Vaingardners Marks

Krusttēvs atgriežas

Marks Vaingardners

KRUSTTĒVS ATGRIEŽAS

PIRMĀ GRAMATA 1955. gada pavasaris

1. nodaļa

Vēsā 1955. gada pavasara dienā Maikls Korleone izsauca Niku Džerači uz tikšanos sava nelaiķa tēva mājās Longailendā. Divi puiši automehāniķu tērpos sēdēja un televīzijā vēroja leļļu šovu, gaidīja turpmākos Maikla rīkojumus un tīksminājās ap raženās blondās aktrises kuplajām krūtīm.

Maikls iegāja dekoriem rotātajā istabā, kuru tēvs bija izmantojis par kabinetu. Viņš apsēdās pie neliela galda, kas kādreiz bija piederējis Tomam Heigenam. Consigliere galds. Maikls būtu varējis piezvanīt no mājām - Keja ar bērniem šorīt bija devusies uz Hempšīru apciemot radiniekus. Taču viņa telefonsarunas tika noklausītas. Tāpat bija ar otru telefonu. Maikls to bija ievilcis, lai maldinātu noklausītājus. Bet, lūk, tēva mājās telefonlīnija, kas bija atjautīgi iekārtota un turklāt par milzu kukuli, nebija pieejama pat veselai kruķu armijai. Maikls uzgrieza numuru. Nekāda telefongrāmata viņam nebija vajadzīga, Maiklam bija lieliska atmiņa. Mājā bija kluss. Māte kopā ar Koniju un mazbērniem bija aizbraukusi uz Lasvegasu. Pēc otrā signāla klausuli pacēla Džerači sieva. Maikls bija pavirši pazīstams ar Šarloti, taču uzrunāja viņu vārdā un apvaicājās, kā klājas meitām. Korleone vispār reti lietoja telefonu un nekad agrāk nebija zvanījis Džerači uz mājām. Rīkojumi parasti tika nodoti pastarpināti, iesaistot kādus trīs vīrus, lai novērstu aizdomas no paša Dona. Drebošā balsī atbildējusi uz Maikla pieklājīgajiem jautājumiem, Šarlote pasauca pie telefona vīru.

Nikam Džerači bija smaga diena. Divi kuģi ar heroīnu, kuri tika gaidīti Sicīlijā ne agrāk par nākamo nedēļu, bija ieradušies pagājušonakt - viens Ņūdžersijā, otrs Džeksonvilā. Jebkurš cits Džerači vietā būtu nonācis aiz restēm, bet viņam izdevās visu nokārtot, ziedojot solīdu naudas summu Starptautiskajā autovadītāju arodbiedrības fondā (daži arodbiedrības biedri bija pastrādājuši lielus numurus Floridā) un personiski apmeklējot (ar vērtīgu dāvanu) Strači klana galvu, kas kontrolēja dokus Džersijas ziemeļos. Ap pulksten pieciem Džerači pārguris bija pārradies mājās un jau mierīgi spēlēja sunīšus ar savām meitām. Guļamistabā atzveltnes krēslā viņu jau gaidīja divsē- jumnieks par Senās Romas karamākslu, kuru viņš nupat bija sācis lasīt. Kad iezvanījās telefons, Džerači bija tikko nobaudījis dažus malkus Chivas kokteiļa. Grilā uz iesma čurkstēja steiki, bet pa radio raidīja reportāžu par beisbola maču. Šarlote, kas virtuvē gatavoja pārējo maltīti, iznesa telefonu ar garu vadu pagalmā. Seja viņai bija krita bālumā.

-    Sveiks, Fausto! - Izņemot Maiklu, vienīgais cilvēks, kas Niku Džerači tā sauca, bija Vinsents Forlenca, Klīvlendas Krusttēvs. - Gribu, lai tu atnāc uz tikšanos ar Tesio. Pulksten septiņos "Divos Tomos", zini, kur tas ir?

Pie zilajām debesīm nebija ne mākonīša, bet, noraugoties, kā Šarlote dzen mājā meitenes, varēja nodomāt, ka Longai- lendai tuvojas vētra.

-     Protams, zinu, - Džerači atbildēja. - Es bieži tur pusdienoju. - Tā bija sava veida pārbaude. Vai Niks pajautās par tikšanos ar Tesio vai ne. Džerači vienmēr bija godam izturējis pārbaudi. Iekšējā izjūta lika būt godīgam.

-    Nesaprotu, par ko tu runā. Kāda tikšanās?

-    Svarīgi puiši no Steitenailendas nāks aprunāties par lietām.

"Puiši no Steitenailendas laikam pieder Barzlni, kas pārvalda šo vietu. Bet, ja Tesio risina miera sarunas ar Donu Bar- zīni, kāpēc tad zvana Maikls, nevis pats Tesio?" Domās iegrimis, Džerači vērās liesmās zem grila. Tad viņam atausa gaisma. Niks nodrebēja un klusībā nolādējās.

Tesio ir miris. Un, iespējams, ne viņš vien.

Uz to norāda tikšanās vieta. Tesio patika šī kafejnīca. Droši vien viņš bija vienojies ar Barzlni un gatavojis uzbrukumu Maiklam, bet Korleone viņus apsteidzis.

Džerači pabakstīja gaļu ar garu tērauda lāpstiņu.

-    Vai esmu jums vajadzīgs kā miesassargs vai kā palīgs sarunās? - viņš apvaicājās.

-    Tu diezgan ilgi klusēji…

-    Atvaino, bija jānoņem daži steiki no grila.

-    Es zinu, ka tu pārdzīvo, Fausto, bet nesaprotu, kādēļ.

Vai viņš liek manīt, ka Džerači nav par ko uztraukties? Vai

ari cenšas saprast, kāpēc viņš palīdzējis Tesio?

-    Nē, ser, es neuztraucos, - Niks atbildēja, atdarinādams Džonu Veinu. - Es drāžos pilnos auļos jums palīgā.

-Ko?

Džerači nopūtās.

-   Uztraukums ir mana būtība. - Karātavu humors lika sevi manīt, un viņš pateica skaidri:

-    Tad nošaujiet mani!

-    Tieši tāpēc tu man patīc, - Maikls atteica. - Tu vienmēr uztraucies un pārdzīvo.

-    Tāpēc atļauj būt atklātam un dot neparastu padomu - neliec likmes uz "Reindžeriem".

Tagad ilgi klusēja Maikls Korleone.

-    Kā tu to uzminēji?

-    Viņi netiks finālā.

-    Kādēļ ne?

-    Uzvarēs "Dodžeri". Nākamajā spēlē Filadelfijā.

-   jā, tev taisnība, - Maikls piekrita.

Džerači aizsmēķēja.

-    Vai tev patīk beisbols?

-Jā, jaunībā dažreiz uzspēlēju.

Džerači nebija pārsteigts. Cik gan daudz zēnu bija paspēlējuši naudu bukmeikeru kantoros!

-    Šis būs "Reindžeru" gads, - Džerači noteica.

-    Visi tā runā, - Maikls ieminējās. - Bet es tev piedodu.

-    Par ko?

-    Par atklātību un neparastu padomu.

Džerači noņēma steikus no iesma un nolika tos uz plakanā šķīvja.

-    Man ir prieks pakalpot!

Pēc kādas stundas Džerači ieradās kafejnīcā "Divi Tomi" ar četriem miesassargiem un atstāja tos ārpusē. Izvēlējies galdiņu, viņš pasūtīja espreso. Viņš nejuta baiļu. Maikls Korleone atšķirībā no saviem brāļiem - rupjā Sanija un vārguļa Fredo - bija mantojis tēva tālredzību. Viņš nenogalinās bez nopietna iemesla un pierādījumiem. Taču pārbaudēm Džerači bija gatavs, lai cik muļķīgi tas liktos. Niks bija pārliecināts, ka tiks sveikā cauri.

Lai gan Salvatore Tesio nekad nebija teicis nevienam ļaunu vārdu par Maiklu, Džerači nešaubījās, ka agrāk vai vēlāk Tesio vienosies ar Barzlni. Selijam bija jāapskaišas par muļķīgo draugu būšanu, kas gauži nepieredzējušo Maiklu ielika Dona godā. Viņam taču jāsaprot, ka ir bezgala muļķīgi pārcelt biznesu uz Rietumkrastu! Un kas notiks ar viņu? Džerači zināja milzumdaudz plaukstošu uzņēmumu, kurus bija dibinājuši tēvi imigranti un kurus izputināja Amerikā dzimušie dēli ar kaudzi diplomu un neizsīkstošām ambīcijām.

Niks Džerači palūkojās pulkstenī, kuru viņam bija dāvinājis Tesio pēc koledžas beigšanas. Jā, vecā Dona slaveno precizitāti Maikls nebija mantojis. Džerači pasūtīja otru espreso.

Cik gan daudz reižu Niks bija pierādījis savu uzticību Korleones klanam, lai gan viņam jau palika četrdesmit gadi un viņš bija noderīgāks par citiem. Kādreiz viņš bija smagsvara bokseris un uzstājās kā Eiss Džerači (zēna gadu iesauka, kas viņam nepatika, jo rīmējās ar viņa vārda amerikānisko izrunu "Džereisi") un citiem līdzīgiem vārdiem. Niks bija gaišmatis, tādēļ viņu viegli varēja noturēt par īru vai vācieti. Savā laikā viņš bija izturējis sešus raundus pret puisi, kas vēlāk kļuva par pasaules čempionu pussmagajā svarā. Džerači visu bērnību bija nokvernējis sporta zālēs. Bet nozvērējās, ka nekad nekļūs par vienu no sakropļotiem veterāniem, kas smird pēc alkohola un mirst nabadzībā. Viņš cīnījās naudas, nevis slavas dēļ. Krusttēvs no Klīvlendas (kas reizē bija vietējās mafijas vadonis, kā vēlāk uzzināja Niks) saveda viņu kopā ar Tesio, Ņujorkas lielākā sporta totalizatora īpašnieku. Komerciālajās cīņās neviens necenšas otram ielauzt galvaskausu. Drīz vien pie Džerači sāka griezties, ja kādam radās vajadzība nokārtot rēķinus. Pirmais pasūtītājs bija Amerigo Bonasera, uzņēmējs un tuvs Vito Korleones draugs, kuram divi puiši bija izvarojuši meitu. Tika pārmācīti ari dažādi dīkdieņi un bļauri, un Džerači nopelnīja naudu koledžai. Divdesmit piecu gadu vecumā viņš saņēma diplomu, pameta reketu un Tesio grupējumā bija viens no daudzsološākajiem. Nikam bija diezgan apšaubāma reputācija - viņš vienīgais no Patrika Henrija kluba biedriem nebija dzimis Bruklinā vai Sicīlijā, toties viņam vienīgajam klanā bija koledžas diploms. Viņš bija viens no nedaudzajiem, kas nenēsāja stobru un nevazājās pa maukām, patiesi ticēja, ka labākais veids, kā tikt pie bagātības, - ir gādāt naudu augstākstāvošiem ļaudīm. Džerači bija apsviedīgs zēns, tādēļ drīz vien viņa trūkumiem neviens nepievērsa uzmanību. Nika taktika bija ģeniāla - viņš paaugstināja peļņu no katra darījuma un atdeva Ģimenei sešdesmit vai pat septiņdesmit procentus pieprasīto piecdesmit procentu vietā. Pat ja viņš tiktu pieķerts, ko gan tie varēja darīt - nostrostēt viņu? Tas nebija nopietni. Nika pārmaksas bija ieguldījums viņa kontā. Jo vairāk viņš maksāja augstākstāvošajiem vīriem, jo lielāku autoritāti ieguva Ģimenē. Savukārt, jo augstāk viņš kāpa, jo vairāk cilvēku viņam maksās savus piecdesmit procentus. Bet, lai alkatīgie nelgas maksātu nodevas viņam, Niks tam vērīgi sekos. Ņujorkā ikvienam bija skaidrs, ka ir liela atšķiriba, ja tevi piekauj kāds bandīts vai ja tev izdauza aci bijušais smagsvara boksa čempions. Pilsētā izplatījās šaušalīgas baumas par to, ko ar nemaksātājiem var izdarīt Džerači. Drīz vien Nikam gandrīz nekas nebija jādara, lai dabūtu savu naudu, vienīgi tā jāpieprasa. Gluži pareizi. Iebiedēšana ir labāks ierocis nekā dūre vai pistole.

Kara laikā Džerači, būdams muitas inspektors, veikli spekulēja ar pārtikas kartītēm. Tesio piedāvāja viņam iestāties Korleones Ģimenē, un svinīgo uzņemšanas ceremoniju vadīja pats Vito. Pēc kara Džerači sāka nodarboties ar augļošanu. Viņš pievērsās celtniecības darbu vadītājiem, kuri sākumā pat nenojauta, ka viņu izdevumi ir krietni paaugstināti, un darbu beigās neprata tikt galā ar saviem parādniekiem. (Arī te Niks varēja izlīdzēt.) Viņa rokās nokļuva kompāniju īpašnieki - alkatīgi deģenerāti, kuriem bija vajadzīga viegla peļņa. Džerači diezgan ātri sāka izmantot viņu kompānijas, lai atmazgātu naudu, un pat maksāja šiem gudreļiem dividendes, lai tiem būtu ko uzrādīt nodokļu deklarācijā. Vēlāk visas firmas bankrotēja. Veselas trīsdesmit dienas produkcija tika mierīgi izvesta no noliktavām un izdalīta sievām un draudzenēm, ar cēlu žestu uzdāvināta kruķiem, bet dažreiz izpārdota apkaimes tirgoņiem. Kad pienāca atskaites laiks, kompāniju birojos mīklainā kārtā uzliesmoja ugunsgrēki, iznīcinot dokumentus. Džerači ienīda šādu rupju rīcību un stratēģiju un atteicās no tās, iestājās juridiskās augstskolas neklātienes nodaļā un pakāpeniski nomainīja ugunsgrēkus ar gluži legālu bankrota procedūru. Viņš reģistrēja izputējušās firmas uz fiktīvām personām, bet īpašumu piesavinājās (Džerači bija savs cilvēks De- laverā). Ja īpašnieks bija lāga zēns, Džerači piešķīra viņam tūkstoš dolāru un nelielu zemes gabalu Floridā vai Nevadā. Kad Korleones klana priekšgalā nostājās Maikls un pretēji tēva gribai slepus iesaistījās prostitūcijas un narkotiku biznesā, viņš norīkoja Džerači kontrolēt narkotiku tirdzniecību un atļāva tam izvēlēties par palīgiem dažus vīrus no Tesio un atlikušos no Sanija regime. Dažu mēnešu laikā Džerači paveica dažas svarīgas lietas, uzņemot sakarus ar lielo Sicīlijas Donu Čezari Indelikato un Ģimenēm, kuras kontrolēja Ņūdžersijas un Džek- sonvilas ostas, Ņujorkas un Vidusrietumu lidostas, kur viņš pārzināja vairākas nelielas lidmašīnas, kas piederēja Korleones klanam, bet ne jau oficiāli. Brāļi Korleones, kurus nepazina vairums viņu organizācijas vīru, kļuva par visbagātākajiem narkodīleriem Amerikā. Bez naudas, kuru viņiem nopelnīja Džerači, viņi nekad nebūtu tikuši līdzi Barzīni un Tataljas klaniem.

Tikko nosita deviņi, "Divos Tomos" ienāca Pīters Klemenca un viņa trīs miesassargi. Džerači to uztvēra kā ļaunu zīmi - pats Maikls nebija ieradies, bet savā vietā atsūtījis caporegime, kas jau daudzus gadus bija vadījis Korleones klana svarīgākās pasūtījuma slepkavības. Tātad Tesio bija miris.

-    Vai esi ko pasūtījis? - tikko izsvempies no savas mašīnas, smagi elsdams, pajautāja tuklais Klemenca.

Džerači papurināja galvu.

Klemenca pavicināja rokas, atgaiņādams uzmācīgās restorāna smaržas.

-    Kā tu vari mierīgi nosēdēt? Uzēdam kaut ko vieglu. Uzkodām.

Klemenca pasūtīja milzīgu porciju baklažānu, paltusu kre- vešu mērcē un divus grozus ar itāļu maizi. Tagad, kad Tesio ir nogalināts, Klemenca bija palicis pēdējais no vecās gvardes, vienīgais capo, kas bija kalpojis Maikla tēvam Vito Korleonem.

-   Tesio vēl ir dzīvs! - Klemenca sazvērnieciski nočukstēja, pieceldamies no galda.

Džerači iesmeldzās pakrūtē. Tātad viņam liks nospiest gaili, lai pārbaudītu uzticību. Niks zināja, ka izturēs arī to, bet vai no tā kļūs vieglāk?

Satumsa. Klemenca kaut kur veda Džerači, bet pa ceļam, aizsmēķējis cigareti, sāka sīki izprašņāt Niku. Džerači nolēma, ka drošāk ir teikt taisnību. Viņš vēl nezināja, ka torlt bija nogalināti Tataljas un Barzīni Ģimeņu'Vadoņi. Viņš nevarēja zināt ari to, ka uz tikšanos ar viņu Klemenca bija ieradies vēlāk, jo pirms tam viņam bijis jānovāc Karlo Riči, Maikla Korleones svainis. Nogalinājis vēl dažus cilvēkus, Klemenca parūpējās, lai slepkavības varētu uzskatīt par Barzīni un Tataljas Ģimeņu atriebību. To Džerači, protams, arī nezināja. To viņš varēja vienīgi nojaust, un visas viņa aizdomas izrādījās pareizas. Niks paņēma cigāru, ko viņam piedāvāja Klemenca, bet tā arī neaizsmēķēja.

Limuzīns apstājās pie pamestas autodarbnīcas Fletbušas avēnijā. Džerači izkāpa, un tā darīja arī visi citi, kuri bija netālu piebraukuši divos citos automobiļos. Vienā no tiem sēdēja Klemencas miesassargi, bet otrā - viņa paša vīri. Klemenca un šoferis palika mašīnā. Džerači pārņēma baiļu trīsas. Viņš sāka ar acīm meklēt tos, kuri viņu nogalinās. Viņš centās iztēloties, kā viņi to izdarīs. Kāpēc viņa ļaudis stāv līdzās un mierīgi visā nolūkojas? Vai viņi būtu to nodevuši?

Klemenca nolaida automašīnas logu.

-    Tas nav tā, kā tev liekas, draudziņ, - viņš sacīja. - Tā sanāca… - Viņš aizklāja ar rokām kaulaino seju un cieši paberzēja to. Tad smagi nopūtās.

-     Mēs ar Sēliju esam pazīstami jau nez cik gadus. Šo to negribas redzēt arī man. Vai saproti?

Džerači saprata.

Resnais raudāja. Šķiet, viņš nemaz nekaunējās savu asaru. Vairs ne vārda neteicis, viņš pamāja šoferim, aizvēra logu un aizbrauca.

Niks stingi nolūkojās Klemencas automobilim nopakaļ.

Autodarbnīcas dziļumā, vienā no palīgtelpām, Džerači ieraudzīja divus automehāniķu līķus. Viņu asinis jau bija paguvušas sarecēt uz grīdas. Citā palīgtelpā Als Neri, Maikla mīļākais slepkava, uzraudzīja Salvatori Tesio. Vecais vīrs bija sakņupis uz eļļas kannām, blenzdams uz savām kurpēm, gluži kā bezcerīgi zaudējis skrējējs, kas noņemts no distances. Viņš neskaidri kaut ko murmināja, bet Džerači nespēja saprast, ko īsti. Tesio drebēja, taču ne aiz bailēm, bet kādas nezināmas kaites mocits jau gadu. Džerači dzirdēja vienīgi savu soļu dipoņu un kādus nedabiskus smieklus - kaut kur blakus bija ieslēgts televizors.

Neri sveicinādams pamāja, bet Tesio pat nepacēla galvu. Korleones miesassargs papliķēja veco vīru pa plecu, kā uzmundrinādams viņu. Tesio, galvu nepacēlis, noslīga uz ceļiem, lūpas viņam neskanīgi kustējās.

Neri pasniedza Nikam pistoli ar rokturi uz priekšu. Džerači nebija nekāds šaujamieroču lietpratējs. ŠI pistole bija smaga kā bankas seifs un gara kā telts stienis - drīzāk šautene nekā pistole. Niks jau diezgan ilgi bija klanā un zināja, ka pasūtījuma slepkavībās visbiežāk tika lietoti divdesmit otrā kalibra šaujamie ar klusinātāju. Galvā tiek šauts trīsreiz: otrreiz kontrolei, trešoreiz superkontrolei. Ceturtās reizes nav, jo klusinātāji iesprūst, ja šauj pārāk bieži. Lai vai kā, pistole, kuru tagad iedeva Džerači, bija lielāka un bez klusinātāja. Niks stāvēja autodarbnīcā blakus Tesio, kuru mīlēja, bet Neri viņam bija kādreiz uzlicis rokudzelžus, pieķēdējis pie radiatoriem un sadevis pa pautiem. Niks tā ari nebija paguvis viņam atriebties.

Džerači dziļi nopūtās. Parasti viņš ieklausījās prāta balsi, nevis sirdsbalsī. Sirds ir tikai asinssūknētājs orgāns. Tieši prāts noteica viņa rīcību. Džerači bieži sapņoja par to, ka ar laiku viņi ar Šarloti pārcelsies uz Kīvestu, kur varēs mierīgi sagaidīt vecumdienas.

Tagad, raugoties uz Tesio, Niks atskārta, ka tas nekad nenotiks. Tesio ir kādus divdesmit gadus vecāks par viņu. Līdz šim tas viņam bija šķitis ilgs laiks. Selijs ir dzimis pagājušā gadsimtā. Pēc brīža viņš nomirs. Viņš ir nodzīvojis sakarīgu dzīvi, un kurp tas Sēliju novedis? Šeit, netīrā autodarbnīcā, kur cilvēks, kas viņu mīlējis, tūdaļ viņam iešaus galvā.

- Piedodiet, - Tesio nomurmināja, joprojām raudzīdamies grīdā.

Šie vārdi varēja būt domāti Korleones Ģimenei, Džerači vai Dievam. Niks to negribēja zināt. Paņēmis pistoli, viņš piegāja pie vecā vira no mugurpuses, manīdams, kā blāvajā laternu gaismā atspīd kails galvvidus.

-    Nē, tā neies cauri, - Neri teica. - Nostājies priekšā. Skaties viņam acīs.

-    Sasodīts, vai tu joko?

Džerači nokremšļojās.

-    Vai tad izskatās, ka es jokoju?

-    Kas to izdomājis? - Džerači sašuta.

Neri nebija pistoles, bet Niks saprata: ja nogalinās kādu citu, nevis Tesio, viņš neizkļūs no šīs draņķīgās autodarbnīcas. No blakustelpas televizora skanēja vāri aplausi.

-    Es nezinu un negribu zināt, - Neri atteica. - Esmu tikai starpnieks, ser.

Džerači sarauca pieri. Šis stulbenis nebija diez ko attapīgs, lai pieļautu, ka var nošaut starpnieku. Bet viņš bija pietiekami sadistisks, lai pieļautu, ka slepkavība ir pēc iespējas nežēlīgāka. Un sers? Kā viņš to domājis?

-    Lai ko Salvatore Tesio būtu nodarījis, viņš nav pelnījis šādu nāvi.

-    Ejiet jūs abi! - tagad jau skaļi sacīja Tesio, joprojām lūkodamies netīrajā grīdā.

-    Skaties viņam sejā! - Neri pavēlēja Tesio. - Tu, nodevēj!

Joprojām drebēdams, Tesio pacēla gurdās acis uz Džerači,

bet viņa skatiens bija neizteiksmīgs. Viņš nomurmināja dažus Nikam nepazīstamus vārdus.

Džerači pacēla pistoli un sev par šausmām ievēroja, ka roka nedreb. Viņš lēni piespieda stobru Tesio pierei. Vecais vīrs nekustējās, nemirkšķināja acis, pat vairs nedrebēja. Viņa ļenganā āda viegli iegrima zem metāla stobra. Džerači nekad agrāk nebija šāvis tieši virsū cilvēkam.

-    No sirds, - Tesio nočukstēja.

Mans tēvs bija dižens cilvēks, tēva bērēs sacīja Maikls Korleone. Jo visu darīja no sirds. Viņš bija vienkāršs mirstīgais. Tomēr daudzi piekritīs, ja teikšu, ka cilvēkiem viņš bija Dievs!

- Ko gaidi? - Tesio nosvepstēja. - Sonofottuto. Šauj nost, gļēvuli!

Tesio ķermenis tika atsviests pret sienu ar tādu spēku, ka viņa ceļi nobrakšķēja. Gaisu piepildīja mirdzoša, sārta dūmaka. Neliela Tesio galvaskausa šķemba trāpīja Neri sejā un ar blīkšķi nokrita uz grīdas. Sāka smirdēt pēc asinīm un izkārnījumiem.

Niks Džerači paberzēja plecu - tas sāpēja no pistoles atsitiena -, un viņu pārņēma spēja eiforija, kas pārmāca mirklīgo svārstīšanos. Viņš nejuta vairs ne sirdsapziņas pārmetumu, ne baiļu, ne riebuma. Esmu slepkava, viņš domāja. Un slepkavas nogalina.

Pagriezies pret Neri, Niks līksmi iesmējās, juzdams neiedomājamu pacilātību. Tā bija daudz lielāka, nekā viņam savā laikā bija sniedzis heroīns. Viņš apzinājās, kas noticis. Agrāk, kad viņš nogalināja, tad gandrīz neko nejuta. Nē, tā nav, tie būtu meli, viņš sacīja. Patiesībā nogalināt cilvēkus ir kaifs! Tā varētu sacīt ikviens, kas kaut reizi pamēģinājis, bet kurš gan atzīsies? Grāmatā par Pirmo pasaules karu, ko Džerači nesen bija izlasījis, tam bija veltīta vesela nodaļa. Reti kurš uzdrošinātos runāt par to, ko izjūt slepkava, jo sliktā sajūta, kas nāca pēc labās, neļāva runāt. Turklāt jebkurš nejēga varēja iedomāties, ko par viņu spriedīs, ja viņš atzīsies, ka patīk nogalināt. Un tomēr nogalināt ir kaifs! Niks izjuta līksmību un sasprindzinājumu, kas līdzinājās seksuālam uzbudinājumam (vēl viens vārds, kuru liekulīgi baidās atzīt nejēgas). Tu esi dzīvs, bet tas, kuru nogalināji, - nav! Tu esi varens, bet nogalinātais nav nekas. Tu esi izdarījis to, kas daudziem dzīvajiem bijis prātā, bet maz kurš uzdrošinājies to paveikt. Tas bija viegli un… vareni! Džerači šķita, ka viņš lidinās virs darbnīcas netīrās grīdas. Bet šoreiz nebūs sliktās sajūtas pēc tam. Nebūs nekāda pēc tam. Viss tagad būs vienmēr.

Džerači gribējās apskaut Klemencas miesassargus, bet viņš tuvojās tiem ar draudīgi paceltu pistoli. Brašie zēni izrādījās bailīgi memļaki, kas viņi patiesībā ari bija, un nozuda blakus- telpā. Niks metās pie durvīm, notēmēja uz dūmakaino, zilgano gaismas kvadrātu un izšāva. Reizē ar atsitiena sāpēm Džerači izjuta pārsteigumu (vai tiešām Neri bijis tik stulbs, ka atstājis pistolē vairākas patronas?). Pēc brīža atskanēja dobjš blīkšķis, tad sašķaidīta stikla troksnis un bija jūtama gruzduma smaka. Tik tiešām, cilvēce nebija izgudrojusi labāku mērķi par ieslēgtu televizoru!

Valdīja nāves klusums.

Džerači šķita, ka tas ilgst mūžību.

-    Ei! - piesmakušā balsī iesaucās viens no viņa miesassargiem. - Tas tik bija ko vērts!

Visi tūlīt sarosījās. Neri papliķēja Džerači pa muguru, un tas atdeva viņam pistoli. Tad visi ķērās pie darba.

Klemencas puiši ar kaulu zāģi sadalīja to vīru līķus, kuri bija grasījušies nogalināt Maiklu Korleoni. Džerači sēdēja uz eļļas kannas, apreibis no adrenalīna, no kura viss virmoja acu priekšā: nokvēpis logs, kalendārs ar kailām meičām, ventilatoru siksnas uz metāla āķa, Tesio līķis, viņa aproču poga. Vesels kaleidoskops, kas neraisīja nekādas emocijas.

Kad puiši savu darbu bija beiguši, Neri pasniedza Džerači kaulu zāģi un norādīja uz Tesio galvu. Apkārt dziļajai brūcei jau sāka sarecēt asinis.

Ne vārda neteicis, Džerači paņēma kaulu zāģi un notupās uz viena ceļa. Vēlāk, atceroties Tesio nāvi, viņš vārījās aiz sašutuma. Bet tai brīdī nejuta gandrīz neko. Būtībā ar ko gan līķa galva atšķiras no beigta tītara kājas? Ja nu vienīgi kauli ir cietāki, bet kaulu zāģis ir asāks par sudraba nazi, kuru svainis viņam bija uzdāvinājis kāzās.

Niks Džerači aizvēra Tesio izvalbītās acis un nolika malā kaulu zāģi. Eiforija pakāpeniski noplaka, un viņš nopriecājās, ka tikai tagad.

Neri pieskārās Džerači rokai un paņēma zāģi.

-    Tāda bija pavēle.

-    Kas īsti? - Džerači noprasīja.

-    Pārbaudīt, kā tu izturēsies.

Džerači saprata, ka nav vērts jautāt, kā viņš izturējies un kurš bija devis šādu pavēli. Viņš gluži vienkārši stāvēja ar trulu sejas izteiksmi un klusēja. Iebāzis roku savas asinīm notašķītās žaketes kabatā, Niks izvilka cigāru, kuru bija iedevis Klemenca. Tas bija resns šokolādes krāsas Kubas cigārs, un Džerači atkal apsēdās uz kannas, lai nobaudītu smēķi.

Klemencas puiši izģērba nogalinātos un salika viņu drēbes kopā ar nogrieztajām ķermeņa daļām čemodānā. Tesio līķim neviens nepieskārās.

Tieši tad Džerači atskārta visu notikušo.

Sūtīt zīmīti Barzīni nebija jēgas. Tie, ar kuriem bija sazinājies Tesio, sen kā bija miruši, un nekāds brīdinājums viņiem nebija vajadzīgs. Protams, Korleones Ģimene papūlēsies, lai Tesio līķis tiktu atrasts. Šo Bruklinas daļu kontrolē Barzīni Ģimene. Kruķi, protams, nodomās, ka to pastrādājuši viņi. Izmeklētāji brīnīsies par neidentificētajiem līķiem, bet uz Korleones Ģimeni negulsies ne mazākā aizdomu ēna. Nebūs jāiesaista pat pazīstami tiesneši vai savi cilvēki Ņujorkas Policijas departamentā. Nebūs jādod nekādi kukuļi redaktoriem un žurnālistiem. Viņi tik un tā rakstīs to, ko liks Maikls Korleone.

Tas bija spoži izplānots!

Uzmetis pēdējo skatienu savam skolotājam, Džerači iekāpa Ala Neri automobilī un apsēdās aizmugures sēdeklī. Viņš nejuta ne baiļu, ne dusmu, vienīgi nogurumu. Truli raudzīdamies uz priekšu, viņš bija gatavs jebkuriem pārbaudījumiem.

Pēc Tesio slepkavības Džerači vairākas nedēļas strādāja cieši līdzās Maiklam Korleonem. Slīpēdams stratēģiju karam ar citiem klaniem, viņš saprata, cik ļoti nebija novērtējis savu jauno Donu. Korleones Ģimenei piederēja droši nami visos Ņujorkas rajonos un visās piepilsētās, turklāt nekustamo īpašumu daudzums bija zināms vienīgi Maiklam. Mājās bija pazemes garāžas, pilnas ar vieglajām un kravas automašīnām, apgādātām ar viltus dokumentiem. Dažas automašīnas bija bruņotas, bet to dzinēju spēks bija palielināts līdz tādai jaudai, ka varēja piedalīties "Formulas-1" sacīkstēs. Citas šķietami izturīgas automašīnas salūza jau pirmajā straujajā pagriezienā, veidodamas sastrēgumus un šķēršļus pakaļdzinējiem. Dažiem automobiļiem bija lemts avarēt vai noslīkt purvā. Vairāki citi tika izmantoti, lai maldinātu Ģimenes augstos ienaidniekus, policiju un lieciniekus. Korleones Ģimenei piederēja ieroču krājumi visā pilsētā: ķīmiskajā tīrītavā Belmontavēnijā, zem cukura maisiem Kerolgārdenas maiznīcā un Lindenhērstas zārku noliktavā.

Maikls Korleone bija nolēmis iegūt pilnīgu politisko kontroli pār visu štatu (Nevadu) un pat pār valsti (Kubu). Jo vairāk Džerači uzzināja par šiem plāniem, jo ticamāks šķita to piepildījums. Brāļu Korleoņu dienestā bija vairāk aģentu nekā FIB, bet visvērtīgākā bija FIB direktora fotogrāfija sievietes apģērbā fellācijas aktā.

Maikla Korleones grandiozais plāns bija šāds: miers Ņujorkā, kapitāla pārcelšana uz Rietumkrastu, pēc tam jaunu noziedzīgu grupējumu organizēšana visā valstī, vienlaikus nostiprinot tirdznieciskos sakarus ar Sicīliju, un beidzot varas sagrābšana Kubā, iekļūšana Baltajā namā un pat Vatikānā. Visi jauninājumi, protams, prasīs ievērojamus ieguldījumus no malas. Pamatā tie būs pensiju fondu un citu sabiedrisko organizāciju "aizdevumi". Autodarbinieku, elektriķu un spēļu zāļu arodbiedrības saņems dāsnākas dividendes, nekā tās bija guvušas no reketa fondu biržā. Korleones Ģimene pamazām nošķirsies no ielu bandītiem, radot aizvien vairāk slāņu starp noziedzniekiem un sevi. Drīz vien tie pārstās slēpties un darbosies atklāti, tāpat kā citi noziedzīgās pasaules karaļi, kas visiem bija pazīstami kā Veiksme 500.

Plāns Nikam šķita gluži reāls, bet pilnīgi nevajadzīgs. Viņi jau nodarbojas ar visienesīgāko biznesu pasaulē - narkotiku tirdzniecību, kas ik gadu nes peļņu. Tomēr Džerači pakļāvās Maiklam. Tobrīd viņam nebija izvēles. Galu galā viņš tik un tā neko nezaudē. Ja viss izdosies, Džerači iegūs to, pēc kā jau sen bija ilgojies - pēc kontroles pār Tesio regime vienā no pilsētas rajoniem. Ja Korleones Ģimene sāks nikuļot un sabrukt, Džerači varēs sagrābt to, kas viņam pienākas.

Niks piespieda sevi nedomāt par Tesio. Bokseriem ir īsa atmiņa. Citādi ringā var kļūt par neaizsargātu mērķi. Džerači bija ienīdis boksu, kopš sāka ar to nodarboties, bet tagad, kad no pēdējā raunda bija pagājuši desmit gadi, saprata, ka bokss viņam bija lieti noderējis.

1955. gada vasaras laikā Niks Džerači un Maikls Korleone bija kļuvuši gandrīz vai draugi. Draudzība būtu varējusi ilgt daudzus gadus, ja nebūtu radušies šādi tādi apstākļi.

Piemēram, ja Maikls nebūtu nolēmis augustā padarīt savu vecāko brāli Fredo par sotto capo, par savu vietnieku. Tas Korleones Ģimenē nekad netika darīts, un Maikls bija izgudrojis tīri formālu amatu, lai uzvestu vieglprātīgo Fredo uz pareizā ceļa. Ja vien Maikls būtu paskaidrojis organizācijas varasvīriem, ka tas ir tikai formāli, nekas nebūtu noticis.

Ja vien Džerači būtu dzimis Ņujorkā, nevis Klīvlendā un nebūtu saistīts ar Vinsenti Forlencu. Ja vien Niks nebūtu tik godkārīgs. Ja vien viņš, uzzinājis, ka Maikls iecēlis Fredo par savu vietnieku, nebūtu pieklājīgi apvaicājies, vai Maikls ir pie pilna prāta. Ja vien Nika atvainošanās nebūtu apslāpējusi viņa nesavaldīgo piezīmi.

Ja vien Fredo būtu sapratis, ka viņa iecelšana ir tīrā formalitāte, viņš nebūtu sācis uzdarboties. Tad viņam nebūtu ienācis prātā celt savu "mirušo pilsētu" Ņūdžersijas purvos. Fredo būtu varējis mierīgi nosvinēt savu četrdesmit ceturto dzimšanas dienu.

Ja vien Toms Heigens būtu vairāk piedalījies Ģimenes lietās, nevis, iecelts par consigliere, mēģinājis kļūt par Nevadas gubernatoru.

Ja vien pirms divdesmit gadiem Klīvlendā Dons Forlenca pēc viņa otrā slepkavības mēģinājuma un pirmā infarkta būtu iecēlis par savu pēcnieku kādu vecāku vīru. Ja vien kāds no infarktiem tomēr nebūtu nonāvējis viņu. Ja vien Sels Narduči, kluss un pieticīgs cilvēks, nebūtu gaidījis savu stundu veselus divdesmit gadus.

Ja vien Vito Korleone daudzās sanāksmēs nebūtu ievērojis jauno Narduči vēl kā consigliere. Ja vien neilgi pirms nāves Vito nebūtu ieteicis dēlam, lai ieceļ Narduči par Donu, nevis gaida, kamēr nomirs Forlenca, jo tad Barzīni Ģimene zaudēs spēcīgu sabiedroto ārpus Ņujorkas.

Ja vien kāds no šiem apstākļiem būtu iegrozījies citādi, kas zina? - iespējams, tagad, kad jūs lasāt šis rindas, Niks Džerači un Maikls Korleone, divi veci buki, sēdētu kaut kur Arizonā pie baseina, baudītu laimīgi nodzīvotu mūžu kopā ar savām sešdesmit gadus vecajām sievām un slepus lietotu viagru.

Tomēr dzīvē gadās daudz kas, bet viena lieta ir neizbēgama.

Vito Korleone bieži ir teicis, ka cilvēkam ir tikai viens liktenis. Taču viņa dzīve bija pilnīgā pretrunā ar paša mīļāko aforismu. Jā, viņš aizbēga no Sicīlijas, kad ieradās tēva ienaidnieki viņu nogalināt. Jā, Vito bija jāpakļaujas, kad jaunais bandīts Pīts Klemenca palūdza viņam paslēpt ieročus. Jā, pastrādādams savu pirmo noziegumu Amerikā - dārga paklāja zādzību, Vito bija pārliecināts, ka palīdz Klemencam to aiznest. Tas viss notika neatkarīgi no viņa gribas. Nav nekāds brīnums, nepatikšanas gadās visiem. Vieni to sauc par likteni, otri - par iespēju. Tomēr nākamos noziegumus - kravas automašīnu aizdzīšanu kopā ar Klemencu un citiem jaunajiem puišiem no Elles Ķēķa pēc Tesio pavēles - Korleone izdarīja apzināti. Kad viņam piedāvāja iestāties zagļu bandā, Vito varēja atteikties. Pateicis "jā", viņš kļuva par noziedznieku un izvēlējās noteiktu dzīves ceļu. Pateicis "nē", viņš būtu varējis iet citu ceļu un, iespējams, nodibināt savu biznesu, kuru trīs dēli varētu turpināt, nekļūstot par slepkavām.

Vito bija iedzimtas matemātiķa dotības, piemita lieliska iztēle un reāls skatījums uz dzīvi. Diez vai viņš būtu varējis ticēt kaut kam tik abstraktam kā liktenis. Tas viņam nebija izprotams.

Bet kurš mirstīgais gan nebūtu centies attaisnot savus nodarījumus, pat visbriesmīgākos? Kurš no mums, tieši vai netieši būdams vainīgs daudzu simtu cilvēku nāvē (ieskaitot vienu no saviem bērniem), nebūtu sācis sev melot, turklāt tik pārliecinoši, lai pats noticētu šiem meliem?

Niks Džerači un Maikls Korleone bija jauni, gudri, veikli, godkārīgi un nesaudzīgi. Viņi prata saskatīt citu vājības un izmantot tās savā labā. Paziņas bieži teica, ka viņi ir ļoti līdzīgi un ka viņiem lemts kļūt par ienaidniekiem. Runā, ka mēdz karot tādēļ, lai vēlāk cilvēki varētu dzīvot mierā. Runā, ka zeme ir plakana, bet uz tās valda dēmoni. Cilvēki reti kad saka gudrus vārdus (tā apgalvojis Vito Korleone) un vēl retāk tajos ieklausās.

Maikls Korleone un Niks Džerači būtu varējuši iet citu ceļu, un tad nenotiktu briesmīgas lietas. Viņi paši nolēma iznīcināt viens otru.

2. nodaļa

Krematorija piederēja Amerigo Bonaseram. Neri bija sava atslēga. Viņi ar Džerači iegāja pa priekšējām durvīm, novilka asinīm notašķītās drēbes un uzvilka tīras drānas, kuras varēja atrast palīgtelpās. Džerači bija diezgan liela auguma vīrietis. Viņam vispiemērotākais bija bērna kaku krāsas uzvalks, turklāt divus lielumus mazāks, nekā viņš valkāja parasti. Bona- sera bija gandrīz pametis savu darbību un lielākoties dzīvoja Maiamibīčā. Viņa znots paņēma no Neri čemodānu un saini ar asiņainajām drēbēm, ne vārda nevaicājis.

Viens no Džerači miesassargiem aizveda Niku uz mājām. Bija gandrīz pusnakts. Šarlote vēl negulēja. Viņa sēdēja gultā un risināja krustvārdu miklu žurnālā Times. Viņa lieliski prata risināt krustvārdu mīklas, bet ar to nodarbojās vienīgi tad, ja viņu kas nomāca.

Niks Džerači nostājās pie gultas galvgaļa. Viņš labi apzinājās, kā izskatās. Džerači nolieca galvu, jokaini sarauca uzacis, plati iepleta rokas un, tēlodams klaunu, sacīja: - Ē, ē, ē!

Šarlote pat nepasmaidīja. Par Filipa Tataljas un Emilio Barzīni slepkavībām stāstīja vakara ziņās. Viņa nometa žurnālu uz grīdas.

- Esmu ļoti noguris, Šarlote, - Džerači paziņoja. - Aprunāsimies rīt.

Niks izturēja sievas pētošo skatienu. Šarlotes seja pamazām atguva sārtumu - viņa visiem spēkiem centās apslāpēt vēlēšanos dzirdēt vīra stāstu vai paziņot, ka tā darīšanas viņu nemaz neinteresē. Tomēr neteica ne vārda.

Džerači izģērbās un nometa uzvalku uz krēsla. Kamēr viņš pačurāja, iztīrīja zobus un iegāja dušā, Šarlote paslēpa uzvalku (Niks to vairs nekad neredzēja), nodzēsa gaismu, nogūlās atpakaļ gultā un izlikās, ka ir aizmigusi.

Ņūhempšīrā, vecāku mājās, Keja Korleone gulēja kopā ar saviem aizmigušajiem bērniem tai pašā meitenes divguļamajā gultā, cenz'damās iedziļināties Dostojevska romānā. Viņu tirdīja jautājumi, kurus viņa nekad neuzdrošināsies uzdot vīram. Kādēļ Maikls pēkšņi bija nolēmis visu pamest un aizbraukt?

Lasvegasas viesnīcas numurā, vienā no lepnākajiem hoteļiem pilsētā, kur steiks pusdienās maksāja piecdesmit dolāru un tase kafijas piecus centus, Konija Korleone Riči kļāva pie krūtīm savu nupat nokristīto dēlu un raudzījās uz pilsētas ugunīm. Pēdējā vakara blāzma atmirdzēja no tuksneša puses. Konija jutās laimīga. Tas negadījās bieži, it sevišķi tāpēc, ka viņa bija aizvadījusi grūtu dienu. Šodien Konijai nācās piecelties ļoti agri, lai pagūtu uz lidmašīnu. Lidojuma laikā viņa nemitīgi cīnījās ar sava sešgadīgā dēla Viktora neciešamo uzvedību un mātes Karmelas pastāvīgo kurnēšanu, jo tā nepakustināja ne pirkstu, lai palīdzētu meitai, un tikai žēlojās, ka brauciena dēļ nokavējusi misi. Bet, lūk, vakar nokristītais mazākais dēls, kas bija nosaukts par Maiklu Frensisu Riči par godu viņas jaunākajam brālim Maiklam, kurš bija puisēna krusttēvs, šķita īsts eņģelis. Mazulis gulēja, bet pamodies čaloja un bakstīja savu degunteli viņas krūtīs. Pirmoreiz viņš bija iesmējies, kad lidmašīna lidoja pāri Klinšu kalniem. Ikreiz, kad Konija uzpūta mazuļa pierītei, viņš atkal ieķiķinājās. Tā bija laba zīme. Bērni nes laimi. Pārcēlušies uz Lasvegasu, viņi sāks jaunu dzīvi. Karlo mainīsies. Viņš jau ir mainījies. Viņš ne reizi nebija viņai iesitis, kamēr viņa gaidīja šo bērnu. Pat Maikls viņam aizvien vairāk uzticējās. Karlo bija jāierodas Lasvegasā kopā ar Koniju, lai nolūkotu māju un nopirktu nepieciešamās lietas, bet pēdējā brīdi Maikls lika viņam palikt. Bizness! Ne tēvs, ne vecākie brāļi nekad tā nebija izturējušies pret Karlo. Viņš juta, ka ir vajadzīgs. Konija pielika mazuli pie otras krūts un noglāstīja viņa gaišos, mīkstos matiņus. Bērns pasmaidīja. Māte uzpūta viņa pierītei, un puisēns iesmējās. Arī Konija pasmaidīja.

Blakusistabā Viktors atkal sāka lēkāt pa gultu, lai gan māte to bija neskaitāmas reizes aizliegusi. Iezvanījās telefons. Tas laikam ir Karlo. Klausuli nocēla Viktors.

- Māmiņ! - zēns iesaucās. - Tas ir tēvocis Toms!

Konija piecēlās, un mazulis sāka raudāt.

Ietinusies garā, melnā šallē, Karmela Korleone izgāja no viesnīcas un, galvu nodūrusi, sargādama acis no spilgtās neona gaismas, devās uz priekšu pa Stripu, Lasvegasas galveno ielu, murminot kaut ko itāliski. Bija pāri deviņiem, pārāk vēlu dievkalpojumiem, sevišķi pirmdienā, un vai tad cienījamai atraitnei ir viegli atrast priesteri šai nelāgajā pilsētā ar mazajām kapelām? Vai vismaz kādu cilvēku garīdznieka tērpā. Galu galā jebkuru klusu baznīciņu, kur viņa varētu patverties no spilgtajām gaismām, noslīgt ceļos un, kā allaž, aizlūgt par savu bērnu noklīdušajām dvēselēm. Jaunava Marija sapratīs viņas ciešanas, jo ari viņa ir māte, kas zaudējusi dēlu.

OTRA GRAMATA

1955. gada septembris

3. nodaļa

Pēc četriem mēnešiem agrā svētdienas rītā pēc Darba svētkiem Maikls Korleone pamodās savā Lasvegasas mājā blakus sievai. Stāvu zemāk cieši gulēja bērni. Vakar Detroitā kāda tēva senā drauga meitas kāzās viņš bija pamājis Selam Narduči, kuru pazina diezgan pavirši. Tādējādi plāns, kas paredzēja novākt visus Korleones ietekmīgākos ienaidniekus, tika uzsākts. Ja tas izdosies, Maikls tiks sveikā cauri. Ja tas izdosies, Amerikas noziedzīgajā pasaulē iestāsies ilgotais miers. Korleones klana neapšaubāmā uzvara šķita gluži tuvu.

Maikla plastiskās operācijas atjaunotajā sejā atplauka vārs smaids. Elpa bija vienmērīga un dziļa. Viņš bezrūpīgi gulēja, baudīdams savas jaunās mājas svaigo gaisu. Aiz loga ausa blāva rīta gaisma, tuksnesis jau kvēloja.

No viesu nama Detroitas Dona Džo Zaluki villā, kas atradās netīras upes krastā, iznāca divi lempīgi vīri. Abiem mugurā bija krekli ar īsām piedurknēm - vienam tirkīzzaļš, otram oranžs. Zaluki kādreiz bija paglābis savu pilsētu no "Sarkanās bandas" uzbrukumiem. Vīrieti oranžā kreklā sauca Frenks Falkone. Viņš bija dzimis Čikāgā, bet tagad vadīja organizēto noziedzību Losandželosā. Tirkīzzaļo kreklu valkāja Tonijs Molināri, Falko- nes kolēģis no Sanfrancisko. Viņiem sekoja divi miesassargi mēteļos ar smagiem čemodāniem rokās. Vienā no tiem bija Klemencas un Zaluki vakardienas kāzu smokingi. Ūdens virsmu klāja daudz beigtu zivju. No milzu garāžas pie viņiem izbrauca linkolns. Kad auto nonāca uz ceļa, tam pievienojās policijas mašīna. Zaluki klans jau sen algoja pilsētas policiju.

Detroitas lidostā viņi nogriezās no dubļainā ceļa un piebrauca pie vārtiem ar uzrakstu "Tikai autotransporta darbiniekiem". Policijas mašīna apstājās. Linkolns devās pa beto- nēto celiņu pie angāra. Vīrieši zīda kreklos izkāpa no mašīnas, nesteidzīgi malkodami kafiju no papīra glāzītēm. Viņu miesassargi sekoja tiem kā ēnas.

Pie viņiem lēnām piebrauca ar gaļas pārstrādes kompānijas logo rotāta lidmašīna, to neuzkrītoši kontrolēja Maikla Korleones Ģimene. Logo attēloja lauvu profilā. Pēc pases datiem, pilota vārds bija Fausto Dominiks Džerači, bet logo bija rakstīts "Džeralds O'Melli". Lidojuma plāns pat netika sastādīts - dispečerpunktā Džerači bija savs cilvēks. Tāpat kā visās Amerikas lidostās, kas faktiski nepiederēja viņam.

Zem pilota krēsla gulēja soma, pilna ar naudu. Negaisa mākoņi klāja rietumpuses debesis.

Otrā upes krastā moteļa "Laimīgais ceļinieks" četrpadsmitās istabas durvis atvērās, un Fredo Korleone, Ņujorkas mafijas krusttēva nupat ieceltais sotto capo, iznāca laukā. Pēc ķermeņa uzbūves viņš atgādināja ķegli un bija ģērbies saburzītā kreklā un melnās biksēs. Fredo ar bažām vēroja ielu. Autostāvvietā neviena nebija. Viņš nogaidīja, kamēr garām pabrauks divas sagrabējušas automašīnas. Dzinēju troksnis varēja pamodināt ikvienu. Fredo izdzirda, ka gultā kāds sakustas. Taču atskatīties viņš negribēja.

Beidzot gaiss bija tīrs. Uzmaucis uz acīm cepuri, Fredo cieši pievēra aiz sevis durvis, nogriezās ap stūri un ātri sāka soļot pa krastmalu gar autokinoteātri, pie kura mētājās kartona glāzītes un popkorna turziņas. Turziņas rotāja tukls gaišzils klauns ar briesmīgu viszinošu smaidu.

Tā taču nav viņa cepure! Iespējams, to bija atstājis puisis, kas bija ielūdzis viņu uz moteli, vai paņemta kādā no daudzajiem bāriem, kuros viņš pagājušo nakti bija iegriezies. Tā pat varēja piederēt vienam no viņa miesassargiem. Tie bija jauni, viņam nepazīstami puiši. Galva viņam dunēja. Korleone pataustīja krekla kabatas, bikšu kabatas. Cigaretes bija palikušas moteli, šķiltavas arī. Šķiltavas bija dārgas, inkrustētas ar dārgakmeņiem, no Milānas. Tā bija Maikla dāvana, ar gravējumu "1954. gada Ziemassvētki". Paraksta, protams, nebija. Tēvs vienmēr bija teicis, ka nevajagot rakstīt savu vārdu, kur pagadās. Fredo ir nedomāja atgriezties motelī. Pie velna ar šķiltavām! Pārlēcis pār grāvi, viņš metās uz autostāvvietu. Lin- kolnu, kuru viņam bija aizdevis Zaluki, viņš bija paslēpis aiz atkritumu sadedzināšanas krāsns. Automobiļa aizmugures sēdeklī bija pamesti melnie smokinga svārki, dzeltenais zīda krekls, kas nepiederēja viņam, un viskija pudele, kas piederēja gan.

Fredo Korleone apsēdās pie stūres, iedzēra malku viskija un nometa pudeli aizmugures sēdeklī. Laiks atmest dzeršanu, viņš nodomāja. Un pārējo ari. Ak Kungs! Kāpēc tas, ko tu ļoti gribi, vēlāk šķiet tik pretīgs? Laiks atmest arī to. Viņš vairs neapmeklēs naktsklubus. Viņš vairs nemaksās zēniņiem, kas par vienu heroīna devu gatavi nosūkāt ikvienam. Viņš mainīsies jau tūlīt un brauks uz Vegasu, kur ir pazīstams kā sieviešu cienītājs un kur pilsētiņa ir tik maza, ka par citu nav ko sapņot. Fredo iedarbināja dzinēju un izbrauca uz ielas gluži kā dievbijīgs Kanādas ģimenes tēvs, kas dodas uz misi. Taču pie pirmā luksofora izdzēra atlikušo viskiju un izmeta pudeli pa logu. Piedevis gāzi, viņš traucās pa galveno šoseju uz lidostu. Ja pasteigsies, viņš pagūs uz lidmašīnu. Sāka līt. Tikai ieslēdzis logu tīrītājus, Fredo ievēroja, ka pie priekšējā stikla piestiprināts kāds papīriņš. Reklāma vai kas tamlīdzīgs.

Moteļa "Laimīgais ceļinieks" četrpadsmitā numura gultā pamodās pilnīgi kails vīrietis. Tas bija restorāna īpašnieks no Dirbornas, precējies, divu bērnu tēvs. Izvilcis spilvenu no kājstarpes, viņš paostīja pirkstgalus un izberzēja acis.

-    Troj! - viņš pasauca. - Troj, kur tu esi? Ai nē, velns parāvis, tikai ne to!

Tad viņš ieraudzīja šķiltavas, bet tām blakus - pistoli. Tādiem puišiem kā Trojs bieži vien ir ierocis, lai gan šādu vīrietis redzēja pirmoreiz. Četrdesmit piektā kalibra kolts, bet gailis un rokturis apsaitēti ar baltu izolācijas lenti. Vīrietis nekad mūžā nebija turējis rokā īstu pistoli. Viņš apsēdās uz gultas. Apreiba galva. Viņš bija diabētiķis. Kaut kur vajadzēja būt apelsīniem. Vīrietis atcerējās, ka Trojs bija iedevis bārmenim piecdesmit dolārus, lai tas atnes no virtuves veselu turzu apelsīnu. Trīs viņš bija apēdis tieši pie bāra letes, kamēr Trojs piegāja pie durvīm un palūkojās uz ielu. Kur tad palikuši pārējie apelsīni?

Sirds mežonīgi dauzījās, un ādu klāja sviedri. Vīrietis piezvanīja administratoram un palūdza atnest brokastis.

-    Kur tu īsti atrodies? Te nav nekāda "Riča" viesnīca! - administrators atbildēja.

Vai tiešām? Kur tad viņš bija nokļuvis? Vīrietis gribēja pajautāt, bet pārdomāja. Vispirms jāuzēd kas salds. Diez vai te ir kāds veikals vai vismaz automāts? Protams, var jau palūgt, lai atnes uz numuru kādu šokolādes tāfelīti. Viņš paaicināja administratoru.

-    Vai tev pašam nav kāju? - administrators noprasīja.

Vīrietis apsolīja piecus dolārus par šokolādes tāfelīti, un

administrators apsolīja atnest.

