visi joprojām esam bērni ar nobrāztiem ceļgaliem un puņķainiem deguniem, bērni, kuriem vajadzīgi vecāki... un draugi.

Hopo furgons stāv pie mājas. Kad pagriežos ap stūri, ieraugu pašu Hopo, kurš kāpj nost no sava vecā riteņa. Uz stūres ragiem karājas divi ar zariem un koka mizām pilni maisi, un uz pleciem -piebāzta mugursoma. Prātā uzplaiksni ainas no saulainajām vasaras dienām, kad mēs bieži nācām no meža un Hopo bija apkrāvies ar koka gabaliem un iekuriem, kurus gādāja mammai.

Par spīti visam, nespēju nomākt vieglu smaidu, kad Hopo nokāpj no velosipēda un novieto braucamo ietves malā.

- Ed, ko tu te dari?

- Centos tevi sazvanīt, bet tavs mobilais ir izslēgts.

- Ak jā. Biju aizskrējis uz mežu. Tur nav zonas.

Pamāju ar galvu.

- Suns met spalvu, bet ne tikumu.

Viņš pasmaida.

- Lai arī mammas atmiņa pamazām zūd, viņa nekad man nepiedotu, ja mēs par kurināmo izdotu naudu.

Tad Hopo smaids pazūd, varbūt tāpēc, ka viņš ievērojis manu sejas izteiksmi.

- Kas noticis?

- Vai par Mikiju esi dzirdējis?

- Ko tad viņš tagad sastrādājis?

Atveru muti, mēle bezpalīdzīgi kustas, līdz smadzenes pagrūž to vajadzīgo vārdu virzienā.

- Viņš ir miris.

>

- Miris?

Jocīgi, kā cilvēki vienmēr atkārto šo vārdu, kaut arī saprot, ka sadzirdējuši pareizi. It kā ar kavēšanos varētu to noliegt.

Beidzot Hopo jautā:

- Kā? Kas notika?

- Viņš noslīka. Upē.

- Jēziņ! Tāpat kā brālis.

- Ne gluži. Paklau, vai es varu ieiet?

- Jā, protams.

Hopo stumj riteni pa celiņu. Es viņam sekoju. Viņš atslēdz durvis. Mēs ejam cauri tumšam, šauram priekšnamam. Neesmu bijis pie Hopo kopš bērnu dienām, un pat toreiz mēs neuzturējāmies istabās tur valdošās nekārtības dēļ. Reizēm spēlējāmies dārziņā aiz mājas, bet nekad ilgi, jo tas bija mazs, tikai tāds pagalmiņš. Tur bieži mētājās suņa izkārnījumi, kas nebija savākti, daži svaigi, daži jau izbalojuši.

Māja ož pēc sviedriem, sasmakuša ēdiena un dezinfekcijas līdzekļa. Labajā pusē pa atvērtajām dzīvojamās istabas durvīm es redzu to pašu puķaino dīvānu un noplukušās, nikotīnā sadzeltējušās mežģīņu sedziņas. Vienā kaktā stāv televizors. Otrā - kumode un vecu ļaužu staigājamais rāmis.

Hopo mamma sēž krēslā ar augstu atzveltni netālu no dīvāna un tukšu skatienu veras kādā televīzijas šovā. Gvena Hopkinsa vienmēr bijusi maza auguma, bet slimības un vecuma dēļ šķiet sarāvusies vēl sīkāka. Viņa gandrīz pazūd garajā, puķainajā kleitā un zaļajā adītajā jakā. Roku locītavas no piedurknēm izlīdušas kā sačokurojušās, sažuvušas miesas čaulas.

- Mamm? - Hopo maigi ierunājas. - Atnācis Eds. Tu taču atceries Edu Adamsu?

- Labdien, Hopkinsa kundze, — es sveicinu mazliet skaļākā balsī, kādā parasti sākam runāt, kad vēršamies pie slimiem vai veciem cilvēkiem.

Večiņa lēnām pagriežas, acis cenšas koncentrēties - vai varbūt tas ir viņas prāts, kas mēģina aptvert notiekošo. Tad viņa pasmaida, atklājot līdzenus, krēmīgi baltus liekos zobus.

- Es tevi atceros, Edij. Tev bija brālis. Sons?

^ - Patiesībā, mamm, - sarunā iesaistās Hopo, - tas bija Mikijs.

Mikijam bija brālis, vārdā Sons.

Viņa sarauc pieri, tad atkal pasmaida.

- Ā, protams. Mikijs. Kā viņam iet?

Hopo pasteidzas atbildēt:

- Viņam iet labi, mamm. Patiešām labi.

- Jauki, jauki. Deivid, mīļais, vai vari atnest man tēju?

- Protams, mamm. — Hopo paskatās uz mani. - Aiziešu ieslēgt tējkannu.

Stāvu durvīs un, neveikli smaidīdams, lūkojos uz Gvenu. Istabā mazliet ož. Domāju, ka naktspods nav iztukšots.

- Viņš ir labs zēns, — Gvena saka.

-Jā.’

Viņa sarauc pieri.

- Kas tu esi?

- Eds. Edijs. Deivida draugs.

- Ak jā. Kur ir Deivids?

- Tepat virtuvē.

- Tiešām? Man likās, viņš izveda pastaigāties suni.

- Suni?

- Mērfiju.

- Ak tā. Nē, nedomāju, ka viņš izvedis laukā Mērfiju. Gvena pakrata pret mani drebošu pirkstu.

- Tev taisnība. Mērfijs ir pagalam. Es domāju Badiju.

Badijs ir suns, kas Hopo bija pēc Mērfija. Arī tas tagad ir miris.

- Ā! Protams.

Pamāju ar galvu. Viņa dara tāpat. Mēs mājam viens otram. Mēs labi izskatītos mašīnas aizmugurējā sēdeklī.

Hopo mamma paliecas uz manu pusi pāri krēsla paroce-nim.

- Es tevi atceros, Edij, - viņa saka. - Tava mamma slaktēja bērnus.

Man elpa iestrēgst rīklē. Gvena turpina māt ar galvu un smaidīt, bet tagad tas izskatās citādi: lūpu kaktiņos iegūlušas rūgtas rievas un izbalojušajās acīs parādījusies pēkšņa skaidrība.

- Neraizējies. Es viņiem neteikšu. - Viņa paliecas uz priekšu, uzsit sev pa degunu un lēnām piemiedz trīsošu plakstiņu. — Es protu glabāt noslēpumus.

- Tā, - atkal parādās Hopo, nesot tasi tējas. - Viss labi?

Paskatos uz Gvenu, bet skaidrība viņas acīs zūd, un tās atkal

aizēno apjukums.

- Jā, — es saku. — Mēs tikai pļāpājām.

- Labi, mamm. Tēja. — Viņš noliek tasi uz galda. — Atceries, tā ir karsta. Vispirms papūt.

- Paldies, Gordij.

- Gordij? - Es paskatos uz Hopo.

- Mans tētis, - viņš pačukst.

- Ak tā.

Mans tētis nejauca cilvēkus. Tikai reizēm viņš izvēlējās saukt mani par “dēlu”, it kā tad es nepamanītu, ka viņš atkal aizmirsis manu vārdu.

Gvena no jauna iesēžas ērtāk krēslā un blenž televizora ekrānā, jau atkal nogrimusi savā vai kādā citā pasaulē. Cik plāns, es nospriežu, ir tas aizkars, kas šķir dažādas realitātes. Varbūt saprāts netiek zaudēts. Varbūt tas tikai izkrīt cauri un atrod citu vietu, kur klejot.

Hopo uzsmaida man īsu, tukšu smaidu.

- Ejam uz virtuvi?

- Labi, - es piekrītu.

Pat ja viņš būtu aicinājis mani iet peldēties pie haizivīm, es piekristu, lai varētu tikt projām no karstās, smakojošās dzīvojamās istabas.

Virtuve nav daudz labāka. Izlietnē stāv kaudze netīru šķīvju. Virsmas apkrautas ar aploksnēm, veciem žurnāliem, par atlaidēm pirktiem sulu un kolas iepakojumiem. Galds ticis steigšus

novākts, tomēr es pamanu atliekas no veca radio vai motora. Neesmu cilvēks ar “zelta rokām”, turpretī Hopo vienmēr padevies kaut ko meistarot — salikt visu kopā un tad atkal izjaukt.

Apsēžos uz viena no vecajiem koka krēsliem. Tas nočīkst un saļogās.

- Tēju? Kafiju? - Hopo piedāvā.

- Ē, kafiju, paldies.

Hopo pieiet pie tējkannas, kas vismaz ir pavisam jauna, un paķer no trauku žāvētāja divas krūzes.

Tieši no burkas viņš ieber krūzēs mazliet kafijas, tad pagriežas pret mani.

- Tā. Kas notika?

Kārtējo reizi atstāstu pēdējo trīs dienu notikumus. Hopo klusējot klausās. Viņa sejas izteiksme nemainās, kamēr es tieku līdz beigām.

- Gevins teica, ka tev arī esot pienākusi vēstule, — es saku.

Viņš pamāj ar galvu un uzlej kafijai verdošu ūdeni.

- Jā, pirms pāris nedēļām.

Hopo pieiet pie ledusskapja, izņem pienu, paosta to un ielej abās krūzēs.

- Es nodomāju, ka tas ir kāds stulbs joks.

Viņš noliek krūzes uz galda un apsēžas man pretī.

- Policija tātad uzskata, ka tas — Mikija bojāeja - bijis negadījums?

Par to es nebiju izteicies skaidri, bet tagad saku:

- Šobrīd.

- Tu domā, ka kaut kas mainīsies?

- Viņi atrada to vēstuli.

)

- Tas vēl neko nenozīmē.

- Nē?

- Ko? Tu domā, kāds sāks mūs novākt pa vienam, kā krimiķī?

Patiesību sakot, gluži tā es nebiju domājis, bet, kad Hopo to

pateica, tas likās pavisam ticami. Un tad man ienāk prātā vēl kaut kas. Vai arī Nikija saņēmusi vēstuli?

- Es jokoju, - viņš saka. - Tu pats teici, ka Mikijs bija pillā. Turklāt bija tumšs - tas celiņš gar upi nav apgaismots. Viņš droši vien pats iekrita upē. Piedzērušie nepārtraukti iekrīt ūdenī.

Hopo ir taisnība, bet. Vienmēr uzrodas kāds “bet”. Uzmācīgs, kaitinošs zellis, kas no tavām zarnām sien jūrnieku mezglus.

- Vai ir vēl kaut kas?

- Kad Mikijs tovakar atnāca, mēs runājām un viņš teica... viņš zinot, kurš patiesībā nogalinājis Elīzu.

- Blēņas.

»

- Nu, es arī tā domāju, bet ja nu viņš teica taisnību?

Hopo iedzer vēl malku kafijas.

- Tu tātad domā, ka “īstais” slepkava iegrūda Mikiju upē?

Es papurinu galvu.

- Nezinu.

- Paklau, Mikijam vienmēr izdevās savārīt ziepes. Izskatās, ka viņš to turpina darīt pat, būdams miris... - Hopo apklust. -Turklāt tu esi vienīgais, kuram viņš izklāstījis savu teoriju, vai ne?

- Tā šķiet.

>

- Kā tad “īstais” slepkava varēja zināt, ka Mikijs ir viņam uz pēdām?

- Nu...

- Ja vien tas neesi tu.

Es skatos uz Hopo.

Tumši, rūsgani traipi. Asinis.

- Jokoju, — viņš saka.

- Protams.

Es dzeru savu kafiju. Protams.

Pa ceļam no Hopo mājas sameklēju savu telefonu un piezvanu Hlojai. Man joprojām ir sajūta, ka starp mums viss vēl nav nokārtots. It kā kaut kas būtu palicis neatrisināts. Un tas man nedod miera. Bez Hopo un Gevina viņa ir gandrīz vienīgais draugs, kas man ir.

Hloja atbild pēc trešā signāla.

- Jāā-ā.

- Sveika! Tas esmu es.

-jā.

- Apvaldi savu sajūsmu.

- Cenšos.

- Piedod, ka vakar tā sanāca ar manu mammu.

- Tas nekas. Tava mamma. Tava māja.

- Nu, vienalga piedod. Ko tu darīsi pusdienlaikā?

- Es strādāju.

- Ak tā. Man likās, tev šodien brīvdiena.

- Kolēģis saslimis.

- Skaidrs. Nu...

- Paklau, atvainošanās pieņemta, Ed. Man jāiet. Pircējs.

- Labi. Tad tiksimies vēlāk.

- Varbūt.

Viņa pārtrauc sarunu. Brīdi vēl skatos uz telefonu. Ar Hloju nekad nekas nav vienkārši. Apstājos un aizsmēķēju cigareti, apsveru domu, varbūt pa ceļam uz mājām nopirkt kādu sviestmaizi. Tad pārdomāju. Lai arī Hloja strādā, taču pusdienas ēst viņai vajag tā kā tā. Nolemju, ka neļaušu no sevis tik viegli atkratīties. Apgriežos un braucu atpakaļ uz pilsētu.

Atklāti sakot, nekad neesmu bijis pie Hlojas darbā. Jāatzīstas, ka alternatīvais roka/gotu apģērbu veikals nav gluži tā vieta, kur es mēdzu iegriezties. Laikam jau mazliet baidījos nostādīt neērtā situācijā gan viņu, gan sevi.

Es pat nezinu, kur tieši tas veikals atrodas. Es braucu pa pilsētu, iztraucējot tūristus un gados vecākus pircējus, līdz galu galā to atrodu mazā sānu ieliņā. Tas iespiests starp lietotu mantu tirgotavu un sudrablietu un pulksteņu veikalu. Paskatos uz izkārtni “Apģērbs” (marihuānas simbols uz tās liek domāt, ka te var nopirkt arī ko vairāk par drēbēm). Jūtos kā gadsimtu vecs un veru durvis.

Veikalā valda puskrēsla un troksnis. Kaut kas tāds, kas varētu būt mūzika - vai arī kliedzieni, kad cilvēku sarauj gabalos, — gāžas no skaļruņiem virs galvas, un man sāk sāpēt bungādiņas.

Daži kārni pusaudži klīst ap drēbju pakaramajiem — nevaru saprast, vai tie ir pārdevēji vai pircēji. Bet es saprotu, ka Hlojas gan te nav. Saraucu pieri. Pie kases stāv sīka auguma jauna sieviete ar koši sarkaniem matiem vienā galvas pusē, otra puse noskūta kaila, un sievietes seja bagātīgi izrotāta ar sudrabu. Kad viņa pagriežas, redzu, ka krekliņš, kas brīvi karājas uz viņas kaulainā auguma, pauž apgalvojumu: “Caurdurta. Uzlauzta. Sakropļota.” Jauki.

Pieeju pie kases. Caurdurtā meitene paceļ skatienu un pasmaida.

- Sveiki! Kā varu pakalpot?

- E, patiesībā es meklēju kādu citu.

-Žēl.

Mazliet nervozi iesmējos.

- Ē, viņa te strādā. Draudzene. Hloja Džeksone.

Meitene sarauc pieri.

- Hloja Džeksone?

- Jā, tieva. Tumši mati. Valkā melnas drēbes.

Pārdevēja nenovērš no manis skatienu, un es saprotu, ka tā varētu aprakstīt gandrīz ikvienu šajā veikalā.

- Atvainojiet. Man tas neko neizsaka. Jūs droši zināt, ka viņa strādā šajā veikalā?

Līdz šim biju pārliecināts, bet tagad sāku šaubīties. Varbūt esmu ienācis nepareizā veikalā.

- Vai Enderberi ir vēl kāds veikals līdzīgs šim?

Meitene apdomājas.

- Diez vai.

- Nūja.

Varbūt redzot manu sejas izteiksmi un iežēlojoties par nabaga apjukušo pusmūža vīrieti, viņa piebilst:

- Paklau. Es te strādāju tikai pāris nedēļu. Pajautāšu Markam. Vadītājam.

- Paldies, — es saku, lai ari no šī priekšlikuma nav nekāda labuma. Hloja sacīja, ka viņa strādā šodien, un, cik zinu, viņa uz darbu nākusi pēdējos deviņus mēnešus.

Es gaidu, skatienam klīstot pāri rokaspulksteņiem, kuru ciparnīcās redzamas sarkanas miroņgalvas ar baudkāru skatienu, statīvam ar dzimšanas dienas apsveikuma kartītēm, uz kurām uzdrukāts, piemēram, “Piekāst dzimšanas dienas!” un “Laimīgu dzimšanas dienu, maita!”.

Pēc dažām minūtēm dīkā solī pienāk izstīdzējis jauneklis ar noskūtu galvu un milzīgu, pinkainu bārdu.

- Sveiki! Es esmu Marks, vadītājs.

- Sveiki!

- Jūs meklējat Hloju?

Jūtu nelielu atvieglojumu. Puisis viņu pazīst.

- Jā. Es domāju, ka viņa te strādā.

- Strādāja, bet jau pasen.

- Ak tā? Kad viņa aizgāja no darba?

- Būs jau kāds mēnesis.

- Skaidrs. Saprotu. — Kaut arī patiesībā es neko nesaprotu. - Un mēs runājam par vienu un to pašu Hloju?

- Tieva, melni mati, bieži nēsā peļastes?

- Izklausās pēc viņas.

Viņš piesardzīgi mani noskata.

- Jūs teicāt, ka esat draugi?

- Es tā domāju.

- Godīgi sakot, man vajadzēja viņu atlaist.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Attieksmes dēļ. Viņa izturējās rupji pret kādu klienti.

Atkal tas izklausās pēc Hlojas.

- Man likās, ka šādā veikalā to varētu gaidīt.

Viņš pasmaida.

- Nevērība, nevis apvainojumi. Lai nu kā, un tad viņa pamatīgi izbļaustījās ar vienu sievieti, kura bija te ienākusi. Biju spiests iejaukties. Raizējos, ka nesāk kauties. Pēc tam es viņu atlaidu.

- Skaidrs.

Centos to visu pamazām sagremot. Jutu, ka abi pārdevēji mani vēro.

- Atvainojiet, — es saku. — Šķiet, man ir sniegta nepareiza informācija.

Tas ir pieklājīgs veids, kā pateikt, ka man samelojis cilvēks, kuru, šķita, es pazīstu.

- Paldies par izpalīdzēšanu. - Eju uz durvju pusi un tad piedzīvoju atklāsmes brīdi. Es pagriežos. - Tā sieviete, ar kuru Hloja sastrīdējās, - kā viņa izskatījās?

- Slaida, priekš padzīvojušas sievietes pievilcīga. Gari, rudi mati.

Es sastingstu, visi nervu gali saspringuši.

- Rudi mati?

- Jā, liesmojoši. Patiesībā dāma bija visai glīta.

- Viņas vārdu jau jūs nesaklausījāt?

- Nu, faktiski es to pierakstīju. Viņa ne visai gribēja, bet man tas bija jādara, ja nu šī sieviete iesniegtu sūdzību.

- Jums jau laikam vairs nav šī papīriņa? Es saprotu, ka prasu par daudz. Bet... tas ir patiešām svarīgi.

- Nu, vienmēr esmu gatavs pakalpot pircējam. - Viņš savelk pieri, parausta bārdu un noskata mani no galvas līdz kājām. — Jūs taču esat pircējs, vai ne? Es tikai neredzu maisiņu.

Protams. Nekas nav par brīvu. Nopūšos, aizeju atpakaļ, paņemu pirmo melno kreklu, kas izrotāts ar nejaukām miroņgal-vām. Un pasniedzu Caurdurtajai meitenei.

- Ņemšu šo.

>

Viņa pasmaida, atver atvilktni un izņem saburzītu papīra drisku. Viņa dod to man. Ar grūtībām izlasu nevērīgi uzskrī-pātos vārdus:

Nikola Mārtiņa.

Nikija.

1986

“Tev vajadzīgs sapnis. Ja tev nav sapņa, kā tu varēsi to īstenot?”

Savādi, bet, domājot par dienu, kad mēs viņu atradām, vienmēr atceros šo dziesmu. Es zinu daudzas dziesmas no veciem mūzikliem, varbūt tāpēc, ka aprūpes namā, kad gājām apciemot tēti, tās vienmēr skanēja. Tas bija pēc tam, kad mamma atzina savu sakāvi, ka nespēj par viņu parūpēties mājās.

Esmu redzējis ne vienu vien briesmīgu lietu, bet tieši tēta degradācija Alcheimera slimības dēļ, pirms viņš vispār aizgāja pensijā, vajā mani pa dienu un liek mosties aukstos sviedros naktī. Ir vardarbīga, pēkšņa un asiņaina nāve, un ir vēl kāda daudz briesmīgāka. Ja vajadzētu, es zinu, kuru izvēlētos.

Man bija divdesmit septiņi gadi, kad noskatījos, kā mirst mans tēvs. Man bija divpadsmit gadi, vienpadsmit mēneši un astoņas dienas, kad ieraudzīju pirmo mironi savā mūžā.

Dīvainā kārtā es biju gaidījis, ka tas notiks. Kopš uzbrukuma mācītājam Mārtiņam. Varbūt kopš nelaimes gadījuma ar Sonu Kūperu un paša pirmā krīta vīriņa.

Un arī tādēļ, ka man bija sapnis.

Es biju mežā. Dziļi mežā. Koki tiecās augšup kā sarepējuši, veci milži, stiepjot savas čīkstošās rokas pret debesīm. Caur viņu greizajiem, līkajiem pirkstiem raudzījās bāls un nespodrs mēness.

Stāvēju mazā laukumiņā starp brūnu, trūdošu lapu kaudzēm. Nakts mitrais gaiss nogūla man uz ādas un iespiedās dziļi kaulos.

Man mugurā bija tikai pidžama, sporta kurpes un jaka ar kapuci. Nodrebinājos un aizvilku rāvējslēdzēju līdz pašai augšai. Metāla slēdzis, ledaini auksts, piespiedās pie zoda.

Reāli. Pārāk reāli.

Bija vēl kaut kas. Smaka. Šķebīgi salkana, tomēr sīva. Tā uzbruka manām nāsīm un aizžņaudza rīkli. Reiz mēs mežā nejauši uzgājām beigtu āpsi. Dzīvnieka līķis jau bija galīgi sadalījies, un tajā čumēja un mudžēja tārpi. No āpša nāca tāda pati smaka.

Es uzreiz zināju. Kopš tā notikuma bija pagājuši gandrīz trīs mēneši. Tas ir ilgs laiks, kas pavadīts zem zemes. Ilgs laiks cietā, spožā zārkā, kamēr puķes pārvēršas par trūdiem un lokani, brūni tārpi slīd pa tavu mīksto miesu un sāk urbties iekšā.

Es pagriezos. Sons Kūpers vai tas, kas bija no viņa atlicis, uzsmaidīja man: lūpas sasprēgājušas un miesa lobījās no garo, balto zobu saknēm, kas dūrās ārā no melnām, sapuvušām smaganām.

“Sveiks, kretīni'

Tur, kur reiz bija viņa acis, rēgojās tumši, tukši dobuļi. Gluži tukši tie tomēr nebija. Redzēju, ka tur iekšā kaut kas kustas. Pa acu dobumu mīksto miesu skraidelēja spožas, melnas radībiņas.

- Ko es te daru?

“Tu man pasaki, kretīn.”

- Nezinu. Es nezinu, kāpēc esmu šeit. Es nezinu, kāpēc tu esi šeit.

“Pavisam vienkārši, kretīn. Es esmu Nāve — tava pirmā tuvplāna pieredze. Izskatās, ka tu visu laiku domā par mani. ”

- Es negribu par tevi domāt. Gribu, lai tu ej projām.

“Baigi sūdīgi. Bet neraizējies — drīz tu varēsi murgot par citām

lietām. ”

- Kādām?

“Un kā tu domā?”

Paskatījos apkārt. Koku stumbrus klāja zīmējumi. Balti krīta vīriņi. Tie kustējās. Tie slīdēja un trīsuļoja pa koka mizu kā baisā,

pārdabiskā dejā. Tievās rokas un kājas kūla gaisu un māja. Sejas viņiem nebija, bet kaut kādā veidā es zināju, ka vīriņi smaida. Un ne jau laipni.

Miesa man uz kauliem vilkās čokurā.

- Kas tos uzzīmēja?

“Un kā tu domā, kretīn?”

— Es nezinu!

“0, zini gan, kretīn. Tikai vēl neaptver. ”

Sons piemiedza ar aci — kaut kā viņam tas izdevās bez acīm un plakstiņiem — un prom bija. Šoreiz tas nenotika putekļu mākonī, tikai pēkšņi sāka birt lapas, tās noplanēja zemē, tūlīt sačokurojās un sakalta.

Atkal palūkojos augšup. Krīta vīriņi bija pazuduši. Es biju savā istabā, drebēju no bailēm un aukstuma, sporta kurpes bija klātas apkaltušiem dubļiem, rokas pārsalušas nejutīgas. Iegrūdu tās dziļi kabatās. Un tad es visu sapratu.

Manas kabatas bija pilnas ar krītu.

Visa mūsu branža nebija sanākusi kopā kopš kautiņa. Nikija, protams, bija aizbraukusi, bet Metāla Mikijam tagad bija jauni draugi. Ja viņš ieraudzīja Resno, Hopo vai mani, tad visbiežāk mūs vienkārši ignorēja. Reizēm mēs dzirdējām, kā viņa bars smīkņā, kad mēs gājām garām, un kāds izmeta “kretīni”, “tiz-leņi” vai kādu citu aizvainojošu epitetu.

Tajā rītā, ieejot rotaļlaukumā, es viņu gandrīz nepazinu. Viņa mati bija izauguši gari un saulē izbalojuši. Gluži negaidīti viņš bija sācis biedējoši līdzināties savam brālim. Biju gandrīz pārliecināts, ka tiku redzējis Mikiju brāļa drēbēs.

Faktiski vienu drausmīgu mirkli man likās, ka tas ir viņa brālis, kurš sēž uz koka karuseļa, agrīnas ziemas dūmakas apņemts, un gaida mani.

“Ei, kretīn! Gribi man atsākāt?”

Un šoreiz es biju pārliecināts — nu, gandrīz —, ka tas nav sapnis. Sāksim ar to, ka bija gaiša diena. Spoki vai zombiji dienā apkārt nestaigā. Tie eksistē tikai tajā miegainajā tukšumā starp pusnakti un rītausmu un līdz ar pirmajiem saules stariem sabrūk putekļos. Vismaz divpadsmit gadu vecumā es tam vēl ticēju.

Tad Mikijs pasmaidīja, un tas atkal bija tikai viņš. Viņš piecēlās no karuseļa, uz kura sēdēja, košļādams gumiju, un gausiem soļiem nāca man pretī.

- Ei, Edij Munster! Tad tu saņēmi ziņu?

Es biju saņēmis. Kad nonācu lejā, redzēju uz piebraucamā ceļa ar zilu krītu uzzīmētu vēsti. Zīmi, kuru mēs izmantojām, kad gribējām satikties rotaļlaukumā, un trīs izsaukuma zīmes. Viena nozīmēja, ka tas ir diezgan steidzami. Divas —, ka uz laukumu jādodas nekavējoties. Trīs -, ka tas ir dzīvības un nāves jautājums.

- Kāpēc tu gribēji satikties? Kas tik steidzams?

Viņš sarauca pieri.

- Es? Es nekādu ziņu neatstāju.

- Tu man atstāji zīmējumu. Zilā krāsā.

Viņš papurināja galvu.

- Nē. Es saņēmu ziņu no Hopo. Zaļu.

Mēs lūkojāmies viens otrā.

- Oho! Pazudušais dēls atgriežas, - laukumā iesoļoja Resnais. - Kas par desām?

- Vai kāds atstājis tev ziņu, lai nāc šurp? — es noprasīju.

- Jā. Tu, gaisa maitātāj.

Mēs jau bijām daļēji visu paskaidrojuši, kad ieradās Hopo.

- Kas tev lika nākt šurp? - Resnais jautāja.

Hopo savādi paskatījās uz viņu.

- Tu. Kas notiek?

- Kāds gribējis, lai mēs visi te sanākam kopā, - es atbildēju.

- Kāpēc?

“Tu zini, kretīn. Tikai vēl neaptver. ”

- Domāju, ka notiks kas ļauns vai ir jau noticis.

- Nedirs, - Mikijs nospraustajās.

Paskatījos apkārt. Vēl viens vēstījums. Tādam vajadzēja būt. Es par to nešaubījos. Sāku iet apkārt laukumam. Pārējie vēroja mani tā, it kā es būtu sajucis prātā. Un tad es viņiem parādīju. Zem mazo bērnu šūpolēm. Zīmējums ar baltu krītu. Bet šis bija citāds. Tam bija gari mati un kleita. Tas nebija krīta vīriņš.

Meitene un viņai blakus vairāki ar baltu krītu uzzīmēti koki.

>

Joprojām labi atceros to brīdi. Cik skaidri baltais krīts izcēlās uz melnā trotuāra. Kā klusi čīkstēja vecās, sarūsējušās šūpolītes un dzeldīgi auksto agra rīta gaisu.

- Kas tie par sūdiem? - jautāja Metāla Mikijs, pienācis klāt. Viņam sekoja Hopo un Resnais. Visi skatījās uz zīmējumu.

- Mums jāiet uz mežu, - es sacīju.

- Tu nerunā nopietni! - Resnais iesaucās, bet tas izskanēja nepārliecinoši.

- Es uz mežu neiešu, - paziņoja Metāla Mikijs. - Tas prasīs veselu mūžību. Un kāda velna pēc?

- Es gan iešu, - Hopo teica, un, kaut arī zināju, ka viņš, visticamāk, tā saka, lai iegrieztu Mikijam, es priecājos par atbalstu.

Resnais izbolīja acis un paraustīja plecus.

- Labi. Es piedalos.

Metāla Mikijs dumpīgi stāvēja atsevišķi, rokas sabāzis kabatās. Paskatījos uz abiem pārējiem.

- Ejam!

Mēs gājām atpakaļ pāri laukumam pie saviem velosipēdiem.

- Pagaidiet! — Pieslāja arī Metāla Mikijs. Viņš nikni palūrēja uz mums. - Kaut nu tas nebūtu viens stulbs joks.

- Nav nekāds joks, - es teicu, un viņš pamāja.

Mēs izstūmām riteņus no laukuma. Atskatījos uz šūpolēm. Nezinu, vai kāds no pārējiem ievēroja, bet meitenes figūra bija neparasta. Viņa bija salauzta. Auguma līnijas nebija saplūdušas. Rokas. Kājas. Galva. Tās nebija savienotas.