Vīrietis nolēma piezvanīt sievai. Līdzīgi gadījumi bija notikuši ari agrāk. Būs jāpasaka - viņš pārgulējis ar sekretāri, sievieti. Viņš taču bija apsolījis sievai, ka ar zēniem vairs neielaidīsies… Vīrietis sāka griezt numuru, bet tad aptvēra, ka ārējiem zvaniem vajadzīgs administrators. Uzņemšanas telpā neviens neatbildēja. Administrators laikam aizgājis pēc šokolādes.

Vīrietim bija viss: labs darbs, lieliska sieva, jauki bērni, skaista māja. Nesen viņš tika uzņemts "Rotari" klubā. Tomēr la nu bija, ka svētdienas rītos viņš bieži pamodās tādās vietās kā šī pēc uzdzīves ar ielu zeņķiem.

Vīrietis atkal sāka meklēt apelsīnus. Veltīgi. Bikses ir šeit, bet nav viņa dzeltenā krekla. Nebija ari viņa cepures. Un pie kura kroga viņš atstājis mašīnu?

Būs jāizsauc taksometrs, lai aizved uz mājām, bet pēc tam jāpalūdz sieva, lai apbraukā bārus un pameklē auto. Nē, vieglāk ir nopirkt jaunu mašīnu.

Vīrietis paņēma pistoli.

Kolts bija diezgan smags. Vīrietis nobrauca ar pirkstu gar pistoles rokturi. Viņš atvēra muti un pielika stobru pie mēles.

Aiz loga nošvlkstēja riepas. Spriežot pēc tā, kā aizcirtās durvis, tā bija liela automašīna. Droši vien atgriezies Trojs. Tad durvis aizcirtās vēlreiz un piebrauca otra mašīna.

Divi vīri tumšos uzvalkos.

Viņi bija atbraukuši no tālienes, no Čikāgas. Viņiem gan bija vajadzīgs gluži cits cilvēks, bet kailais vīrietis to nezināja. Viņi bija sekojuši tam jau vairākas stundas, ko viņš ari nezināja. Restorāna īpašnieks izņēma koltu no mutes un notēmēja uz durvīm. "Satiksimies ellē!" viņš nočukstēja. Liekas, tā bija sacījis kāds filmas varonis. Vīrietis nebija nekāds drosminieks, un tomēr tagad, sažņaudzis rokā sešlādiņu kolta spīdīgo rokturi, viņš jutās kā īsts supermenis.

Holivudā, Floridā, koraļļkrāsas mājas pazemes garāžā, namā, kur viņa dzīvoja ar māti kopš tā laika, kad viņas tēvs Sanijs Korleone bija gājis bojā autokatastrofā (viņa uzskatīja, ka noticis tieši tā), Frančeska Korleone spieda savas mātes vieglā automobiļa tauri jau kādas desmit minūtes.

- Izbeidz! - iesaucās viņas dvīņumāsa Ketija, kas zvilnēja aizmugures sēdeklī ar franču romānu rokā. Ketija sapņoja kļūt par ārsti un šodien devās uz Bārnarda medicīnas skolu. Frančeska brauca uz Floridas štata Talahasi universitāti. Viņai visvairāk gribējās dzīvot vienai, tālāk no daudzajiem radiniekiem. Lai gan pēc briesmīgajiem notikumiem Ņujorkā un, iespējams, melīgajiem avīžu rakstiem, kas apcerēja Korleones Ģimeni, uzsākt patstāvīgu dzīvi nebūs viegli. Ketija bija gribējusi apmeklēt koledžu Ņujorkā, lai būtu tuvāk ģimenei. Tagad gan tur bija palikusi vienīgi vecmāmiņa Karmela un pretīgā krustmāte Konija. Tēvocis Korleone bija gluži vienkārši pazudis gluži kā tie stulbeņi, kas aiziet pēc cigaretēm un neatgriežas. Briesmīgs notikums pat tādam idiotam kā viņš. Lai gan kaut kas līdzīgs droši vien ienāk prātā tiem, kas cieši saistīti ar krustmāti Koniju. Tādēļ Ketijai neapšaubāmi jautās, vai viņa nav radiniece slavenajiem gangsteriem Korleonēm. Ja spriež pēc pēdējiem mēnešiem Holivudā, Frančeskai Talahasi arī neizdosies izvairīties no uzmanības. Viņas māte, kurai patika visu kontrolēt, grasījās aizvest viņas abas. Aizvest. Uz Ņujorku! Paldies Dievam, Frančeska paliks Talahasi. Meitene atkal signalizēja.

-    Paklau, tu man traucē, - Ketija ierunājās.

-    It kā tu tiešām lasītu to grāmatu.

Ketija aizvainojusies atbildēja franču vai lauzītā franču valodā.

Frančeska nebija apguvusi franču valodu un cerēja izvairīties no tās kā svešvalodas, izvēloties itāliešu valodu, lai gan, godīgi sakot, arī to viņa prata diezgan slikti. Iespējams, viņa varēs iztikt bez svešvalodas.

-    Mēs taču esam itālietes, - Frančeska aizrādīja. - Kādēļ tu nemācies itāliešu valodu?

-    Esi gan tu riebekle! - Ketija atcirta itāliski.

-    Ļoti skaisti!

Ketija paraustīja plecus.

-    Lamāties itāliski tu proti, bet lasīt? - Frančeska pavaicāja.

-    Es nevaru lasīt, ja tu visu laiku muldi.

Māte jau veselu mūžību kvernēja vecvecāku mājā, dodama pēdējos norādījumus meiteņu jaunākajiem brāļiem: piecpadsmitgadīgajam Frenkam un desmitgadīgajam Čipam. Čipa īstais vārds bija Santino, jaunākais, bet kopš tā laika, kad, pārradies no beisbola treniņa, viņš paziņoja, ka turpmāk atsauksies tikai uz vārdu "Čips", māsas viņu sāka saukt par Tino. Arī Frančeska varēja izvēlēties koledžai citu vārdu: Frena Kolinsa, Frenija Teilore vai Frānsisa Vilsone. Viņa varēja, bet negribēja. Uzvārds jau tā bija amerikanizēts: Korleons Korleone vietā. Frančeska lepojās ar savu uzvārdu, tāpat kā ar savu itālisko izcelsmi. Viņa lepojās ar tēvu, kas bija sacēlies pret bandītu tēvu un brāļiem, kļūdams par godīgu biznesmeni. Tā vai citādi, uzvārdu viņa nomainīs, kad apprecēsies.

Frančeska atkal signalizēja. Ko māte tur tik ilgi ķēpājas? Vecmāmiņa un vectētiņš vienalga darīs pēc sava prāta. Puikas vispār ir stulbi, sevišķi Frenkijs, kuru nekas, izņemot futbolu, neinteresē. Frančeska atkal piespieda tauri.

-    Paklau, vai tu… - Ketija uzsāka.

-    …īpaši centies, lai es ātrāk aizbrauktu? - Frančeska pabeidza teikumu.

Ketija nopūtās gluži kā īsta amerikāņu meitene. Pēc brīža viņa viegli noglāstīja māsai matus.

Meitenes vēl nekad savos astoņpadsmit gados nebija šķīrušās.

Hela Mičela šovam viesnīcā "Pils uz smiltīm" bija lieli panākumi. Džonijs Fontāne centās, cik spēja, izklaidēdams biezos un zelta jaunatni. Pret rītu viņš atgriezās savā luksusnu- murā, kur viņu jau gaidīja divas tibiņas. Viena bija gaišmataina francūziete un dejoja kazino ielas pretējā pusē. Meiča lielījās, ka pagājušajā gadā filmējusies Mikija Rūnija lentē, kur viņai bija jāpasaka tikai daži vārdi: "Ak Dievs, skaties!" Bet vai tas bija tik svarīgi? Filmā Mikijs Rūnijs tēloja ģeologu, kas strādā tuksnesī, kad tur tiek veikti kodolieroču izmēģinājumi. Viņš nokļūst radiācijas zonā, bet pēc tam, saņēmis lielu starojuma devu, izkāš visus naudas automātus, kuriem pieskaras.

Otra meiča bija saldkaira brunete ar rētu uz kreisās pēcpuses, bet tā drizāk bija mākslīgi iegriezta. Džonijam patika rēta. Kā jau īstam profesionālim. Būdams džentlmenis, Fon- tāne apjautājās meitenēm, vai viņām nav iebildumu pret seksu trijatā. Meičas tikai iesmējās un sāka izģērbties. Brunete, kuru sauca Eva, bija īsta lietpratēja. Eva zināja, kad nāks gaišmates kārta nosūkt (ieraudzījusi Džonija bomi, viņa iesaucās: "Velns parāvis!"), bet drīz vien viņai bija tas jāpaveic pie strūklakas istabas vidū, kamēr gaišmate berzēja Džonijam muguru. Tad Eva nogrūda Džoniju uz muguras, lika gaišmatei uzsēsties uz viņa bomja, bet pati sāka glāstīt gaišmates krūš- galus un skūpstīt viņai lūpas. Džonijs acumirklī nolaida. Eva bija īsts brīnums. Reti kura meiča to pieprata. Taču tovakar gaišmate, kuras vārds bija Rita, saīsinājums no Margarita, bija ieradusies viena. Džonijs nekad neatcerējās viņu vārdus. Šorīt viņa vēl gulēja, kad Džonijs devās uz baseinu, kas atradās uz viesnīcas jumta. Viņam nepatika vīrieši, kuri vispirms pataustīja ūdeni ar rozā kājas īkšķi. Džonijs nometa frotē halātu un ielēca baseinā. Kad pirmās izbailes bija garām, viņš ienira dziļumā un, elpu aizturējis, skaitīja līdz simtam.

Džonijam apreiba galva, bet ne jau no ūdens dziļuma. Pēdējā laikā viņš vairs nedzēra tik daudz, kā dažiem šķita. Kur tad slēpās tas āķis? Džonijs parasti gāja no galdiņa pie galdiņa, no kompānijas pie kompānijas, visur atstādams pusizdzertas glāzes. To neviens neievēroja, toties visi ievēroja katru jauno glāzi, kuru viņš pacēla tostam. Ikviens nīkulis, kas centās turēt viņam līdzi, tika iesēdināts taksometrā, kuru laipnā kārtā bija izsaucis Džonijs Fontāne. Viņš atcerējās, cik dzēris, kur bijis un ar ko saticies.

Džonijs nopeldēja pāris apļu, lai iesildītos, un dziļi ievilka elpu. Tad atkal ienira. Viņš to atkārtoja vēl trīs reizes un izkāpa no baseina. Viņa uzmanību saistīja reklāma pašā jumta malā: "Vienreizēja atrakcija! Labākais atombumbas sprādziena demonstrējums Lasvegasā!" Zemāk bija nolikts ekrāns ar koši violetu atomsēni, bet skrejošie burti norādīja laiku: rīt agri no rita. Džonijs jau bija dzirdējis, ka baseinā strādās bārs, tiks novietoti galdiņi un beigās tiks kronēta mis Atombumba. Kurš stulbenis gan celsies šādā agrumā, lai vērotu sprādzienu no sešdesmit jūdžu attāluma? Varbūt kāds iedomājas, ka tā ir lieliska iespēja apstaroties, lai pēc tam izkāstu visus naudas automātus. Ja cilvēki grib redzēt kaut ko sensacionālu, lai apmeklē viņa šovu. Džonijs paņēma frotē halātu un, lēkdams pāri diviem pakāpieniem, atgriezās savā numurā.

Rita bija aizgājusi. Prātīga meiča. Numurā smaržoja pēc viskija, cigaretēm un spermas. Strūklaku rotāja kailas meitenes statuja, kas bija slaidi izstiepusi roku un, šķiet, ubagoja naudu viesnīcas remontam. Džonijs apģērbās un, lai pa ceļam neaizmigtu, iedzēra vienu no mazajām, zaļajām tabletēm, kuras bija parakstījis dakteris Džūlzs Segals.

Džonijs Fontāne izgāja viesnīcas autostāvvietas svelmainajā saulē un pat nesaviebās. Viņš noraustīja žaketes asos stūrus un iesēdās savā jaunajā sarkanajā Thunderbird markas automašīnā. Kruķi jau pazina šo mašīnu. Pat pilsētā viņš drāzās ar vairāk nekā simt jūdzēm stundā, bet viņu ne reizi nebija apturējuši. Džonijs palūkojās pulkstenī. Drīz vien studijā sāks pulcēties mūziķi. Kādu stundu viņi nopļāpās un skaņos instrumentus, un vēl stundu Edijs Nīls, orķestra muzikālais vadītājs, liks viņiem mēģināt. Džonijam jāpagūst līdz mēģinājuma beigām, mazliet jāpastrādā, tad sešos jātiek lidostā uz čārterreisu ar Falkoni un Gasiju Čičero, pēc tam viņš atgriezīsies Lasvegasā vēl ilgi pirms privātkon- certa, ko apsolījis sniegt Maiklam Korleonem.

Tikai četros no rīta ieradies golfa un tenisa kluba Vista del Mar atpūtas istabā, pārgurušais Toms Heigens atklāja, ka nav paņēmis līdzi raketi. Sporta preču veikalu atvērs ne agrāk kā deviņos, bet šai laikā viņam centrālajā kortā paredzēts mačs ar vēstnieku. Nokavēt nedrīkstēja. Kad Toms pajautāja reģistratoram, vai drīkst paņemt kāda cita raketi, tas palūkojās uz viņu tā, it kā viņš būtu atstājis dubļu pēdas uz gaiteņa sniegbaltā paklāja. Toms paskaidroja, ka viņam ir agrais mačs, un palūdza atvērt veikalu, bet reģistrators atbildēja, ka viņam neesot atslēgas. Heigens apvaicājās, vai nevarot ko darīt, bet darbinieks atvainojās un teica, ka ne. Tad Heigens izvilka divas simtdolāru banknotes un teica, ka būšot pateicīgs par palīdzību, bet reģistrators tikai pavīpsnāja.

Vakar Toms bija piecēlies rīta gaismiņā, lai izlidotu no Losandželosas uz Detroitu kopā ar Maiklu Korleoni. Vispirms viņi satikās ar Džo Zaluki, tad piedalījās viņa meitas kāzās un svinīgajā pieņemšanā, bet pēc tam atlidoja atpakaļ uz Vegasu. Maikls devās uz mājām gulēt, bet Heigenam nācās doties uz biroju, kur bija jāpārskata steidzami dokumenti. Mājās viņš iegriezās tikai uz brīdi, lai pārģērbtos un noskūpstītu savu guļošo meitiņu Džannu, kurai nesen bija palikuši divi gadi, un sievu Terēžu, kas kolekcionēja gleznas un jūsmoja par kādu Džeksona Poloka audeklu, kuru viņas dīleris nupat bija atvedis no Ņujorkas. Dēli Frenks un Endrū bija pusaudži, turklāt ieslēgušies katrs savā istabā, kas piekrautas ar zinātniskās fantastikas grāmatām un nēģeru iedziedātām platēm; tēvam tur iet bija aizliegts.

Kamēr Toms kravāja savu tenisa ekipējumu, Terēza staigāja pa viņu jauno māju ar kārtējo krāšņo mākslas darinājumu, nespēdama izšķirties, pie kuras baltās sienas to piekārt. Viņa labprāt bija pārcēlusies uz Vegasas lielo māju un nodevās pirkšanas priekiem, lai to iekārtotu. Ikviena glezna maksāja vairāk nekā pati savrupmāja. Jā, Tomam glaimoja, ka viņš ir precējies ar sievieti, kurai bija gaume.

-    Varbūt piekārsim pretī sarkanajam Rotko priekšnamā? - Terēza ierosināja.

-    Bet ja nu labāk guļamistabā? - Toms sacīja.

-    Tu tā domā?

-     Nezinu, - Toms atzinās un sarauca uzacis, likdams saprast, ka tagad viņam ir svarīgākas lietas par gleznām.

- Šķiet, tev ir taisnība, - Terēza nopūtās. Viņa nolika gleznu uz grīdas un satvēra vīra roku.

Tā bija laulība.

Viņi devās uz guļamistabu, bet Toms bija pārlieku noguris, un viss sanāca ne pārāk labi.

Heigens sen vairs nebija Korleones klana consigliere, tomēr, kad nomira Vito, kas daudzus gadus bija nodrošinājis Tomu ar darbu, un arī pēc Tesio nāves Maiklam bija vajadzīgs uzticams cilvēks, jo vairāk tāpēc, ka Klemenca bija palicis Ņujorkā. Viņš nogaidīja, kamēr tiks iecelts jauns consigliere, kamēr tiks pabeigts karš ar Barzīni un Tataljas Ģimenēm. Maiklam bija kaut kas aiz ādas, bet vienīgais, ko Heigens varēja nojaust, bija saistīts ar notikumiem Klīvlendā. Pagaidām Heigens pildīja savus consigliere pienākumus, cenšoties iegūt jaunu amatu. Viņam jau bija četrdesmit pieci gadi, vairāk nekā viņa vecākiem, kad tie aizgāja bojā. Viņš bija pārāk vecs, lai kārtotu rēķinus.

Pie durvīm pieklauvēja, un Toms piecēlās, uzslavēdams sevi par to, ka laikus bija pasūtījis brokastis. Viņš paguva iedzert pirmo kafijas tasi, iekams izsūtāmais bija aizvēris aiz sevis durvis. Kafija bija vāja. Tā bija visur. Labi, ka viņš bija iepriekš pasūtījis divas kafījkannas. Heigens iznesa kafiju uz balkona. Astoņi no rīta, bet karsts kā peklē. Kam gan vajadzīga sauna? Pēc desmit minūtēm viņa halāts bija caurcaurēm slapjš.

Heigens iegāja dušā, noskuvās un pārģērbās tenisa tērpā. Astoņos trīsdesmit viņš jau stāvēja pie veikala slēgtajām durvīm, gaidīdams, vai kāds neuzradīsies. Nogaidījis piecas minūtes, viņš atgriezās uzgaidāmajā telpā. Pie letes dežurēja cits administrators, kas apsolīja uzmeklēt menedžeri.

Toms Heigens atgriezās pie veikala. Gaidīt kļuva neciešami. Ja viņš bija ko mācījies no Vito Korleones, tad tā bija precizitāte. Heigens soļoja šurpu turpu pa laukumiņu pie veikala, baidoties aiziet uz tualeti. Bet ja nu menedžeris atnāks un aizies? Beidzot ieradās slāvu tipa meitene, kas vairāk atgādināja masieri nekā menedžeri vai kluba darbinieci - tas bija vairāk nekā skaidrs.

Heigens izvēlējās raketi, uzmeta galdā divus simtniekus un pateica, lai atlikumu viņa patur sev.

-     Mēs nepieņemam skaidru naudu, - meitene paziņoja. -Jums ir jāparakstās.

-Kur?

-    Vai esat kluba biedrs? Es jūs nepazīstu.

-    Esmu vēstnieka kunga viesis.

-    Tātad jāparakstās viņam vai viņa ģimenes loceklim, vai viņa palīgam.

Heigens izņēma vēl vienu banknoti un sacīja, ja meitene palīdzēšot, varēšot paturēt simt dolārus kā atalgojumu par pūlēm un iztērēto laiku. Meitene uzmeta Heigenam tikpat nicīgu skatienu kā nakts administrators, tomēr naudu paņēma.

Toms baidījās, ka viņa urīnpūslis pārsprāgs, bet pulkstenis rādīja piecas minūtes pāri deviņiem. Noplēsis no raketes iepakojumu, Heigens ko kājas nes metās uz kortu.

Centrālajā kortā Toms nevienu nesastapa. Viņš tik reti kad nokavēja, ka nezināja, kā lai rīkojas. Vai tiešām vēstnieks būtu nogaidījis kādu brīdi un aizgājis? Vai arī būtu aizkavējies? Cik ilgi viņam būtu jāgaida? Varbūt aizskriet uz tualeti un atgriezties? Heigens palūkojās apkārt. Krūmu bija atliku likām, taču viņš nebija tas, kas čurā krūmos sabiedriskā vietā. Toms stāvēja, mīņādamies no vienas kājas uz otru. Vēstnieks droši vien nolēmis negaidīt un aizgājis. Kad ciesties vairs nebija iespējams, Heigens metās uz tualeti. Atgriezies viņš pamanīja uz tikla zīmīti. Vēstnieks Šī šodien nevarēs piedalīties spēlē un piedāvā tikties lenča laikā. Jums atbrauks pakaļ.

Kurš un kad atbrauks, nebija minēts.

Keja Korleone norādīja uz ceļu Lasvegasas lidostas virzienā.

-    Viņš nenogriezās! - viņa iesaucās. - Maikl, mēs pabraucām garām pagriezienam!

Maikls, sēdēdams jaunā, dzeltenā kadiljaka aizmugures sēdekli, tikai papurināja galvu.

-    Vai tad mēs brauksim uz Losandželosu automašīnā? Tu esi prātā jucis!

Bija Maikla un Kejas kāzu piektā gadadiena. Šorīt Keja ar vecākiem bija apmeklējusi misi. Maiklam bija darīšanas, un pēcpusdienā bija paredzēts Džonija Fontānes koncerts, visi ienākumi no kura tiks pārskaitīti kravas automobiļu darbinieku arodbiedrībai. Tomēr Maikls bija apsolījis sievai, ka šī diena būs veltīta viņai - tā būšot ilga tikšanās kā vecajos labajos laikos.

-    Mēs nebraucam uz Losandželosu, - Korleone papurināja galvu.

Keja palūkojās atpakaļ, uz pagriezienu, kuru viņi bija palaiduši garām. Viņai kļuva mazliet nelāgi ap dūšu.

-     Piedod, Maikl, liekas, pēc visiem mūsu laulības sarežģījumiem es neesmu pelnījusi šādus pārsteigumus… - Keja savi- cināja rokas gluži kā sporta tiesnesis, kas norāda uz noteikumu pārkāpumu.

-    Šoreiz tas būs patīkams pārsteigums, es apsolu, - Maikls pasmaidīja.

Drīz vien viņi piebrauca pie Mīda ezera, kur bija pietauvojies hidroplāns. Tas bija reģistrēts uz Džonija Fontānes kinostudijas vārda, lai gan ne pats Fontāne, ne viņa darbinieki par to nekad nebija dzirdējuši.

-     Pārsteigums numur viens! - Maikls paziņoja, norādīdams uz hidroplānu.

-    Numur viens? - sieva pārjautāja. - Vai tu skaiti tos? Tev būtu jākļūst par matemātikas profesoru. - Kejai pārskrēja tādas pašas nožēlas trīsas kā toreiz, kad viņa uzzināja, par ko patiesībā kļuvis Maikls.

Viņi izkāpa no mašīnas.

-   Var teikt, ka esmu kļuvis par grāmatvedi vai uzskaitvedi. Nevis matemātiķi. - Maikls pastiepa roku uz piestātnes pusi. - Lūdzu, kundze!

Kejai kļuva baisi, taču viņa neuzdrošinājās to atzīt. Nē, Maikls nenodarīs viņai neko ļaunu.

-    Pārsteigums numur divi…

-    Maikl, izbeidz!

-    Es lidošu.

Acis Kejai iepletās aiz pārsteiguma.

-     Kad es kalpoju flotē, mūs mācīja vadīt lidmašīnu, - Maikls paskaidroja. - Un četrdesmit grādu svelmē sūtīja uz koraļļu salām, kas bija klātas ar lipīgiem dubļiem un līķiem. Lidot man iepatikās, - viņš piebilda, - un es salīgu instruktoru.

Keja nopūtās. Cik gan neskaitāmas stundas pēdējo nedēļu laikā viņa bija pavadījusi neziņā, bažījoties, ka Maiklam ir kāds romāns. Nē, tā nav taisnība. Bet par ļaunāko viņai negribējās domāt.

-     Labi, ka tev ir vaļasprieks, - viņa ierunājās. - Katram cilvēkam tas ir vajadzīgs. Tavs tēvs aizrāvās ar dārzkopību, citi spēlē golfu.

-    Golfu, - Maikls atkārtoja. - Hm. Bet vai tev ir vaļasprieks?

-    Nē, - Keja atbildēja.

-    Vari pievērsties golfam, - Maikls ieteica. Viņš bija ģērbies sporta piegriezuma žaketē un žilbinoši baltā kreklā bez kaklasaites. Matus viņš nebija saglaudis. Viegls vējiņš tos buži- nāja.

-     Patiesībā es gribētu atgriezties skolā, - Keja nedroši ieminējās. - Ko tu par to saki?

-    Tas ir darbs, - Maikls atcirta, - bet darbs tev nav vajadzīgs! Kas pieskatīs Mēriju un Entoniju?

-     Es nesākšu strādāt, kamēr nebūsim iekārtojuši jauno māju. Bet vēlāk tava māte varētu pārcelties pie mums. Kar- mela ar lielāko prieku pieskatīs bērnus. - Keja gan baidījās pat domāt, ko teiks vīramāte, ja uzzinās, ka viņa sākusi strādāt. - Skola būs mans labākais vaļasprieks.

-    Tu patiešām gribi strādāt? - Maikls jautāja.

Keja novērsa skatienu. Darbs jau nebija galvenais.

-    Ļauj man padomāt, - Maikls teica. Tēvs tam nebūtu piekritis, bet viņš jau nebija Vito Korleone. Tāpat kā viņa tēvs, Maikls kādreiz tika apprecināts ar jauku itāliešu meiteni, tomēr nekas labs no tā neiznāca. Keja to nezināja un nebija līdzīga šai meitenei. Vienīgais, kas interesēja Maiklu, bija sievas drošība, lai gan viņai gandrīz nekas nedraudēja. Maikls viegli paspieda sievas roku.

Keja atviegloti nopūtās.

-    Paklau, es nekāpšu šai daiktā, kamēr tu nepateiksi, kurp mēs dodamies.

Maikls paraustīja plecus.

-    Uz Taho, - viņš vienaldzīgi noteica, bet sejā viņam parādījās viltīgs smaids. - Uz Taho ezeru, - viņš norādīja uz hidroplānu.

Reiz Keja bija ieminējusies, ka labprāt aizbrauktu uz šo ezeru. Tobrīd viņai šķita, ka vīrs nemaz neklausās.

Maikls atvēra hidroplāna kabīnes durvis. Keja iekāpa, un uz bridi viņas svārki sacēlās uz augšu un daļēji atsedza pēcpusi. Maiklu sagrāba spēja vēlēšanās iegūt viņu tūlīt, bet viņš tikai pārlaida Kejas gurniem sajūsmas pilnu skatienu. Nav nekā uzbudinošāka kā slepus vērot sievas ķermeni.

-    Vienīgās nepatikšanas ar hidroplāniem var būt, ja tie dažreiz gāžas, - Maikls piebilda un iedarbināja dzinēju.

-    Ko? - Keja vaicāja.

-    Tas reti gadās, - Maikls izstiepa apakšlūpu, lai norādītu, ka tas ir tikpat kā neiespējami. - Un, ja arī hidroplāns gāžas, uzmini - kas notiek? Tas atkal peld.

-    Patīkami dzirdēt, - Keja noteica.

-    Es mīlu tevi, - Maikls sacīja. - Tu jau to zini, vai ne?

-    Arī to ir patīkami dzirdēt, - Keja centās runāt bezkaislīgā balsī, kā to prata darīt Maikls.

Hidroplāns pacēlās gaisā, un Keja juta, ka atslābinās visi muskuļi. Viņa pat neapzinājās, cik lielā saspringumā dzīvojusi pēdējā laikā.

4. nodaļa

Virs Eri ezera neliela lidmašīna tuvojās pašam negaisa centram. Kabīnē bija karsts, bet Nikam Džerači tas nemaz netraucēja. Visi lidmašīnas pasažieri bija sviedriem noplūduši tāpat kā viņš. Miesassargi lādēja negaisu. Skarbi puiši. Kādreiz Džerači bija tāds pats kā viņi - mēms kā zivs, uzticams, vienmēr gatavs nākt palīgā.

-     Man šķita, ka negaisam jau esam garām, - ierunājās Frenks Falkone, oranžā zīda kreklā tērpies vīrietis, kas nezināja, kurš vada lidmašīnu.

-   Tev tikai šķita, - aizrādīja tirkīzzaļā kreklā tērpies Tonijs Molināri, kurš lieliski zināja, kas ir pilots.

Barzīni, Tataljas un Korleones noziedzīgo grupējumu vadoņu nogalināšana bija satricinājusi visu Ņujorku un izraisījusi tiesībsargājošo iestāžu interesi - sākot ar dežurējošiem policistiem un beidzot ar FIB aģentiem (lai gan FIB direktors, iespējams, tāpēc ka Korleones klanam par viņu bija kaut kas zināms, saglabāja mieru, apgalvodams, ka nekādas mafijas nav). Visu vasaru pilsētā bija mierīgi, pat sīko bāru īpašnieki bija slēguši savas bodītes. Divi dzīvi palikušie Doni - Otiljo Kuneo, kas bija vairāk pazīstams kā Leo Slaucējs, un Entonijs Strači, kuru visi sauca par Melno Toniju, - stingri ievēroja uguns pārtraukšanu. Vai tas bija galīgais pamiers, neviens nezināja.

-     Piedod, bet es domāju īstu negaisu, - Falkone teica, - pretīgo negaisu, kas traucē mums lidot.

-    Tu nesaproti jokus, mans draugs, - Molināri pašūpoja galvu.

Viņu miesassargi bija acīmredzami nobāluši un drūmi raudzījās salona grīdā.

-    Ezera ietekme. Tas notiek gaisa un ūdens temperatūru krasās atšķirības dēļ, - Džerači paskaidroja. Viņš centās, lai balss skan pilota cienīgi, gluži kā filmā, kur pilots ir noteicošais. - Negaiss jau var uznākt no jebkuras puses, turklāt negaidīti. Interesanti, vai ne?

Molināri uzsita viņam uz pleca.

-     Paldies par skaidrojumu, sasodītais mister Zinātnieki

-    Laipni lūdzu! - Džerači attrauca.

Čikāgā Falkone jutās kā zivs ūdenī un bija galvenais rīkotājs, uzpirka politiķus, tiesnešus un kruķus, bet tagad vadīja savu biroju Losandželosā. Molināri piederēja četrzvaigžņu restorāns Sanfrancisko ostā un daļas visos uzņēmumos, kas viņu interesēja. Saskaņā ar Maikla īsajiem norādījumiem, kurus viņš bija devis, Niks zināja, ka Falkone un Molināri dažādi izturas pret Ņujorkas klaniem. Falkone tos uzskatīja par sno- biem, bet Molināri - par pārāk nežēlīgiem. Molināri juta īpašas simpātijas pret nelaiķi Vito Korleoni, kuru Falkone nekad nebija cienījis. Pēdējos divos gados šie divi Rietumkrasta Doni sadarbojās aizvien sekmīgāk, sevišķi organizējot narkotiku ievešanu un sadali no Meksikas un Filipīnām (vēl viens iemesls, kādēļ Maikls bija sūtījis Niku uz šo sapulci). Kamēr Korleones Ģimenes priekšgalā nebija nostājies Maikls, Falkone un Molināri bija visjaunākie Doni Amerikā.

-    Ei, O'Melli! - Falkone pasauca.

Džerači uzmanīgi vadīja lidmašīnu cauri negaisa frontei, cenšoties iekļūt labvēlīgākā gaisa strāvā. Viņš lieliski saprata, ko teica Falkone. Uz viņa pilota licences bija rakstīts "Džeralds O'Melli"! Lidojuma apstākļi bija diezgan nelabvēlīgi. Droši vien tādēļ Falkone samierinājās, kad Džerači viņam neatbildēja. Ne jau ar acīm mēs redzam, bet gan ar prātu. Kā jau Maikls bija paredzējis, Falkone, salīdzinājis pilota īru uzvārdu ar viņa gaišajiem matiem un platajiem pleciem, Niku droši vien uzskatīja par īru, kas strādā Klīvlendas klana labā. Un kādēļ gan ne? Klīvlendas klans sadarbojās ar daudziem ebrejiem, īriem un nēģeriem, tāpēc to droši varēja saukt par internacionālu klanu. Klīvlendas Donu Vinsenti Forlencu aiz muguras sauca par Žīdu.

Džerači apzināti vadīja lidmašīnu cauri pašam negaisa centram. Līdz Klaburčūsku salai, uz kurieni viņi devās, nebija viegli tikt. Falkone nelabprāt piekrita lidot Korleonem piederošā lidmašīnā. Dons Forlenca bija cerējis ierasties kāzās, bet veselība viņam neļāva.

Beidzot lidmašīna pacēlās virs mākoņiem. Vīrus apspīdēja žilbinoši saules stari.

-    Tātad, O'Melli, vai tu esi no Klīvlendas? - Falkone tincināja.

-Jā, ser, esmu dzimis un uzaudzis Klīvlendā.

Maldinošs, bet patiess apgalvojums.

-    Bet Di Madžo nekļūdījās! Šogad viņa "Jeņķi" bija pārāki par jūsu "Indiāņiem".

-    Nākamgad atspēlēsimies!

Molināri sāka stāstīt par maču, kurā Di Madžo spēlēja Sanfrancisko "Roņu" komandā, bet ari tad visi viņu dievināja. Jau vairākus gadus Molināri nebija izlaidis nevienu "Roņu" maču, bet Di Madžo tur nekad nespēlēja.

-      Bet īri taču uzskata itāliešus par nejēgām, vai ne, O'Melli?

-    Es tā neuzskatu, ser.

-Jūs mūs saucat par cacasangue! - Falkone nerimās.

-   Atvainojiet? - Džerači brīnījās, lai gan zināja, ko nozīmē šis vārds.

-    Viņš apgalvo, mūs uzskatot par stulbeņiem, - viens no Falkones miesassargiem paskaidroja.

-    Prātīgs zēns! - Džerači zobodamies sacīja, atdarinādams kādu no pazīstamākajiem komiķiem.

Molināri un viņa miesassargi iesmējās.

-    Vareni! - Molināri sajūsmā iesaucās, bet Džerači apmierināts noķiķināja. Arī tas uzjautrināja visus, izņemot Falkoni.

Saruna neraisījās: lidmašīnu kratīja, bet Frenks Falkone aizdomīgi raudzījās uz Džerači pilota licenci. Viņi mazliet parunāja par restorāniem un šodienas boksa maču Klīvlendas treniņu manēžā, kuru gribēja apmeklēt, lai gan jau bija uzaicināti uz Džonija Fontānes koncertu Lasvegasā. Tas bija formāls ielūgums, Maikla Korleones laipnības žests, lai ignorētu kravas automobiļu arodbiedrības biedru sanāksmi. Pēc tam apsprieda "Neaizskaramos" - seriālu, kas abiem Doņiem ļoti patika, galvenokārt tāpēc, ka tas bija smieklīgs. Džerači to bija noklausījies pa radio. Tas bija nodrāzts stāsts par godīgajiem kruķiem un asinskārajiem itāliešiem, kuri šķīvjiem locīja iekšā spageti. Niks neskatījās televīzijas pārraides. Viņš lasīja grāmatas. Viņš bija nozvērējies nepirkt televizoru, bet pagājušogad Šarlote un meitenes viņu pierunāja. Un, lūk, kādā jaukā dienā pie viņiem pagalmā ieripoja kravas mašīna un divi viri strādnieku formastērpos iznesa lielāko iespējamo televizoru, kāds vien bija radīts. Drīz vien Šarlote sāka pasniegt maltītes televīzijas pārraižu laikā. Sestdienas kļuva par "televīzijas vakariņām". Džerači bija laimīgs, ka viņa māte to neredz. Viņš labprāt būtu izmetis televizoru atkritumu tvertnē, bet vīrietim ir viss jāpacieš. Pēc nedēļas kāds pazīstams celtniecības darbu vadītājs pārcēla strādnieku brigādi no Bronksas, kur būvēja garāžu, uz Džerači pagalmu. Drīz vien zīdkoki, kas ieskāva nelielo iekšējo baseinu, tika izrakti. Pēc kāda laika Džerači ieguva mazu paša mājiņu, patvērumu no trokšņiem un vispārējās telezombēšanas. Pats viņš ieslēdza nolādēto televizoru tikai, lai noskatītos sporta raidījumus.

Džerači novirzīja lidmašīnu mākoņu joslā.

-    Sākam piezemēties, - viņš paziņoja.

Lidmašīna sāka kratīties. Pasažieri aizdomīgi aplūkoja ikvienu detaļu, bultu, skrūvi un kniedi, šķiet, gaidīdami, ka lidmašīna teju, teju sabruks.

Džerači paļāvās uz lidmašīnas instrumentiem un centās izturēties savaldīgi. Viņš elpoja vienmērīgi, un drīz vien kļuva redzama ezera brūnā, gludā virsma.

-    Vai tā ir Klaburčūsku sala? - Molināri apvaicājās, norādīdams uz šauru zemes strēli.

-    Pilnīgi pareizi! - pilots atbildēja.

-    Kur tad mēs nosēdīsimies? - Falkone jautāja. - Šai mazajā zemes pleķītī?

Sala aizņēma mazliet vairāk par četrdesmit akriem un bija desmitreiz mazāka par Ņujorkas Centrālparku. Par "pleķīti" Falkone bija nosaucis nosēšanās laukumu, kas ļoti atgādināja uzraktu dobi. Uz ziemeļiem pletās gara smilšu sēre, kas šķietami iesniedzās Kanādas ūdeņos. Protams, sausā likuma gados to lietderīgi bija izmantojuši veikli zēni. Sala bija privātīpašums un piederēja Savienotajām Valstīm tikai formāli, un tur tika izdotas pat savas pastmarkas.

-    Tā ir lielāka, nekā šķiet no augšas, - Džerači pasažieriem apliecināja, lai gan nebija par to īsti pārliecināts. Sala piederēja viņa krusttēvam, bet pats Niks tur nekad nebija bijis.

Molināri papliķēja Falkones roku.

-    Atslābinies, draugs!

Frenks pamāja, atkal atslīga sēdeklī un centās iedzert vēl kādu malku no savas kafijas tases.

Pēc brīža viņiem bija jānolaižas, bet gaisa zemstrāva gluži kā milža roka trieca lidmašīnu lejup. Džerači acu priekšā pazibēja viļņu putas. Saņēmies viņš iztaisnoja lidmašīnas korpusu un uzņēma augstumu.

-    Nū-ū-u, ar pirmo mēģinājumu neizdevās, - Niks novilka, raustīdams vadības rokturi. - Pamēģināsim vēlreiz.

-     Ak Kungs, tu mūs nositīsi, - Molināri ievaidējās. Viņš bija tikai dažus gadus vecāks par Džerači.

Džerači sāka skaitīt divdesmit trešo psalmu latīniski, bet, nonācis līdz vietai, kur sacīts, ka cilvēks nebīstas ļaunuma, pateica nevis "jo Tu esi pie manis", bet gan "jo esmu pēdīgais neģēlis ielejā".

-     Nekad neesmu dzirdējis šo psalmu latīniski, - Falkone iesmējās.

-    Vai tu proti latīņu valodu? - Molināri nobrīnījās.

-    Es mācījos baznīcas skolā.

-    Laikam tikai kādu nedēju.

-    Netraucē pilotam, Frenk.

Džerači pacēla uz augšu lielo pirkstu.

Viņš bija uzķēris nelielu vējiņu, un viņa otrais mēģinājums nosēsties bija veiksmīgs. Tikai tagad, kad lidojums bija beidzies, viens no miesassargiem sāka vemt. Sajutis pretīgo smaku, Niks ar pūlēm apslāpēja nelabumu. Otrs miesassargs apvēma sevi. Pēc brīža nosēšanās laukumā uznāca Forlencas viri dzeltenos lietusmēteļos.

Džerači atvēra logu, lai kāri ieelpotu svaigu gaisu. Pasažieri pameta salonu. Sagaidītāji laipni izpleta lietussargus viesiem, mehāniķi palika balstus zem šasijām, nolaida lidmašīnas spārnus, bet nesēji iznesa no salona visu bagāžu, izņemot vienu ādas ceļasomu. Pie nosēšanās laukuma Molināri un Fal- koni gaidīja liela, melna, ar sarkanu samtu iztapsēta ekipāža, kurā bija iejūgti balti zirgi, lai viņus nogādātu simt jardu attālajā pakalnā.

Džerači nogaidīja, kamēr abi Doni un viņu ar vēmekļiem notašķītie miesassargi sakāps ekipāžā. Tiklīdz viņi nozuda skatienam, Niks pats uznesa ādas ceļasomu pakalnā. Viņš atvēra neuzkrītošas durvis un pa pakāpieniem nokāpa grotā, kur kādreiz atradās plaukstošs kazino. Garām orķestra estrādei un zirnekļtīkliem klātai bāra letei Džerači iegāja ģērbtuvē un ieslēdza gaismu. Pie aizmugurējās sienas bija bīdāmās metāla durvis, gluži kā Bruklinas pazemes garāžās, bet citādi telpa atgādināja viesnīcas luksusnumuru kaut kur Vegasā: milzīga gulta, visur sarkana samta mēbeles, augsta vanna. Aiz bīdāmajām durvīm bija iekārtota noliktava, kur glabājās konservi, gāzmaskas, skābekļa baloni, ģeneratori, siltumapgādes sistēma un pat īsviļņu radioaparāti. Zemāk tieši klintī bija iebūvēta milzīga cisterna ar kurināmo, bet kaut kur dziļāk droši vien bija citas istabas un noliktavas. Tātad, ja policija pēkšņi sarīkos tvarstīšanu, ja kāds maniaks gribēs nogalināt mafijas bosu vai krievi nometīs atombumbu, Dons Forlenca te varēs slēpties gadiem ilgi. Nika krusttēvs kontrolēja ģeologu meklētāju brigādi, kas nodarbojās ar sāls ieguvi raktuvēs zem Klīvlendas ezera. Ļaunas mēles melsa, ka šī brigāde neko citu nedara kā dienu un nakti rok tuneļus ezera dibenā uz Klabur- čūsku salu. Niks iesmējās. Viņš, kravas automobiļa vadītāja dēls, stāv bunkurā, kur vienkāršs mirstīgais nemūžam nevarētu ieiet. Džerači aiznesa somu ar naudu uz citu telpu. Viņš nolika to pie seifa un sastinga, raugoties uz somu.

Nauda ir tikai ilūzija. Adas somai, kurā ielikta nauda, ir lielāka vērtība nekā šiem papīriņu tūkstošiem. Nauda ir tikai zīmes, kuras drukā valdība. Tās nevar nosegt pat vienu procentu preču, kuru vērtība tām jānodrošina. Valdība, lūk, varenākā banda! Drukā papīriņus, izdod likumus un ir pārliecināta, ka var atļauties visu. Cik noprata Džerači, šie papīriņi, kurus viņš bija atvedis uz salu, ir mēneša peļņa, kas gūta Las- vegasas kazino, kura īpašnieki ir Korleone un Forlenca, un reketieru savāktās nodevas. Šajos papīriņos bija ieguldīts simtiem cilvēku darbs, bet tie kļuvuši par naudu un kalpo nelielai grupai izredzēto. Nevērtīgi papīriņi, kuru dēļ Dons Forlenca gatavs uz visu. Krāsaini papīriņi!

Tu pārāk daudz domā! Nikam bieži mēdza sacīt tēvs.

Fredo nolaida logu un pastiepa muitas ierēdnim savas vadītāja tiesibas.

-    Man nav nekā deklarējama.

-    Un šie apelsīni?

-    Kādi apelsīni?

-    Uz aizmugures sēdekļa. Tur uz grīdas.

Ak jā, tīkliņš ar Ven Arsdeila apelsīniem no bāra. Skaidrs, ka viņš tos nebija pircis sev. Pat mirdams badu, Fredo nebūtu ēdis apelsīnus.

-    Ser, apstājieties, lūk, tur! Blakus ierēdnim baltā uniformā.

-     Atstājiet šos apelsīnus sev! Vai izdaliet tos, man vienalga. Tie nav mani! - Fredo iekliedzās. Dienā, kad viņš tika nošauts, Vito Korleone bija nopircis apelsīnus. Fredo atcerējās, ka lode bija sašķaidījusi vienu no tiem, iekams sašķaidīja tēvam iekšas. Pārējie notikumi bija miglā tīti. Fredo atminējās, kā sagrābj pistoli, bet uzbrucēji bēg garām pa Devīto avēniju, neaplaimodami Fredo ne ar vienu šāvienu. Viņš atcerējās apelsīnu, bet neatminējās, ka nebija iedomājies pataustīt tēvam pulsu, lai pārliecinātos, vai viņš ir miris, atcerējās, kā apsēdies uz ietves malas un sācis rūgti raudāt. Pēc tam šī fotogrāfija bija ieguvusi vairākas godalgas. Viņš par tām bija pilnīgi aizmirsis.

-     Mister Frederik, - muitnieks pētīja Fredo autovadītāja tiesības, kuras ar izdomāta Karla Frederika vārdu bija izdevusi Nevadas policija. - Cik jūs šodien esat izdzēris?

Fredo neizpratnē pašūpoja galvu.

-    Vai man būtu jāpiebrauc pie tā puiša baltajā tērpā?

-    Esiet tik laipns!

Pie muitnieka piegāja divi viri Detroitas policistu tērpā. Veikli atskatījies, Fredo piesedza viskija pudeli ar dzelteno zīda kreklu. Policists lika izkāpt no mašīnas.

Ar Saniju bija noticis apmēram tas pats. Ja viņu ir iegāzuši un grib nogalināt, tad vienīgā iespēja izdzīvot ir dabūt no sēdekļa apakšas pistoli un, izkāpjot no mašīnas, atklāt uguni. Bet ja nu tie pēkšņi izrādās īsti kruķi? Ja viņš ievainos kādus divus, viņu nošaus uz vietas. Lai gan Maikls savā laikā bija iekļuvis līdzīgā ķezā un sveikā ticis cauri.

Domā, Fredo, domā!

Ja kruķi ir īsti un atradīs pistoli, viņš tiks arestēts. Protams, Zaluki viņu izpestīs. Atbrīvoties no pistoles tik un tā ir par vēlu.

Fredo pacēla apelsīnu, atvēra durvis un nesteidzīgi izkāpa no mašīnas. Nekādu strauju kustību. Atvēzējies viņš svieda apelsīnu vienam no vīriem baltā un sagatavojās nāvei. Policists veikli izvairījās. Kruķi sagrāba Korleoni aiz rokām, iekams apelsīns nokrita zemē.

-     Puiši, kopš kura laika jūs neesat zirgos? - Fredo nekaunīgi pavaicāja, bet viņa skatiens drudžaini meklēja policistu ar automātu.

-      Jūs iebraucat Savienoto Valstu teritorijā, ser, nevis Kanādā. Lūdzu, nāciet līdzi.

-     Puiši, vai zināt, kam pieder šī mašīna? - Fredo nerimās. - Misteram Džo Zaluki, kas jūsu zināšanai ir ļoti ievērojams biznesmenis Detroitā.

Kruķi mazliet atlaida rokas, bet veda Korleoni uz trlsstūr- veida muitas ēku. Sirds Fredo drudžaini dauzījās, viņš cieši lūkojās, cenzdamies saskatīt savus slepkavas, ieklausīdamies, vai nenoklikšķēs šautenes aizslēgs. Viņš gribēja bēgt. Jau grasījās izrauties, kad viņu pieveda pie zemē novilktās svītras un lika pa to noiet.

Kruķi bija īsti. Viņi to nenogalinās. Iespējams.

-     Misters Zaluki nevar sagaidīt savu mašīnu, - Fredo aizrādīja.

-     Rokas gar sāniem, ser! - pavēlēja viens no policistiem. Viņš runāja ar kanādiešu akcentu, kas vienmēr smīdināja Fredo.

-     Paklau, vai jūs tiešām neesat kanādieši? - Fredo apvaicājās, bet rokas paklausīgi nolaida.

Fredo šķita, ka pa novilkto svītru viņš bija nogājis ļoti precīzi, lai gan šie gudrinieki tā neuzskatīja, jo lika viņam nolasīt alfabētu ačgārni. To viņš izdarīja nevainojami. Fredo palūkojās pulkstenī.

-    Paklau, zēni, nosauciet jūsu uzvārdus, un misters Zaluki piešķirs jums papildu prēmiju. Ari es nepalikšu parādā.

Kruķi nodūra galvas gluži kā suņi.

Fredo ieķiķinājās.

-    Vai jums nāk smiekli, mister Frederik?

Fredo papurināja galvu. Laikam uzdod nervi. Smaids nozuda no sejas. Nekā smieklīga te nebija.

-     Piedodiet, esmu jūs pārpratis, ser, - kāds no kruķiem ierunājās. - Vai jūs piedāvājat mums kukuli?

-     Manuprāt, es minēju vārdu prēmija, - Fredo sarauca pieri.

-    Jūs minējāt tieši šo vārdu, ser, - otrs policists piebilda. - Bobs gluži vienkārši nodomāja, ka jūs piedāvājat quipro quo.

Kruķi mācās pat gudrus vārdus, bet viss tāpēc, ka viņiem nav ko darīt uz robežas! Nav ko darīt… Fredo nodomāja, un viņa lūpu kaktiņi, lai gan viņš niknojās, noslīdēja lejup. Nevis kā Fredo Korleonem, kas bija pārgulējis ar pusi no Lasvegasas manekenēm un atgriežas, lai pārgulētu ar otru pusi! Viņš ievilka dziļu elpu.

-    Nepatikšanas man nav vajadzīgas, tādēļ nav vērts pieka- slties. - Fredo tikko novaldījās, lai atkal neieķiķinātos. - Paklau, vai es izturēju pārbaudi, vai ne?

Viņi pārmija skatienus.

Tad pie viņiem pienāca ierēdnis baltā uniformā. Ak Dievs, nodomāja Fredo, viņš atradis stobru! Tomēr ierēdnis turēja rokā nevis Fredo pistoli, bet saburzītu papīra gabalu, reklām- paziņojumu, kas bija ielikts kabatlakatiņā.

-    Mister Frederik, - viņš teica. - Kā jūs izskaidrosiet šo?

-    Kas tas ir? - Fredo neizpratnē jautāja. Un tad viņš atcerējās: pistoli viņš bija atstājis motelī uz galdiņa! - Es nekad to neesmu redzējis.

Ierēdnis pielika papīriņu pie acīm.

-    Šeit rakstīts: "Piedod man, Fredo!" Kas ir Fredo?

Ierēdņa kanādiešu akcents bija vēl stiprāks, un Fredo Korleone sāka smieties.

Pēc triju stundu automašīnas vadīšanas ārsts bija ieteicis pusstundu apstāties, bet Džonijs Fontāne baidījās nokavēt. Viņš bija sācis braukt tuksnešainā apvidū, tad apstājies Bār- stovā, lai iedzertu tasi tējas ar medu un citronu. Gandrīz visu ceļu viņš brauca, pārsniegdams ātrumu, bet Losandželosas priekšpilsētā izbrauca uz sarkano gaismu. Tūlīt pat iekaucās sirēna un Džonijam nopakaļ metās policists ar motociklu. Pie skaņu ierakstu studijas viņi piebrauca vienlaicīgi. Gar ietves malu pastaigājās Fils Ornstains, studijas direktora vietnieks, un smēķēja.

Džonijs saglauda savus paplānos matus, paņēma platmali un izkāpa no mašīnas.

-    Ceru, ka tu visu nokārtosi, Fil! - Džonijs norādīja ar īkšķi uz kruķa pusi.

-     Protams, - Ornstains sacīja. - Mēs domājām, ka tu atbrauksi naktī, rezervējām numuru Ambassador viesnīcā, bet tu ieradies tikai tagad.

-Jūs taču esat Džonijs Fontāne? - kruķis jautāja, noņemdams ķiveri.

Džonijs neapstājoties pagriezās pret policistu, plati pasmaidīja, salika pirkstus, it kā notēmējot ar pistoli, un raidīja dažus šķietamus šāvienus.

Fils, grasīdamies aprunāties ar kruķi, nopūtās un noglauda matus.

-     Mums ar sievu ļoti patika jūsu pēdējā filma! - policists jūsmīgi sacīja.

Džonija filma bija draņķīgs vesterns - skaistulis kovbojs uz zirga glābj godīgus cilvēkus no bandītiem. Fontāne uzlika autogrāfu tieši uz soda kvīšu grāmatiņas.

-    Vai ierakstāt jaunu albumu? - kruķis jautāja.

-    Cenšos!

-    Manai sievai vienmēr patika jūsu ieraksti.

Kā tad! Tieši tādēļ neviena ierakstu studija Ņujorkā nebija piedāvājusi viņam līgumu. Dziedātāju, kas patīk tikai sieviešu auditorijai, neviens neņem nopietni. Taču visvairāk Džoniju aizkaitināja tas, ka par viņu runāja pagātnē: nevis patīk, bet patika. Viņa filmas līdz šim bija populāras, tomēr, lai gan tagad viņam piederēja sava kinokompānija un viņš bija ieguvis Akadēmijas balvu (ar kuru rotaļājās viņa mazā meita), slavenie producenti joprojām nicīgi noraudzījās uz Fontāni, kas bija patvarīgi ielauzies viņu sabiedrībā. Viņam gadījās ilgstošas dīkstāves, bet nelabvēļi viņu saukāja par Viendienīti Džoniju. Nācās samierināties ar jebkurām lomām, pat tādām, kas bija apnikušas līdz kaklam. Godīgi sakot, viņš nebija kinozvaigzne, bet šansonjē. Džonijs Fontāne bija salondziedātājs un saistīja milzu cerības ar Nacionālo ierakstu studiju. Tā bija iespēja, kuru viņš gaidījis visu mūžu. Viņš nodziedās tā, kā vēl neviens pasaulē nebija dziedājis. Un tomēr Džonijs neatteicās no lomām, kuras viņam laiku pa laikam piedāvāja. Vai tad drīkst kaut ko sliktu teikt par saviem labvēļiem?

-    Kā sauc jūsu sievu? - Džonijs apvaicājās kruķim.

-    Airīna.

-    Vai esat kādreiz aizvedis sievu uz Vegasu?

Kruķis papurināja galvu. - Mēs bieži esam par to runājuši.

-     Tas ir jāredz, lai pārliecinātos. Paklau, es visu mēnesi dziedu "Pilī uz smiltīm". Smalka vietiņa. Ja gribat atbraukt, es jūs ievedīšu.

Kruķis sirsnīgi pateicās.

-    Riebīgs kruķis! - Fontāne noteica, braukdams ar Filu liftā uz studiju. - Slavē manu talantu, bet pats domā, kādu labumu no tā var gūt. Viņam droši vien ir lērums visādu autogrāfu.

-    Esi gan tu ciniķis!

-    Atslābinies, Fil, tu esi pārāk nopietns.

Džonijs palūkojās uz savu attēlu lifta spīdīgajās tērauda durvīs un nesaskatīja nevienu trūkumu. Tad noņēma platmali un saglauda matus. - Vai viss gatavs?

-   Jā, jau vairāk nekā stundu, - Fils atteica. - Ir tikai viens "bet"… Uzklausi mani, labi?

Džonijs paraudzījās uz viņu ar neizdibināmu sejas izteiksmi, bet nolēma paklausīties. Galu galā Fils Ornstains viņam piedāvājis septiņus gadus ilgu līgumu (par smiekla naudu, bet kas par to? Nauda nav galvenais). Tieši Fils Ornstains bija pārliecinājis studijas vadību, ka Džonija Fontānes balsi atkal var padarīt populāru, bet viņa dzērāja un skandālista imidžs, pirmkārt, bija nepamatots, bet, otrkārt, tikai vairos kases ienākumus.

-    Zinu, tu gribēji Ediju Nilu par muzikālo vadītāju, un, ja tu patiešām uzstāj, mēs neiebildlsim.

Džonijs nospieda "stop" pogu, un lifts apstājās. Edijs Nils bija strādājis ar Džoniju, kad viņa dziesmas kļuva par hitiem. Toreiz Fontāne bija ieradies pie viņa mājās un negāja projām, kamēr vecais nepiekrita sarīkot noklausīšanos tieši marmor- klātajā priekšnamā, ērgļu un kailu cilvēku skulptūru vidū. Lai gan akustika bija šaušalīga, Džonija balss skanēja dievišķīgi, un Edijs beidzot piekrita atkal ar viņu strādāt.

-    Vai gribi teikt, ka Edija šeit nav?

-    Tieši tā! - Fils atteica, papliķēdams sev pa vēderu. - Viņam ir čūlas asiņošana. Vakar viņu aizveda uz slimnīcu. Viņš atgūsies, bet…

-    Bet šeit viņu negaida.

-     Pareizi, negaida. Tur jau ir tas joks. Mēs nekad nebijām gribējuši viņu, bet mums ir kāds cits padomā, piemērots tieši tev.

Labi vēl, ka Fils bija pietiekami smalkjūtīgs, lai pateiktu tev, nevis lai tu atgrieztos.

-     Edijs jums nekad nav paticis, - Džonijs noteica. - Es pat zinu, kas ir jaunais producents. Tas puika, kas spēlē trombonu.

-Jā, tas ir Saj« Milners, un viņš nav nekāds puika. Viņam ir pāri četrdesmit. Mēs palūdzām viņu sagatavot dažus jaunus audioierakstus.

Milners spēlēja trombonu Lesa Hēlija grupā, tomēr jau pēc Džonija aiziešanas, tādēļ viņi nekad nebija tikušies.

-    Kad jūs viņu uzaicinājāt? Vakar?

-Jā, viņš ātri strādā. Par viņa darbaspējām klīst leģendas.

Tātad viņš ir leģenda, bet es esmu Viendienītis Džonijs?

-    Bet kā ar tām dziesmām, kuras sagatavojis Edijs?

-    Mēs varam izmantot ari tās.

Fils saglauda matus, kuru bija palicis gaužām maz. Liekas, viņš neapzināti atdarināja citu cilvēku žestus.

-     Vai tu domā, ka es ārdīšos? - Džonijs atkal nospieda "stop" pogu, un lifts sāka braukt. - Nomierinies, Fil. Esmu profesionālis. Noteikti izmēģināsim veco Saju un viņa audio- ierakstus. Varbūt sanāks kas jēdzīgs, ko?

-    Paldies, Džonij!

-    Man vienmēr patikuši pieklājīgi ebreji.

-    Ej tu pa gaisu, Džonij!

-    Bet vīrišķīgi vēl vairāk.

Džonijs izkāpa no lifta un devās uz 1A studiju, vienīgo, kurā varēja ietilpt stīgu orķestris. Plaši atvēris durvis, viņš gāja tieši pie vīrieša ar pelnu krāsas matiem. Mugurā vīrietim bija angļu tvīda uzvalks un uz acīm brilles raga ietvaros, viens briļļu stikls bija tik biezs, ka acs šķita jocīga. īsts sākumskolas skolotājs. Augumā gan vīrietis vairāk atgādināja futbolistu, nevis diriģentu. Džonijs un Sajs Milners iepazinās, apmainoties dažiem nenozīmīgiem vārdiem. Fontāne ar īkšķi uzsita pa mikrofonu, un Milners pamāja.

Tad Milners deva īsus norādījumus skaņu inženierim un nostājās pie diriģenta pults. Mūziķi paņēma instrumentus. Milners novilka žaketi, pacēla muskuļotās rokas un pamāja ar zizli. Džonijs nostājās pie mikrofona.

-    Sāksim, kungi! - Milners nokomandēja.

Vairāk viņš neteica ne vārda.

Džonijs uzsāka dziedāt jau ar pirmo noti, un Edija Nīla sapulcinātais orķestris viņam dedzīgi pievienojās. Bija gluži kā senāk. Džonija balss pārskanēja orķestri. Viņš joprojām varēja dziedāt. Pat labāk nekā agrāk.

Kad dziesma beidzās, noklausīšanās kabīnē sapulcējušies sāka neskanīgi aplaudēt.

Milners atslīga uz ķebļa. Fontāne apvaicājās, kā viņam paticis, bet Sajs neko neatbildēja. Džonijs jautāja, vai viņam šķiet, ka dziesma jāatkārto. Milners klusēja. Viņš pacēla rokas un pamāja ar zizli. Mūziķi atkārtoja dziesmu. Milners apsēdās un sāka pierakstīt kaut ko notīs.

-    Ko jūs darāt?

Sajs tikai klusēdams pamāja ar galvu. Džonijs jautājoši pavērās uz Filu, tas saprata un paaicināja abus uz noklausīšanās kabīni.

-     Divas trešdaļas orķestra mēs atlaižam, - Milners paziņoja.

Viņš neteica "vajadzētu" vai "varbūt mums vajadzētu", bet bezkaislīgi konstatēja.

Džonijs aizsvilās. Tieši ar šo orķestri viņš bija ierakstījis visus savus hitus. Tieši šādas melodijas cilvēkiem patika!

Milners mierīgi noklausījās Džonija sašutuma pilnajos vārdos.

Beidzot viņš iedeva Filam papīra lapiņu, uz kuras bija uzrakstīti to mūziķu vārdi, kuri jāatlaiž. Ornstains vaicājoši paraudzījās uz Saju, norādot uz sevi, bet Milners piebilda, ka viņam esot vienalga, kas to izdarīšot.

-     Vienreizēji! - Džonijs izdvesa un atzvēlās ādas krēslā. - Tad dari, kas tev jādara.

Milneram pašam nācās atlaist nevajadzīgos orķestrantus. Džonijs šķirstīja jaunajam albumam atlasīto dziesmu sarakstu, salīdzināja Milnera ierakstus ar Nīla oriģinālversijām. Varēja manīt, ka Sajs bija steidzies, notis bija uzrakstītas pavirši, pat kļūdaini. Nekas tamlīdzīgs nenotika Edija laikā.

Brīdi vēlāk Džonijs atkal stāvēja pie mikrofona, drūmi raudzīdamies priekšā noliktajās notīs uz pults. Šoreiz bija jādzied pēc Milnera izvēles - vecā Koula Portera dziesma, kuru viņš jau sen bija ierakstījis. Džonijam gribējās reizē gan nosist Saju, gan apskaut viņu. Viņš vēlējās pierādīt, ka Milners maldās, tomēr zināja, ka viņam ir taisnība.

Cilvēki, kas bija klausījušies Džoniju Fontāni dziedam klubos pirms desmit gadiem, neparko nebūtu viņu pazinuši drūmajā, sakumpušajā tipā pie mikrofona. Atlikušie mūziķi ieņēma vietas. Skaņu inženieri pārbaudīja mikrofonu. Šai brīdī studijā ienāca zēns un jautāja, kur var nolikt mistera Fontānes tēju. Džonijs klusēdams norādīja uz galdiņu. Viņš līgani šūpojās vēl neieskanējušās dziesmas taktī, it kā iedziļinādamies vārdos. Tas ilga tikai īsu brīdi, bet Džonijam šķita, ka pagājusi vesela mūžība. Viņš pievēra acis. Pirms daudziem gadiem, kad viņš bija dziedājis šo dziesmu, viņa balsī skanēja strauta urdzēšana. Diez kas būs šoreiz?

Džonijs gandrīz vai nemanīja, kad dziesma sākās. Tā kā viņš bija ilgstoši trenējies baseinā, viņa elpošanas sistēma darbojās nevainojami. Viņš nejuta, ka dzied. Mūzika pārskanēja visu un, šķiet, nepakļāvās orķestrim, tā pieskaņojās viņam. Dziesmas pirmā panta laikā Džonijs iztēlē skaidri redzēja puisi, kas cenšas sevi pārliecināt ar skaistiem vārdiem un jokiem, ka pārdzīvos mīļotās nodevību. Bet, kad sākās piedziedājums, Džonijs pats kļuva par šo puisi. Viņš nedziedāja citiem cilvēkiem, kas varēja viņu dzirdēt studijā, pa radio vai kādā privāt- koncertā, malkojot viskiju. Viņš dziedāja sev un par sevi, stāstīdams savu smeldzīgo mīlas stāstu.

Tie, kas bija studijā, klausoties mūziku, ne tikai dzirdēja dziesmas vārdus, bet iztēlē redzēja, kādas sāpes un dziļu izmisumu raisa nelaimīgā mīlestība.

Milners nolaida zizli un palūkojās uz skaņu inženieri. Tas piekrītoši pamāja. Visi klātesošie - pat samazinātais orķestris - aplaudēja stāvus. Ne vārda neteicis, Milners devās uz noklausīšanās kabīni.

Džonijs atgāja no mikrofona un palūkojās uz starojošajām orķestrantu sejām. Atgriezās Milners un sāka pārstatīt mikrofonus. Fontāne bija gatavs apzvērēt, ka šajā puisi ir kaut kas no sicīlieša, - viņš var panākt savu, neteicis ne vārda.

-    Piedodiet, zēni, - Džonijs ierunājās, - viss bija lieliski, bet var būt vēl labāk. Pamēģināsim?

Milners pārvietoja kārtējo mikrofonu.

-    Astotā rinda, Saj, - Džonijs pateica priekšā. - Vai vari paņemt augstāk - kā Pučīni?

Milners izvilka no krekla kabatas saburzītu papīra lapiņu, kas atgādināja ķīmiskās tīrītavas čeku, apsēdās pie klavierēm, nospēlēja dažus akordus, bet pēc tam, uzskricelējis kaut ko, deva norādījumus orķestrantiem.

Ne tik drīz Džonijs Fontāne atgriezīsies pie Edija Nīla!

Šī dziesma bija aizrāvusi viņu tāltālu, paša dvēseles dziļumos, un Džonijs bija pārliecināts, ka, dziedādams šo dziesmu, atkal var tur nonākt. Viņš ierakstīs veselu ilgspēlējošu plati ar dziesmām, kas liks cilvēkiem raudāt vai smieties atkarībā no vārdiem vai viņu garastāvokļa. Taču pēkšņi viņš iedomājās, ka var ierakstīt vienkopus Lesa Hēlija dziesmas ar jaunajām dziesmām - būs kaut kas neparasts, kas nelīdzināsies tam, ko līdz šim spēlējuši džezmeņi.

Fils Ornstains apsveica visus klātesošos. Viņš, protams, nebija iedomājies, ka vienas dziesmas ierakstam tikšot veltīts tik daudz laika. Ja Džonijs Fontāne turpināšot tādā pašā garā, cilvēki drīz vien izpirkšot no skaņuplašu veikaliem visas plates, kuras izlaidusi Nacionālā ierakstu studija.

Milners nostājās pie diriģenta pults. Viņa biezo briļļu stiklu dēļ šķita, ka viena acs raugās uz orķestri, bet otra - uz Fontāni. Džonijs cieši pievēra acis un atkal sāka dziedāt.

Sajs nospēlēja astoto rindiņu augstāk, un Pučīni rēgs, šķiet, pacēla dziesmu jaunos augstumos, aizraudams līdzi Džonija Fontānes dvēseli.

Pirmās divas lidojuma stundas Maikls un Keja gandrīz nesarunājās. Tikai vienreiz viņa pauda sajūsmu par tuksneša mežonīgo skaistumu, salīdzinādama to ar pazīstamiem abstrak- cionistu darbiem, kuri Maiklam bija jāzina. Korleone izlikās, ka saprot, par ko ir runa, bet iekšēji brīnījās, ka nespēj līdz galam būt godīgs pat ar sievu.

Maikls apvaicājās, kā norisa pārcelšanās. Keja gribēja pastāstīt, ka pagājušajā nedēļā Pīts Klemenca ar sievu bija ieradušies viņa vecāku kādreizējā mājā, kuru jau bija nopirkuši. Vito kabinetā pie loga stāvēja Karmela, kas tur nekad nebija spērusi kāju. Viņa bija piedzērusies un murmināja lūgšanas itāliski.

Tā ir mana māja! viņa paziņoja. Es nebraukšu ne uz kādu tuksnesi. Maiklam droši vien tiks par to sīki pastāstīts. Droši vien viņš jau to zina.

-    Viss kārtībā, - Keja sacīja. - Konija man ļoti palīdz.

Pat tik bezkaislīgā frāzē bija ietverta apslēpta jēga. Arēji Maikls palika mierīgs, bet lieliski apzinājās, ka Konija joprojām vaino viņu sava vira Karlo Riči nāvē, lai gan pazīstamais apgabala prokurors jau bija pasludinājis spriedumu vienam no Barzīni bandas locekļiem.

-     Cik savādi, - pēc ilgāka klusuma brīža ierunājās Keja, - mēs lidojam ar hidroplānu virs tuksneša.

Visur, kur vien skatiens sniedzās, pletās bezgalīgs, smilšains klajums. Pēc kāda laika ziemeļos iznira dūmakā tīti kalni.

-    Kā klājas bērniem? - Maikls beidzot apvaicājās.

-    Tu pats viņus šorīt redzēji! - Keja atteica.

Kad viņi brauca projām, divgadīgā Mērija skaļi raudāja un sauca: "Tēti, tēti!"

Entonijs, kuram nākamgad jāsāk apmeklēt bērnudārzu, sēdēja uz grīdas zem milzīgas kārbas un vēroja televīziju pa izgrieztu caurumu. Tā bija programma, kurā māla cilvēciņi apcerēja svarīgus dzīves jautājumus: iedot ari citiem paspēlēties ar savu sarkano vilciena vagoniņu un atzīties, ka esi kratījis mammas šujamlampu. Var droši teikt, ka leļļu izrādēs mazajam māla cilvēciņam nekad nebūs jāatriebj savs nogalinātais tēvocis. Viņa adītā džemperi ietērpto māla tēvu neviens New York Times žurnālists nekad nenosauks par "noziedzīgās pasaules karali", bet vectētiņu nenošaus uz ielas. - Kā viņi tev šķita? Liekas, jaunā māja viņiem patīk. Vai viņiem jau ir draugi? Kaimiņos?

-     Maikl, es tikai nupat izkravāju mantas. Man nav bijis laika…

Viņi jau bija iegājuši Rino gaisa telpā.

-    Kā aizbrauca tavi vecāki? - Maikls apvaicājās.

-    Labi, - Keja apliecināja. Viņas tēvs pasniedza teoloģiju Dārtmutā, nopelnīdams nelielu pensiju un tādējādi papildinādams to, ko saņēma, kopš bija pametis mācītāja darbu pirms pieciem gadiem. Nesen viņi ar māti bija nolēmuši apbraukāt Ameriku un nopirka treileru. Vakar viņi bija ieradušies Lasvegasā, lai palīdzētu Kejai pārkravāties un apciemotu mazbērnus. - Viņiem tā patika treileru stāvvieta, ka viņi negrib braukt projām. Izrādās, ka motelim "Pils uz smiltīm" ir sava treileru stāvvieta.

-    Lai paciemojas pie mums ilgāk.

-     Nē, es jokoju, viņi taču nolēmuši ceļot! - Keja attrauca. - Tātad ko mēs darīsim pie Taho ezera?

-    Kā būtu ar vakariņām un kino?

-    Vēl nav pat vienpadsmit.

-    Tad pusdienas un dienas seanss. Uz to mēs noteikti pa- gūsim.

-    Labi. Ak Dievs, Maikl! Paskaties! Cik skaisti!

Kalnu ieskautais ezers ar zvejnieku laivām šķita vēl lielāks, nekā Keja bija iedomājusies. Līdz pašam krastam stiepās biezs priežu mežs. No augšas ezera spogulis bija gluds kā pulēta galda virsma.

-    Jā, nekad neesmu redzējis brīnišķīgāku vietu! - Maikls jūsmīgi teica.

Viņš palūkojās uz sievu. Keja grozījās sēdeklī, staipīdama kaklu, lai labāk saskatītu burvīgo Taho ainavu. Viņa likās laimīga.

Maikls sāka piezemēties, un drīz vien hidroplāns nolaidās uz ezera netālu no krasta piestātnes. Apkārt neviena nebija, vienīgi mežs un klajums, un zemes strēle, kas iesniedzās ezerā.

-    Tas ir diezgan tālu no pilsētas, - Keja ieminējās.

-    Es zinu lielisku vietu pusdienām. Šeit, tuvumā.

Hidroplāns tuvojās piestātnei, un no meža iznāca trīs vīri

melnos uzvalkos.

Elpu aizturējusi, Keja atslīga atpakaļ sēdeklī. Vīrieši jau bija pienākuši pie piestātnes, un Keja klusām pasauca vīru.

Maikls papurināja galvu, tādējādi norādīdams: Nebaidies. Viņi strādā manā labā!

Nepazīstamie uz plostiem piepeldēja pie hidroplāna un piesēja to pie piestātnes. Viņus komandēja Tomijs Neri, Ala Neri brāļadēls. Als savā vecajā Ņujorkas Policijas pārvaldes formastērpā bija izšāvis visu pistoles aptveri Dona Emiljo krūtīs un, ar virtuves nazi izšķērdis iekšas Filipa Tataljas miesassargam, uzčurājis virsū asiņojošai brūcei. Tomijs Neri bija visu Ģimenei piederošo viesnīcu priekšnieks. Tāpat kā Als, ari viņš kādreiz bijis policists. Visi trīs šķita tikai nupat beiguši vidusskolu. Ne vārda nebilduši, viņi nozuda mežā.

Palikusi vienatnē ar vīru, Keja jautājoši uz viņu palūkojās. Maiklam būtu kaut kas jāpaskaidro.

-    Uzgaidi mani šeit! - Maikls sacīja un pieskārās tai sejas pusei, kas kādreiz tika sakropļota, to viņš darīja neapzināti, kad bija uztraucies. Vairākus gadus pēc tam, kad kruķis viņam bija iešāvis, Maikls neko nedarīja, tikai pastāvīgi šņauca degunu un runāja par savu bēdīgo izskatu, līdz beidzot sievas dēļ piekrita izdarīt plastisko operāciju. Pēdas, protams, palika, Maikls nebija atguvis savu iepriekšējo izskatu. Tomēr Keja to nekad nepieminēja.

Viņi piegāja pie laivu mājiņas, un Maikls, pataustījis zem dzegas, paņēma atslēgu, atvēra durvis un nozuda iekšā.

Kejai ļoti gribējās pajautāt, kam pieder šī mājiņa, bet viņa neuzdrošinājās. Viņu biedēja nevis atbilde, bet gan tas, ka Maikls negribēs atbildēt.

Pēc brīža viņš atgriezās un pastiepa Kejai sārtu rožu pušķi. Keja aiz pārsteiguma mazliet atkāpās, tad piegāja pie vīra un paņēma ziedus.

-     Apsveicu gadadienā! - Maikls sacīja, noskūpstīdams sievu.

-    Man likās, tu dāvini man braucienu.

-    Tā ir tikai daļa no dāvanas.

Maikls atkal nozuda laivu mājiņā un iznāca ar rūtainu pledu un lielu pītu grozu, no kura gluži kā zobeni rēgojās divi gari itāliešu maizes batoni.

-    Lūdzu! - Maikls aicināja un norādīja uz klajumu. - Brokastis pludmalē.

Keja nolika rozes smiltīs un izklāja pledu. Viņi apsēdās, sakrustojuši kājas. Abi bija ļoti izsalkuši un ķērās pie maltītes. Apmierinājis pirmo izsalkumu, Maikls pašūpoja vīnogu ķekaru gar Kejas seju.

-    Labi, - Keja piekrita. - Tikai vienu. - Viņa nokoda dažas vīnogas.

-    Lieliski! - Maikls uzslavēja.

Keja palūkojās uz mežu, bet apsardzi neredzēja.

-     Paklau, - viņa nedroši ierunājās. - Es tikai gribēju pajautāt… - Kādēļ viņa tā uztraucas, jautājums taču neattiecas uz biznesu. Šodien ir viņu abu diena. Maikls pats viņu ielūdzis uz tikšanos. Uz viņu gadadienu. - No kurienes radies šis pārtikas grozs?

-    Es to pasūtīju, - Maikls atbildēja.

-    Kam pieder šis īpašums?

-    Zeme un ezers?

Keja pamāja ar galvu.

-    Domāju, ka tev.

-    Ko nozīmē - domāju?

-    Tas ir tavs īpašums. - Maikls piecēlās un izvilka no bikšu kabatas kādu papīra lapiņu. Tā bija dokumenta kopija. Tāpat kā viss viņu īpašums, zeme bija iegādāta uz Kejas vārda. - Apsveicu gadadienā! - Maikls sacīja.

Keja pacēla rozes. Tas, ka vīrs varēja atļauties šādu dāvanu tūlīt pēc mājas pirkuma Lasvegasā, viņu gan priecēja, gan biedēja.

-    Tu proti atstāt iespaidu uz meiteni.

Maikls saprata, ka nevajadzēja šo zemi saukt par kāzu gadadienas dāvanu. Viņš bija pārcenties.

-   Tā ir pēdējā dāvana, - viņš teica. Uzlicis roku uz iedomātas Bībeles, viņš turpināja: - Zvēru, vairs nekādu pārsteigumu!

Keja palūkojās uz viņu. Pagaršoja zemeni.

-    Tu nopirki zemi, pat nebrīdinājis mani?

Maikls papurināja galvu.

-     Man pieder daļa kompānijā, kura nopirkusi šo zemes gabalu. Tātad tā ir sava veida investīcija. Lai zeme pieder mūsu ģimenei!

-    Ģimenei?

-    Tieši tā!

-    Ko tu saproti ar ģimeni? - Keja jautāja.

Maikls drūmi palūkojās uz ezeru.

-    Keja, lūdzu, tev jāuzticas man. Mums tagad nav tie labākie laiki, bet vai tad kas ir mainījies?

Viss ir mainījies, Keja nodomāja, lai gan skaļi to neteica.

-    Tu pārcel mūs uz Lasvegasu, bet neesam vēl lāgā izkravājušies, kad tu ved mūs uz šejieni?

-    Fredo taču jau laikus bija sagatavojis mūsu aizbraukšanu uz Vegasu. Galu galā pie Taho ezera mums būs labāk. Mums, Keja! Ja vēlies, vari dot norādījumus arhitektam pati. Lai tā ir tava sapņu māja! Tas ilgs gadu vai divus. Mums nav kur steigties. Saproti mani. Bērni augs pie ezera, varēs staigāt pa mežu, jāt ar zirgu, braukt ar slēpēm. - Maikls ielūkojās sievai acīs. - Kad bildināju tevi, es apsolīju, ka pēc pieciem gadiem mūsu bizness kļūs likumīgs.

-     Atceros, - Keja atteica, lai gan viņi sen par to nebija runājuši.

-    Tas joprojām ir spēkā. Protams, mums bija jāizdara šādi tādi labojumi, un ne viss norisa tik gludi. Es nebiju domājis, ka tēvs tik pēkšņi aizies bojā. Bija arī citi apstākļi. Nevar precīzi ievērot plānu, ja tajā piedalās citi cilvēki. Bet, - Maikls pacēla rādītājpirkstu, - mēs esam tuvu mērķim. Par spīti dažām neveiksmēm, Keja, ar katru dienu tuvāk, - Maikls pasmaidīja un noslīga uz ceļiem. - Lasvegasai ir noteikta reputācija, un jebkurā notikumu pavērsienā hotelis un kazino bizness paliks mūsu pārziņā. Ar Taho ezeru ir citādi: šeit mēs varēsim darīt to, ko gribēsim. Te ir pietiekami daudz zemes, lai uzceltu tādu māju, kādu tu vēlies. Pie mums var dzīvot mana māte un tavi vecāki. Jebkurš - vietas pietiks visiem!

Maikls neminēja savu māsu un brāli. Labi pazīdama vīru, Keja saprata, ka tas nav nejauši.

-    Es lidošu ar hidroplānu, bet parastās lidmašīnas var nolaisties Rino, kas ir netālu. Kārsonsitija ir stundas brauciena attālumā no šejienes. Sanfrancisko - triju stundu.

-    Kārsonsitija?

-    Nevadas galvaspilsēta.

-    Man šķita, ka Nevadas galvaspilsēta ir Rino.

-    Visi tā domā, bet patiesībā tā ir Kārsonsitija.

-    Vai esi pārliecināts?

-   Esmu tur bijis biznesa darīšanās un redzējis gubernatora rezidenci. Gribi, lai es to pierādu?

-    Gribu.

-    Tici man, Keja, tā ir Kārsonsitija. Kā lai es tev to pierādu?

-    Tu pats ierosināji.

Maikls paņēma olu. Turēdams kā šautriņu, viņš meta to sievai. Keja saķēra olu un svieda pretī. Viņa netrāpīja, un, vairākas reizes atlēkusi no ūdens, ola iekrita ezerā. Maikls sāka smieties.

-    Man patīk redzēt tevi tādu, - Keja teica.

-    Kā tu to domā?

-    Es nespēju to izskaidrot.

Maikls apsēdās Kejai blakus.

-    Ir daudz kas, ko arī es nespēju izskaidrot. Taču man ir sapnis. Tas ir sapnis, kas man vienmēr bijis, un tagad tas teju, teju īstenosies. Vēlos, lai mūsu bērni augtu kā tu, nevis kā es, lai viņi kļūtu par īstiem amerikāņiem, kas var sasniegt ikvienu mērķi. Tu pati esi uzaugusi mazā pilsētiņā un mācījusies labā koledžā. Lai ari bērniem ir tāds liktenis.

-    Arī tu esi mācījies koledžā, turklāt daudz labākā nekā es.

-    Bet diplomu nesaņēmu. Entonijam un Mērijai nebūs jāpamet mācības. Vismaz ne tādēļ, lai palīdzētu man biznesā.

Es viņus neietekmēšu, kā tēvs ietekmējis mani. Tādēļ gribu pārcelt jūs uz šejieni. Mēs norobežosim ģimeni…

Keja atkal vaicājoši sarauca uzacis.

-    Paklau, nevajag piesieties vārdiem! Es domāju mūsu ģimeni, mūs un bērnus. Mēs norobežojamies no… - Maikls paķēra pustukšu piena pudeli un vienā rāvienā izdzēra atlikumu. - No visa, kas saistīts ar Ņujorku. Tas vien pilnīgi mainīs mūsu dzīvi. īpašums Nevadas štatā (bet iedzīvotāju pagaidām šeit nav daudz) ļaus mums reorganizēt un pacelt biznesu līdz tādam līmenim, kas nebija sasniedzams Ņujorkā. Sarežģītākais posms jau ir garām. Iegaumē manus vārdus: pēc pieciem gadiem Korleones Ģimenes biznesam jākļūst tikpat legālam kā Standard Oil koncernam.

-   Jākļūst, - Keja atkārtoja.

Maikls nopūtās. Ja Keja būs tikpat piekasīga saviem skolēniem, tad viņus ir vērts nožēlot.

-    Piedod, bet simtprocentīgu garantiju nevaru dot. Zini, kas man ir svarīgākais?

-    Droši vien ģimene.

Maikls to neņēma nopietni.

-     Bet ko citu es varu darīt? Aiziet no biznesa? Pat ja tā rīkotos, ko es turpmāk iesāktu? Iestātos vakarskolā, pēc tam koledžā un pa naktīm strādātu kurpju veikalā? Es atbildu arī par citiem cilvēkiem: vispirms tā esi tu un bērni, tad Fredo, Konija, mamma, un tie ir paši tuvākie, biznesa partnerus es neskaitu. Mēs esam pārdevuši olīveļļas importa firmu, lai saņemtu krietnu valdības noteiktu summu skaidrā naudā, un tomēr paliek pilnīgi legālas kompānijas, kurās mums ir akciju kontrolpakete: rūpnīcas, būvfirmas, desmitiem restorānu, kafejnīcu, hamburgeru bistro, dažādi laikraksti, raidstacijas, biļešu aģentūras, kinostudija, pat investīciju grupa Volstrītā. Mēs varēsim spēlēt biržā un aizdot naudu, kad bizness kļūs legāls. Politiķu pirmsvēlēšanu kampaņu finansēšana ne ar ko neatšķiras no tā, ar ko nodarbojas lielās korporācijas un arodbiedrības.

Protams, es varētu aiziet un vērot, kā viss sabrūk, kā mēs zaudējam visu. Vai, - Maikls pacēla rādītājpirkstu, - vai arī es varētu uzņemties dažas riskantas operācijas un īstenot plānu, kas patiesībā ir par astoņdesmit procentiem izpildīts. Saproti, es nevaru tev uzticēt visus sīkumus. Bet varu pateikt vienu: ja tu man ticēsi, arī pēc pieciem gadiem mēs sēdēsim šai pašā vietā un vērosim, kā ezerā plunčājas mūsu bērni - Mērija, Entonijs, bet varbūt vēl kāds pārītis, mans brālis Toms Heigens kļūs par lieliskā Nevadas štata gubernatoru, bet uzvārds Korleone būs tikpat cienījams kā Rokfellers un Kāmegi. Man ir lieli plāni, Keja. Milzīgi plāni. Taču vairāk par visu man gribētos, lai bērni būtu laimīgi.

Viņi savāca maltītes paliekas grozā. Maikls uzsvilpa, un no meža iznāca Tomijs Neri. Viņš teica, ka puiši esot paēduši, taču lieku reizi uzēst nekaitēšot.

Maikls parādīja Kejai laivu mājiņu. Iekšā stāvēja akvama- rinkrāsas kuteris ar egļu koka paneļiem. Maikls pastiepa Kejai roku. Viņa gaidīja, ka tiem pievienosies Tomijs Neri, tomēr viņš palika zem nojumes.

-     Paklau, ko parasti dāvina kāzu piektajā gadadienā? - Maikls apvaicājās, iestumdams laivu ūdenī.

-    Dāvanas no koka. Ak, es pavisam aizmirsu! - Keja iebāza roku somiņā un izņēma pastkarti.

-    Vai tur ir kaut kas no koka?

-    Atver un paskaties!

Maikls pasmaidīja un norādīja uz mežiem noaugušajiem ezera krastiem.

-    Koki ir mums apkārt.

-    Atver pastkarti un paskaties!

No pastkartes izkrita brošūra. Maikls to pacēla.

.-Paskat, tur ari ir koks.

Tā bija Lasvegasas golfa kluba klienta karte.

-     Koks un metāls. Es tev dāvinu golfa nūju komplektu, - Keja paziņoja, papliķēdama vīru pa labo bicepsu. - Tev tikai jāizvēlas.

-    Tātad golfa nūjas?

-    Tev nepatika? Tu neiesi tās izvēlēties?

-    Protams, iešu, - Korleone apsolīja, paberzēdams kreiso vaigu. - Lieliska dāvana! Es spēlēšu golfu kā visi amerikāņu biznesmeņi.

Maikls palaida laivas motoru, un viņi aiztraucās pa ezeru uz Rino pusi. Keja apsēdās tuvāk vīram, un viņš maigi apskāva sievu ap vidukli. Maikls brauca ar pilnu jaudu. Keja bija nolikusi galvu Maiklam uz pleca, un tā atdusējās visas brauciena divdesmit minūtes.

-     Paldies! - Keja negaidīti sacīja, kad abi izkāpa krastā. - Man patīk tavs plāns un nākotne, kuru mums esi paredzējis.

Keja noliecās pie Maikla un noskūpstīja viņu. Maiklam nepatika atklātībā izrādīt savas jūtas, bet šoreiz sievas skūpsts caurstrāvoja viņu un, kad Keja centās atvirzīties, viņš cieši piekļāva un to kaislīgi noskūpstīja.

Kad viņi beidzot atrāvās viens no otra, izdzirda aplausus. Krastā stāvēja divi pusaudži ar meitenēm.

-    Viņi ir stulbeņi, - viena meitene teica. - Nezinu, ko ar viņiem lai iesāk!

Visi bija ģērbušies tā, it kā nupat būtu atgriezušies no baznīcas.

-    Neuztraucies, - Maikls viņu mierināja. - Pasaki labāk - vai te tuvumā ir kāds kinoteātris?

Meitenes paskaidroja, kur atrodas kino. Zēni slēpās aiz meiteņu mugurām, ķiķināja un grūstīja cits citu.

-    Es gribēju sacīt… - Keja ierunājās.

-    Ka tu mīli mani!

-   Tu neesi labāks par šiem zēniem! - sieva sašuta. - Ari tu mani mīli!

Kinoteātris bija slēgts. Filma, ko tajā rādīja, bija uzņemta Džonija Fontānes kinostudijā, kuras sešdesmit procenti piederēja Delaveras korporācijai, un to kontrolēja Korleones Ģimene. Maikls kādreiz par nieka naudu bija gribējis nopirkt kinostudiju, bet laikus noskaidroja, ka tā jau sen nenes peļņu. Šai filmā, tāpat kā vairumā pēdējo, Džonijs Fontāne vairs nefil- mējās. Maikls pieklauvēja pie kinoteātra loga.

-    Tas ir slēgts, Maikl!

Korleone tikai papurināja galvu un pieklauvēja vēlreiz. Gaitenī iznāca plikpaurains vīrietis džinsos un kovboja kreklā un nobļāvās, ka viņi ir slēgti. Maikls pieklauvēja stiprāk.

-    Piedodiet, mister, bet svētdienās mums ir tikai vakara seanss.

Maikls pamāja vīram, lai atver durvis.

-     Es visu saprotu, - Maikls ierunājās, - bet mēs ar sievu esam nolēmuši aiziet uz kino, un… - Maikls norādīja uz afišu, - Dērks Sanders ir viņas mīļākais aktieris, vai ne, mīļumiņ?

-Jā, vismīļākais!

-    Atnāciet vakarā. Septiņos trīsdesmit.

Maikls palūkojās uz vīrieša kreiso roku.

-    Redziet, septiņos trīsdesmit mums jābūt mājās. Šodien ir mūsu kāzu piektā gadadiena. Jūs taču varat mums parādīt filmu tūlīt, vai ne?

-    Es esmu īpašnieks, nevis mehāniķis.

-   Tas ir vēl labāk. Jūs taču neatteiksiet svešiniekam. Protat rīkoties ar projektoru?

-   Jā, protams.-

-    Vai drīkstu palūgt jūs uz dažiem vārdiem? Aci pret aci. Uz mirklīti.

īpašnieks pārvalbīja acis, bet Keja juta, ka viņu mulsina Maikla dzedrais, pārliecinošais skatiens. Viņš tomēr ielaida Korleoni. Viņi par kaut ko sačukstējās, bet pēc brīža Maikls un Keja jau sēdēja zāles vidū. Sākās filma.

-    Ko tu viņam teici?

-    Izrādās, mums ir kopēji paziņas.

Filmas galvenie varoņi tikko bija paguvuši satikties Parīzes ielās, kad saimnieks jau atnesa sodas ūdeni un turziņu popkorna. Vīrietis un sieviete filmā drīz vien apnika viens otram, bet Maikls un Keja sāka spaidīties tumsā gluži kā pusaudži. Aiziet viņi nevarēja, jo filmu rādīja tieši viņiem.

-     Paskat, - Keja čukstēja, norādīdama uz vīra dzimumlocekli. - Gluži kā koks!

Maikls iesmējās.

-    Š-š-š! - Keja nošņāca.

-     Mēs taču esam vieni, - Maikls viņu mierināja, - gluži vieni.

Tikai pirms gada viens no diviem vīriešiem, kas cienīgi soļoja gar Detroitas lidostas 10 B ieejas biļešu kasi, bija strādājis par frizieri Kortstrītā Bruklinā, bet, tā kā bija kaislīgs totalizatora spēlētājs, kļuva par Klemencas rokaspuisi. Otram vīrietim kādreiz bija piederējusi kazu ferma Sicīlijā pie Prici. Vēlāk uzticība, bezbailība un darbaspēka trūkums ASV ļāva viņiem uzkalpoties ātrāk, nekā tas būtu iespējams citkārt. Frizieris bija trešās paaudzes imigrants, kas briesmīgi runāja itāliski, bet bijušais kazu gans gandrīz neprata angļu valodu. Iekāpšana lidmašīnā uz Lasvegasu jau bija sākusies, bet no Fredo Korleones nebija ne miņas. Kazu gans pamāja uz telefonauto- māta pusi. Frizieris smagi nopūtās. Vai tad viņam ir izvēle? Viņš devās uz būdiņu un sāka mest telefonā monētas.

-    Dežurējošais operators! - atbildēja sievietes balss no Las- vegasas. Klīda baumas, ka abas operatores - gan šī, gan otra meitene Bruklinā - ir Roko Lamponi brāļameitas, īstas skaistules, bet neviens viņas nekad nebija redzējis.

-   Jums zvana misters Frizieris.

-Jā, ser, es sapratu. Atstājiet ziņojumu.

-     Mūsu bagāža pazudusi, - frizieris nedroši bilda. Viņš bažījās, ka vārdu "pazudis" sapratis kā vārdu "nogalināts". - Mēs nevaram to nosūtīt laikus.

-    Es pierakstīju, ser. Vai tas ir viss?

Vai tas ir viss? Kad Dons Korleone uzzinās, ka jaunie miesassargi pazaudējuši Fredo kādā Detroitas apkaimes kazino, tad gan ar viņiem būs cauri!

-    Pasakiet, ka es un misters… ē… ē… ē… - frizieris sastomījās. Kā itāliski ir "kaza"? Viņš piesedza telefona klausuli ar plaukstu. Kazu gans hallē dzēra kafiju.

-    Como si dice "kaza"?

-    La capra, - kazu gans negribīgi atbildēja.

It kā, uzaudzis Kortstrītā, viņš kādreiz būtu redzējis kazu! Vai viņš vainīgs, ka nav zinājis šo nolādēto vārdu?

-    Pasakiet, ka es un misters Kapra centīsimies atrast bagāžu un nosūtīt to ar nākamo reisu.

-    Labi, ser. Paldies par zvanu!

Sandra Korleone apturēja savu treileru tieši pļaviņā pie universitātes kopmītnēm.

-     Mamma! - pārmetoši iesaucās Frančeska, uzvilkdama savu jauno, moderno lietusmēteli. - Vai tad nav kādas citas vietas?

Visas pārējās mašīnas stāvēja pie ietves un piebraucamā ceļa.

-    Liekas, šodien man neviens sodu neuzliks, - Sandra mierīgi atbildēja, pagriezdamās pret aizmugures sēdekli, lai pamodinātu Ketiju. Sliktajam piemēram sekodamas, pļaviņā apstājās vēl divas mašīnas. - Kaut kur taču ir jāpiestāj!

Atvērusi bagāžnieku, Ketija sāka vilkt laukā mantas, saliktas kārbās no vīna veikala, kas piederēja mātes līgavainim. Citiem pirmkursniekiem arī bija firmas veikalu kārbas vai čemodāni. Apkrāvusi Frančesku un māti, Ketija paņēma tikai galda ventilatoru un radio.

-    Kādam taču jāatver durvis, - viņa paziņoja.

Kopmītnes galvenās durvis bija plaši atvērtas. Ketija izsauca liftu. Māte jau bija nosvīdusi un, iekāpusi liftā, nolika kārbas uz kabīnes grīdas.

-    Viss kārtībā, - vienīgais, ko viņa spēja izdvest. Sandrai bija trīsdesmit septiņi gadi, bet viņa bija krietni pieņēmusies svarā un šķita vecāka, kopš viņi pārcēlās uz Floridu.

-    Nespēju ticēt, ka tu liec mammai staipīt smagumus! - Frančeska sašuta.

-    Nespēju ticēt, ka tu esi uzvilkusi lietusmēteli! - Ketija atcirta.

-   Vai tad var zināt, kad līs, - Frančeska teica. Universitātē bija savs "ģērbšanās kods", ko Ketija lieliski zināja. Frančeska bija ietērpusies kapri biksēs, bet instrukcija paredzēja, ka meitenēm jāvelk kleitas. Tādēļ daudzas izvēlējās lietusmēteļus. Meitene nezināja, vai kods attiecas uz atbraukšanas dienu, taču nolēma neriskēt. Viņa bija cilvēks, kas ievēro likumus.

Viņas iegāja Frančeskas istabā, un Ketija, nolikusi ventilatoru un radio uz galda, tūdaļ iekrita neuzklātajā divguļamajā gultā, saķēra vēderu un ievaidējās.

Frančeska pārvalblja acis. Vēderkrampji māsai uznāca diezgan reti. Kādēļ Ketija pievērš tam tik daudz uzmanības? Taču runāt ar viņu par to ir veltīgi, sevišķi šodien.

-    Kur ir palagi? - Sandra jautāja.

-    Uz otras gultas, - Frančeska atbildēja.

-     Ne jau šie! - Sandra paņēma nagu vīlīti un sāka plēst vaļā kārbas.

Frančeska izgāja laukā, taču, kad atgriezās, gultā bija ieklāti rozā palagi, bet Ketija ar mitru kompresi uz pieres gulēja starp spilveniem un caur salmiņu sūca kolu, klausīdamās pa radio džezu.

-    Kur tu ņēmi kolu?

-    Kopmītnes pārzine atnesa, - Sandra atteica. - Viņa bija atnākusi iepazīties ar tevi.

-    Es pateicu, ka esmu Frančeska, - Ketija piebilda.

Frančeska aizsvilās dusmās, bet tūlīt apvaldījās. Varbūt tā

nebija slikta ideja. Tā jau ir tikai kola. Bet tas, ka Ketija uzdevās par māsu, bija labi un nākotnē neradīs sarežģījumus, turklāt viņa drīz aizbrauks.

-    Paldies, - Frančeska noteica.

-    Nav par ko.

-    Varbūt uzcienāsi ar kolu?

-    Spēlē Čārlzs Minguss.

-    Brīnišķīgi! Kā būs ar kolu?

Ketija pastiepa viņai pudeli.

-    Labāk paklausies, kā spēlē Čārlzs Minguss. Vienreizēji!

Frančeska izvilka salmiņu un sāka dzert, cik jaudāja, bet

gāze iesitās degunā, un meitene steidzīgi atdeva pudeli māsai.

Ejot pēc nākamās bagāžas kravas, Sandra ielūkojās kopējā hallē un, paķērusi tur krēslu, aicināja Frančesku sekot viņai pa tumšo gaiteni uz sāndurvīm. Mācības sākās otrdien, bet mātes dēļ meitene jau bija pārkāpusi divus svarīgus noteikumus: Neatstāt sāndurvis vaļā un Neņemt mēbeles no halles. Protams, citas meitenes un viņu vecāki nekavējoties sekoja piemēram.

Sandra paņēma veselas trīs smagas kārbas un ar grūtībām varēja paiet. Nolikusi nastu uz sāndurvju kāpnēm, Frančeska gaidīja, kamēr māte viņu panāks.

-     Kādēļ tu neizvēlējies meiteņu koledžu? - Sandra Korleone elsdama iesaucās, norādīdama uz blakusēku, pie kuras pulcējās puiši un viņu vecāki. - Tāpat kā Ketija?

Sandras gaišā kleita bija viscaur piesūkusies ar sviedriem, tādēļ spīdēja cauri melnais krūšturis un biksītes. Frančeskas māte nebija tukla,-bet viņas apakšveļa šķita milzīga.

-    Kā tu viena varēsi aiznest Ketijas mantas?

-     Neuztraucies. Viss būs kārtībā. Paklau, mums taču neviens neteica, ka zēnu guļamistabas būs pretī. Man tas nepatīk! - Sandras balss kļuva aizvien skaļāka, un cilvēki jau sāka atskatīties.

Frančeskai gribējās māti izlabot un pateikt: nevis zēnu guļamistabas, bet vīriešu guļamistabas.

Nākamreiz Sandra paņēma vieglākas kārbas. Tomēr, nonākusi pie durvīm, māte jau elsa un pūta, un viņai bija jāapstājas. Sandra atzvēlās nozagtajā krēslā, un tas aizdomīgi nokrakšķēja. Cilvēkiem, kas dzīvo Floridā, kur ir daudz saules un augļu, jābūt slaidiem, lai pludmalē varētu valkāt tenisa svārciņus un peldkostīmus. Bet, lūk, Sandra Korleone kļuva apaļāka ar katru gadu. Šovasar Frančeska bija noskatījusies, kā Stens no vīna veikala knaiba mātes dibenu un vervelē, ka patīkot viņas pakaļa. Frančeska nodrebinājās.

-    Kāpēc tu nesvlsti? - Sandra brīnījās.

-    Nezinu, mammucīt.

-    Vai tu neesi slima?

Frančeska palūkojās uz māti, kuru gandrīz bija ķēris saules dūriens.

-    Nē, es jūtos labi, - Frančeska atteica.

-    Puikas tieši pie pašiem logiem, - Sandra sašuta, ar īkšķi norādīdama uz zēnu kopmītni. - Kur tas redzēts? Es nespēju tam noticēt!

Kādēļ viņa tā klaigā?

-    Nu, kāpēc tu negribēji mācīties meiteņu koledžā?!

Droši vien šos vārdus dzirdēja pat puiši savā kopmītnē.

-    Māmiņ, tā ir laba skola, skaidrs? - meitene pastiepa roku, lai palīdzētu Sandrai piecelties. - Iesim!

Kad viņas ar māsu nokļūs Bārnardā, māte sāks žēloties: "Nu kāpēc tu aizbrauci tik tālu?!" Mātei vienmēr šķita, ka Frančeska nekad nerīkojas tā, kā būtu rīkojusies Ketija, un otrādi. Pagājušajā gadā kādas ballītes laikā Sandra bija pavilkuši Fran- česku malā un sākusi slavēt Ketijas pielūdzēju, kuru tā vēlāk atraidīja. Tad Frančeska ielūdza puisi viesos pie draudzenes. Nākamajā dienā māte sāka uzskaitīt puiša trūkumus: "Nav vērts ar viņu ielaisties. Meitu mednieks, tas pat aklam redzams!"

Frančeska atkal nokāpa lejā. Tikai tagad viņa ievēroja, ka daudzas kopmītnes durvis izrotātas ar grieķu burtiem. Viņa bija vēlējusies atbraukt nedēļu agrāk, lai iegūtu draudzenes studenšu biedrībā, bet māte un Ketija to atrunāja. Māte tāpēc, ka viņai negribējās izvadāt meitas atsevišķi, bet Ketija apgalvoja, ka studenšu biedrības esot vajadzīgas tikai protestantēm, padauzām un stulbām blondīnēm. Bet Frančeskai ir ģimene, tādēļ viņai šādas kompānijas nav vajadzīgas. Frančeska pūlējās iebilst viņām, tomēr beigās ļāva sevi pārliecināt. Pēc nedēļas Frančeskai kļuva skaidrs, ka meitenes jau paguvušas iepazīties, ka viņa palikusi viena, lieka, citāda…

Atgriezusies istabā, Frančeska ieraudzīja, ka māte jau izkravājusi viņas mantas no čemodāniem un sāk tās kārtot. Pie gultas galvgaļa bija piestiprināta Dievmātes svētbildīte un sarkani vērša ragi. To visu viņa, protams, novāks, tiklīdz māte būs aizbraukusi.

-    Tev nevajag nopūlēties, - Frančeska aizrādīja.

-    Man nav grūti, - Sandra atbildēja.

-    Es labāk pati…

Ketija iesmējās:

-     Kādēļ nepasaki tieši, ka tev nepatīk, ja kāds rakņājas tavās parpalās?!

-    Mājās es bieži rakņājos tavās parpalāsl Ceru, ka šī labā skola tev iemācīs pareizi runāt. Vai tu ko slēp no manis?

-    Neko es neslēpju! Un, ja vēl neesi pamanījusi, mēs vairs neesam mājās.

Sandra palūkojās uz meitu tā, it kā dabūjusi triecienu. Tad viņa atbalstījās pret galdu un sāka raudāt.

-    Nu ko, vai esi apmierināta? - Ketija metās virsū māsai.

-Tu jau arī esi labā!

-    Es nerunāju ar tevi! - Ketija atcirta.

Vārds pa vārdam - sākās ķilda, kas beidzās ar asarām. Galu galā visas trīs apskāvās un iekrita gultā. Ģimenei šis bija briesmīgs gads. Vispirms vectētiņa Vito bēres, kura nāvi visi skaudri pārdzīvoja, tad tēvoča Karlo noslēpumainā pazušana. Pēc tam nelaime ar visu mīluli Čipu. Kāds skolasbiedrs viņu apsaukājis, un Čips uzsitis viņam knipi un sadauzījis galvu ar termosu. Bet tikai pirms septiņiem gadiem viņas visas kopā bija raudājušas. Meitenēm skolā bija matemātikas stunda, kad viņas izsauca pie direktora, neko nepaskaidrojot. Kabinetā meitenes gaidīja māte, seja viņai bija pietūkuši no asarām.

Māte paziņoja: "Jūsu tēvs iekļuvis avārijā un gājis bojā!" Tad viņas nokrita uz direktora smalkā oranžā dīvāna un raudāja veselu mūžību. Tagad, raudādamas uz koledžas gultas, viņas atcerējās šo dienu. Viņu šņuksti kļuva aizvien skaļāki, elpa straujāka, apskāvieni ciešāki.

Beidzot viņas nomierinājās.

-    Es tikai gribēju… - Sandra ierunājās.

Pabeigt viņa nepaguva, pie durvīm pēkšņi pieklauvēja.

Frančeska strauji piecēlās, nobijusies, ko par viņu nodomās kopmītnes pārzine. Tomēr tā nebija viņa, bet gan pāris - vīrietis pelēkzilā uzvalkā un sieviete īsi apcirptiem, sprogainiem matiem. Abi smaidīja, un pie krūtīm viņiem bija piespraustas nozīmītes ar vārdiem.

-   Atvainojiet, - sacīja vīrietis, kura vārds, spriežot pēc nozīmītes, bija Bobs, - vai šī ir trīssimt divdesmit otrā istaba?

Istabas numurs melniem burtiem bija rakstīts uz durvīm, turklāt Boba rādītājpirksts bija pielikts ciparam.

-    Piedodiet, - ierunājās sieviete, kurai uz nozīmītes bija rakstīts "Bārbara Sjū (Bebsa)". Viņai, tāpat kā vīram, bija stiprs dienvidnieku akcents. Ieraudzījusi Dievmātes svētbildīti, sieviete sarauca pieri. - Varbūt mums pienākt vēlāk?

-    Kādēļ, tā taču ir viņas istaba! - vīrietis iebilda, bīdīdams pār slieksni tumšādainu meiteni, kas drūmi raudzījās grīdā.

-    Liekas, mēs traucējam, - sieviete bilda.

-    Vai mēs jūs traucējam? - vīrietis apvaicājās.

Sandra Korleone izšņauca degunu. Ketija noslaucīja asaras Frančeskas spilvendrānā.

-    Nē, ko jūs! - pirmā ierunājās Frančeska. - Lūdzu, nāciet iekšā!

-    Lieliski! - vīrietis nopriecājās. - Esmu viņa svētība Kim- bols, tā ir mana sieva misis Kimbola un mūsu meita Sūzija. To raksta ar "z", tas ir pilns vārds, nevis saīsinājums no "Sūza- nas". Sasveicinies, Sūzij!

-    Labdien, - meitene sacīja un atkal nodūra skatienu.

-     Mēs esam baptisti, - Kimbols paziņoja un pamāja uz Dievmātes pusi. - Katoļi dzivo mums kaimiņos, Foli pilsētiņā. Reiz es spēlēju golfu ar viņu mācītāju, tēvu Ronu.

Frančeska nosauca savu vārdu un iepazīstināja ar māsu un māti, bet, kad minēja uzvārdu (Korleons, nevis Korleone), gaidīja neizbēgamo jautājumu. Tas nesekoja.

Sūzija apmulsusi raudzījās uz māsām.

-   Jā, mēs esam dvlnes, - Ketija nenocietās. - Tu dzīvosi ar viņu. Bet es braucu uz citu skolu.

-Jūs esat pilnīgi vienādas? - Sūzija brīnījās.

-    Nē! - Ketija atcirta.

Sūzija vēl vairāk apmulsa.

-    Viņa joko, - Frančeska paskaidroja. - Mēs esam vienādas.

Pamanījis ragus, Kimbols nolēma tos pataustīt. Protams, tie bija īsti.

-     Sūzija ir indiāniete, tāpat kā jūs, bērni! - viņš līksmi paziņoja.

-    Mēs viņu adoptējām, - Bebsa piebilda.

-    Bet ne jau no seminoliem! - Bobs paskaidroja un iesmējās tā, ka istabā visi salēcās.

-    Es nesapratu, - Sandra klusu noteica.

Nopūties Kimbols pārstāja smieties. Sūzija apsēdās pie galda un lūkojās uz tā plastmasas virsmu. Frančeskai gribējās iedot viņai ziedus, vīnu, šokolādi vai ko citu, lai tikai viņa pasmaiditu.

-     Floridā ir tāda komanda "Seminoli", - vīrietis sacīja. Viņš paspēra ar kāju neredzamajai bumbai, tad atkal skaļi iesmējās.

-     Par "Seminoliem" esmu dzirdējusi, - Sandra ieteicās. - Taču mēs neesam indiāņi, bet gan itālieši.

Kimboli daudznozīmīgi saskatījās.

-    Interesanti, - Bobs sacīja. - Ļoti interesanti!

-   Jā, - sieva teica. - Tas ir kas cits.

Frančeska atvainojās, sacīdama, ka mammai un māsai laiks braukt. Viņa drīz atgriezīšoties un palīdzēšot Sūzijai izkravāt loriņus.

Izdzirdusi vārdu "loriņus", Sandra viegli saviebās, bet, protams, neko neizrādīja Frančeskai Kimbolu klātbūtnē.

Sadevušās rokās, Frančeska un Ketija nokāpa lejā pie mašīnas.

-    Varbūt es vadīšu?

Atvērusi somiņu, Sandra izņēma mutautiņu un mašīnas atslēgas, kuras pameta meitai.

-    Pacenties neiekristi - Ketija piekodināja.

Māte to palaida gar ausīm pat nesaviebusies.

Es nekļūšu ne protestante, ne stulba blondīne vai vēl kādas māsa, klusībā nosprieda Frančeska.

-    Nepārpūli acis lasot! - Frančeska skaļi piekodināja.

-    Nedari neko tādu, ko nedarītu es! - Ketija piebilda.

-    Varbūt es esmu tu? - Frančeska noprasīja.

Tas bija vecs joks. Meitenes vienmēr brīnījās, kā māte varēja viņas atšķirt kopš agras bērnības. Citi radinieki viņas jauca tikmēr, kamēr māsas izauga.

Viņas noskūpstīja viena otru uz abiem vaigiem kā vīrieši, un Ketija iekāpa mašīnā.

Frančeska apskāva māti.

-   Cik žēl, ka jūs neredz tēvs! - Sandra atkāpās dažus soļus, priecādamās par meitām. - Viņa meitenes kļuvušas par studentēm. - Sandra skaļi izšņauca degunu.

-    Tētim nepatika asaras, - Frančeska iebilda.

-    Kuram gan patīk, ja raud sieva un bērni?

-    Arī viņam pašam nepatika raudāt, - Frančeska sacīja, slaucīdama asaras lietusmēteļa piedurknē.

-    Vai tu joko? - Sandra iesaucās. - Sanijam nepatika raudāt? Viņš raudāja vairāk par visiem. Gan filmas, gan senās itāliešu dziesmas varēja aizkustināt viņu līdz asarām. Vai tiešām tu neatceries?

Bija pagājuši septiņi gadi, un Frančeska gandrīz neatcerējās tēvu.

Viņa vēroja, kā treilers virzās pa šauro, palmām apstādīto aleju un nogriežas ap stūri. Uz redzēšanos! Frančeska nočukstēja. Meitene nebija pārliecināta, bet varēja apzvērēt, ka māsa dara to pašu.

5. nodaļa

Niks Džerači izdzirda soļus, kas tuvojās no pamestā kazino tumšajām dzīlēm. Spriežot pēc skaņas, vīrs stipri kliboja un valkāja čīkstošas kurpes.

-     Žēl tavas mātes, puis, - neredzamais svešinieks ierunājās.

Džerači sastinga. Pie viņa nāca Smaidīgais Sels Narduči, Forlencas vecais consigliere, biezā mohēras džemperī ar rombveida ielaidumiem. Kad Džerači bija pusaudzis, Narduči bieži sēdēja pie Amerikas itāliešu kluba un smēķēja stiprus, melnus cigārus. Iesauku viņš dabūja uzreiz. Vietējā atrakciju parkā bija automāts "Smaidīgais Sels", mehāniska lelle, kura smējās kā orgasmu nupat izbaudījusi sieviete. Klīvlendā visus Selijus, Salvatores un pat Elbertus un Sēras sauca par "Smaidīgajiem Seliem".