Cik savādi, ka tad, kad notiek kaut kas briesmīgs, rodas nepārvarama vēlēšanās smieties un nekādi nav iespējams rimties. Ari torīt brauciens uz mežu izvērtās ārkārtīgi jautrs, neiedomājami jauks — kā nekad agrāk.

Ziemā mēs reti devāmies uz mežu, vienīgi Hopo, kurš laiku pa laikam aizbrauca ar riteni pēc kurināmā. Šodien ledains vējš svilināja mums vaigus un pluinīja matus. Man likās, ka āda ir pavisam sasalusi, to durstīja kā ar sīkām adatiņām. Rokas un kājas šķita kļuvušas tik spēcīgas, ka varētu mīt pedāļus bezgalīgi. Nekas nespētu mūs apturēt. Vēlējos, kaut mēs tā brauktu un brauktu, taču tas, protams, nebija iespējams. Pārlieku drīz skatienam pavērās meža tumšā siena.

- Un ko tagad? - Metāla Mikijs jautāja, vēl mazliet aizelsies.

Mēs nokāpām no riteņiem. Palūkojos apkārt. Un tad es to ieraudzīju. Uz dēļu žoga blakus kāpnītēm. Viena ar baltu krītu uzvilkta roka, kas rādīja tieši uz priekšu.

-Tātad uz priekšu un pāri žogam, - Resnais secināja, uzkāpjot uz kāpnītēm un pārceļot riteni pāri žogam.

Skatiens viņa acīs atspoguļoja to, kā es jutos. Saasināta apziņa, gandrīz histērisks satraukums. Nedomāju, ka kāds no zēniem saprata, ko mēs meklējam. Bet varbūt tomēr saprata, tikai nevēlējās sacīt to skaļi.

Ikviens sīkais grib atrast līķi. Vienīgais, ko divpadsmit gadus vecs puišelis vēlas atrast vēl vairāk, ir kosmosa kuģis, apslēpta manta vai pornogrāfisks žurnāls. Mēs todien gribējām atrast kaut ko sliktu. Un atradām. 'Pikai nezinu, vai visi apzinājāmies, cik slikts tas būs.

Resnais gāja pa priekšu, un atceros, ka mani tas kaitināja. Šim vajadzēja būt manam piedzīvojumam. Manai lietai. Bet Resnais vienmēr bijis mūsu vadonis, tāpēc citā ziņā tas likās pareizi. Branža atkal bija kopā. Gandrīz.

Šķiet, mēs iegājām dziļi mežā, līdz to ieraudzījām. Vēl vienu ar īsām līnijām uzzīmētu roku uz koka stumbra.

- Šeit, - Resnais jau bija mazliet aizelsies.

- Jā, mēs redzam, - atteica Metāla Mikijs.

Mēs ar Hopo tikai saskatījāmies un pasmaidījām. Gandrīz kā agrāk. Stulbā ķildošanās. Metāla Mikija dzēlīgā intonācija.

Devāmies uz priekšu, nost no zemesceļa un tālāk meža dziļumā. Laiku pa laikam sacēlās troksnis un bariņš melno strazdu vai vārnu uzspurdza no koku zariem. Pāris reižu man likās, ka manīju sakustamies krūmus. Varbūt trusis vai lapsa.

- Stop! - Resnais nokomandēja, un mēs visi sastingām uz vietas.

Viņš atkal rādīja uz koku, kas atradās mums tieši pretī. Uz stumbra šoreiz bija uzzīmēta nevis roka, bet meitene. Zem zīmējuma bija liela lapu kaudze. Mēs visi saskatījāmies. Un tad atkal pievērsām skatienus lapu kaudzei. Kaut kas slējās no tās ārā kaudzes pašā augšā.

- Vella milti! - Resnajam paspruka.

Pirksti.

Nagi viņai bija īsi, tīri un nolakoti glītā maigi rozā tonī. Ne apgrauzti, ne aplauzti. Policija teiktu, ka viņa nav pretojusies. Varbūt viņai nebija tādas iespējas. Āda bija bālāka, nekā man saglabājies atmiņā, vasaras iedegums izbalojis ziemai raksturīgākā tonī. Uz vidējā pirksta bija redzams mazs sudraba gredzentiņš ar zaļu akmens aci. Tiklīdz to ieraudzīju, es sapratu, ka tā ir Karuseļa meitenes roka.

Pirmais pie viņas pieliecās Hopo. Viņam bija visstiprākā dūša. Reiz redzēju, kā viņš ar akmeni izbeidza savainota putna mokas. Viņš atgrūda nedaudz lapu.

- O, baigie sūdi, - Metāla Mikijs nočukstēja.

Kaula asās malas likās ļoti baltas. To es ievēroju vairāk nekā asinis. Tās jau bija sažuvušas un ieguvušas nespodru, rūsai līdzīgu nokrāsu, tādējādi gandrīz saplūstot ar lapām, kas vēl daļēji sedza roku. Tikai roku. Nocirstu pie pleca.

Pēkšņi Resnais smagi nosēdās zemē.

- Tā ir roka, - viņš purpināja. - Sūdu būšana, roka.

- Tu gan esi vērīgs, Serlok, — Mikijs pasmīnēja, bet pat viņa iestudētais izsmiekls likās mazliet nedrošs.

Resnais cerību pilnu skatienu pavērās manī.

- Varbūt tas ir kāds joks? Varbūt tā nav īstenība?

- Ir īstenība, - es atbildēju.

- Ko mēs tagad darīsim?

- Zvanīsim policijai, - sacīja Hopo.

- Jā, jā, - Resnais purpināja. - Bet varbūt viņa vēl ir dzīva...

- Viņa nav dzīva, resnais idiot, - Mikijs bija skarbs. — Viņa ir pagalam tāpat kā Sons.

- To tu nevari zināt.

- Zinām gan, - noteicu un parādīju uz citu koku, kur bija uzzīmēts vēl viens pirksts. - Tur ir vēl norādījumi... uz pārējo.

- Mums jāizsauc policija, - Hopo atkal ierunājās.

- Viņam taisnība, - Mikijs piekrita. - Labi. Ejam!

Visi piekrītoši māja ar galvu. Mēs sakustējāmies. Tad ierunājās Resnais:

- Vai kādam nevajadzētu palikt... ja nu...

- Kas? Ja nu roka pieceļas un aizbēg? - Metāla Mikijs noņirdza.

- Nē. Es nezinu. Tikai lai pārliecinātos, ka ar to nekas nenotiek.

Mēs skatījāmies cits uz citu. Viņam bija taisnība. Kādam jāpaliek par sargu. Bet neviens to negribēja. Neviens negribēja palikt klusā meža klajumā kopā ar roku, kas atdalīta no ķermeņa, klausīties krūmu čabēšanā, salēkties ikreiz, kad spārnos paceļas kāds putns, un domāt...

- Es palikšu, - pieteicos.

Kad visi bija aizgājuši, es apsēdos viņai blakus. Nedroši pastiepu roku un pieskāros viņas pirkstiem. Jo izskatījās, ka viņa tā dara. Stiepj roku, lūdzoties, lai kāds to saņem. Domāju, ka roka būs ledusauksta. Bet izrādījās, ka tā joprojām ir mīksta un gandrīz silta.

- Piedod, - es sacīju. — Lūdzu, piedod!

īsti nezinu, cik ilgi biju mežā. Droši vien ne ilgāk par pusstundu. Kad branža beidzot atgriezās kopā ar diviem vietējiem policistiem, manas kājas bija nosalušas nejutīgas un laikam biju ieslīdzis savādā pustransa stāvoklī.

Tomēr es spēju apgalvot policijai, ka neviens roku nav aizticis. Ka tieši tā mēs to atradām. Un tas gandrīz atbilda patiesībai.

Vienīgā atšķirība bija mazliet gaišāka svītriņa, kas apņēma miroņa vidējo pirkstu, jo tur bija atradies gredzens.

Pārējo atrada atsevišķās lapu kaudzēs pa visu mežu. Nu, gandrīz visu pārējo. Laikam tāpēc pagāja krietns brīdis, līdz policija saprata, kas mirusī ir. Es, protams, to jau zināju. Bet man neviens neprasīja. Viņi uzdeva daudz citu jautājumu. Ko mēs darījām mežā? Kā mēs atradām līki? Kad pastāstījām par krīta zīmējumiem uz kokiem, tas viņus ļoti ieinteresēja, bet, kad centos pastāstīt par citām ar krītu zīmētajām figūriņām, par ziņojumiem, viņi, manuprāt, neko nesaprata.

Tā jau ar pieaugušajiem parasti notiek: reizēm nav svarīgi, ko tu saki, viņi dzird tikai to, ko vēlas dzirdēt.

Policijas acīs mēs bijām tikai puišeļi, kas spēlējušies mežā, sekojuši ar krītu atstātām zīmēm un uzgājuši mironi. Gluži tā nebija noticis, bet laikam diezgan tuvu. Šķiet, tā rodas mīti un visādas pasakas. Pagātnes notikumi tiek stāstīti un pārstāstīti, šis tas mazliet mainās, izplūst, līdz beigu beigās jaunais stāsts kļūst par faktu.

Dabiski, skolā visi gribēja ar mums aprunāties. Nedaudz līdzīgi bija pēc nelaimes atrakciju parkā, tikai šoreiz interese bija vēl lielāka, jo meitene bija mirusi. Un sadalīta gabalos.

Skolā notika sanāksme, atnāca policists un stāstīja, ka mums jābūt īpaši piesardzīgiem un ka nevajag sarunāties ar svešiem cilvēkiem. Protams, pilsēta bija pilna ar savādiem tipiem. Cilvēki ar kamerām runāja mikrofonos uz ielām un pie meža. Mums tur vairs neļāva iet. Ap kokiem bija apvilkta lente, un notikuma vietu apsargāja policists.

Resnais un Metāla Mikijs ārkārtīgi priecājās, ka var stāstu papildināt ar asiņainām detaļām un šo to piedomāt klāt. Mēs ar Hopo ļāvām viņiem abiem runāt. Nu, tas bija satraucoši un tā tālāk. Bet es jutos ari mazliet vainīgs. Šķita, ka nav pareizi tā priecāties par mirušu meiteni. Tāpat nav godīgi, ka Karuseļa meitene palika dzīva atrakciju parkā, ka viņai izglāba kāju un atkal to norāva. Tā nudien bija īsta sūdu būšana.

Jutos slikti arī Helorena kunga dēļ. Pēdējā reizē, kad viņu redzēju, viņš likās tik bēdīgs, bet tad Karuseļa meitene bija dzīva un viņi grasījās doties projām, lai paliktu kopā. Tagad viņa bija mirusi un nekur nedosies, vienīgi uz to pašu tumšo, auksto vietu, kur bija Šons Kūpers.

Centos pie vakariņu galda to pateikt tētim un mammai.

- Man žēl Helorena kunga.

- Helorena kunga? Kāpēc? - tētis jautāja.

- Tāpēc, ka viņš meiteni izglāba, bet tagad viņa ir mirusi un viss bija velti.

Mamma nopūtās.

-Jūs ar Helorena kungu tomēr todien rīkojāties ļoti drosmīgi. Tas nebija velti. Tā tu nedrīksti domāt, lai ko cilvēki teiktu.

- Ko cilvēki saka?

Mamma ar tēti pārmija “pieaugušo” skatienus, tos, kurus, pēc pieaugušo domām, kā uz burvja mājienu tu neredzi tikai tāpēc, ka esi bērns.

- Edij, - mamma teica, - mēs zinām, ka tev patīk Helorena kungs. Bet reizēm mēs nepazīstam cilvēkus tik labi, kā domājam. Faktiski Helorena kungs šeit nav dzīvojis ilgi. Neviens no mums viņu vispār nepazīst.

Es skatījos uz vecākiem.

- Vai cilvēki domā, ka meiteni nogalināja Helorena kungs?

- Tā mēs neteicām, Edij.

Viņiem tas nebija jādara. Biju divpadsmit gadus vecs, nevis stulbs.

Jutu, ka aizžņaudzas rīkle.

-Viņš meiteni negalētu nost. Viņš meiteni mīlēja. Viņi taisījās dzīvot kopā. Tā viņš teica.

Mamma sarauca pieri.

- Kad viņš tā teica, Edij?

Biju iedzinis sevi stūrī.

- Kad aizgāju pie viņa ciemos.

- Tu biji ciemos pie Helorena kunga? Kad?

Es paraustīju plecus.

- Pirms pāris nedēļām.

- Uz mājām?

-Jā.

Pēkšņi tētis ar troksni nolika nazi.

>

- Edij, tu nekad vairs nedrīksti turp iet, vai saprati?

- Bet viņš ir mans draugs.

- Vairs ne, Edij. Šobrīd mēs nezinām, kas viņš ir.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka mēs tā sakām, Edij, - mamma asi noteica. Mana mamma nekad tā nerunāja. Viņa uzskatīja, ka nevar

bērnam kaut ko pavēlēt, nepaskaidrojot iemeslu, un gaidīt, lai viņš to dara. Bet tagad viņai bija tāda sejas izteiksme, kādu nekad vēl nebiju redzējis. Pat ne tad, kad atnesa to paciņu. Pat ne tad, kad pa logu ielidoja ķieģelis. Pat ne tad, kad ar mācītāju Mārtiņu notika negadījums. Viņa izskatījās nobijusies.

- Apsoli?

Nodūru acis un nomurmināju:

- Apsolu.

Tētis uzlika man uz pleca savu lielo, smago plaukstu.

- Labi.

- Vai tagad drīkstu iet uz savu istabu?

- Protams.

Nošļūcu no krēsla un uzdipināju augšā. Ejot atlaidu sakrustotos pirkstus.

2016

Atbildes. Uz jautājumu, kuru nekad neesmu uzdevis. Pat neesmu grasījies to darīt. Vai Hloja bija tā, par ko uzdevās? Vai viņa man melojusi?

“Man vajadzēja viņu atlaist. Viņa izturējās rupji pret kādu klienti. Nikija. ”

Rakņājos pa virtuves atvilktnēm, izšķirstu vecas pusdienu piegādātāju ēdienkartes, tirgotāju vizītkartes un lielveikalu reklāmas bukletus, cenšoties salikt kopā mana juceklīgā prāta driskās, mēģinot izdomāt kādu racionālu izskaidrojumu.

Piemēram, varbūt Hloja dabūjusi citu darbu un vienkārši neapgrūtināja sevi, mani par to informējot. Varbūt viņa kaunējās, ka atlaista, kaut arī tas nemaz neizskatītos pēc Hlojas. Varbūt ķilda ar Nikiju bija tikai sagadīšanās. Varbūt tā pat nav tā Nikija, kuru es pazīstu (pazinu). Tā varēja būt kāda cita slaida, pievilcīga pusmūža sieviete, vārdā Nikija, ar ugunīgi rudiem matiem. Tieši tā. Es te nezin ko sadomāju, bet varbūt tam ir pavisam cits skaidrojums.

Vairākas reizes es Hlojai gandrīz piezvanu. Tomēr to neizdaru. Vēl ne. Vispirms man jāpiezvana kādam citam. Ar troksni aizgrūžu pēdējo atvilktni un kāpju augšā. Nevis uz guļamistabu, bet uz kolekciju istabu. Skatos apkārt uz kaudzē sakrautajām kastēm, meklējot īsto.

Kad Nikija devās projām, viņa atsūtīja mums visiem kartīti ar savu jauno adresi. Dažas reizes viņai aizrakstīju, bet atbildi

nekad nesaņēmu.

>

No augšējā plaukta noceļu trīs kastes un sāku izskatīt to saturu. Pirmā kaste neko neatklāj, arī otrā ne. Jau sajūtu vilšanos, kad atveru trešo.

Kad tētis nomira, es saņēmu vēl vienu kartīti. Tajā bija tikai daži vārdi. Man ļoti žēl. N. Un šoreiz arī telefona numurs. Nekad neesmu uz to zvanījis.

Pēkšņi man iegailējas acis, ieraugot saņurcītu kartīti ar Born-mutas promenādi. Paķeru kartīti un apgriežu otrādi. Bingo. Paņemu telefonu.

Zvana signāls skan un skan. Pilnīgi iespējams, ka tas vairs nav pareizais numurs. Varbūt viņa to jau sen nomainījusi. Tas ir...

- Klausos?

- Nikij, te Eds.

- Eds?

- Edijs Adamss...

- Nē, nē, es zinu, kas tu esi. Esmu tikai izbrīnījusies, tas viss. Pagājis krietns laiciņš.

Ir gan. Bet es joprojām varu pateikt, kad viņa melo. Viņa nav izbrīnīta. Viņa raizējas.

- Tā ir.

- Kā tev iet?

Labs jautājums. Daudzas atbildes. Izvēlos vieglāko.

- Ir bijis labāk. Paklau, es zinu, ka tas ir kā zibens spēriens no skaidrām debesīm, bet vai mēs varam parunāt?

- Man likās, ka mēs jau to darām.

- Personiski.

- Par ko?

- Par Hloju.

Klusums. Tik ilgi, ka sāku jau domāt, vai viņa nav pārtraukusi sarunu.

Tad Nikija saka:

- Es beidzu darbu trijos.

Vilciens Bornmutā pienāk pusčetros. Visu brauciena laiku izliekos, ka lasu, palaikam pāršķirot Hārlana Kobena jaunākā romāna lapas. Pēc pusstundas gausiem soļiem izeju no stacijas un iejūku ļaužu drūzmā, kas dodas uz jūru. Pie luksofora šķērsoju ielu un līkumu likumiem eju pa Bornmutas dārziem.

Kaut arī Bornmutā atrodas nepilnas divdesmit jūdzes no En-derberi, es te ierodos reti. Jūra man diez ko nepatīk. Pat bērnībā baidījos no krastmalā plīstošajiem viļņiem, un man ļoti nepatika mīkstās, graudainās smiltis, kas spiedās starp kāju pirkstiem; šī sajūta vēl pastiprinājās, kad reiz redzēju, kā viens atpūtnieks smiltīs aprok savu pusapēsto sviestmaizi. Kopš tā laika es spītīgi atteicos bez gumijas vai sporta čībām spert kāju pludmalē.

Šodien, ko nevarētu nodēvēt par siltāko no vasaras dienām, vēl salīdzinoši liels skaits cilvēku klīst pa parku un spēlē minigolfu (viena no retajām nodarbēm, kas man bērnībā patiešām patika).

Nonāku līdz promenādei, apmetu līkumu ap tukšo laukumu, kur lēnām, ilgus gadus neizmantots, brūk reiz milzīgais IMAX kinoteātris, paeju garām videospēļu zālei, tad pagriežos uz pludmales kafejnīcu pusi.

Sēžu ārā pie vienas no tām, nesteidzīgi malkoju remdenu ka-pučīno un smēķēju. Vienīgie apmeklētāji bez manis ir kāds pāris dažus galdiņus tālāk. Jauna sieviete ar īsiem, balinātiem matiem un viņas pavadonis ar drediem un neskaitāmiem pīrsingiem. Jūtos - un noteikti arī izskatos — ļoti vecs un ļoti pareizs.

Sameklēju grāmatu, bet nespēju koncentrēties. Pametu skatienu pulkstenī. Gandrīz ceturksnis pāri četriem. Izvelku no kabatas vēl vienu cigareti — jau trešo pusstundas laikā — un uzmetu kūkumu, lai to aizsmēķētu. Kad paceļu skatienu, man pretī stāv Nikija.

- Pretīgs ieradums. - Viņa atvelk krēslu un apsēžas. - Vai tev

nav vēl kāda aizķērusies?

>

Pabīdu paciņu un šķiltavas pāri galdiņam, priecīgs, ka man nedreb roka. Nikija izņem cigareti, aizsmēķē, dodot man iespēju viņu aplūkot. Viņa izskatās vecāka. Skaidrs. Laiks ievilcis rievas viņas pierē un ap acu kaktiņiem. Rudie mati apgriezti īsāki, un tajos parādījušās gaišas šķipsnas. Nikija joprojām ir slaida, ģērbusies džinsos un rūtainā kreklā. Zem rūpīgi uzklātā grima saskatu pavisam blāvus vasarraibumus. Meitene, kas redzama aiz sievietes tēla.

Nikija paskatās uz mani.

- Jā. Esmu novecojusi. Tu arī.

Pēkšņi ļoti skaidri apzinos, kā izskatos viņas acīs. Stiegrains, nekopts vīrietis apvalkātā žaketē, saburzītā kreklā un vaļīgi sasietā kaklasaitē. Mati man izspūruši, un esmu uzlicis lasāmās brilles. Jābrīnās, ka viņa vispār mani pazīst.

- Tencinu, - es saku. - Priecājos, ka esam tikuši galā ar pieklājības frāzēm.

Nikija izpūš dūmus un raugās manī ar savām spilgti zaļajām acīm.

- Zini, kas ir jocīgi?

Te būtu vietā daudzas atbildes.

- Kas tad?

- Mani nepārsteidza tas, ka tu piezvanīji. Es pat laikam biju to gaidījusi.

- Nebiju drošs, ka man ir pareizais numurs.

Pie galdiņa pieslāj melnā ģērbies viesmīlis, viņam ir hipsteru bārdiņa, kaut arī puisis neizskatās tik vecs, lai viņam tā varētu augt, un uz pieres krīt mati, kas modīgi apgriezti tā, ka šķiet spītējam gravitācijas likumiem.

- Dubulto espreso, - Nikija pasūta.

Viesmīlis tik tikko manāmi liek noprast, ka dzirdējis, un slāj prom.

- Tātad? - viņa atkal pievēršas man. - Kurš pirmais?

Attopos, ka nezinu, no kuras vietas sākt. Meklējot iedvesmu,

paveros savā kafijas tasē. Bet nekā. Nolemju sākt ar acīm redzamo.

- Tu tātad esi palikusi Bornmutā?

- Kādu laiku biju izbraukusi darba dēļ. Bet atgriezos.

- Skaidrs. Par ko tu strādā?

- Nav nekas aizraujošs. Papīru darbi.

- Forši.

- Ne īpaši. Patiesībā tas ir diezgan garlaicīgi.

- Ak tā.

- Un tu?

- Mācu. Esmu skolotājs.

- Enderberi?

-Jā.

- Malacis.

Atgriežas viesmīlis ar kafiju. Nikija saka paldies. Es pa malciņam dzeru savu kapudno. Visas kustības šķiet tīšas un pārspīlētas. Mēs abi vilcināmies.

- Kā iet tavai mammai? — es jautāju.

- Viņa nomira. Krūts vēzis. Pirms pieciem gadiem.

- Man žēl.

- Nav ko žēlot. Mēs labi nesapratāmies. Astoņpadsmit gadu vecumā es aizgāju no mājām. Kopš tā laika mēs tikāmies reti.

Raugos Nikijā. Vienmēr biju domājis, ka viņas stāstam ir laimīgas beigas. Ka viņa tikusi projām no tēva. Ka mamma atgriezusies. Laikam jau reālā dzīvē laimīgu beigu nav, tikai nepatīkamas un sarežģītas.

Viņa izpūš dūmus.

- Vai vēl arvien tiecies ar pārējiem?

Pamāju ar galvu.

- Jā. Hopo tagad ir santehniķis. Gevins pārņēmis “Vērsi”. -Es saminstinos. - Vai tu zini par nelaimes gadījumu?

- Dzirdēju.

- Kā?

- Man šad tad atrakstīja Ruta. Tā es uzzināju arī par tavu tēti.

Ruta? Sarosās kādas attālas atminas. Tad es viņu atceros. Mā-

> >

cītāja Mārtiņa čirkainā draudzene. Sieviete, kura pēc uzbrukuma mācītājam paņēma Nikiju pie sevis.

- Bet viņa visu laiku uzstāja, lai apmeklēju tēvu, — Nikija turpina. — Pēc kāda laika es pārtraucu lasīt viņas vēstules. Tad nomainīju adresi un viņai to nepaziņoju. — Nikija dzer kafiju. - Zini, viņš vēl ir dzīvs.

- Es zinu.

- Ak jā. - Viņa pamāj. - Tava mamma. Žēlsirdīgā samāriete. Likteņa ironija, vai ne?

Es viegli uzsmaidu.

- Tu ne reizi neesi pie tēva bijusi?

- Nē.

- Nekad neesi domājusi atgriezties Enderberi?

- Pārāk daudz sliktu atmiņu. Turklāt ļaunākajos brīžos es pat nebiju klāt.

Jā, es domāju. Nebija gan. Bet tomēr viņa joprojām ir saistīta ar to visu.

Nikija paliecas uz priekšu un nodzēš savu cigareti, kaut nav to izsmēķējusi.

- Nu, esam papļāpājuši. Vai tagad varam ķerties vērsim pie ragiem? Kāpēc tu meklē Hloju?

- Kā tu viņu pazīsti?

Mirkli Nikija mani pēta, tad saka:

- Vispirms tu.

- Viņa ir mana īrniece.

j

Nikija iepleš acis.

- Velns parāvis!

- Loti iedrošinoši.

>

- Piedod, bet... nu, tas tikai... - Viņa papurina galvu. - Nespēju noticēt, ka viņa spētu tā rīkoties.

Apjucis veros Nikijā.

- Kā tad?

Nejautājot Nikija pastiepj roku un paņem no paciņas cigareti. Piedurkne pabrauc uz augšu, atklājot uz delnas locītavas mazu tetovējumu. Eņģeļa spārni. Viņa pamana, ka esmu to redzējis.

- Par piemiņu no tēva. Cieņas apliecinājums.

- Vai tad viņš nav vēl dzīvs?

- Es nesaucu viņu par dzīvu.

Un es nesaucu šo tetovējumu par cieņas apliecinājumu. Tas ir kas cits. Kaut kas tāds, kas man ne visai nepatīk.

- Lai nu kā, — Nikija turpina, aizsmēķējot cigareti un dziļi ievelkot dūmus. - Es viņu nepazinu, mēs satikāmies tikai pirms gada. Viņa mani sameklēja.

- Sameklēja tevi? Kas viņa ir?

- Mana māsa.

- Vai tu atceries Hannu Tomasu?

Man vajag kādu brīdi, lai apdomātos. Tad notiek klikšķis. Karuseļa meitenes gaišmatainā draudzene, protestētāja. Policista meita. Un, protams...

- Meitene, kuru Sons Kūpers izvaroja, - es saku. - Un viņa palika stāvoklī.

- Tikai viņš to neizdarīja, — Nikija iebilst. — Tie bija meli. Sons Kūpers neizvaroja Hannu Tomasu. Un viņš nebija Hannas bērna tēvs.

- Kurš tad? - Apjucis raugos Nikijā.

Viņa palūkojas uz mani tā, it kā es būtu idiots.

- Izbeidz, Ed! Padomā.

Es domāju. Un tad man ataust.

- Tavs tēvs? Tavs tēvs padarīja Hannu grūtu?

- Neizskaties tik satriekts. Tās protestētājas bija tēta personiskais harēms. Fanes. Viņas tēti pielūdza kā rokzvaigzni. Un ko tētis? Nu, teiksim tā, miesa ir vāja.

Cenšos jaunumus pārstrādāt.

- Kāpēc tad Hanna meloja un teica, ka vainīgs Sons Kūpers?

- Tāpēc, ka tēvs tā lika. Tāpēc, ka viņas tētis nevarēja nogalināt čali, kas jau bija pagalam.

- Kā tu uzzināji?

- Dzirdēju, kā viņi vienu nakti strīdējās. Viņi domāja, ka esmu aizmigusi. Tieši tāpat viņi domāja, ka es guļu, kad drāzās.

Domās atgriežos pie tā vakara, kad redzēju Hannu Tomasu mūsu dzīvojamā istabā.

- Viņa bija atnākusi pie manas mammas, - es saku. - Hanna bija traki uztraukusies. Mamma viņu mierināja. — Es vārgi pasmaidu. - Jocīgi, kā principi aiziet pie visiem velniem, kad tas ir tavs negribētais bērns un tava dzīve.

- Patiesībā viņa gribēja bērnu paturēt. Mans tēvs uzstāja, lai viņa no tā atbrīvojas.

Neticīgi paskatos uz Nikiju.

- Viņš gribēja, lai Hanna taisa abortu?. Pēc visa, ko viņš bija darījis?

Nikija savelk uz augšu vienu uzaci.

- Jocīgi, kā ticība Dievam iet pie visiem velniem, kad runa ir par tavu bastardu un uz spēles likta tava reputācija.

Es papurinu galvu.

- Jāklis.

- Jā. Tieši tā.

Manas smadzenes atkal rosās, cenšoties visu saprast.

- Tātad viņa dzemdēja? Es neatceros.

- Visa ģimene pārcēlās uz dzīvi citur. Hannas tēvs dabūja norīkojumu citā vietā vai kaut kā tamlīdzīgi.

Un tad mācītājam Mārtiņam uzbruka, un viņš pilnīgi noteikti nebija spējīgs uzturēt kontaktus.

Nikija nokrata pelnus traukā, kas sāk atgādināt valdības izplatītos veselības brīdinājumus.

- Patinam uz priekšu gandrīz trīsdesmit gadus, — viņa turpina. — Tad Hloja uzrodas uz manas mājas sliekšņa. Vēl aizvien nezinu, kā viņa sadzina man pēdas.

Viņa pavēstīja, ka esot Hannas meita, mana pusmāsa. Sākumā es neticēju. Teicu, lai iet projām. Bet viņa iedeva man savu telefona numuru. Nebiju domājusi zvanīt, bet es nezinu, laikam mani mocīja ziņkāre...

Mēs satikāmies, lai paēstu pusdienas. Hloja atnesa fotogrāfijas, pastāstīja man tādas lietas, kas mani pārliecināja, ka ir tā, kā viņa apgalvo. Man meitene patika. Varbūt nedaudz atgādināja mani pašu jaunībā.

Varbūt ari man viņa tāpēc patika, es nodomāju.

- Viņa teica, ka māte esot mirusi. Vēzis, — Nikija stāsta. - Tāpat viņai nebija īpaši labas attiecības ar patēvu. Un es atkal jutu līdzi.

Mēs satikāmies vēl dažas reizes. Tad vienu dienu Hloja pateica, ka viņai esot jāatstāj dzīvoklis un ir grūti atrast citu vietu. Teicu, ka uz brīdi var apmesties pie manis, ja tas kaut ko atrisina.

- Un kas notika?

- Nekas. Trīs mēnešus viņa bija ideāla īrniece - gandrīz par daudz ideāla.

- Bet tad?

- Kādu vakaru pārnācu mājās. Hloja bija izgājusi. Bet pametusi savas istabas durvis vaļā... un uz galda stāvēja atvērts klēpjdators.