-    Pateicos, - Džerači ierunājās. - Viņa ilgi slimoja, tādēļ nāve bija sava veida atpestīšana.

Narduči apskāva Niku, bet atlaidis rūpīgi aptaustīja viņa kabatas, lai gan Falkones un Molināri miesassargi bija pārmeklējuši Džerači vēl Detroitā. Tad Narduči atvēra seifu. Smaidīgais Sels ieraudzīja maisu ar naudu un pacilāja to rokās.

-    Tātad Arizonas klimats tai nepalīdzēja? - Narduči ielika maisu atpakaļ seifā, pat neatraisījis to. Vai tiešām viņš prot noteikt naudas summu pēc banknošu svara? Pusmiljons simtniekos sver desmit un ceturtdaļmārciņas. - Tur taču ir silts un sauss, vai ne?

-    Arizonā viņai patika, - Džerači sacīja. - Mātei bija savs baseins, un viņai vienmēr paticis peldēt.

Narduči aizslēdza seifu.

-    Viņas priekšteči dzīvojuši pie jūras Milaco, tāpat kā mūsējie. Bet es, lūk, neprotu peldēt, tikai viskija glāzē no vienas malas līdz otrai. Vai esi kādreiz tur bijis?

-    Kur, vai viskija glāzē?

-    Milaco. Sicīlijā.

-    Sicīlijā jā, bet Milaco nav gadījies.

Niks bija apmeklējis Palermo pagājušajā nedēļā, risinādams nelielus kadru jautājumus ar Indelikato klanu.

Narduči papliķēja viņam pa plecu.

-    Nu, kā mēdz teikt, tagad viņa ir labākā pasaulē.

-    Var teikt arī šādi, - Džerači skumji piekrita.

-    Ak Kungs! - Sels saspieda Nika bicepsu, gluži kā nobriedušu augli. - Eiss Džerači! Šķiet, tu vari novadīt divdesmit raundus pret jebkuru čempionu.

-    Nē, - Džerači atbildēja. - Kādus desmit, vienpadsmit, ne vairāk.

-    Vai zini, kādu kaudzi naudas esmu pazaudējis, likdams uz tevi? Kaudzi naudas, mans draugs!

-     Vajadzēja likt uz maniem sāncenšiem. Es vienmēr tā rīkojos.

-    Es mēģināju, - Narduči atteica. - Un tad jau tu sāki vinnēt. Kā jūtas tavs tēvs?

-    Dzīvo. - Fausto Džerači, vecākais, kādreiz vadīja kravas automašīnu un ieņēma amatu autotransporta vadītāju arodbiedrībā. Viņš bieži pildīja Žīda uzdevumus, lai gan sīkāk viņam neko nepaskaidroja. - Viņš dzīvo Tūsonā kopā ar māsu, - sacīja Džerači. Un uztur neksikānieti, domādams, ka par to neviens neko nezina! - Ar viņu viss ir labi. Ja gribat zināt, viņš ilgojas pēc darba.

-    Pensija visiem nav pa prātam. Pie tās jāpierod.

Nikam Džerači šādu problēmu nebūs. "Tu nāc pasaulē dzīvs," Džerači simboliskajā iesvētīšanas ceremonijā teica Korleone, "un aizej no tās miris."

-    Vai esam gatavi? - Niks pajautāja.

-     Gatavi! - Narduči papliķēja viņam pa muguru un veda iekšā kazino. Džerači atskatījās, lai iegaumētu kāpnes, pa kurām viņi uzkāpa. Katram gadījumam.

-    Vai šis kazino jau sen kā darbojas biznesā? - Niks apvaicājās.

-    Vēl kopš itāliešu jūrnieku laikiem, - Narduči atteica, domādams ātrgaitas kuterus, kas sausā likuma laikā braukāja pa Lielajiem ezeriem starp ASV un Kanādu. - Tagad mums ir īsti kuģi. Labu labie. Neviens vietējais stulbenis tos tik ātri nepārmeklēs. Turklāt viesi augu nakti pavada uz ezera. Uz kuģa ir izklaides šovs, dzērieni, meitenes, bet no rīta viņi tiek nogādāti krastā un iesēdināti mašīnās. Pa nakti viesi notriec kaudzi naudas, bet ir laimīgi un brauc atkal.

Strači ģimenei piederēja milzīgs slepenu kazino tīkls Džer- sijas ostā, bet, cik zināja Džerači, nevienai Ņujorkas Ģimenei nebija ienācis prātā izmantot kuģus šādā veidā. Iespējams, kad viss būs norimies, Niks pats iegādāsies tādu kuģi.

-     Ir vēl daži pilnīgi likumīgi iestādījumi Vegasā un Ha- vanā, tas ari viss, - Narduči paskaidroja. - Ak tā, ir vēl kāds sīkums Rietumvirdžīnijā, bet to pat nav vērts pieminēt. Viss štats maksā lētāk nekā mana kuģa apkures rēķins.

Narduči aizveda Niku pa netīru, mitru gaiteni pie veca lifta.

-    Atslābinies, puis! - Sels uzmundrinoši sacīja. - Nu kurš tevi šeit var nogalināt?

-    Es varēšu atslābināties, ja tu ievīstīsi mani segā un pastāstīsi pasaciņu, - Džerači piebilda.

Viņi iekāpa liftā. Narduči pasmaidīja un piespieda pogu. Nav ko brīnīties. Nikam tika mācīts, ka lifts - tie ir nāves slazdi.

-   Paklau, es tev jau sen gribēju pajautāt, - Narduči mainīja tematu. - Kā tāds liels cafone kā tu varēja dabūt jurista diplomu?

-    Ar pazīšanos, protams, - Džerači nekavējoties atteica, lai gan visu bija sasniedzis paša spēkiem un zināja, ko atbildēt. - Man palīdzēja draugi.

-    Draugi, - Narduči atkārtoja. - Bet tu esi malacis! - Viņš uzsita Nikam pa plecu.

Lifta durvis atvērās, un Džerači sasparojās. Viņi iegāja tumšā, paklājiem izklātā hallē ar krēsliem, nelieliem dīvāniem un kokgriezumiem rotātiem galdiņiem, kas droši vien maksāja veselu bagātību. Halles galā bija gaiša zāle ar marmora gridu. Jauna, rudmataina medmāsa iestūma ratiņkrēslā Vinsenti Žīdu For- lencu. Narduči devās pēc Falkones un Molināri.

-    Padrino, - Džerači paklanījās. - Kā jūtaties?

Viņa krusttēvs droši vien ir pie pilna prāta, tomēr no krēsla vairs necelsies.

-    Eh, - Forlenca nosvepstēja, - ko gan zina šie dakteri.

Džerači noskūpstīja viņu uz abiem vaigiem, tad pielika lūpas pie gredzena. Forlenca taču bija viņa krusttēvs.

-   Tu esi krietni uzdarbojies, Fausto, - Forlenca teica. - Visi to vien dara kā slavē tevi.

-   Paldies, krusttēv, - Džerači pateicās. - Mums kādu laiku neveicās, bet tagad ir zināms progress.

Forlenca novīpsnāja. Viņa sejā pavīdēja tāda kā neapmierinātība. Sicīliešiem nav raksturīgs amerikāņu vispārējais optimisms, un viņi netic progresam.

Dons Vinsente norādīja uz apaļu galdiņu pie loga, kur viņa ratiņkrēslu tūdaļ pieripināja medmāsa. Vētra bija pieņēmusies spēkā. Džerači palika stāvam kājās.

Drīz vien atgriezās Narduči ar diviem Doņiem un viņu miesassargiem, kas bija mazliet atguvušies pēc lidojuma. Frenks Falkone šķita diezgan saguris un gluži kā kaujams vērsis pārlaida apkārtējiem smagnēju skatienu. Tas izskaidroja visu. Saskaņā ar plānu Molināri izstāstīja viņam, kas ir Džerači. Falkone truli noskatījās uz vīriešu portretiem viduslaiku tērpos un uz bālām druknām sievietēm ar diadēmām galvā.

-    Vai tie ir jūsu paziņas, Don Forlenca?

-    Viņi nāca kopā ar māju. Entonij, Frenk, ļaujiet iepazīstināt ar amico nostro. - Ar mūsu draugu. "Mans draugs" nozīmēja partneri, bet "mūsu draugs" bija svarīgāks. - Fausto Do- miniks Džerači, jaunākais.

-    Sauciet mani par Niku.

-    Veikls puisis no Klīvlendas, - Forlenca turpināja. - Kādreiz mēs saucām viņu par Eisu. Tagad viņš dzīvo Ņujorkā. Viņš ir mans krustdēls, un es lepojos ar viņu.

-    Mēs jau esam daudzmaz pazīstami, - piebilda Falkone.

-    Nu, Frenk, ļauj vecajam vīram palepoties ar savu krustdēlu.

-    Protams, protams, - Falkone paraustīja plecus.

-    Džentlmeņi, - Džerači iesāka, - Dons Korleone liek jūs sveicināt.

Forlenca norādīja miesassargiem uz Džerači.

-    Puiši, pie darba!

Niks tika pārmeklēts jau kuro reizi šodien, arī Detroitā. Vēl vienu reizi, un Forlenca metīs mieru, viņš nodomāja. Šoreiz pārbaudīja īpaši rūpīgi - zem krekla, aptaustīja pat apakšbikšu jostu, meklējot noklausīšanās ierīces. Beiguši darbu, miesassargi pamāja Donam Vinsentam. Pēc brīža oficianti baltās parūkās ienesa milzīgu kristāla paplāti ar biscotti all'uovo, zemenes, apelsīnus un tasītes ar kūpošu kapučīno. Nolikuši Donam Forlencam blakus sudraba zvaniņu, viņi aizgāja.

-    Arī viņi te nonāca kopā ar māju, - Forlenca pasmīnēja un iemalkoja kapučīno. - Iekams sāksim maltīti, es gribētu visiem paskaidrot, ka lēmumu ielūgt Dona Korleones pārstāvi esmu pieņēmis es.

Džerači šaubījās par to, lai gan droši nezināja.

-    Atvainojiet, Don Vinsent, un tu, kā tevi tur sauc… Džerači. Atvainojiet, bet es nekādi nevaru pierast, ka šo mazo pezznovante Maiklu visi sauc par Donu Korleoni, - nenocietās Falkone.

Falkones klanam bija saiknes ar Barzīni Ģimeni un kādreiz ar Holivudas grupējuma puisi Billiju Gofu, kuru, iespējams, arī bija novākuši Korleones.

-     Frenk, lūdzu, - Molināri draugam aizrādīja, - tas neko neatrisina.

Forlenca aicināja visus pie galda. Narduči apsēdās netālu ādas krēslā, bet miesassargi uz zema dīvāniņa pie sienas. Medmāsa steidzīgi izgāja no zāles.

Falkone iesvilpās.

-     Man patīk sievišķi baltā virsvalkā. Ja ieraugu jebkuru neglīteni baltās drēbēs, tūdaļ varu nogāzt viņu uz nestuvēm, sacelt svārkus un nodrātēt. Slimnīcās mans draudziņš turas tik stīvs, ka vai jānolaiž asinis.

-    Frenk! - Molināri pārmetoši ierunājās.

-    Kas ir? Kopš kura laika tu nesaproti jokus, mans draugs?

Forlenca izvaicāja Falkoni un Molināri par Džo Zaluki meitas un Pīta Klemencas dēla kāzām. Klemenca, jaunākais, tēva aizsegā būvēja Detroitā tirdzniecības centrus. Falkone vēl ilgi nespēja rimties un jautāja Nikam, kā Klīvlendas puisis ticis Korleones Ģimenē. Džerači pastāstīja, kā viņš pēc boksa karjeras beigām ar sievu un bērniem nonācis Ņujorkā, bet viņa krusttēvs piezvanījis dažiem noderīgiem cilvēkiem. Falkone nicīgi saviebās. Forlenca nokremšļojās, tādējādi saukdams visus pie kārtības, iedzēra malku ūdens, nošķindināja zvaniņu un sāka.

-    Sangu sciura sangu, - viņš noteica. - Asinis pret asinīm. Sicīlijā mūsu tradīciju aizmirsuši. Nebeidzamās vendetas tur novājinājušas mūsu draugus. Bet Amerikā mēs esam uzplaukuši kā nekad agrāk. Mums ir nauda, vara, pārliecība par rītdienu. Mēs nodarbojamies ar legālu biznesu Kubā, bet šeit klātesošie Ģimeņu pārstāvji - arī Nevadā. Peļņu, kuru mēs iegūstam, var ierobežot tikai mūsu trūcīgā iztēle un, - viņš pacēla rādītājpirkstu, - un tas, ka mēs nelaimīgā kārtā esam gandrīz piemirsuši vendetu.

Forlenca palūkojās uz griestiem un ierunājās siclliešu dialektā, kuru Džerači saprata, bet pats nerunāja.

-     Varbūt jūsu vidū ir kāds cilvēks, kuram ir zināms, kas atbildīgs par slepkavībām Ņujorkā. - Forlenca pēc kārtas paskatījās uz Džerači, Falkoni un Molināri, tad ieņēma garu, daudznozīmīgu malku no kapučīno tases. - Ir nogalināts Emiljo Barzīni, dižs cilvēks un mans sens draugs. Filips Tatalja ir miris. - Forlenca apklusa, lai apēstu trauslo biscotti, gluži kā godinādams vājo un nevarīgo Donu Tatalju. - Nonāvēts Tesio, vecākais un gudrākais Maikla Korleones caporegime. Nogalināts Dona Korleones znots, viņa krustdēla tēvs. Nogalināti vēl pieci amici nostri. Kas noticis? Varbūt kāds no jums zina? Es personiski - ne! Mani informatori ziņo, ka Barzīni un Tatalja bija nolēmuši nogalināt Korleones, bet tie izrādījušies veiklāki. Iespējams. Citi stāsta, ka Maikls Korleone nogalinājis Barzīni un Tatalju, lai tie netraucētu pārcelt viņa biznesu uz Rietumkrastu, un tas neliecinātu par viņa vājumu. Pilnīgi iespējams. Bet varbūt tā ir atriebība par Vito Korleones vecāko dēlu un Filipa Tataljas nogalināšanu pirms septiņiem gadiem? Kādēļ gan ne? Tādās lietās septiņi gadi nav nekāds ilgais laiks. Vai arī, - viņš paņēma vēl vienu cepumu un nesteidzīgi to sakošļāja, - kas zina, varbūt, nolēmuši nodibināt kontroli pār Ņujorku, Dons Stftči un Dons Kuneo panākuši slepenu vienošanos. Viņiem taču nekad nebija piederējusi tik liela vara kā Barzīni un Korleones Ģimenei. Daudziem šķiet, ka viņi aizdomīgi ātri piekrituši pamieram. Tieši šo versiju žurnālisti uzskata par visticamāko un uztiepj to stulbajiem mietpilsoņiem.

Tas izraisīja viszinošus smieklus. Avīžnieki ir pērkami ļaudis. Strači saimniekoja Ņūdžersijā, bet Kuneo - Ņujorkas štata ziemeļos (viņam piederēja lielākais valsts piena pārstrādes uzņēmums, par ko viņu iesauca par Leo Slaucēju). Nevienam nebūtu drosmes atmaskot trīs daudz varenākās Ģimenes pilsētā.

-    Kas zina, varbūt viņus visus nogalināja Korleone, - angliski sacīja Falkone.

Džerači iedomājās, kā viņš brīnīsies, ja uzzinās, ka viņa muļķīgā hiperbola ir patiesa.

-     Pats savus cilvēkus? - Molināri iebilda. Lai kā Entonijs Molināri cienīja Vito Korleoni, viņš diezgan vāji stādījās priekšā, kas notiek Ņujorkā. - Ko tu ar to domā, Frenk?

-     Nezinu, - Falkone paraustīja plecus. - Tāpat kā Dons Vinsente, es nesaprotu, kas noticis. Bet ļaudis melš visādi. Es, piemēram, pats esmu dzirdējis, kā Dons Vito, miers viņa pīšļiem, apzvērēja, ka neatriebsies par dēla… kā viņu tur sauc… nāvi.

-    Santino, - Džerači sacīja.

-    Ko tu runā? - Falkone iesaucās un pacēla savu kapučīno tasi, it kā saskandinādams ar Niku. - Paldies, O'Melli! Jā, Santino! Tad, lūk, sanāksmē vecais nozvērējās, ka viņš neatriebsies un nemeklēs vainīgos. Toreiz mēs visi noticējām, ka viņš runā savas Ģimenes vārdā. Bet tagad ir skaidrs, ka vecais pūtis miglu acīs. Viņš pats negribēja ar to nodarboties, tas ari viss. Vito atkāpās no biznesa, bet, kad vecais laimīgā kārtā nomira, Maikls atriebās par brāli.

-    Atvainojiet, - Džerači ieminējās, - bet Dons Vito nekad nav pūtis miglu acīs. Viss notika gluži citādi.

-     Don Vinsente! - Falkone skaļi ierunājās. - Kādēļ no visām Ņujorkas Ģimenēm šeit pārstāvēti tikai Korleones? Kādēļ man jāsēž pie viena galda ar kaut kādu pienapuiku soldato? Pat jūsu consigliere sēž atsevišķi!

-    Bet tā jau nav nopietna apspriede. Tās ir draudzīgas sarunas, - Molināri piebilda. - Ja laiks uzlabosies, Dons Forlenca aizdos mums dažas nūjas un mēs uzspēlēsim golfu.

-    Bet man ir ļoti ērts krēsls, - Narduči negaidīti ierunājās, berzēdams rokas.

-    …vai paņemsim laivu un brauksim makšķerēt. Vai ari tu uzlūgsi medmāsiņu uz kokteili un, kā nākas, nodrātēsi viņu pakaļā.

-     Kādēļ pakaļā? - Falkone sašuta. - Kādēļ tu iedomājies, ka man patīk in culo? Vai kāds teicis, ka es ar to nodarbojos?

-    Ā, nobijies gan! - Molināri iesaucās.

Dons Forlenca izdzēra kapučīno un nolika tasīti uz galda ar tādu spēku, ka tā saplīsa. Tam neviens nepievērsa ne mazāko uzmanību un pat nedomāja savākt lauskas.

Atvērās durvis, un zālē ieskrēja satrauktie miesassargi. Smaidīgais Sels lika viņiem aizvākties.

-     Mēs neesam nekādi spraunie policisti, lai atklātu noziegumus, - Forlenca atkal ierunājās. "Atklātu noziegumus" viņš pateica tādā tonī, it kā būtu norijis kaķa sūdu. - Man pietiek pašam savu problēmu, - viņš pārgāja uz sicīliešu dialektu. - Jums, - viņš norādīja uz Falkoni un Molināri, - cerams, arī. Ja Klīvlendā radīsies problēmas, tās neskars nevienu Ņujorkā. Tās būs manas problēmas. Tomēr mani uztrauc tas, ka Ņujorkā sarežģijumi rodas pārāk bieži. Avīzēs parādās muļķīgi raksti, policija pratina un draud mūsu draugiem, kuriem ar Ņujorku nav nekāda sakara. Uzmanības lokā nonākuši pat mūsu partneri - uzņēmumu īpašnieki un banku investori. Vašingtonā runā, ka FIB laiks pārslēgties no komunistiem uz mums. Senatori draud ar izmeklēšanu. Pat legālie uzņēmumi var piesaistīt finanšu inspekcijas uzmanību. Man ir mazbērni koledžā, bērni pērk mājas, bet es pat baidos viņiem nodot savu kapitālu! Maz kas var notikt…

Forlenca iedzēra ūdeni un uzmanīgi nolika glāzi uz galda.

-    Simtiem tūkstošu dolāru zaudētas peļņas, lūk, kas mums visiem draud.

Falkone sāka būvēt uz šķīvja piramīdu no cepumiem, zemenēm, apelsīnu mizām un stikla lauskām, kas mētājās apkārt.

-    Mums ir četri iemesli bažām, - Dons Vinsente izstiepa kreisās rokas pirkstus, lai sāktu uzskaitīt. Tas bija viņa mīļākais žests. Forlencam visur bija četri iemesli. Četri iemesli, kādēļ nemīl ebrejus. Četri iemesli, kādēļ Džo Lūiss nokautē Rokiju Marčiano. Četri iemesli, kādēļ liellopu gaļa ir veselīgāka par cūkgaļu. Droši vien, ja Donam Vinsentem būtu kāds lieks pirksts, tad iemeslu atrastos vairāk.

-   Pirmkārt, - viņš atkal pārgāja uz angļu valodu un salieca rādītājpirkstu. - Ņujorka. Jāpalīdz viņiem saprast, ka nesaskaņas mums nav vajadzīgas. Bet trauslo mieru, lai cik nedrošs tas būtu, var saglabāt tikai ar kopīgiem pūliņiem.

Visi klātesošie, pat Džerači, piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Otrkārt, - Forlenca salieca vidējo pirkstu, - Lasvegasa. Pirms septiņiem gadiem mēs Ņujorkas bankā nolēmām, ka Vegasa būs mūsu kopīgais darbības lauks, nākotnes pilsēta, kur ikviena Ģimene var strādāt. Bet tagad Korleones pārceļ uz turieni savu galveno pārvaldi un…

Džerači pavēra muti, lai iebilstu, bet Dons Vinsente pamāja viņam ar pirkstu, lai apklust.

-    …un Čikāgas Ģimenes nolēma, ka tas mainīs spēku samēru.

-    Sevišķi Bāzdegunis, - Narduči domigi nomurmināja.

-   Starp citu, - Falkone piebilda, nostiprinādams savu piramīdu ar zemenēm un stiklu, - viņam nepatīk, ka viņu tā sauc.

Protams, Luidži Ruso, kas valdīja Čikāgā, labprāt vēlējās, lai viņu sauktu par Lūiju. Satriecošo iesauku (kuru žurnālisti bija saīsinājuši līdz Degunam) viņš bija ieguvis, pateicoties kādai ielasmeitai, kas visur stāstīja, ka visvairāk viņam patīkot bāzt savu garo degunu viņai makstī. Viņas līķis vēlāk tika atrasts Mičiganas štata ezera krastā, bet galva bija pazudusi.

-      Lūk, arī trešais iemesls, - Forlenca salieca zeltnesi. - Čikāga!

Džerači palūkojās uz Falkoni, kura bizness īstenībā bija Čikāgas filiāle. Nekādas reakcijas. Tonijs rūpīgi savāca no galda lauskas savam tornim.

-   Pirms septiņiem gadiem Degunu pat neuzaicināja uz tikšanos! - Forlenca atgādināja. - Vai varat iedomāties?

Kādreiz, gribēdamas atbrīvoties no Ala Kapones ietekmes, Ņujorkas Ģimenes vienojās, ka visu, kas atrodas rietumos no Čikāgas, kontrolēs Čikāga. Džerači raksturīgais Klīvlendas patriotisms lika saprast, ka šādam plānam varēja piekrist tikai ņujorkietis. Kapone zaudēja varu, un pilsētā sākās haoss. Los- andželosas un Sanfrancisko Doni sagāja matos. Mou Grīns no Ņujorkas nolēma, ka Lasvegasa kļūs par nākotnes pilsētu, kas būs atklāta visiem, bet kur nebūs teikšanas Čikāgas Ģimenēm. Kad Grīns tika nogalināts, Korleones pievāca viņa kazino un uzcēla "Pili uz smiltīm", taču galvenā vara bija koncentrēta vidusrietumu Ģimeņu koalīcijas rokās ar Detroitu un Kllvlendu priekšgalā. Lūijs Ruso arī piedalījās šai koalīcijā (tāpat kā Korleones, kuriem tur bija pieticīga vieta) un apgalvoja, ka viņa Ģimenei laiks iegūt cienīgāku vietu. Deguns atkal apvienoja Čikāgas Ģimenes un ar katru dienu kļuva aizvien spēcīgāks. Tā kā Ņujorkā valdīja nemieri, daudzi uzskatīja, ka tieši Ruso ir ietekmīgākā figūra Amerikas noziedzīgajā pasaulē.

Forlenca neticīgi pašūpoja galvu.

-     Ņujorkas Ģimenēm nav izdevies iegrožot Čikāgu. Vietējos klanus saukāja gan par kraupainām aitām, gan par trakiem suņiem.

-    Par kastrētiem cāļiem, - piebilda Molināri, mērķēdams uz Kapones vārda tulkojumu.

-     Viņi vairāk atgādina meža zvērus, - Smaidīgais Sels iebilda.

Falkone nostiprināja savu torni no abām pusēm. Tas jau bija kādus divdesmit centimetrus augsts. Zemu noliecis galvu, Frenks centās ieraudzīt savu atspulgu lielākajās lauskās.

-    Ceturtais iemesls, - Dons Vinsente salieca pirkstu, - narkotikas.

Forlenca smagi atslīga ratiņkrēslā. Viņš likās saguris.

-    Narkotikas? - Molināri pārjautāja.

-    Ak Dievs! - Narduči novaidējās.

-    Tikai ne to! - Falkone sacīja.

Džerači centās savaldīties.

-   Jā, tā ir veca problēma, - Forlenca atzina, - bet līdz šim neatrisināta. Narkotikas mums ir milzīgs drauds. Ja mēs viņus nekontrolēsim, to darīs citi, un mēs varam zaudēt varu, ja…

-Ja mēs to nedarīsim, - Falkone ierunājās, - bet mēs jau to cītīgi darām, tas piesaistīs kruķu uzmanību, tāpat kā spēļu nami, prostitūcija, naudas atmazgāšana un tā tālāk. Diezgan, Don Vinsente, pastāstiet ko jaunu. Jūsu laikos nelegālā alkohola tirdzniecība bija paradīze alkoholiķiem un tiem, kas uz viņu rēķina iedzīvojās. - Gluži kā atbalss vārdam "paradīze" nogranda pērkons. - Jums ir bijis labs ķēriens, un pietiek! Manai paaudzei zelta bedre ir narkotikas, un kurš zina, kas būs tālāk?

-    Marsiešu ielasmeitas, - Narduči tikko dzirdami nomurmināja.

-   Kādreiz mēs devām zvērestus, - Forlenca nerimās, - zvērējām pie svētajiem aizstāvjiem, ka neiesaistīsimies narkotikās! - Viņš norādīja uz Falkones celto stikla, zemeņu un cepumu torni. - Ko tu dari?

-     Niekojos, - Falkone atcirta. - Paklau, Don Vinsente, es jūs mīlu kā tēvu, un tomēr jūs esat atpalicis no laika. Mums Rietumos viss jau sen ir sakārtots, ikviens nodarbojas ar savu - narkomāni durstās, sīkie pārdevēji un starpnieki nogrūž preci narkomāniem - nēģeriem, meksikāņiem, māksliniekiem, valstsvīriem, lielie dīleri kontrolē mazos pārdevējus un tā tālāk. Valda kārtība tāpat kā jebkurā biznesā. Protams, dažreiz iejaucas kruķi, sevišķi - nemierīgos laikos kā tagad, bet, ja nopietni, vai tas mūs uztrauc? Itin nemaz!

Džerači zināja, ka Klīvlendas Ģimene arī tirgo narkotikas, lai gan daudz pieticīgākā apmērā, turklāt ar to nodarbojas galvenokārt nēģeri, īri un dažādi salašņas. Sausais likums ir aizmirsts, un Klīvlendas bizness ir netraucēti pievērsies spēļu namiem, naudas atmazgāšanai ar arodbiedrībām un biržas spekulācijām. Jaunām idejām un jauniem cilvēkiem te nebija vietas. Džerači tēvs reiz sacījis, ka Ģimenes vadonis nav nomainīts jau gadiem ilgi.

Forlenca joprojām apgalvoja, ka ar alkoholu viss bijis citādi - pat kruķi dzēra, tāpēc nelegālā alkohola tirdzniecība viņiem esot bijusi izdevīga, toties narkotikas ir gluži cita lieta.

Frenks Falkone pacēla no grīdas lielu stikla lausku un paraudzījās caur to pret sveču gaismu. Tikmēr Molināri pēc iespējas saudzīgāk paskaidroja Donam Vinsentem, ka kruķi tagad ir pavisam citi.

-     Labi, pietiek! - Forlenca īsi iesvilpās, un atgriezās divi oficianti. - Aizvāciet to!

-    Vai tad es lūdzu kaut ko aizvākt? - Falkone nolika lausku uz galda un izaicinoši palūkojās uz oficiantiem. - Tikai aiztiec to, un es iešaušu tev galvā!

Lūk, Čikāgas spēks! nodomāja Džerači. Čikāga savā elementā!

Oficianti nekustējās no vietas. Viens no viņiem - slāviska izskata sirms vīrietis - kļuva bālāks par savu stīvināto balto kreklu. Otrs - liela auguma, īsi apcirptiem gaišiem matiem uz pieres un krāsotām melnām Ūsiņam nogaidoši palūkojās uz saimnieku.

-    Aizvāciet! - Forlenca pavēlēja.

-     Tikai pamēģini! - Falkone paņēma pēdējo biscotto un uzlika torņa galā.

-    Mans mazdēls mācās diezgan dārgā mākslas koledžā, - Narduči teica. - Tur viņi veido šādas skulptūras. Domāju, jums būtu jāsatiekas.

-     Tiešām? - Frenks pagriezās pret bijušo padomnieku. - Un kur tas ir?

-    Kur jums jās'atiekas, vai kur ir šī koledža? - Narduči paraustīja plecus. - Es pat nezinu, man gluži vienkārši atnes rēķinus. Manuprāt, viens bērnudārzs vairāk vai mazāk.

Falkone pietrūkās no krēsla un metās virsū vecajam consigliere, bet Džerači nepiecēlies iegāza viņam pa žokli. Falkone atmeta galvu, kājas viņam saļodzījās, un viņš nokrita uz grīdas.

Falkones miesassargi metās pie galda. Džerači piecēlās. Laiks it kā bija apstājies. Pēc profesionāļiem viņi neizskatās, tādēļ īpašu sarežģījumu nebūs.

Molināri sāka smieties. Lai cik savādi, pēc brīža iesmējās arī uz grīdas gulošais Frenks. Miesassargi apstājās, nesaprazdami, kas notiek. Džerači nekustējās no vietas.

-     Bērnudārzs! - nerimās Molināri. - Smalki nostrādāts!

-    Lielisks sitiens, O'Melli! Turklāt sēžot. Vienreizēji!

-    Ieradums! - Niks atbildēja. Narduči viņam pat nepateicās. - Piedodiet! Vai es jums stipri iesitu?

-    Nekas briesmīgs, - Falkone paraustīja plecus.

-    Ko tu gribēji darīt, iesist vecajam vīram? - Molināri metās virsū draugam.

-    Nav jau pirmo reizi, - Falkone atteica, un visi iesmējās. Džerači apsēdās, bet miesassargi atgriezās uz sava dīvāniņa. - Nospļauties man uz šo torni! - Frenks noteica. - Vāciet nost!

Oficianti ar atvieglojuma sajūtu aiznesa Frenka darinājumu uz virtuvi. Gaišmatis ar krāsotajām ūsiņām pat iedrošinājās atgriezties un no jauna piepildīt visiem glāzes.

-    Nu ko, Frenk, norausi viņam galvu? - Forlenca jautāja.

-    Es pajokoju, - Falkone nomurmināja, un visi atkal iesmējās.

Džerači jau sen bija gaidījis izdevīgu bridi pateikt to, kas

bija jāpasaka. Liekas, tagad ir īstais laiks. Viņš saskatījās ar krusttēvu.

Forlenca pamāja.

Dons Vinsente nokremšļojās, aicinādams pie kārtības, un, izmantojot pauzi, nesteidzīgi izdzēra glāzi ūdens.

-     Džentlmeņi! - Forlenca teica - Mūsu viesis diemžēl ir spiests mūs pamest. - Ar to bija domāts, ka mūsu sarunas nav domātas viņa ausīm, bet nebūt ne viņu gaida citā vietā. - Tomēr viņš veicis garu ceļu un, iekams aiziet, gribētu teikt dažus vārdus.

Džerači, vērsdamies pie augstākstāvošajiem, piecēlās. Viņš pateicās Donam Forlencam un apsolīja, ka daudz nerunās.

-    Sēdēt pie šī galda ir milzigs gods, un Donam Forlencam ir taisnība, ka man te nav vietas. Kā jūs pamatoti aizrādījāt, - viņš teica, vērsdamies pie Frenka un atcerēdamies Tesio, kas vienmēr apgalvojis, ka nenovērtēt pretinieku ir bīstami, - es esmu tikai pienapuika soldato. - Džerači, protams, tā neuzskatīja, bet tādējādi atbalstīja Falkoni.

Džerači nomurmināja kaut ko slavinošu, bet tik klusu, ka Falkone neko nesaprata.

-     Gribu jums apliecināt, - Niks turpināja, - ka Korleones klans nevienu neapdraud. Maikls Korleone vēlas mieru. Viņš ir pārliecināts un grib darīt visu, kas no viņa atkarīgs, lai šī uguns pārtraukšana būtu ilgstoša. Viņš nekad nav gribējis kontrolēt Lasvegasu. Pēc trijiem vai četriem gadiem Korleones Ģimene pārcelsies uz Taho ezera apkaimi. Tas nozīmē, ka klans vairs neeksistēs. Protams, mūsu Ņujorkas uzņēmumi joprojām darbosies, bet Maikls Korleone vadīs tos no savas Taho rezidences, gluži kā Amerikas lielie magnāti - Kārnegi, Fordi, Hjūzi un citi.

-    Juridiskā koledža! - Narduči iesaucās, kuru bija ietekmējuši Nika vārdi.

-    Korleones Ģimenē neviens netiks uzņemts, Maikls Korleone faktiski vairs nebūs Dons. Visas izmaiņas notiks pakāpeniski, ar pienācīgu cieņu pret citu organizāciju interesēm. Korleones Ģimenes pieredze noderēs tiem, kas gribēs sekot Dona Maikla paraugam. - Džerači piebīdīja krēslu. - Džentlmeņi, ja vairāk jautājumu nav…

Viņš brīdi nogaidīja. Falkone un Forlenca raudzījās uz Molināri, kas lēnām samiedza acis. Visi gaidīja, ka viņš, būdams vecs Korleones Ģimenes draugs, uzdos kādus jautājumus.

-    Tādā gadījumā, ja laiks būs labvēlīgs, mēs… - Džerači ierunājās.

-    Pie velna ar laiku! - Falkone iebrēcās. Viņš bija licis simt tūkstošus dolāru uz kādu bokseri. - Laiks doties ceļā, un nekāds laiks mūs neapturēs.

Narduči nomurmināja kaut ko līdzīgu ar Dievpalīgu!

-     Pie velna ar Dievu! - Falkone ieaurojās. - Neņemiet ļaunā, Don Vinsente, bet es negribu iestrēgt…

-    Viss būs kārtībā! - Džerači apsolīja un izgāja no zāles.

Toms Heigens atgriezās savā numurā un nometa uz gultas raketi, kas viņam bija izmaksājusi trīssimt dolāru. Teniskreklu viņš nevilka nost, šortus nomainīja pret vieglām kokvilnas biksēm, bet sporta kurpes - pret mokasīniem. Baudīdams istabas tīkamo vēsumu, Toms vēroja spilgti ģērbušos cilvēkus, kas smējās un dzēra kokteiļus golfa zaļajos laukumos. Pirms kādiem desmit gadiem te bija tikai kaktusi un smiltis, bet ikviens, kas šeit nonāca dienas vidū, varēja nomirt no saules dūriena un slāpēm, kad virs galvas riņķoja plēsīgie klijāni. Tagad kalpotāji ar golfa ratiņiem izvadāja vēsu alu un svaigus dvieļus. Heigens atcerējās stāstus par Seno Romu, kur imperatori vēsināja savas pilis, likdami vergiem vest no kalnu virsotnēm neskaitāmas tonnas kūstoša sniega. Daudzie sviedriem noplūdušie vergi stāvēja līdzās sniega kaudzēm, apvēdinādami tās ar milzīgiem papirusa vēdekļiem. Karaļi var radīt paradīzi jebkurā zemes stūrīti.

Heigens palūdza administratoru piezvanīt, kad viņam atbrauks pakaļ mašīna. Viņš uzlika modinātāju uz 13.45 un likās gulēt.

Modinātājs iezvanījās, un Heigens pamodās izsalcis. Cik ļoti viņš ienīda vēlās brokastis! Toms sazinājās ar administratoru. "Nē, ser, neviens pēc jums nav jautājis!"

Heigens nolika klausuli un skatījās uz telefonu, vēlēdamies, lai tas iezvanās. Gluži kā zaļknābis puika, kas gaida mīļotās zvanu. Toms atkal nocēla klausuli un palūdza operatoru savienot viņu ar Maikla biroju. Neviens neatbildēja. Heigens piezvanīja viņam uz māju. Ja tikšanās ar vēstnieku nebūtu tik svarīga, Toms jau sen būtu lidmašīnā, ceļā uz mājām. Klausuli nocēla Kejas tēvs. Maikls ar sievu esot aizbraukuši svinēt kāzu gadadienu. Toms to bija galīgi piemirsis. Vajadzēs vēlāk Maiklu apsveikt. Tad Heigens piezvanīja sievai, lai pateiktu, ka ar viņu viss kārtībā. Terēza raudāja, jo bija pazudis Gor- banco, viņu vecais taksis. Bērni bija uzrakstījuši paziņojumu un izlīmējuši to pa visu apkaimi, un tagad visur meklējot savu mīluli. Bet ja nu suns aizbēdzis uz tuksnesi? Tur ir koijoti, pumas un čūskas. Un rit izmēģināšot atombumbu! Toms centās nomierināt sievu. Vecais Gorbanco ar likām kājiņām diez vai būs tālu ticis, bet sešdesmit jūdzes līdz poligonam viņš jau nu nekādi nespēs noskriet.

Heigens palūkojās uz raketi - tā varēja maksāt, augstākais, divdesmit dolāru, bet nav neko labāka par to, kas bija palikusi mājās. Iztēlē Toms iedomājās, kā būtu izturējies viņa brālis Sanijs. Droši vien būtu sācis ārdīties par šādu necieņu, pasūtījis visu, kas ir ēdienkartē, apēdis visgaršīgāko un uzčurājis pārējam. Sašķaidījis raketi un saārdījis numuru, likdams vēstniekam atmaksāt visus zaudējumus. Un nobrēcies: Mēs nepieņemam skaidrā naudā, jums jāparakstās! Tad Santino būtu devies uz lidostu.

Vēderā ierūcās, un Toms pasmaidīja. Viņam pietrūka Sanija.

Heigens izgāja laukā, bet nekādas mašīnas nekur nebija. Viņš piegāja pie apsarga, un tas atbildēja, ka neviena mašīna vēl nav piebraukusi. Heigenam sāka pulsēt deniņi. Steigā viņš bija aizmirsis saulesbrilles. Saule žilbināja acis. Vestibilā Toms ieraudzīja nēģeri smokingā. Izrādās, kurjers gaidīja ēkas otrā pusē un bija atbraucis nevis ar mašīnu, bet gan ar sešvietī- giem golfa ratiņiem ar baltu optisku jumtu. Pulkstenis rādīja pustrīs.

-    Nekad neesmu redzējis tik milzīgus golfa ratus! - Heigens iesaucās, aizsegdams acis no balto ādas sēdekļu spožuma.

-    Paldies, ser! - šoferis pateicās. Tam acīmredzot bija aizliegts blenzt uz saviem darba devējiem vai viņu viesiem, ja nu vienīgi kāds ko jautāja.

Ratiņi aizbrauca pa golfa laukumu, pa neskaitāmiem tenisa kortiem un otro laukumu. Brauciens aizņēma minūtes piecpadsmit, kuru laikā šoferis un pasažieris centās neskatīties viens uz otru.

Kad vēstnieks iepazinās ar Vito Korleoni, viņu sauca Mikijs Šī. Tagad laikrakstos viņš tika pieminēts kā M. Korbets Šī. Tuvi draugi, ģimene un pat sieva viņu sauca par Korbetu, bet pārējiem viņš bija "vēstnieka kungs". Pirms daudziem gadiem viņa tēvs bija atstājis Korkas grāfisti, apmeties Baltimorā un atvēris krogu. Mikijam, vecākajam no sešiem bērniem, bija daudz jāstrādā: jāberž grīdas, jāstiepj smagas kastes, jāslauka iela un jāšķūrē sniegs. Tomēr viņa dzīve salīdzinājumā ar kaimiņu īru zēnu dzīvi bija laimīga. Drīz vien vecāki sāka pārāk aizrauties ar dzeršanu un zaudēja visu. Māte bija viena no tām retajām sievietēm, kas izvēlējās briesmīgu nāvi. Paņēmusi no kases apakšas šauteni ar apgrieztu stobru, viņa iešāva sev mutē. Mikijs atrada viņas nekustīgo ķermeni ar sašķaidītu galvu aiz bāra letes. Tēvs turpināja dzeršanu, kamēr tā noveda ari viņu kapā.

Septiņpadsmit gadu vecumā Mikiju iesauca armijā, un viņš kļuva par apgādes seržantu. Kā stāsta, tieši tur, nevis Balti- moras ielās, puisis iemācījās, ka likumi pastāv tādēļ, lai tos pārkāptu. Melnais tirgus bija ienesīgs arī miera laikā, bet, kad Savienotās Valstis iesaistījās karā, tas plauka un zēla vēl vairāk. Nedēļu pēc tam, kad tika pasludināts pamiers, seržants ŠI nopirka sev pavēli par atvaļināšanu. No kara viņš atgriezās, būdams miljonārs ar skaidru naudu. Mikijs devās uz Ņujorku un atvēra tavernu Elles Ķēķī (pilsētas rajonā ar sliktu slavu). Būdams īrs un apsviedīgs zēns, viņš ātri vien ieguva pazīšanos policijā un, vēl jo svarīgāk, īru ielas bandu vadoņu vidū. Jaunie draugi palīdzēja nopirkt vairākas noliktavas ostas rajonā, kur Mikijs varēja attīstīt savas uzņēmēja spējas. Ar to viņš būtu aprobežojies, ja netiktu ieviests sausais likums. Mikijs ŠI izrādījās dzimis kontrabandists. Viņš pirka noliktavas, algoja strādniekus, zināja, kā pārvest preci un izvairīties no likumsargiem. Viņam bija armijas laika draugi, kas bija apmetušies austrumu pilsētās un Kanādā, ar tiem viņš dienot bija veicis dažādus darījumus un saglabājis pazīšanos. Turklāt Mikija taverna kļuva par visu policistu iemīļotu iestādi. Vienas nakts laikā tā pārtapa par saldējuma kafejnīcu, bet pagrabs tika izremontēts un pārveidots par slepenu dzertuvi. Policistus šeit apkalpoja par brīvu, bet pastāvīgiem klientiem pat piemaksāja. Taverna ieguva tāda iestādījuma slavu, kur nenotiek aptvarstes. Drīz vien pagrabiņš kļuva pazīstams visā Manhetenā, tur bieži pulcējās dažādas slavenības - operas dīvas un Brodvejas zvaigznes, laikrakstu redaktori un skandalozi žurnālisti, municipalitātes locekļi un plaukstoši advokāti, pat banku prezidenti un Volstrita titāni. Panākumu spārnots, Šī nopirka blakusēku un izraka uz turieni tuneli no sava pagraba, tādējādi gandrīz trīskārt palielinādams telpu. Katru nakti bārā spēlēja orķestris. Mikija uzņēmums bija pārdrošākais pasākums visā Amerikas sausā likuma vēsturē.

Tomēr Šī nebija no tiem cilvēkiem, kas aprobežojas ar sasniegto. Kara laikā daudzi bija kļuvuši bagāti, bet Mikijs redzēja, ka pāri tādiem kā viņš stāv citi, kuriem ir ne tikai nauda, bet arī vara. Šie ļaudis nesmērēja rokas ar narkotikām, prostitūciju, viņi neizdabāja tiem, kurus bija piekukuļojuši. Mikijs izmantoja savu pazīšanos ar Lejasmanhetenas policistiem un vienojās ar viņiem, lai kravas mašīnas ar olīveļļu tiktu apturētas tālāk no viņa noliktavām (kas paglāba tās no pārmeklēšanas). Bet ar ko gan nodarbojas vīri kravas mašīnās? Kādēļ viņam jāsaņem peļņa tikai no noliktavām un bāra, ja viņš pats var daudz vieglāk iedzīvoties no preču piegādes un pārdošanas? Draūgi Kanādā palīdzēja nopirkt dažus kuterus un autocisternas. Drīz vien eļļas kravas mašīnu šoferi sāka spridzināt Mikija kuterus un mašīnas - protams, kopā ar viņa ļaudīm. Lai atrastu un sodītu vainīgos un pasargātu savus cilvēkus, Šī iedarbināja visus sakarus, iesaistīdams dažnedažādus policistus - no Kvebekas līdz Manhetenai, no vienkārša kruķa līdz šerifiem un tiesnešiem. Tika veikts milzu darbs, bet tas. neatrisināja problēmas.

Reiz Dženko Abando, vecais Vito Korleones consigliere un Heigena priekšgājējs, kuram, pēc Mikija domām, piederēja tirdzniecības kompānija Genco Pura Olive Oil, ar policijas kapteiņa starpniecību organizēja Mikija Šī un Vito Korleones tikšanos. Viņi sastapās nelielā itāliešu kafejnīcā Elles Ķēķi, tikai kādus sešus kvartālus no Mikija noliktavām. Šādās kafejnīcās Šī nekad neiegriezās. Viņam nepatika vircots ēdiens, un viņš ēda tikai maizi un sausus makaronus. Kad maltīte bija galā, Dons Korleone paskaidroja, ka Šī vīrus nogalinājušie nelieši ir tikai nomājuši kravas mašīnas no Genco Pura. Sīkumos Dons Korleone neielaidās. Viņš sāka runāt par to, ka brīvā tirgus konkurence ir nelietderīga, un te Mikijs Šī varēja viņam tikai piekrist. Vito Korleone paziņoja, ka iepazīties ar tik ietekmīgu cilvēku (uzskaitīt visus Šī paziņas mērijā, Volstrītā un īru bandās bija lieki) viņam ir liels gods. Mikija Šī draugi kļuva par Dona Korleones draugiem. Šī palīdzēja Vito nodibināt nepieciešamos sakarus politiķu un juristu vidū, bet Korleone pavēra Mikijam ceļu uz lielo naudu, ko nevar nopelnīt ar narkotikām un meitenēm, neiesaistoties nekādos asinsdarbos un spēka lietošanā. Vēl līdz šīs lielās slaucamās govs - sausā likuma - beigām Šī izdevās saraut visas redzamās saites ar savas labklājības avotiem un nostāties sabiedrības acu priekšā pilnīgi citā veidolā: M. Korbets ŠI, aristokrāts, zilās asinis, brokeru firmas prezidents, beisbolkomandas līdzīpašnieks, filantrops, kura fotogrāfijas rotāja laikrakstu un žurnālu pirmās lappuses (vēstnieks bija dibinājis tādas iestādes kā Korbethola, Korbet- zāle un Korbeta publiskā bibliotēka). Mikija bērni mācījās Lo- rensvilā un vēlāk Prinstonā. Viņa dēlu varoņdarbi karā tika atspoguļoti visās avīzēs. Uz sešām nedēļām ŠI bija kļuvis par ārkārtējo un pilnvaroto vēstnieku Kanādā. Prezidents, kas viņu bija iecēlis šai amatā, diemžēl tika pārvēlēts ātrāk, nekā Mikijs paguva pārcelt savu ģimeni uz Otavu. Viņa vecākā meita apprecējās ar Rokfellera mantinieku, vecākais dēls kļuva par Ņūdžersijas gubernatoru.

Tolaik Korleones consigliere joprojām bija Dženko Abando, tāpēc ar Heigenu vēstniekam neizdevās iepazīties.

Mikijs Šī uzskatīja, ka vēstnieka amatu viņš ir nopircis, taču patiesībā to bija palīdzējis iegūt Heigens.

Vito Korleone savā laikā bija mācījis Tomam, ka, darot cilvēkiem labu, prātīgāk ir palikt nezināmam.

Mehāniskie dzelzs vārti lēnām atvērās, un golfa ratiņi apstājās pie mūra mājas, kas bija celta angļu pils stilā. Aiz vārtiem meksikāņi lika velēnas un stādīja kaktusus, bet puskaili gaišmataini puiši uz sastatnēm apdarināja plātnes senatnīgā gaumē. Heigenam šķita, ka viņa galva aiz sāpēm teju, teju pārsprāgs.

-    Nāciet šurp, ser. - Šoferis joprojām centās izvairīties no apmeklētāja skatiena.

Samiedzis acis, Heigens devās uz galveno ieeju un nodomāja, vai būtu vērts piedāvāt šoferim vēl trīssimt dolārus par divām aspirīna tabletēm un saulesbrillēm.

-    Nē, ser, nāciet šurp.

Heigens pārsteigts palūkojās augšup. Viņi stāvēja starp klintīm līdz galam nepabeigtā pagalma vidū. Šoferis aizveda Heigenu gar māju līdz baseinam, it kā iekšpusē viņam būtu aizliegts ieiet. Toms pavērās pulkstenī. Bija gandrīz trīs. Viņš vēl varēja pagūt uz vēlāku lidmašīnu.

Baseinam bija P burta veids - aplis un viens celiņš peldēšanai. Apkārt bija izvietotas baltas marmora eņģeļu skulptūras. Vēstnieks stāvēja pie akmens galdiņa un kaut ko kliedza baltā telefona klausulē. Uz galda bija novietota bļoda ar uzgrieztu gaļu un sieru, bet vēstnieka priekšā - ar sinepēm noziests un drupačām klāts šķīvis. Šis nekauņa jau ir paēdis. Turklāt viņš bija pilnīgi kails (tas varētu samulsināt Heigenu, ja vien viņu pēdējā tikšanās nebūtu notikusi Prinstonas kluba tvaika istabā). Vēstnieka āda bija sārtas gaļas krāsā, bet krūtis un kājas - gludas kā sivēnam. Saulesbrilles viņš nevalkāja.

-     Sveiks! - viņš uzsauca Heigenam, nepārtraukdams sarunu.

-    Vēstnieka kungs, - Heigens godbijīgi sacīja.

Vēstnieks pamāja Heigenam, lai apsēžas, kam Toms pateicībā piekrita, un aicināja uzēst, kam Heigens nepiekrita. Esmu jau paēdis, ar lūpām pauda Toms un ar skatienu norādīja: viņam ļoti žēl, ka nevar baudīt vēstnieka viesmīlību.

Vēstnieks pieklusināja balsi, tomēr turpināja sarunu un kļuva piesardzīgāks vārdos, lai gan saruna bija personiska, nevis lietišķa. Kādā brīdī viņš piesedza klausuli ar plaukstu un pajautāja Tomam, vai viņš nevēlas pārģērbties. Heigens papurināja galvu.

-    Ļoti žēl, - vēstnieks sacīja.

Protams, žēl. Tikai pezzonovante var sēdēt saules svelmē pilnīgi kails. Ne jau tāpēc, ka Tomam gribētos izģērbties kailam un mesties ūdenī, bet Šī droši vien uzskata, ka viņš to nespēj.

Beidzot vēstnieks pārtrauca sarunu.

-    A, ieradies mūsu īru consigliere!

Vārdu "padomnieks" Šī izrunāja, to briesmīgi izkropļodams. Vai viņš tiešām nezina, kā izrunā šo vārdu, vai arī tīšām tēlo īru?

-    Vāciešu un īru, - Heigens precizēja.

-    Nu, trūkumi ir visiem, - vēstnieks noteica.

-    Esmu tikai jurists, - Toms aizbildinājās.

-Jo ļaunāk jums! - Šī paziņoja. Dīvaini bija to dzirdēt no cilvēka, kura bērni mācījās juridiskajā koledžā. - Vai gribat iedzert?

-    Ūdeni ar ledu, - teica Heigens (nevis palūdza). Vēstniekam bija lieliskas manieres, tādēļ šodienas familiaritāte laikam nebija nejauša.

-    Varbūt kaut ko stiprāku?

-     Pateicos, tikai ūdeni. - Žēl, ka nevar palūgt aspirīnu.

-    Vairāk ledus, lūdzu!

-     Arī es esmu atmetis dzeršanu, - vēstnieks paziņoja.

-    Šad tad tikai kādu glāzi pērno. - Viņš pacēla pustukšu glāzi.

-    Plūmju sula, vai nevēlaties? - Heigens papurināja galvu, un vēstnieks lika kalpotājiem atnest ūdeni. - Mans tēvs nodzērās gluži tāpat kā jūsējais. Pie velna ar dzeršanu!

Jauna nēģeriete franču kalpones priekšautā atnesa krūzi ar ledainu ūdeni un nelielu kristāla glāzi. Heigens izdzēra glāzi un ielēja sev vēl vienu.

-    Žēl, ka neesam tikušies kortā, - ierunājās Toms, vicinādams raketi. - Dzirdēju, jūs lieliski spēlējat.

Vēstnieks palūkojās uz viņu, it kā nesaprazdams, par ko ir runa.

-     Visi stāsta, ka jūs esat teicams tenisa spēlētājs, - Heigens piebilda.

ŠI pamāja ar galvu, pagatavoja sev sviestmaizi un, pamājis Heigenam, lai seko viņam, aizgāja līdz baseinam un apsēdās uz augšējā pakāpiena - tur, kur bija seklāks. Viņa dzimumloceklis ieslīdēja ūdeni, un viņš uzmanīgi to izvilka.

-    Paldies, ser, - Heigens teica. - Bet, ja neiebilstat, es pasēdēšu šeit, ēnā.

-Jūs daudz ko zaudējat! - turēdams sviestmaizi zobos, Šī apšļakstīja seju un krūtis, bet pēc tam nokoda lielu gabalu. Tomam sāka rūkt vēders.

-    Tas ir atsvaidzinoši, - vēstnieks piebilda.

Šī apēda sviestmaizi. Heigens apvaicājās par viņa ģimeni. Par bērniem Šī varēja runāt stundām ilgi, sevišķi par Deniju (Denjelu Brendonu Šī, bijušo ASV Augstākās tiesas sekretāru, bet tagad Ņujorkas štata ģenerālgubernatora palīgu) un viņa vecāko brāli Džimiju (Džeimsu Kevano Šī, Ņūdžersijas gubernatoru). Izrādās, Denijs, kura kāzas pagājušogad kļuva par izcilāko notikumu Portlendas dzīvē, jau sešus mēnešus satiekas ar pazīstamu telezvaigzni, leļļu šova vadītāju, to bija noskatījušies arī Heigena sieva un bērni. Un Džimijs. Gubernators. Tas ir tikai viņa pirmais termiņš, bet runā, ka viņš varētu balotēties prezidenta amatam.

Taču par Heigena ģimeni vēstnieks neko nejautāja.

Saruna ievirzījās par vēstnieka daudzajiem draugiem un paziņām. Aplinkus apspriezdami pēdējos notikumus Ņujorkā, viņi ne ar vārdu nepieminēja mirušos - Tesio, Tatalju, Barzīni. īpaši nepakavējās ari pie pašiem notikumiem.

Vēstnieks bija iegājis līdz ceļiem ūdenī, tad ar baudu izstaipījās. Viņš bija stalta auguma vīrietis, milzis salīdzinājumā ar savas paaudzes pārstāvjiem. Šī apgalvoja, ka bērnībā esot varējis piekaut jebkuru kaimiņpuiku. Tie bija skaidri meli, bet, tā kā daudzi no šiem zēniem jau bija miruši, patiesība nekad nenāks gaismā, toties Šī lepni stāv savā baseinā, izslējis stiegraino peni.

Ieniris ūdenī, vēstnieks ātri nopeldēja desmit apļus.

-Jaunības avots, puis! īsts jaunības avots. Zvēru pie Dieva!

Heigens manīja, ka vēstniekam pat elpa nebija aizrāvusies.

Ja nebūtu svelmainās saules, galvassāpju, dusmu par vēstnieka niekošanos un nepieciešamības tikt mājās, Toms varētu pievienoties Šī.

-    Tātad, vēstnieka kungs, vai var uzskatīt, ka par visu esam vienojušies?

-    Nu, nu, jūs gribat visu uzreiz.

Heigens palūkojās pulkstenī. Bija gandrīz četri.

-Tāds jau es esmu.

Vēstnieks izkāpa no baseina. No kurienes bija uzradusies kalpone ar dvieli un frotē halātu, Heigenam nebija ne jausmas. Viņš sekoja vēstniekam stiklotajā terasē, kur, par laimi, bija ēnains un darbojās kondicionieri.

-   Jūs ar Maiklu man glaimojat. Pareizāk sakot, nevis man, bet Denijam. - Šī apklusa, lai Heigens varētu apjēgt viņa teikto. - Es tiešām nevaru atsaukt izmeklēšanu un slēgt lietu. Arī Denijs to nevar, pat ja gribētu. Saprotiet, lieta atrodas Ņujorkas pilsētas, nevis štata pārziņā.

Heigens noprata, ka visam teiktajam ir pretēja jēga. Pieminot Denija iespējas, vēstnieks gribējis netieši norādit, kurš īsti palīdz Korleones Ģimenei, bet vienlaikus novērsa no sevis visas aizdomas.

-    Mēs nemaz neprasām atsaukt izmeklēšanu, - Heigens teica. - Lai uzvar taisnība. Taču mēs gribam darboties, atsākt biznesu tā, lai mūs netraucē melīgas apsūdzības un nepatiesas aizdomas.

-    Grūti nepiekrist, - vēstnieks pamāja. Viņi bija vienojušies un pašpaļāvīgais Heigens - panācis savu.

-    Bet jūs savukārt glaimojat man, ser! - Heigens piebilda. - Pareizāk sakot, jūs pārvērtējat mūsu biznesa iespējas. Esmu pārliecināts, jūs zināt, ka nākamā gada pārskata un vēlēšanu sanāksmes priekšsēdētāja kandidatūras izvēle ir atkarīga no ļoti daudziem cilvēkiem. Ar dažu labu no viņiem mēs jau esam aprunājušies. Tagad ir noteikti zināms, ka sanāksme notiks Atlantiksitijā.

-    Noteikti?

Heigens pamāja.

Vēstnieks uzvaroši pavicināja dūri, tas bija gluži puicisks žests. Tā viņam bija lieliska ziņa. Atliek tikai saskaņot detaļas, un katrā gadījumā gubernators Šī varēs lepoties ar to, ka atbalstījis sanāksmes norisi, piesaistījis delegātus un viņu naudu savam štatam.

-    Atlantiksitija ir lieliska pilsēta, - Heigens piebilda. - Pilnīgi dabiski, ka par sanāksmes priekšsēdētāju tiks ievēlēts tās gubernators. Bet pēc tam… Kas zina, kas būs pēc tam?!

Heigens teica pēc tam, it kā Džeimss Šī jau būtu pasludināts par sanāksmes priekšsēdētāju, un, spriežot pēc visa, vēstnieks bija ļāvies provokācijai.

-   Teorētiski runājot, tiklidz Džimiju pasludinās par priekšsēdētāju…

Heigens pamāja. Tiesa, tiklīdz ceļā bija pārlieku daudz ja.

-    Esmu piesardzīgs, bet optimistisks cilvēks, ser. Sauksim to par lielisku pieteikumu 1960. gadam.

Pieteikums ir ērts vārds. Ja viss ritēs pēc plāna, pēc pieciem gadiem Korleonēm pakļautās arodbiedrības atbalstīs Džeimsu Kevano Šī viņa centienos kļūt par Baltā nama saimnieku.

-     Stāsta, ka jums pašam ir ar politiku saistīti nodomi, - vēstnieks ieminējās, pavadīdams Tomu uz golfa ratiņiem.

-Jūs zināt, kā tas ir, ser! - Heigens sacīja. - Tā ir Amerika, lielo iespēju zeme. Jebkurš puika var kļūt par prezidentu.

Atskanēja dārdoši smiekli, un vēstnieks uzdāvināja Heigenam Kubas cigāru.

- Jūs tālu tiksiet! - viņš nokliedza nopakaļ, it kā Toms Heigens būtu zaļknābis, kas neko nav sasniedzis.

6. nodaļa

Paies gadi līdz bridim, kamēr kāds, kas nav saistīts ar Čikāgas klanu, uzzinās, ka Dons Lūijs Ruso ir pasūtījis Fredo Korleones slepkavību. Ne jau tāpēc, ka Ruso būtu kaut kas pret pašu Fredo. Tā bija tīrā nejaušība, ka tikai dažus mēnešus pirms neveiksmīgās slepkavības Ruso noklīdušais dēls (un vārdabrālis) bija pārcēlies uz Parīzi, kur noīrējis dzīvokli un sācis dzīvot kopā ar kādu geju. Turklāt gada laikā Ruso, jaunākais, ne vienu reizi vien bija piegādājis tēvam vērtīgas ziņas par Fredo Korleones gadījuma rakstura nosliecēm. Slepkavam bija pavēlēts nogaidīt bridi, kad Fredo būs gultā ar kārtējo puisi, vēlams, rītausmā, lai tas būtu aizdomīgāk, tad izkārtot tā, it kā Fredo nogalinājis partneri un tad ielaidis sev lodi pierē. ŠI drausmīgā aina pazemos un vājinās Maiklu Korleoni, kurš nesen bija iecēlis savu brāli par sotto capo, kas daudziem viņa Ģimenes locekļiem nepatika. Čikāgas klans būs ārpus aizdomām, un no atriebības var nebaidīties. Lai gan Ruso nebūt nebaidījās no Korleones nežēlīgās atmaksas. Viņam ārkārtīgi gribējās kļūt par Komitejas - Cosa Nostra valdošās organizācijas - locekli. Bet, ja kļūs zināms, ka viņš nogalinājis citas Ģimenes locekli, negūstot pirms tam Komitejas piekrišanu, tas būs neiespējami. Viss būtu noritējis sekmīgi, ja slepkavam, kas bija nolicis pirmsnāves zīmīti uz Fredo mašīnas priekšējā stikla, pēkšņi neuznāktu vēdergraizes un viņš nebūtu spiests iegriezties benzīna uzpildes stacijas tualetē.

Fredo Korleone nodzīvos vēl četrus gadus, bet patiesību tā arī nekad neuzzinās. Viņš būtu visu sapratis, ja nebūtu ieslēdzis stikla tīrītājus, kas saburzīja zīmīti. Tinte uz tās bija izplūdusi, un viss, ko varēja salasīt, bija: "Piedod man, Fredo!" Korleone nodomāja, ka zīmīti rakstījis stulbais pediņš no moteļa. Turklāt viņš izrādījās vārgs un slims, bet tādi vienmēr lūdz piedošanu.

Fredo aizturējušie muitnieki ieveda viņu baltā trīsstūra ēkā līdzās muitas novietnēm, paņēma rokraksta paraugu un uzdeva milzumdaudz jautājumu, uz kuriem Korleone atteicās atbildēt bez advokāta klātbūtnes. Viņš apgalvoja, ka viņa draugs misters Zaluki, lai gan atrodoties tālu no savas pilsētas, noteikti sameklēšot viņam labu advokātu. Rokraksti nesakrita, bet Zaluki algotais policijas kapteinis paziņoja, ka ar to pilnīgi pietiekot. Visi, izņemot kapteini, bija pārliecināti, ka pie viņiem nonācis Karls Frederiks, menedžeris no Nevadas, viens no nedaudziem, kas iedzēris nezaudē spējas skaidri izteikt savas domas.

Fredo palūdza atļauju piezvanīt, un kapteinis sacīja, ka citi muitnieki varot atgriezties pie darba. Fredo apsēdās pie galda, piezvanīja uz lidostu un palūdza, lai dispečers pa radiotelefonu sazinās ar viņa miesassargiem, kas viņu gaidot vairāk nekā stundu, un paziņojot telefona numuru, pa kuru viņam varot piezvanīt. Kapteinis sēdēja pie pretējā galda un ēda konfiscētos apelsīnus. Uz dokumentu skapja stāvēja vecs radioaparāts, kapteinis pagrozīja pogas, un kabinetā atskanēja skaļa un dzīvespriecīga Perija Komo dziesma. Fredo sarauca pieri, bet kapteinis atvainojās un nogrieza radio klusāk.

Fredo pacietīgi gaidīja, bet ne Figaro, kā viņš sauca frizieri, ne bijušais kazu gans nepiezvanīja. Korleone palūdza operatoru savienot viņu ar Džo Zaluki. Protams, viņam atbildēja, ka abonentu vidū tādu neesot. Kapteinis dzēra kafiju un tiesāja apelsīnus, cenšoties neskatīties uz Fredo.

-     Ser? - Fredo pajautāja. - Vai jūs gadījumā nezināt, kā saistīties ar misteru Džo Z.?

-    Nav ne jausmas, - kapteinis atbildēja, glaimots, ka viņš nodēvēts par seru. - Varbūt es varu kā palīdzēt?

-    Misters Zaluki man ir aizdevis mašīnu. Vienu reisu jau esmu nokavējis, bet, ja braukšu atpakaļ uz Grospointu, nokavēšu…

-     Atstājiet mašīnu šeit, - kapteinis viņu pārtrauca. - Es dodos uz lidostas pusi, varu jūs aizvest, bet vēlāk parūpēšos par mašīnu.

Šāda laipnība darīja Fredo uzmanīgu, bet viņš atcerējās, ka vakar redzējis kapteini kāzās.

-    Paldies, - Korleone sacīja un atkal uzgrieza lidostas numuru. Neviens necēla klausuli, un Fredo piezvanīja uz Lasve- gasu.

-   Te misters K„ - viņš teica dežurantei. - Ja par mani kāds apvaicājas, pasakiet, ka esmu nokavējis savu reisu un izlidošu ar nākamo.

Velti Fredo bija lūdzis kapteini uzgriezt radio klusāk. Kad dziesma beidzās, sākās ziņas. Kā galvenais notikums tika minēta slepkavība Vindzoras motelī. Restorāna īpašnieks no Dir- bornas apgalvoja policijai, ka pie viņa numurā ielauzušies divi bruņoti bandīti, kurus viņš nošāvis ar savu četrdesmit piektā kalibra koltu. Viens no uzbrucējiem miris uz vietas, bet otrs, četrdesmit gadus vecais Oskars Džonfrido, tirdzniecības automātu aģents no Džolietas Ilinoisas štatā, kritiskā stāvoklī nogādāts Pestīšanas armijas slimnīcā. Nogalinātā personība pagaidām neesot noskaidrota. Aizturētais paziņojis, ka pistole piederējusi viņa draugam. "Es nekad mūžā neesmu turējis rokā šaujamo," viņš drebošā balsī sacīja. "Man tā laimējies!" Viņš gan vairāk atgādināja vinnētāju loterijā nekā noziedznieku, kas nogalinājis vienu vai divus cilvēkus.

Dabiski, kapteinis tam nepievērsa sevišķu uzmanību, un, tā kā radio skaļums bija pieklusināts, Fredo neko nedzirdēja.

Iezvanījās telefons. Kapteinis nocēla klausuli. Tas bija Figaro, bijušais frizieris, bet tagad miesassargs. Korleone sacīja, ka drīz būšot lidostā.

-    Viss kārtībā! - Fredo teica kapteinim.

-     Lieliski! Varat savākt savas mantas, izņemot šos te, - kapteinis ar pilnu muti norādīja uz tīkliņu ar apelsīniem, kuru bija kļuvis krietni mazāk. - Pistoli ievest valstī ir daudz vienkāršāk nekā augļus.

Pistole!

Neri bija teicis, ka visa koltu partija ir pilnīgi droša un var neuztraukties. Tomēr nav labi, ka pistole palikusi motelī. Fredo jutās kā muļķis. Slikti, ka viņš bija palicis bez ieroča. Fredo gribēja palūgt pistoli kapteinim, bet nolēma neriskēt.

-    Es paņēmu visu, - viņš teica un devās uz durvīm.

Viņi iekāpa kapteiņa nemarķētajā mašīnā. Ar pilnu jaudu ieskanējās radio: "Un tagad mazliet mūzikas!" Kapteinim atkal bija jāpieklusina skaņa un jāatvainojas. Tā bija veca dziesma - "Ņūheivenas kraukli", Lesa Hēlija grupa pirmajā sastāvā, kur "Atmiņu takas" solists bija Džonijs Fontāne. Dīdžejs paziņoja, ka tas ir Fontānes un Hēlija pēdējais kopdarbs, pirms Džonijs pameta skaņuplašu ierakstus un pievērsās kino.

-    Mana sieva dievināja šo plati, - kapteinis piebilda, norādīdams uz radio.

-    Ne tikai jūsējā, - Fredo pamāja. - Tā daudzas meitenes tika pie saviem nākamajiem vīriem. Klausoties šādas dziesmas.

-    Nespēju iedomāties, cik sieviešu bijis šim Fontānem!

-     Bezgala daudz, taču viņš ir lielisks puisis, - Korleone teica.

-   Jūs pazīstat Džoniju Fontāni?

-    Mēs esam draugi, - Fredo paraustīja plecus.

Vairāk viņi neko nerunāja, līdz dziesma beidzās.

-Jūs tiešām esat draugi? - kapteinis vaicāja.

-Jā, mans tēvs bija viņa krusttēvs.

-    Nopietni?

-    Nopietni!

-    Tad es jums ko pavaicāšu, - kapteinis ierunājās. - Vai tiesa, ka viņa daikts esot kā roka?

-    Kā lai es to zinu, velns parāvis?

-    Varbūt kopā esat bijuši saunā un… Tās, protams, ir baumas, bet es domāju…

-    Vai jūs esat mīkstais?

Kapteinis izvalbīja acis un ieslēdza signalizāciju. Atlikušo ceļu līdz lidostai viņi nobrauca ar simt jūdzēm stundā, ne vārda nepārmijuši.

7. nodaļa

Fila Ornstaina kabinets četrdesmit pirmajā stāvā bija rotāts ar zelta un platīna diskiem un viņa nepievilcīgās sievas un bērnu portretiem. Nevienas slavenību fotogrāfijas! Daudzi par to cienīja un mīlēja Ornstainu. Viņš norādīja Džonijam Fontānem uz savu nerūsoša tērauda galdu ar telefonu.

-    Runā, cik ilgi gribi! - viņš laipni piedāvāja, droši vien cerēdams, ka Džonijs aprobežosies ar dažām frāzēm.

Milners gatavoja orķestri jaunajam koncertam. Džonijs uzgrieza savas bijušās sievas numuru, bet pēc dažiem cipariem apstājās. Džinija un meitenes nezina, ka viņš ir Losandželosā, un, ja viņš nezvanīs, nekad neuzzinās. Džonijs gribēja atvainoties, ka nevarēs pie viņām iebraukt, bet vai tāpēc būtu jāzvana?

Džonijs izņēma tablešu paciņu, izlasīja instrukciju un norija vienu tableti, neko virsū neuzdzerot.

Velns, viņš taču nav nekāds skolaspuika segaido, kas baidās uzlūgt uz satikšanos klases skaistāko meiteni! Ar Džiniju, savu bijušo sievu, viņš bijis pazīstams jau no desmit gadu vecuma. Viņa bija kaimiņmājas meitene.

Fontāne atkal uzgrieza numuru.

-    Sveika, tas esmu es, - viņš teica.

-    Sveiks, mīļais! - Džinija maigi, bet reizē ironiski atbildēja. Kur gan bija palikusi vienkāršā Bruklinas meitene? - Kā klājas?

-    Ak Dievs, kā es priecājos tevi dzirdēt! - Džonijs iesaucās. - Ko jūs darāt?

Viņas nupat esot atgriezušās no lielveikala, nopirkušas vecākajai meitai pirmo krūšturi.

-    Nevar būt! - Džonijs neticēja.

-    Kad tu viņu pēdējoreiz redzēji? - Džinija jautāja.

Jā, viņam ir bijuši veiksmīgi koncerti Atlantiksitijā, viņš uzstājies Ņūdžersijas privātklubos un vienā koncertā, kur viņu bija ielūdzis Lūijs Ruso. Pirms tam viņš bija filmējies epizodēs Ņūorleānas apkaimē. Droši vien toreiz.

-    Karā kritušo piemiņas dienā? - Džonijs nedroši jautāja.

-    Kas tur ko jautāt? - Džinija nopūtās. - No kurienes tu zvani?

-     Vai atceries Darba svētkus, nez kurā gadā? Mēs bijām noīrējuši kotedžu pie pašas jūras un sarīkojām pikniku?

-    Nē, - Džinija atbildēja.

-   Tu joko! - Fontāne sašuta, saklausīdams meiteņu attālās balsis.

-    Protams, jokoju! Tie bija manas dzīves laimīgie laiki. Pēc tam es vairs neeksistēju.

Less Hēlijs pieprasīja, lai Džonijs stāsta žurnālistiem, ka nav precējies, lai neapslāpētu pusaudžu sajūsmu.

-    Es nekad tcrneesmu gribējis, - Džonijs taisnojās.

-    Tev bija staiguļu pilns visā pilsētā! Un ikreiz, kad devies pēc cigaretēm, tu varēji saķert…

-    Atceries, es gatavoju popkornu un apdedzināju rokas…

-    Un pēc tam apdedzināji tās vēlreiz ar petardēm.

-Jā, - Džonijs skumīgi iesmējās.

-      Bet mūsu rajonā ir labdarības vakars, mēs cepam pīrāgu, - Džinija teica. - Varbūt atnāksi?

-    Uz ballīti?

-    Tu taču esi Kalifornijā, vai ne? Tevi var lieliski dzirdēt!

Fontāne uzlika klausuli uz pleca un aizvēra acis ar abām

rokām.

-    Nē, es neesmu Kalifornijā. Gluži vienkārši ir labs savienojums.

-    Ļoti žēl! - Džinija noteica. - Es gatavoju vistas ragū pēc tavas mammas receptes. Pareizāk sakot, meitenes to gatavo. Ja tikai viņas nenositīs viena otru. Viņām ir raksturiņš, turklāt pārejas vecums.

Džonijs ļoti mīlēja meitenes, bet ar viņām bijušas grūtības jebkurā vecumā.

Sieva pajautāja, vai viņš gribot aprunāties ar viņām, bet tikai jaunākā meita pienāca pie telefona. Kabinetā atgriezās Filips un daudznozīmīgi papliķēja pa pulksteni.

-    Pasaki mammai, - Džonijs teica, - ka es centīšos ierasties uz rītdienas vakaru.

-     Labi, - meita atteica, tomēr balsī jautās pieskaņa, ka viņa sen vairs netic tēvam.

Zaļās pretstresa tabletes bija parakstījis Džūlzs Segals, tas pats ārsts, kas konstatēja uzaugumus uz Fontānes balss saitēm un norīkoja viņu pie ķirurga, kurš tos izoperēja. Pēc operācijas Džonijs atkal varēja dziedāt. Tā bija diagnoze, kuru nebija varējuši noteikt pat veseli divi speciālisti. Vairums Holivudas dakteru vairāk interesējās par jauno zvaigznīšu kājiņām un nelegālajiem darījumiem nekā par pacientu veselību, gū- dami peļņu, parakstot dārgus antidepresantus un sniedzot palīdzību nelaimē nokļuvušām meitenēm. Džūlzam Segalam bija tāda pati reputācija, bet viņš kļuva par pirmklasīgu speciālistu, kuru Korleone uzaicināja savā jaunajā slimnīcā Lasvegasā un iecēla par ķirurģijas nodaļas vadītāju. Tad kādēļ gan ikreiz, kad Džonijs iedzēra zaļās tabletes - atbilstoši parakstītajai devai tās viņam neko nelīdzēja?

Fontāne papurināja galvu, gluži kā suns, kuram niez auss. Viss būs labi, viņš kontrolē sevi. Viss ir kārtībā. Dienā viņš iedzer četras tabletes, divdesmit tases tējas, kannu kafijas, apēd dažas sviestmaizes un gandrīz neguļ. Džonijam šķita, ka galvā rosās tūkstošiem sīku skudru - un ne tikai rosās, bet dejo kādu trakulīgu deju. Stipri sāpēja kāju augšstilbi, lielie muskuļi, un vairāk par visu gribējās nogulties uz grīdas un aizmigt. Bet Džonijs palika kājās, aizmigt viņš tāpat nevarētu. Viņš bija pārāk uzbudināts. Pēc tikšanās ar šo lempi Milneru viņš jutās dīvaini iedvesmots un nepacietīgi gaidīja nākamo mēģinājumu.

Kaut varētu nomierināties.

Kaut viņu nekad nepamestu iedvesma!

Losandželosā Džonijs Fontāne bija ieradies ar nolūku ierakstīt kādu pusi ilgspēlējošās plates. Tomēr mēģinājumā dažu minūšu laikā viņš saprata, ka būs labi, ja viņi sagatavos kaut vienu dziesmu tā, lai patiktu gan viņam, gan Milneram. Tomēr, kad līdz atpakaļreisam līdz Vegasai bija atlikušas tikai dažas minūtes, Fontāne beidza ierakstīt trešo dziesmu dienas laikā un saprata, ka pārtraukt nespēj.

Dziesma beidzās, un, atvēris acis, Džonijs ieraudzīja Dže- kiju Pingpongu un Gasiju Čičero, kuri stāvēja pie studijas attālākajām durvīm. Cik ilgi viņi to novēro, Džonijam nebija ne jausmas.

Tikmēr Milners jau bija piešvīkājis veselu bloknotu. Kad diriģēja, viņš šķita lakonisks un koncentrējies, bet notis pierakstīja nevīžīgi, vienā rāvienā, gluži kā izbadējies suns, kas plosa cūkgaļas kotleti. Milners bija vienaldzīgs pret visu studijā notiekošo, pat pret praktikantu, kas stāvēja viņam līdzās ar minerālūdens pudeli un zīmuļu sauju.

Džonijs apsēdās uz krēsla un aizsmēķēja.

-    Puiši! - viņš iesaucās, vērsdamies pie Milnera, Ornstaina un Gasija. - Piebraukusi mana mašīna. Viss, man jāiet! - Viņš pamāja Gasijam un Pingpongam. Tikai tagad viņi ieraudzīja, kā .Džonijam, kas tikko turas kājās, gāzelēdamies līksmi tuvojas resnais Džekijs.

-    Tu izskaties kā miljons dolāru, bet dziedi vēl labāk.

Džonijs zināja, ka patiesībā izskatās briesmīgi.

-    Kas var būt labāks par miljonu dolāru?

-    Miljons dolāru un minēts, - sacīja Gasijs, sens Fontānes draugs.

-    Nē! - Džonijs iesaucās. - Ja skuķis uzzinās, ka tev ir miljons, tad nostrādās bez maksas.

-      Tādēļ bezmaksas minēts ir visdārgākais, - Džonijs iesmējās un uzsita Čičero pa muguru.

-    Nu, ja es izskatos pēc miljona dolāru, jūs abi izskatāties pēc sūdiem!

Pingpongs un Čičero apskāva draugu.

Ilgu laiku Džonijs uzskatīja, ka Džekijs dabūjis savu iesauku izvalbīto acu dēļ, bet nesen Frenks Falkone viņam paskaidroja, ka ar acīm te neesot nekāda sakara. Iesauka nāk no vārda Ignasio Pinjatelli. Gasijam Čičero piederēja moderns naktsklubs Losandželosā. Fontāne tajā nebija uzstājies kopš tā laika, kad viņam pazuda balss. Žurnāls Variety rakstīja, ka tā esot iespēja visiem darbiniekiem aiziet no Crown Royal kluba un nosvinēt Džonija bēres. Tomēr Gasijs un Džonijs palika draugi.

-    Tev sveiciens no Frenka Falkones, - Gasijs teica.

Čičero bija tuvs Losandželosas vadošajiem vīriem un kaut

kādā neiedomājamā veidā saistīts ar Čikāgas klanu.

-    Viņš neatbrauks uz koncertu? - Džonijs brīnījās.

-     Misteram Falkonem ir šādas tādas darīšanas, - Pingpongs svarīgi noteica. Viņa tuklā plauksta žņaudza rokā nelielu somiņu. Džekijs bija Falkones pirmais palīgs, lai gan, par ko viņš īsti atbildēja, Fontāne nezināja. Džonijs centās lieki neinteresēties par nevajadzīgām lietām.

-    Viņš sūta ne tikai sveicienu, bet arī nelielu dāvanu.

-   Jauki, - pateicās Džonijs.

-   Tev atsūtīs tādu pašu, - Pingpongs apsolīja. - Es to pasūtīšu Sicīlijā. Man tur ir paziņa. Viņš strādā nepaguris, uzšuj desmit tādas somiņas gadā. Dabiska āda, lieliska kvalitāte. Kur lai to nogādā? "Pili uz smiltīm" vai mājās?

Tas droši vien ir kāds joks, kaut kas saistīts ar ādu. Tomēr Džonijs bija pārāk noguris un neko nevarēja atšifrēt.

-    Vai šī somiņa nav domāta man?

-    Es jau teicu, ka tev atsūtīs tādu pašu.

-    Vai tu joko, Džek?

-    Es tev nepiedāvāju, bet saku. Saprati? - Pingpongs pasniedza somiņu Džonijam. - Šī ir Maiklam Korleonem, skaidrs?

Ar to bija domāts: "Pietiek muldēt! Nekādā ziņā never to vaļā!"

Somiņa bija cieši piebāzta un diezgan smaga kā boulinga bumba. Džonijs viegli to pakratīja, gluži kā bērns Ziemassvētku dāvanu, tad pielika pie auss, cenšoties saklausīt, vai tā netikšķ.

-    Dīvains cilvēks! - Pingpongs samiedza acis un cieši palūkojās uz Džoniju, it kā gribēdams pārliecināties, vai Fontāne viņu sapratis. - Man diemžēl jāiet, jāpievēršas ģimenes lietām, - viņš beidzot sacīja.

-     Neuztraucies! - Džonijs atteica, klusībā domādams: Vai es tev kāds nesējs? Skaļi viņš neko neteica, norīdams apvainojumu gluži kā rūgtu malku.

-    Žēl, ka mēs nebūsim koncertā, - Pingpongs sacīja. - Tu dziedi brīnišķīgi!

Milners turpināja švīkāšanu. Orķestranti cits pēc cita pameta studiju. Džonijs atvadījās un sekoja Gasijam un Ping- pongam. Pie sāndurvīm viņu gaidīja sudrabots rolsroiss.

-    Kādēļ nav zils? - Džonijs pēkšņi ievaicājās.

-     Kurš ir zils? - Pingpongs sarauca pieri, it kā viņu būtu nosaukuši par pederastu.

-     Džonijs joko, - Gasijs paskaidroja, - viņš domājis zilu automobili.

Pingpongs pašūpoja galvu, tādējādi pauzdams, ka joks nav izdevies.

-    Tā ir mana mašīna, - Gasijs sacīja.

Pēc brīža piebrauca melns linkolns, kurā iekāpa Pingpongs un viņa vīri.

Mašīna sāka braukt, un, pamanījis Džekija rokās ko spīdīgu, Džonijs metās pakaļ rolsroisam, bet paklupa un nokrita.

Tā nebija lode.

Džonijs īsti nesaprata, kādēļ viņam tā šķitis.

-    Lieliska reakcija! - Gasijs uzslavēja. - Vai tev nekas nekaiš?

Džonijs pacēla zemē nokritušās Čičero mašīnas atslēgas.

-    Esmu noguris, - Fontāne apmulsis paskaidroja.

-    Varēji vienkārši pateikt: "Paldies, es negribu."

-    Paldies, negribu?

-    Paldies, es negribu vadīt tavu stulbo rolsroisu.

Džonijs pasvieda viņam atslēgas.

-    Paldies, es negribu vadīt tavu stulbo rolsroisu!

-    Redzi, tas nav tik briesmīgi.

-    Uzskatīsim, ka es neko neesmu dzirdējis. Esmu noguris, vai saproti? - Fontāne ar mokām izdvesa. Saule jau bija gandrīz norietējusi. Džonijs vairs neatcerējās, kad viņš pēdējoreiz bija kārtīgi izgulējies.

Gasijs apskāva Fontāni un jau kuro reizi uzslavēja viņa balsi. Viņi iekāpa mašīnā un devās uz lidostu. Džonijs sāka grozīt radio pogu, pārslēgdamies no vienas stacijas uz citu. Visur tikai popmūzika! Viņš uzķēra jaunu staciju - atkal stulbā dīdžeja vervelēšana un rokenrols. Vēl kādā stacijā - mambo, tā pati popmūzika. Salkanas dziedātājas, tomēr citādas. Savu dziesmu Džonijam neizdevās uzķert. Varbūt citām ierakstu studijām bija taisnība? Varbūt tas, ko Džonijs Fontāne pūlējās ierakstīt, nebija nenieka vērts? Džonijs izmisīgi grozīja radio pogu. Gasijs droši vien jau sapratis, cik uzskrūvēti ir Džonija nervi, tādēļ gandrīz visu laiku neteica ne vārda, līdz viņi bija sasnieguši lidostas piebraucamo ceļu.

-    Zini, ar ko rolsroiss atšķiras no Margo Eštonas? - Čičero beidzot ievaicājās.

Margo bija Gasija pirmā sieva, tad viņa aizgāja pie Džonija. Viņas dēļ Fontāne pameta Džiniju. Margo nolaupīja ne tikai viņa sirdi, bet sabradāja visu, pat viņa pašcieņu. Reiz Džonijs ieradās sievas filmēšanās laukumā, un režisors lika viņam izvārīt spageti visai kompānijai. Džonijs Fontāne nekurnēdams apsēja priekšautu un devās uz virtuvi. Lūk, tā ir mīlestība! Sasodītā mīlestība!

-    Ne jau kurš katrs vīrietis var tikt rolsroisa salonā, - Džonijs teica.

-    Kur tu to dzirdēji?

-    Kaut ko līdzīgu var dzirdēt jebkurā bārā. Tur salīdzina dārgās mašīnas un dārgās padauzas.

-    Vai tad ir otra tāda kā Margo?

-    Tur laikam tu maldies, draugs. Padauza ir padauza.

Gasijs palaida garām pagriezienu uz pasažieru termināli.

-    Tu nepareizi nogriezies, - Džonijs aizrādīja, norādīdams uz privātangāriem.

Čičero papurināja galvu.

-    Es taču nelidoju. Frenks negribēja tevi aizvainot, bet sūtīt šurp lidmašīnu tikai tevis dēļ…

Gasijs iebāza roku krūšu kabatā, un Fontāne nodomāja, ka viņš tūlīt izvilks pistoli. Džonijs maldījās, tā bija aploksne.

-    Čārterreiss, toties pirmajā klasē.

Fontāne paņēma lidmašīnas biļeti. Līdz aizlidošanai bija palikušas piecpadsmit minūtes.

-    Tu patiešām nebrauksi uz koncertu?

-    Mani jau nav ielūguši, - Gasijs atteica.

-    Kādēļ? Es tevi ielūdzu!

-    Paldies, - Gasijs sacīja, - bet mums ar Džinu ir citi plāni.

Džina bija meitene, kuru Gasijs bija apprecējis pēc tam,

kad viņu pameta Margo Eštona. Pati Margo apprecējās ar arābu šeihu, bet arī ar viņu jau bija paguvusi izšķirties.

-    Šodien ir mūsu piektā gadadiena, - Gasijs līksmi paziņoja, apturēdams mašīnu. Pie rolsroisa skriešus piesteidzās nesēji, cerēdami uz milzīgām ceļasomām un lielām dzeram- naudām.

-    Mēs paņēmām biļetes uz nākamnedēļu, tādēļ drīz tiksimies.

-    Tu nopirki biļetes?

-   Ja tu dziedāsi kā šodien, var teikt, ka es tās ieguvu par pusvelti.

-Ja nākamreiz nepalūgsi man ielūgumu, es apvainošos un sadošu tev pa dibenu.

Bija saskrējuši kādi divdesmit nesēji. Džonijs paziņoja, ka viņam neesot ceļasomu, tikai maza somiņa, kuru viņš nesīšot pats. Tomēr viņš iedeva nesējiem dzeramnaudu, divdesmit dolāru katram. Divi puiši zilos formastērpos palīdzēja Džonijam izspraukties cauri pūlim, ko visi, protams, pamanīja pat tādā vietā kā Losandželosa. Fontāni ielenca milzīgs pūlis, kas pavadīja viņu līdz pašai izejai. Pretēji veselajam saprātam Džonijs atļāva vienam lidostas darbiniekam paturēt somiņu, lai varētu ērtāk sniegt nesalasāmus autogrāfus, ieskaitot vienu, kuru kāda dāma vēlējās iegūt tieši uz sejas. Lidostas darbiniekiem Džonijs iedeva pa piecdesmit dolāriem katram.

Kad Džonijs kāpa lidmašīnā, skanēja aplausi. Pamājis atvadām ar roku, viņš pasmaidīja, bet saulesbrilles nenoņēma. Fontāne apsēdās savā vietā un nolika somiņu uz grīdas starp kājām. Citos apstākļos Džonijs nebūtu palaidis garām izdevību paflirtēt ar rudmataino stjuarti kuplām krūtīm, bet tagad palūdza tikai spilvenu, burbonu ar ledu un karstu tēju ar medu. Viņš palūkojās uz somiņu. Cits droši vien to būtu atvēris, lai uzzinātu, kas ir iekšpusē.

Pagāja vesela mūžība, kamēr meitene atnesa dzērienus.

-    Atvainojiet, bet medus mums nav, - viņa teica.

-    Tējas arī nav?

-    Ūdens tūlīt uzvārīsies.

Stjuarte pievērsās citam pasažierim, bet Džonijs pacēla un atvēra somiņu.

Kā jau viņš noprata, tā bija piebāzta ar naudu. Virsū bija nolikta ar rakstāmmašīnu rakstīta zīmīte "Tev taču aizliedza atvērt!" "a" burts vārdā "atvērt" bija izrotāts ar punktiņiem, bet apakšā bija ačgārns smaidošs mūlītis.

Fontāne saburzīja zīmīti. Ieraudzījis, ka stjuarte nes tēju, viņš izdzēra pusi burbona. Džonijs košļāja ledu, kamēr rudmate nolika viņam priekšā tēju. Salicis kreisās rokas pirkstus kā pistoli, viņš nomērķēja uz stjuartes kuplajām krūtīm un ieķiķinājās, redzot, ka viņa tumši pietvīkst. Kad stjuarte atgriezās, lai pārbaudītu, vai pasažieri ir gatavi lidmašīnas startam, Džonijs jau bija izdzēris atlikušo burbonu un tēju un cieši gulēja.

8. nodaļa

-    Vai tu biji Tri Delt saldējuma ballītē? - glaimīgā balstiņā ievaicājās gaišmate, kas stāvēja Frančeskai Korleonei priekšā rindā pēc pusdienām. Gaišmate paņēma tikai persikus ar biezpienu, zaļos salātus bez mērces un saldu tēju. Tās bija visas viņas pusdienas.

Vērodama pieticīgo maltīti uz viņas paplātes, Sūzija Kim- bola, kas stāvēja Frančeskai aiz muguras, nobrīnījās.

-   Šķiet, tu mani noturēji par kādu citu, - Frančeska atbildēja.

-Jā? Tad atvaino.

Jebkura cita meitene Frančeskas vietā būtu nosaukusi savu vārdu un iepazītos, bet iespēja bija zudusi, gaišmate pagriezās un gāja atpakaļ pie savām jautrajām draudzenēm.

Ēdnīcā bija daudz meiteņu, kuru apģērbu nerotāja grieķu burti, kuras nesačukstējās, neslēpās zem lietusmēteļiem un nemulsa vecāko kursu audzēkņu priekšā. Iespējamo draudzeņu bija atliku likām, bet Frančeska nevienai nepievērsa uzmanību. Viņa atzina tikai Sūziju, klusu, tumšādainu meiteni, kas visur Frančeskai sekoja un pat izvēlējās pusdienām tos pašus ēdienus.

-     Zini, - ierunājās dobja balss Frančeskai aiz muguras, - te kādreiz mācījās tikai meitenes.

Frančeska atskatījās. Pie blakusgaldiņa sēdēja iededzis jauneklis zilā krokota auduma uzvalkā. Gaišajos, sprogainajos matos atbīdītās saulesbrilles atgādināja pilota acenes. Rokā puisim bija kosmosa kuģa koka modelis.

-    Ko, lūdzu?

-    Agrāk te bija meiteņu koledža. - Puisis greizi pasmaidīja, atsegdams žilbinoši baltus zobus. - Zēnus sāka uzņemt tikai pēc kara. Piedod, ka noklausījos. Todien bija atbraucis mans jaunākais brālis, kuram es palīdzēju iekārtoties. Jauki, ka tava māte tā par tevi rūpējas. Viņa tiešām mīl tevi. Tu esi laimīga.

Viņa paša māte nevarējusi vien sagaidīt, kad viņi ar brāli beidzot iestāšoties universitātē un aizvākšoties no mājas. Jauneklis beidzot nolika kosmosa kuģi uz grīdas.

Frančesku bija apreibinājusi viņa odekolona rūgtenā smarža.

Tikmēr puisis bija novērsies no vecāko kursabiedru grupas, pat no gaišmates ar persikiem, lai aprunātos ar viņu. Šai zēnā bija kaut kas neveikls un reizē pievilcīgs viņa nebeidzamajā pļāpāšanā. Pēdīgi jauneklis atcerējās, ka nav minējis savu vārdu, un atvainojās.

-   Mani sauc Billijs Ven Arsdeils, - viņš sacīja, pastiepdams roku.

Lūk, viņas lielā iespēja! Frenks Kolinss? Frenijs Teilors? Frān- siss Vilsons? Frenijs Robertss? Pastiepusi roku, Frančeska pēkšņi apjauta, ka plaukstas ir sasvīdušas. Pat ne sasvīdušas, lipīgas. Taču viņa bija izšķīrusies, atkāpties nedrīkstēja.

Uztraukumā meitene paņēma Billija roku ar pirkstiem, kuri likās sausāki, un, neapjauzdama, ko dara, pielika to pie lūpām.

Billija draugi skaļi iesmējās.

-     Frančeska Korleone, - viņa tikko dzirdami nočukstēja, tiktāl apmulsusi, ka uzvārda beigas pateica skaidrā itāliešu valodā. Viņa centās pasmaidīt, lai visi nodomā, ka skūpsts bijis joks. - Paklau, bet kas tas par kosmosa kuģi?

-    Cik skaists vārds! - Billijs sacīja.

-    Viņa ir itāliete! - Sūzija Kimbola iesaucās, gluži kā sēdēdama klasē un pirmoreiz zinādama pareizo atbildi. To viņa pateica Billijam un visiem zēna draugiem.

-     Itālietes lieliski skūpstās. Paklau, man šķita, ka tu esi Korleons, nevis Korleone, kā tad īsti ir?

Frančeska nespēja neko atbildēt, nespēja novērst acu no Billija.

Kāds pie blakusgaldiņa mākslotā itāliešu valodā ievaicājās: - Mamma mia, kur ir mocarella? - Tas izraisīja vēl skaļākus smieklus. Billijs tos ignorēja. - Esi sveicināta universitātē! Ja kas vajadzīgs…

-    Aiziet! - sacīja kāds pie Billija galdiņa sēdošais.

-    Mīļumiņ, tu esi nelabojams, - noteica gaišmate ar persikiem.

-    Būšu laimīgs pakalpot.

-    Paklau, vai tu esi tā pati Korleone? - nerimās puisis ar tēloto itāliešu akcentu. Viņš pacēla neredzamo automātu un izlikās, ka šauj. - Vai tie ir tavi radinieki?

-   Viņi ir stulbeņi, - Billijs aizrādīja. - Nepievērs uzmanību! - viņš teica Frančeskai. - Man ir jāskrien, bet, ja ir kāda vajadzība, esmu universitātes rokasgrāmatā pie burtiem "W. B.".

-    Jā, mīļais, - gaišmate piebiedrojās. - Viljams Brūsters Ven Arsdeils Trešais.

Billijs pārgrieza acis, papliķēja Frančeskai pa plecu, paņēma savu koka raķeti, uzlika saulesbrilles un devās projām. Frančeska gaidīja,-ka Billija draugi sāks ņirgāties, bet tie zaudēja par viņu jebkuru interesi un atsāka savu sarunu.

-    Piedod! - Sūzija nomurmināja. Viņa drebēja kā nopērta kaķene.

Ko gan varēja atbildēt Frančeska? "Jā, esmu itāliete. Es lieliski skūpstos." Nav ko uztraukties par niekiem.

Pēkšņi Sūzija aizklāja muti ar rokām.

-    Žēl, ka tu neredzi sevi no malas.

-    Ko? - Frančeska jautāja.

Nogranda pērkons.

Sūzija pašūpoja galvu, tomēr Frančeska visu saprata. Viņa joprojām juta Billija pieskārienu.

Pēc pusdienām meitenes atgriezās istabā. Sūzijas drēbes vairāk atgādināja formastērpus - gandrīz vienādas blūzes un svārki, līdzīgi krūšturi, zeķes un veļa. Viņas nolēma, ka gultas labāk novietot divos stāvos, lai būtu vairāk vietas. Frančeska piedāvāja Sūzijai izvēlēties gultu. Viņa gribēja gulēt apakšējā. Kurš gan izvēlas apakšējo? Lietus mitējās, un kopmītnes pārzine, izdalījusi mazas, baltas sveces, veda pirmā kursa studentes uz sapulci. Futbola laukumā spēlēja orķestris. Sāka līņāt. Līdzās laukumam stāvēja saliekamo krēslu rindas. Frančeska un Sūzija apsēdās pēdējā rindā. Gluži kā melnās! Frančeska nosprieda, ka ir kaut kas jādara, lai norobežotos no Sūzijas, bet aizvainot viņu negribējās.

Piecdesmit jardu garā paaugstinājumā uzkāpa dekāns un sveica klātesošos. Tad viņš iepazīstināja ar universitātes rektoru, sērīga izskata vīrieti melnā mantijā. Dekāns apsēdās, un tikai tad blakus viņam Frančeska ievēroja zilo krokota auduma uzvalku, gaišās sprogas un žilbinoši baltos zobus. Bridi Frančeska nodomāja, ka viņai tikai tā liekas. Taču Sūzija iegrūda draudzenei sānos.

-    Tas ir Viljams Brūsters Ven Arsdeils Trešais!

-    Tas laikam ir joks, viņu nevar tā saukt.

-    Tev atkal ir tāda pati seja.

Frančeska centās saraukt uzacis gluži kā Dina Danna pirms daudziem gadiem filmā, kur tēloja slepkavu.

Kamēr rektors runāja, Billijs kaut ko atzīmēja kartotēkas kartītēs. Frančeska centās sev iegalvot, ka mīlestība no pirmā skatiena ir muļķīgākā pasaulē.

Rektors atgādināja, ka vairāk jāpievēršas mācībām un ka nebūt ne visi būšot to vidū, kas beigs šo mācību iestādi. Tad viņš aicināja eju galos stāvošos atbalsta grupas pārstāvjus džemperos iedegt visiem sveces. Nodārdēja pērkons.

Rektors teica, ka viņam esot prieks iepazīstināt ar studentu saimes priekšsēdētāju.

-    Lai gan visi, kuriem garšo svaigie Floridas augļi, sen jau pazīst šo ģimeni.

Rektors nokremšļojās un lika manīt, ka ir apmierināts ar savu tēlaino izteicienu.

-     Lēdijas un džentlmeņi, misters Viljams Brūsters Ven Arsdeils Trešais!

-    Man likās, ka tu joko!

Frančeska paraustīja plecus. Sitruss Ven Arsdeils?

Mādams ar roku, Billijs piegāja pie paaugstinājuma. Viņš izņēma no žaketes kabatas raķetes modeli. Lietus sāka līt aizvien stiprāk. Raugoties uz raķeti, Billijs ierunājās par jauno kosmosa apgūšanas laikmetu, kurā šejienes studenti dzīvos aizraujošu dzīvi. Sveces lēnām apdzisa, bet jaunieši izklīda. Lietus, kā jau Floridā, pieņēmās spēkā. Frančeska cieši aizpogāja lietusmēteli. Orķestris paskrēja zem nojumes. Pēc brīža skrejceļš gar laukumu bija vienās peļķēs. Billijs noglabāja raķeti kabatā un izkaisīja kartītes vējā.

-    Formālajai izglītībai, - Billijs piebilda, - jābalstās uz vispārcilvēciskajām vērtībām: mīlestību, ģimeni, veselo saprātu. Tādēļ būsim prātīgi jau tūlīt un paslēpsimies no lietus.

Gandrīz visi jau bija izklīduši, izņemot Frančesku, kas palika sēžam.

Cik stulba viņa bija! Ir taču pilnīgi skaidrs, ka ēdnīcā Billijs izturējās divkosīgi. Vai nu tēloja labuli, cenšoties izdabāt divām savādajām cittautietēm, vai gluži vienkārši ņirgājās.

Atskatījusies Frančeska ieraudzīja, ka Billijs iet zem viena lietussarga ar dekānu un rektoru mantijā.

Protams, Billijs bija viens no tiem, kuram lielais lietussargs nodrošinās panākumus.

Palikusi viena, Frančeska aizsvieda apdzisušo sveci un saņēma galvu rokās.

Jāatgriežas mājās! Ne muļķīgajā kopmītnē, bet mājās, savās mājās!

Kā allaž dzīves smagākajos brīžos, Frančeska centās iztēloties tēva seju. Ar katru reizi tas viņai izdevās aizvien grūtāk. Lūk, tēvs stāv un smaida kā fotogrāfijās. Vai tas tiešām ir tēvs vai ari fotogrāfija no krustmātes Konijas kāzām? Tēvs ir tik stiprs, ka, liekas, var apskaut visu ģimeni. Viņš ir laimigs un mii mammu, un raugās uz visiem. Viņas ar Ketiju ari bija šajās kāzās un dejoja ar Džoniju Fontāni, kas tagad šķita nereāls, gluži kā Mikimauss.

Atmiņas parasti palīdzēja.

Meitene pavērsa seju pret smagajām lietus lāsēm. Ak Dievs, viņa vairs nespēj atcerēties tēva balsi! Frančeska atskārta, ka bija krāpusi sevi: viņu par daudz bija ietekmējušas vecmodīgās kleitas, frizūras un smokingi, tēvoča Maikla skaistais flotes formastērps un jocīgā cepure. Gluži kā tādu muļķi viņu bija apbūruši smaidi mirušo cilvēku sejās, kuras veikli izgaismojusi prasmiga fotogrāfa roka. Atmiņas nekad nebija līdzējušas. Kurš gan to nezina? Bija ari citas ģimenes fotogrāfijas, par kurām viņa centās nedomāt. Ietves malā raudošais tēvocis Fredo, vectētiņš Vito, kas slēpj seju no fotoreportieriem, - tieši šis uzņēmums bija publicēts New York Times nekrologā. Vai mammas polaroīda fotogrāfija ar Stenu no vīna veikala viņa biroja krēslā. Šo uzņēmumu kopā ar lielu gumijas peni Frančeska bija atradusi paslēptu mātes lādītē. Vai fotogrāfiju ar robotām maliņām, kurā redzams tēvs, kas ar ķeksi nodūris tunci kaut kur Sicīlijas piekrastē un smaida kā puišelis Ziemassvētku rītā.

Vai tie ir tavi radinieki? Ko viņa būtu atbildējusi, ja Billijs neapsauktu savus draugus, Frančeska nezināja.

Mīlestība bieži vien ir nežēlīga. Frančeska varēja raudāt un varēja ari neraudāt. Bet asaras tecēja pa seju kopā ar lietus lāsēm. Viņa nolēma palikt šeit, kamēr nebūs noritējusi pēdējā smagā asara.

9. nodaļa

Ikviens, kurš vēroja, kā Maikls Korleone nosēdina hidroplānu uz Mīda ezera gludās virsmas, piemēram, divu piestātnē stāvošu kadiljaku šoferi, droši vien nodomātu, ka viņš to darījis simtiem reižu, nevis kādas divdesmit reizes. Keja cieši gulēja pasažieru sēdekli blakus Maiklam un pamodās vienīgi tad, kad Tomijs Neri un divi viņa palīgi sāka aplaudēt.

Keja strauji apsēdās, acis izbailēs iepletusi.

-    Vai dieniņ!

Maikls iesmējās, bet tūdaļ nožēloja to. Sievas izbailes bija viņu aizkustinājušas. Ja viņas vietā būtu kāds cits, Maikls krietni izsmietos. Keja bija vienīgā, ar kuru viņš vienmēr ap- valdljās.

-    Piedodiet, misis K., - Tomijs atvainojās. - Tas bija jāredz! Jūsu virs ir dzimis pilots. Man jāatzīstas, ka mazliet baidījos. Esmu lidojis ar lidmašīnu tikai pagājušajā gadā.

Keja izberzēja acis.

-    Es nesmejos par tevi, - Maikls piebilda. - Vai jūties labi?

-     Hidroplāns taču peld virs ūdens, - Keja sacīja Tomijam. - Bet dažreiz arī apmetas.

-   Jā, kundze.

-    Ko tu sapņoji?

Keja pielika roku pie krūtīm, it kā lai nomierinātu strauji pukstošo sirdi.

-    Viss ir labi. Vai mēs esam mājās?

-Jā, pie Mida ezera.

-    To jau es domāju, nevis kādu Longbīčas hoteli.

Maiklam nepatika, ka vārdam "mājas" ir kāda divdomīga

pieskaņa. Bet vēl vairāk viņam nepatika, ja viņi strīdējās pat par sīkumiem svešu cilvēku klātbūtnē. Tādēļ Maikls neatbildēja, kamēr bija novietojis hidroplānu angārā:

-    Es lieliski sapratu, ko tu ar to domāji.

Keja atraisīja drošības jostas un, neko neteikusi, pagāja garām vīram, Tomijam un viņa palīgiem. Viņai nepatika, ka Maikls bija paņēmis līdzi ceļabiedrus. Keja devās uz mašīnu - dzeltenu kadiljaku ar melnu jumtu.

Maikls lika palīgiem pasveicināt Fredo un Pītu Klemencu (sarkanais kadiljaks piederēja Fredo), piebilzdams, ka būšot "Pilī uz smiltīm" ne vēlāk kā pusseptiņos.

Tad Maikls apsēdās mašīnā blakus Kejai.

-    Tikšanās, - sieva dzēlīgi teica, - kā vecajos labajos laikos, līdz pašam vakaram! Liekas, tā tu sacīji?

-    Man taču vajadzēja viņus savākt. Tu tāpat gulēji…

Keja paraustīja plecus, bet tas nebija samierinošs žests. Ar

šādu dzīvesveidu kā Maiklam būtu jāizvēlas cita sieva. Kādreiz viņš ar tādu bija precējies… Protams, Apolonija vai viņa mātei līdzīga sieviete neuzdrošinātos runāt pretī vīram, taču šeit, Amerikā, viņam nebija vajadzīga tāda sieva un viņa bērniem tāda māte.

Tomēr savu padoto klātbūtnē viņš necietīs nekādus iebildumus. Nedrīkst pieļaut, ka pat uzticamākie cilvēki redz, ka viņu Ģimenes vadonis pakļauts kādām vājībām.

-     Darīšanas ir pirmajā vietā, - Maikls teica. Tas ir viņu laulības kods, tur nav ko apspriest.

-    Protams, tev taisnība! - Keja nopūtās.

Līdz pašām mājām viņi brauca klusēdami, klausoties kovboju dziesmas pa radio. It,

Uz piebraucamā ceļa stāvēja Kejas vecāku treilers, bet pāri ceļam - tur, kur tika būvēta Konijas nākamā māja, - pelēks plimuts. Droši vien atbraucis kāds kruķis. Ja tas būtu kāds cits, Ala Neri puiši jau sen būtu aizdzinuši mašīnu citā vietā.

No mājas skanēja troksnis - kāds klausijās operu, bet, kādu tieši, Maikls nezināja. Atšķirībā no Bārdainā Pīta Maiklam nekad nav patikusi klasiskā mūzika. Par mūziku mājās rūpējās sieva.

Keja saviebās un iepleta acis. - Tas ir tēvs, - viņa teica.

Kejas dzedrās attiecības ar vecākiem pārsteidza Maiklu. Viņi taču atbalstīja Keju visur. Pie viņas tēva, kas kabinetā rakstīja savus sprediķus, reiz bija ieradušies federālie aģenti, lai brīdinātu, ka meita saistījusies ar gangsteri un slepkavu, un tomēr, kad Korleone bildināja Keju, tēvs tūdaļ deva viņai savu svētību. Maikls gribēja pateikt kaut ko samierinošu, kā jau tas notiek laulāto ģimenē, kad pēkšņi atskārta, ka mūzika ir pārāk skaļa, tā nevar nākt no atskaņotāja, kuru viņi bija atveduši no Ņujorkas. Tātad operu klausās no stereoatskaņo- tāja viņa kabinetā.

-    Viņš ir manā kabinetā, - Maikls nespodrā balsī sacīja.

-    Tēvs zaudē dzirdi, - Keja atteica. - Lūdzu, nedusmojies.

-    Viņš ir manā kabinetā, - Maikls atkārtoja.

Keja noglauda svārkus un norādīja vīram uz pagalmu, kur viņas māte centās apsēdināt mazo Mēriju šūpolēs. Maikls pamāja un iegāja mājā.

Uzkāpis augšā pa kāpnēm, Korleone devās cauri guļamistabai uz savu kabinetu. Kabinetā bija šaušalīgas oranžas un brūnas krāsas sienas, plastmasas krēsli un stāvlampas, kas izstaroja nespodru gaismu. Divi rudmataini zēni, kurus Maikls nekad agrāk nebija redzējis, uz paklāja ņēmās ar rotaļu paš- izgāzējiem. Torntons Edamss sēdēja pie Maikla gaišā, modernā galda, uz ceļiem turēdams Entoniju. Acis abiem bija aizvērtas, bet sejās - svētlaimīgas ekstāzes izteiksme gluži kā Jēzum krāsainajās vitrāžās. Nospiedis sienā iebūvētā stereoatskaņotāja pogu, Maikls izslēdza mūziku.

Pārbijies Entonijs tik ļoti atgādināja Keju pirms brīža, ka Maiklam sažņaudzās sirds. Uz paklāja rotaļājušies bērni piecēlās un izskrēja laukā.

-    Tornton, - Maikls ierunājās.

-    Es uzdrošinājos…

-    Nekas, viss kārtībā, - Maikls teica.

-    Mums būs lielas nepatikšanas? - Entonijs jautāja.

Zēna augšlūpa drebēja, acis bija plaši ieplestas. Maikls bija

pēris zēnu tikai kādas pāris reizes. Kādēļ zēns no viņa tā baidās? Lai gudrinieki, kuri apgalvo, ka pazīst cilvēkus, pamēģina audzināt bērnu.

-     Nē, puis, nekādu nepatikšanu nebūs! - Maikls pacēla Entoniju un apskāva viņu. - Tev patīk šī mūzika?

-    Es teicu vectētiņam, ka nedrīkst…

-    Viss ir labi. Ko jūs klausījāties?

-    Pasaki viņam, Tonij, - Torntons sacīja, uzlikdams savas biezās brilles melnā ietvarā. - Pučīni.

-    Viņš ir itālietis, - Torntons teica. - Pareizāk sakot, bija, pirms nomira.

-    Zinu, - Maikls sacīja.

-    Ko? - Entonijs izdvesa.

-    Pučīni ir miris, - Maikls skaļi atbildēja. - Vai tu esi ēdis? Varbūt ko atnest?

-    Agnese gatavo sacepumu, - Torntons paskaidroja. - Ar pupām.

Maikls neko nesaoda. Kas tas par sacepumu bez smaržas?

-    Pučīni ir miris? - Entonijs nobālušām lūpām nočukstēja.

Maikls pabužināja dēla matus.

-     Viņš nodzīvojis ilgu mūžu, - viņš sacīja, lai gan neko nezināja par Pučīni dzīvi. Maikls juta, ka zēns nomierinās. - Kas tie bija par bērniem?

-    Jūsu kaimiņi, - atbildēja Torntons. - Dzīvo blakusmājā. Liekas, Tonijs un Mērija ir sadraudzējušies ar viņiem. Nāc, Tonij, mums jāiet. Maikl, es vēlreiz atvainojos, ja…

Korleone daudznozīmīgi palūkojās uz sievastēvu, tad pabīdīja dēlu uz durvīm un palika viens.