- Tu okšķerēji viņas istabā?

- Savā istabā, un... es nezinu. Biju tikai...

- Jaucies pa viņas lietām?

- Nu, es priecājos, ka to izdarīju. Atklāju, ka viņa raksta par mani. Par krīta vīriņiem. Par mums visiem. It kā veiktu kādu pētījumu.

- Kādā nolūkā?

- Kas zina.

- Vai viņa paskaidroja?

- Es nedevu viņai tādu izdevību. Parūpējos, lai Hloja tajā vakarā sapako savas mantiņas.

Nikija iedzer pamatīgu malku kafijas. Redzu, ka viņai pavisam viegli trīc rokas.

- Kad tas bija?

- Pirms deviņiem vai desmit mēnešiem.

Apmēram tajā laikā, kad Hloja uzradās uz manas mājas sliekšņa un pateicās, ka izīrēju viņai istabu tik ātri.

Pār promenādi aiztraucas vēja brāzma. Nodrebinos un saceļu žaketes apkakli. Tikai vējš. Tas viss.

- Ja tu viņu nebiji redzējusi vairākus mēnešus, par ko tad jūs strīdējāties veikalā?

- Tu to zini?

- Tā es uzzināju, ka jūs esat pazīstamas.

- Es saņēmu vēstuli...

>

Man sirds sažņaudzas.

j

- Karātavas un krītini?

>

Nikija skatās uz mani.

- Kā tu zini?

- Es arī tādu saņēmu, Gevins un Hopo... un Mikijs.

Viņa sarauc pieri.

- Tātad Hloja tās atsūtīja mums visiem?

- Viņa? Tu domā, ka vēstules sūtīja Hloja?

- Protams, - Nikija noskalda.

- Vai viņa atzinās?

»

- Nē. Bet kurš cits to varēja izdarīt?

Iestājas pauze. Es domāju par to Hloju, kuru pazīstu. Darbīgo, jautro, attapīgo meitēnu, kuru biju pieradis redzēt savā tuvumā. Viss šķiet galīgi nepareizi.

- Es nezinu, - atzīstos. — Bet negribu izdarīt pārsteidzīgus secinājumus.

Nikija parausta plecus.

- Labi. Tad redzēs, kuros kapos zvanīs.

Runājot par kapiem. Pagaidu, kamēr Nikija iedzer kafiju, tad daudz mierīgākā balsī saku:

- Vai esi dzirdējusi par Mikiju?

- Ko tad?

Eds Adamss - prieka un laimes vēstnesis.

- Viņš ir miris.

- Jēziņ! Kā?

- Iekrita upē un noslīka.

Nikija iepleš acis.

- Enderberi upē?

-Jā.

- Ko Mikijs darīja Enderberi?

- Atbrauca mani apciemot. Viņš bija iecerējis rakstīt grāmatu par krīta zīmējumiem. Gribēja, lai es palīdzu. Mēs diezgan krietni ierāvām, viņš uzstāja, ka ies uz viesnīcu kājām... bet tik tālu nenonāca.

- Velna milti!

-Jā.

- Bet tas bija nelaimes gadījums?

Es svārstos.

- Ed?

- Droši vien.

- Droši vien?

- Paklau, izklausīsies neticami, bet pirms promiešanas Mikijs tovakar pateica, ka zinot, kurš nogalināja Elīzu.

Nikija nosprauslojas.

- Un tu noticēji?

- Ja nu viņš teica taisnību?

- Nu tad tas būtu pirmo reizi mūžā.

- Bet, ja nu šoreiz tā bija, tad varbūt Mikija nāve nebija negadījums.

- Ak tā? Vai nav vienalga?

Uz mirkli esmu pārsteigts. Nez vai viņa vienmēr bijusi tik skarba?

- Tu tā nedomā.

- Domāju gan. Mikijs visu dzīvi krāja ienaidniekus. Viņam nebija neviena drauga. Tu reiz biji. Tāpēc es atnācu ar tevi satikties. Bet tagad viss ir beidzies.

Viņa atgrūž krēslu.

- Došu tev padomu: ej mājās, izliec Hloju no istabas un vienkārši... turpini dzīvot savu dzīvi.

Man vajadzētu Nikiju paklausīt. Man vajadzētu laist viņu vaļā. Man vajadzētu izdzert savu kafiju un iet uz vilcienu. Bet mana dzīve ir viena gara virtene “vajadzētu”, kuri triecas cits citam virsū un sakrīt vienā milzīgā nožēlas kaudzē.

- Nikij! Pagaidi!

- Kas ir?

- Un tavs tēvs? Vai tu negribi zināt, kas ir vainīgais?

- Liecies mierā, Ed!

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka es zinu, kurš ir vainīgais.

Otro reizi šodien jūtos galīgi apjucis.

- Zini? Kādā veidā?

Nikija cieši skatās uz mani.

- Viņa man pateica.

Vilciens, ar kuru man jāatgriežas Enderberi, kavējas. Cenšos izmest to no prāta kā neveiksmīgu sagadīšanos, bet, izrādās, nespēju. Staigāju pa stacijas ēku un lādu sevi, ka nolēmu braukt ar vilcienu, nevis ar mašīnu (un arī to, ka paliku un izdzēru pudeli vīna, nevis braucu ar iepriekšējo vilcienu). Laiku pa laikam naidīgi paglūnu uz vilcienu atiešanas laiku sarakstu. Kavējas. Tikpat labi tur varēja būt rakstīts: “Nolēmu tevi izčakarēt, Ed!”

Kad iebraucu Enderberi, ir dažas minūtes pāri deviņiem. Esmu sakarsis, saburzīts, un man ir notirpis viens sāns, jo visu brauciena laiku mani pie loga spieda pamatīgs tēvainis, kurš, pēc izskata spriežot, varētu spēlēt regbiju titānu komandā (ar dieviem, nevis sportistiem).

Kamēr ar autobusu atbraucu no stacijas un noeju gabaliņu līdz mājai, jūtos noguris, kašķīgs un diemžēl skaidrā. Atgrūžu vārtiņus un eju pa piebrauktuvi. Māja grimst tumsā. Hloja acīmredzot nolēmusi iziet. Varbūt tā arī labāk. Neesmu drošs, ka būtu gatavs sarunai, kura ir neizbēgama.

Pirmais aukstais nemiera pirksts pakutina manu skaustu, kad nonāku pie ārdurvīm un konstatēju, ka tās nav aizslēgtas. Hloja var būt kaitinoši bezrūpīga, bet bezatbildīga un aizmāršīga viņa nav.

Mirkli kavējos pats uz savas mājas sliekšņa kā nevēlams preču izplatītājs, tad atveru durvis.

- Ei?

Vienīgā atbilde ir klusums, it kā māja būtu aizturējusi elpu, un tikko saklausāma dūkšana, kas nāk no virtuves. Ieslēdzu priekšnamā gaismu un stāvu tur, cieši saspiedis rokā nevajadzīgās atslēgas.

- Hloja?

Ieeju virtuvē, nospiežu gaismas slēdzi un skatos apkārt.

Sētas puses durvis ir atstātas pusvirus, un es sajūtu vēsa vēja pūsmu. Darba virsma ir nenokopta un piegružota pēc pusdienu gatavošanas; vienā tās malā mētājas pica. Bļodā nedaudz salātu. Uz galda līdz pusei izdzerta vīna glāze. Klusā dūkšana nāk no cepeškrāsns.

Pieliecos un izslēdzu to. Klusums uzreiz kļūst skaļāks. Tagad vienīgais, ko dzirdu, ir asins šalkšana man ausīs.

- Hloja?

Speru soli uz priekšu. Man paslīd kāja. Kaut kas nomests uz grīdas. Paskatos lejup. Sirds apstājas. Troksnis ausīs kļūst skaļāks.

Sarkans. Tumši sarkans. Asinis. Tieva asinu taciņa ved uz atvēr-

> >

tajām sētas puses durvīm. Eju uz priekšu, sirds krūtīs joprojām lēkā. Pie durvīm es saminstinos. Tad eju atpakaļ, paķeru no atvilktnes lukturīti un izeju ārā.

- Hloja? Vai tu tur esi?

Piesardzīgi apeju ap mājas stūri un paspīdinu lukturīti uz aizaugušo dārzu, kas stiepjas līdz nelielam koku pudurim. Garā zāle vietām ir piemīdīta. Kāds nesen gājis pāri dārzam.

Eju pa negludo taku. Bikšu galos ķeras nezāles un nātres. Lukturīša staru kūlis izgaismo kaut ko, kas guļ zālē. Kaut ko

sarkanu, rozā un brūnu. Pieliecos, un mans kuņģis apmet kūleni kā krievu vingrotājs.

- Pie velna!

Žurka. Izķidāta žurka. Vēders tai uzšķērsts un iekšas izvēlušās ārā kā samezglojusies mazu, nevārītu desiņu virtene.

Labajā pusē kaut kas iečabas. Salecos un apcērtos apkārt. No garās zāles man pretī gail divi vienādi zaļi diski. Dobji nošņācies, man virsū lec Mufis.

Tenterēju atpakaļ, man rīklē iestrēdzis kliedziens.

— Maita!

Mufis raugās manī izsmējīgām acīm: “Nu, Edij, puisīt, nobiedēju gan tevi, vai ne?” - tad nevērīgi panāk uz priekšu, paņem žurkas atliekas asajos, baltajos zobos un ar visu nesamo gorīdamies pazūd tumsā.

Ļauju sev brīdi histēriski pasmieties.

- Sūda maitasgabals.

Žurka. Tās bija tās asinis. Tikai žurka un viens riebeklīgs kaķa gabals. Man cauri izplūst atvieglojums. Un tad ausī iečukst sīka

balstina:

>

“Bet kaķis un žurka neizskaidro vaļējās sētas puses durvis, vai ne, Edij? Un nepabeigtās vakariņas? Kā tad ar tām?”

Pagriežos pret māju.

— Hloja! — es iekliedzos.

Un tad metos skriet. Uzskrienu pa kāpnēm un nonāku pie viņas istabas durvīm. Vienu reizi pieklauvēju un atveru, mazliet cerot, ka gultā pasliesies izspūrusi galva. Bet gulta ir tukša. Istaba ir tukša. Mirkļa iedomas mudināts, atveru skapi. Norīb tukšie pakaramie. Atrauju kumodes atvilktnes. Tukšs. Tukšs. Tukšs.

Hloja ir prom.

1986

Domāju, ka paies kāds laiks, līdz man radīsies izdevība izzagties laukā. Bet iznāca tā, ka gaidīt vajadzēja tikai divas dienas, līdz sestdienai.

Mammu pa telefonu steigšus aizsauca uz klīniku. Tētim it kā vajadzēja mani uzmanīt, bet tuvojās darba nodošanas termiņš, tāpēc viņš ieslēdzās savā kabinetā. Redzēju zīmīti, ko mamma bija viņam atstājusi:

“Uztaisi Edijam brokastis. Pārslas vai grauzdiņu. NEKĀDU čipsu vai šokolādes! Mīlu, Marianna.”

Šaubos, vai tētis to bija izlasījis. Likās, ka viņš ir izklaidīgāks nekā parasti. Redzēju, ka viņš ielicis pienu skapītī, bet kafiju ledusskapī. Nogrozīju galvu, izņēmu bļodu, iebēru tur nedaudz rīsu pārslu un uzlēju tām šļancku piena, tad ieliku bļodā karoti un atstāju visu pie izlietnes.

Paķēru paku ar čipsiem un aši izēdu dzīvojamā istabā, skatoties “Sestdienas superveikalu”. Atstājis televizoru ieslēgtu, klusiņām uzkāpu augšā uz savu istabu. Pabīdīju malā kumodi, izņēmu kurpju kasti un nocēlu tai vāku.

Tur gulēja gredzens. Vēl nedaudz aplipis ar meža zemi, bet es negribēju to tīrīt. Tad tas vairs nebūtu viņas gredzens; tas nebūtu nekas īpašs. Tas bija svarīgi. Ja tu vēlies kaut ko paturēt, tev jāsaglabā katrs sīkums. Lai atcerētos laiku un vietu.

Bet kādam citam gredzenu vajadzēja vairāk. Kādam, kurš viņu mīlēja, kuram nebija nekā piemiņai. Protams, viņam palika gleznas. Bet tās nebija daļa no meitenes, tās nebija pieskārušās viņas ādai vai bijušas viņai klāt, kamēr viņa lēnām dzisa mežā uz zemes.

Atkal ietinu gredzenu tualetes papīrā un uzmanīgi noglabāju kabatā. Diez vai tajā brīdī es zināju, ko darīšu. Laikam biju iedomājies, ka aiziešu pie Helorena kunga, pateikšu, ka man žēl, atdošu gredzenu, un viņš jutīsies patiesi pateicīgs; tā es būšu atmaksājis viņam par visu, ko viņš manā labā darījis. Vismaz es domāju, ka to vēlos paveikt.

Dzirdēju blakusistabā troksni: klepu, nočīkstēja tēta krēsls, nograbēja un iedūcās printeris. Aizbīdīju kumodi atpakaļ vietā un zagos lejā pa kāpnēm. Paķēru biezo ziemas mēteli un šalli; katram gadījumam, ja tētis nonāktu lejā un sāktu uztraukties, uzskricelēju zīmīti: “Aizgāju pie Hopo. Negribēju tevi traucēt. Edijs.”

Parasti es biju paklausīgs bērns. Tomēr arī stūrgalvīgs, varētu teikt - pat apmāts. Ja biju kaut ko ieņēmis galvā, mani nebija iespējams nekādi atrunāt. Nevaru teikt, ka būtu kaut mirkli šaubījies vai nervozējis, kad izstūmu riteni no garāžas un aizbraucu pa ceļu Helorena kunga mājas virzienā.

Helorena kungam vajadzēja būt Kornvolā, bet viņam nācās aizkavēties izmeklēšanas dēļ. Tolaik es to nezināju, bet policija centās pieņemt lēmumu, vai pierādījumu ir pietiekami daudz, lai izvirzītu skolotājam apsūdzību Karuseļa meitenes noslepkavošanā.

Patiesībā viņiem bija ļoti maz īstu pierādījumu. Vairums no tiem bija netieši un balstījās uz pieņēmumiem. Visi gribēja, lai Helorena kungs būtu vainīgais, jo tas būtu skaidri, gaiši un saprotami. Viņš bija vienpatis, turklāt vēl savāda izskata vienpatis, kurš, pavedinot jaunu meiteni, jau bija pierādījis, ka ir perverss tips.

Policijas teorija bija tāda, ka Karuseļa meitene vēlējusies pārtraukt attiecības, bet, kad viņa to pateikusi, Helorena kungs satrakojies un nogalinājis viņu. To daļēji apstiprināja Karuseļa meitenes mamma, kura pateica policijai, ka meita iepriekšējā dienā pārnākusi mājās raudādama, jo viņi sastrīdējušies. Helorena kungs apstiprināja, ka viņiem bijusi ķilda, bet noliedza šķiršanos. Viņš pat atzina, ka abiem bija norunāts tovakar satikties mežā, bet strīda dēļ viņš nav aizgājis. īsti nezinu, kā bija patiesībā, un nebija neviena, kas šo stāstu varētu apstiprināt vai noliegt, izņemot meiteni, kura vairs nevarēja neko pateikt, turklāt viņas balsi vietā, kur tā atradās, slāpē zeme un tārpi.

Pilsētā bija neparasti, sestdienas rītam neraksturīgi kluss, bet bija jau arī viens no tiem rītiem, kad, šķiet, pati diena nevēlas kāpt ārā no gultas kā īgna pusaudze, kura negrib nomest nakts segu un atvilkt rītausmas aizkarus. Pat pulksten desmitos bija drūms un pelēks, ielu laternas piedāvāja nevienmērīgas gaismas lāmas ceļa malā.

Mājiņa izcēlās kā balts spoks, tās kontūras bija mazliet izplūdušas miglainajā gaismā. Ārā stāvēja Helorena kunga mašīna. Apstājos kādu gabaliņu no mājas un paskatījos apkārt. Skolotājs dzīvoja savrup Emorijleinas galā. Tā bija maza ieliņa, kurā atradās vēl tikai daž.as mājas. Likās, neviens vēl nav sācis dienas gaitas. Tomēr savu velosipēdu es neatstāju pie Helorena kunga mājas, bet atstutēju pret dzīvžogu ielas otrā pusē, kur tas nedūrās acīs. Tad aši šķērsoju ielu un teciņiem aizsteidzos pa celiņu.

Aizkari bija atvilkti, bet gaismu iekšā neredzēja. Pacēlu roku, pieklauvēju pie durvīm un gaidīju. Ne skaņas, ne kustības. Mēģināju vēlreiz. Joprojām klusums. Nu, ne gluži. Man likās, ka kaut ko saklausu. Brīdi minstinājos. Varbūt viņš nevienu nevēlas redzēt. Varbūt man vienkārši iet mājās. Daudz netrūka, lai es tā arī būtu izdarījis. Bet kaut kas, joprojām nezinu, kas, it kā mani dīdīja un sacīja: “Pamēģini, varbūt durvis ir vaļā.”

Uzliku plaukstu uz roktura un pavilku. Durvis atvērās. Skatījos aicinošajā tumsas svītriņā.

— Labdien! Helorena kungs?

Paskatījos apkārt. Visur vēl stāvēja kaudzē sakrautas kastes, bet mazajā dzīvojamā istabā bija nācis klāt kaut kas jauns. Pudeles. Vīna, alus, dažas lielākas, uz kurām bija rakstīts Jim Beam. Saraucu pieri. Laikam jau visi pieaugušie šad tad dzēra. Bet te pudeļu bija daudz.

Dzirdēju, ka augšstāvā no krāna tek ūdens. Tā bija vājā skaņa, ko biju saklausījis jau iepriekš. Sajutu atvieglojumu. Helorena kungs laida vannā ūdeni. Tāpēc viņš nebija dzirdējis manu klauvējienu.

Protams, biju nonācis visai neveiklā situācijā. Es taču nevarēju kāpt augšā. Ja nu skolotājs ir kails vai tamlīdzīgi. Turklāt tad viņš saprastu, ka esmu ienācis neaicināts. Bet negribēju arī iet atkal ārā. Ja nu kāds mani ierauga?

Mirkli šaubījos, bet tad pieņēmu lēmumu. Ielavījos virtuvē, izņēmu no kabatas gredzenu un noliku pašā galda vidū, kur to uzreiz ieraudzītu.

Man būtu vajadzējis atstāt zīmīti, bet es nekur neredzēju ne papīru, ne pildspalvu. Paskatījos uz augšu. Griestos bija redzams savāds traips. Tumšāks par apkārtējo krāsu. Man prātā iešāvās doma, ka kaut kas nav kārtībā, turklāt visu laiku turpināja tecēt ūdens. Tad ielā pēkšņi skaļi ierūcās mašīna. Salēcos. Neiederīgais troksnis man atgādināja to, ka atrodos svešā mājā, un arī vecāku brīdinājumu. Tētis, iespējams, jau pabeidzis darbu. Un ja nu mamma pārnākusi no klīnikas? Biju atstājis zīmīti, bet vienmēr pastāvēja iespēja, ka mammai mostas aizdomas un viņa piezvana Hopo mammai, lai pārbaudītu.

Sirdij dauzoties, izzagos no mājas un aizvēru durvis. Tad pār-jozu pāri ielai un paķēru riteni. Atpakaļ braucu, cik ātri spēju, atstāju riteni pie sētas puses durvīm, norāvu mēteli un šalli un iemetos dzīvojamās istabas dīvānā. Tētis nonāca lejā pēc kādām divdesmit minūtēm un pabāza istabā galvu.

- Viss kārtībā, Edij? Biji izgājis?

— Aizbraucu pie Hopo, bet viņa nebija mājās.

- Tev vajadzēja man pateikt.

- Es atstāju zīmīti. Negribēju tevi traucēt.

Viņš pasmaidīja.

- Tu esi labs zēns. Ko teiksi, ja mēs uzceptu cepumus, pirms mamma atnāk?

- Labi.

Man patika kopā ar tēti cept cepumus. Daži zēni uzskatīja, ka ēdiena gatavošana ir meiteņu darbs, bet kopā ar tēti bija citādi. Viņš neievēroja receptes un pievienoja ēdieniem dīvainas lietas. Iznākums garšoja vai nu ļoti labi, vai mazliet savādi, un tas vienmēr bija piedzīvojums.

Kad apmēram pēc stundas pārnāca mamma, mēs ņēmām ārā no krāsns rozīņu, marmelādes un zemesriekstu sviesta cepumus.

- Mēs esam šeit! — tētis sauca.

Ienāca mamma. Es uzreiz zināju, ka noticis kaut kas slikts.

- Vai klīnikā viss kārtībā? - tētis prasīja.

- Ko? Jā. Viss nokārtots. Labi. - Bet viņas izskats neliecināja, ka viss būtu labi. Viņa likās noraizējusies un satraukta.

- Kas noticis, mamm? - es jautāju.

Viņa paskatījās uz mani, tad uz tēti un beidzot sacīja:

- Mājās braucu gar Helorena kunga māju.

Jutu, ka saspringstu. Vai viņa mani redzējusi? Nevar būt. Es biju mājās jau veselu mūžību. Varbūt kāds cits mani redzējis un viņai pateicis vai arī viņa vienkārši zināja, tāpēc ka bija mana mamma un viņai bija sestais prāts, ja izdarīju kaut ko nepareizi.

Bet iemesls bija pavisam cits.

- Pie tās stāvēja policijas mašīnas... un ātrā palīdzība.

- Ātrā palīdzība? - tētis vaicāja. - Kāpēc?

Viņa klusi sacīja:

- Kādu iznesa uz nestuvēm.

Pašnāvība. Policija bija ieradusies arestēt Helorena kungu, bet viņi mājas saimnieku atrada otrajā stāvā vannā. Ūdens lija pāri malām, un apakšstāva griesti jau bija samirkuši un ieliekušies. Ūdens lāses, kas pilēja virtuvē uz galda, bija gaiši sārtas. Vannā, kurā gulēja Helorena kungs, ūdens bija tumšāk sarkans, viņam rokās no delnām līdz elkoņiem bija dziļas brūces. Gareniski. Nebija ne sauciena pēc palīdzības. Ne atvadu kliedziena.

Viņi atrada gredzenu. Joprojām aplipušu ar zemi no meža. Policijai vairs nebija šaubu. Gredzens bija neapgāžamais pierādījums, kuru viņiem vajadzēja. Helorena kungs bija nogalinājis Karuseļa meiteni un pēc tam izdarījis pašnāvību.

Es neatzinos. Zinu, ka man vajadzēja to darīt. Bet man bija divpadsmit gadu, biju nobijies un neesmu pārliecināts, vai man kāds būtu ticējis. Mamma domātu, ka cenšos palīdzēt Helorena kungam, bet fakts bija tāds, ka tagad neviens viņam nevarēja palīdzēt un arī Karuseļa meitenei ne. Kāds labums būtu no tā, ja es pateiktu patiesību?

Nekādu vēstījumu vairs nebija. Krīta vīriņi vairs neparādījās. Nenotika briesmīgi negadījumi un šaušalīgas slepkavības. Atklāti sakot, man šķiet, ka ļaunākais, kas dažu nākamo gadu laikā atgadījās Enderberi, bija tas, ka čigāni nozaga no baznīcas jumta dažas vara plāksnes. Ā, un, protams, tas, ka Mikijs ietriecās ar mašīnu kokā, gandrīz nogalinot Gevinu un sevi.

Tas nenozīmē, ka ļaudis uzreiz visu aizmirsa. Slepkavība un pārējie notikumi dāvāja Enderberi drūmu slavu. Vietējās avīzes to ar sajūsmu atgremoja mēnešiem ilgi.

- Drīz viņi pie nedēļas nogales izdevumiem dos par brīvu krītu, - kādu vakaru dzirdēju mammu burkšķam.

Resnais stāstīja, ka tētis esot apsvēris domu mainīt kroga nosaukumu uz “Krīta vīrs”, bet mamma esot viņu atrunājusi.

- Pārāk drīz, - viņa teikusi.

Kādu laiku pēc tam pilsētā varēja redzēt savādu cilvēku grupiņas. Viņi bija ģērbušies vējjakās, izturīgās kurpēs, un viņiem līdzi bija fotoaparāti un piezīmju grāmatiņas. Viņi rindā cits aiz cita gāja iekšā baznīcā un steberēja pa mežu.

- Bolači, - tā viņus sauca tētis.

Man vajadzēja viņam jautāt, ko tas nozīmē.

— Cilvēki, kuriem patīk skatīties uz briesmīgām lietām vai apmeklēt vietas, kur kaut kas briesmīgs noticis. Viņus mēdz saukt arī par trakajiem nāves suņiem.

Otrais nosaukums man patika labāk. Nāves suņi. Tā viņi arī izskatījās - ar taisniem matiem, noļukušiem vaigiem -, un likās, ka viņi visu laiku ir piespieduši degunus pie logiem vai pieliekušies klikšķina savus polaroīdus.

Reizēm varēja dzirdēt, ka viņi arī uzdod jautājumus.

“Kurā mājā dzīvoja Krīta vīrs? Vai kāds viņu pazina personiski? Vai kādam ir viņa gleznas?”

Par Karuseļa meiteni nekad nejautāja. Neviens. Viņas mamma deva interviju vienai avīzei. Viņa stāstīja par Elīzu, par to, kā viņa mīlēja mūziku, kā vēlējās kļūt par medmāsu, lai palīdzētu slimiem cilvēkiem vai tādiem kā viņa pati, un cik drosmīga viņa bija pēc nelaimes gadījuma. Bet tas bija tikai mazs rakstiņš. It kā ļaudis gribētu viņu aizmirst. It kā apziņa, ka viņa bija dzīvs cilvēks, kas nu ir miris, sabojātu visu stāstu.

Pēdīgi pat nāves suņi pamazām devās atpakaļ uz savām būdām. Dzīve ritēja tālāk. Laikrakstu pirmās lappuses aizņēma citi briesmīgi notikumi. Reizēm senā slepkavība tika pieminēta kādā žurnāla rakstā vai televīzijas raidījumā par kriminālnoziegumiem.

Jā, bija palikuši neaizsieti pavedieni. Savādas lietas, kas nešķita gluži loģiskas. Visi nosprieda, ka Helorena kungs uzbrucis mācītājam Mārtiņam, sazīmējis tās cilvēku figūriņas baznīcā, bet neviens nemācēja izskaidrot, kāpēc. Un cirvis, ar kuru tika sadalīts līķis, tā arī netika atrasts...

Un, protams, nekad netika atrasta Karuseļa meitenes galva.

Lai gan mēs nespējām vienoties par to, kad tas viss sākās, tomēr bijām pārliecināti, ka dienā, kad nomira Helorena kungs, viss beidzās.

2016

Mana tēva bēres kaut kādā ziņā notika dažus gadus par vēlu. Cilvēks, kuru es pazinu, jau sen bija miris. Palikusi vien tukša čaula. Viss, kas padarīja viņu par tādu cilvēku, kāds viņš bija, -līdzjūtība, humors, sirsnība, pat apnicīgās laika prognozes - bija zudis. Arī viņa atmiņas. Un varbūt tieši tas bija visļaunākais. Jo kas tad mēs esam, ja ne piedzīvotā kopums, tas, ko dzīves laikā savācam un uzkrājam? Kad to atņem, mēs paliekam vien miesas, kaulu un asinsvadu masa. Staigājoši miroņi.

Ja dvēsele tiešām eksistē - un man vēl vajadzētu par to pār-liecināties —, tad mana tēta dvēsele bija aizgājusi krietni agrāk, pirms plaušu karsonis beidzot viņu, murgos vaidošu, paņēma no sterilās, baltās slimnīcas gultas; sarāvušos, izdilušu versiju, kas bija palikusi pāri no mana garā, enerģiskā tēva, kādu biju viņu pazinis visu mūžu. Šī cilvēciskās būtnes čaula man bija sveša. Kauns teikt, bet, kad saņēmu vēsti, ka tētis nomiris, vispirms es sajutu atvieglojumu un tikai tad bēdas.

Bēres bija mazas un tika noturētas krematorijā. Tikai mēs ar mammu, daži kolēģi no žurnāliem, kuriem tētis rakstīja, Hopo ar mammu un Resnais ar ģimeni. Man nebija iebildumu. Neuzskatu, ka cilvēka vērtību nosaka tas, cik ļaužu sarodas, kad viņš nomirst. Vairumam cilvēku ir pārāk daudz draugu. Un vārdu “draugi” es lietoju diezgan brīvi. Interneta “draugi” jau nav īsti draugi. īstie ir kaut kas pavisam cits. īstie draugi ir klāt, lai

notiek kas notikdams. īstie draugi ir cilvēki, kurus tu vienlīdz stipri gan mīli, gan nīsti, bet kuri ir daļa no tevis tikpat lielā mērā kā tu pats.

Pēc apbedīšanas ceremonijas mēs visi devāmies uz mūsu māju. Mamma bija pagatavojusi sviestmaizes un šādas tādas uzkodas, bet viesi galvenokārt dzēra. Lai arī tētis pirms nāves jau vairāk par gadu atradās aprūpes namā un māja bija pilnāka ļaužu nekā jebkad, šaubos, vai tā kādreiz man bija likusies tukšāka nekā todien.

Katru gadu tēta nāves dienā mēs ar mammu ejam uz krematorijas Piemiņas dārzu. Iespējams, mamma iet biežāk. Pie mazās plāksnītes ar tēta vārdu vienmēr ir svaigi ziedi, un “Līdzjūtību grāmatā” parādījies vēl pāris rindiņu.

Atrodu mammu tur šodien, viņa sēž uz soliņa dārzā. Laiku pa laikam uzspīd saule. Debesīs, nepacietīgu vēja brāzmu dzīti, nemierīgi slīd pelēki mākoņi. Mamma ir silti saģērbusies zilos džinsos un šikā, sarkanā jakā.

- Sveiks!

- Sveika, mamm!

Apsēžos viņai blakus. Mamma uzlikusi pazīstamās, apaļās bril-lītes, kas pamirdz saulē, kad viņa pagriežas pret mani.

- Tu izskaties noguris, Ed.

- Jā. Man bija gara nedēļa. Piedod, ka tev vajadzēja agrāk atgriezties no ceļojuma.

Viņa atmet ar roku.

>

- Nevajadzēja. Es pati gribēju. Turklāt visi ezeri ir vienādi.

- Tomēr paldies, ka atgriezies.

- Nu, laikam jau ar četrām dienām pietika gan tev, gan Mufim.