Blakusistabā iešalcās duša - tā bija Keja. Maikls izņēma no skapja smokingu - to pašu, ko bija vilcis kāzās. Viņš bija mazliet pieņēmies svarā, vai tiešām bikses būs jāpalaiž platākas? Cauri vannasistabas stikla durvīm Maikls slepus pavēroja Keju.

Fredo gribējis, kā labāk… Droši vien kādreiz šie vārdi rotās viņa kapa pieminekli. Piemēram, šī mašīna. Fredo bija nopircis brālim lepnu kadiljaku zeltītām restītēm un zobensasiem riteņu spieķiem. Maikls to uzskatīja par veltīgu naudas šķiešanu, bet kas iznāca? Vai Rietumos pelēkais sedans iederētos labāk nekā elegantais spēkrats uz viņa piebraucamā ceļa? Un šī stereoiekārta? Fredo apgalvoja, ka tieši šādas esot profesionālās ierakstu studijās. Tā aizņēma visu sienu! Bet vai tad mājās šāda spēlīte bija vajadzīga? Lai gan tā bija nākotnes tehnika, Maikls droši zināja, ka pats viņš nekad netērēs laiku, klausoties ierakstus.

Korleone apsēdās pie rakstāmgalda un tikai tad juta, cik noguris viņš ir. Divas dienas Ņujorkā, viena Detroitā, laika joslu maiņa, pēc tam šis lidojums ar hidroplānu uz Mīda ezeru. Bet vēl viņu gaidīja ilgas sarunas "Pilī uz smiltīm", tikšanās ar Džerači, kuram jāatgriežas no Klaburčūsku salas, Fontānes koncerts un vēlākā iesvētīšanas ceremonija. Maikls izklaidīgi novilka ar pirkstu gar lielo keramikas pelnutrauku ar nāru klinšainās salas vidū. Tas bija tēva pelnutrauks.

Salīmētā plaisa pelnutraukā joprojām bija redzama. Maikls paņēma sešas collas garās galda šķiltavas ar lauvas atveidu un aizsmēķēja. Nervozi bungādams ar pirkstiem pa gaišo galda virsmu, Korleone iedomājās par golfu. Lieliska ideja! Tas bija sports, izklaidēšanās un vienlaikus iespēja iegūt vērtīgu pazīšanos. Steidzīgi jāpiesakās kādā klubā.

Salīcis pie galda, Maikls cieši aizmiga, neliekoties zinis par apkārtējiem un gaidāmo blīvo vakara programmu.

Pēkšņi Maikls atvēra acis:

-    Es neguļu!

Un pleca bija Kejas roka.

-    Es redzēju, kā tu lūri, - viņa teica.

-    Atvaino!

-    Neatvainojies! Būtu sliktāk, ja tu vairs nelūrētu.

-    Kādēļ esi pārģērbusies? Vai tu kur dodies?

Keja sarauca pieri:

-    Vai tad mēs neejam uz Džonija Fontānes koncertu? Nāc, iesim!

-    Pie Fontānes?

-    Tas ir tikpat kā dzīvot Ņujorkā un neredzēt Brīvības statuju. Ja jau Džonijs dzied tavā kazino…

-    Mēs gluži vienkārši esam partneri.

-     Koncerti notiek jau vairākas nedēļas, bet mēs ne reizi neesam bijuši. Esmu dzirdējusi Fontāni dziedam pirms desmit gadiem tavas māsas kāzās. Tas bija pirmo un pēdējo reizi!

Keja negaidīti iesmējās.

-    Būtu redzējis savu seju! - viņa iesaucās. - Labi, ja darīšanas, tad darīšanas, brauc viens. Bet mēs ar vecākiem un bērniem aiziesim uz steiku bāru, kuru nesen atklāja.

-    Vai tad tava māte negatavo sacepumu?

-    Tu esi kādreiz pagaršojis viņas sacepumus?

Maikls noskūpstīja sievu. Viņš pateicās Kejai par brīnišķīgo dienu un arī par brīnišķīgo dzīvi.

-    Negaidi mani! Es atgriezīšos vēlu.

-    Tu vienmēr nāc vēlu, - Keja pasmaidīja, un abi saprata, ka tas nav joks.

-     Kā at'idoji? - jautāja Hels Mičels golfa tērpā. Seržants neskaidri izrunāja "1" un "r" skaņu. Tādēļ kara laikā par viņu zobojās, jo daudzām parolēm bija "1" burts, lai mulsinātu japāņus.

-     Bez problēmām! - Maikls atbildēja, apskaudams savu veco ieroču biedru.

Blakus Mičelam, protams, jau stāvēja Toms Heigens, kas nekad nekur nenokavēja, un kāds sirms kovbojs. Plikpaurains večuks ratiņkrēslā pastiepa Maiklam roku. Korleone vienīgais bija uzvilcis smokingu. Līdz koncertam vēl ilgi, bet kur viņš vēlāk pārģērbsies?

Mičela kabinets bija apkarināts ar slavenību fotogrāfijām, kuru vidū bija ari divdesmit gadus vecā pirmās klases ierindnieka seržanta Mičela, Korleones un vēl dažas mājās nepārnā- kušo jūrnieku fotogrāfijas uz nodedzināta japāņu tanka fona Gvadalkanalas pludmalē. No kabineta logiem pavērās skats uz kazino "Pils uz smiltīm" galveno ieeju. Spilgtā izkārtne vēstīja: "Sveiciens Amerikas arodbiedrību kongresa delegātiem!" Laukumā pie ieejas pulcējās arodbiedrību pārstāvji un Korleones Ģimenes draugi.

Mičels piedāvāja Maiklam vietu pie sava galda, bet Maikls atteicās. Večuks ratiņkrēslā bija Lasvegasas bankas prezidents, bet sirmais vīrietis kovboja cepurē - advokāts, kas kādreiz bija ieņēmis ģenerālprokurora un Nevadas štata Republikāņu partijas priekšsēdētāja amatu. Atbilstoši dokumentiem šie divi, Mičels un Toma Heigena holdingkompānija bija kazino lielākie akcionāri. Oficiāli Maikla būvniecības firma bija tikai sestais lielākais akcionārs pēc brāļa Fredo, kas īpašnieku vidū bija minējis tikai savu vārdu. Tas savā laikā bija izraisījis asas nesaskaņas Korleones Ģimenē un lielu interesi Nevadas finanšu inspekcijā. Arī Fredo bija apsolījis ierasties.

- Fredo Korleone lūdz viņu atvainot - lidmašīnas reiss neparedzēti aizkavējies.

Maikls pamāja. Te nav ko runāt, sevišķi svešu cilvēku klātbūtnē un kabinetā, kur droši vien pilns noklausīšanās ierīču.

Sanāksme ilga kādu stundu. Viss šķita gluži dabiski, jo ne bankas prezidentam, ne sirmajam kovbojam nebija ne jausmas, ka ikvienu vārdu noklausās tiesībsargu pārstāvji. Tātad parasta akciju kontrolpaketes turētāju sanāksme - tika apspriesti finanšu jautājumi, kadru izmaiņas, investīciju efektivitāte un ienākumu reklamēšanas iespējas. Tika apspriests arī paredzētais pikniks uz jumta, kuru Hels Mičels rīkoja sakarā ar kodolizmēģinājumiem. Maiklam personiski šķita, ka tikai pēdīgais stulbenis piecelsies tādā rīta agrumā, lai dzirdētu dārdoņu, un samaksās desmit dolārus, lai redzētu dūmus, kurus var apbrīnot no sava viesnīcas numura par brīvu. Bet viņš neko neteica, Maikla prātu nodarbināja divas nākamās tikšanās. Viskaislīgākie strīdi šai sanāksmē izvērtās par to, kā sauksies jaunais kazino pie Taho ezera. Tika atbalstīts Mičela ierosinājums - "Mākoņpils".

Sanāksme beidzās, un Maikls ielūdza visus klātesošos uz Džonija Fontānes koncertu. Galu galā Džonijs bija viņu jaunais partneris, "Mākoņpils" desmit procentu akciju turētājs. Daudzi apgalvoja, ka neparko nelaidīšot koncertu garām.

Nogaidījis, kamēr visi izklīdīs, Heigens piezvanīja Lūijam Ruso.

-    Dons Ruso pašlaik dodas uz "Lauku virtuvi", - viņš teica Maiklam.

Viņi nokāpa pa kāpnēm.

-    Kas noticis ar Fredo?

-    Viņš ielidos rit agri no rīta, - Heigens sacīja. - Viss kārtībā, ar viņu ir divi droši cilvēki.

-    Tu domā frizieri un to kazu ganu… -Jā-

Maikls pašūpoja galvu. Šovakar pēc Fontānes koncerta frizieri gaidīja pārsteigums. Viņu uzņems Ģimenē, ko viņš vēl nenojauš.

-    Kā Fredo varēja nokavēt lidmašīnu?

-    Nezinu. Visi dažreiz nokavē.

-    Tu taču nenokavē.

-    Ari es tieši šodien nokavēju, - Heigens atzinās.

-    Bet uz sanāksmi tu paguvi laikā!

Heigens klusēja, viņš vienmēr izturējās iecietīgi pret Fredo.

-    Kā viss norisa? - apvaicājās Maikls. - Palmspringsā.

-    Lieliski. Mēs esam uz pareizā ceļa.

Pa gaiteni viņi nonāca "Lauku virtuvē", nelielā kafejnīcā, kur pasniedza tikai brokastis. Maikls atvēra durvis ar savu atslēgu, un viņi ar Tomu apsēdās pie galdiņa pašā stūrī. Pēc brīža viens no Hela Mičela palīgiem ieveda Ruso ar miesassargiem un aizslēdza ieejas durvis. Ruso bija liela auguma bāls vīrs ar milzīgām saulesbrillēm un mazām rokām. Viņš tūdaļ izslēdza gaismu, bet viņa miesassargi aizvilka aizkarus.

-    Ei, tu atvedi savu īru consigliere? - viņš iesaucās augstā, sievišķā balsi. - Cik jauki!

-     Esiet sveicināts "Pilī uz smiltim", Don Ruso! - Heigens bilda, godbijīgi pieceldamies. Vienīgi aiz viņa platā smaida jautās liekulība.

Maikls neteica ne vārda, kamēr Ruso miesassargi apsēdās pie bāra letes kafejnīcas attālajā stūrī.

-Apgalvoju jums, Don Ruso, mēs laikus maksājam rēķinus par elektrību, - Maikls zobgalīgi piebilda, norādīdams uz gaismekļiem.

-     Tumsa ir labāka! - Ruso nepiekāpās, uzsizdams pa savām milzīgajām saulesbrillēm, kurām līdzās viņa deguns tiešām atgādināja peni. - Kāds panks reiz šāva uz mani caur konditorejas logiem. Stikla lauska trāpīja man acī. Es redzu labi, bet spilgtā gaismā sūrst acis.

-     Es saprotu, Don Ruso. Mēs tikai gribam, lai jūs justos ērti, - Maikls sacīja.

-     Liekas, tev tas nepatika, - Ruso teica, apsēžoties pie galda. - Es ienācu, izslēdzu gaismu un aizvilku aizkarus, neteicu tev ne vārda. Vai ne? Tagad tu zini, kā tas ir.

-    Kas kā ir? - Heigens jautāja.

-     Būs jau labi, īru puis! Tu lieliski saproti, par ko es runāju, tāpat kā tavs boss. Jūs, ņujorkieši, visi esat vienādi. Jums patīk izlemt par citiem. Esam taču norunājuši, ka visu rietumos no Čikāgas kontrolēs Čikāga. Tagad jums liekas, ka tas ir par daudz, un jūs griežat kažoku uz otru pusi. Kapone zaudējis varu, un jūs nolēmāt, ka šis neapoliešu sifilītiķis ir Čikāga. Bet kas esam mēs, pārējie? Niecības! Tiek sasaukta sanāksme, bet vai mūs tur aicina? Nē. Mou Grīns pārceļ visu savu Ņujorkas kapitālu uz Lasveģasu un būvē kazino, bet mums pat nejautā. Un tu pēkšņi esi nolēmis padarīt Vegasu par atklāto pilsētu. Zini, ko es domāju? Es domāju, ka tas ir brīnišķīgi. Maiami - atklātā pilsēta, Havana - atklātā pilsēta. Cerams, ka tā turpināsies. Jo vairāk tāpēc, ka Lasvegasa ir īsta zelta bedre. Bet kādēļ jāizrāda necieņa? Turklāt tik atklāti. Mums neviens neko nejautā. Tās ir manas domas. Taču mums nācās samierināties. Vairākus gadus Čikāgā tiešām valdīja haoss. Kas noticis, noticis. Jūs uzvarējāt, mēs zaudējām. Jauki. Vegasā viss mierīgi. Čikāgā valda kārtība, bet Ņujorkā kādu laiku ielās lija asinis, kamēr jūs noslēdzāt pamieru. Ceru, ka tā patiešām ir. Bet es gribu teikt ko citu. Vai jūsu nesaskaņu laikā es centos izmantot situāciju? Nē, es nolēmu neiejaukties! Un kā rīkojāties jūs? Gribu, lai jūs atbildat godīgi. Kā jūs pateicāties par grūtā brīdī sniegto palīdzību? Pārcēlāt galveno pārvaldi šurp! Uz Vegasu. Uz pilsētu, kas ir atklāta un teritoriāli pieder mums. Liekas, es neesmu stulbs, bet neesmu arī jurists kā šis, neesmu beidzis nekādas lepnas universitātes. Tādēļ paskaidrojiet man, Korleone, - kādēļ man tas būtu jāpacieš?

Lūijs Ruso bija beidzis tikai dažas klases, toties lieliski pazina cilvēkus. Tumšās brilles labi pasargāja viņa acis no klātesošajiem.

-     Es augstu vērtēju jūsu vaļsirdību, Don Ruso, - Maikls sacīja. - Neko augstāk par godīgumu es nevērtēju.

Ruso apmierināts kaut ko norūca.

-     Es nezinu, kur jūs ņēmāt šo informāciju, - Maikls turpināja, - tomēr tā ir nepatiesa. Mēs necenšamies pārvaldīt Lasvegasu. Mēs šeit esam tikai pagaidām. Esmu nopircis zemi pie Taho ezera un, tiklīdz uzcelšu māju, pārvākšos uz turieni.

-    Cik man zināms, arī Taho atrodas Čikāgas rietumos.

Maikls paraustīja plecus.

-    Ar laiku tas jūs vairs neuztrauks.

-    Tagad tas mani uztrauc.

-    Veltīgi, - Maikls aizrādīja. - Turpmāk mēs neuzņemsim Ģimenē jaunus locekļus. Es pamazām atstāju visas Ņujorkas lietas. Bizness, ar kuru nodarbošos Taho, būs legāls. Ceru, ka jūs man palīdzēsiet vai vismaz netraucēsiet. Jūs droši vien zināt, ja jau pieminējāt Dārtmutu, ka es nekad neesmu centies pārņemt sava tēva biznesu. Arī viņš to nevēlējās. Kā jau teicu, tas ir tikai pagaidām. Mēs atveram jaunu kazino pie Taho ezera, tas strādās tik tīri, ka policija un finanšu inspekcijas aģenti paši tur spēlēs.

-    Novēlu veiksmi! - Ruso iesmējās.

-    Ceru, ka jūs runājat patiesi, - Maikls pieceldamies teica. - Jo mums jāiet. Es atvainojos. Priecājos, ka bijāt mūsu viesi. Varbūt tiksimies šovakar koncertā.

Toms Heigens atvēra durvis, kas veda uz Enco Aguello, Korleones ģimenes senā drauga, tagad galvenā konditora, pazemes kabinetu. Tur viņu jau gaidīja trīs vīri: divi capo - Roko Lamponi un Pīts Klemenca, kā ari apsardzes priekšnieks Als Neri. Vakar viņi visi bija Detroitā Pīta dēla kāzās. Visiem bija apsarkušas acis. Lamponi bija tikai trīsdesmit gadu, bet viņam varēja dot visus četrdesmit. Viņš staigāja ar spieķi kopš tā laika, kad, apbalvots ar "Purpura sirds" ordeni, ar ievainotu celi bija atgriezies no Ziemeļāfrikas. Klemenca ar lielām pūlēm piecēlās no krēsla. Heigenam viņš parasti likās tāds labsirdīgs nenosakāma vecuma resnulis, bet tagad izskatījās nelādzīgi. Droši vien viņam jau ir septiņdesmit.

Viņi būtu varējuši tikties kādā pirmā stāva numurā, tomēr Enco kabinetam bija savas priekšrocības: necils, simtprocentīgi drošs un netālu no virtuves. īsts bunkurs, kuru Neri ar supermoderniem līdzekļiem bija nodrošinājis pret noklausīšanos. Pievēris durvis, apsardzes priekšnieks palika hallē.

-    Kur ir Fredo? - Klemenca jautāja.

Maikls pašūpoja galvu.

-    Viņam viss kārtībā, - Toms atbildēja. - Viņa lidmašīna kavējas. Detroitā ir negaiss. Viņš atgriezīsies rit.

Klemenca un Lamponi saskatījās. Viņi apsēdās uz saliekamiem krēsliem pie tumšpelēkā Enco galda.

-     Es negribēju neko teikt, - Klemenca ierunājās, - bet esmu dzirdējis nelāgas baumas par Fredo.

Fredo miesassargi agrāk bija strādājuši Klemencas pakļautībā un uzturēja diezgan tuvas attiecības ar bijušo capo.

-    Ko tu ar to domā? - Maikls satraucās.

Pīts atmeta ar roku.

^ Es neiešu atstāstīt riebīgas lietas, sevišķi, ja esmu tās dzirdējis no nēģeriem un narkomāniem. Nevar ticēt visam, ko viņi stāsta. Lai gan visiem zināms, ka Fredo… - Klemenca saviebās, it kā sajutis asas vēdergraizes. - Es jau nesludinu atturību, bet Fredo par daudz dzer.

-    Atturība? - Maikls sarauca uzacis. - Kur tu iemācījies šo vārdu?

-     Es aizsūtīju savu delveri uz to pašu universitāti, kurā mācījies tu, Maikl. No turienes nācis šis vārds, - Klemenca piemiedza aci. - Atšķirībā no tevis mans dēliņš tomēr dabūja diplomu.

-    Viņš saka atturība? Turklāt skaļi?

-     Kā tad vēl var pateikt? Zini, ko es vēl iemācījos? Tas ir viens no diviem garākajiem angļu vārdiem.

-    Un kurš ir otrs vārds?

-     Kā lai es to zinu? Tu laikam nupat domāji, ka es vispār sazinos ar žestiem.

Visi iesmējās un ķērās pie darba.

Toms Heigens neilgu laiku bija nostrādājis par juristu diezgan pazīstamā firmā, un tur līdzīgā, bet mazāk svarīgā sanāksmē būtu piedalījies vesels pulks ar sekretārēm. Lai kā viņas čirkstinātu savas spalvas, vienalga būtu palaidušas garām pusi no teiktā. Pazemes kabinetā vīri, protams, neko nepierakstīja, tomēr, lai gan sapulcējušies bija noguruši, iegaumēja katru vārdu. Vairāk nekā trīs stundas viņi pavadīja, pārrunādami vecās un jaunās biznesa problēmas, ēzdami ceptus kalmārus un pastu.

Tika apspriesti zaudējumi karā ar Tataljas un Barzīni klaniem, pensijas apmēri Tesio sievai un ģimenei. Tesio, kādreizējo Vito Korleones draugu un partneri no jaunības laikiem, visi uzskatīja par nelaimīgāko un neiespējamāko nodevēju. Runāja arī par medicīnisko palīdzību, bēru izdevumiem un citām organizācijas finansiālajām vajadzībām, par kļūdaino, bet izplatīto uzskatu, kuru uzturēja policija, prese un citi noziedzīgie grupējumi, ka Tesio un brutālo Karlo Riči, Maikla svaini un brāļa īsto slepkavu, nogalinājuši vīri, kurus bija uzsūtījuši Barzīni un Tatalja. Piedevām Korleones Ģimenes pārstāvis Ņujorkā un Maikla Dārtmutas studiju biedrs, tagad būdams apgabala prokurora palīgs, nākamnedēļ gatavojās iesniegt apsūdzību par Emiljo Barzīni nogalināšanu vienam no Tataljas Ģimenes locekļiem un apsūdzību par Filipa Tataljas nogalināšanu vienam no Barzīni klana locekļiem. Pat ja apsūdzētie nenonāks aiz restēm, FIB uzskatīs lietu par izbeigtu un neiejauksies. Šāds iznākums visvairāk iepriecinās vietējos kruķus (simti no tiem bija zaudējuši savus ienākumus, bet tagad tos bija uzpirkusi Korleones Ģimene). Sabiedrības uzmanība drīz noplaks, un šīs slepkavības tiks aizmirstas. Tādēļ pagaidu uguns pārtraukšana var pārtapt īstā mierā.

-     Kaut kas līdzīgs notiek katrus desmit gadus, - noteica Klemenca, paraustīdams plecus. - Mēs runājam par mieru, bet pēc tam atkal sākam uzdarboties. - Enco galdā Pīts bija atradis veselu paciņu ar zobu bakstāmajiem un tagad cītīgi tīrīja zobus, mainīdams kociņus ik divas minūtes. Pārējie smēķēja cigārus vai cigaretes. Bet Klemencam ārsts bija aizliedzis smēķēt, un viņš sekoja ārsta ieteikumam. - Redzēsiet! Manā mūžā tas jau ir ceturtais pamiers.

Visi jau gadiem bija klausījušies šos Klemencas pareģojumus, tādēļ neviens neko neteica.

-     Tātad miers? Jā, Maik? - Klemenca vaicāja, turēdams pirkstos zobu bakstāmo kā cigāru. - Sasaukt sapulci nav vajadzības?

Maikls pamāja; drīzāk domīgi nekā apstiprinoši. Heigens zināja, ka Maikls nebija paguvis iesniegt sapulcei to cilvēku sarakstu, kurus šodien uzņems Ģimenē, tādēļ sasaukt to viņš grib mazāk kā jebkurš cits. Taču Dona seja bija neizdibināma.

-     Roko? - Maikls teica, aicinādams izteikties otru capo.

Iestājās ilgs klusums. Heigens noprata, ka Maikls rūpīgi

apdomā jautājumu un apspriežas ar palīgiem. Ja Sanijs būtu dzīvs un pārstāvētu Ģimeni, viņš, daudz nedomādams, būtu devis rīkojumu un lepotos ar savu noteiktību. Maikls bija mantojis no tēva spēju panākt vienošanos.

Roko Lamponi ievilka dziļu cigāra dūmu.

-   Tas ir sešdesmit četrus tūkstošus dolāru vērts jautājums. Kā var zināt, karš beigsies vai ne, kamēr kāds nav pasludinājis pamieru?

Maikls domīgi sakrustoja pirkstus un neko neteica. Sejā viņam nepakustējās ne vaibsts. Sapulce bija kaut kas līdzīgs divdesmit četru Amerikas noziedzīgo grupējumu izpildkomitejai. Septiņu lielāko Ģimeņu astoņi vadoņi apstiprināja jauno locekļu kandidatūras, jaunos Doņus (kuri gandrīz vienmēr tika apstiprināti) un izšķīra sarežģītākos strīdus un konfliktus. Sapulci centās sasaukt pēc iespējas retāk.

-    Domāju, jā, - Lamponi beidzot sacīja, - mieru var pasludināt. Uz kuru mēs varam paļauties? Uz Džo Zaluki - pilnīgi noteikti. Vēl uz Molināri, Leo Slaucēju, Melno Toniju Strači. Liekas, visi, izņemot Molināri, ir prezidijā? Šķiet, Forlenca ari mūs atbalstīs. Vai no Eisa ir kādi jaunumi?

-    Pagaidām nav, - Heigens atbildēja. - Džerači piezvanīs, kad sāksies boksa mačs.

-    Tas ir droši, - Roko teica. - Es domāju Džerači, nevis boksu. Šai cīņā es būtu licis uz mulatu. Viņam ir lielisks sitiens ar kreiso roku un velnišķīgs ātrums.

Klemenca uzsita pa galda virsmu četras reizes un sarauca uzacis.

-   Nu, ar Forlencu mēs būsim pieci, - Roko paziņoja. - Kurš kļūs par jauno Barzīni klana Donu? Pollijs Fortunato?

-    Visdrīzāk, jā, - Heigens apliecināja.

-   Tātad seši. Fortunato ir prātīgs zēns, turklāt viņš ir saistīts ar Klīvlendu daudz ciešāk nekā Barzīni. Citiem vārdiem sakot, viņš dara to pašu, ko Žīds, uz citiem nav ko paļauties.

Pieminot Tataljas vārdu, Roko izdarīja nepieklājīgu sicī- liešu žestu. Šo Ģimeni viņš ienīda visvairāk. Tieši viņš bija nošāvis Filipu Tatalju, pārsteigdams to motelī Rītausmas autostrādē pie Longailendas. Septiņdesmit gadus vecais Tatalja, kails, vienās zīda zeķēs ar zeķturiem, stāvēja pie gultas, kurā gulēja mazgadīga prostitūta. Lamponi raidīja veča vēderā veselas četras lodes. Pēc tam Tataljas klanā iestājās apjukums, bet jaunais Dons Riko, Filipa brālis, nebija no tiem, kas spējīgs atriebties. Viņš patvērās Maiami. Tomēr no Tatalju Ģimenes varēja gaidīt visu.

Tā kā Maikls neteica neko, Lamponi sadrūma, gluži kā skolnieks, kas grib iztapt skolotājam. Korleone bija jaunākais no visiem, jaunākais Dons Amerikā, un pārējie centās pierādīt viņam savu noderīgumu.

Beidzot Maikls piecēlās un devās turp, kur bija jābūt logam.

-    Ko tu teiksi, Tom?

-   Ja var izvairīties, nevajag sasaukt sapulci, - Heigens atbildēja. Būdams Vito Korleones consigliere, viņš vienīgais no visiem klātesošajiem bija piedalījies sapulcē. Visdrīzāk viņš kopā ar Maiklu apmeklēs vēl vienu, daudz svarīgāku sapulci. Iemesls tam bija: šogad miruši trīs sapulces locekļi. Nāks daudzi jauni cilvēki, un viņiem būs jālemj: vai vērts uzaicināt Lūiju Ruso. Lai kā pret viņu izturas - nav svarīgi. Čikāgas ietekme ir tik liela, ka viņiem būs jāpiekrīt. Ja sapulces nebūs, Degunu var turēt uz āķa, apsolot izskatīt viņa kandidatūru nākamreiz. Sapulces sasaukšana nozīmē, ka tajā piedalās Ruso, bet tam var būt dažādas sekas. Neparedzamas sekas.

-Jo vecāks viņš kļūst, jo vairāk viņa deguns atgādina peni.

Maikls pasmaidīja. Klemenca vienmēr pratis sasmīdināt Vito, bet, atklāti sakot, izraisīt smaidu dēla sejā bija daudz grūtāk nekā tēva sejā.

-     Kad Ruso dabūja iesauku, viņa deguns bija vienkārši liels, - Klemenca nerimās, izvilkdams no paciņas kārtējo zobu bakstāmo. - Tagad galiņš ir sarkans un vairāk atgādina galviņu, bet uzacis - kaunuma matus. Trūkst vienīgi pietūkušās vēnas sānos, un Degunu varētu apsūdzēt par ekshibicionismu. - Klemenca pašūpoja galvu. - Par ko ietupināja Kaponi? Par izvairīšanos no nodokļu nomaksas? Tīri vai jāsmejas. Bērnu spēlītes. Tā, lūk, to dara Čikāgā! - Klemenca saķēra pautus, attēlodams Čikāgas akcentu.

Iesmējās visi, ieskaitot Tomu Heigenu, kas patiesi ticēja, ka vienīgais iemesls, kādēļ īru un ebreju gangsteri var kļūt par politiķiem, ir tas, ka viņi kārtīgi maksā nodokļus, bet daudzi sicīlieši, kuru neuzticība valdībai bija iesakņojusies gadsimtiem ilgi, to nedarīja, un biznesā, ar kuru viņi nodarbojās, apgrozībā bija skaidra nauda, un nebija nekādas uzskaites. Simtiem finanšu inspekcijas aģentu, kas strādātu dienu un nakti, nespētu noteikt kaut vienu procentu iegūtās peļņas. Un tomēr valdība ne ar ko neatšķiras no jebkuras Ģimenes, kurai ir milzu ietekme. Viņi pieprasa to, kas tiem pienākas. Viņi ir jābaro kā izsalkuši putnēni vai jānogalina.

Tika apspriesti daudzi praktiski jautājumi, kas skāra Ģimeni un tās intereses. Tikai beigās Maikls pieminēja ilgtermiņa nodomus, kurus viņi ar tēvu bija iecerējuši tajos mēnešos, kad Vito bija dēla consigliere. Heigens pastāstīja par tikšanos ar vēstnieku, Džeimsa Kevano ŠI godkārīgajiem plāniem 1960. gada prezidenta vēlēšanās un Ģimenes lomu tajās. Par paša Heigena mērķiem klātesošie zināja - šogad viņš balotēsies Senātā un zaudēs. Gubernatoram (kuru bija uzpircis Korleones klans) būs likumīgs pamats iecelt viņu par kabineta locekli. 1960. gadā Toms atkal piedalīsies vēlēšanās un uzvarēs.

Tas rosināja Maiklu pievērsties pēdējam darba kārtibas punktam.

- Iekams pārejam pie citiem jautājumiem, parunāsim par galveno. Pirmkārt, mums jāieceļ kāds Tesio vietā. Vai ir kādi priekšlikumi?

Visi papurināja galvu. Izvēle bija skaidra: grūti atrast labāku capo par Džerači, sevišķi tiem, kuri bija sašutuši par Tesio nāvi. Lai gan arī pret viņa kandidatūru iebilda daži vecāki viri Ņujorkā. Niks bija Tesio protežē, bet tas bija nodevis Ģimeni. Klīda baumas, ka Džerači ir iejaukts kaut kādos tumšos darījumos ar narkotikām. Niks bija jauns (kaut ari vecāks par Maiklu), dzimis un uzaudzis Klīvlendā, beidzis koledžu un dažus Juridiskās fakultātes kursus. Heigens pirmoreiz dzirdēja par Džerači, kad viņš kopā ar Polliju Gato bija piekāvis neģēļus, kas bija piesmējuši Amerigo Bonaseras meitu. Pēc trijiem gadiem, kad Gato nogalināja, Pīts piedāvāja Niku par pēcteci, bet toreiz Roko viņu pārspēja, un viņš tagad bija capo. Džerači bija līdzīgs Maiklam un sagādāja Ģimenei milzīgu peļņu. Protams, bija arī citi gados vecāki kandidāti: brāļi Di Mičeli, Edijs Peradaiss. Viņi bija uzticami un pārbaudīti puiši, tomēr tos nevarēja salīdzināt ar Eisu.

-    Varu sacīt vienīgi to, - sarunā iejaucās Klemenca, - ja capo amatu piedāvātu pašam Kristum, arī pret viņa kandidatūru būtu iebildumi. Es jau sen vēroju Niku un varu pateikt, ka nekad neesmu sastapis nevienu, kas pelnītu tik lielu naudu Ģimenei. Tik tiešām, puisis norij dolāru, bet izspļauj desmit. Tuvāk es viņu nepazīstu, bet zinu, ka viņš ir apsviedīgs. Viņš mani ir pārliecinājis.

Maikls pamāja ar galvu.

-    Vai ir vēl kādi kandidāti?

-    Tikai Edijs Peradaiss, - Roko ierosināja.

-    Edijs?

Roko paraustīja plecus.

-    Viņš ir lielisks puisis. Maksā nodevas. Ļaudis viņu pazīst.

-    Skaidrs, - Maikls noteica. - Vai ir vēl kādi priekšlikumi?

-   Edijs ir manas sievas brālēns, - Roko paskaidroja. - Sieva noteikti jautās, vai esmu viņu atbalstījis. Nu, jūs visi esat precējušies un saprotat, par ko es…

-    Labi, - Maikls pamāja. - Tātad jaunais capo būs Fausto Džerači.

Lēmums tika draudzīgi atbalstīts. Heigens nekad nebija dzirdējis, ka vēl kāds būtu nosaucis Džerači par Fausto. Maikls reti. kad lietoja iesaukas, šo īpatnību viņš bija mantojis no tēva. Bet Sanijs rīkojās pilnīgi citādi. Viņš pazina kādu gadiem ilgi, kārtoja ar viņu darīšanas, ielūdza pie sevis ciemos, bet uzvārdu bieži vien uzzināja no kāzu paziņojuma vai nekrologa avīzēs.

-   Tagad parunāsim par tevi, Tom. Par tavu darbu, - Maikls teica.

Heigens pamāja.

Maikls palūkojās uz Pītu un Roko.

-    Tā kā Toms nolēmis vairāk pievērsties politikai, viņam vairs nav jāuztic daži pienākumi. Kopš viņš atkāpās no consigliere amata…

Toms nebija Maiklam neko lūdzis un šādu sarunu negaidīja.

-    …viņš kļuvis par manu advokātu un padomnieku. Tā tas arī paliks. Tādējādi consigliere postenis ir brīvs. Toms tik daudz darījis mana tēva labā… - Maikls aplūkoja plaukstu. Trūka vārdu, lai pienācīgi novērtētu Vito Korleoni. - Es neredzu Toma cienīgu pēcteci, tāpēc nākamā gada laikā consigliere pienākumi tiks sadalīti capo vidū. Nepieciešamības gadījumā es vērsīšos pēc padoma pie tevis, Tom.

Ne vārda par Fredo, un Heigens noprata, ka tas nav nejauši.

-    Tomēr, - Korleone turpināja, - ir situācijas, kad consigliere klātbūtne ir nepieciešama. Nedomāju, ka ir labāks kandidāts nekā mana tēva senais draugs Pīts Klemenca.

Toms sāka aplaudēt un papliķēja Klemencu pa muguru. Pīts sacīja, ka viņam tas esot liels gods. Roko apskāva draugu, un Klemenca palūdza Neri atnest stregu, lai uzsauktu tostu. Heigens pasmaidīja: tiklīdz Klemenca un citi aizies, visi svarīgie tosti tiks uzsaukti, nevis dzerot stregu vai pašbrūvētu grapu, bet gan Jack Daniel's vai Johnnie Walker. Pēc tam visi pulcēsies savos numuros un saskandinās tases ar vāju kafiju.

Izrādījās, ka Enco glabā stregu sava galda atvilktnē.

-    Iedzersim par to, lai nomirtu ar smaidu, - Klemenca svinīgi bilda. - Bet mūsu ienaidnieki lai raud kā bērni!

Viņi jau grasījās doties projām, kad pie durvīm pieklauvēja.

-    Atvainojiet, puiši, - Neri sacīja, ienākdams iekšā. - Jūs, šķiet, esat beiguši un…

Blakus iespraucās Džonijs Fontāne ar smalku ādas somiņu rokās, murminādams kaut ko līdzigu: "Kā klājas, zēni?" Neri sarauca uzacis. Viņš nebija no tiem, kuriem paiet garām, nepievēršot uzmanību, sevišķi tādi pezzonovante kā Fontāne.

-    Mēs nupat par tevi runājām, - Klemenca līksmi ieteicās. - Vai zini, ka statuja, kuru tu sadauzīji savā numurā, maksā trīs simtus?

-    Tu lēti to nopirki, - Fontāne atcirta. - Man šķita, ka tā maksā kādus piecus simtus.

Džonijs nekad nebija sevišķi tuvās attiecībās ar Maiklu, taču viņš piegāja un draudzīgi apskāva viņu. Korleone nereaģēja. Viņš neteica neko.

Toms Heigens vispār nepievērsa Fontānem nekādu uzmanību.

Durvīs nostājās aizelsies Hels Mičels, kas bija paguvis pārģērbties smokingā.

-    Atvainojiet, sākas atklāšanas daļa un…

-    Pirmkārt. - Fontāne augstu pacēla ādas somiņu un nometa to. Somiņa ar troksni nokrita uz galda, pie kura sēdēja Maikls. Likās, ka tā ir nauda. - Te būs sūtījums no Frenka Falkones. Viņš un misters Pinjatelli nožēlo, ka nevarēs ierasties koncertā.

Visdrīzāk tas bija "aizdevums" no Holivudas kinodarbinieku pensiju fonda, kuru kontrolēja Falkone, viņa daļa "Mākoņpilī".

Maikls bezkaislīgi raudzījās uz somiņu. Viņa sejas izteiksme atgādināja cilvēku, kas jau pēcpusdienā ir miris.

Fontānes deniņos sāka pulsēt vēna.

Maikls novilka ar pirkstu gar tukšo glāzes malu.

Pārējie klusēdami vēroja Maiklu un Džoniju, gaidīdami, kas būs "otrkārt". Spriežot pēc visa, Fontāne vēl gaida pateicību. Par šādu sīku pakalpojumu, neraugoties uz to, ko Ģimene darījusi Džonija labā.

Heigenu Fontānes nepateicība vienmēr bija pārsteigusi. Pirms desmit gadiem Konijas Korleones kāzu dienā Toms bija saņēmis divus uzdevumus: dabūt Enco Agello Amerikas pilsonību un Džonijam lomu vesternā. Kopš tā laika Enco ne vienu reizi vien bija pierādījis savu uzticību, pat kopā ar Maiklu sargājis slimnīcu, kur gulēja ievainotais Vito. Todien Korleoni gribēja nogalināt divas ar bruņotiem vīriem pilnas mašīnas, tādēļ Enco būtībā bija izglābis vecajam Donam dzīvību. Bet kā Korleones Ģimenei bija pateicies Fontāne?

Neviens nebija piespiedis Fontāni parakstīt līgumu ar Lesa Hēlija orķestri, toties vēlāk Vito nācās aizsūtīt pie Hēlija dažus vīrus, lai liktu viņam "lauzt līgumu pēc paša gribas". Korleone pierunāja Džeku Volcu uzņemt Džoniju savā filmā, un Džeks nekur nespruktu, ja Fontāne nebūtu viņam aizvīlis jaunu kino- aktrisīti, kurā Volcs bija iemīlējies. Heigens nodrebēja. Kādēļ pēc tik daudziem Korleones Ģimenē pavadītiem gadiem viņam naktīs sapņos rādās tieši Luka Brāzi, kas pārgriež kaklu Volca sacīkšu zirgam? Heigens daudz ko pat nebija dzirdējis, bet Džonijs vispār nenojauta, cik daudz viņa labā darījusi Ģimene. Vēl viena nenovērtējama Vito īpašība: viņš nekad nedižojās ar to, ka palīdz cilvēkiem. Pat "Oskaru" Fontānem bija nopirkuši Korleones. Cik daudz labvēlības, bet kā viņš atmaksājis?

Klusums kļuva aizvien saspringtāks. Vai tiešām šis āksts domā, ka varēs klusēšanā pārspēt Maiklu Korleoni?

Beidzot Fontāne neizturēja.

-   Bet, otrkārt, - viņš norādīja uz kaklu, - man ļoti žēl, taču šodien es nevaru dziedāt.

-    Tiešām? - Maikls tikai pajautāja.

Pīters Klemenca savilka lūpas, un sakošļātais zobu bakstāmais aizlidoja gar Fontānes ausi.

-    Man šķita, ka Fredo dakteris tevi, kā nākas, salāpīja. Tas ebreju ķirurgs, kā viņu? Džūlzs Stains?

-     Džūlzs Segals, cik atceros, - Džonijs izlaboja, palūkodamies apkārt. - Starp citu, vai neesat redzējuši Fredo, zēni? Man viņam ir dāvana. Dāvana no manis.

-    Viņa lidmašīna kavējas, - Heigens paskaidroja.

-    Labi, pagaidīsim, - Fontāne paraustīja plecus. - Zēni, jūs mani pazīstat, esmu profesionālis, - Džonijs neveikli koķetēja. - Balss man ir kārtībā, bet kakls? - Viņš pašūpoja galvu. - Simtprocentīgi ne. Un tomēr es dziedāju un pulcēju jums pilnas zāles. Šodien Losandželosā es visu dienu ierakstīju albumu. Biju tā noguris, ka aizmigu, iekams lidmašīna uzņēma augstumu. Bet, kad pamodos, stipri sāpēja kakls. Tādēļ es nodomāju, ka…

-    Tu kļūdījies, - Klemenca teica.

-      …izskalošu kaklu un likšos gulēt. Tādā stāvoklī es nespēju dziedāt. Tagad uz skatuves ir Muļļa. - Par Muļļu sauca Mori Strītoru, komiķi, kas kopš neatminamiem laikiem uzstājās ar Fontāni. - Ar viņu skatītājiem nebūs garlaicīgi, pajautājiet seržantam, ja neticat.

Neviens neko nejautāja, Muļļas sājie joki diez vai sajūsmināja publiku.

-    Esmu uzdrošinājies ielūgt Bazu Fratello, - Fontāne steidzīgi piebilda. - Viņiem ar Dotiju šodien ir brīvdiena, tādēļ viņš varēs uzstāties manā vietā un acumirklī būs šeit.

-    Vai tiešām? - Klemenca pārsteigts jautāja. - Jo vairāk es klausos Bazu, jo vairāk viņš man patīk.

-    Nekā tamlīdzīga, Džonij, - sarunā iejaucās Hels. Viņš tā ari nebija lūgts ienākt un kopā ar Neri stāvēja durvīs. - Bazam Fratello un Dotijai Eimzai ir stingrs līgums. - Mičels domāja "Kazbaha" kazino, kuru kontrolēja Ruso.

-     Līgums stājas spēkā pirmdien. Bet šodien, tā teikt, ir privāts koncerts. Nekā briesmīga te nav.

Maikls nenovērsa acu no Fontānes. Pēc ilgāka laika viņš pabungoja ar pirkstiem pa žokli. Šo žestu viņš bija pārņēmis no nelaiķa tēva, un Heigenam nez kādēļ pārskrēja drebuļi.

-    Maikl, - Fontāne ierunājās. - Maikl! - Nekādas reakcijas. Jāpacenšas taču, lai šis puisis viņu saklausa. Cits Džonija vietā būtu vērsies pēc atbalsta pie pārējiem klātesošajiem, bet viņi sēdēja ar neizdibināmām sejām. Viņš būtu varējis pateikt kādu asprātību - tas bija Džonijam raksturīgi. Un tomēr Džonijs nezaudēja cerību. - Don Korleone, es jūs ļoti cienu. Tas ir tikai vienu vakaru!

Maikls salika rokas uz galda. Viņš pat nepamirkšķināja acis. Beidzot viņš nokremšļojās. Pēc ilga klusuma brīža atskanēja viņa pārsteidzošā balss, kas skanēja kā pistoles šāviens.

- Man ar tevi nav nekā kopīga, - Maikls paziņoja. - Vācies!

10. nodaļa

Uz boksa maču Klīvlendā Frenks Falkone bija licis simt tūkstošus dolāru. Viņš tiks tur, pat ja viņam būs jāpeld uz Džerači muguras. Dons Forlenca piedāvāja vienu no saviem kuģiem, bet Smaidīgais Sels Narduči atgādināja, ka visi lielie kuģi jau aizbraukuši uz Klīvlendas maču. Bija palikušas tikai zvejnieku laivas, bet ar tām doties atklātā jūrā, turklāt vētras laikā, bija bīstami.

Aizlidot varēja kādās piecpadsmit minūtēs. Džerači teica, lai Falkone un Molināri neuztraucoties, apgalvodams, ka esot lidojis simtreiz sliktākos apstākļos, un devās sagatavot lidma- šīnu.Viņš sazinājās ar vietējās lidostas dispečeru, un tas viņam kategoriski aizliedza izlidot. Džerači izlikās, ka neko nedzird.

Un tā divmotoru lidmašīna ar Toniju Molināri, Frenku Fal- koni, Ričardu Gorillu Aspromonti, Kreili Mančuzo un pilotu Džeraldu O'Melli pacēlās no Klaburčūsku salas negaisa debesīs. Kopš pirmā brīža lidojums pārtapa īstā kaujā. Pilots bija aizņemts, cīnoties ar grūtībām, ko sagādāja vētra, un viņam pat prātā neienāca, ka var rasties problēmas ar degvielu. Pirms aizlidošanas viņš bija pārbaudījis abas tvertnes. Uz rezerves tvertni Niks pārslēdzās nevis papildu drošības dēļ, bet tāpēc, ka gribēja vairāk pievērsties vadīšanai. Cenšoties mākoņu vidū saskatīt Klīvlendas lidostas ugunis, Džerači nosprieda, ka dzird savādu dunoņu. Daudz nedomādams, viņš atkal pieslēdza abas tvertnes un nokliedza pa rāciju dispečeram, ka notikusi diversija. Šādā situācijā diez vai kaut ko būtu sapratis pat pie- redzējušāks pilots nekā Niks Džerači.

Tātad nelaimīgā lidmašīna joprojām tuvojās Klīvlendai. Pēdējie pilota vārdi, kurus dzirdēja lidostas dispečers, bija sono fottuto, kas nozīmēja: "Esmu iekūlies mēslos."

Kad līdz krastam bija atlikusi kāda jūdze, lidmašīna iegāzās Ēri ezera putās sakultajos ūdeņos.

Džerači tika dauzīts skolā un vēlāk ringā. Reiz tēvs bija paņēmis viņu līdzi pavizināties ar kuteri pa Havasu ezeru un viņi ietriecās alumīnija piestātnē. Tomēr visi šie triecieni nebija salīdzināmi ar lidmašīnas iegāšanos Ēri ezerā.

Lidmašīna strauji grima dibenā. Pēc brīža Džerači bija zem ūdens. Durvis bija iesprūdušas, un Niks sāka ar kājām dauzīt priekšējo stiklu, cenšoties izsist tajā pēc iespējas lielāku caurumu. Ūdens bija pilnīgi melns. Niks centās izlīst pa caurumu, bet viņu tūdaļ sagrāba kāda roka. Bija pārāk tumšs, lai izšķirtu, kam tā pieder. Džerači pūlējās izvilkt cilvēku, bet tas iesprūda. Vēl mirklis, un abiem būs beigas. Niks juta, ka viņam sāk aptrūkt elpas. Pirksti bija stingri ieķērušies viņa rokā. Džerači ar spēku tos atrāva, nobrakšķēja kauli.

Džerači izrāpās no grimstošās lidmašīnas. Pēc lietus lāsēm viņš centās noteikt, kur ir ūdens virsma. Plaušas sāpīgi raustījās, ādamābols spiedās laukā no rīkles. Tirpa rokas, pakausī pulsēja trulas sāpes. Viņam neizdosies tikt augšā un ieelpot svaigu gaisu. Tāda bija īstenība. Pēdējā brīdī jādomā labas domas - liekas, tā bija kaut kur rakstīts. Taču Niks domāja tikai par netīro ūdeni līdzās mājai, kas kļūs par viņa kapu. Viņš centās uzpeldēt virspusē. Viņa mātei ļoti patika peldēt. Ak, māmiņ! Tā bija pēdējā labā doma. Niks ļoti mīlēja māti. Viņa bija jauka sieviete. Ak Dievs, viņš to redz! Māte toreiz bija jaunāka. Tagad viņa zviln atpūtas krēslā un malko martini. Arī viņa ir mirusi.

Džonijs Fontāne un viņa ielūgtie Bazs Fratello un burvīgā Dotija Eimsa beidza savu bufonādi skaistajā Oāzes zālē "Pilī uz smiltīm" ar aizraujošu popūriju. Panākumi bija graujoši, skatītāji, kas neko nezināja par katastrofu pie Ēri ezera, līksmoja uz nebēdu. Tie lielākoties bija kravas automobiļu arodbiedrības vadītāji no visas Amerikas ar savām sievām (vai viņu jaunākām aizstājējām). Arī Maikls Korleone samiernieciskā veidā bija ielūdzis dažus īpašus viesus, apmaksādams viņiem tūkstoš dolāru vērto apmešanos un ēšanu viesnīcā. Tā kā tas bija privāts koncerts, to varēja apmeklēt pat tie, kuriem nebija tiesību uzturēties Lasvegasā. Piemēram, labajā pusē no skatuves sēdēja Dona Molināri brālis Bučijs (kas bija notupējis cietumā par laupīšanu un izspiešanu) un vairākas svarīgas personas no Sanfrancisko. Vīriešu tualetē pie pisuāra stāvēja un itāliski savu daiktu par nevarēšanu lādēja Karlo Tramonti (slepkavība, zādzība sevišķi lielos apmēros, ļaunprātīga dedzināšana, apdrošināšanas krāpšana), Ņūorleānas krusttēvs un ietekmīgs vīrs Havanā. Zālē bija visu Ģimeņu pārstāvji ar sievām un miesassargiem. Dziļumā pie galdiņa slēpās bāls vīrietis ar milzīgām saulesbrillēm - neviens cits kā Lūijs Ruso Deguns no Čikāgas (zagtu mantu slēpšana, vardarbība, amatpersonas uzpirkšana), kuru daudzi FIB aģenti uzskatīja par cienīgu ieņemt visas tā sauktās Cosa Nostra capo di tutti i capi vietu, kas joprojām nebija aizņemta. Visu šo cilvēku vidū gandrīz nepamanīti palika daži Korleones Ņujorkas darījumu partneri, kas neradīja aizdomas. Vispārējās ievērības cienīgi, protams, bija jaunlaulātie, kas sēdēja pie pašas skatuves, - Sūzana Zaluki un viņas jaunais vīrs Rejs Klemenca.

- Dzīvāk! Sadodieties rokās! Uzsauksim viņiem tostu!

Maikls Korleone, kas sēdēja savā ar melnu samtu tapsētajā ložā, aizsmēķēja cigāru un palūkojās pulksteni. Tas bija kādus piecdesmit gadus vecs Šveices pulkstenis. Kādreiz tas bija piederējis jūras kājniekam, uzvārdā Fogelsongs, kas mirstot to bija uzdāvinājis Maiklam.

Ja viss norisa gludi, lidmašīnas pasažieriem jābūt jau mirušiem.

Maikls bija redzējis aviokatastrofas, turklāt diezgan tuvā attālumā. Viņam bija viegli iedomāties šausmās nobālušās p- asažieru sejas, kad lidmašīna krita lejup. Korleone pašūpoja galvu. Viņš negribēja par to domāt.

Labāk viņš domās par to, ka viņa plāns īstenojies. Tam bija daudz trūkumu, radās papildu grūtības, daudz ko vajadzēja labot norises gaitā, bet galu galā viss izdevās!

Tagad noteikti būs jāsasauc sapulce. Heigenam nav taisnība, neviena vienošanās nebūs spēkā, ja tajā nepiedalīsies Deguns. Tomēr miers ar Čikāgu Korleonem nav vajadzīgs, ja Ruso nesēdīsies pie sarunu galda labvēlīgā noskaņojumā. Bet pēc tādas katastrofas šāds noskaņojums viņam noteikti radīsies.

Maikls nekad mūžā nebija smēķējis tik ātri un ar tādu baudu. Viņš aizdedza vēl vienu cigāru un ievilka dziļu dūmu.

Viņš bija paveicis to, kas vajadzīgs, un cauri. Tagad viņš var gulēt mierīgi. Kad viss beigsies, pēc kāda mēneša viņš paņems atvaļinājumu un gulēs divpadsmit stundas diennaktī. Vai viņam kādreiz, kopš viņš kļuva pieaudzis, ir bijis atvaļinājums? Toreiz, kad viņš slēpās Sicīlijā, bija daudz kas, tikai ne atvaļinājums. Kara laikā viņš bija dabūjis atvaļinājumu krastā - uz Havaju salām un Jaunzēlandi. Bet ar ģimeni viņš nekad nekur nebija braucis. Jāparāda Kejai un bērniem Aka- pulko. Un ari Havaju salas. Kādēļ gan ne? Viņš blēņosies ar Entoniju un Mēriju kā tālā bērnībā ar tēvu. Varēs ierakties karstajās smiltīs, ieziest Kejas muguru ar iedeguma eļļu. Varēs uztaisīt viņai vēl vienu bērnu. Viņš valkās puķainus kreklus un dejos mambo.

Maikls pacēla pustukšo glāzi ar ūdeni.

Mēs savu esam panākuši, Papiņ, viņš nodomāja. Mēs uzvarējām!

- Visvarenais Dievs! - Klemenca iesaucās, norādīdams ar resno pirkstu uz Fratello, kas lēkāja pa skatuvi. - Ir gan velns!

-Jā, vareni! - Maikls piekrita.

Fontāne turējās ēnā, dziedādams klusināti, tomēr saglabāja savu spožumu, pat īpaši necenšoties, un varbūt tieši tad viņš bija nepārspējams. Viņš, protams, bija diletants - un tomēr mākslinieks. Fontānes šodienas izturēšanās bija aizkaitinājusi Maiklu, bet nopietni dusmoties uz viņu nebija iespējams. Un kas bija Fratello? Viens vienīgs pārpratums! Kādu laiku viņu saukāja par "makaronēdāju ar saksofonu", bet tad viņš nolika malā instrumentu un sāka dziedāt nēģeru blūzus ar stipru itāliešu akcentu, apprecējās ar garkājainu blondīni, kas derēja viņam par meitu, un, lūdzu, Bazs Fratello un Dotija Eimza ir vakara telešova zvaigznes!

Beigās Fratello pārskrēja pāri skatuvei un, nometies uz grīdas, izslīdēja Dotijai starp kājām un sāka neticīgi blenzt uz viņas kājstarpi, it kā būtu to pirmoreiz ieraudzījis. Fontāne skaļi iesmējās. Dotija palīdzēja vīram piecelties, un visi trīs zemu paklanījās publikai. Skatītāji aplaudēja stāvus. Dziedātāji pameta skatuvi. Ovācijas turpinājās. Orķestranti spēlēja brašu melodiju, gaidot, kad māksliniekus izsauks uz bis.

Maikla plecam uzgūla kāda roka.

- Telefons, - Hels Mičels nočukstēja. - Tas ir Toms!

Maikls pamāja un izņēma cigāru no mutes. Izrāde sākas! viņš nodomāja un palūkojās uz Lūija Ruso galdiņu. Kāds puisis kaut ko čukstēja Degunam pie auss un, kad Maikls ielūkojās viņam acīs, novērsa skatienu. Korleone pieliecās un viegli uzsita Klemencam.

Pēc dažām sekundēm orķestris sāka spēlēt populāru melodiju Mala Femmina, un Bazs, Dotija un Fontāne, rokās sadevušies, atkal izskrēja uz skatuves. Acīmredzot šai brīdī Lūijs Ruso atskārta, kas īsti noticis uz Ēri ezera. Bet, kad viņš virs saulesbrillēm palūkojās uz Korleones melnā samta ložu, tur neviena vairs nebija. Pat svece bija nodzēsta.

Niks Džerači uzpeldēja ūdens virspusē. Kāri ieelpojis gaisu, viņš pakustināja sastingušās rokas un kājas un iekliedzās.

Tikai tagad viņš sajuta smeldzošas sāpes lauztajās ribās un kājā.

Kādus simt jardus tālāk milzīgs naftas plankums iezīmēja vietu, kur lidmašīna bija iegāzusies Ēri ezerā. Plankuma vidū viļņos šūpojās fizelāžas atlūza ar lauvas attēlu, bet līdzās tai - Frenka Falkones līķis.

Džerači nezināja, kāda iemesla dēļ bija notikusi katastrofa un kurš vainīgs. Sāpes un bailes neļāva skaidri domāt. Viņu tirdīja viena vienīga doma - ja visi ir gājuši bojā, arī viņam draud nāve. Un viņš neizdzīvos, ja mēģinās kādu glābt.

Cauri lietus plīvuram pie apvāršņa vīdēja Klīvlendā. Saņēmis pēdējos spēkus, Džerači peldēja prom. Uz ziemeļiem, atpakaļ uz Klaburčūsku salu, uz Kanādu, varbūt ceļā gadīsies kāda garāmbraucoša laiva. Tur, kur varēs atgūties un visu kārtīgi apdomāt. Tur, kur viņš izlems, kā dzīvot turpmāk. Kāju plosīja svelošas sāpes, bet lauztās ribas gandrīz neļāva elpot. Tomēr, kad krasta apsardzes kuteris uzņēma samaņu zaudējušo Džerači, viņš bija tikai ceturtdaļjūdzi no krasta.