Pasmaidu. Tas nav viegli.

- Vai pateiksi, kas noticis? - Mamma raugās manī tieši tāpat kā toreiz, kad biju mazs puika. No šī skatiena man rodas sajūta,

ka viņa skaidri redz cauri maniem meliem.

>

- Hloja aizgājusi.

- Aizgājusi?

— Sapakojusi mantiņas, devusies projām, pazudusi.

— Nesakot ne vārda?

— Jā-

Un es ari neko negaidu. Atklāti sakot, tie ir meli. Dažas pirmās dienas es tā kā cerēju, kā gaidīju, ka viņa dos kādu ziņu. Viņa nevērīgi iesoļotu virtuvē, uzvārītu sev kafiju un lūkotos manī, vienu uzaci ironiski savilkusi, tad loģiski un lakoniski visu paskaidrotu, liekot man izskatīties sīkumainam, muļķīgam para-noikim.

Bet viņa neatnāca. Tagad, kad pagājusi gandrīz nedēļa, lai kā es raudzītos uz notikušo, patiešām nespēju izdomāt nevienu izskaidrojumu, izņemot acīm redzamo. Hloja ir negodīga jauna sieviete, kas mani iznesusi cauri.

— Nu, es nekad neesmu šo meiteni īpaši labi ieredzējusi, -mamma saka. - Bet tāda rīcība neizskatās pēc viņas.

— Es laikam slikti pazīstu cilvēkus.

— Nevaino sevi, Ed! Daži prot ārkārtīgi labi melot.

— Jā, tā ir.

— Mamm, vai tu atceries Hannu Tomasu?

Mamma sarauc pieri.

— Jā, bet es ne...

— Hloja ir Hannas Tomasas meita.

Mammas acis aiz briļļu stikliem mazliet ieplešas, bet viņa saglabā savaldību.

— Skaidrs. Un viņa tev to pateica?

— Nē. To pateica Nikija.

— Tu esi runājis ar Nikiju?

— Es aizbraucu pie viņas.

— Kā viņai iet?

>

— Droši vien tāpat kā pirms pieciem gadiem, kad tu viņu apciemoji... un izstāstīji, kas īsti notika ar viņas tēvu.

Tagad klusums brīdi ievelkas. Mamma skatās lejup. Viņas rokas ir mezglainas un zilu asinsvadu sašvīkātas. Rokas mūs vienmēr nodod, es nodomāju. Mūsu gadus. Mūsu satraukumu.

Mammas rokas prata darīt brīnumainas lietas. Tās prata atpiņ-ķēt manus savēlušos matus, maigi noglāstīt vaigu, nomazgāt un uzlīmēt plāksteri nobrāztam celim. Šīs rokas prata darīt arī citas lietas. Lietas, kas dažiem varētu likties mazāk pieņemamas.

Beidzot viņa pārtrauc klusumu:

- Džerijs mani pierunāja. Es viņam visu izstāstīju. Un pēc atzīšanās bija patīkama sajūta. Džerijs lika man saprast, ka esmu Nikijai to parādā, ka viņai jāzina patiesība.

- Un kāda ir patiesība?

Mamma skumji pasmaida.

- Vienmēr esmu tev teikusi, lai nekad nenožēlo. Tu pieņem lēmumu, un tas notiek kāda tajā laikā pamatota iemesla dēļ. Pat ja vēlāk izrādās, ka lēmums bijis nepareizs, tu dzīvo tālāk.

- Un neskaties atpakaļ.

- Jā. Bet to ir vieglāk pateikt nekā izdarīt.

Es gaidu. Mamma nopūšas.

- Hanna Tomasa bija jūtīga, jauna meitene. Pakļāvīga. Viņa allaž meklēja kādu, kam varētu sekot. Ko varētu pielūgt. Diemžēl

meitene atrada viņu.

>

- Mācītāju Mārtiņu?

Mamma pamāj.

- Viņa kādu vakaru atnāca pie manis.

- Es atceros.

- Tiešām?

- Redzēju jūs abas dzīvojamā istabā.

- Viņai būtu vajadzējis pierakstīties uz pieņemšanu klīnikā. Man būtu vajadzējis uzstāt, bet viņa, nabaga meitene, bija tik satraukta, viņa nezināja, ar ko aprunāties, tāpēc es viņu ielaidu iekšā un uzcienāju ar tasi tējas...

- Lai arī viņa bija viena no protestētājiem?

- Es esmu ārste. Ārsti parasti netiesā. Viņa bija stāvoklī. Ceturtajā mēnesī. Baidījās to pateikt tēvam. Un viņai tikko bija palicis sešpadsmit gadu.

- Hanna gribēja bērnu paturēt?

- Viņa nezināja, ko grib. Viņa bija tikai maza meitene.

- Un ko tu viņai teici?

>

- To pašu, ko saku visām sievietēm, kuras atnāk uz klīniku. Mēs izrunājām visus variantus. Un, protams, es jautāju, vai bērna tēvs būs ar mieru palīdzēt.

- Ko viņa atbildēja?

- Sākumā negribēja teikt, kas ir tēvs, bet tad visu izstāstīja. Ka viņi ar mācītāju iemīlējušies, bet Baznīca negrib ļaut viņiem būt kopā. — Mamma purina galvu. — Devu labāko padomu, kādu varēju, un, šķiet, viņa aizgāja mazliet nomierinājusies. Bet es atzīstos, ka biju satraukta, šaubījos. Un tad todien, bērēs, kad viņas tēvs iebrāzās baznīcā un apvainoja Sonu Kūperu meitas izvarošanā...

- Tu zināji patiesību?

- Jā. Bet ko es varēju darīt? Nedrīkstēju pievilt Hannas uzticēšanos.

- Bet tētim tu pateici?

Mamma pamāj ar galvu.

- Viņš jau zināja, ka meitene bijusi pie manis. Tovakar es viņam visu izstāstīju. Viņš gribēja iet uz policiju, uz baznīcu, nosūdzēt mācītāju, bet es pierunāju viņu klusēt.

- Bet viņš tomēr nespēja, vai ne?

- Nē. Kad pa logu ielidoja ķieģelis, viņš bija tik nikns. Mēs strīdējāmies...

- Es dzirdēju. Tētis aizgāja un piedzērās...

Turpmāko es zinu, bet ļauju mammai pabeigt stāstu.

- Tovakar krogā bija Hannas tēvs ar kaut kādiem saviem čo-miem. Tētis, nu, viņš bija daudz dzēris, un viņš bija nikns...

- Viņš tiem večiem izstāstīja, ka Hannas bērna tēvs patiesībā ir mācītājs Mārtiņš?

Mamma atkal pamāj.

- Tev jāsaprot, tētis nevarēja paredzēt, kas notiks. Ko viņi tonakt izdarīs ar mācītāju. Ielauzīsies viņa mājā, aizvilks uz baznīcu un piekaus.

- Jā, - es saku. - Es saprotu.

Gluži tāpat kā Gevins nevarēja paredzēt, kas notiks, kad viņš nozaga Sonam velosipēdu. Gluži tāpat kā es nevarēju paredzēt, kas notiks, kad atstāju Helorena kungam gredzenu.

- Kāpēc tu vēlāk neko neteici, mamm? Kāpēc tētis neko neteica?

- Endijs Tomass bija policists. Un mēs neko nevarējām pierādīt.

- Ak tā tas bija? Jūs ļāvāt viņiem palikt nesodītiem?

Paiet kāds brītiņš, līdz mamma atbild:

- Ne tikai tas. Endijs Tomass un viņa draugi bija piedzērušies un tovakar alka asiņu. Nešaubos, ka viņi mācītāju pamatīgi apstrādāja...

- Bet?

- Bet tie briesmīgie krīta zīmējumi un brūces uz muguras? Joprojām nespēju noticēt, ka to būtu izdarījuši tie policisti.

Eņģeļa spārni. Domās pazib mazais tetovējums uz Nikijas rokas. “Parpiemiņu no tēva.”

Kad es apjautājos par šiem zīmējumiem, pirms pašas aiziešanas viņa pateica vēl kaut ko.

“Mans tēvs mīlēja to baznīcu. Tas bija vienīgais, ko viņš patiesi mīlēja. Tie zīmējumi. Apgānīt viņa dārgo svētnīcu. Aizmirsti par piekaušanu. Tas būtu viņu nogalinājis. ”

Mani apņem aukstums. Ledaina, viegla vēsma.

- Tiem vajadzēja būt viņiem, - es saku. - Kurš cits tas varēja būt?

- Laikam. — Mamma nopūšas. — Es rīkojos nepareizi, Ed. Izstāstot tavam tēvam. Un nepasakot, kas patiesībā vēlāk uzbruka mācītājam.

- Tāpēc tu viņu katru nedēļu apciemo? Tu jūties vainīga.

Mamma piekrītoši pamāj.

- Viņš varbūt nebija labs cilvēks, bet ikviens ir pelnījis piedošanu.

- Bet Nikija nepiedos. Viņa teica, ka apciemošot tēvu tikai tad, kad viņš būšot miris.

Mamma sarauc pieri.

- Savādi.

- Tā ari var teikt, - es piekritu.

- Nē, es domāju, tas ir savādi tāpēc, ka viņa ir tēvu apmeklējusi.

- Kā, lūdzu?

- Māsiņas stāsta, ka viņa pagājušajā mēnesī nākusi katru dienu.

Kad cilvēks kļūst vecāks, pasaule saraujas mazāka. Tu kļūsti par Guliveru savā Liliputu valstī. Svētās Magdalēnas aprūpes namu atceros kā senu, cēlu celtni. Iespaidīgs savrupnams gara, līkumota ceļa galā, neskaitāmu akru zaļa, kopta mauriņa ieskauts.

Šodien piebraucamais ceļš sarucis īsāks, zāliena laukumi nav lielāki par priekšpilsētas mājas dārzu, kas mazliet aizaudzis un atstāts savā vaļā. Ne miņas no dārznieka, kas to koptu un uzturētu kārtībā. Vecā dārza būda sašķiebusies uz vienu pusi, durvis stāv vaļā, tāpēc redzami daži pamesti instrumenti un uz āķiem pakārti novalkāti kombinezoni. Gabaliņu tālāk zālienā, kur es reiz satiku veco dāmu krāšņajā cepurē, uz sarūsējušām čuguna kājām stāv tas pats dārza mēbeļu komplekts, atstāts laikapstākļu varā un putnu apķēzīts.

Pati ēka ir mazāka, baltās sienas prasīties prasās pēc atkārtotas uzpošanas, vecos koka logus steidzami nepieciešams nomainīt. Māja atgādina — manuprāt, līdzīgi dažiem tās iemītniekiem - reiz cēlu dāmu, kas mūža novakarē pamazām izbalo.

Piespiežu namruņa pogu pie durvīm. Brīdi valda klusums, tad atskan krakšķis un nepacietīga sievietes balss saka:

-jā?

- Edvards Adamss pie mācītāja Mārtiņa.

- Labi.

Durvīs kaut kas iedūcās, un es tās atveru. Iekšpusē aprūpes nams mazāk atšķiras no tā, kādu es to atceros. Sienas joprojām ir dzeltenas, varbūt nedaudz vairāk sinepju tonī. Esmu gandrīz pārliecināts, ka pie sienām karājas tās pašas gleznas un ož te arī tāpat. Smarža a la sociāla iestāde. Dezinfekcijas līdzeklis, urīns un sastāvējies ēdiens.

Vienā vestibila stūrī stāv dežuranta galds. Pie tā neviena nav. Datora monitors rāda raustīgu ekrānsaudzētāju, un telefonā mirkšķina gaismiņa. Blakus guļ atvērts apmeklētāju žurnāls. Pametu skatienu apkārt un tuvojos galdam. Velku ar pirkstu pa lapu, pārskatot vārdus un datumus...

Ierakstu nav nemaz tik daudz. Vai nu šeit mītošajiem radinieku nav, vai arī, kā teiktu Hloja, tuvinieki no tiem atkratījušies, ļaujot viņiem pamazām nogrimt sava prāta duļķainajā muklājā.

Nikijas vārdu pamanu uzreiz. Viņa te bijusi pagājušajā nedēļā. Kāpēc viņa meloja?

- Kā varu palīdzēt?

Es salecos, un viesu žurnāls aizkrīt ciet. Drukna sieviete ar skarbu seju, uz pakauša mezglā saņemtiem matiem un košiem mākslīgiem nagiem noraugās manī, uzacis saraukusi. Vismaz man šķiet, ka saraukusi. Varbūt tās gluži vienkārši ir uzvilktas ar zīmuli.

- Labdien, — es saku. - Es... ē... gribēju ierakstīties.

- Ak tā?

Medmāsām ir tāds pats skatiens kā mammām. Tāds, kurš saka: “Nebāz man ausīs batonus, puisīt! Es labi zinu, ko tu izdarīji.”

- Piedodiet, žurnāls bija atvērts nepareizajā lapā un...

Viņa nicinoši nosprauslojas, pieiet pie galda un veikli atver

žurnālu šodienas lappusē. Un iedur tajā ar vienu spožo purpura nagu.

- Vārds. Cilvēks, kuru apmeklējat. Draugs vai radinieks.

- Labi.

Paņemu lodīšu pildspalvu, ierakstu savu vārdu un “mācītājs Mārtiņš”. Mirkli svārstījies, ievelku ķeksīti iepretī vārdam “draugs”.

Medmāsa mani vēro.

- Vai esat te jau bijis? - viņa jautā.

- Ē, parasti nāk mana māte.

Dežurante paveras manī ciešāk.

— Adamss. Nu protams. Marianna.

Sejas vaibsti atmaigst.

— Jauka sieviete. Visus šos gadus nāk katru nedēļu un lasa viņam priekšā. - Medmāsa pēkšņi sarauc pieri. - Viņai taču nekas slikts nav atgadījies, vai ne?

— Nē. Nu, viņa ir saaukstējusies. Tāpēc atnācu es.

Māsa pamāja ar galvu.

— Mācītājs pašlaik ir savā istabā. Es tikko grasījos vest viņu uz pēcpusdienas tēju, bet varbūt jūs to gribētu izdarīt?

Negribētu gan. Atklāti sakot, tagad, kad esmu šeit, tik tuvu, doma, ka redzēšu viņu, pilda mani ar pretīgumu, bet nekāda lielā izvēle man nav.

— Protams.

— Taisni uz priekšu pa gaiteni. Mācītāja istaba ir ceturtā labajā pusē.

— Labi. Paldies.

Dodos uz priekšu, gausi velkot kājas. Ne jau tādēļ biju te ieradies. Ierados noskaidrot, vai Nikija apmeklējusi savu tēvu. īsti nezinu, kādēļ. Bija sajūta, ka tas ir svarīgi. Šobrīd, kad esmu te, es vairs nezinu, kāpēc esmu te. Zinu tikai to, ka man jāturpina šī šarāde.

Nonāku pie mācītāja istabas. Durvis ir aizvērtas. Daudz netrūkst, lai es pagrieztos un dotos atpakaļ pa gaiteni. Tomēr kaut kas - varbūt neveselīga ziņkāre - mani aptur. Paceļu roku un pieklauvēju. Atbildi gan negaidu, tomēr tā darīt šķiet pieklājīgi. Pēc brīža es atveru durvis.

Ja visa ēka ir mēģinājusi — neveiksmīgi — vismaz izlikties, ka ir kas vairāk par slimnīcu cilvēkiem, kuru prāta kaites nav ārstējamas, tad mācītāja istaba ir spītīgi pretojusies šādiem mājīgiem pieskārieniem.

Telpa ir kaila un spartiska. Sienas negrezno gleznas, vāzēs nevīst puķes. Te nav ne grāmatu, ne rotājumu, ne piemiņas lietiņu. Tikai virs akurāti saklātās gultas pie sienas karājas krusts un uz galdiņa tai blakus stāv Bībele. Pa divviru logu — ar vienu rūti, izļodzījušos rokturi, kas nebūt neatbilst Veselības un drošības standartiem, - paveras skats uz vēl vienu klajumu nekopta zāliena, kas aizstiepjas līdz pat mežam. Tīkama ainava, ja vien tev pietiek prāta to novērtēt, bet mani māc nopietnas šaubas, vai mācītājam tāds ir.

Pats minētais vīrietis vai tas, kas no viņa atlicis, sēž ratiņkrēslā kaktā iepretim mazam televizoram. Uz krēsla paroceņa uzlikta tālvadības pults. Bet ekrāns ir melns.

Iedomājos, vai tik viņš nav aizmidzis, bet tad pamanu, ka acis ir plati atvērtas un tāpat kā agrāk tukšu skatienu veras uz priekšu. Un sajūta ir tikpat netīkama. Lūpas pavisam viegli kustas, radot iespaidu, it kā viņš sarunātos ar kādu, kuru tikai pats spēj redzēt un dzirdēt. Varbūt ar Dievu.

Piespiežu sevi ieiet istabā, tad mirkli neizlēmīgi pamīņājos uz vietas. Jūtos tā, it kā būtu šeit ielauzies par spīti manai pārliecībai, ka mācītājs tik tikko apjauš manu klātbūtni. Beidzot neveikli piesēžu uz gultas gala netālu no viņa.

- Labdien, mācītāj Mārtiņ!

Nekādas atbildes. Vai tad es biju gaidījis ko citu?

- Jūs droši vien mani neatceraties. Edijs Adamss. Mana mamma ir tā sieviete, kas katru nedēļu jūs apmeklē par spīti... nu, par spīti visam.

Klusums. Izņemot tikko dzirdamo, sēcošo slimnieka elpu. Pat ne pulksteņa tikšķi. Nekas neliecina par stundu ritējumu. Bet varbūt šeit, iekšā, tieši to neviens nevēlas. Atgādinājumu, ka laiks velkas lēni. Noduru skatienu, lai nebūtu jālūkojas mācītāja stingajās acīs. Jo tās, kaut arī esmu pieaudzis, man vēl aizvien šķiet nedaudz spocīgas un liek justies neērti.

- Kad redzējāt mani pēdējo reizi, es biju pavisam mazs. Divpadsmit gadus vecs. Nikijas draugs. Viņu taču jūs atceraties? Savu meitu? - Klusums. - Muļķīgs jautājums. Noteikti atceraties. Kaut kur. Sirdī.

Atkal pauze. Nebiju domājis kaut ko teikt, bet, atrodoties šeit, atklāju, ka vēlos runāt.

- Mans tētis. Viņam bija problēmas ar galvu. Ne tādas kā jums. Viņa nelaime bija tā, ka viss vienkārši pamazām aizplūda projām. It kā galvā būtu sūce. Viņš nespēja noturēt itin neko - ne atmiņas, ne vārdus un beigās ari sevi pašu. Jums laikam ir tieši pretēji. Viss ir ieslēgts iekšā. Kaut kur. Dziļi sirdī. Vēl joprojām.

Vai nu tā, vai vienkārši viss tiek izdzēsts, iznīcināts, zudis uz visiem laikiem. Bet tam es neticu. Mūsu domām, atmiņām - tām taču kaut kur jāpaliek. Tēta atmiņas un domas lēnām aizplūda no viņa, bet mēs ar mammu uzslaucījām visu, ko varējām. Lai atcerētos viņa vietā. Lai atmiņas par visdārgāko laiku saglabātu drošībā, mūsu prātā.

Tikai, kļūstot vecākam, man arvien grūtāk izdodas tās atsaukt. Notikumi, tas, ko kāds teicis, kā cilvēki bija ģērbušies vai kā viņi izskatījās, - viss aizvien vairāk izplūst. Pagātne izbalo kā vecas fotogrāfijas, un, lai kā es pūlētos, neko nevaru izdarīt, lai šo procesu apturētu.

Atkal paskatos uz mācītāju un gandrīz nogāžos uz grīdas.

Viņš veras tieši manī, pelēko acu skatiens ir skaidrs un skarbs.

Lūpas sakustas, un tām pārveļas čuksts:

- Izsūdzi grēkus!

Man uz pakauša uzmetas zosāda.

- Ko?

Viņa roka pēkšņi satver manu delmu. Tvēriens ir pārsteidzoši spēcīgs priekš vīrieša, kurš pēdējos trīsdesmit gadus nav spējis bez citu palīdzības aiziet uz tualeti.

- Izsūdzi grēkus!

- Kādus grēkus? Es neesmu...

Pirms pagūstu turpināt, klauvējiens pie durvīm liek man trakā ātrumā pagriezties uz otru pusi. Mācītājs atlaiž manu roku.

Durvju spraugā parādās medmāsas galva. Sī ir cita, ne tā, kas iepriekš. Tieva un gaišmataina, laipnu seju.

- Labdien! - Viņa smaida. — Tikai gribēju pārliecināties, ka mums šeit viss ir kārtībā. — Smaids noraustās. - Viss ir labi, vai ne?

Cenšos savaldīties. Nekādā ziņā nevēlos, lai tiktu nospiesta trauksmes poga un mani pašu izvadītu no šīm telpām.

- Jā. Viss labi. Mēs tikai... nu, es runāju.

Māsa pasmaida.

-Vienmēr atgādinu cilvēkiem, lai runā ar mūsu iemītniekiem. Tas viņiem nāk par labu. Varētu likties, ka viņi neklausās, bet viņi saprot vairāk, nekā jūs domājat.

Māksloti savelku lūpas smaidā.

- Es jūs saprotu. Manam tēvam bija Alcheimers. Viņš bieži reaģēja uz lietām, ko, mūsuprāt, nebija sapratis.

Māsa līdzjūtīgi pamāj ar galvu.

- Mēs ļoti daudz ko nezinām par garīgām slimībām. Bet tie, kuri uzturas šeit, vēl ir cilvēki. Lai kas arī būtu noticis te, — viņa piesit sev pie galvas, — sirds paliek tā pati.

Atskatos uz mācītāju. Viņa acis atguvušas stingo skatienu. “Izsūdzi grēkus. ”

- Varbūt jums taisnība.

- Mēs kopējā istabā dzeram tēju, — viņa jau možāk saka. — Vai aizvedīsiet mācītāju?

- Jā, protams.

Darītu vienalga ko, lai tikai tiktu projām no šejienes. Saņemu ratiņkrēsla rokturus un izstumju mācītāju pa durvīm. Ejam pa gaiteni.

- Neesmu jūs agrāk šeit redzējusi, - medmāsiņa ieminas.

- Nē. Parasti nāk mana mamma.

- Ā, Marianna?

-Jā.

- Vai viņai viss kārtība?

>

- Viņai ir iesnas.

>

- Ak, nabadzīte. Ceru, ka drīz viņa jutīsies labāk.

Māsa atver kopējās istabas durvis — telpu, kur mēs ar mammu bijām iepriekš, — un es ieripinu mācītāju. Nolemju riskēt.

— Mamma teica, ka mācītāju apmeklējusi meita.

Māsiņa kļūst domīga.

— Patiesību sakot, jā, nesen redzēju viņu ar jaunu sievieti. Slaida, ar tumšiem matiem?

— Nē, - es saku. - Nikija ir...

Un tad es apklustu.

Domās iebelžu sev pa pieri. Protams. Nikija te nav bijusi, lai ko ari attapīgā, jaunā sieviete ierakstījusi viesu reģistrācijas žurnālā. Mācītājam taču ir vēl viena meita. Hloja. Hloja apmeklējusi savu tēvu.

— Piedodiet, — es cenšos atkāpties. — Jā, tā varētu būt viņa.

Māsiņa pamāj ar galvu.

— Es nezināju, ka viņa ir no ģimenes. Bet man jāiet pasniegt tēju.

— Jā, protams.

Viņa aiziet. Un šis tas nostājas savās vietās. Uz kurieni Hloja gāja, kad nebija darbā. Pagājušās nedēļas apmeklējums. Tajā pašā dienā viņa atgriezās piedzērusies, raudāja un izteica tās savādās piezīmes par ģimeni.

Bet kāpēc? Atkal kaut kādi meklējumi? Rakņāšanās pagātnē? Ko viņa sadomājusi?

Ievedu mācītāju koptelpā un novietoju krēslu tā, lai viņš var redzēt televizoru, kas rāda vecu filmu “Diagnoze: slepkavība”. Jēziņ, ja cilvēks nav zaudējis prātu, pirms ieradies šeit, tad skatīšanās, kā Diks van Daiks ar savu ģimeni katru dienu te māžojas, droši vien atņem pēdējās saprāta paliekas.

Tad manu skatienu piesaista kaut kas cits. Aiz televizora un krēslos ar augstām atzveltnēm zvilnošajiem augumiem, aiz stikla durvīm es redzu trauslu stāvu. Viņa ir satinusies biezā kažokā, uz galvas šķībi uzsēdināts purpurkrāsas turbāns, zem kura malām nokārušās baltu matu šķipsnas.

Dārza dāma. Tā, kura man atklāja noslēpumu. Bet tas notika gandrīz pirms trīsdesmit gadiem. Nespēju noticēt, ka viņa vēl ir dzīva. Laikam jau toreiz viņai bija tikko pāri sešdesmit. Tomēr tagad sievietei jābūt pāri deviņdesmit.

Ziņkāres mocīts, eju un atveru durvis. Ārā ir auksts, bet blāvi saules stari met vārgu siltuma plīvuru.

- Labdien!

Dārza dāma pagriežas. Viņas acis ir baltas un kataraktas aizmiglotas.

- Ferdinand?

- Nē, mani sauc Eds. Es reiz biju te, ļoti sen, kopā ar mammu. Viņa paliecas uz priekšu un mēģina mani saskatīt. Acis pazūd

brūnu krunciņu plisējumā kā vecā, sagrumbotā pergamentā.

- Es tevi atceros. Zēns. Zaglēns.

Man gribētos to noliegt, bet kāda jēga?

- Tā ir, — es atbildu.

- Vai tu noliki to atpakaļ?

-Jā.

- Labs zēns.

- Vai drīkstu apsēsties? - norādu uz vienīgo brīvo krēslu te ārā. Viņa svārstās, tad pamāj ar galvu.

- Bet tikai uz brīdi. Drīz atnāks Ferdinands.

- Protams.

Lēnām apsēžos krēslā.

- Tu atnāci pie viņa, - večiņa saka.

- Pie Ferdinanda?

- Nē. - Viņa noraidoši purina galvu. - Pie mācītāja. Atskatos, kur pieminētais sēž, sagumis krēslā. “Izsūdzi grēkus. ”

- Jā. Jūs jau iepriekš teicāt — viņš visus apmuļķojis. Ko jūs ar to domājāt?

- Kājas.

- Kā, lūdzu?

Viņa atkal paliecas uz priekšu un sagrābj manu cisku ar baltu, kaulainu roku. Es saraujos. Neesmu no tiem cilvēkiem, kuriem pat labā noskaņojumā īpaši patiktu nevēlami pieskārieni. Bet šodien man tāda noskaņojuma noteikti nav.

— Man patīk vīrietis ar labām kājām, — viņa saka. — Ferdinands. Viņam ir labas kājas. Stipras.

— Skaidrs. — Nekas man nav skaidrs, bet, šķiet, vieglāk ir piekrist. - Kāds tam sakars ar mācītāju?

— Ar mācītāju? - Manas sarunbiedres seja atkal apmācas. Saprāta gaisma zūd. Gandrīz vai redzu, kā domas aizslīd no tagadnes uz pagātni. Viņa palaiž vaļā manu kāju un nikni palūr uz mani. - Kas tu esi? Kāpēc tu sēdi Ferdinanda vietā?

— Piedodiet! - Es pieceļos. Kāja no ciešā tvēriena viegli sūrst.

— Ej, atved Ferdinandu! Viņš kavējas.

— Labi. Bija... jauki... jūs atkal satikt.

Večiņa noraidoši pamāj ar roku. Ieeju atpakaļ pa stikla durvīm. Medmāsa, kas mani ielaida, netālu slauka kādam slimniekam muti. Viņa paceļ skatienu.

— Nezināju, ka jūs pazīstat Peniju, — viņa nobrīnās.

— Es iepazinos ar viņu, kad biju šeit kopā ar mammu pirms daudziem gadiem. Brīnos, ka viņa vēl ir šeit.

— Tagad viņai ir deviņdesmit astoņi gadi, bet vēl stipra.

Stipras kājas.

— Un joprojām gaida Ferdinandu?

— О jā!

— Tā laikam ir īsta mīlestība. Gaidīt savu līgavaini visus šos gadus.

— Nu, tā būtu... - Māsa izslienas un velta man vēl vienu spožu smaidu. - Tikai, pēc mūsu rīcībā esošajām ziņām, viņas nelaiķa līgavaini sauca Alfreds.

Mājās eju ātrākā gaitā. Būtu varējis uz Svētās Magdalēnas aprūpes namu braukt ar mašīnu, bet kājām no pilsētas ir tikai trīsdesmit minūšu gājiens un es vēlējos izvēdināt galvu. Kaut ari, godīgi sakot, nekāda izvēdināšanās nenotiek. Man pa galvu kā pārslas stikla bumbā virpuļo vārdi un frāzes.

Izsūdzi grēkus. Stipras kājas. Viņas nelaiķa līgavaini sauca Alfreds.

Te kaut kas slēpjas. Gandrīz saskatāms balto plēksnīšu putenī. Bet laikam es nespēju sakārtot savas virpuļojošās domas, lai to skaidri redzētu.

Saceļu mēteļa apkakli. Saule pazudusi, un tās vietā stājušies pelēki mākoņi. Jau sāk uzglūnēt krēsla kā tumša ēna aiz dienasgaismas pleca.

Nez kādēļ tas man atgādina par visļaunāko dienu. Ierastā apkārtne un pazīstamās vietas kļuvušas svešas. It kā es būtu ienācējs no malas pats savā pasaulē. It kā es visu laiku būtu uz dzīvi raudzījies no nepareizā leņķa. Nebūtu skatījies pareizi. Viss šķiet asāk izteikts, skarbāks. Gandrīz spēju iztēloties, ka pieskaros koka lapai un tā izgaist manos pirkstos.

Apmetu līkumu vietai, kur reiz bija mežmala, bet tagad plešas jaunbūvju gruntsgabali. Attopos, ka visu laiku atskatos un saraujos no katras vēja brāzmas. Redzu vēl tikai divus cilvēkus — vīrieti, kurš izvedis pastaigā labradoru, kas izskatās ne visai apmierināts, un jaunu māmiņu stumjam bērnu ratiņus uz autobusu pieturu.

Tomēr tā gluži nav. Pāris reižu man šķiet, ka redzu kādu vai kaut ko slapstāmies svešādajās ēnās man aiz muguras: pazib ziloņkaula baltuma āda, melnas cepures mala un noplīvo spoži balti mati, kuru attēls sekundi paliek kavējamies manu acu kaktiņā.