Aiz margām, kas sedza augstāko no trim mauru torņiem, tieši zem tā spoguļgludās smailes, bija grozāma zāle, kur vajadzēja notikt svinīgajai ceremonijai.

-     Esmu gatavs saderēt, ka tu tagad saod tipogrāfijas smaržu, - Klemenca teica, piebikstīdams Maiklam ar elkoni.

-    Šķiet, tā jūtama kaut kur rīklē. Vēl sliktāka par mašīneļļu, vai ne?

Malkodams ledusūdeni no kristāla kausa, Korleone palūkojās uz savu attēlu spožajās lifta misiņa durvīs - ļoti ieturēts, pašpārliecināts cilvēks gludi sasukātiem matiem, tāds, kuru pavada veiksme un nekas nespēj satraukt.

Zini, es tikai pāris reižu esmu redzējis tavu tēvu…

Maikls pamāja.

-    Viņš raudāja tikai vienu reizi mūžā!

Tas bija Klemenca, kas atveda Maiklu uz iesvētīšanu dažas nedēļas pēc viņa atgriešanās Amerikā no Sicīlijas. Pirms trijiem gadiem Maikls bija nogalinājis Solloco un Maklaskiju. Lai glābtu savu dzīvību, bija jādodas projām. Klemenca ar drauga starpniecību bija dabūjis biļetes uz "Dodžeru" spēli. Pīts bija pacenties, un viņi sēdēja otrajā rindā, tieši aiz barjeras. Tā bija pirmā spēle ar nēģeru piedalīšanos, kuru redzēja Maikls. Viņš nezināja, ka tagad tas ir iespējams. Septiņus pēdējos gadus viņš bija pavadījis tālu no Amerikas, kaudamies un nogalinādams, un riskēdams tikt nogalināts. Notikumi viņam pagāja secen. Maikls pat nevarēja piedalīties brāļa bērēs…

Todien "Dodžeri" uzvarēja Čikāgu ar 4:1.

Pa ceļam uz mājām viņi iegriezās ēkā, kur pirms Maikla aizbraukšanas bija dienas laikrakstu tipogrāfija. Klemenca bija nopircis māju uz sveša vārda, bet tagad pats gribēja to apskatīt, lai izlemtu, vai labāk būtu ēku iznomāt, pārdot vai nodedzināt. Viss bija pilnīgi iespējams.

Milzīgajā, tukšajā telpā, kur kādreiz bija stāvējusi iespiedmašīna, pie gara galda blāvā vasaras atgaismā sēdēja Vito Korleone un Tesio. Uz galda bija nolikta slaida svece, svētbilde, pistole un nazis. Maikls zināja, kas sekos: viņu uzņems Ģimenē. Pēc visa, kas bija noticis, tā bija tīrā formalitāte. Tos divus viņš bija nogalinājis pēc paša ierosmes: Solloco, kas bija noorganizējis uzbrukumu Vito Korleonem, un to nelieti kruķi, kas bija ielavījies slimnīcā, lai pabeigtu darbiņu, un sakropļojis Maikla seju. Atļauju šīm slepkavībām bija devis Sanijs, toreizējais Dons (Tesio iebilda, apgalvodams, ka tādējādi puisim draud atriebība). Vēlāk Vito paziņoja, ka nekad nav vēlējies dēlam šādu dzīvi, bet, spriežot pēc visa, cerēja, ka viņš aizstāvēs Ģimenes godu. Maikla iesvētīšanā tēvs bija nomurminājis kaut ko nesaprotamu, bet pēc tam viņa pleci sāka drebēt un viņš ieraudājās. Viņam pievienojās Klemenca. Iesvētīšanas ceremoniju angļu valodā un sicīliešu dialektā Tesio novadīja drūmā noskaņā. Kad viss beidzās, viņi izdzēra divas pudeles kjanti. Vito joprojām raudāja. Tipogrāfijas krāsas smārds apņēma visu. Nākamajā dienā apģērbs smirdēja tik briesmīgi, ka

Maiklam nācās to izmest. Pēc nedēļas tipogrāfija nodega līdz pamatiem. Ugunsdzēsības dienesta priekšnieks paziņoja, ka aizdegšanos izraisījis zibens spēriens. Bet vēl pēc mēneša viņš iesniedza atlūgumu un pārcēlās uz Floridu. Tagad viņš uzraudzīja naudas atmazgāšanas tiklu nelielā pilsētiņā - vīna veikalu, spēļu automātus un nekustamā īpašuma aģentūru - un bija saderinājies ar Sanija atraitni Sandru.

Maikls ar Pītu iekāpa liftā un brauca augšā.

-    Forlenca nekad nebūtu kaitējis savam krustdēlam, - sacīja Klemenca, kas pēc Maikla pavēles bija nogalinājis Karlo Riči, viņa krustdēla tēvu. Mutes kaktiņā Klemenca turēja zobu bakstāmo, uz kura bija uzspraustas trīs olīvas. - Un es nedomāju, ka ari kāds cits varējis nokļūt šai nolādētajā salā bez Žīda ziņas, - Pīts pārliecināti piebilda. - Šķiet, tā bija nejaušība.

Pēc Toma Heigena informācijas, dzīvs bija palicis tikai viens cilvēks. Kurš īsti, to neizdevās noskaidrot. Labāk būtu, ja izglābtos viens no diviem Doņiem. Ja tas ir Džerači, sekas ir grūti paredzamas. Diez vai izdosies viņu uzdot par Džeraldu O'Melli, kas nekādi nav saistīts ar Korleones Ģimeni. Bet uzzināt, ciktāl Niks izpratis notikušo, ir pilnīgi neiespējami. Vienkāršāk ir visā vainot negaisu, bet tad plāns zaudēs jēgu. Taču Maikls jau bija izdomājis, kā izmantot neskaidros notikuma apstākļus savā labā.

-     Nejauši nekas nenotiek, - Korleone paziņoja, - sevišķi, ja lidmašīnā lido divi Doni.

-    Tātad diversija?

-    Nezinu… Piekrītu, ka Dons Forlenca nebūtu nogalinājis savu krustdēlu, pat ja viņam būtu savi iemesli. Bet, cik zināms, tādu iemeslu nebija. Tomēr neesmu pārliecināts, vai Klabur- čūsku sala ir tāds cietoksnis, kurā nevarētu ielavīties…

-Ja ne Forlenca…

Maikls paraustīja plecus, no pieres apakšas vērodams Pītu.

-Jā, cietoksnis, - Klemenca nočukstēja, piespiezdams avārijas apstāšanās pogu. - Tātad Ruso?

Maikls domīgi pamāja ar galvu.

-    Viena lidmašīna, bet cik daudz upuru! Ir cietusi mūsu Ģimene, cietis Molināri un pat viņa sabiedrotais Falkone, vieglprātīgs puisis, kas nolēmis, ka viņam viss atļauts. Un rādās, ka pasūtītājs bijis Forlenca. Novākti uzreiz četri konkurenti ne tikai Lasvegasā, bet ari valsts rietumos vispār.

-    To, kas ir rietumos no Čikāgas, kontrolē Čikāga, - Klemenca zobgalīgi noteica. - Ir gan spēks!

-    Ja viss ir tā, kā tu saki, Ruso ir īsts neģēlis. - Maikls skumīgi pašūpoja galvu.

Klemenca piepūta tuklos vaigus, lēnām izelpoja, tad atkal nospieda pogu. Kad lifta durvis atvērās, zālē jau bija diezgan daudz cilvēku. Klemenca papliķēja Maiklam pa muguru.

-    Neļauj tam draņķim tev sabojāt garastāvokli, - Pīts nočukstēja. - Līksmojies uz nebēdu, labi? Vai tad tu veltīgi esi tik daudz skraidījis pa ārstiem pēc tam, kad kruķis tev sakropļoja seju? Smaidi!

Maikls meloja.

Pareizāk sakot, nevis meloja, bet uzvedināja Klemencu uz domām, lai tas izdarītu vajadzīgos secinājumus. Ja jau Pīts tik viegli uzķērās, ari pārējie darīs to pašu.

Patiesībā Maikls centās dot triecienu visiem četriem saviem lielākajiem sāncenšiem rietumos. Tā bija plāna vienkāršākā daļa. Grūtākais bija nepievērst tam citu uzmanību. Izkārtot tā, lai patiesību neuzzinātu neviens, pat Heigens un Pīts, un Maiklam bija lieliskas izredzes savus nodomus īstenot.

Frenks Falkone bija reāls drauds. Kopš tā laika, kad pēc Maikla pavēles nogalināja Mou Grīnu, viņš kļuva par vislielāko šķērsli Korleones darbībai Lasvegasā. Pinjatelli pakļāvās Čikāgai vēl vairāk nekā Falkone, bet arī ar Korleones Ģimeni viņu saistīja senas biznesa attiecības. Viņš bija kazino "Pils uz smiltīm" akcionārs, bet ādas somiņā, kuru viņam bija atvedis Fontāne, nebija nekas cits kā samaksa par Falkones novākšanu. Tādēļ no viņa puses draudu nebūs.

Tonijs Molināri bija sens sabiedrotais, bet viņa lielā interese par Maikla gaidāmo pārcelšanos uz Taho ezeru tūkstošiem jūdžu no Sanfrancisko ar laiku varēja pāraugt nopietnā konfliktā. Labāk izgriezt audzēju, kamēr tas nav pārtapis par ļaundabīgu.

Forlenca jau bija vecs vīrs, tādēļ labāk bija viņu diskreditēt nekā nogalināt. Kā viņš lielījās citiem Doņiem ar savu cietoksni uz salas! Visa atbildība vai daļa tās gulsies uz viņu; pat ja neviens negribēs Forlencam atriebties, viņa paša Ģimene liks viņam atkāpties. Par jauno Donu kļūs Sels Narduči, kas bija vienojies ar Maiklu un palīdzējis sagatavot katastrofu. Narduči gaidīja šo amatu jau divdesmit gadus, bet, kļuvis par Donu, turēs mēli aiz zobiem un saraus Klīvlendas sakarus ar Barzīni klanu.

Taču vislielākās cerības tika liktas uz Čikāgu. Pierādīt Ruso līdzdalību notikušajā būs tikpat grūti kā viņa nevainīgumu. Bet, tiklīdz sapulces locekļi uzzinās, ka bojāgājušais pilots O'Melli tiešām bijis Korleones jaunais capo, visi prātīgie cilvēki atskārtis, kuram katastrofa bijusi izdevīga.

Vai Forlenca būtu nogalinājis savu krustdēlu? Nekādā ziņā!

Vai Maikls Korleone būtu novācis savu nupat iecelto capo? Maz ticams…

Atliek Čikāga.

Maikls varēs dot triecienu Čikāgai, nenogalinot nevienu šīs Ģimenes locekli. Tādēļ viņam nav jābaidās no Ruso iespējamās atriebības. Vienīgais zaudējums, ko Ruso cietīs, būs tas, ka viņam būs jāsēžas pie sarunu galda kā zaudētājam. Tieši to Maikls gribēja panākt.

Visgrūtāk Maiklam bija pieņemt lēmumu sūtīt drošā nāvē Džerači.

Protams, narkotiku tirdzniecību Niks bija noorganizējis spoži. Iemesls bija viņa straujā daba un neiedomājamās ambīcijas. Šaubīties par Džerači uzticību nebija ne mazākā pamata, taču viņš bija pārlieku pieķēries Forlencam un sēroja par Tesio. Bet, kad Maikls iecēla Fredo par sotto capo, Eiss noprasīja tieši, vai viņš nav zaudējis prātu. Viņi pusdienoja nelielā restorānā, neviena cita pie galdiņa nebija. Neviens neko nedzirdēja. Turklāt Džerači atvainojās. Diez vai kāds cits Dons būtu pacietis šādu necieņu. Sīkums, bet tas pārliecināja Maiklu Korleoni, ka ar laiku problēma kļūs nopietnāka.

Tikai pēc sarunas restorānā Maikls nolēma nonāvēt Džerači. Pārējo varēja piedot. Džerači bija viņam uzticīgs, un vērtīgu, pat ļoti vērtīgu īpašību viņam ir vairāk nekā trūkumu. Viņš Maiklam pat patika.

Vito Korleone nekad nebūtu sūtījis Fausto Džerači, jaunāko, nāvē.

Maikla rīcība bija drīzāk raksturīga jūras kājniekam, kas redzējis tūkstošiem bojāgājušo. Drauga dzīvība apmaiņā pret augstā mērķa sasniegšanu.

Plāns bija lielisks, tikai būtu jāuzzina, kurš palicis dzīvs.

Pīts Klemenca ari meloja.

Viņš bija redzējis Vito Korleones asaras ne tikai dēla iesvētīšanā. Joprojām vārgs pēc ievainojumiem, Vito bija atgriezies no Santino bērēm tādā stāvoklī, ka visi, kas viņu sastapa, bija satriekti. Maikls nepiedalījās bērēs. Bet tie, kas tajās bija, - Maikla māte, māsa ar vīru, Toms, Fredo un Pīts Klemenca, kurš, apskāvis draugu, steidzās uz mājām, - līdz mūža galam neaizmirsīs sabrukušo vīru un viņa briesmīgās vaimanas. Viņi nekad par to nerunāja, ne cits ar citu, ne ar kādu, kas nebija bērēs, pat ar Maiklu.

Ne jau visi, kas piedalijās Fontānes koncertā, bija ielūgti uz iesvētīšanas ceremoniju grozāmajā zālē. Ārēji šķita, ka notiek pieņemšana. Nebija manāma nekāda masveida biedrības amatpersonu, orķestra dalībnieku un sieviešu aiziešana. Turklāt trīspadsmit jaunie viesi tā ari nesaprata, kur palikuši pārējie. Gluži vienkārši vienu brīdi visi bija zālē, bet nākamajā, kad Korleones Ģimenes locekļi novietoja zāles vidū ar baltiem lina galdautiem klātus galdus, svešinieki bija pazuduši.

Kāds izslēdza gaismu.

Klana vecbiedri uzlika rokas uz jauniņo pleciem un dobjiem čukstiem apsveica nākamos locekļus (jauno biedru būtu četrpadsmit, ja Fredo vainas dēļ lidostā nebūtu aizkavējies Figaro). Tie bija vīri, kurus jaunie apbrīnoja jau gadiem: viņi kontrolēja savus rajonus, ģērbās lieliskos uzvalkos, apmeklēja smalkas frizētavas, salonus un restorānus, braukāja lepnos automobiļos, gulēja ar skaistām meičām, sniedza pakalpojumus un saņēma tos no citiem, sprieda paši savu tiesu un bija pēdējais glābiņš nelaimē nonākušiem cilvēkiem. Vārdu sakot, darbojās pasaulē, kas toreiz šķita neizdibināma, varena un neaizsniedzama.

Stāvu augstāk bezrūpīgie tūristi mierīgi plunčājās jumta baseinā.

Kad zālē atkal iedegās gaisma, visi ieraudzīja, ka galds klāts trīspadsmit personām. Katram bija nolikta svece, svētbilde, duncis un - pieminot Mežonīgo Rietumu iekarošanu - spožs, nepielādēts četrdesmit piektā kalibra kolts (to pievienot savā laikā bija ierosinājis Fredo).

Maikls Korleone apsēdās pie galda ar pārējiem saviem vīriem. Viņš tīksminājās par klusumu. Korleone nebija māņticīgs, bet viņam bija jāstrādā ar māņticīgiem cilvēkiem. Maikls zināja, ka jauniesvētāmie skaita un pārskaita pie galda sēdošos.un viņiem nepatīk, ka to ir trīspadsmit. Taču labāk lai nedomā par muļķīgo sagadīšanos, bet gan priecājas, ka var sēdēt pie viena galda ar bosu. Jocīgi, bet jauniņie izliekas, ka nenotiek nekas sevišķs, taču paši baidās pacelt skatienu uz cilvēku, kuram pakļausies līdz mūža galam.

Maiklam šķita, ka viņš dzird seržanta Bredšova balsi: Tikai muļķi izliekas par varoņiem. īstie jūras kājnieki nebīstas izrādīt bailes. Iegaumējiet reizi par visām reizēm: stājoties pretī briesmām, jūrnieks ir gatavs uz visu!

Beidzot Korleone piecēlās.

-     Ļaujiet man pastāstīt kāda zēna stāstu, - viņš uzsāka, staigādams gar galdiem. - Pirms tūkstoš simt četrdesmit gadiem Sicīlijas ciematiņā pie Korleones piedzima puisēns. Viņa bērnība bija pārticīga un laimīga, kamēr tam palika divpadsmit gadi. Togad Sicīlijā iebruka arābu ordas. Tās devās uz ziemeļiem, pāri kalniem, un savā ceļā iznīcināja visu. Puisēna vecākus nogalināja, bet viņš paslēpās alā un redzēja, kā arābs nocērt galvu viņa mātei. Stingstošām lūpām māte čukstēja mīlestības vārdus vienīgajam dēlam. Arābi nogalināja gluži kā zvēri, viņi neatriebās un neaizstāvēja savas mājas, nešķiroja, vai tas ir tomāts vai vīna stāds, lauka vīnoga vai olīvbirzs koks, tikai laupīja un slepkavoja, virzīdamies uz ziemeļiem, uz savu mērķi - Palermo.

Maikls izņēma no smokinga krūškabatas cigāru. Vairāki pie galdiem sēdošie vīri noslaucīja sasvīdušās delnas gar gurniem.

-    Zēna vārds bija Leolūkass, - Maikls apklusa, ieturēja garāku pauzi, lai aizdegtu cigāru un klātesošie iegaumētu šo vārdu. - Viņam bija tikai divpadsmit gadu, bet viņš smagi strādāja, lai apsaimniekotu savu īpašumu un apstrādātu zemi ne sliktāk par pieaugušu vīru. Ritēja gadi, un Sicīlijas līdzenumu vientulībā jauneklis saklausīja savu īsto aicinājumu. Viņš pārdeva īpašumu, izdalīja naudu trūcīgajiem un kļuva par mūku. Pēc daudziem gadiem viņš atgriezās dzimtajā ciematā, kur bija veicis daudzus cēlsirdīgus darbus, un mierīgi nomira savā gultā simt gadu vecumā.

-    Cent'anni! - Klemenca iebrēcās, un visi klātesošie iedzēra uz Leolūkasa veselību.

-    Pēc piecsimt gadiem svētā Leolūkasa aizgādnība paglāba Korleones pilsētu no mēra epidēmijas. Bet 1860. gadā, tūkstoš gadu pēc nāves, Leolūkass atriebās savu vecāku slepkavām, parādīdamies kā liesmojošs balts stabs Heinriha Burbona uzbrūkošajai armijai. Nobijušies franči atkāpās no Korleones un nonāca tieši rokās Garibaldi nodaļām, kuras tos padzina no Sicīlijas. Šos un citus Leolūkasa brīnumdarbus pie viņa kapa atzina Viņa Svētība Romas pāvests. Kopš tiem laikiem un mūžīgi… - Maikls dziļi ievilka dūmus un, nogājis gar galdiem, paņēma svētbildi, kas bija nolikta priekšā Tonijam Neri, kurš bija viens no jauniesvētāmajiem, un noskūpstīja svētbildi - svētais Leolūkass bija Korleones aizbildnis. - Džentlmeņi?

Krusttēvs pamāja ar roku, un katrs no trīspadsmit Ģimenes nākamajiem locekļiem noskūpstīja savu Leolūkasa kartona attēlu.

- Tikai dažas stundas pēc Leolūkasa brīnumainās parādīšanās liesmojoša staba veidā, - Maikls turpināja, - nelielā lauku mājā, kuras tīrumus kādreiz bija apstrādājis Leolūkass, piedzima cits puisēns. Arī viņa bērnība bija laimīga, bet, kad viņam palika divpadsmit gadi, ieradās sveši vīri un nogalināja tēvu ar trim šāvieniem no lupara, šautenes ar apgrieztu stobru. Māti nodūra zēna acu priekšā, gluži kā dzīvnieku. Mirstot arī viņa čukstēja zēnam mīlestības vārdus. Zēns izglābās, tomēr slepkavas meklēja viņu, saprazdami, ka viņš kādā jaukā dienā mēģinās tiem atriebties. - Maikls atkal ievilka garu dūmu. Ar visu savu būtni viņš sajuta pagātnes elpu. - Jaunekļa vārds bija Vito Andolini. Viņš aizbrauca uz Amerikas vēsajiem krastiem un, lai maldinātu vajātājus, nomainīja uzvārdu, pieņemdams savas dzimtās pilsētas Korleones vārdu. Tā bija viena no nedaudzajām sentimentālajām izdarībām viņa mūžā, kuru viņš bija nodzīvojis savas ģimenes - lafamiglia, - te Maikls piesita dūri pie krūtīm, - un savu bērnu -figliolenza labad, - un te viņš piedūrās zodam. - Jauneklis kļuva par vīru, cītīgi strādāja, palīdzēja draugiem, radīja savu impēriju un neizdarīja neko necienīgu. Kādā jaukā dienā viņš atgriezās Sicīlijā un atriebās par savu vecāku nāvi. Vito Korleone, kas nomira šā gada sākumā savā iemīļotajā dārzā, bija mans tēvs. Es, Maikls Korleone, esmu viņa dēls. Bet šie cilvēki, - Maikls norādīja uz pusaplī stāvošajiem vīriem, - ir tādi paši Korleones Ģimenes locekļi. Ja vēlaties mums pievienoties, laipni lūdzu.

Maikls apsēdās savā vietā. Nākamā ceremonijas daļa bija jāturpina Fredo. Lai ko domāja Džerači un pārējie, sotto capo amats, kurā Maikls bija iecēlis brāli, bija tīrā formalitāte. Fredo bija piešķirtas tikai dažas privilēģijas, daži simboliski pienākumi, kurus viņš pildīja ar ierastu paviršību, un neliela grupa uzticamu, bet diezgan aprobežotu cilvēku. Maiklam par brāli nebija nekādu ilūziju - lai kā ēzelis tiek pērts, nekāds rikšotājs no tā neiznāks.

Stingri piecirtis spieķi pie grīdas, piecēlās Pīts Klemenca.

Protams, trīspadsmit jauniņie saprata ceremonijas formālo raksturu, tomēr tradīcijas jāievēro. Klemenca sāka skaidrot, kā organizēta Ģimene. Maikls Korleone bija krusttēvs, kura vara ir absolūta. Federiko Korleone ir viņa sotto capo. Roko Lamponi un pats Klemenca - caporegime. Consigliere lomu Klemenca nepieminēja. Kopš Dženko Abando nāves Ģimenē nebija īstā consigliere. Toms Heigens, nebūdams sicīlietis, nevarēja piedalīties visās ceremonijās, bet pats Vito bija dēla paligs tikai dažus mēnešus.

- Iekams jūs mums pievienosieties, - Klemenca turpināja, - gribu, lai jūs gūtu skaidrību par dažām lietām. - Staigādams gar galdu, viņš pārgāja uz sicīliešu dialektu. - Mūs apvieno ne tikai bizness, bet arī goda kodekss. Ja jūs iestājaties Ģimenē, tās intereses kļūst svarīgākas par dzimteni, jūsu vecākiem, sievu un bērniem. Ģimene var atsaukt jūs no mirstošas mātes gultas, bet jums būs jānoskūpsta viņas kaistošā piere un jāaiziet, lai klausītu augstākstāvošo pavēlēm.

Klemenca nostājās pie krēsla, kur bija sācis runāt. Viņš atbalstījās uz spieķa, lai pārskatītu klātesošos. - Vai viss ir skaidrs? Vai esat gatavi pieņemt šos noteikumus?

Klātesošie piekrītoši pamāja.

Maikls atkal piecēlās un atšķirībā no Klemencas drošiem soļiem nogāja gar galdiem. Viņš jau bija pārāk daudz ēdis un dzēris, vēl daudz kas bija jādara, un maz atlicis laika gulēšanai.

-    Ir divi likumi, kas jāievēro bez ierunām, - viņš teica. - Ir aizliegts izpaust šeit dzirdētos noslēpumus. Jāievēro senā tradīcija omerta - klusēšanas noslēpums. Tam, kurš pārkāps šo solījumu, draud nāve. Nedrīkst pacelt roku pret ģimenes locekļu sievām un bērniem. Pārkāpējiem ari draud nāve. Vai zvērat ievērot šos likumus?

Trīspadsmit jaunuzņemamie nozvērējās. Pieredzējušākie locekļi būtu ievērojuši, ka Maikls neko neteica par trešo likumu, kas nemainīgi tika pieminēts ikvienā iesvētīšanā, kuru vadīja Vito Korleone. Nedrīkst nodarboties ar narkotiku tirdzniecību. Skaļi to neviens nepieminēja.

-Jūs te ienākat dzīvi, - Maikls teica, - bet aizejat miruši, - paziņoja krusttēvs.

Todien, kad es tevi lūdzu kjūt par manu sievu, es apsolīju, ka pēc pieciem gadiem mūsu bizness būs legāls.

Korleone piegāja pie Tonija Neri.

-     Jūsu uzticamie draugi būs pistole, - Maikls nodzēsa cigāru un vienā rokā paņēma četrdesmit piektā kalibra koltu, - un nazis. - Otrā rokā viņš satvēra dunci. Viņš sakrustoja ieročus un nolika Tonija priekšā.

-   Vai piekriti pēc pirmā Ģimenes aicinājuma nākt ar pistoli un dunci palīgā Ģimenei?

Maikls ievilka dziļu dūmu un ar cigāra galu aizdedza Tonija Neri sveci. Tad viņš norādīja uz Tonija labo roku un ar dunci iegrieza viņa rādītājpirkstā. Uzlicis roku uz plaukstas, Maikls cieši to saspieda, lai asinis tecētu stiprāk.

Cits pēc cita šai procedūrai pakļāvās pārējie divpadsmit jaunpievērstie.

Maikls atgriezās pie Tonija galda un uzsita pa cieši sažņaugto dūri. Neri atdarīja plaukstas un sakļāva abas rokas - asiņaino labo un veselo kreiso. Krusttēvs paņēma svētā Leolūkasa svētbildi un aizdedzināja to ar sveces liesmu, bet pēc tam degošu iemeta Tonija atvērtajās plaukstās.

-    Pasvaidi turp un šurp, - Maikls nočukstēja.

Tonijs sāka svaidīt degošo svētbildi no rokas rokā.

-     Ja kaut reizi nodosi draugus, sadegsi, - Maikls bilda. - Sadegsi kā svētais aizstāvis tavās asiņainajās plaukstās. Vai piekriti?

-    Jā, krusttēv!

Maikls raudzījās, kā kartona svētbilde pārvēršas pelnu kau- dzē.Tad maigi, kā mīļākais, saberza pelnus ar Tonija plaukstām un noskūpstīja puisi uz abiem vaigiem.

Cita pēc citas pārējās svētbildes sadega divpadsmit jaun- pievērsto plaukstās, un viņi pakļāvās tam pašam rituālam un deva tādu pašu atbildi.

-     Tagad jūs esat pilnvērtīgi Ģimenes locekļi, - Korleone beidzot sacīja. - Gli nomini qualificati. Džentlmeņi, lūdzu, iepazīstieties ar jūsu brāļiem.

Zāli pāršalca apsveikumi, šampanieša pudeļu korķu paukšķi, itāliešu tosti un svētības vārdi. Vecākie Ģimenes locekļi, kas stāvēja ārējā puslokā, sekoja, lai viņu jaunie brāļi tiešām stādītos priekšā un saskūpstītos ar visiem zālē klātesošajiem. Maikls jau viņus bija noskūpstījis. Izpildījis savu pienākumu, viņš neuzkrītoši izgāja laukā pa sāndurvīm un nokāpa lejā. Viņš zināja, ka jaunumi, kas gaida mājās, drīzāk ir nepatīkami. Lai tā būtu! Galvenais, ka šī diena ir beigusies. Viņš atpūtīsies un rīt atkal cīnīsies ar skaidru galvu. Maiklam kļuva labāk, tiklīdz viņš izgāja no piesmēķētās, alkohola dvakas pilnās zāles. Vienīgie skūpsti, kurus viņš vēlējās saņemt, bija sievas, dēla un meitas skūpsti.

Tu pamet šo pasauli miris.

Korleone devās pie mašīnas un sāka gaidīt Alu Neri, kuram bija jāsavāc kolti. Pēkšņi viņš juta, kā saraujas kuņģis. Kādu brīdi Maikls centās savaldīties, bet pēc tam nokrita uz ceļiem un izvēmās. Viss iznāca laukā - strega, viskijs, ēdiens, kuru Enco bija tik mīļi pagatavojis, pat popkorns līdz pēdējam graudiņam.

-     Vai viss kārtībā, bos? - Neri jautāja, un spilvendrānā savāktās pistoles līksmi nošķindēja, gluži kā "Ziemassvētku stāsta" uzvedumā, kurā Maikls bija piedalījies, būdams bērns. Neri bija drošības priekšnieks šeit, bet viņš bija nokāpis piecpadsmit pakāpienus pa kāpnēm un izgājis dažādām telpām cauri ar trīspadsmit pistolēm pilnu spilvendrānu. Ak Dievs!

-Jā, protams, - Maikls apstiprināja. Viņš mirka sviedros. Tomēr viņam izdevās piecelties. Viņš uzrotīja līdz ceļiem vienu bikšu staru. - Viss ir lieliski, iesim!

Dunči, ar kuriem nolaida asinis jaunpievērstajiem, palika viņiem kā suvenīri. Tie bija brīnišķīgi, rokturi tiem bija in- krustēti ar dārgakmeņiem, un Ģimenei tie nemaksāja neko. Tos bija pagādājis Niks Džerači.

11. nodaļa

Fredo Korleone iebrauca noīrēto ševrolē kazino kalpotāju stāvvietā un strauji nobremzēja. Aizmugures sēdeklī pamodušies, Figaro sāka lamāties angliski, bet Kapra - sicīliski.

-    Uz drīzu redzēšanos, puiši! - Fredo uzsauca un izlēca no mašīnas. Viņš iegrūda divdesmit dolārus apsardzes vīram, bet tad atcerējās, ka saticis šo puisi ari agrāk. - Ja nav noslēpums, kāda ir lielākā dzeramnauda, kuru jebkad esi saņēmis?

-     Simtnieks, un tikai vienreiz, - apsardznieks mulsi pasmaidīja.

Fontāne! Kurš gan cits! Fredo nodomāja, izņemdams no kabatas portfeļa vēl divus simtus.

-     Noliec mašīnu pieklājīgā vietā, bet vispirms uzmodini tos divus slaistus, - Fredo teica, pastiepdams naudu apsardz- niekam. - Kura rekordu es esmu pārspējis?

-    Jūsu pašu, ser, - atbildēja apsardznieks. - Jūs iedevāt man simtnieku pagājušonedēļ.

Fredo straujiem soļiem iegāja viesnīcā. Bija trīs no rīta, bet "Pili uz smiltīm" laiku varēja noteikt tikai pēc drūma izskata sievietēm ritasvārkos un rullīšiem matos, ar cigaretēm nekrāsotu lūpu kaktiņos.Viņas meta monētas spēļu automātos ar tādu izteiksmi, it kā gatavotu pusdienas nepateicīgai ģimenei. Ne pie kāršu galdiem sēdošie, ne šis dāmas apkārt neskatījās. Kārtību uzraudzīja krupjē un apsardzes viri, lai gan, ja kāds pajautātu apkalpotājiem, vai tie nav redzējuši misteru Fredo Korleoni, viņi paraustītu plecus un atbildētu, ka tiem nav ne jausmas, par kuru ir runa.

Fredo dzīvoja luksusnumurā trešajā stāvā - piecas istabas, tostarp kabinets, bārs un milzīgs biljarda galds. Korleone bija projām jau divas nedēļas, kārtodams šādas tādas darīšanas Ņujorkā un palīdzēdams mātei pārcelties uz rietumiem. Tiklīdz viņš atvēra durvis, uzreiz sajuta - kaut kas nav kārtībā. Kāds bija aizvilcis aizkarus, un istabās bija pilnīgi tumšs. Fredo nekad nenolaida aizkarus un neizslēdza televizoru, pat ja notika profilakses pārbaude vai viņš aizbrauca no pilsētas. Ja viņš dienā gulēja, tad uzlika īpašu masku.

Fredo izskrēja hallē un iebāza roku kabatā, taustīdamies pēc pistoles.

Pistoles nebija. Lieliskais četrdesmit piektā kalibra kolts, ar kuru gluži kā vesternos bija notriekti simtiem dauzoņu, bija pazudis kaut kur Detroitas nomalē.

Gaiteņa otrā galā atvērās durvis, un pa tām iznāca noplukuši veča ar monētām pilnu krūzi un pakavu rokā. Viņai nopakaļ tipināja vecis apakškreklā, bermudās un jaunā, baltā kov- bojcepurē, kuru laikam nupat bija nopircis. Fredo sastinga. No viņa numura nenāca ne skaņas. Vecene noteikti bija pamanījusi Fredo, bet, galvu nodūrusi, vilkās uz kāpnēm. Viņas vīrs pavicināja roku, taču seja viņam sašķiebās bailēs.

Viņi veikli izslīdēja kāpnēs.

Fredo noskaitīja līdz desmit un pieklauvēja.

- Ei! Vai tur kāds ir?

Vajadzēja pasaukt apsardzi, bet Fredo bija noguris un nespēja skaidri domāt. Viņš vēlējās ātri ieiet dušā un uzkāpt zālē, kur notika iesvētīšana. Turklāt briesmīgi negribējās, lai viņu uzskata par gļēvuli, kas saceļ brēku, tāpēc ka jaunajai istabenei nav piekodināts, lai neaizvelk aizkarus un neizslēdz televizoru. Numurā nedzirdēja ne skaņas. Tā droši vien bijusi jaunā istabene. Fredo pielika roku pie slēdža un tūlīt pat nodomāja, ka tādā brīdī parasti var dabūt lodi pierē, ja atlaiž apsardzi un pieļauj, ka nekas jau nenotiks.

Viņš nospieda slēdzi, un tualetē atskanēja troksnis. Fredo aizrāvās elpa - viņš nepaguva ne izskriet gaitenī, ne pieliekties, ne iesaukties: "Kas tur ir?" - kad no vannasistabas iznāca pilnīgi kaila platīnblonda meiča. Ieraudzījusi Korleoni, viņa iekliedzās.

-    Ak Dievs, - viņa ievaidējās, - tu mani nobiedēji līdz nāvei!

Franču akcents. Liekas, īsts. Fredo aizvēra durvis, juzdams,

ka mazliet nomierinās.

-    Vai es tevi pazīstu?

Meitene piegāja viņam klāt un pasmaidīja. Mati uz kaunuma bija melni, bet uzacis gaišas.

-    Vai zini, cik ilgi es tevi gaidu?

-     Es runāju nopietni, mīļumiņ. Kas tu esi? Kas šeit, velns parāvis, notiek? Kurš tevi te ielaidis?

-     Es gaidu tevi no pieciem vakarā, - blondīne turpināja. - Ledus izkusis pirms vairākām stundām. - Viņa norādīja uz šampanieša spainīti pie gultas. Nepazīstamā paraustīja plecus, un viņas mazās krūtis nodrebēja. Krūšgali bija bāli sārti ar milzīgiem puslokiem. - Piedod, bet šampanieti esmu izdzērusi.

Akcents bija īsts, un viņa neskaidri izrunāja vārdus.

. - Mīļumiņ, vai tu maz saproti, kurā numurā esi nokļuvusi?

-    Domāju, ka jā, - meiča atbildēja, piepūtusi lūpiņas. - Tu esi Fredo Korleone, vai ne?

Fredo viņa izrunāja kā Fredijs.

-    Varbūt tu tomēr paskaidrosi, kas esi?

Blondīne pastiepa roku un ieķiķinājās.

-    Esmu Rita. Pilns vārds ir Margarita, bet visi mani sauc par Ritu.

Fredo pat nedomāja paspiest viņai roku.

-    Paklau, Rita, nosauc kaut vienu iemeslu, kādēļ man nebūtu jāietupina tevi cietumā par ielaušanos manā numurā?

-    Vai tad nepietiek ar to, ka tevi gaida kaila meitene, lai pamīlētos?

-    Zini, mazulīt, tas viss man sāk apnikt!

-    Fui, - Rita aizkaitināta saviebās, - tu esi īgņa! Mani atsūtīja Džonijs Fontāne. Esmu tava dāvana! - Meitene iesmējās. - Džonijs teica, lai izģērbjos un gaidu tevi gultā. - Rita pietvīka. -Ja meitene iedzer šampanieti, viņa grib mīlēties.

-    Mīlēties? Ļoti jauki no mistera Fontānes puses, bet ir jau briesmīgi vēls. Tu esi piedzērusies, bet es esmu noguris. Turklāt man šovakar ir vēl šis tas darāms… Tas ir, šorīt. Nav svarīgi. Tev jāiet, dārgumiņ. Ja vēlies, es izsaukšu taksi!

Meitene pamāja un devās ģērbties. Drēbes bija saliktas uz naktsgaldiņa tik kārtīgi, ka Fredo atmaiga. Viņai ir spēcīgas kājas. To viņš tikai nupat bija pamanījis.

Fredo izņēma no skapja tīru veļu un gāja pārģērbties. Atgriezies viņš ieraudzīja, ka Rita bija paguvusi uzvilkt tikai puķainu krūšturi. To viņš nebija nekad sapratis. Vispirms taču būtu jāapsedz savs apakšgals un jāuzvelk biksītes, jo tās parasti novelk pēdējās. Tomēr nē - sievietes vispirms uzvelk krūšturi! Aizklājusi rokām seju, meitene sēdēja uz gultas malas un raudāja.

Piedzērusies slampa, Fredo nicīgi nodomāja.

-    Atvaino! - meitene šņukstēja.

-     Nevajag atvainoties, - Fredo teica. - Paklau, runa nav par to, ka… nu, es nezinu… - Viņš noglāstīja tai vaigu. Rita pacēla acis uz Fredo. īstas asaras, viņa neizlikās. - Tu esi skaista meitene, bet man ir darīšanas, skaidrs? Ja vēlies, vari mani pagaidīt šeit…

Blondīne papurināja galvu.

-     Tu nesaproti. - Viņa noslaucīja seju ar biksītēm. Tādām pašām puķainām kā krūšturis. Fredo pat saskatīja firmas zīmi uz tām - Sears. - Es ar to nenodarbojos, tas ir… - Meitene izmisīgi palūkojās uz griestiem. - Tas ir, nodarbojos, bet… - Viņa smagi nopūtās. - Esmu dejotāja, turklāt ļoti pieklājīgā šovā. Es pat nedejoju ar kailām krūtīm. Man šķita, ka tas ir joks. Vai es pareizi izteicos? Joks? Es neesmu…

Fredo iedeva viņai mutautiņu. Viņš bija sastapies ar daudzām padauzām, kopš ieradās Lasvegasā, un zināja, ka labākais veids, kā viņas nomierināt, ir iedot mutautiņu un noklausīties līdz galam.

Korleone apsēdās uz gultas blakus meitenei. Laika bija atlicis maz. Fredo noglāstīja Ritai muguru. Āda uz viņas apaļā dibentiņa bija gludāka un tvirtāka nekā citām, pat jaunākām sievietēm uz sejas. Bija jāatzīst, ka dejotājas prot par sevi rūpēties. Bet viņam tiešām ir jāiet. Džonijs, protams, bija jauks zēns, un citreiz Fredo būtu tā apstrādājis meiču, ka viņai apreibtu galva, un piedabūtu viņu uz ko tādu, par ko viņa ne sapņot nevarēja savā Francijas nostūrī.

-    Liekas, es zinu, kas jādara! - Fredo iesaucās.

Rita vaicājoši palūkojās uz viņu. Šķiet, meiča bija pārstājusi raudāt.

-    Cik tev samaksāja Džonijs?

-    Tūkstoš dolāru.

-    Gaidi mani šeit!

Fredo iegāja kabinetā, noņēma no sienas "Monas Lizas" kopiju un, atvēris seifu, dabūja no turienes divas tūkstoš dolāru banknotes.

Diez vai Rita savā mūžā bija redzējusi kaut vienu šādu naudaszīmi, bet divas naudaszīmes jau nekad. Valdība nebija papūlējusies tās izdot. Vienā pusē banknotei bija uzraksts: "Viens tūkstotis dolāru", bet otrā - Klīvlendas prezidenta portrets. Kādēļ tieši Klīvlendā, velns parāvis?! Fredo salocīja banknotes uz pusēm un, atgriezies pie Ritas, iespieda tās viņai rokā.

-    Paturi sev vienu tūkstoti, kuru iedevis Džonijs, un ņem šo. Tev nav jājūtas kā ielasmeitai, ja jau mēs…

-    Neesam drātējušies?

Viņas balsi bija tik daudz ceribu, ka Fredo gluži vai apmulsa. Viņš centās pat nepieminēt vārdu "drātēties", baidoties, ka viņa atkal izliksies, ka nav ielasmeita.

-    Protams, neesam drātējušies! Un to neviens neuzzinās.

Rita pamāja ar galvu un ielika banknotes sarkanās kleitas

kabatā.

-Ja Džonijs jautās, kā viss norisa, - Fredo bija pārliecināts, ka Fontāne to darīs, - pasaki, ka esmu labākais mīļākais tavā mūžā. - Fredo valšķīgi pamirkšķināja meitenei.

-    Labākais, - Rita atkārtoja, uzvilkdama biksītes. Viņa šķita apbēdināta.

-    Gudra meiča! - Fredo uzslavēja.

Iezvanījās telefons. Tas bija Figaro, jaunais miesassargs, kura īsto vārdu Korleone nespēja iegaumēt.

-   Jā, - Fredo nomierināja miesassargu, - viss kārtībā.

Vērodams, kā ģērbjas Rita, viņš novilka kurpes, zeķes un

kreklu.

Apsolījis kuru katru brīdi ierasties zālē, Fredo apvaicājās, kā noris ceremonija un vai Maikls joprojām ir tur. Izrādījās, ka brālis jau bija aizgājis.

-    Ļoti žēl, - Fredo sacīja, juzdams atvieglojumu.

Viņš vairs nevalkāja apakškreklus pēc tam, kad bija noskatījies kādu filmu, kur varone teica: ja vīrietis valkā apakškreklus, modernām meičām liekas, ka viņš atpalicis no dzīves. Stāvēdams Ritas priekšā līdz viduklim kails, Fredo pēkšņi iedomājās: ja viņš tiešām būtu džentlmenis, tad nogaidītu, kamēr meitene aizies, vai pats būtu aizgājis uz citu istabu. Ritai mugurā bija sarkana zīda kleita, un tikai Fredo zināja, ka zem tās ir lēta veļa, un tas viņu uzbudināja.

-    Skaista reprodukcija, - Rita sacīja, norādīdama uz nelielu Dievmātes attēlu pie gultas galvgaļa. Sākumā istabu bija rotājusi cita glezna - indiāniete baltā zirgā, kas auļo pa prēriju un vēro saulrietu. - Vai tu to uzgleznoji?

-    Ko tu? Nē, protams!

-    Kurš tad?

-    Paklau, tā ir tikai glezna.

-    Es to ilgi vēroju. Šo modeli, viņa ir nenovērtējama. Tā ir laba glezna.

-    Laba glezna? Kā tu zini?

-    Es studēju mākslu. - Rita novērsa skatienu. Jā, pedikīrs viņai bija nolupis. - Tas bija sen.

-    Laba glezna, - Fredo atkārtoja.

-    Nu ko, - Rita noteica, paņemdama somiņu.

-     Paliec sveika, - Korleone sacīja, pavadīdams viņu līdz durvīm.

Meitene izņēma cigareti, un Fredo tvēra kabatā pēc šķiltavām.

-    Velns, - viņš nomurmināja, - esmu pazaudējis šķiltavas.

-    Tu esi ļoti jauks, - ierunājās meitene, aizbāzdama cigareti Fredo aiz auss.

-    Nedomāju vis, - Korleone dzedri sacīja, atdodams viņai cigareti. - Es tādas nesmēķēju, mazulīt.

Rita pēkšņi piekļāvās viņam. Pirmajā iespaidā tas šķita tikai skūpsts, bet Fredo jau bija iepazinis šīs meičas, un trijos naktī viss bija citādi nekā trijos dienā. Meitenes lūpas pavērās, un Fredo mēle ieslīdēja viņas miklajā mutē, bet rokas ierakās biezajos platīnblondajos matos. Meitene izdvesa dobju vaidu, kas izbiedēja viņus abus.

Viņi raudzījās viens otram acīs. Meitenes acu zīlītes kļuva platākas, it kā viņa būtu ieraudzījusi Fredo skatienā to, ko meklēja visu mūžu. Viņa acīmredzot tiešām nebija profesionāle. Prostitūtas nekad tā neskatās uz klientiem.

-    Mana dzīve ir tik sarežģīta, - viņa nočukstēja.

-    Visi tā saka, - Fredo teica. - Lai gan tev droši vien ir taisnība.

Rita greizi pasmaidīja.

-    Tiešām?Arī tev ir problēmas?

-     Es nesūdzos, - Fredo atteica. - Un tomēr. Bet es visu kontrolēju.

-    Tu tā domā? - Rita vaicāja, vilkdama ar pirkstiņu gar Fredo ribām.

Viņi atkal noskūpstīja viens otru. Ritas lūpas bija skābenas no šampanieša, bet Korleoni tas nemulsināja.

-    Fredo Korleone! - Rita noskandēja.

Ja pulkstenis nebūtu trīs no rīta, Fredo droši vien nodomātu, ka bija muļķīgi riskēt un kādu dienu šī meitene izpļāpāsies, ka stāvējusi kaila Fredo Korleones priekšā un viņš samaksājis tai divus tūkstošus par neko. Kāpēc viņam jāsteidzas augšā? Svarīgākais jau ir beidzies.

-    Esmu tavā riclbā, - Fredo braši noteica.

-    Tu, riebekli! - nomurmināja meiča.

-Kas?

-    Nekas, - Rita iesmējās, dziļi nopūtās un pastiepās pēc durvju roktura. - Ceru izlasīt par tevi laikrakstos.

Skaidrs, viņa tēlo kādu bezbailīgu kinovaroni.

Fredo pieskārās viņas rokai.

-    Paliec, - viņš lūdza.

-     Nezinu, - Rita atteica, savilkusi lūpas. - Vai tu neatņemsi manu naudu?

-     Es neesmu samaksājis tev par seksu, - Fredo sašuta, - bet gan par to, lai tu atriebtos Džonijam.

Rita kļuva domīga.

-    Tev liekas, man viņam būtu jāatdod nauda?

-    Tieši tā! - Fredo pasmaidīja. - Un pasaki viņam, ko es teicu. Iegaumēji vai gribi, lai uzrakstu to uz lapiņas?

-    Tu esi labākais mīļākais manā mūžā! - Rita atteica. - Es visu iegaumēju.

-    Un pasaki vēl, lai viņš pievāc savu naudu! - Fredo nerimās. - Lai būtu tik labi, ka pat naudas nevajag.

-    To es nevaru apsolīt, - Rita godīgi atzinās. - Varbūt satiksimies citreiz? Piemēram, rītdien?

-    Rītdiena jau ir pienākusi, bērniņ!

Rita joprojām šķita domīga. Viņa pasūkāja pirkstu un lēnām novilka gar Fredo krūtīm - no kakla līdz siksnas sprādzei. Tad atstāja roku tur.

-    Man patīk sekss, - viņa teica, gluži kā atzīdama sakāvi. Balss viņai bija smalka, nemaz nelīdzinājās franču sieviešu zemajām, piesmakušajām balsīm. - Slikti, bet man tas patīk, gluži kā vīrietim.

Kā vīrietim! - Fredo ķermenim pārskrēja tāds kā elektrisks šoks. Protams, viņa domāja ko citu, bet ar šiem vārdiem pietika, lai Fredo uzskrūvētos. Viņš abām rokām sagrāba Ritas mazās krūtis.

Rita ievaidējās, un tas skanēja profesionāli. Viņa pārcen- tās, diez vai viņai bija tik patīkami.

Viņi piegāja pie gultas, Rita atraisīja siksnu un parāva Fredo bikses reizē ar apakšbiksēm. Fredo iekrita gultā. Rita stāvēja, noliekusies pār viņu, un sāka atvilkt kleitas rāvējslēdzēju.

-    Nevajag! - Fredo nočukstēja.

Meitene nodomāja, ka viņš pats to grib izdarīt.

-    Nevelc nost! Tu esi graujoša!

Rita paraustīja plecus un atlaidās viņam līdzās gultā. Kādu laiku viņi skūpstījās, tad meitene uzlika roku uz viņa peņa. Iespējams, Fredo bija pārāk daudz dzēris un pārāk ilgi gaidījis lidmašīnu Detroitas lidostā. Kā citādi lai izskaidro notiekošo? Turklāt viņš bija noguris un lidmašīna kavējās. Viņš negribēja, negribēja par to domāt. Tas nekad nebija noticis. Viņam taču bijušas vēl skaistākas meitenes par šo, un nekas! Bet tagad viņš bija satriekts. Labi, nedomāšu par savu peni. Domāšu par Ritu, skūpstīšu viņu, glāstīšu viņas mazās krūtis un iztēlošos, cik vareni būtu viņu nodrātēt šai spīdīgajā zīda kleitā, kas notiktu acumirklī, ja varētu aizmirst visu pārējo, par ko viņš domāja. Ja varētu vispār nedomāt! Derētu kaut ko iedzert.

Noslīgusi uz ceļiem, Rita paņēma Fredo peni mutē, iekams viņš paguva ko iebilst. Fredo nodrebēja.

-    Nē! - viņš iekliedzās un, paķēris aiz padusēm, pievilka meiteni sev klāt.

Rita šķita aizvainota.

-     Man nepatīk minēts, - Fredo paskaidroja. - Nedusmojies, labi? Nāc, noskūpsti mani!

Rita paklausīja. Atstājis viņas roku uz peņa, Fredo novilka meitenes puķainās biksītes un sāka glāstīt. Viņi atkal skūpstījās.

-    Nometies uz ceļiem ar muguru pret mani.

Rita nopūtās. Viņa sāka zaudēt pacietību. Viņa strādāja kā profesionāle.

-     Nē, tā, kā es teicu! - Fredo centās runāt pēc iespējas maigākā balsī. Neko nepareizu viņa nebija izdarījusi. Liekas, Rita ir lāga meiča, kas drātēsies ar viņu par velti, iespējams, tāpēc, ka dzirdējusi baumas - viņš esot bīstams gangsteris, un arī tāpēc, ka viņš jauki izturējies pret viņu, ko varēja nedarīt. Fredo nolika meiteni uz ceļiem, sacēla viņas sarkano kleitu uz augšu. Tad sagrāba peni un ar otru roku meklēja viņas maksti. Rita centās viņam palīdzēt. Laikam viņai bija nepatīkami, bet meiča atvirzījās, lai Fredo būtu ērtāk. Viņš ieslīdēja iekšā un straujiem grūdieniem sāka kustēties. Viņam bija jādarbojas, nevis jādomā. Fredo satvēra viņas gurnus un iekrampējās tajos ar pirkstiem. Viņš gribēja, lai meitene lūdz viņu turpināt, un viņa lūdzās, lai viņš neapstājas, un atkārtoja vēlreiz, vēlreiz, vēlreiz, un Fredo pievēra acis un cik spēdams paātrināja grūdienus.

Tad Fredo saspringa un iekliedzās.

-   Velc laukā! - Rita elsdama iesaucās. - Velc laukā! - viņa spiedza.

Fredo neklausīja. Viņš urbās ar apļveida kustībām viņas vingrajā dejotājas dibenā, lēnām izšļākdams spermu. Viņa penis bija kļuvis tik jutīgs, ka sāpēja, un tas bija jāvelk laukā. Ja varētu nopilināt viņas sarkano kleitu ar sīkām, miklām pērlītēm. Tas gan būtu seksīgi! Bet viņš nez kāpēc to neizdarīja.

Fredo atskārta, ka viņam patīk šāds sekss. Kādēļ īsti, viņš nevarēja pateikt.

Bet tā nebija visa patiesība.

Kad viss beidzās, Fredo atzvēlās gultā. Viņš aizvēra acis un sāka dauzīt ar dūri pa deniņiem. Kā viņš sevi ienīda!

Rita saritinājās kamolā un, protams, atkal sāka raudāt.

Fredo piegāja pie loga un atvilka aizkarus. Tā ir labāk. Viņam patika neona gaisma. Nebūs vairs tik tumšs.

Atkal iezvanījās telefons. Fredo iegāja kabinetā. Viņš piekodināja Figaro turēties un apsolīja, ka drīz būšot. Miesassargs nopriecājās, ka viņi laikus aizlaidušies no Detroitas, jo esot jaunumi, kurus Fredo gribēšot dzirdēt personiski. Fredo noprasīja, vai Figaro esot kurls un nav dzirdējis, ka viņš tūlīt būs klāt.

Dabūjis smalkāko lina mutautiņu, Fredo nolika to gultā blakus Ritai.

-     Ei, dārgumiņ! - viņš līksmi iesaucās, gluži kā kovbojs.

-    Ei, skaistulīti

Rita izšņauca degunu un drūmi klusēja.

-    Es drīz atgriezīšos! - Fredo apsolīja un palūkojās pulkstenī. Vēl bērnībā viņš bija iemācījies acumirklī savest sevi kārtībā. Viņš iegāja dušā, noskuvās, uzvilka smago frotē halātu.

Kad Fredo iznāca no vannasistabas, meitene vēl gaidīja.

-    Piedod man!

Tas nu bija par daudz. Fredo vēlējās, lai Rita aiziet, bet padzīt viņu pietrūka dūšas. Labi vēl, ka beigusi raudāt.

-    Ātri gan, - viņa uzslavēja. - Es domāju dušu…

-    Pieradums! - Ja viņu slavēja, Fredo vienmēr tā atbildēja.

-     Man jāiet. Ļoti žēl, bet jāsteidzas. Vari te palikt, cik ilgi vēlies, - viņš piedāvāja. - Atvaino, bet tagad…

-    Tev ir darīšanas, - Rita sacīja. - Es zinu. Viss kārtībā, es saprotu. - Rita nožāvēja acis un norādīja uz vannasistabu. - Es pasteigšos!

Kamēr viņas nebija, Fredo apģērbās un piezvanīja lejā, lai izsauc taksometru.

Pēc divpadsmit bezgalīgām minūtēm Rita beidzot iznāca laukā, nomazgājusies, sasukājusies, nokrāsojusies un dāsni salaistījusies ar smaržām. Nav nekā pretīgāka par šādām smaržām. Korleone ieslēdza televizoru un izvadīja meiteni hallē.

-     Mēs taču visu sarunājām? - Fredo piesardzīgi apvaicājās, nospiezdams lifta pogu.

-    Protams! - Rita svinīgi pacēla labo roku. - Es turu savu vārdu! - Viņa piespiesti pasmaidīja. - Apsolu nevienam neko neteikt. Tā bija labākā nakts manā mūžā!

Ko, velns parāvis, viņa ar to domā? Varbūt palūgt viņai telefona numuru? Nē, tā būs vēl sliktāk.

Atbrauca lifts, un Fredo juta atvieglojumu. Atvadām viņš papliķēja meiteni pa muguru.

-     Veiksmi darījumos, Fredo Kor-le-o-ne! - Rita nosūtīja viņam gaisa skūpstu.

Durvis aizvērās. Fredo palūkojās uz savu attēlu. Tur nebija ko redzēt. Viņš atkal izsauca liftu un nospieda sestā stāva pogu. Atbalstījies pret vēso metāla virsmu, Korleone nokāra nogurušo galvu. Kurš teicis, ka dzīve ir viegla? Bet viņš cīnās ar grūtībām. Viņš ir pieļāvis kļūdas kā jebkurš cits, bet atšķirībā no dažiem nebaidās tās atzīt.