Kad tieku mājās, esmu sasprindzis un aizelsies, sviedros izmircis, kaut arī ārā ir vēss. Satveru sasvīdušajā, lipīgajā plaukstā durvju rokturi. Vēl neesmu izsaucis meistaru, lai nomaina atslēgu. Bet vispirms man noteikti vajag iedzert. Ieraut. Man vajag vienu glāzīti. Vairākas. Ienāku priekšnamā un apstājos. Man liekas, ka dzirdu kādu troksni, bet tas var būt vējš vai arī māja sēžas. Un tomēr... paskatos apkārt... kaut kas nav tā, kā vajag. Kaut kas ir citādi. Smarža. Viegls vaniļas aromāts. Sievišķīgs. Neiederīgs. Un virtuves durvis. Tās stāv pusvirus. Vai tad es promejot tās neaizvēru?

Es uzsaucu:

- Hloja?

Atbalsojas tikai klusums. Protams. Muļķīgi, Ed. Tikai nervi, nostiepti stingrāk nekā Stradivāri vijoles stīgas. Uzmetu uz galda atslēgas. Un tad palecos teju līdz griestiem, kad no virtuves atskan īsa, neskaidra frāze.

- Sen bija laiks.

2016

Viņas mati ir atlaisti vaļā, tie slīgst līdz pleciem. Izbalināti. Viņai nepiestāv. Viņa ģērbusies džinsos, kedās un vecā Foo Fighters krekliņā. Seja ir brīva no parastā biezā grima un melnās skropstu tušas kārtas. Viņa neizskatās pēc Hlojas. Pēc manas Hlojas. Bet laikam jau tās nekad nav bijis.

- Jauns tēls? - es apjautājos.

- Sagribējās kādas pārmaiņas.

- Man labāk patīk vecais.

- Es zinu. Piedod.

- Nevajag atvainoties.

- Negribēju tevi sāpināt.

- Es neesmu sāpināts. Esmu piečakarēts.

- Ed...

- Aiztaupi man to. Pasaki vienu iemeslu, kāpēc lai es tūlīt nezvanītu policijai!

- Tāpēc, ka neesmu izdarījusi neko sliktu.

- Vajāšana. Draudu vēstules. Un kā ar slepkavību?

- Slepkavību?

- Tu tovakar sekoji Mikijam līdz upei un iegrūdi viņu ūdenī.

- Jēziņ, Ed! - Hloja purina galvu. - Kāpēc man vajadzētu novākt Mikiju?

- Varbūt tu man pateiksi?

- Vai šī ir nodala no sliktā krimika, kurā es visā atzīstos?

> j 7

- Domāju, tāpēc tu atgriezies.

Viņa savelk uz augšu uzaci.

- Patiesībā man ledusskapi palika pudele džina.

- Cienājies.

Viņa pieiet pie ledusskapja un izņem pudeli Bombay Sapphire.

- Gribi vienu?

- Muļķīgs jautājums.

Viņa ielej divās glāzēs krietnu devu džina, apsēžas man pretī un paceļ glāzi.

- Prozit!

- Uz ko tad dzeram?

- Uz grēksūdzēm?

“Izsūdzi grēkus. ”

Iedzeru pamatīgu malku un atceros, ka džins man diez kā negaršo, bet šobrīd pat pudele kandžas ietu pie dūšas.

- Labi. Sāc tu. Kāpēc tu ieradies šeit un apmeties pie manis?

- Varbūt man patīk vecāki vīrieši?

- Kādreiz šie vārdi vecāku vīru darītu ļoti laimīgu.

- Un tagad?

- Es tikai gribu dzirdēt patiesību.

- Labi. Mazliet vairāk nekā pirms gada mani sameklēja tavs draudziņš Mikijs.

Tā nebija atbilde, ko es gaidīju.

- Kā viņš tevi atrada?

»

- Viņš neatrada mani. Bet manu mammu.

>

- Man likās, ka tava mamma ir mirusi.

- Nē. Tā es tikai pateicu Nikijai.

- Kārtējie meli. Kāds trieciens.

- Tikpat labi viņa arī varēja būt mirusi. Diez kāda mamma viņa nebija. Gandrīz visus pusaudža gadus es pavadīju sociālajās iestādēs.

- Biju iedomājies, ka viņa atrada Dievu.

- Jā, bet pēc tam pievērsās alkoholam, zālītei un ikvienam dže-kam, kurš nopirka viņai šņabi vai šņaucamo.

- Man žēl.

- Nav ko žēlot. Lai nu kā, daudz nevajadzēja, lai viņa izstāstītu Mikijam, kurš ir mans īstais tēvs. Ja par daudzumu... domāju, pietika ar puspudeli Smirnoff.

- Un tad Mikijs sameklēja tevi?

- Nūja.

- Vai tu zināji par tēvu?

Hloja piekrītoši pamāj.

- Mamma man jau krietni sen pastāstīja, kad bija pillā. Man bija vienalga. Viņš bija tikai spermas donors, bioloģiska kļūda. Bet laikam jau Mikija ierašanās pamodināja manī ziņkāri. Turklāt viņš izteica piedāvājumu. Ja es palīdzēšu veikt pētījumus grāmatai, ko viņš raksta, tad iedos man drusku naudas.

Mani pārņēma nomācoša deja vu sajūta.

- Tāds stāsts jau kaut kur ir dzirdēts.

- Kā tad. Bet atšķirībā no tevis es prasīju samaksu uz priekšu.

Skumīgi pasmaidu.

- Kā gan citādi.

- Paklau, es ar to nelepojos, bet teicu sev, ka daru to arī sevis dēļ - lai kaut ko uzzinātu par savu ģimeni, par pagātni.

- Un nauda par ļaunu nenāk. Vai ne?

Hlojas seja kļūst skarbāka.

- Ko tu gribi, lai es saku, Ed?

Gribu, lai viņa visu to nesaka. Gribu, lai tas būtu tikai briesmīgs murgs. Bet realitāte vienmēr ir skarbāka un ļaunāka.

- Tātad sanāk, ka Mikijs tev maksāja, lai tu izspiego Nikiju un mani. Kāpēc?

- Viņš teica, ka tu, iespējams, runāsi atklātāk. Un sanāktu labs fons.

- Tad Nikija uzzināja, ar ko tu nodarbojies, un izlika tevi aiz durvīm?

- Apmēram tā.

- Un man nejauši gadījās tukša istaba. Ideāli izvēlēts laiks.

Pārāk ideāli, protams. Biju jau lauzījis galvu, kāpēc jaunais

cilvēks, kurš grasījās te ievākties (diezgan nervozs medicīnas students), pēkšņi pārdomāja un gribēja atpakaļ iemaksāto rokasnaudu. Tagad es uzdrīkstētos izteikt minējumu.

- Kas notika ar manu otru īrnieku? - es jautāju Hlojai.

Viņa ar pirkstu velk pa glāzes malu.

- Iespējams, viņš aizgāja iedzert dažas glāzītes ar jaunu sievieti, kura pastāstīja, ka tu esi briesmīgs izvirtulis, kuram īpaši patīk medicīnas studenti, un puisim naktī būs jāslēdz savas istabas durvis.

- Izklausās pēc psihopāta.

- Īstenībā es izdarīju tev pakalpojumu. Viņš zināmā mērā bija pakaļa.

Es papurinu galvu. Nav lielāka stulbeņa par vecu muļķi, ja nu vienīgi pusmūža muļķis. Pastiepju roku pēc džina pudeles un pieleju pilnu glāzi. Tad vienā paņēmienā izdzeru pusi.

- Un vēstules?

- Tās es nesūtīju.

- Kurš tad?

Hloja nepagūst neko pateikt, kad es jau atbildu pats uz savu jautājumu.

- Mikijs, vai ne?

- Bingo! Tu iegūtu galveno balvu.

Protams. Uzurda pagātni. Sabiedē mūs. Visi šie gājieni ir tik raksturīgi Mikijam. Bet laikam beigu beigās sanācis tā, ka tika izjokots viņš.

- Tu viņam neko nenodarīji?

- Skaidrs, ka ne. Jēzus, Ed! Vai tiešām tu domā, ka es varētu nogalināt cilvēku? - Klusums. - Bet tev taisnība. Tonakt es viņam sekoju.

Kaut kas man prātā pēkšņi noklikšķ.

- Tu paņēmi manu mēteli?

- Bija auksts. Paķēru pa ceļam, ejot ārā.

- Kāpēc?

- Nu, man tas izskatījās labāk...

- Es gribu zināt, kāpēc tu viņam sekoji?

- Zinu, ka tu man neticēsi, bet man bija apnicis melot. Nejauši noklausījos daļu no tiem mēsliem, ko viņš tev mēģināja iebarot. Tāpēc es viņam sekoju. Lai pateiktu, ka man pietiek.

- Kas notika?

- Viņš smējās par mani. Apvainoja, ka es esot tavs mazais gultas prieciņš, un teica, ka nevarot vien sagaidīt, kad varēšot to minēt savā grāmatā košākam kolorītam.

Vecais labais Mikijs.

- Es iesitu viņam pļauku, - Hloja turpina. - Pa seju. Varbūt iznāca stiprāk, nekā biju domājusi. No deguna sāka tecēt asinis. Viņš nolamāja mani un meimuroja...

- Uz upi?

- Nezinu. Es tur nekavējos. Bet es viņu negrūdu.

- Un mans mētelis? - turpināju iztaujāšanu.

- Tas bija netīrs, notriepts ar Mikija asinīm. Nevarēju to kārt atpakaļ priekšnamā, tāpēc vienkārši iemetu tavā skapī.

- Liels paldies!

- Nedomāju, ka tu pamanīsi tā trūkumu, gribēju to iztīrīt, kad viss norims.

- Līdz šim izklausās ļoti pārliecinoši.

- Neesmu te atnākusi tevi pārliecināt, Ed. Gribi tici, gribi netici.

Bet es viņai ticēju. Protams, tas atstāja pilnīgi atklātu jautājumu, kas ar Mikiju notika pēc tam.

- Kāpēc tu aizgāji? - es jautāju.

- Draudzene veikalā redzēja, ka tu ienāc, un dzirdēja, ka tu meklē mani. Viņa man piezvanīja. Sapratu: ja esi uzzinājis par Nikiju, tad uzzināsi arī par maniem meliem. Nespētu skatīties tev acīs tajā brīdī.

Raugos lejup savā glāzē.

- Tu tātad biji nodomājusi vienkārši aizlaisties?

- Es atgriezos.

- Pēc džina.

- Ne jau tikai pēc džina. - Hloja grib saņemt manu roku. — Ne jau viss bija meli, Ed. Tu esi mans draugs. Tajā nakti, kad piedzēros, gribēju izstāstīt tev patiesību par visu.

Vēlos atvilkt roku. Bet, atklāti sakot, tik daudz lepnuma man nav. Ļauju viņas gaišajiem, vēsajiem pirkstiem brīdi gulēt uz manas plaukstas, tad viņa pati to atvelk un iebāž roku kabatā.

- Paklau! Zinu, ka nevaru visu padarīt par nebijušu, bet es droši vien varu palīdzēt.

Viņa uzliek uz galda mazu, melnu piezīmju grāmatiņu.

- Kas tas ir?

- Mikija pieraksti.

- Kur tu to dabūji?

- Izvilku no jakas kabatas, kad viņš tovakar bija te.

- Tu nudien nepārliecini ar savu godīgumu.

- Vai tad es teicu, ka esmu godīga? Es teicu, ka ne gluži viss bija meli.

- Kas tur ir?

- Neesmu izlasījusi daudz. Man tas neko īpaši neizteica, bet tev gan varbūt.

Pašķirstu dažas lappuses. Mikija ķeburus salasīt ir gandrīz tikpat grūti kā manējos. Blociņā nebija pat sakarīgu teikumu. Vairāk tikai tādas piezīmes, idejas, vārdi (to skaitā arī mans). Es atkal aizveru piezīmes. Varbūt te ir kaut kas nozīmīgs, bet varbūt arī nav, taču es labāk to lasītu vēlāk, kad būšu viens.

- Paldies, — es saku.

- Ņem par labu.

Man jāzina vēl kas.

- Kāpēc tu gāji pie sava tēva? Vai arī to tu darīji Mikija un viņa grāmatas dēj?

Hloja izbrīnīta paskatās uz mani.

- Esi nodarbojies ar pēdu dzīšanu?

- Mazliet.

- Nē, tam nebija nekāda sakara ar Mikiju. Es to darīju sevis pašas dēļ. Bezjēdzīgi, protams. Velns un elle! Viņam nebija ne jausmas, kas es tāda esmu. Varbūt tā arī labāk, vai ne?

Meitene pieceļas un paņem no grīdas mugursomu. Pie tās piesieta telts.

- Ar Mikija doto naudu piecām zvaigznēm nepietiek?

- Nepietiktu pat tūristu hostelim. - Hloja salti ieskatās man acīs. — Ja gribi zināt, naudu es izmantošu, lai nākamgad samaksātu par koledžu.

Viņa uzceļ mugursomu plecos. Zem lielā smaguma Hloja izskatās sīka un trausla.

Par spīti visam, es saku:

- Ar tevi viss būs labi, vai ne?

- Laiku pa laikam pavadīt nakti mežā nenāk par ļaunu.

- Mežā? Tu nopietni? Vai nevari atrast kādu hosteli?

Viņa atkal paskatās uz mani.

- Viss kārtībā. Esmu to darījusi arī iepriekš.

- Bet tas nav droši.

- Tu domā lielā ļaunā vilka dēļ vai raganas un viņas piparkūku mājiņas dēļ?

- Labi. Smejies vien par mani.

- Tas jau ir mans darbs. — Hloja iet uz durvīm. - Gan jau redzēsimies, Ed!

Man vajadzētu kaut ko teikt. “Ja nu vienīgi tavos sapņos. Ne tad, ja es tevi pamanīšu pirmais. Nekad nevar zināt. ’’Jebko. Kaut ko piemērotu mūsu attiecību beigām.

Bet es nesaku. Un mirklis ir pagājis, iegāzies milzu bezdibenī, kur jau atrodas citi garām palaistie brīži - visi tie “vajadzētu”, “varētu” un “ja vien” -, kas piepilda lielo, melno caurumu manas dzīves sirdī.

Aizkrīt ārdurvis. Pazvalstu savu glāzi un atklāju, ka tā ir tukša. Tas pats ar džina pudeli. Pieceļos, attaisu viskija pudeli un ieleju sev krietnu devu. Tad apsēžos un atkal atveru piezīmju grāmatiņu. Esmu nodomājis tikai pārlaist rakstītajam acis. Bet vēl pēc četrām pilnām glāzēm es joprojām lasu. Atklāti sakot, Hlojai bija taisnība: lielākā tiesa no pierakstiem ir bezjēdzīgi. Nejaušas domas, apziņas plūsma, daudz tukšu, žultainu komentāru, turklāt Mikija pareizrakstība ir vēl sliktāka par viņa rokrakstu. Tomēr es atkal un atkal atgriežos pie vienas lappuses gandrīz pašās blociņa beigās.

Kurš gribēja nogalināt Elīzul

Krita virsi Neviens.

Kurš gribēja nodarīt pāri mācītājam Mārtiņaml

Visi!! Aizdomīgie: Eda tēvs, Eda mamma. Nikija. Hanna Tomasal Gaida bērnu no mācītāja Mārtiņa. Hannas tēvsl Hannal

Hanna - mācītājs Mārtiņš. Eliza - Helorena kungs. Saiknei

Neviens negribēja darīt pāri Elīzai - svarīgi.

MATI.

Smadzenēs kaut kas ieperinājies un kņud, bet nespēju gluži tikt tam klāt, lai varētu pakasīt. Beidzot aizveru blociņu un nolieku malā. Ir vēls, un esmu piedzēries. Neviens nekad nav atradis atbildes pudelē. Protams, ne jau tur slēpjas dzeršanas jēga. Jēga, kāpēc cilvēks grib tikt līdz pudeles dibenam, parasti ir vēlēšanās aizmirst jautājumus.

Izslēdzu virtuvē gaismu un speru pirmos grīļīgos soļus uz kāpnēm. Tad pārdomāju un iestreipuļoju atpakaļ virtuvē. Paņemu Mikija blociņu. Aizeju uz tualeti, pēc tam savā istabā nometu piezīmju grāmatiņu uz naktsskapīša un iekrītu gultā. Ceru, ka viskijs pagūs mani izslēgt, pirms iegrimstu miegā. Tā ir liela atšķirība. Alkohola miegs ir citāds. Pilnīga nemaņa. Normālā miegā cilvēks ieslīgst un redz sapņus. Un reizēm... pamostas.

Manas acis spēji atveras. Nekādas pakāpeniskas celšanās uz augšu cauri miega slāņiem. Sirds smagi sitas, ķermeni klāj lipīgu sviedru kārta, un acābolos ir tāda sajūta, it kā tie būtu uz kātiņiem. Kaut kas mani ir uzmodinājis. Nē. Labojums. Kaut kas mani ir uzrāvis no miega.

Pārlaižu skatienu istabai. Tukša, kaut arī tumsā neviena telpa nekad nav pavisam tukša. Ēnas uzglūn no kaktiem, saplūst kopā uz grīdas un snauž, pa reizei sakustoties. Taču ne jau tas mani uzmodinājis. Bet sajūta, ka kāds tikai pirms dažām sekundēm sēdējis uz manas gultas malas.

Pieceļos sēdus. Guļamistabas durvis stāv plaši vaļā. Es zinu, ka, ejot gulēt, tās aizvēru. Gaiteni aiz tām apgaismo blāvs mēness staru kūlis, kas iespīd pa kāpņu telpas logu. Šonakt laikam ir pilnmēness. Cik atbilstoši! Pārmetu kājas pār gultas malu, kaut arī sīkā, racionālā prāta daļa, kas pastāv pat sapņos, man saka, ka tā ir slikta doma, ļoti slikta, viena no sliktākajām. Man vajag pamosties. Tūlīt. Bet es nevaru. No šī sapņa nevaru. Dažiem sapņiem, tāpat kā dažām lietām dzīvē, jāiet sava gaita. Un, pat ja es tomēr pamostos, sapnis atgrieztos. Šādi sapņi vienmēr atgriežas, līdz tu seko viņiem, lai nonāktu pie pašas sapuvušās serdes un nocirstu pūžņojošās saknes.

Iebāžu kājas čībās un uzvelku rītasvārkus. Cieši sasienu jostu un izeju kāpņu laukumiņā. Paskatos lejā. Uz grīdas ir zeme un vēl kaut kas. Lapas.

Ātri kāpju lejā pa čīkstošajām kāpnēm un cauri priekšnamam ieeju virtuvē. Sētas puses durvis stāv vaļā. Auksta gaisa rēgs noglāsta manas kailās potītes, bet tumsa tikmēr ar ledainiem pirkstiem aicina iet ārā. Pa durvju spraugu saožu nevis svaigo nakts gaisu, bet kaut ko citu: mitru, smirdīgu pūšanas dvaku. Instinktīvi aizsedzu ar plaukstu muti un degunu. To darot, pavēršu skatienu lejup. Uz virtuves tumšās flīžu grīdas redzams krīta

vīriņš - viena kārnā roka rāda uz durvīm. Protams. Krīta vīrs »

rāda ceļu. Tāpat kā iepriekš.

Es vēl gaidu, tikai vēl vienu mirkli, un tad, pametis pēdējo nožēlas pilno skatienu uz pazīstamo virtuvi ar tās drošību, kas paliek man aiz muguras, speru soli ārā pa sētas puses durvīm.

Es nestāvu uz piebraucamā ceļa. Sapnis ir pārlēcis, kā jau tas mēdz notikt, uz citu vietu. Uz mežu. Man visapkārt čab un čaukst ēnas, koki, zariem šūpojoties uz visām pusēm, vaid un čīkst kā bezmiega mocītie, kurus vajā nakts šausmas.

Man rokā ir lukturītis, neatceros, ka būtu to ņēmis. Laižu tā staru apkārt un pamanu, ka krūmos man priekšā kaut kas kustas. Eju uz priekšu, cenšoties nepievērst uzmanību trakā ātrumā pukstošajai sirdij, koncentrējos uz kājām, zem kurām, ejot pa nelīdzeno zemi, kaut kas lūst un šņirkst. īsti nezinu, cik tālu esmu aizgājis. Šķiet, aizritējis krietns laika sprīdis, bet droši vien tās ir tikai sekundes. Jūtu, ka tuvojos. Bet kam?

Apstājos. Pēkšņi mežs kļuvis retāks. Stāvu nelielā klajumiņā. Es to pazīstu. Tas pats, kur bijām pirms daudziem gadiem.

Paspīdinu visapkārt lukturīti. Klajumiņš ir tukšs, tikai dažas nelielas lapu kaudzes. Ne tādas čaukstošas, oranži brūnas kā agrāk. Šīs jau ir sažuvušas, sačokurojušās, satrūdējušas un pelēkas. Ar šausmām konstatēju, ka tās kustas. Ikviena mazā kaudzīte nemierīgi šūpojas.

"Ediiiiij, Ediiiij!”

Tā vairs nav Šona Kūpera un pat ne Helorena kunga balss. Šonakt man ir cita sabiedrība. Sieviete.

Pirmajā kaudzē lapas spēji pašķiras, un gaisā uzšaujas bāla roka — kā dzīvnieks, kas pamodies no ziemas miega. Es apspiežu kliedzienu. No citas kaudzes iznirst kāja; tā izlec laukā, kustinot pirkstus ar maigi rozā nolakotajiem nagiem. Kāja uz asiņaina stumbeņa slīd uz priekšu, un beidzot vislielākā lapu kaudze izverd slaidu, vingru torsu; paripojis tas sāk rāpot pa zemi kā pretīgs cilvēkveidīgs kāpurs.

Tomēr kādas daļas trūkst. Lūkojos apkārt, bet roka cilpo uz pirkstiem pie tālākās lapu kaudzes. Pazūd zem tās, un drīz vien gandrīz majestātiski no trūdošās čupiņas paceļas šī trūkstošā daļa, mati krīt pār sakropļoto seju, ko uz delnas virspuses nes pašas nocirstā roka.

Bet viņš nocirta viņai roku, mans prāts smilkst, it kā tā būtu ļoti būtiska detaļa šajā groteskā.

Mans pūslis, pieplūdis ar viskiju, apkaunojoši atslābst, un silts urīns notek gar manu pidžamas bikšu staru. Es to gandrīz nemanu. Redzu tikai viņas galvu cilpojam pa mežu pie manis, seju joprojām sedz zīdaino matu aizkars. Atstreipuļoju atpakaļ, kājas aizķeras aiz koka saknes, un es nokrītu uz dibena.

Viņas pirksti satver manu potīti. Gribu kliegt, bet balss saites neklausa, paralizētas. Rokas un galvas hibrīds graciozi slīd augšā pa manu kāju, izvairoties no slapjās kājstarpes, un uz mirkli paliek man uz vēdera. Esmu jau pāri baiļu robežai. Pāri riebumam. Iespējams, vairākus soļus aiz baiļu robežas.

“Ediiiiij,” viņa čukst. “Ediiiif.”

Roka rāpo augšup man pa krūtīm. Viņa sāk celt galvu. Aizturu elpu, gaidot, kad apsūdzošais skatiens kritīs uz mani.

Izsūdzi grēkus, es domāju. Izsūdzi grēkus.

- Man žēl. Man ļoti žēl.

Viņas pirksti pārbrauc manam zodam un noglāsta lūpas. Un tad es kaut ko pamanu. Viņas nagi. Tie nokrāsoti melni. Tas nav pareizi. Tas nav...

Viņa atmet matus, nesen izbalinātus, tie iekrāsojušies sarkani no asinīm uz nogrieztā kakla.

Un es saprotu savu kļūdu.

Pamostos uz grīdas blakus gultai palagu kamolā, kas savēlies, man mētājoties no vieniem sāniem uz otriem. Asteskauls smeldz kā sadauzīts. Guļu uz grīdas elsojot, ļaujot realitātei pamazām atgriezties manās maņās. Tikai tā gluži vis nenotiek. Sapņa tuvums vēl mani sasaista. Joprojām redzu viņas seju. Vēl jūtu, kā viņas pirksti skar manas lūpas. Pieskaros saviem matiem un sataustu zariņu. Paskatos lejup uz kājām. Pidžamas bikšu gali un čību zoles nosmērētas ar zemi un sabradātām lapām. Saožu sīvo urīna smaku. Noriju siekalas.

Ir vēl kaut kas, un man tas jāaptver ātri, pirms tas aizskrien no mana sapņa kā pretīgs zirneklis.

Piespiežu sevi piecelties un rāpjos gultā. Iededzu lampiņu un paņemu no naktsskapīša Mikija piezīmju grāmatiņu. Steigšus šķiru lapas, līdz nonāku pie pēdējās. Blenžu uz Mikija uzkricelētajām piezīmēm, un pēkšņi manās smadzenēs kaut kas atplaukst ar absurdu skaidrību. Gandrīz varu sadzirdēt klikšķi, spuldzītei iedegoties.

Tāpat kā skatoties uz optiskās ilūzijas attēliem, tu, lai kā pūlētos, redzi tikai punktus un viļņotas līnijas. Tad pamaini skat-punktu tikai par mazu, mazu kripatiņu un pēkšņi ieraugi noslēpto attēlu. Skaidrs kā diena! Un, kad reiz esi to ieraudzījis, vairs nesaproti, kā, pie joda, varēji to neredzēt. Tas ir tik uzkrītoši, tik traki acīm redzami.

Biju uz attēlu skatījies pilnīgi nepareizi. Visi bija raudzījušies no nepareizā skatpunkta. Varbūt tāpēc, ka trūka pēdējā gabaliņa. Varbūt tāpēc, ka visas Elīzas fotogrāfijas gan avīzēs, gan ziņās rādīja viņu pirms nelaimes gadījuma. Tas tēls, tas attēls kļuva par Elīzu, par meiteni mežā.

Bet tā nebija īstā. Tā nebija meitene, kuras skaistums tik nežēlīgi tika nolaupīts. Tā nebija meitene, kuru Helorena kungs un es centāmies izglābt.

Pats svarīgākais - tā nebija Elīza, kura pavisam nesen bija nolēmusi, ka pienācis laiks pārmaiņām. Kura bija nokrāsojusi matus. Kura pa gabalu pat vairs neizskatījās pēc Elīzas.

Neviens negribēja darīt pāri Elīzai - svarīgi.

MATI.

1986-1990

Kad man bija kādi deviņi vai desmit gadi, biju liels “Doctor Who” fans. Kad sasniedzu divpadsmit gadu vecumu, seriāls bija kļuvis tizls un muļķīgs. Faktiski, pēc maniem nopietnajiem divpadsmitgadnieka uzskatiem, viss sāka iet uz leju, kad Piters Deivisons reģenerējās Kolinā Beikerā, kurš ar savu raibo žaketi un punktaino kaklasaiti nekad nebija tik foršs kā viņa priekšgājējs.

Lai nu kā, līdz tam laikam man ļoti patika visas sērijas, īpaši tās, kurās Doktors cīnījās ar dalekiem, un tās, kurās beigas palika bez atrisinājuma. Mēs teicām - “palika karājamies gaisā”.

Lieta tāda, ka “šī intriģējoša neziņa” allaž bija labāka par atrisinājumu, kuru ar nepacietību nācās gaidīt visu nedēļu. Pirmā sērija parasti atstāja laika ceļotāju Doktoru milzīgās briesmās, naidīgās daleku mutantu ordas ielenkumā, kas kuru katru mirkli grasījās viņu iznicināt, vai uz kosmosa kuģa, no kura nebija itin nekādas iespējas aizbēgt.

Bet Doktoram tas vienmēr izdevās un parasti tādā veidā, ko Resnais mēdza dēvēt par “sasodīti iespaidīgu aizlaišanos”. Slepena izejas lūka vai pēkšņa glābēju vienības ierašanās, vai kaut kas neticams, ko Doktors atkal un atkal varēja paveikt ar savu virsskaņas skrūvgriezi. Lai gan man joprojām ļoti patika šis seriāls, es ikreiz jutos nedaudz pievilts. It kā kaut kādā veidā būtu apkrāpts.

īstajā dzīvē nav krāpšanās. Tu nevari izbēgt briesmīgam liktenim tikai tāpēc, ka tavs virsskaņas skrūvgriezis darbojas tajā pašā frekvencē kā kibercilvēku pašiznīcināšanās poga. Tā nenotiek.

Un tomēr kādu laiciņu pēc tam, kad biju uzzinājis par Helo-rēna kunga nāvi, es gribēju, lai tā būtu krāpšanās. Gribēju, lai Helorena kungs kaut kādā veidā būtu palicis dzīvs. Lai uzrastos te un visiem pateiktu:

— Patiesībā es aizvien vēl esmu dzīvs. Es to neizdarīju, un, lūk, kā notika īstenībā...

Kaut ari mums bija zināmas beigas, man bija sajūta, ka tās nav pareizās. Tās nebija labas. Tā bija nevis kulminācija, bet gan intrigas atslābums. Bija sajūta, ka vajadzētu sekot vēl kaut kam. Un šis tas nedeva man miera. Ja mēs runātu par “Doctor Who", iespējams, tos sauktu par caurumiem sižetā. Rakstnieki cer, ka jūs šīs lietas nepamanīsiet, tomēr jūs pamanāt. Pat divpadsmit gadu vecumā. Pareizāk būtu teikt, tieši divpadsmit gadu vecumā. Kad tev ir divpadsmit, tu ārkārtīgi rūpīgi vēro, lai tevi neapšmauc.

Pēc tam visi sacīja, ka Helorena kungs bija sajucis prātā, it kā tas visu izskaidrotu. Bet, pat ja tu esi traks vai sešas pēdas gara ķirzaka no “Doctor Who", tev tomēr ir iemesls, kāpēc kaut ko dari.

Kad par to ieminējos pārējiem, Resnajam un Hopo (jo, par spīti tam, ka visi atradām līķi, ar Mikiju mēs nesatuvinājāmies un nesākām biežāk pavadīt laiku kopā), Resnais uzmeta man aizkaitinātu skatienu, pagrozīja pirkstu pie deniņiem un sacīja: “Vecīt, viņš to izdarīja tāpēc, ka bija apdauzīts. Galīgi ķerts.’

Hopo runāja maz, izņemot vienu reizi, kad Resnais bija pārlieku aizrāvies un daudz netrūka līdz strīdam. Tad Hopo tikai klusi piebilda: “Varbūt viņam bija savi iemesli. Mēs tikai tos nesaprotam, jo mēs neesam viņš.”

Manuprāt, visai šai prātuļošanai pamatā joprojām bija vainas apziņa; manā gadījumā par konkrētām lietām, īpaši par to stulbo gredzenu.

Ja es todien nebūtu to atstājis skolotāja mājā uz galda, vai arī tad visi uzskatītu, ka vainīgais ir Helorena kungs? Nu, droši vien, jo viņš izdarīja pašnāvību. Bet varbūt bez gredzena ļaudis tā nesteigtos piedēvēt viņam Elīzas slepkavību. Varbūt lieta netiktu tik ātri slēgta. Varbūt policija turpinātu meklēt pierādījumus. Slepkavības ieroci. Viņas galvu.

Nekad tā ari nespēju rast apmierinošu atbildi uz šiem jautājumiem, šīm šaubām. Un pēdīgi es šos jautājumus noliku malā. Kopā ar citām bērnu dienu lietām. Tikai neesmu drošs, ka tos var tā pa īstam nolikt nost.

Laiks rit uz priekšu, kā jau tas mēdz būt, un tās vasaras notikumi mūsu atmiņā sāka bālēt. Mums palika četrpadsmit, piecpadsmit, tad sešpadsmit gadu. Mūsu domas pārņēma eksāmeni, hormoni un meitenes.

Tobrīd man prātā bija pavisam kas cits. Tētis bija ļoti slims. Dzīve pamazām ieguva režīmu, kas diemžēl man kļuva par ikdienu vēl vairākus gadus. Pa dienu mācības, tad darbs. Vakaros cīnījos ar tēta arvien vairāk zūdošo prātu un mammas bezpalīdzīgo izmisumu. Tāda dzīve man bija kļuvusi par normu.

Resnais sāka tikties ar glītu, apaļīgu meiteni, vārdā Čerila. Un arī zaudēt svaru. Sākumā pa drusciņai. Viņš mazāk ēda un vairāk braukāja ar velosipēdu. Tad iestājās skriešanas klubā un, lai gan sākumā viņš to pasniedza kā lielu joku, drīz vien skrēja tālāk un ātrāk, un svars turpināja kust. It kā viņš nomestu savu veco “es”. Un laikam tā arī bija. Reizē ar zaudētajiem kilogramiem viņš atmeta savu ķēmošanos, nepārtraukto ņirgu straumi. To nomainīja agrāk neredzēta nopietnība. Stingrāks mugurkauls. Resnais jokoja mazāk, mācījās vairāk un, kad nemācījās, gāja uz randiņiem ar Čerilu. Tāpat kā Mikijs, arī Gevins sāka no mums attālināties. Tā palikām mēs divi: Hopo un es.

Protams, arī man bija pāris ne visai nopietnu attiecību ar meitenēm. Un dažas bezcerīgas aizraušanās, to skaitā ar barga izskata angļu valodas skolotāju ar tumšiem matiem, mazām brillītēm un neiedomājamām zaļām acīm. Bārfordas jaunkundzi.

Hopo, nu Hopo, šķiet, vispār nepievērsa uzmanību meitenēm, līdz iepazinās ar vienu īpašu - Lūsiju (meiteni, kura beigu beigās piekrāpa viņu ar Mikiju un bija par iemeslu kautiņam ballītē, kurā es nebiju).

Hopo iemīlējās, un smagi. Tolaik es to īsti nesapratu. Gribu teikt, ka Lūsija bija glīta, taču nekas īpašs. Pat tāda kā pelēkā pele. Taisni, brūni mati, brilles. Arī ģērbās viņa mazliet jancīgi. Gari brunči ar bārkstīm, lieli zābaki, batikoti krekli un visi tie hipiju mēsli. Neteiksim, ka baigi stilīgi.

Tikai daudz vēlāk sapratu, ko Lūsija man atgādina: Hopo mammu.

Lai nu kā, viņi labi sapratās un likās saderīgs pāris. Viņiem patika vienas un tās pašas lietas, kaut gan attiecībās, manuprāt, mēs visi mazliet piekāpjamies un izliekamies, ka mums patīk tas, kas nepatīk, lai izdabātu partnerim.

Draugi dara tāpat. Man Lūsija nemaz tik ļoti nepatika, bet es izlikos, ka patīk, lai sagādātu prieku Hopo. Tolaik es satikos ar gadu jaunāku meiteni no mūsu skolas — Endžiju. Viņai bija spuraini ilgviļņi un diezgan pieņemams augums. Iemīlējies es nebiju, bet man viņa patika un viņa bija vienkārša (ne tajā ziņā, kaut arī, godīgi sakot, nebija arī nekādu grūtību viņu iegūt). Ar Endžiju bija viegli būt kopā, viņa neizvirzīja nekādas prasības un bija mierīga. Ņemot vērā situāciju ar tēti, man tas bija vajadzīgs.

Pāris reižu aizgājām uz dubultrandiņiem ar Hopo un Lūsiju. Nevaru teikt, ka abām meitenēm būtu daudz kopīga, bet Endžija bija no tām laipnajām meičām, kura centās iepatikties cilvēkiem. Man tas patika, jo tad tas nebija jādara man.

Mēs gājām uz kino, uz krodziņu, un kādu nedēļas nogali Hopo izteica priekšlikumu:

— Aiziesim uz atrakcijām!

lajā brīdī mēs sēdējām krogā. Ne “Vērsī”. Resnā tēvs mums nekādā gadījumā neļautu pasūtīt alus un sidra kokteili. Šis bija krogs pilsētas otrā malā - “Kviešu kūlis” -, kura īpašnieks mūs nepazina, un, atklāti sakot, viņam arī būtu vienalga, ka mums bija tikai sešpadsmit.

Bija jūnijs, tāpēc mēs sēdējām alus dārzā, kas faktiski bija mazs pagalmiņš aiz krodziņa ar tajā izvietotiem dažiem ļodzīgiem koka galdiem un soliem.

Lūsija un Endžija dedzīgi atsaucās priekšlikumam. Es klusēju. Nebiju bijis atrakcijās kopš drausmīgā negadījuma dienas. Nevarētu teikt, ka īpaši vairījos no atrakciju parkiem, es vienkārši neizjutu vēlēšanos uz kādu no tiem doties.

Bet tie bija meli. Es baidījos. Iepriekšējā vasarā biju atteicies no brauciena uz slaveno Torpa atrakciju parku, aizbildinoties ar vēdera problēmām, kas daļēji bija taisnība. Mans vēders sagriezās ikreiz, kad iedomājos par jebkādiem karuseļiem. Acu priekšā man rēgojās tikai Karuseļa meitene, kura guļ zemē ar atrautu kāju, un viņas skaistā seja, kas pārvērtusies skrimšļu un kaulu masā.

- Ed? - Endžija sacīja, saspiežot manu kāju. - Ko teiksi? Iesim rīt uz atrakciju parku? - Viņa, mazliet apreibusi, čukstēja man ausī: - Ļaušu tev Spoku vilcienā pačamdīties.

Lai cik kārdinoša likās šī doma (līdz šim biju čamdījis Endžiju tikai visai garlaicīgajā paša istabā), smaidu man tomēr nācās izmocīt.

— Jā. Izklausās forši.

Neizklausījās vis, bet es nevēlējos izskatīties pēc zaķpastalas ne Endžijas priekšā, ne kaut kāda iemesla dēļ arī Lūsijas priekšā, kura dīvaini lūkojās manī. Man šis skatiens nepatika, it kā viņa saprastu, ka es meloju.

Dienā, kad gājām uz atrakciju parku, valdīja karstums. Tāpat kā toreiz. Un Endžija turēja solījumu. Tomēr pat tas man nesagādāja tādu prieku, kā biju cerējis, kaut arī, protams, no Spoku vilciena izkāpu ar zināmām grūtībām. Bet uzbudinājums ātri noplaka, kad ieraudzīju, kur esam iznākuši. Tieši pretī karuselim.

Nez kā nebiju pamanījis to agrāk, varbūt karuseli bija aizsegusi ļaužu drūzma, varbūt biju domājis par citām lietām, piemēram,

Endžijas īsajiem likras svārciņiem un to, kas kārdināja zem tiem.

Tagad es stāvēju sastindzis un blenzu uz virpuļojošajiem, rotējošajiem vagoniņiem. Kaut kur no skaļruņiem dārdēja Bon Džovi skaļā dziedāšana. Meitenes sajūsmā spiedza, kad atrakciju parka darbinieki grieza vagoniņus uz riņķi vien.

“Kliedziet, ja gribat griezties ātrāk. ”

- Ei! - Man blakus iznira Hopo un uzreiz saprata, uz kurieni es skatos. — Ar tevi viss kārtībā?

Pamāju ar galvu, negribēdams meiteņu priekšā izrādīties par mīkstpēdiņu.

- Jā, viss labi.

- Vai tagad iesim uz šo karuseli? - Lūsija jautāja, paņemot Hopo zem rokas.

Viņa to pateica nevainīgā balsī, tomēr līdz pat šai dienai esmu pārliecināts, ka tur kaut kas slēpās. Izlikšanās. Viltība. Viņa zināja. Un viņai patika mani mocīt.

- Domāju, ka mēs iesim uz vella ratu, - es sacīju.

- To mēs varam pēc tam. Ejam, Edij! Būs forši!

Man ļoti nepatika arī tas, ka viņa sauca mani par Ediju. Tas ir maza puikas vārds. Sešpadsmit gados es gribēju, lai mani sauc par Edu.

- Es tikai domāju, ka šis karuselis ir garlaicīgs, - paraustīju plecus. - Bet, ja vēlaties vizināties ar sūdīgu karuseli, es neiebilstu.

Lūsija pasmaidīja.

- Ko teiksi, Endžij?

Zināju, ko viņa teiks. Un arī Lūsija zināja.

- Ja visi tā grib, es piekrītu.

Vienu mirkli vēlējos, lai viņa to nedarītu. Kaut viņai būtu savs viedoklis, mugurkauls. “Visam piekrītu” nozīmē “viegli ietekmējams”.

- Labi, - Lūsija pasmaidīja. - Ejam!

Mēs piegājām pie karuseļa un nostājāmies nelielās rindas galā. Man strauji sitās sirds. Plaukstas kļuva miklas. Likās, ka tūlīt apvemšos, bet es pat vēl nebiju iekāpis karuselī, kur jāiztur griešanās, no kuras paliek slikta dūša.

Iepriekšējie braucēji rausās ārā no vagoniņiem. Palīdzēju En-džijai iekāpt, izliekoties, ka esmu pieklājīgs, bet patiesībā ļāvu viņai iet pirmajai. Uzliku kāju uz kustīgās koka platformas un apstājos. Biju kaut ko ieraudzījis vai, pareizāk būtu teikt, pamanījis ar acs kaktiņu. Pietiekami, lai es pagrieztos.

Pie Spoku vilciena stāvēja garš, kārns cilvēks. Ģērbies melnā. Cieši pieguloši, melni džinsi, plandošs krekls un melna kovboju cepure ar platu malu. Vīrietis bija uzgriezis man muguru, vērojot vilcieniņu, bet es varēju redzēt uz pleciem nokārušos, garos, baltos matus.

“Tu vēl dzirdi mani, Edij?”

Stulbi. Neiespējami. Tas nevarēja būt Helorena kungs. Nevarēja. Viņš bija miris. Zudis. Apbedīts. Bet arī Sons Kūpers tāds bija.

- Ed? — Endžija neizpratnē raudzījās uz mani. — Tev viss labi?

- Es...

Atskatījos uz Spoku vilcienu. Cilvēks bija izkustējies. Redzēju ap stūri pazūdam melnu ēnu.

- Piedod, man kaut kas jānoskaidro.

Nolēcu no karuseļa.

у

- Ed? Tu nevari tā aizskriet!

Endžija nikni palūrēja uz mani, viņa bija tik tuvu dusmām, cik vispār bija spējīga. Es nešaubījos, ka mūsu saskarsme Spoku vilcienā uz kādu laiku varētu palikt pēdējā, bet tobrīd man viss bija vienalga. Man bija jāiet. Man vajadzēja noskaidrot.

- Piedod, — es nomurmināju vēlreiz.

Skrēju atpakaļ pāri laukumam. Apmetos ap Spoku vilcienu brīdī, kad vīrieša stāvs pazuda aiz cukurvates un balonu kioskiem.

Pieliku soli, pa ceļam uztriecoties cilvēkiem, kuri noklakšķināja mēli vai mani nolamāja. Man bija vienalga.

Nezinu, vai ticēju, ka parādība, kurai es sekoju, ir īsta, bet rēgi man nebija sveši. Pat būdams pusaudzis, es vēl aizvien pārbaudīju, vai aiz manas istabas loga naktī neložņā Sons Kūpers. Jebkura slikta smaka man lika raizēties, ka manai sejai varētu pieskarties trūdoša roka.

Paskrēju garām autodromam un brīvā kritiena stabam, kas agrāk pievilka kā magnēts, bet tagad, kad bija parādījušies amerikāņu kalniņi un vēl aizraujošākas atrakcijas, likās lēns. Pamazām attālums starp mums samazinājās. Un tad vīrietis apstājās. Arī es apstājos un lūrēju gar desiņu kioska malu. Noskatījos, kā vīrietis iebāž roku kabatā un izvelk paciņu cigarešu.

Un tad es aptvēru savu kļūdu. Rokas. Tām nebija slaidu, bālu pirkstu. Tie bija resni un tumši brūni, ar aplauztiem, dzelteniem nagiem. Vīrietis pagriezās. Skatījos uz nogurušo seju, kuru klāja dziļas grumbas, it kā ar nazi iegrieztas; acis kā zili, starp rētām paslēpti dārgakmeņi. No zoda gandrīz līdz krūtīm nokarājās dzeltena bārda. Tas nebija Helorena kungs, tas nebija pat jauns vīrietis, bet vecis. Saulesbrālis.

Balss nošņirkstēja kā sarūsējušā spainī iebērta grants.

- Ko tā lūrē, dēliņ?

1 э

- Neko. Es... atvainojiet.

Pagriezos un steidzos projām, cik ātri pašcieņa — drīzāk tās atliekas - ļāva. Kad biju pietiekami tālu, lai mani nevarētu redzēt, apstājos, centos elpot, centos savaldīt nelabuma viļņus, kas draudēja mani aprīt. Tad papurināju galvu, un no mutes man izsprāga nevis vēmekļi, bet smieklu šalts. Tas nebija Helorena kungs, Krīta vīrs, bet vecs parka strādnieks, droši vien viņam zem tās kovboju cepures bija pliks pauris.

Stulbi, stulbi, stulbi. Kā tas sasodītais rūķis filmā “Tagad neskaties”. (Filma, kuru mēs pirms pāris gadiem pa kluso noskatījāmies pie Resnā, jo bijām dzirdējuši, ka Donalds Sazerlends un Džūlija Kristi “to izdara” kameras priekšā. Patiesībā filma sagādāja milzīgu vilšanos, jo necik daudz nevarēja redzēt no Džūlijas Kristi, toties daudz par daudz no Sazerlenda kārnās, baltās pakaļas.)

- Ed! Kas notiek?

Pacēlu galvu un redzēju, ka pie manis skrien Hopo un viņam seko meitenes. Viņi visi noteikti izkāpuši no karuseļa. Lūsija izskatījās diezgan nikna.

Centos apvaldīt smieklus, lai neizskatos traks.

- Man likās, ka pamanīju viņu. Helorena kungu. Krīta vīru.

- Ko? Tu joko?

Papurināju galvu.

- Bet tas nebija viņš.

- Nu protams. - Hopo savilka pieri. - Viņš ir miris.

- Es zinu, - atteicu. - Es tikai...

Paskatījos uz viņu raižu un neizpratnes pilnajām sejām un lēnām pamāju ar galvu.

- Es zinu. Kļūdījos. Muļķīgi.

- Ejam! - Hopo vēl likās noraizējies. - Iesim kaut ko iedzert.

Paskatījos uz Endžiju. Viņa veltīja man vārgu smaidu un pastiepa roku. Man bija piedots. Pārāk viegli. Kā vienmēr.

Es tomēr to satvēru. Pateicīgi. Un tad viņa pajautāja:

- Kas ir Krīta vīrs?

Drīz pēc tam mēs sarāvām attiecības. Laikam mums nebija necik daudz kopīga. Tik labi galu galā viens otru nepazinām. Bet varbūt es biju jauns cilvēks ar nopietnu pieredzi un man vajadzēja īpašu sievieti, ar kuru spētu dalīties šīs nastas nešanā. Varbūt tieši tāpēc es tik ilgi un apņēmīgi biju palicis neprecējies. Es nebiju atradis šādu cilvēku. Vēl ne. Varbūt nekad neatradīšu.

Pēc atrakciju parka apmeklējuma es noskūpstīju Endžiju uz atvadām un negribīgi vilkos uz mājām smacīgajā pēcpusdienas svelmē. Ielas bija savādi tukšas, iedzīvotāji meklēja pajumti alus dārzu ēnā un mauriņos aiz mājas, pat satiksme uz ceļiem bija samērā reta, neviens nevēlējās pārāk ilgi cepināties metāla kārbā.

Pagriezos ap mūsu ielas stūri, vēl būdams mazliet satricināts pēc notikuma atrakciju parkā. Laikam jau jutos ari mazliet kā muļķis. Biju tik viegli nobiedējams, tik viegli noticēju, ka tas varēja būt viņš. Idiots! Protams, tas nebija viņš. Nevarēja būt. Pikai vēl viens malds.

Nopūtos, smagiem soļiem devos pa piebrauktuvi un tad atvēru mājas ārdurvis. Tētis sēdēja savā iecienītajā atzveltnes krēslā dzīvojamā istabā, tukšu skatienu veroties televizora ekrānā. Mamma stāvēja virtuvē pie galda, gatavojot vakariņas. Viņai bija apsarkušas acis kā pēc raudāšanas. Mamma nemēdza raudāt. Ne bieži. Šķiet, šajā jomā līdzinājos viņai.

— Kas noticis? — es jautāju.

Viņa noslaucīja acis, bet nepūlējās atbildēt, ka nekas. Mamma arī nemeloja. Vai tā vismaz es domāju. Toreiz.

— Tētis, - viņa atbildēja.

It kā varētu būt kaut kas cits. Reizēm, un joprojām kaunos to atzīt, es ienīdu tēti par to, ka viņš ir slims. Par to, ko slimība lika viņam darīt un teikt. Par tukšo, apjukušo skatienu viņa acīs. Par to, kā slimība ietekmēja mammu un mani. Kad esi pusaudzis, tu vairāk par visu gribi būt normāls, bet mūsu dzīvē kopā ar tēti nekas nebija normāls.

— Ko viņš atkal izdarījis? - es jautāju, gandrīz neslēpjot savu nicinājumu.

— Aizmirsa, kas es esmu, - mamma sacīja, un redzēju, ka viņas acīs atkal sariešas asaras. - Ienesu pusdienas, un mirkli viņš skatījās uz mani kā uz svešu cilvēku.

— Ak, rnamml

Pievilku viņu sev klāt un apskāvu, cik stipri spēju, it kā varētu izspiest sāpes, bet tajā pašā laikā maza daļiņa manis prātoja, vai reizēm aizmiršana nav Dieva žēlastība.

Varbūt atcerēšanās bija īstā slepkava.

20l6

“Nekad neuzskati par drošu to, kas liekas,” reiz man teica tētis. “Ja liekas, var sasisties.”

Kad neizpratnes pilnu skatienu raudzījos viņā, tētis turpināja:

- Vai redzi šo krēslu? Vai tu domā, ka rit no rīta tas vēl aizvien stāvēs turpat, kur tagad?

-Jā.

- Tev tikai tā liekas.

- Laikam gan.

Tētis pacēla krēslu un uzlika to uz galda.

- Vienīgais, kā panākt, lai krēsls paliek tieši tajā pašā vietā, ir to pielīmēt pie grīdas.

- Bet tā ir krāpšana!

Tēta balss kļuva nopietnāka.

- Cilvēki vienmēr mānīsies, Edij. Un melos. Tāpēc ir tik svarīgi visu apšaubīt. Vienmēr skaties tālāk par acīm redzamo.

Es pamāju ar galvu.

- Skaidrs.

Atvērās virtuves durvis, un ienāca mamma. Viņa paskatījās uz krēslu, tad uz tēti un mani un nogrozīja galvu.

- Diez vai es gribu to zināt.

“Nekad neuzskati par drošu to, kas liekas! Skaties tālāk! Apšaubi

ļ»

visu,!

Mēs pieņemam acīm redzamo, jo tā ir vieglāk, nav jāpūlas. Nav pārāk nopietni jādomā - parasti par jautājumiem, kas liek mums justies slikti. Bet nedomāšana var radīt pārpratumus un dažos gadījumos pat izraisīt traģēdijas.

Piemēram, Resnā neapdomīgais joks, kas beidzās ar cilvēka nāvi. Tāpēc, ka viņš bija puišelis, kurš nepadomāja par sekām. Un mamma, kura neiedomājās, ka, pastāstot tētim par Hannu Tomasu, var nodarīt tik daudz ļauna; viņai likās, ka vīrs neizpaudīs noslēpumu. Un tad vēl mazais zēns, kurš nozaga sudraba gredzenu un centās to atdot, jo domāja, ka rīkojas pareizi, un, protams, tik ļoti, ļoti kļūdījās.

Pieņēmumi var aizšaut mums priekšā kāju vēl citā ziņā. Tie var liegt mums redzēt citus tādus, kādi viņi ir patiesībā, un likt pārprast pazīstamus cilvēkus. Mēs domājām, ka Svētā Magdalēnas namā tēvu apmeklēja Nikija, bet tā bija Hloja. Man likās, ka atrakciju parkā skrienu pakaļ Helorena kungam, bet tas bija tikai vecs palīgstrādnieks. Pat Dārza dāma Penija bija visus aptinusi ap pirkstu ar pieņēmumiem. Visi uzskatīja, ka viņa gaida savu mirušo līgavaini Ferdinandu. Bet Ferdinands nebija viņas līgavainis. Tas bija nabaga vecais Alfreds. Visus šos gadus viņa bija gaidījusi savu mīļāko.

Tas bija stāsts nevis par nezūdošu mīlestību, bet gan par neuzticību un pārprastu identitāti.

Nākamajā dienā jau no paša rīta es piezvanu vairākiem cilvēkiem. Nu, atklāti sakot, no paša rīta es uzvāru vairākas tases ārkārtīgi stipras kafijas, izsmēķēju pusduci cigarešu un tad ķeros pie zvanīšanas. Vispirms Gevinam un Hopo, tad Nikijai. Kā jau biju paredzējis, viņa neatbild. Ierunāju neveiklu ziņu un pilnībā esmu gatavs, ka viņa to izdzēsīs pat nenoklausījusies. Beidzot zvanu Hlojai.

— Nezinu gan, Ed.

- Man vajag, lai tu to izdari.

- Neesmu ar viņu runājusi vairākus gadus. Mēs neesam īpaši tuvi.

- īstais bridis atjaunot attiecības.

Viņa nopūšas.

- Šajā jautājumā tu maldies.

- Varbūt jā. Varbūt nē. Bet, it kā man vēl vajadzētu to atgādināt, tu esi man parādā.

- Jauki. Es tikai nesaprotu, kāpēc tas ir tik svarīgi. Kāpēc tagad? Velns un elle, tas notika pirms trīsdesmit gadiem. Kāpēc nevari vienkārši likties mierā?

- Es nevaru.

- Runa jau nav par Mikiju, vai ne? Tāpēc, ka viņam tu pilnīgi noteikti neko neesi parādā.

- Nē. - Es domāju par Helorena kungu un to, ko nozagu. — Varbūt esmu parādā kādam citam un ir pienācis laiks parādu atdot.

“Gobas” ir neliels rajons, kur mīt pensionāri. Tas atrodas pie pašas Bornmutas robežas. Dienvidu piekrastē izkaisīti vairāki desmiti šādu rajonu. Patiesībā visa dienvidu piekraste ir viena liela pensionāru mītne, kaut arī daži rajoni ir nedaudz labāki.

Būtu godīgi pateikt, ka “Gobas” bija viens no netīkamākajiem kooperatīviem. Mazu, kvadrātveida bungalo tipa mājiņu kopa ap strupceļu izskatās garlaicīga un noplukusi. Dārzi vēl ir glīti apkopti, bet namiņu krāsojums lobās nost un krīt zemē, apmetums laikapstākļu dēļ zaudējis svaigumu. Arī mašīnas, kas novietotas pie mājas, stāsta savu stāstu. Nelieli, spīdīgi auto -gandrīz esmu ar mieru derēt, ka katru svētdienu tie tiek cītīgi nospodrināti, - bet visi jau krietni veci. Sī nav slikta vieta, kur apmesties uz dzīvi mūža nogalē. Tomēr tas nav nekas ievērojams, ko iegūt pēc četrdesmit gadiem smaga darba.

Reizēm es domāju, ka viss, ko cenšamies savā dzīvē sasniegt, galu galā ir bezjēdzīgi. Tu smagi strādā, lai varētu nopirkt savai

r

ģimenei jauku, lielu māju un braukāt jaunākajā Countryside Destroyer ar četru riteņu piedziņu. Tad bērni izaug un izvācas, tu nomaini māju uz mazāku, ekonomisku modeli (tomēr, lai pagalmā pietiktu vietas arī sunim). Tad tu aizej pensijā, un ģimenes māja kļūst par cietumu ar aizvērtām durvīm un pieputējušām istabām, un dārzs, kurā rīkojāt lieliskus ģimenes svētkus, prasa pārāk daudz darba, turklāt tagad bērni rīko svētkus savos dārzos. Tad māja kļūst vēl mazāka. Un varbūt - daudz ātrāk, nekā spēji iedomāties, - esi palicis vairs tikai tu, kuram pašam ir nepieciešama aprūpe. Un tu priecājies, ka laikus pārcēlies, jo mazas istabas tik ātri nepiepildās ar vientulību. Ja paveicas, tu pamet šo pasauli, pirms tava dzīve atkal sarūk līdz vienai istabai, kur tu guli gultā ar redelēm un nespēj pats sev noslaucīt pakaļu.

Bruņojies ar tādām jautrām domām, iegrozu savu mašīnu brīvā vietā pie divdesmit trešā numura mājas. Eju pa īso taku un piezvanu pie durvīm. Pagaidu dažas sekundes. Jau grasos zvanīt vēlreiz, kad cauri matētajam stiklam pamanu tuvojamies neskaidru siluetu, tad nožvadz ķēde un pagriežas atslēga. Saimnieks rūpējas par drošību, nospriežu. Nav nekāds brīnums, ja atceras viņa bijušo profesiju.

- Edvards Adamss?

-Jā.

Viņš pastiepj roku. Mirkli svārstījies, es to paspiežu.

Pēdējo reizi konsteblu Tomasu tik tuvu redzēju pirms trīsdesmit gadiem, kad viņš stāvēja uz manas mājas sliekšņa. Viņš joprojām ir tievs, bet ne tik garš, kā atceros. Acīmredzot pats esmu kādu gabaliņu paaudzies, bet tas ir tiesa, ka vecumā cilvēki saraujas. Tumšie mati kļuvuši gandrīz sirmi, vismaz tie, kas vēl ir palikuši. Četrstūrainā seja vairs nav raupja, drīzāk nogurusi. Viņš joprojām atgādina milzīgu lego klucīti, tikai tādu kā mazliet pakusušu.

- Paldies, ka piekritāt ar mani tikties, - es saku.

- Jāatzīstas, nebiju pārliecināts... bet laikam jau Hloja modinājusi manī ziņkāri. — Namatēvs atkāpjas no durvīm. — Nāciet iekšā!

Ieeju mazajā, šaurajā priekšnamā. Te nedaudz ož pēc sasmakuša ēdiena un stipri pēc - gaisa atsvaidzinātāja.

- Dzīvojamā istaba ir taisni uz priekšu un pa kreisi.

Eju, kur norādīts, un atveru durvis uz pārsteidzoši plašu telpu ar izsēdētiem bēškrāsas dīvāniem un puķainiem aizkariem. Droši vien tos izvēlējusies bijusī namamāte.

Hloja teica, ka vectēvs pirms dažiem gadiem aizgājis pensijā un devies dzīvot atpakaļ uz dienvidiem. Dažus gadus pēc tam nomira viņa sieva. Nez vai tajā brīdī viņš pārtrauca balsināt sienas un ravēt dārzu?

Konstebls Tomass pamāj, lai apsēžos uz mazāk nolietotā no abiem dīvāniem.

- Vēlaties kaut ko iedzert?

- Ē... nē, pateicos. Tikko dzēru kafiju. - Meli, bet es nevēlos šo apmeklējumu pārvērst par saviesīgu pasākumu, ja man jāapspriež tādas lietas.

- Labi. - Viņš mirkli stāv apjucis.

Laikam jau te reti nāk viesi. Viņš nezina, kā izturēties, ja mājā ir vēl kāds cilvēks. Jūtos līdzīgi.

Beidzot viņš stīvi apsēžas, rokas uzlicis uz ceļiem.

- Tātad Elīzas Rendelas lieta. Pagājis daudz laika. Jūs bijāt

viens no tiem bērniem, kas atrada viņas līki?

7 > >

-Jā.

- Un tagad jums ir teorija par to, kurš īsti viņu nogalināja?

- Tā ir.

- Jūs uzskatāt, ka policija pieļāvusi kļūdu?

- Domāju, ka mēs visi kļūdījāmies.

Tomass paberzē zodu.

- Netiešie pierādījumi bija pārliecinoši. Bet nekas vairāk. Netiešie. Ja Helorens nebūtu pats pielicis sev rokas, šaubos, vai ar tiem pietiktu, lai vērstos tiesā. Vienīgais īstais pierādījums bija gredzens.

Jūtu, ka man pietvīkst vaigi. Pat tagad. Gredzens. Nolādētais gredzens.

- Bet slepkavības ieroča nebija, nebija arī asiņu. - Pauze. — Un, protams, mēs tā arī neatradām galvu. — Viņš paskatās uz mani uzmanīgāk, un uzreiz liekas, ka trīsdesmit gadi pazuduši kā nebijuši. It kā pensionētā policista acu dzīlēs būtu uzdzirkstījusi gaisma.

- Kāda ir jūsu hipotēze? - viņš jautā un paliecas uz priekšu.

- Vai drīkstu vispirms uzdot jums dažus jautājumus?

- Lai notiek, taču paturiet prātā, ka nemaz nebiju tik cieši saistīts ar šo lietu. Es biju tikai vienkāršs policijas konstebls.

- Ne jau par lietu es vēlos jautāt. Par jūsu meitu un mācītāju Mārtiņu.

Tomass saspringst.

- Nesaprotu, kāds tam sakars ar šo lietu.

Vistiešākais, es nodomāju.

- Vienkārši uzklausiet mani.

- Es varētu lūgt jūs iet projām.

- Varētu gan.

Es gaidu. Esmu izmetis āķi. Redzu, ka viņš grib mani izsviest pa durvīm, bet ceru, ka ziņkārība un bijušā kruķa instinkti gūs virsroku.

- Labi, — viņš saka. - Aprunāsimies. Bet tikai Hlojas dēļ.

Piekrītoši pamāju.

- Es saprotu.

- Nē, nesaprotat. Viņa ir vienīgais, kas man atlicis.

- Un kā tad ar Hannu?

- Meitu es zaudēju jau sen. Un šodien pēc divu gadu pārtraukuma saņēmu ziņu no mazmeitas. Ja man jārunā ar jums, lai viņu atkal redzētu, tad es to darīšu. Vai to jūs saprotat?

- Gribat, lai pierunāju Hloju jūs apciemot?

- Acīmredzot viņa jūs klausa.

Ne gluži, bet viņa man ir vēl šo to parādā.

- Darīšu, ko varēšu.

- Jauki. Neko vairāk es nevaru prasīt. — Viņš izslienas. — Ko jūs vēlaties zināt?

- Ko jūs domājat par mācītāju Mārtiņu?

Tomass nošņaukājas.

- Man likās, kas tas ir sasodīti skaidrs.

- Un kā ar Hannu?

- Viņa bija mana meita. Es viņu mīlēju. Un joprojām mīlu.

- Un kā bija, kad viņa palika stāvoklī?

- Biju sarūgtināts. Jebkurš tēvs tā justos. Un dusmojos. Laikam jau tāpēc viņa meloja par bērna tēvu.

- Sons Kūpers.

- Jā. Viņai tā nevajadzēja darīt. Es pēc tam jutos nelāgi, ka biju tā teicis par to puiku. Bet tobrīd, ja viņš nebūtu miris, es būtu viņu nogalinājis.

- Tāpat kā jūs mēģinājāt nogalināt mācītāju?

- Viņš dabūja, ko pelnījis. - Tomass vārgi pasmaida. - Laikam man par to jāsaka paldies jūsu tēvam.

- Laikam gan.

Viņš nopūšas.

- Hanna nebija ideāla. Tikai normāla pusaudze. Mums bija parastās domstarpības - par krāsošanos, par svārku garumu. Kad Hanna sapinās ar Mārtiņa ticīgajiem, es priecājos. Domāju, ka viņai tas nāks par labu. - Tomass nicīgi iesmejas. - Kā es varēju tā maldīties? Tas viņu iznīcināja. Mēs pirms tam bijām ļoti tuvi. Bet vēlāk tikai strīdējāmies.

- Vai jūs strīdējāties tajā dienā, kad tika nogalināta Elīza?

Viņš pamāj ar galvu.

- Tas bija viens no ļaunākajiem strīdiem.

- Kāpēc?

-Tāpēc, ka viņa bija aizgājusi pie mācītāja uz Svētās Magdalēnas namu. Lai pateiktu, ka paturēs viņa bērnu un ka gaidīs viņu.

- Viņa mācītāju mīlēja.

- Viņa bija bērns. Viņa nezināja, kas ir mīlestība. - Tomass papurina galvu. - Vai jums ir bērni, Ed?

- Nē.

- Prātīgs vīrs. Bērni no piedzimšanas brīža piepilda tavu sirdi ar mīlestību... un bailēm. īpaši mazas meitenes. Tu gribi viņas no visa pasargāt. Un, kad to nevari, rodas sajūta, ka esi nekam nederīgs tēvs. Nekļūstot par tēvu, esat aiztaupījis sev daudz sāpju.

Mazliet sakustos uz dīvāna. Kaut arī istabā nav īpaši silts, man ir karsti, es smoku. Mēģinu ievadīt sarunu atpakaļ vajadzīgajās sliedēs.

- Tātad jūs sakāt, ka dienā, kad nogalināja Elīzu, Hanna aizgāja apciemot mācītāju?

Viņš saņemas.

> >

- Jā. Mēs drausmīgi sastrīdējāmies. Hanna izskrēja no mājas. Nepārnāca uz vakariņām. Tāpēc es tonakt nebiju mājās. Es viņu meklēju.

- Vai bijāt aizgājis līdz mežam?

- Domāju, ka viņa, iespējams, ir tur. Es zinu, ka viņi tur mēdza tikties. — Tomass sarauc pieri. - Tas viss ir rakstīts manā liecībā.

- Arī Helorena kungs un Elīza mēdza tikties mežā.

- Tur daudzi bērni gāja darīt to, ko nevajadzētu. Bērni... un perversi tipini.

Pēdējos vārdus viņš burtiski izspļauj. Paskatos lejup.

- Es agrāk idealizēju Helorena kungu, - saku. - Bet laikam viņš bija no tiem padzīvojušajiem vīriešiem, kuriem patīk jaunas meitenes. Tāpat kā mācītājam.

- Nē. - Tomass purina galvu. - Helorens ne tuvu nebija tāds kā mācītājs. Es neattaisnoju viņa rīcību, bet tas nebija tas pats. Mācītājs bija liekulis, melis, kas piesauca Dieva vārdu, izmantojot to jaunu meiteņu medīšanai. Viņš izmainīja Hannu. Viņš izlikās, ka dāvā viņai mīlestību, bet piepildīja viņas sirdi ar indi un, kad ar to bija par maz, iedēstīja manas meitas klēpi ārlaulības bērnu.

Zilās acis liesmoja. Mutes kaktiņos sakrājās gaišas siekalas. Cilvēki runā, ka nekas neesot stiprāks par mīlestību. Viņiem ir taisnība. Tāpēc visļaunākās zvērības tiek pastrādātas mīlestības vārdā.

- Vai tāpēc jūs to izdarījāt? - es klusi jautāju.

- Ko tad?

- Jūs aizgājāt uz mežu un redzējāt viņu, vai ne? Viņa tur stāvēja tieši tā, kā gaidot savu mīļāko. Un tad jūs salūzāt. Vai jūs viņu saķērāt, sākāt žņaugt, pirms viņai bija izdevība pagriezties? Varbūt jūs nespējāt uz viņu paskatīties, un, kad to tomēr izdarījāt, kad aptvērāt savu kļūdu, bija jau par vēlu. Tāpēc jūs vēlāk atnācāt vēlreiz un sadalījāt viņu gabalos. īsti nezinu, kāpēc. Lai noslēptu līķi? Vai varbūt lai visu sarežģītu...

- Velns parāvis, par ko jūs runājat?

- Jūs nogalinājāt Elīzu, jo noturējāt viņu par Hannu. Viņas bija apmēram viena auguma, un Eliza bija izbalinājusi matus. Viegli kļūdīties, īpaši tumsā un tad, kad esi ļoti dusmīgs. Jūs noturējāt Elīzu par savu meitu, kura bija saindēta, samaitāta un kura nesa zem sirds mācītāja ārlaulības bērnu...

- NĒ! Es mīlēju Hannu. Es gribēju, lai viņa dzemdē bērnu. Jā, domāju, ka viņa varētu to nodot adopcijai, bet es nekad viņai nedarītu pāri. Nekad...

Tomass spēji pieceļas.

- Man nevajadzēja piekrist ar jums tikties. Nodomāju, ka jūs varbūt patiesi kaut ko zināt, bet /«? Tagad es lūdzu jūs iet projām.

Raugos vecajā vīrā un ceru viņa sejā saskatīt zīmi, kas liecinātu par vainas apziņu vai bailēm, tomēr esmu maldījies. Redzu tikai sāpes un dusmas. Daudz sāpju. Man kļūst nelabi. Jūtos kā sūdabrālis. Bet galvenais, man ir sajūta, ka esmu visu briesmīgi, briesmīgi saputrojis.

- Piedodiet. Es...

Viņa skatiens iedzen mani zemē.

- Jūs nožēlojat, ka esat apvainojis mani paša meitas noslepkavošanā? Neesmu pārliecināts, ka ar to pietiks, Adamsa kungs.

- Nē... nē, laikam jums taisnība. - Pieceļos un eju uz durvīm.

Tad dzirdu viņu sakām:

>

- Pagaidiet!

Pagriežos. Viņš nāk pie manis.

- Man laikam vajadzētu jums iedot pa purnu par to, ko pateicāt...

Jūtu “bet”. Vismaz ceru tādu sadzirdēt.

- Bet sajaukti upuri? Interesanta hipotēze.

- Un nepareiza.

- Varbūt ne gluži. Tikai vērsta pret nepareizo cilvēku.

- Ko jūs gribat teikt?

- Izņemot Helorenu, nevienam nebija vajadzības nodarīt kaut ko ļaunu Elīzai. Bet Hannai? Nu, mācītājam Mārtiņam tolaik bija daudz atbalstītāju. Ja kāda no tām zināja par viņu attiecībām, par bērnu, tad varēja būt arī pietiekami greizsirdīga, pietiekami jukusi, lai viņa dēļ nogalinātu.

Apdomāju dzirdēto.

- Bet jums nav ne jausmas, kur viņas šobrīd atrodamas?

Viņš papurina galvu.

- Nē.

- Labi.

Tomass berzē zodu. Šķiet, viņš kaut ko pārdomā. Beidzot saka:

-Tonakt, kad meklēju Hannu, pie meža es kādu redzēju. Bija tumšs, un attālums bija liels, bet viņš bija ģērbies kombinezonā kā strādnieks un kliboja.

- Neatceros, ka būtu lasījis par vēl kādu aizdomās turamo.

- Šis variants nekad netika izskatīts.

- Kāpēc?

— Kāpēc pūlēties, ja mums bija vainīgais, turklāt laimīgas sagadīšanās pēc jau miris? Tas aiztaupīja tiesas izdevumus. Un nebija jau arī precīza ārienes apraksta, kas norādītu uz konkrēto cilvēku.

Viņam ir taisnība. Neko daudz tas nelīdz.

j

— Vienalga paldies.

— Trīsdesmit gadi ir ilgs laiks. Zināt, iespējams, ka nekad nesaņemsiet gaidītās atbildes...

— Es zinu.

— Vai vēl ļaunāk. Jūs dabūsiet atbildes, bet ne tādas, kā cerējāt.

— Arī to es zinu.

Kāpjot mašīnā, es viscaur drebu. Nolaižu loga stiklu un izņemu cigaretes. Alkaini vienu aizsmēķēju. Kad gāju iekšā mājā, biju izslēdzis telefona zvana signālu. Tagad paņemu tālruni un redzu neatbildētu zvanu. Patiesībā divus. Tik pieprasīts es parasti neesmu.

Ieslēdzu balss pastu un noklausos divas saraustītas ziņas no Hopo un Gevina. Abi ziņo vienu un to pašu:

“Ed, par Mikiju. Ir noskaidrots, kas viņu nogalināja.”

2016

Viņi sēž pie sava parastā galda, tikai neparasti, ka Gevinam priekšā stāv nevis diētiskās kolas skārdene, bet pinte alus.

Tik tikko esmu apsēdies ar savu alus kausu, kad viņš man priekšā uz galda ar plašu žestu nomet avīzi. Skatos uz virsrakstu.

ARESTĒTI JAUNIEŠI PAR UZBRUKUMU UPMALĀ Tiek pratināti divi piecpadsmit gadus veci jaunieši par uzbrukumu, kas bijušajam mūsu pilsētas iedzīvotājam Mikijam Kūpētam (42) izrādījās liktenīgs. Abi puiši tika aizturēti piektdienas vakarā pēc laupīšanas mēģinājuma, kas notika tajā pašā vietā upes krastā. Policija apgalvo, ka jautājums, vai abi incidenti ir saistīti, “paliek atklāts”.

Pārlaižu acis rakstam. Nebiju pat dzirdējis par šādu laupīšanas mēģinājumu, bet man prātā bija citas domas. Saraucu pieri.

- Tevi kaut kas mulsina? - Gevins painteresējas.

- Te nav rakstīts, ka šie puiši patiešām uzbrukuši Mikijam, -es norādu. - Patiesību sakot, tie ir tikai minējumi.

Gevins parausta plecus.

- Nu un tad? Izklausās loģiski. Aplaupīt neizdevās. Nekādas saistības ar Mikija grāmatu vai krīta vēstījumiem. Tikai pārītis mazgadīgo bandītu, kam sagribējies tikt pie vieglas naudas.

- Droši vien. Vai zināms, kas tie par puišiem?

- Dzirdēju, ka viens esot no tavas skolas. Denijs Maijerss.

Denijs Maijerss. Man vajadzētu justies izbrīnītam, bet es tāds

neesmu. Šķiet, nekas daudz cilvēka dabā mani vairs nespēj pārsteigt. Tomēr...

- Tu izskaties tāds šaubīgs, - ieminas Hopo.

- Par to, ka Denijs varētu kādu aplaupīt? Varu noticēt, ka viņš izdara kaut ko stulbu, lai atstātu iespaidu uz saviem klasesbiedriem. Bet nogalināt Mikiju...?

To nevaru iedomāties. Pārāk neticami. Pārāk nepārliecinoši. Un vēl kāda doma skribinās man galvā.

"Tajā pašā vietā upes krastā. ”

Papurinu galvu.

- Gevinam noteikti ir taisnība. Tas droši vien ir visticamākais izskaidrojums.

- Mūsdienu jaunatne, - Hopo nogroza galvu.

- Jā, - es lēnām novelku. - Kas zina, uz ko viņi spējīgi.

Iestājas klusums. Tas ieilgst. Mēs dzeram alu.

Beidzot es ierunājos:

- Mikijs būtu pamatīgi sašutis, ka nosaukts par bijušo pilsētas iedzīvotāju. Viņš būtu gaidījis vismaz “labi pazīstamo reklāmas darboni”.

- Jā. “Pilsētas iedzīvotājs” droši vien nav viņam tas sliktākais apzīmējums, - Gevins saka. Un tad viņa seja nocietinās. - Joprojām nespēju noticēt, ka viņš maksāja Hlojai, lai tevi izspiego. Un sūtīja mums tās vēstules.

- Manuprāt, viņš tikai gribēja piešaut savai grāmatai asumiņu, -es ieminos. - Vēstules bija līdzeklis, kā savērpt sižetu.

- Jā, Mikijs vienmēr pratis jaukt gaisu, - Hopo piebilst.

- Un uzvandīt mēslus, - arī Gevins piebalso. - Nu atliek tikai cerēt, ka ar to viss beigsies.

Hopo paceļ alus kausu.

- Es par to iedzeršu.

Pastiepju roku pēc sava kausa, bet laikam esmu mazliet izklaidīgs. Neveikli ņemu kausu, un tas gāžas. Man izdodas kausu satvert, tas nenokrīt zemē un nesaplīst druskās, bet alus izšļakstās pāri galda malai Gevinam klēpī.

Viņš tikai novicina roku.

э

- Štrunts. — Viņš slauka alu no džinsiem. Mani atkal satriec kontrasts starp Gevina stiprajām rokām un tievajām kājām ar atrofētajiem muskuļiem.

“Stipras kājas. ”

Pēkšņi paši no sevis šie vārdi iekrīt man prātā.

“Viņi visus piemuļķojis. Viņam ir labas kājas. ”

Es pieceļos tik strauji, ka gandrīz izleju atlikušos dzērienus.

“Virti tur mēdza tikties. ”

>

Gevins saķer savu kausu.

>

- Kas tev iekodis?

- Man bija taisnība, - es paziņoju.

- Par ko?

Skatos uz viņiem.

>

- Man nebija taisnība, bet man bija taisnība. Es gribu teikt, ka tas ir traki. Grūti noticēt, bet... tas ir loģiski. Pie velna! Viss sakrīt.

“īsts nelabais, tikai maskējas. Izsūdzi grēkus. ”

- Ed, par ko tu runā? - Hopo jautā.

- Es zinu, kurš nogalināja Karuseļa meiteni. Elīzu. Es zinu, kas ar viņu notika.

- Ko?’

- Dieva darbi.

- Es jums jau pa telefonu teicu, Adamsa kungs. Apmeklētāju laiks ir beidzies.

- Un es jums teicu, ka man viņš jāsatiek. Tas ir svarīgi.

Medmāsa - tā pati druknā, bargā, kura mani bija sagaidījusi

iepriekš, - skatās uz mums trijiem. (Hopo un Resnais uzstāja, ka nāks man līdzi. Vecā branža. Vēl viens, pēdējais piedzīvojums.)

- Laikam jau dzīvības un nāves jautājums?

-Jā.

- Un līdz rītam nevar pagaidīt?

- Nē.

- Mācītājs tik drīz nekur neaizies.

- Es par to tik drošs nebūtu.

Viņa uzmet man savādu skatienu. Un es saprotu. Viņa zina. Viņi visi zina, un neviens nekad neko nav teicis.

- Laikam jau tas nav labi, vai ne? — es saku. - Ka iemītnieki iziet. Ka atrod viņus klaiņojam. Varbūt labāk tādas lietas noklusēt, īpaši, ja vēlaties, lai Baznīca turpina jūs finansēt.

Māsa samiedz acis.

- Jūs nāciet man līdzi, bet jūs abi, - viņa parāda ar pirkstu uz Hopo un Gevinu, - gaidiet te. — Viņa vēlreiz mani cieši uzlūko. - Piecas minūtes, Adamsa kungs.

Sekoju medmāsai pa gaiteni. Pie griestiem spoži mirdz asa dienasgaismas lampa. Pa dienu šai iestādei par mata tiesu izdodas izlikties, ka tā ir kaut kas vairāk par slimnīcu. Bet naktī ne. Jo šādā iestādē nav nakts. Vienmēr deg gaisma, un vienmēr ir troksnis. Vaidi un kunksti, durvju čīkstēšana, uz linoleja švīkst mīkstu zoļu sperti soļi.

Mēs nonākam pie mācītāja istabas durvīm. Māsa Radniecīgā dvēsele uzmet man vēl vienu brīdinošu skatienu, paceļ piecus pirkstus un tikai tad pieklauvē.

- Mācītāj Mārtiņ? Jums ir ciemiņš.

Vienu neprātīgu mirkli gaidu, ka durvis plaši atvērsies un tur stāvēs mācītājs, vēsi man uzsmaidīdams.

“Izsūdzi grēkus!”

Bet vienīgā atbilde, protams, ir klusums. Medmāsa uzmet man augstprātīgu skatienu un klusi ver durvis.

- Mācītāj?

Nedrošību viņas balsī saklausu tajā pašā brīdī, kad man sejā ietriecas auksta gaisa plūsma.

Es negaidu. Pagrūžu viņu malā. Istaba ir tukša, logs stāv līdz galam vaļā, aizkari plivinās vakara vējā. Es atkal pagriežos pret medmāsu.

- Jums logiem nav papildu slēdžu?

- Nekad nav bijuši nepieciešami... - viņa taisnojas.

- Jā, lai gan viņš jau agrāk devies pastaigās?

Viņa droši veras man pretī.

- Viņš staigā tikai tad, kad ir uztraucies.

- Un šodien laikam ir tā reize.

- Atklāti sakot, jā. Mācītājam bija apmeklētājs. Un pēc tam viņš bija sanervozējies. Bet viņš nekad neiet tālu.

Pieskrienu pie loga un paskatos ārā. Krēsla strauji sabiezē, bet vēl spēju saskatīt meža melno masīvu. Nepavisam nav tālu. Un no šejienes, pāri laukiem, kurš gan būtu varējis bēgli redzēt?

- Viņam nekas ļauns nevar notikt, - medmāsa turpina. - Parasti viņš pats atrod ceļu atpakaļ.

Es apcērtos.

- Jūs teicāt, ka viņam bija apmeklētājs. Kas?

- Meita.

Hloja. Atnākusi atvadīties. Pār mani nolaižas baiļu mākonis.

“Laiku pa laikam pavadīt nakti mežā nenāk par ļaunu. ”

- Man jāiedarbina trauksmes signāls, - māsa saka.

- Nē. Jums jāizsauc policija. Nekavējoties!

Pārmetu kāju pār palodzi.

- Uz kurieni jūs iesiet?

- Uz mežu.

Mežs ir kļuvis mazāks nekā tad, kad mēs bijām bērni. Ne jau pieauguša cilvēka uztveres dēļ. Mežs patiešām ir izcirsts, gabalu pa gabalam, apbūvējamās platības dēļ, kas aug ātrāk nekā ozoli un platānas. Taču šovakar mežs atkal šķiet milzīgi, blīvi saaudzis. Tumša, biedējoša vieta, kas pilna briesmu un tumsas spēku.

Šoreiz es izvēlos ceļu, zem kājām čaukst vecās lapas un brakšķ nokritušie zari, lukturītis, ko man aizdeva (negribīgi) medmāsa Radniecīgā dvēsele, izgaismo ceļu zem kājām. Vienu vai divas reizes staru kūlis uztver sudrabainu punktiņu pāri - tur tumsas aizsegā aizsteidzas kāds dzīvnieks. Ir nakts dzīvnieki un dienas dzīvnieki, es nodomāju. Par spīti savam bezmiegam un mēnessērdzībai, es nudien neesmu nakts radījums.

- Tev viss kārtībā? - man blakus atskan Hopo čuksts, un es salecos.

Viņš uzstāja, ka nāks man līdzi. Gevins palika aprūpes namā, lai pārliecinātos, ka patiešām tiek izsaukta policija.

- Jā, - es atčukstu. - Tikai aizdomājos, kā mēs toreiz bērnībā staigājām pa mežu.

- Jā, - Hopo turpina čukstēt. — Es arī.

Nesaprotu, kāpēc mēs čukstam. Neviens mūs nedzird. Neviens, izņemot nakts radījumus. Varbūt es kļūdos. Varbūt viņa te nav. Varbūt Hloja mani paklausīja un apmetās kādā hostelī. Varbūt...

No meža atskan spalgs kliedziens, it kā tur atbalsotos banši gaudas. Šķiet, pat koki nodreb, un augstu naksnīgajās debesīs, spārniem plīkšķot, paceļas melns mākonis.

Mēs ar Hopo saskatāmies un metamies skriešus, lukturīša gaismai nevienmērīgi lēkājot pa priekšu. Mēs pieliecamies zem zariem, pārlecam pāri zāles ciņiem... un izskrienam nelielā klaju-miņā gluži kā toreiz. Tieši tāpat kā manā sapnī.

Es apstājos, un Hopo ietriecas man mugurā. Palaižu apkārt lukturīša gaismas kūli. Mums priekšā stāv maza, vienvietīga, daļēji sagāzusies telts. Pie tās mugursoma un drēbju kaudze. Viņas te nav. Mani pārņem īslaicīgs atvieglojums... bet tad es vēlreiz raidu luktura gaismu. Drēbju kaudze. Pārāk liela. Pārāk apjomīga. Ne jau drēbes. Cilvēks.

Nē. Metos uz priekšu un nokrītu ceļos.

- Hloja!

Atvelku kapuci. Viņas seja ir bāla, uz kakla redzami sarkani plankumi, bet viņa elpo. Sekli, viegli, tomēr elpo. Nav mirusi. Vēl ne.

Mēs noteikti esam paguvuši laikus, un, lai cik ļoti es gribu redzēt mācītāju, apsūdzēt viņu, vajadzēs pagaidīt. Šobrīd svarīgāk parūpēties, lai ar Hloju viss būtu kārtībā. Paskatos uz Hopo, kas nenoteikti mīņājas laukuma malā.

- Jāizsauc ātrā palīdzība.

Viņš pamāj ar galvu, izņem telefonu un savelk pieri.

- Gandrīz nav zonas. — Tomēr viņš pieliek telefonu pie auss...

... un pēkšņi tas ir prom. Ne tikai telefons, bet arī auss. Tur,

kur bija auss, tagad ir plata, asiņojoša brūce. Redzu pazibam sudrabainu švīku, izšļācamies tumši sarkanas asinis, tad Hopo roka noslīgst gar sāniem un paliek ļengani karājamies tikai dažās stiegrainās cīpslās.

Dzirdu kliedzienu. Tas nav Hopo. Viņš tikai mēmi skatās uz mani un, izdvesis dobju vaidu, vienkārši sabrūk zemē. Kliedziens nāk no manas mutes.

Mācītājs pārkāpj pāri gulošajam Hopo. Vienā rokā viņš tur cirvi, spožu un asinīs izmirkušu. Virs pidžamas viņš uzvilcis dārznieka darba kombinezonu.

“Viņš bija ģērbies kombinezonā kā strādnieks un kliboja. ”

Viņš klumburo uz manu pusi, velkot vienu kāju. Mācītājs saraustīti elpo, seja izdēdējusi un bāla kā vasks. Viņš izskatās pēc staigājoša miroņa, vienīgi acis ne. Tās ir pat ļoti dzīvas un liesmo ar gaismu, kādu savā mūžā esmu redzējis tikai vienu reizi. Šonam Kūperam. Tajās deg neprāts.

Ar mokām pieceļos kājās. Katra nervu šūna mudina mani bēgt. Bet kā es varu pamest Hloju un Hopo? Pareizāk būtu jautāt, cik daudz laika Hopo atlicis, līdz viņš noasiņos? Man šķiet, ka tālumā dzirdu gaudojam sirēnas. Varbūt tikai to iztēlojos. Tomēr, ja man izdotos piedabūt viņu runāt...

- Tātad jūs gribat mūs visus nogalināt? Vai tad slepkavība nav grēks, mācītāj?

- “Ikvienam, kas grēku dara, jāmirst. Taisnam tiek alga par viņa taisnību un bezdievim sods par viņa bezdievību.”

Neizkustos no vietas, lai gan, skatoties, kā no spožā cirvja pil Hopo asinis, man ceļi sāk ļodzīties.

- Vai tāpēc jūs gribējāt nogalināt Hannu? Jo viņa bija grēciniece?

- “Jo netikle gan nereti noved vīrieti līdz maizes trūkumam, bet sveša vīra sieva sagrābj savā varā visu kāda pat cildena cilvēka dārgo dzīvību. Vai kāds var saglabāt savā azotē uguni, lai nesāktu degt viņa drēbes?”

Viņš tuvojas, klibā kāja uzvanda sausās lapas, cirvis rokā šūpojas. Sajūta tāda, it kā es mēģinu uzturēt sarunu ar Bībeles Terminatoru. Tomēr es turpinu - tagad jau izmisīgi, balsij aizlūstot.

- Viņa gaidīja jūsu bērnu. Viņa jūs mīlēja. Vai tad tas neko nenozīmēja?

- “Tāpēc, ja tava roka vai tava kāja tevi apgrēcina, tad nocērt to un met to prom; jo tas tev labāk, ka tu tizls vai kropls ieej dzīvībā, nekā kad tev ir divi rokas vai divi kājas un tevi iemet mūžīgā ugunī.”

- Bet savu roku jūs nenocirtāt. Un jūs nenogalinājāt Hannu. Jūs nogalinājāt Elīzu.

Mācītājs apstājas. Redzu, ka viņa sejā pavīd šaubas, un steidzos to izmantot.

-Jūs visu sajaucāt, mācītāj. Jūs nogalinājāt nepareizo meiteni. Nevainīgu meiteni. Bet jūs jau to zināt, vai ne? Un skatīsimies patiesībai acīs: dziļi sirdī jūs zināt, ka arī Hanna bija nevainīga. Jūs esat tas grēcinieks, mācītāj. Jūs esat melis, liekulis un slepkava.

Viņš ierēcas un metas man virsū. Pēdējā brīdī es pieliecos un ar plecu ietriecos uzbrucējam vēderā. Saklausu šņācienu, kad mācītājam aizsitas elpa un viņš atstreipuļo atpakaļ, tad saņemu sāpīgu triecienu, cirvja koka kātam stipri trāpot man pa deniņiem. Mācītājs sabrūk zemē. Inerces nests, es uzveļos viņam virsū.

Cenšos piecelties, stiepju roku pēc cirvja, bet man dun galva un acu priekšā viss griežas. Tas atrodas turpat man pie pirkstu galiem. Es stiepjos un paveļos uz viena sāna. Mācītājs uzgāžas man virsū un ar rokām aizžņaudz rīkli. Situ viņam pa seju, vēlos nokratīt, bet mani locekļi ir pavisam vārgi, tāpēc sitienam nav spēka. Mēs valstāmies šurpu turpu. Apdullināts vīrietis kaujas ar invalīdu. Pretinieka pirksti spiež arvien stiprāk. Izmisīgi pūlos tos atlauzt. Liekas, mans krūškurvis tūlīt uzsprāgs, acis kaist kā karstas ogles, dedzinot orbītas. Redzeslauks raujas arvien šaurāks, it kā kāds lēnām vilktu ciet aizkarus.

Ne jau tādām vajadzēja būt beigām, manas skābekļa trūkuma mocītās smadzenes tver gaisu. Šīs nav manas lielās beigas. Šī ir krāpšana, šmaukšanās. Šī ir... un pēkšņi kaut kas klusi nobūkšķ, tvēriens atslābst. Es varu paelpot. Atrauju mācītāja rokas no sava kakla. Redze noskaidrojas. Viņš veras manī šoka ieplestām acīm.

Viņš atver muti.

>

— Izsūdzi grēkus...

Pēdējie vārdi iztek kopā ar mazu urdziņu tumši sarkanu asiņu. Viņš turpina vērties manī, bet gaisma acīs ir nodzisusi. Tagad tās ir tikai skrimšļu un šķidruma lodītes; lai kas tajās būtu slēpies, tas ir prom.

Ar mokām izlienu no līķa apakšas. No mācītāja muguras slejas cirvja kāts. Paskatos augšup. Pie tēva līķa stāv Nikija, viņas seja un drēbes apšļakstītas asinīm, rokas kā sarkanos cimdos. Viņa lūkojas manī, it kā tikai tagad būtu pamanījusi manu klātbūtni.

- Man ļoti žēl. Es nezināju. - Viņa noslīgst zemē blakus tēvam, asaras uz viņas vaigiem sajaucas ar asinīm. - Man vajadzēja atnākt ātrāk. Man vajadzēja atnākt ātrāk.

2016

Man ir jautājumi. Daudz jautājumu. Kaut cik tieku galā ar “kā”, “kur” un “kas”, bet uz “kāpēc” man nav visu atbilžu. Pat ne tuvu.

Acīmredzot Nikija, saņēmusi manis sūtīto ziņu, brauca šurp. Tā kā es nebiju mājās, viņa iedomājās meklēt mani krodziņā. Čerila viņai pateica, uz kurieni mēs esam devušies, un medmāsa izstāstīja pārējo. Nikija jau nebūtu Nikija, ja nedotos mums pakaļ. Es priecājos - vairāk nekā priecājos -, ka viņa tā darīja.

Hloja bija nolēmusi vēl vienu, pēdējo reizi apmeklēt tēvu. Kļūda. Tāpat kā tas, ka viņa tēvam bija atklājusi, kur apmetusies. Un matu izbalināšana. Droši vien tāpēc viss tā arī notika. Negaidītā līdzība ar Hannu. Atmiņu pamošanās mācītāja prātā.

Runājot par labā mācītāja prātu, mediķi par to vēl strīdas. Vai saprāts, staigāšana (un nogalināšana) bija īslaicīga atgriešanās no gandrīz katatoniskā stāvokļa vai arī gluži otrādi? Pieši invaliditāte bija tā, ko viņš tēloja. Visu šo laiku viņš visu bija sapratis.

Tagad, kad viņš miris, mēs nekad to neuzzināsim. Tomēr es nešaubos, ka atradīsies cilvēki, kas padarīs slavenu savu vārdu un droši vien nopelnīs arī kādu mazumiņu naudas, uzrakstot par šo gadījumu zinātnisku darbu vai pat grāmatu. Mikijs noteikti kapā spļaudās.

Teorija - galvenokārt manējā - ir tāda, ka mācītājs nogalināja Elīzu, jo domāja, ka tā ir Hanna - padauza, kura gaida viņa

ārlaulības bērnu, - un savā vājprātā uzskatīja, ka viņa aptraipīs baznīcas kalpa reputāciju. Kāpēc viņš meiteni sadalīja? Vienīgais, kā varu to izskaidrot, ir Bībeles teksts, kuru viņš nocitēja man mežā.

“Tāpēc, ja tava roka vai tava kāja tevi apgrēcina, tad nocērt to un met to prom; jo tas tev labāk, ka tu tizls vai kropls ieej dzīvībā, nekā kad tev ir divi rokas vai divi kājas un tevi iemet mūžīgā ugunī.”

Domāju, ka līķa sadalīšana, viņaprāt, bija vienīgais veids, kā nodrošināt, ka meitene tomēr nonāk debesīs. Varbūt pēc tam, kad viņš pamanīja savu kļūdu. Varbūt tieši tāpēc. Kas zina? Dievs, iespējams, būs mācītāja soģis, tomēr būtu bijis patīkami redzēt mācītāju Mārtiņu tiesas zālē, kur viņam būtu jāuzklausa apsūdzības un jāstājas nepielūdzamo zvērināto priekšā.

Policijā spriež par Elīzas Rendelas lietas atjaunošanu. Tagad tiesu medicīnai ir labākas iespējas - DNS, visas tās modernās iekārtas, ko redzam televīzijas seriālos un kas nepārprotami spēs pierādīt, ka mācītājs ir vainojams viņas slepkavībā.

Hopo ir gandrīz pilnībā atveseļojies. Ārsti piešuva viņa ausi, ne gluži nevainojami, bet viņam jau vienmēr bijuši diezgan gari mati. Ar roku mediķi dara, ko spēj, bet nervi ir smalka lieta. Viņam teikts, ka varēšot daļēji atgūt kustības, bet varot arī neatgūt. Pagaidām vēl pāragri par to spriest. Resnais mierina draugu, minot faktu, ka tagad viņš drīkst parkot mašīnu, kur vien ienāk prātā (un tā vismaz nav masturbēšanas roka).

Dažas nedēļas reportieri kaitinoši un uzbāzīgi grozījās pa mūsu pilsētu un pie manām namdurvīm. Es nevēlējos runāt, bet Resnais sniedza žurnālistiem interviju. Tajā viņš vairākas reizes pieminēja savu krodziņu. Esmu pamanījis, ka pēdējā laikā, kad vien tur iegriežos, zāle ir pilna. Tātad vismaz kāds labums no šī notikuma.

Manā dzīvē pamazām atgriežas zināma rutīna, izņemot dažas lietas. Skolā pateicu, ka pēc rudens semestra brīvdienām darbā neatgriezīšos, un piezvanīju nekustamā īpašuma māklerim.

Pie manis ierodas švītīgs jauns cilvēks ar dārgu matu griezumu un lētu uzvalku un apskata visu māju. Iekožu mēlē, lai neļautu vaļu jūtām, kuras izraisa māklera klātbūtne. Viņš ieskatās skapjos, paklaudzina grīdas dēļus, dveš “mhm” un “ahh”, tad paziņo, ka cenas pēdējos gados ievērojami cēlušās un, lai gan mājai ir nepieciešama atjaunošana, nosauc man summu, kuru izdzirdot man mazliet savelkas uz augšu uzacis.

Nākamajā dienā pie mājas parādās izkārtne “Pārdod”.

Vēl pēc dienas uzvelku savu labāko tumšo uzvalku, pieglaužu matus un rūpīgi sasienu atturīgu, pelēku kaklasaiti. Jau grasos iet projām, kad pie ārdurvīm kāds pieklauvē. Es noklakšķinu mēli — laiks -, tad steidzos cauri priekšnamam un atveru durvis.

Uz sliekšņa stāv Nikija. Viņa nopēta mani no galvas līdz kājām.

- Ļoti eleganti.

- Paldies. - Paskatos uz viņas koši zaļo mēteli. - Cik saprotu, tu nenāc?

- Nē. Es šodien atbraucu, tikai lai aprunātos ar savu advokātu.

Par spīti tam, ka Nikija izglāba dzīvību trijiem cilvēkiem, viņu

tik un tā var apsūdzēt par tēva nogalināšanu.

- Vai nevari mazliet uzkavēties?

Nikija papurināja galvu. - Esmu nopirkusi vilciena biļeti. Pasaki pārējiem, ka man žēl, bet...

- Viņi noteikti sapratīs.

- Paldies. - Nikija pastiepj roku. - Un es gribēju atvadīties... Visu labu, Ed.

Skatos uz pastiepto roku. Un tad, tieši tāpat kā Nikija izdarīja pirms daudziem gadiem, es pasperu soli uz priekšu un apskauju viņu. Nikija uz mirkli saspringst, tomēr atbild apskāvienam. Es viņu ieelpoju. Ne vaniļa un košļājamā gumija, bet muskuss un cigaretes. Nevis pieķerties, bet atlaist.

Beidzot mēs atkāpjamies. Kaut kas pazib Nikijai ap kaklu.

Es saraucu pieri.

— Tu esi uzlikusi savu veco rotu?

Viņa paskatās lejup.

— Jā, es to visu laiku glabāju. — Nikija pavirpina pirkstos mazo sudraba krucifiksu. - Tas laikam šķiet savādi. Paturēt kaut ko,

kas tik cieši saistās ar sliktām atminām.

»

Es papurinu galvu.

— Nebūt ne. Dažas lietas vienkārši nav iespējams atlaist.

Viņa pasmaida.

— Lai tev veicas!

— Tev arī.

Noskatos, kā Nikija aiziet pa piebrauktuvi un pazūd aiz stūra. Paturēt, es domāju. Atlaist. Reizēm tas ir viens un tas pats.

Tad paķeru savu mēteli, pārbaudu, vai mazā blašķīte vēl ir kabatā, un izeju pa durvīm.

Oktobra gaiss ir dzestrs. Tas svilina ādu un dzeļ man vaigos. Esmu priecīgs, ka varu iesēsties savā mašīnā, un līdz galam pagriežu sildītāja slēdzi. Tā tik tikko sāk iesilt, kad jau esmu atbraucis līdz krematorijai.

Es ienīstu bēres. Kurš gan tās neienīst, ja neskaita apbedītājus? Bet dažas bēres ir īpaši smagas. Kad jāapbedī jauni cilvēki, tie, kas miruši pēkšņā un vardarbīgā nāvē, bērni. Nevienam nevajadzētu noskatīties, kā tumsā nozūd lelles izmēra zārciņš.

Citas bēres vienkārši ir nenovēršamas. Tomēr Gvenas nāve ir trieciens. Bet - līdzīgi kā ar manu tēti -, kad esi atvadījies no prāta, miesa kādā brīdī neizbēgami seko.

Pavadītāju ir maz. Daudzi cilvēki pazina Gvenu, bet draugu viņai gandrīz nebija. Mamma ir te, Resnais ar Cerilu un vēl daži, kuriem viņa agrāk tīrīja mājas. Hopo vecākais brālis Lī nebija varējis - vai varbūt nemaz nebija gribējis - atbraukt. Hopo sēž priekšā, satinies mētelī, kas liekas viņam par lielu, roka pakārta ortopēdiskā pārsējā. Viņš ir novājējis un izskatās vecāks. Hopo tikai pirms pāris dienām iznāca no slimnīcas. Un vēl arvien dodas turp uz fizioterapiju.

Viņam blakus ratiņkrēslā sēž Gcvins, un otrā pusē uz sola apsēdusies Čerila. Ieņemu vietu aiz viņiem, blakus mammai. Kad apsēžos, viņa saņem manu roku. Tāpat viņa darīja, kad biju bērns. Saņemu mammas plaukstu un cieši turu.

Ceremonija ir īsa. Tā ir īsta Dieva žēlastība un arī laicīgs atgādinājums, kā septiņdesmit uz šīs planētas pavadītus gadus var savilkt desmit minūšu stāstījumā un dažos nevajadzīgos, steigšus nobērtos pantos par Dievu. Ceru, ka tie, kuri pieminēs Dievu, kad es nomiršu, degs ellē.

Kremējot vismaz ir tāds labums, ka, nošalcot un aizveroties aizkariem, viss ir cauri. Nav lēnām jāvelkas uz kapsētu. Nav jāskatās, kā zārku nolaiž bedrē. Pārāk labi vēl to atceros no Sona bērēm.

Tāpēc mēs visi rindiņā izejam Piemiņas dārzā, sastājamies aplī, apbrīnojam puķes un jūtamies neveikli. Gevins un Čerila sarīkojuši nelielu bēru mielastu “Vērsī”, bet nedomāju, ka kāds no mums vēlas turp doties.

Pārmiju dažus vārdus ar Gevinu, tad atstāju mammu tērzējam ar Čerilu un aizžogos ap stūri, galvenokārt lai izsmēķētu cigareti un ierautu malku no savas blašķes, un arī tāpēc, ka vienkārši gribu tikt projām no cilvēkiem.

Vēl kādam radusies tāda pati doma.

Pie nelielu kapakmeņu rindas, kas iezīmē vietas, kur izkaisīti vai aprakti pelni, stāv Hopo. Vienmēr esmu uzskatījis, ka kapu plāksnes krematorijas dārzā izskatās kā sarāvusies ierastās kapsētas versija - miniatūra kapsēta.

Kad pienāku tuvāk, Hopo paceļ galvu.

— Tas esi tu?

— Kā tu jūties? Vai arī tas ir stulbs jautājums?

— Viss kārtībā. Es domāju. Kaut arī zināju, ka tas drīz notiks, nekad nevari būt īsti gatavs.

Nē. Neviens no mums tā pa īstam nav gatavs nāvei. Kaut kam tik galīgam. Kā cilvēki mēs esam pieraduši būt savas dzīves noteicēji. Pagarināt to līdz zināmai robežai. Bet nāve nepieļauj nekādus strīdus. Nekādu pēdējo lūgumu. Nekādas apelācijas. Nāve ir nāve, un tai rokā ir visas kārtis. Pat ja vienu reizi to apmānīsi, otrreiz blefot tā neļaus.

- Vai zini, kas ir visļaunākais? — Hopo ieprasās. - Daļēji esmu atvieglots, ka viņa aizgājusi. Ka man vairs nav jātiek ar viņu galā.

- Es jutos tāpat, kad nomira tētis. Nepārmet sev. Tu nepriecājies, ka mamma ir mirusi. Tu priecājies, ka slimība ir aizgājusi.

Izņemu savu blašķi un sniedzu Hopo. Viņš svārstās, tad paņem un iedzer malku.

- Kā tev citādi iet? - es jautāju. - Kā roka?

- Joprojām nav necik jutīga, bet dakteri jau brīdināja, ka var paiet krietns laiciņš.

Protams. Mēs vienmēr atvēlam sev laiku. Un tad kādu dienu tas vienkārši ir beidzies.

Hopo sniedz man blašķi atpakaļ. Kaut arī jūtu vilinājumu, es pamāju, lai Hopo cienājas vēl. Viņš iedzer vēl vienu malku, un es aizsmēķēju cigareti.

- Un tu? - viņš jautā. — Esi gatavs lielajam pārbraucienam uz Mančestru?

Es plānoju kādu laiku strādāt par skolotāju aizstājēju. Mančestra šķiet pietiekami attāla, lai pārdomātu lietas. Un to ir gana daudz.

- Gandrīz, lai gan man ir sajūta, ka tur bērni mani dzīvu aprīs.

- Un kā ar Hloju?

- Viņa nepārceļas.

- Es domāju, ka jūs abi...?

Papurinu galvu.

- Uzskatu, ka būs labāk, ja paliksim draugi.

- Tiešām?

- Tiešām.

Jo, lai arī cik jauki būtu iztēloties, ka mums ar Hloju varētu būt kaut kādas attiecības, fakts ir tāds, ka viņa uz mani tā neskatās.

Un nekad neskatīsies. Es neesmu viņas tips, un viņa nav īstais cilvēks man. Turklāt, kopš zinu, ka viņa ir Nikijas mazā māsiņa, tas šķiet nepareizi. Viņām abām vēl jāuzceļ tilti vienai pie otras. Nevēlos būt tas, kurš tos uzspridzina.

— Lai nu kā, — es turpinu. — Varbūt iepazīšos ar kādu jauku

ziemelmeitu.

>

— Pasaulē notikušas arī dīvainākas lietas.

— Vai ne?

Iestājas klusums. Šoreiz, kad Hopo sniedz blašķi atpakaļ, es to paņemu.

— Laikam jau patiešām viss beidzies, - viņš saka, un es zinu, ka viņš nerunā tikai par krīta vīriņiem.

— Laikam gan.

Lai arī sižetā vēl ir pa kādam caurumam. Un neaizsieti pavedieni.

— Tu šaubies?

Paraustu plecus.

— Vēl ir šis tas, ko es nesaprotu.

— Piemēram?

— Vai tu nekad neesi prātojis, kas noindēja Mērfiju? Neesmu dzirdējis sakarīgu izskaidrojumu. Redzi, esmu gandrīz drošs, ka Mikijs todien viņu palaida vaļā. Iespējams, viņš gribēja, lai tev sāp tikpat stipri kā viņam. Un zīmējums, ko es atradu, droši vien arī bija Mikija roku darbs. Bet es tomēr nespēju iedomāties, ka Mikijs nogalinātu Mērfiju. Un tu?

Paiet krietns laika sprīdis, līdz Hopo atbild. Kādu brīdi man jau šķiet, ka viņš neko neteiks. Pēdīgi viņš nosaka:

— Viņš to neizdarīja. Neviens to neizdarīja. Tas nebija tīšām.

Neizpratnē raugos uz Hopo.

— Es nesaprotu.

Viņš paskatās uz blašķi. Es atkal pasniedzu to viņam. Viņš iedzer.

- Jau toreiz mamma sāka putroties. Viņa jauca, kur kas stāv, un nolika mantas pavisam nepareizās vietās. Reiz pamanīju, ka viņa ber brokastu pārslas kafijas krūzē un lej virsū verdošu ūdeni.

Pazīstama situācija.

- Kādu dienu, apmēram gadu pēc Mērfija nāves, es atnācu mājās, kad viņa gatavoja Badijam vakariņas. Viņa bija ielikusi bļodā nedaudz mitrās barības un bēra klāt kaut ko no pakas, ko bija izņēmusi no bufetes. Domāju, ka tā ir sausā suņu barība. Un tad es sapratu: tas bija līdzeklis pret gliemežiem. Viņa bija sajaukusi iepakojumus.

- Velns ar ārā!

- Jā. Es apturēju viņu pēdējā brīdī, un, ja nemaldos, mēs pat pajokojām par to. Bet es sāku domāt: ja nu viņa kaut ko tādu darījusi jau agrāk, ar Mērfiju?

Apdomājos. Neapzināti. Vienkārši drausmīga, drausmīga kļūda.

“Nekad neuzskati par drošu to, kas liekas. Apšaubi visu. Vienmēr skaties tālāk par acīm redzamo. ”

Es smejos. Nespēju novaldīties.

- Visu šo laiku mēs bijām dzīvojuši maldos. Kārtējo reizi.

- Piedod, ka neizstāstīju agrāk!

- Kāpēc lai tu to darītu?

- Nu, tagad tu laikam esi saņēmis atbildi.

- Vienu.

- Vai tad ir vēl kaut kas?

Stiprāk ievelku dūmu no cigaretes.

- Ballīte. Nelaimes gadījums naktī. Mikijs nepārtraukti apgalvoja, ka kāds ielējis viņam glāzē grādīgo.

- Mikijs vienmēr meloja.

- Bet ne šajā gadījumā. Viņš nekad nebrauca dzēris. Viņš mīlēja savu autiņu. Viņš nemūžam neriskētu to sadauzīt.

- Un tad?

- Domāju, kāds tomēr kaut ko piešāva viņam pie dzēriena. Kāds, kurš gribēja izraisīt avāriju. Kāds, kurš nevarēja Mikiju ciest. Bet viņi nerēķinājās, ka mašīnā būs arī Gevins.

- Tas gan nebūtu nekāds labais draugs.

- Diez vai tas bija Mikija draugs. Ne toreiz. Ne tagad.

- Ko tu ar to gribi teikt?

- Tu redzēji Mikiju, kad viņš atgriezās Enderberi. Pirmajā dienā. Tu teici Gevinam, ka viņš ar tevi runājis.

- Un?

- Visi pieņēma, ka Mikijs tajā naktī ieklīda parkā tāpēc, ka bija piedzēries, domājot par savu mirušo brāli, bet es tam neticu. Manuprāt, viņš gāja uz parku ar nolūku. Satikt kādu cilvēku.

- Nu, tā jau arī bija. Pāris pusaudžu, kuri viņu aplaupīja.

Papurinu galvu.

- Viņiem nav izvirzīta apsūdzība. Trūkst pierādījumu. Turklāt puiši noliedz, ka tonakt bijuši pie parka.

Hopo apsver dzirdēto.

- Tad varbūt ir tā, kā es teicu jau pašā sākumā, - Mikijs bija piedzēries un iekrita upē?

Es pamāju ar galvu.

- Jo tas celiņš gar upi nav apgaismots. Tā tu teici, kad es pastāstīju, ka Mikijs iekritis upē un noslīcis. Vai ne?

-Jā.

Mana sirds mazliet nodreb.

- Kā tu zini, kur Mikijs iekrita? Ja tu tur nebiji.

Hopo seja sakrītas.

- Kāpēc es gribētu nogalināt Mikiju?

- Viņš beidzot uzzināja, ka tu biji vainīgs avārijā? Viņš grasījās to izstāstīt Gevinam, rakstīt par to savā grāmatā? Pasaki man!

Hopo brīdi skatās uz mani tik cieši, ka kļūst neomulīgi. Tad atdod blašķi, piespiežot stipri to man pie krūtīm.

- Reizēm, Ed... labāk ir nezināt visas atbildes.

Pēc divām nedēļām

Savādi, cik sīka liekas tava dzīve, kad atstāj to aiz muguras.

Biju iedomājies, ka četrdesmit divu gadu vecumā mana vieta uz zemes būs lielāka, iespiedums, ko būšu atstājis laikā, būs nedaudz dziļāks. Bet nē, manējā, tāpat kā vairumam ļaužu, gandrīz visa dzīve - vismaz tās materiālā daļa — mierīgi saiet vienā lielā kravas mašīnā.

Noskatos, kā aizkrīt tās durvis, pēdējie no maniem pasaulīgajiem īpašumiem salikti kastēs un aplīmēti ar etiķetēm. Nu, gandrīz pēdējie.

Uzsmaidu krāvējiem, cerot, ka tas ir jautrs un draudzīgs smaids.

- Tad viss padarīts?

- Aha, - vecākais, vispieredzējušākais no komandas, pamāj. - Nodarīts.

- Labi, labi.

Atskatos uz māju.

Zīme “Pārdod” vēl apsūdzoši lūr uz mani, it kā sakot, ka esmu kaut kā izgāzies, atzinis savu sakāvi. Biju domājis, ka mamma, uzzinot, ka pārdodu māju, būs nelaimīgāka, bet patiesībā man radās sajūta, ka viņa ir atvieglota. Viņa kategoriski atteicās pieņemt kaut peniju no peļņas.

“Tev to vajadzēs, Ed. Iekārtojies. Sāc jaunu dzīvi. Mums visiem tas reizēm vajadzīgs.”

Kad kravas mašīna aizbrauc, es atvadoties paceļu roku. Esmu noīrējis nelielu dzīvokli, tāpēc lielākā daļa mantu nonāks glabā-tuvē. Lēnām dodos atpakaļ uz māju.

Tagad, kad manas mantas ir aizvestas, dzīve, šķiet, kļuvusi niecīgi maza, savukārt māja nenovēršami izskatās lielāka. Brīdi bezmērķīgi pakavējos priekšnamā un tad smagi kāpju augšā uz savu istabu.

Uz grīdas zem loga palicis tumšs plankums, kur bija stāvējusi kumode. Pieeju pie tā, nometos ceļos, izvelku no kabatas mazu skrūvgriezi. Pabāžu to zem vaļīgajiem grīdas dēļiem un paceļu tos uz augšu. Tur iekšā ir tikai divas lietas.

Uzmanīgi izņemu pirmo - lielu plastmasas trauku. Zem tā salocīta guļ otra lieta - veca mugursoma. Mamma man to nopirka atrakciju parkā pazaudētās vēdersomiņas vietā. Vai es to pieminēju? Man patika mugursoma. Uz tās ir bilde ar Ghostbusters, un tā bija gan foršāka, gan praktiskāka par vēdersomiņu. Arī labāka lietu vākšanai.

Man tā bija līdzi, kad ar velosipēdu braucu uz mežu tajā saltajā decembra rītā. Viens pats. īsti nezinu, kāpēc. Vēl bija ļoti agrs, un es bieži nebraucu uz mežu viens pats. īpaši jau ziemā. Varbūt man vienkārši bija nojauta. Galu galā tu nekad nezini, kad var atrast kaut ko interesantu.

Un tajā rītā es atradu kaut ko patiešām interesantu.

Es burtiski uzdūros rokai. Kad šoks bija norimis, mazliet pameklējot, es atradu pēdu. Tad kreiso roku. Kājas. Torsu. Un beidzot vissvarīgāko cilvēka puzles gabalu. Galvu.

Tā gulēja uz mazas lapu kaudzītes un vērās augšup zaru vainagā. Saules stari spiedās cauri kailajiem zariem un sakrājās zeltainās lāmās uz zemes. Nometos ceļos viņai blakus. Tad pastiepu roku - pirkstiem satraukumā trīsot — un pieskāros matiem, atbīdot tos no sejas. Rētas vairs neizskatījās tik uzkrītošas. Tādā pašā veidā, kā Helorena kungs bija tās atmaidzinājis ar otas vieglajiem vilcieniem, nāve bija darījusi tās maigākas ar savas kaulainās rokas vēsajiem glāstiem. Meitene atkal izskatījās skaista. Bet skumja. Un pazudusi.

Neko nedomādams, es pacēlu viņas galvu augšā. Tā bija smagāka, nekā gaidīju. Un tad, kad biju viņai pieskāries, es jutu, ka nevaru viņu vairs atlaist. Es nevarēju viņu tur atstāt, pamest starp rūsganajām rudens lapām. Nāve bija darījusi viņu nevis vienkārši skaistu, bet īpašu. Un es biju vienīgais, kurš varēja to redzēt. Vienīgais, kurš varēja to paturēt.

Maigi un ar bijību es notraucu dažas lapas un ieliku viņu mugursomā. Soma bija silta un sausa, un viņai nevajadzēja raudzīties saulē. Negribēju arī, lai viņai būtu jāveras tumsā, ne arī lai acīs birst krīta putekļi. Tāpēc iebāzu somā roku un aizspiedu plakstus.

Pirms aizbraucu no meža, es izņēmu gabalu krīta un uzzīmēju norādes līdz viņas līķim, lai policija var viņu atrast. Lai pārējais negulētu neatrasts pārāk ilgi.

Neviens mani ne uzrunāja, ne ari apstādināja atceļā. Ja tā būtu noticis, varbūt es būtu atzinies. Bet es netraucēti tiku mājās, paņēmu somu ar dārgo jaunieguvumu un noslēpu zem grīdas

dēliem.

>

Protams, man radās problēma. Es zināju, ka vajadzētu tūlīt izstāstīt policijai par līķi. Bet ja nu viņi man pavaicā par galvu? Es nepratu melot. Ja nu viņi uzmin, ka esmu to paņēmis? Ja nu

viņi ieliek mani cietumā?

>

fad man ienāca prātā doma. Paņēmu savu kasti ar krītu un sazīmēju krīta vīriņus. Hopo, Resnajam, Mikijam. Bet es ar nolūku samainīju krāsas, lai visu saputrotu. Tā, lai neviens neuzzinātu, kas tos uzzīmējis.

Uzzīmēju krīta vīriņus arī pats sev un izlikos — pat sev —, ka esmu tikko pamodies un to atradis. Tad aizbraucu ar riteni uz

rotallaukumu.

>

Mikijs jau bija tur. Pārējie sekoja. Es jau zināju, ka tā būs.

Noņemu kastei vāku un ielūkojos iekšā. Viņas tukšie acu dobumi veras manī. Dažas šķipsnas trauslu matu, smalki kā

cukurvate, pielipuši pie nodzeltējušā galvaskausa. Ja ieskatās ciešāk, vēl var redzēt mazas deviņas vaigukaulos, kur metāls no karuseļa sagraizīja viņas miesu.

Viņa nav te gulējusi visu laiku. Pēc dažām nedēļām smaka manā istabā kļuva nepanesama. Pusaugu zēna istaba smird, bet ne jau tik traki. Es izraku bedri mūsu dārza tālākajā malā un atstāju to tur vairākus mēnešus. Bet tad atnesu galvu atpakaļ. Lai turētu to savā tuvumā. Lai turētu drošībā.

Izstiepju roku un pieskaros vēl vienu reizi. Tad pametu skatienu pulkstenī. Nelabprāt uzlieku vāku, iebāžu kasti mugursomā un eju lejup.

Ielieku mugursomu mašīnas bagāžniekā un sakrauju virsū vairākus mēteļus un citas somas. Nedomāju, ka mani apturēs un iztaujās par mantām manā mašīnā, bet nekad nevar zināt. Var rasties neērta situācija.

Jau grasos sēsties pie stūres, kad atceros par mājas atslēgām. Māklerim ir viens komplekts, bet esmu nolēmis savējās atstāt jaunajam īpašniekam, pirms aizbraucu. Grantij šņirkstot, eju atpakaļ pa piebrauktuvi, izņemu atslēgas un ieslidinu tās vēstuļ...

Apstājos. Vēstuļ..?

Cenšos atrast vārdu, bet, jo vairāk es pūlos, jo ātrāk tas attālinās un aizslīd. Vēstuļ..? Nolādētā vēstuļ..!

Iztēlojos tēti, kurš skatās uz durvju rokturi, nespējot atrast acīmredzot izvairīgo vārdu, viņa seja ir vilšanās un apjukuma iemiesojums. Domā, Ed! Domā!

Un tad es to atceros. Vēstuļ... sprauga. Jā, vēstuļsprauga.

Papurinu galvu. Muļķīgi. Kritu panikā. Tas viss. Esmu tikai noguris un satraucies par pārcelšanos. Viss ir kārtībā. Es neesmu tētis.

Iegrūžu atslēgas spraugā, saklausu, kā tās žvadzot iekrīt, tad eju atpakaļ uz mašīnu un iekāpju iekšā.

Vēstuļsprauga. Protams.

Iedarbinu motoru un dodos ceļā... uz Mančestru pretī nākotnei.

Pateicības

Pirmām kārtām vēlos pateikties tev, lasītāj, par to, ka lasi šo grāmatu. Par to, ka tērēji savu grūti pelnīto naudiņu, lai grāmatu nopirktu, par to, ka gāji pēc tās uz bibliotēku vai aizņēmies no draugiem. Lai kāds arī būtu ceļš, pa kuru esi pie grāmatas nonācis, jūtos tev bezgala pateicīga.

Paldies manai lieliskajai aģentei Madeleinai Milburnai, ka starp daudzajiem iesūtītajiem manuskriptiem izraudzījies manējo un novērtēji to. Vislabākā. Aģente. Mūžīgi mūžam. Paldies arī Heilijai Stīdai, Terēzei Koenai, Annai Hogartijai un Džailzam Milburnam par lielo darbu un kompetenci. Jūs visi esat lieliski!

Paldies brīnišķīgajai Maksīnai Hičkokai no “MJ Books” par mūsu sarunām par bēbīšu kakām un par to, ka esi tik iedvesmojoša un izprotoša redaktore. Paldies Nātanam Robersonam no “Crown US” par to pašu (izņemot sarunas par bēbīšu kakām). Paldies Sārai Dejai par korektūru un ikvienam no “Penguin Random House” par atbalstu.

Paldies katram un ikvienam manam izdevējam visā pasaulē. Es ceru jūs visus kādreiz satikt klātienē!

Un, protams, liels paldies manam daudz izcietušajam draugam Neilam par viņa mīlestību un atbalstu, un visiem tiem daudzajiem vakariem, kurus viņš pavadīja, sarunājoties ar mana klēpjdatora vāku. Paldies Patai un Timām par tik daudzām lietām un manai mammai un tētim - par visu!

Nu jau gandrīz viss, es apsolu...

Paldies Karlai, kura uzklausīja manu vāvuļošanu par rakstīšanu tolaik, kad biju suņu staidzinātāja. Un par visiem tiem burkāniem!

Un nobeigumā vēlos pateikties Klērai un Matam, kuri mūsu meitiņai uz otro dzimšanas dienu nopirka tik kolosālu dāvanu — krāsu krītiņu spainīti.

Redz, kas no tā sanāca.

Content

Tjūdora K. Dž. Krīta vīrs

Prologs

2016

1986

2016

2016

1986

2016

2016

2016

2016

2016

2016

2016

1986-1990

20l6

2016

2016

Pēc divām nedēļām

Pateicības