Durvis atvērās, un Fredo iekāpa liftā.

Cilvēki uzskata, ka viņš ir jauks zēns, tomēr vājš, un viņš to, velns parāvis, zināja. Bet vai tad daudzi varētu pārdzīvot šādu garu dienu kā šodien un atrisināt tik daudz problēmu kā Frederiko Korleone? Pamodies viņš uzreiz nespēja aptvert, kur atrodas, ko iesākt tālāk un kurā valstī atrodas. Tomēr dīvainā kārtā viņam izdevās agri no rīta aizlaisties no moteļa, atrast mašīnu un aizbraukt pareizā virzienā. Labi, viņš bija aizmirsis pistoli, bet tas notika citā valstī, tādēļ var uzskatīt, ka jautājums izsmelts. Muitā radās dažas problēmas, bet apelsīni tiešām nepiederēja viņam, un dzēris viņš bija kādu nieku, bet to, ka viņš pieminēja Džo Zaluki vārdu, var uzskatīt par attaisnotu risku. Sekas varēja būt briesmīgas, bet viss beidzās labi. Vai tad daudzi būtu varējuši izrādīt aukstasinību šādā situācijā? Viņš bija nogājis pa balto svītru teicami! Muitas vīri sajuta godbijību pret viņu. Divi pārbaudījumi, un abi lieliski izturēti. Viņš nepateica neko lieku, pat neizsauca advokātu. Šie idioti joprojām domā, ka viņš ir Karls Frederiks, menedžeris no Nevadas.

Galu galā ar ko gan no viņa atšķiras Maikls, kuru visi uzskata par nepārspējamu? Ar to, ka nodibinājis lielu impēriju, bet Fredo gribējis tikai iegūt savu, no Ģimenes neatkarīgu biznesu? Kaut ko vairāk par treileru stāvvietu, bet laikam mazāku par General Motors. Vai tad tur ir kas nosodāms? Nē jau, bet Maikls neļāva viņam atdalīties no Ģimenes un iecēla par sotto capo, par savu palīgu, par klaunu.

Fredo izkāpa sestajā stāvā un atvēra durvis uz dienesta ieeju. Kuram tad bija ienākusi prātā doma par kazino? Viņam, Fredo! Visiem tas patika, bet tagad, kad apmeklētāju ir atliku likām, brālis piesavinās visus nopelnus sev. Viņš dzirdējis, ka ari citi kazino grib pārņemt šādu pieredzi. Tā, lūk! Fredo jau nav vajadzīga uzslava, bet kaut vai vienkārša pateicība…

-    Vai kaut ko dzersiet, ser? - bārmenis pakalpīgi jautāja.

-    Nē, - Fredo lepni atteica, - varbūt tikai vēsu alu.

Droši vien vajadzēja iet kājām, lai mazliet izvingrinātu

locekļus, bet Fredo bija noguris, un alus bija vēss un labs… Nācās izsaukt liftu.

Lifts atbrauca, un no tā izkāpa Figaro, Kapra un vēl divi puiši no Ņujorkas. Viņi nešķita īpaši laimīgi. Diez vai tas bija izskaidrojams ar to, ka Figaro bija sapratis, cik svarīgu notikumu palaidis garām. Tā bija pirmā iesvētīšana, kas notika ārpus Ņujorkas. Figaro par to neko nezināja, un diez vai kāds viņam par to bija pastāstījis.

-    Velns ar ārā! - Figaro iesaucās. - Mēs jau gribējām tevi meklēt. Paši gan esam izlūkošanas grupa. Kur tu biji?

-   Tu zvanīji man uz numuru reizes divdesmit un vēl jautā, kur es biju?

-     Bet kādēļ tu tā aizkavējies? Kad mēs atnācām, tur vēl bija daži cilvēki, bet tagad neviena nav, izņemot Roko. Viņš gaida tevi.

Tātad šīs ziņas Fredo bija jānoklausās personiski.

-    Vai kas noticis ar ģimeni?

Figaro papurināja galvu.

-    Nezinu. Roko pats tev pastāstīs.

-    Vai tiešām visi izklīduši? Palicis tikai Roko?

Iekams Figaro paguva atbildēt, Kapra, kuru patiesībā sauca Gaetano Paternostro - pārāk garš un nepiemērots vārds apaļ- ģīmim ganu zēnam -, palūdza paskaidrot jautājuma būtību. Sicīliešu dialektā Fredo runāja tekoši, tādēļ reaģēja ātrāk par Figaro. Frizieris sāka viņu kaitināt. Varbūt kā bukmeikers viņš labi pelna, bet Fredo brīnījās - ko vēl Maikls bija saskatījis šai neaptēstajā puisī?

-    Es pajautāju mūsu draugam frizierim, - Fredo sicīliski paskaidroja, - cik cilvēku palikuši banketa zālē.

Kapra iesmējās. - Nezinu, kādi pieci vai seši, - viņš atbildēja.

Fredo pamāja. Laikam tomēr būs jāuzkāpj zālē. Citādi - kāda jēga bija tā drāzties uz šejieni.

-    Paklau, - viņš vērsās pie Figaro, - bet vai tu pats nezini, kādēļ es aizkavējos?

-   Ja zinātu, vai tad būtu jautājis? Paklau, Fredo, es daru savu darbu, tādēļ netaisi mani par muļķi, labi?

Kapra un divi citi puiši devās iedzert kafiju.

-    Vai tad vēl kas jādara? - Fredo dzēlīgi apvaicājās. - Vai tu nedzirdēji klausulē sievietes balsi?

-    Tu ņirgājies?

Viņš laikam ir galīgi stulbs!

-     Francūziete, dejotāja, aizmirsu uzprasīt, kur viņa dejo. Es satiku viņu liftā, mēs aprunājāmies un… Nu, tu jau zini, kā tas notiek!

Figaro bija desmit gadus vecāks par Fredo, plikpauris, un diez vai izmantoja ielasmeitu pakalpojumus.

-    Esi gan tu ērzelis, - Figaro pašūpoja galvu. - Būsi jau sasniedzis rekordu!

Kāds jau bija paguvis izslēgt grozāmās zāles motoru. Gaiss te bija pilns ar cigarešu dūmiem un alkohola izgarojumiem. Pie galda, kuru klāja netīrs galdauts, sēdēja četri no bijušā Tesio regime un spēlēja domino. Viņu vidū bija brāļi Di Mičeli, vienam no viņiem (Fredo tos nekad neatšķīra) bija dēls Edijs, kuru šodien uzņēma Ģimenē. Pārējos divus Korleone nepazina.

Atzvēlies akvamarinkrāsas krēslā, sēdēja Roko Lamponi, domīgi raudzījās ārā pa logu un kaut ko murmināja. Šķita, ka Fredo nokļuvis kādā bārā, kur pastāvigie apmeklētāji ierodas agri no rīta iedzert krūzi kafijas, kurai dāsni pieliets brendijs. Šādā laikā viņi vai nu sēž drūmā vientulībā, vai sāk klusi ķīvēties automāta mūzikas dēļ.

-     Ei! - līksmi iesaucās viens no brāļiem Di Mičeli. - Tas taču ir mūsu sotto capol

Fredo gaidīja; ka viņi sāks zoboties. Viņš taču nebija lūdzis Maiklam šo amatu. Visi uzskata viņu par vāju un nesaprot, kādēļ Fredo saņēmis tik daudz pilnvaru. Bet tas, ka viņš neieradās uz šodienas ceremoniju, nenāk viņam par labu. Tomēr pie galda sēdošie tikai pamāja.

Roko ar roku paaicināja Fredo pie sevis. Līdzās akvamarinkrāsas krēslam pie loga stāvēja metāla saliekamais krēsls. Pa logu bija dzirdams, kā uz kazino jumta uz improvizētas skatuves orķestris spēlē pazīstamu nēģeru melodiju. Pie baseina rosījās daudz cilvēku, bet neviens tajā nepeldēja. Apkārt bija novietoti četri kāršu un divi kauliņspēles galdiņi. Piedevām darbojās četri bāri un bija klāts brokastu galds.

-    Ko viņi, velns parāvis, tur dara? - Fredo jautāja, norādīdams uz logu.

-    Kur tu biji?

-    Vispirms Losandželosā, pēc tam Detroitā. Nokavēju lidmašīnu. Tas ir garš stāsts.

-    To jau es dzirdēju. Es jautāju, kur tu biji, kad atgriezies viesnīcā? Tu liki man gaidīt kā pēdīgajam… - Roko paberzēja ievainoto celi. - Liekas, es gaidīju pārāk ilgi. Tevi.

Kāds domino spēlētājs ieķiķinājās. Fredo uzmeta viņam niknu skatienu, un smaids Di Mičeli sejā nozuda.

-    Vai kas noticis? - Fredo jautāja.

-    Apsēdies, lūdzu, - Roko sacīja. Viņš nebija no runātīgajiem. Pēc viņa sejas izteiksmes varēja noprast, ka viņš nespēj atrast vajadzīgos vārdus.

Fredo apsēdās.

-    Vai kas atgadījies mātei? - viņš izdvesa.

-     Nē, - Roko papurināja galvu. - Noticis nelaimes gadījums. Situācija ir diezgan nopietna.

Lasvegasas mērs, kādreizējā dejotāja, pēc Fredo domām, briesmīga veca uzdzīvotāja, kas līdz šim nebija zaudējusi savu agrāko pievilcību,smaidot apsēja spilgti oranžo lenti ap savām kuplajām brunetes krūtīm, un Hels Mičels ārpus jebkura konkursa pasludināja viņu par mis Atombumbu. Ar kroni bija sarežģītāk. Piķmelnā mis Atombumbas frizūra bija izveidota milzīgas atomsēnes veidā. Uzlikt viņai kroni, nepieskaroties kuplajām krūtīm, bija neiespējami. Tādēļ mis Atmbumbai nācās kronēt sevi pašai, kas viņu nemaz nemulsināja. Peldkostīms noslīdēja viņai uz gurniem tik zemu, ka atklājās naba. Orķestris nospēlēja ievadu Amerikas himnai, bet mis Atombumba sāka dziedāt.

Visi spēļu galdi, tāpat kā spēļu automāti, bija aizņemti. Apmeklētāji sēdēja atpūtas krēslos, pie piknika galdiem un tiesāja uz papīra šķīvjiem uzkrauto ēdienu.

Fredo bija ieradies pie baseina savas svītas pavadībā, kas nepameta viņu pat viesnīcā. Figaro, Kapra un vēl divi puiši no Ņujorkas staigāja viņam pakaļ kā ēnas, lai aizstāvētu, pat pretēji viņa gribai, no Klīvlendas aviokatastrofas iespējamām sekām.

Mis Atombumba tik plati un sirsnīgi smaidīja, ka pat jebkuram normālam vīrietim radās vēlēšanās viņu apskaut. Baudīdama vispārēju piekrišanu, viņa sāka dziedāt dziesmu, kas bija sacerēta tieši atombumbas izmēģinājuma dienai: "Nomet atombumbu!"

Notiekošais ne sevišķi interesēja Fredo, un viņš pamāja uz izejas pusi. Nogurušie miesassargi palūkojās uz viņu kā uz Pestītāju.

Tieši tad pie baseina bez īpaši nopietna iemesla iestājās nāves klusums. Orķestris beidza spēlēt, apmeklētāji pārstāja sarunāties, norimās pat troksnis, kas skanēja no ielas. Fredo palūkojās debesīs un visu saprata: spožajā zilgmē vīdēja atomsēnes baltie dūmi.

Pēc brīža skaņas atjaunojās.

Un tas ir viss?

Uz kazino jumta visi atkal sarosījās. Spēļu automātos ņirbēja bildītes un skaitļi. Jaunievēlētā skaistumkaraliene jūsmīgi aplaudēja. Pēkšņi"baseinu satricināja svelošs gaisa vilnis, it kā nākdams no kādas rūpnīcas ventilatora dzilēm, un spilgts uzliesmojums uz mirkli apžilbināja klātesošos. Fredo steigšus aizklāja acis ar abām rokām.

Dažas sekundes agrāk sāls līdzenumā sešdesmit jūdžu no Lasvegasas, pamestā pilsētiņā Roktaunā, tuvējā lielveikala apģērbā tērpušies manekeni visparastāko amerikāņu ēdienu smaržu apņemtajās virtuvēs pie galdiem gatavojās baudīt maltīti. Bija paredzēts, ka sprādziena epicentrs būs piecdes- mitpēdu tornis, kuram apkārt slēgtos aizgaldos ganījās dīvaini mierīgas cūkas. Jūdzes attālumā no pilsētas kādā nomalē divsimt amerikāņu kareivju pašu izraktajos ierakumos vēroja, kā valdība uzspridzina divdesmit deviņu kilotonnu spēcīgu bumbu. Sekundi pēc sprādziena tornim tuvākie manekeni un cūkas pārvērtās liesmās, pelnos un dūmos. Mazliet tālāk no pilsētas darbojās videokameras, kas uzņēma liesmojošo māju apšuvumu un sakropļotos manekenus. Liesmu apņemtās cūkas spiegdamas skrēja, kur acis rāda, un uzsprāga gaisā. Vēl pēc mirkļa nepalika ne atlūzu, ne cūku - tikai pelni, bet svelošais vējš, kas bija stiprāks par jebkuru vētru, noslaucīja no zemes pilsētas pēdējās paliekas. Putekļi, kuros varēja būt viss: smiltis, sāls, tērauda, koka vai urāna daļiņas, kaulu milti no cūkām, kuru āda bija līdzīga cilvēku ādai un kuras tika nogalinātas, lai pētītu dzīvo organismu sairšanas rezultātus, lidinājās pār apkaimi, noklādami spožos automobiļus, mājas un plastmasas manekenus, tabaku viņu pīpēs, monitoriekārtas, mūra sienas un itin visu.

Ierakumi sabruka, un karstie pelni apklāja karavīrus. Upuru nebija. Pagaidām.

Vairums cūku, kas bija paglābušās vairāk nekā tūkstoš jardus no torņa, palika dzīvas, bet dabūja spēcīgus apdegumus, un karavīriem dzīvnieki bija jānošauj, kamēr tie nebija sabojājuši Geigera skaitītājus.

Heigeniem tā arī neizdevās atrast savu veco taksi Gor- banco.

Pilsētas centrs tiešām atgādināja likteņa piemeklētu valstību. Pēdējie iedzīvotāji bija pametuši Roktaunu pirms daudziem gadiem, tādēļ tipveida mājas, kuras valdība bija iegādājusies no Kalifornijas būvuzņēmēja, un pārtika, kas bija nopirkta no Sanfrancisko vairumtirgotāja, varēja izraisīt daudzus jautājumus.

Uz restorāna "Pils uz smiltīm" jumta šādi sīkumi nevienu neinteresēja, un visi nodevās atpūtai. Fredo Korleone laikus bija piesedzis acis ar abām rokām, un siltumvilnis drīz noplaka. Pēc brīža vējš atnesa putekļus, bet tik sīkus, ka neviens neko nejuta. Cilvēki izklaidējās un ne par ko nedomāja.

-    Tas nav uz labu, - Fredo sacīja.

-    Šie mēsli? - frizieris jautāja, norādīdams uz putekļiem gaisā.

Jaunais kazu gans atvēra muti, it kā gribēdams ar mēli uzķert sniegpārsliņu.

-    Sarkanie apgalvo, ka kodolieroči esot bīstami, bet viņi tā runā tīšām, lai amerikāņi pārtrauktu izmēģinājumus un viņi varētu mūs panākt, - Figaro svarīgi noteica. - Tici man! Tie ir sīkumi. Nekas. Putekļi. Nāc, iesim!

-   Sīkumi, - Fredo nomurmināja, notraukdams neredzamos putekļus no krekla piedurknēm.

Nedaudz augstāk, spoguļzālē, kuru sedza kazino augstākā torņa margas, brāļi Di Mičeli, kas spēlēja domino, bija sastinguši pilnīgā neizpratnē. Logi bija izsprāguši, turklāt lauskas mētājās zālē. Fredo nebija neko pamanījis. Kādēļ gan viņam būtu jāskatās augšup?

TREŠĀ GRĀMATA 1955. gada rudens un ziema

12. nodaļa

Tonija Molināri un Frenka Falkones nāve bija gluži kā akmens, kas savirmojis uz pamiera sliekšņa stāvošās noziedzīgās pasaules rāmo virsmu. Citos apstākļos notikušais būtu vērtēts kā nelaimes gadījums - spēcīgs negaiss, gaisa bedres virs ezera - iemeslu bija vairāk, nekā vajag. Aizdomas radīja pilota Džeralda O'Melli dīvainā pazušana un viņa pēdējie vārdi, kurus viņš bija noraidījis pa radio Klīvlendas lidostas dispečeriem. Tomēr pilota balss bija mierīga līdz brīdim, kad viņš iekliedzās: "Sono fottuto!" Dispečeri to pārtulkoja no itāliešu valodas kā "Esmu pagalam!". Nekādu diversijas pierādījumu izmeklētāji neatrada. Pilota ziņojumu izskaidroja ar viņa pieredzes trūkumu. Viņš nebija ticis galā ar lidmašīnas vadīšanu. Tā bijusi pilota kļūda.

Par nenozīmīgu sakritību varēja uzskatīt to apstākli, ka pēdējās bēres, kuras apmeklēja četri bojāgājušie, bija Vito Korleones bēres. Taču mafijas drūmajā vēsturē, kas astoņpadmitā gadsimta beigās bija aizsākusies Sicīlijā, ikviena cilvēka rīcība- augstsirdīga vai zemiska, tīša vai netīša - tika uzskatīta par daļu no milzīgā tīkla, kur visniecīgākās, pat vissmalkākās pavediena svārstības jūtamas visur. Sicīliešu dialektā, kas ir vienīgais šāds dialekts Rietumeiropā, nav nākotnes laika, bet pagātne un tagadne ir viens veselums. Sicīliešiem, kuru senči pārdzīvojuši tūkstoš okupācijas gadu, nejaušu sakritību nav, bet jebkurš vārds vai rīcība ir noteikta plāna daļa. Sicīlieši uzskata, ka nekas nenotiek tāpat vien.

Krasta apsardzes vīri izvilka "O'Melli" no ūdens un nogādāja tuvākajā slimnīcā, kur dežurējošā māsa, pamatojoties uz vadītāja apliecību, kas bija svarīgākais dokuments biezajā naudas žūksnī viņa priekšējā kabatā, reģistrēja viņu pulksten 10.25 vakarā kā "Džeraldu O'Melli, 38 gadi, vīrietis, īrs". Lauztajai kājai un ribām uzlika ģipša pārsēju, brūces apstrādāja. Spriežot pēc iepriekšējām analīzēm, nekādu nopietnu iekšējo bojājumu vīrietim nebija. Cietušais bija bez samaņas, bet viņa stāvoklis tika vērtēts kā stabils. Saskaņā ar medicīnas karti ārsti beidza cietušā apskati 4.18 no rīta. Pēdējais ieraksts izdarīts 4.30 no rīta, kas diez vai atbilda patiesībai. Kartē bija atzīmēts tikai laiks un stāvēja nesalasāms paraksts, kas nepiederēja nevienam slimnīcas ārstam.

Tikmēr krietna daļa jautājumu, kas attiecās uz lidojuma norisi un četru bojāgājušo nāves apstākļiem, noskaidrojās pati par sevi vai tos atklāja ieinteresēti cilvēki.

Bojāgājušo personības vēl nebija identificētas, bet reportieri un tiesībsargājošo iestāžu pārstāvji par to neizrādīja pienācīgu interesi. Spriežot pēc visa, lidojuma plāns bija sastādīts un glabājās Detroitā, bet, kur tieši, neviens nevarēja pateikt. Lidmašīna bija izlidojusi no Detroitas agri no rīta un sekojošās divpadsmit stundās droši vien bija nolaidusies kaut kur, lai uzpildītos. Tomēr; sazinājies ar Klivlendas lidostu, pilots bija ziņojis, ka lido tieši no Detroitas. Dispečers mēģināja precizēt, bet droši vien laika apstākļu dēļ sakari bija slikti.

Gaļas pārstrādes kompānija, kuras logo rotāja lidmašīnas spārnu, atradās Bufalo priekšpilsētā, Ņujorkas štatā. Izmeklētājs saistījās ar kompānijas prezidentu, kas, īsti nepamodies, vispirms pateica, ka esot uzgriezts nepareizs numurs, bet kompānijai neesot nekādas lidmašīnas. Tomēr, kad izmeklētājs dzēlīgi apvaicājās, vai prezidents esot par to pārliecināts, tas, ieturējis pauzi, atzinās: "Jā, tā ir mūsu lidmašīna!" - un nolika klausuli. Kamēr tika izdarīti nepieciešamie zvani un meklēšanas grupa aizbrauca uz prezidenta māju pie ezera, lai oficiāli nopratinātu viņu, prezidents bija paguvis noskūties, nomazgāties dušā, apģērbties un gaidīja viņus viesistabā advokāta klātbūtnē, kurš kādreiz bija štata prokurora palīgs. Advokāts sava klienta vārdā paziņoja, ka lidmašīna tikusi uz nedēļu nodota pilnīgā rīcībā viņa draugam Džozefam Zaluki, kas ir prestižās prēmijas "Gada filantrops" laureāts un kopš 1953. gada Detroitas padomes prezidents. Tādējādi prezidenta kungs bija piešķīris dāvanu Zaluki meitai sakarā ar laulībām, jo pats svinīgajā ceremonijā nav varējis piedalīties lielās aizņemtības dēļ. Viņa klients neesot neko zinājis ne par pasažieru skaitu lidmašīnā, ne par lidojuma mērķi, izņemot to, kas vēlāk kļuva vispārzināms. Advokāts painteresējās, vai izmeklētājiem esot kāds orderis kratīšanai vai arestam, pateicās par veikto darbu un smalkjūtību. Tagad prezidents gribot palikt viens, lai apdomātu briesmīgās traģēdijas sekas.

Džozefa Zaluki advokāts paziņoja, ka viņa klientam nekas neesot zināms par pilotu, kura vainas dēļ notikusi katastrofa, turklāt viņš strādājis godājamā Ņujorkas čārterkompānijā un ticis uzskatīts par ļoti pieredzējušu. Viņu bija noīrējis Zaluki kunga sekretārs pa telefonu. Izmantojot gadījumu, Zaluki kungs izsakot savu dziļāko līdzjūtību bojāgājušo ģimenēm un tuviniekiem.

"Džeralds O'Melli" bija pazudis no slimnīcas starp 4.18 un pieciem no rīta. Kad palātā iegājusi sanitāre, viņa ieraudzījusi tukšu gultu un no pacienta rokām atvienotu pilināmo iekārtu. Aparāts, kuram bija piesieta ievainotā lauztā kāja, bija pazudis kopā ar viņu.

Policija bija arestējusi Niku Džerači vairākkārt (lai gan aiz restēm neietupināja), tādēļ viņa pirkstu nospiedumi nokļuva kartotēkā. Taču slimnīcā pirkstu nospiedumus nepārbauda, un pēc pacienta pazušanas palāta tika izmazgāta tīra.

Neviena no tonakt dežurējošām māsām notikušo paskaidrot nevarēja, pamatoti uzskatot, ka Džeralds O'Melli atrodas citas māsas aizgādībā. Vēlāk visa atbildība gūlās uz vecāko māsu, kuru ar kaunu atlaida. Viņa pārcēlās uz Floridu, kur bija spiesta apkalpot slimniekus mājās par zemāku atalgojumu. Pēc daudziem gadiem viņa mierīgi nomira miegā. Kad tika pasludināts testaments, bagātībā pēkšņi iedzīvojušies bērni nobrīnījās par mantu, kuru māte bija spējusi iegūt Lielās depresijas gados.

Ar pilota pazušanu nodarbojās vairākas meklēšanas grupas un neskaitāmi reportieri. Veltīgi. ASV senatori prata izmantot notiekošo savā labā, noturēdami bezgalīgas šai un līdzīgām lietām veltītas sēdes. Bija skaļi paziņojumi par "tiešajiem kaitējumiem sociālajai drošībai", kuru apdraud noziedzīgie grupējumi, par to rašanās "vēsturisko neizbēgamību" un "pienākumu pret nākamajām paaudzēm", kuru senatori pildīja, sasaucot sēdes par nodokļu maksātāju līdzekļiem.

Pilota autovadītāja apliecība bija īsta, bet Nevadas štata dzimšanas apliecība piederēja zēnam, kas bija miris un atdusējās Ņūhempšlras kapsētā.

Visa informācija, kuru policijai bija izdevies savākt par Džeraldu O'Melli, arī attiecās uz mirušo bērnu.

Patiesību zināja vienīgi Dievs un Toms Heigens. Ņūhemp- šīras kapsēta atradās līdzās ceļam, kas veda tieši uz pilsētu, kur bija dzimusi un uzaugusi Keja Edamsa Korleone. Uzzinājusi, ka Maikls nogalinājis savu māsasvīru Karlo Riči, viņa paņēma bērnus, pameta vīru un aizbrauca pie vecākiem. Maikls viņai piezvanīja tikai vienreiz. Pēc nedēļas Ņūhempšīrā ar limuzīnu ieradās Toms Heigens.Viņi ar Keju ilgi pastaigājās pa mežiem. Maikls bija lūdzis pateikt, ka viņa varot darīt visu, ko vēlas, tikai lai parūpējoties par bērniem. Viņš sirsnīgi mīlot Keju un esot gatavs visādi piekāpties. Maikla vēstījumu Toms nodeva, iepriekš pastāstījis Kejai par to, cik daudz viņas vīrs darījis Ģimenes labā, lai gan šī uzticēšanās Heigenam varēja maksāt dzīvību. Tomēr tas bija iespaidīgi, un Keja apsolīja atgriezties. Atpakaļceļā uz Ņujorku Heigens iegriezās tuvējā bibliotēkā un, pašķirstījis kādu vecu avīžu komplektu, uzdūrās aizkustinošam stāstam par Džeraldu O'Melli, kas vienpadsmit mēnešu vecumā saslimis ar difteriju, un viņu aizsaucis pie sevis Dievs. Novietojis limuzīnu tālāk no vietējo iedzīvotāju ziņkārajām acīm, Heigens devās uz tiesas namu. Heigenam bija neuzkrītoša āriene, un viņš zināja, kā jāuzvedas sabiedriskās vietās. Savos dažādajos braucienos pa valsti Toms bija ieguvis tik daudz notariāli apstiprinātu dzimšanas apliecību kopiju, ka sanāca pamatīga mape. Turklāt viņš nekad neapmeklēja vienu un to pašu iestādi divreiz. Džerači bija vēlējies iru uzvārdu, un Džeralda O'Melli dzimšanas apliecība gadījās tieši virspusē.

Tiklīdz bojāgājušo personība bija noskaidrota un paziņota atklātībā, visi, kas pazina Vinsenti Forlencu un zināja par viņa bunkuru Klaburčūsku salā, tūdaļ nodomāja, ka lidmašīna nolaidusies tieši tur. Tomēr neviens nenojauta, ka pilots ir For- lencas krustdēls. Protams, izmeklētājiem neizdevās neko pierādīt. Forlenca, kuru policija nolēma nopratināt divas dienas pēc katastrofas, ieradās vesela izcilu advokātu bara pavadībā un apvaicājās, vai godājamie likumsargi pārāk neaizraujoties ar teleseriālu skatīšanos. Gangsteri? Viņa iemīļotajā patvērumā? Pasarg Dievs! Jā, viņš dzirdējis visu. Katrā ziņā nedēļas nogali Forlenca esot pavadījis mājās, izņemot svētdienas pēcpusdienu. Tieši tad lidmašīna esot nolaidusies Klaburčūsku salā? Kas tur noticis? Padome? Nevar būt! Svētdienas novakari Forlenca pavadījis kravas automobiļu vadītāju arodbiedrības organizētajā piknikā par godu Darba svētkiem. Viņi sēdējuši zem milzīgas brezenta nojumes un malkojuši arodbiedrības sarūpēto vēso alu, nepievērsdami uzmanību negaisam un neļaudami sabojāt tik nozīmīgus valsts svētkus. To varot apliecināt daudzi atbildīgie Klīvlendas kravas automobiļu vadītāji.

Džeralda O'Melli ārienes apraksts, kuru bija izveidojusi policija un medicīnas personāls, neiedvesa lielu uzticību. Glābēji, ārsti un medmāsas apgalvoja, ka pievērsuši uzmanību vīrieša ievainojumiem, nevis viņa izskatam. Viņus vairāk saistījis dzīvībai svarīgo orgānu stāvoklis nekā viņa ausu lielums, acu (aizvērto) forma un salauztais deguns, kas bijis tā apsarcis un pietūcis, ka nebija iespējams to raksturot.

Neviens, izņemot Korleones ģimeni un Forlencu, nenojauta, ka Džeralds O'Melli un Niks Džerači ir viena un tā pati persona. Ārpus šim Ģimenēm neviens nezināja, kas ir Niks Džerači un ar ko viņš nodarbojas. Septiņi ringā pavadītie gadi bija mainījuši viņa seju tā, ka pat bērnības draugi diez vai viņu pazītu. Viņš bija uzstājies ringā ar tik daudziem svešiem uzvārdiem, ka arī pats visus neatcerējās. Jebkurš bokseris var kļūt par spēkavīru, bet tāds, kuram ir kaut nedaudz smadzeņu, var kļūt par bandītu. Taču par veiksmīgiem biznesmeņiem šādi puiši kļūst diezgan reti, bet vēl retāk tādi, kuriem ir neliela juridiskā izglītība. Ņujorkā Niku uzskatīja par Sēlija Tesio protežē, bet sīkāk par viņu nekas nebija zināms. Jo neparastāks cilvēks, jo sarežģītāk viņam atrast savu vietu dzīvē. Viņu vai nu pazīst visi, vai nepazīst neviens. Viņš var kļūt par elku, lai gan lielais vairums cilvēku nav redzējuši viņu, vai arī pazust no redzesloka un dzīvot visparastāko dzīvi, tādēļ neviens nekad nenojautīs, kurš sēdējis pie blakusgaldiņa, dungodams Džonija Fontānes jaunāko grāvēju vai klaudzinādams ar desmit centu monētu pa plastmasas galdu, gaidot savu kārtu iemest to taksofonā.

Pasaule ir neizprotama. Niks Džerači vairākus mēnešus bija kaut kur pazudis. Neviens nezināja, kur viņš ir, gandrīz neviens viņu nemeklēja.

Tikai reiz kāda akla večiņa bija pajautājusi Gorillam Aspro- montem, kur viņš dabūjis šādu iesauku. Viņš tika apglabāts Losandželosā, bet pēc tam notika bēru mielasts Gasija Čičero superklubā. Kad bija jāpaceļ tosts, lai godinātu nelaiķi, visi četri brāļi Aspromontes cerīgi palūkojās uz Džekiju Ping- pongu, kurš gandrīz vai nepazina Gorillu, toties prata daiļrunīgi, aizkustinoši runāt un varēja sniegt mierinājumu mirušā raudošajai mātei. Kreili Mančuzo vecāki klusu apbedīja Sanfrancisko. Vienīgā slavenība ceremonijā bija jaunākais no brāļiem Di Madžo, kas bija mācījies kopā ar Kreili. No Molināri klana piedalījās Tonija jaunākais brālis Nikodemo. Aiz cieņas pret nelaiķi miesassargi neuzdrošinājās pieiet pie kapa, bet stāvēja godbijīgā attālumā kopā ar nelielu kruķu un ziņkārīgo pulciņu.

Dons parasti apmeklē savu palīgu bēres, ja uzskata viņus par draugiem. Bet šos apstākļus nevarēja uzskatīt par parastiem. Klīda baumas, ka Džekijs Pingpongs un Nikodemo Miesnieks tādējādi pārņēmuši savā kontrolē Ģimeni.

Bijušie bosi, Aspromonte un Mančuzo, Frenks Falkone un Tonijs Molināri, tika apglabāti nākamajā dienā. Nelaiķiem bija daudz kopēju paziņu, kuri, dabiski, nevarēja piedalīties abās bērēs vienlaikus.

Bija jāizvēlas, un Ģimenes gaidīja, kurš kādas bēres izvēlēsies.

Pie Heigenu nepabeigtās mājas pa aklo ielu, kuru bija nosprostojusi Ala Neri mašīna ar vēl diviem pasažieriem, staigāja Maikls Korleone, smēķēdams cigareti pēc cigaretes, un Toms Heigens ar resnu Kubas cigāru zobos. Korleone bija licis Tomam pēc iespējas neuzkrītošāk savākt summu iespējamajai izpirkuma maksai. No kurienes nāks nauda, Maikls negribēja zināt, un arī Heigenu nedrīkstēja pārāk iesaistīt Ģimenes lietās. Heigens apstājās pie Neri mašīnas. No mājas iznāca Endrū, viņa trīspadsmit gadus vecais dēls, ar futbolbumbu padusē. Ieraudzījis Neri mašīnu, Endrū nez kāpēc nodūra galvu un neapmierināts atgriezās mājās. Heigens raudzījās kaut kur tālumā pāri Maikla plecam un ilgu laiku neteica neko. Maikls aizdedza vēl vienu cigareti un paskaidroja, kā jārīkojas.

- Tu taču nemaksāsi nekādu izpirkuma maksu? - Heigens apvaicājās.

Maikls palūkojās uz viņu acīmredzami vīlies un paraustīja plecus. Heigens klusēja, tad aizmeta neizsmēķēto cigāru baltā cementa kaudzē.

-    Pacenties mani piesegt, - Toms teica, un tas skanēja nevis kā lūgums vai pavēle, bet gan tikai apgalvojums.

Korleone pamāja, likdams saprast, ka saruna beigusies.

Drīz pēc tam Roko, Klemenca un Fredo tika izsaukti pie Maikla uz mājām. Kad, uzsvempušies augšā pa kāpnēm, viņi apsēdās pie gaišā rakstāmgalda oranžos plastmasas krēslos, Maikls noprasīja tieši, vai kāds no viņiem zina, kas noticis ar Džerači. Visi kā viens to noliedza.

-    Vai tas nebiji tu? - Lamponi apvaicājās.

Maikls papurināja galvu, bet visi šķita pārsteigti. Situācija bija nopietna, sevišķi, ja Ģimenes ienaidnieki uzzinās, ka pilots bijis Džerači.

-    Baigie mēsli! - Klemenca nopūtās.

Korleone pamāja. Vienīgais veids, kā noskaidrot situāciju, bija sasaukt Ģimeņu sapulci, pirmo reizi kopš Sanija nogalināšanas. Būs jāatzīst, ka Džerači rīkojies muļķīgi, piekrizdams lidot ar lidmašīnu uz boksa maču, pat ja Falkone bija ieguldījis tajā milzīgu naudu un piespiedis viņu to darīt. Nāksies izmaksāt kompensāciju, un pēc tam visi Doni apsolīs, ka jautājums ir izsmelts, un tā būs laime nelaimē, Ģimenes noslēgs miera līgumu, no kura visi tikai iegūs. Protams, sapulces sasaukšana nozīmēs, ka tajā piedalās Ruso, un tiks apspriesta viņa ievēlēšana komisijā, bet šādā situācijā citas izejas nav. Tam bija jānotiek agrāk vai vēlāk.

-    Problēma ir tā, ka pēc Nika pazušanas sasaukt sapulci ir bīstami, - Maikls atzina. - Vismaz, kamēr noskaidrosies, kas īsti noticis - nozieguma slēpšana, nolaupīšana vai pat valdības iejaukšanās.

Klemenca pavīpsnāja un teica: viņam jau licies, ka Klīvlendā notiek kas nelāgs, - un Maikls pamāja. Vai tiešām Maikls domājot, ka Forlencas vīri sarīkojuši avāriju? Bet varbūt viņi lieliski zinot, kas bijis pilots, un uzskatot, ka par viņiem aizdomas neradīšoties? Protams, labākais veids, kā izkļūt no šīs ķezas, būtu norādīt, ka Žīds nekādā ziņā nav rīkojis diversiju pret lidmašīnu, kuru vadījis viņa krustdēls. Varbūt tādējādi Forlenca cenšas aizstāvēt Džerači. Aizstāvēt no paša Ģimenes.

Apakšējā stāvā Maikla puskurlais sievastēvs bija ieslēdzis televizoru pilnā skaļumā. Mazais Entonijs Korleone spiedzošā balstiņā dziedāja līdzi dziesmu no kāda kovboju mūzikla.

-     Ak Dievs, cik viss ir sarežģīti! - Fredo pikti iesaucās. - Sirds vai stājas, iedomājoties, kā viss var iegrozīties.

Maikls lēnām pamāja, ieturēdams nepieciešamo pauzi. Aizrādīt brālim, kuru nupat bija iecēlis par sotto capo, pat tādu uzticamu cilvēku klātbūtnē kā Klemenca un Lamponi viņš nevēlējās.

-    Tas viss nelīdzēs mums noskaidrot, kas noticis ar Džerači, - viņš piebilda un noliecās pār savu moderno dāņu rakstāmgaldu. - Diezgan spriedelēt! Laiks ķerties pie darba.

Nākamajā dienā Klemenca izlidoja uz Ņujorku, lai pārliecinātos, ka viss rit savu gaitu, it kā būtu iestājies miers un katastrofa nekad nebūtu notikusi. Viņa vīriem bija jārīkojas tāpat. Dienu vēlāk viņam sekoja Roko, kurš pazina Džerači komandu un kuram bija uzdots tur palikt un sekot operācijām līdz turpmākiem norādījumiem. Fredo kā Maikla pirmajam palīgam pagaidām bija jāpilda Roko pienākumi Nevadā.

Korleones Ģimene jau ilgu laiku bija sabiedrotie Tonijam Molināri, kas bija ņēmis savā aizgādībā Fredo pēc neveiksmīgā atentāta pret Vito Korleoni. Tieši Molināri klans bija palīdzējis Maiklam nostiprināt savu stāvokli vispirms Lasvegasā, bet vēlāk Taho un Rino.

Kas attiecas uz Frenku Falkoni, nedz Vito, nedz Maikls neuztvēra viņu nopietni, vērtēdami viņa rīcību kā neveiklu mēģinājumu atbrīvoties no Čikāgas ietekmes.

Maikls būtu varējis izvairīties un nepiedalīties ne Falkones, ne Molināri bērēs. Daudzi to gaidīja no viņa, uzskatīdami šādu lēmumu par apdomātu un tālredzīgu. Bet tie bija tikai vārdi, un vārdiem "apdomība" un "tālredzība" ir daudz aizstājēju, piemēram, "vājums", "nedrošība" un pat "augstprātība". Cilvēka būtība izpaužas viņa rīcībā un konkrētajā darbībā.

Fredo, kas Molināri klanam bija tuvāks par visiem, tika nosūtīts uz bērēm Sanfrancisko. Maikls ar Toniju Neri un vēl diviem puišiem, kas slēpās pie Taho ezera, devās uz Čikāgu. Šai pilsētā, kur bija dzimis un savus pirmos soļus noziedzīgajā pasaulē spēris Frenks Falkone, viņš bija atradis savu pēdējo mājvietu. Tie, kas labi pazina Vito Korleoni, saprata, pēc kādiem principiem vadījies Maikls: Nenovērs acu no draugiem, bet no ienaidniekiem - vēl jo vairāk.

Falkones bēru ceremonija norisa mazā, necilā baznīciņā Čikāgas itāliešu kvartālā Pečā, kur Falkone bija uzaudzis un kur viņa vecākiem reiz bija piederējis pārtikas preču veikaliņš. Lai gan bija septembris, laiks pieturējās karsts. Policija bija bloķējusi satiksmi vairāku kilometru rādiusā ap baznīdņu. Augstie viesi, to skaitā Kalifornijas vicegubernators, eksčempions boksā un vairāki šovbiznesa pārstāvji, viņu vidū Džonijs Fontāne, bija atbraukuši motociklistu eskorta pavadībā. Citiem, kā, piemēram, Maiklam Korleonem, negribējās piesaistīt sev uzmanību, un viņi ieradās laikus, lai neuzkrītoši ieņemtu vietas. Iela bija ļaužu pārpilna. Frenks Falkone bija Čikāgas noziedzīgās pasaules pārstāvis, un, ja pašā baznīciņā valdīja godbijīgs klusums, tad uz ielas sapulcējušies jau nez kuro reizi apsprieda nelaiķaidzīvesstāstu. Frenkam bija tikai piecpadsmit gadu, kad viņa tēvs kādu dienu slēdza veikalu un kopā ar meitu nolēma saskaitīt ieņēmumus. Tad veikalā iebruka bandīti un viņus nogalināja. Policija noziegumu izmeklēja pavirši. Izmeklētājs smejoties teica, ka tas neesot nekas cits kā stulbo makaronēdāju izrēķināšanās Makaronēdāju pilsētā. Frenks to dzirdēja, bet ļaunākais, ka to dzirdēja ari viņa māte, un viņa nozvērināja dēlu atriebties. Drīz tas arī notika. Zēnam savā neatlaidībā izdevās sastapties ar pašu Alu Kaponi. Stacijas apkārtnē tika atrasts uzbrucēja līķis ar sešdesmit četrām durtām brūcēm (Falkones tēvam toreiz bija četrdesmit četri gadi, bet meitai - deviņpadsmit). Pēc kādas nedēļas izmeklētājs ar draugu devās makšķerēt uz Viskonsinas gravu un pazuda bez pēdām. Kādu laiku veikaliņā saimniekoja Frenks un viņa māte, taču atmiņas bija pārāk skaudras. Nez no kurienes (precīzāk - no Trepanijas) uzradās pircējs, kas nopirka māju un veikalu par ļoti pieklājīgu atlīdzību. Tādējādi sinjora Falkone tagad varēja apmesties blakus sava brāļa ģimenei. Frenks iestājās dienestā pie mistera Kapones, bet, kad tam radās problēmas, pārvācās uz Losandželosu. Sākumā jauneklis uzvedās nevainojami un, būdams centīgs un paklausīgs, ieguva vispārēju labvēlību. Par jaunā Falkones uzticību neviens nešaubījās. Vīriem bija pietiekami daudz savu problēmu rietumos, tas ir, Čikāgā, un Falkone galu galā bija viņu puisis. Grūti pateikt, kad īsti tas notika, bet ar laiku kļuva skaidrs, ka Frenkam nekāda aizgādība nav vajadzīga. Viņš droši vien bija mantojis raksturu no mātes - tā atteicās pārcelties uz Kaliforniju, lai gan Frenks bija uzbūvējis viņai māju Holivudā ar baseinu un dārzu.

Ceļu bēru procesijai uz Svētās Karmelas kapsētu atbrīvoja divdesmit policisti zirgos (katram zirgam bija acu aizsegi, kas sargāja no nemitīgajiem zibspuldžu uzliesmojumiem). Ar īpašām emblēmām rotātās automašīnās brauca politiķi un tiesneši. Tūkstošiem vienkāršo ļaužu tiem sekoja kājām. Aiz kapsētas vārtiem procesija pagāja garām Ala Kapones mirstīgo atlieku pēdējai atdusas vietai. Viņš bija miris pirms sešpadsmit gadiem, kad Iekšējās nodokļu pārvaldes aģenti viņu nogalināja, un necilajās bērēs piedalījās niecīga daļa to cilvēku, kas apmeklēja Falkones bēres. Vito Korleone bija atsūtījis tikai ziedus.

Falkones ģimenes kapenes bija veidotas no melna marmora, bet pašā augšā stāvēja eņģelis, kuram pie labās rokas bija pieķēdēts piekūns. Spārnus izpletis, granīta putns centās izrauties brīvībā un sniedza ēnainu patvērumu vairākiem sērojošiem pavadītājiem. Frenka tēvs un māsa atdusējās citā kapsētā, taču pie kapeņu durvīm bija misiņa plāksnītes ar viņu vārdiem.

Pie zārka sēdēja Frenka māte, sieva un bērni. Priekšējā rindā stāvēja vienīgi Lūijs Ruso milzīgās saulesbrillēs. Pārējie radinieki bija izvietojušies otrajā rindā kopā ar Džekiju Ping- pongu un Džoniju Fontāni, kas bija galvenais zārka pavadonis un raudāja gluži kā sieviete.

Citi četrdesmit deviņi zārka goda pavadoņi - politiķi, policijas kapteiņi, tiesneši, sportisti un kinozvaigznes - bija nostājušies trešajā rindā.

Maikls Korleone sev īpašu uzmanību nepiesaistīja. Viņš nebija nekāda slavenība salīdzinājumā ar Džoniju Fontāni, Kalifornijas gubernatoru, kā ari ar bijušo vēstnieku Kanādā M. Korbetu ŠI. Maikls nebija fotoreportieru zibšņu mērķis. Tikai daži policijas pārstāvji zināja par viņu vairāk nekā pārējie sērojošie, bet tas nebija daudz. Korleone bijis kara varonis, taču vai Amerikā ir maz varoņu? Pavasari Ņujorkas nemieru laikā viņa vārds bija pazibējis laikrakstos, bet fotogrāfijas bija tik neskaidras, uzņemtas no attāluma, un cilvēku atmiņa ir īsa. Protams, zināmās aprindās Maikls Korleone bija diezgan pazīstams, daudzi zināja viņa reputāciju, bet diez vai varētu saistīt vārdu ar izskatu. Bērinieku vidū Maikls ieraudzīja daudzus paziņas, tomēr klāt nepiegāja, uzskatīdams, ka pietiks ar īsu galvas mājienu. Fontāne vispār izlikās viņu nemanām. Kādu laiku Korleone klusēdams vēroja notiekošo, tad, pacietīgi sagaidījis savu kārtu, izteica līdzjūtību nelaiķa atraitnei un mātei un aizbrauca necilā, melnā dodžā, kas viņu bija atvedis šurp.

Pirmoreiz pēc ilgiem laikiem Maikls klusībā apraudāja savu tēvu.

Dona Molināri bēru procesija simt automašīnu pavadībā virzījās cauri miglai uz dienvidiem no Sanfrancisko, izstiepusies pa ceļu gandrīz kilometra garumā. Frederiko Korleone brauca ceturtajā mašīnā aiz katafalka. Tas bija melnbalts kadil- jaks, kuru tā patika vadīt Tonijam. Fredo bija ieradies viens.

Viņš pateica Maiklam, ka atvest šurp Kapru un Figaro pēc tā atbalsta, kuru viņam bija sniedzis Molināri, būtu vislielākās necieņas izrādīšana, un varētu likties, ka Korleones Ģimene no kaut kā baidās Sanfrancisko. Viņam par lielu pārsteigumu, brālis piekrita. Mašīnu vadīja Molināri soldato, kura vārdu Fredo nebija spējis iegaumēt. Kopā ar viņu kadiljakā bija Tonija jaunākā brāļa Dino sieva ar divām meitām.

Ceļš līdz kapam šķita bezgalīgs, to vēl garāku vērta bērnu nebeidzamā raudāšana un Fredo neveiklie mēģinājumi tos nomierināt. Labi, ka viņš bija paķēris līdzi divus smalka zīda mutautiņus ar monogrammām. Sākumā meitenes pārmaiņus lietoja vienu mutautiņu, bet tad viena no viņām tik stipri no- šņaucās, ka deguns sāka asiņot, un bija jālieto abi mutautiņi.

-     Kur ir šī kapsēta? - Fredo jautāja, pasniegdamies pēc lūgšanu lapas, kur bija nosaukums: Itāliešu kapsēta.

-    Kolmā, - šoferis atbildēja. - Tās visas ir Kolmā.

-     Kas ir Kolma? Kur, velns… - Fredo steigšus apvaldījās. - Kur ir tā Kolma?

-     Kolmā atrodas visas kapsētas. Sanfrancisko vairs nevienu neglabā. Esam gandrīz atbraukuši. Zelta drudža laikos cilvēkus apbedīja tur, kur viņi nomira. Dārzā, pagalmā, kādā alejā vai kur citur. Bija palikušas tikai kapsētas bagātajiem, bet tagad līķi jāved uz Kolmu. Tas esot zemestrīces dēļ. Mana vecmāmiņa saka, ja sākšot drebēt zeme, miroņi izlidošot no zārkiem gluži kā pudeļu korķi…

-   Diezgan, - Dino Molināri sieva aizrādīja. - Nevajag muldēt, - viņa teica itāliski, - ja bērni klausās. - Tas nozīmēja aizver savu pretīgo muti. Bērni, šķiet, nesaprata itāliešu valodu.

Šoferis vairs nebilda ne vārda.

Fredo uzskatīja, ka stāsts tiešām nav domāts bērnu ausīm, bet meitenes beidza raudāt un ziņkāri klausījās.

Tikmēr laukā pilsētu bija nomainījis plašs līdzenums, kuru klāja kapakmeņi, statujas, ģimenes kapenes, krusti un palmas - bezgalīga mirušo valstība. Nez kāpēc ienāca prātā Sanija vārdi, kurus viņš bija teicis, padzīdams Fredo no Ģimenes: Lasvegasa ir nākotnes pilsēta. Nē, miļais brālīt, Kolma ir nākotnes pilsēta. Miroņu pilsēta. Mirusi, tāpat kā Sanijs. Fredo drudžaini, histēriski iesmējās, bet tūdaļ pat apvaldījās.

Itāliešu kapsēta stiepās jūdzēm tālu abpus ceļam. Procesija ieradās no dienvidu puses, pabrauca garām piemineklim, kurā bija iegravētas daudzas zaļas metāla rokas, sagrābušas garu, melnu ķēdi.

Fredo apbrīnā pašūpoja galvu. Tas ir lielākais rekets, kādu jebkad esmu redzējis. Protams, te glabā tikai itāliešus. Pilnīgi iespējams, ka senāk, kad mirušos vēl varēja apglabāt savā pagalmā zem rožu krūma, šo zemi bija nopircis kāds itālietis. Gluži kā Sicīlijā, kur Fredo tālie senči, nabaga zemnieki, bija audzējuši vīnogas un olīvas, līdz kādam ienākusi prātā doma uzsākt ko labāku. Var pasūtīt nekrologus avīzē, novadīt viltus ceremoniju un dabūt atļauju apglabāt tos, kuri sen jau miruši. Saņemt maksu par kapa atrakšanu un lika pārvešanu uz Kol- mas kapsētu. Piedevām sagādāt darbu simtiem itāliešu akmeņkaļu, kuri kļūst par parādniekiem. Tāpat notiek ar tiem, kuriem vajadzīgs darbs un kuri prot noturēt lāpstu rokās. Tad ar laiku var uzpirkt zemi Sanfrancisko apkaimē, kur kādreiz bijušas kapsētas, lielisku nekustamo īpašumu par lētu naudu, jo tur ir pilns ar līķiem. Pēc tam ar zemi var rīkoties, kā patīk. Amerikā cilvēkiem ir īsa atmiņa. Kad zeme būs sakopta, daudzi to gribēs nopirkt. Sliktākā gadījumā kapsētu var izmantot tiešajiem mērķiem un saņemt ienākumus no visa, kas ar to saistīts: ar kapa vietām, pieminekļiem, zārkiem, ziediem, katafalkiem… Turklāt var gūt papildu peļņu, ko dod šāds kapsētas bizness. Ja Amerigo Bonaseras kapsēta Bruklinā kādreiz bankrotēs, zem katra zārka jauno īpašnieku gaidīs pārsteigums.

Kolma. Pat skan itāliski.

Fredo pārskrēja drebuļi, bet saules pinums pēkšņi sarāvās. Viņš pievēra acis. Iztēlē pavīdēja Ņūdžersijas purvi kā bezgalīgas Kolmas. Korleones klanam Ņujorkā ir pietiekami liela politiskā ietekme, lai dabūtu atļauju apbedīšanai. Atņemt purvu Strači Ģimenei nebūs īpaši grūti. Fredo šķita, ka viņš dzird tēva balsi: Katram cilvēkam ir tikai viens liktenis.

- Vai tev nekas nekaiš? - Dino sieva jautāja.

Fredo atvēra acis. Lai gan viņš jutās pacilāts, Fredo izdevās skumīgi pamāt. Dino sieva un bērni izkāpa no mašīnas. Fredo izdzēra blašķē atlikušo viskiju un steidzās ieņemt vietu pie zārka.

Pēc bēru ceremonijas visi devās atpakaļ uz Sanfrancisko, pareizāk sakot, uz "Zvejnieka patvērumu", Molināri piederošo restorānu, kas bija slēgts kopš tā laika, kad pienāca briesmīgā ziņa par bosa nāvi. Tomēr, tikko izkāpis no mašīnas, Fredo saprata, ka restorāna personāls nemaz nebija pavadījis šo nedēļu bezdarbībā neremdināmās raudās. Gaisā virmoja kausēta sviesta, mīksto krabju, pelamīdas, ceptu omāru, kūpošas marinādes burvīgās smaržas, bet uz griliem cepās vismaigākās teļa gaļas filejas gabali. No mašīnām izlēca bērni un drāzās uz restorāna aizmuguri, kur kāds no pavāriem gaidīja viņus nevis, kā parasti, ar ēdiena atliekām, bet gan ar mirdzošiem, sudrabainiem spaiņiem, kas bija pilni ar dzīvām zivīm. Zēni stiepa spaiņus uz muliņu un citu pēc citas meta zivis gaisā, pievilinot kaiju un pelikānu barus. Fredo palika stāvam, vērodams putnus, kas klaigādami laidelējās pār nevainīgiem bērniem gluži kā bibliskā sodība. Acu priekšā pavīdēja aina no tālās bērnības: viņš vienmēr baidījās no pelikānu asajiem nagiem atšķirībā no Konijas, kura spiedza un līksmoja. Maikls šādās rotaļās nepiedalījās, viņš sēdēja uz steķiem, aizbāzis ausis, un nosodoši raudzījās, kā izšķērdē labas zivis. Un ko Sanijs? Viņam labāk patika mest ūdenī oļus, nevis zivis, vēlāk viņš uzgāja tēva bisi un šaudījās ar to. Arī Heigenam gribējās pašaudlt putnus, bet viņš briesmīgi baidījās tēva nosodījuma un labāk vēroja visu pa automašīnas logu.

Bet, lūk, šie bērni smējās un līksmoja tā, it kā būtu saņēmuši atļauju apmeklēt atrakciju parku Koniailendā. Viņus nebiedēja pat nekaunīgās kaijas, kas uzklupa zivīm tieši spaiņos. Taču drīz vien kāds pieaugušais izjauks viņu priekus un sāks pamācīt, kā jāuzvedas nabaga tēvoča Tonija bērēs. Un, protams, pēc brīža piesteidzās dusmīga, tukla tante un apsauca viņus. Fredo ar lielām pūlēm piespieda sevi pagriezties un doties uz melnām sēru lentēm rotāto restorāna ieeju. Galu galā tāpēc jau viņš šeit bija ieradies. Taču labāk gribējās atgriezties viesnīcā, lai apdomātu, kā pastāstīt Maiklam par savu Kolmas kapsētas plānu. Atklāti sakot, viņš nebija pietiekami daudz iedzēris, lai domātu par izklaidēšanos citās vietās. Dziļi nopūties, Fredo iegāja iekšā.

Molināri restorānā vienmēr bija diezgan tumšs: melna ciedrkoka apšuvums, melni ādas nodalījumi, sarkani aizkari, kuri neaizklāja vienīgi logu, kas pavēra skatu uz līci. Šodien bija nolaisti visi aizkari. Blāvi apgaismotajā zālē, kur dega tikai dažas nelielas sveces, pulcējās melnos uzvalkos tērpušies tumšmataini vīri ar olīvkrāsas sejas ādu. Vienīgie gaišie plankumi telpā bija galdauti, tik balti un sastīvināti, ka Fredo sa- miedza acis. Slavenās marmora strūklakas vidū stāvēja Tonija Molināri ledus skulptūra ar roku, pastieptu pret bāru. Klātesošie uzmanīgi pieskārās bojāgājušā Dona vēsajai pierei.

Restorānā apmeklētāju bija daudz vairāk nekā kapsētā, iespējams, tāpēc," ka tika pasniegti lieliski uzkožamie. Fredo pēc kārtas apskāva visus sanākušos un šūpoja galvu, pauzdams līdzjūtību par briesmīgo traģēdiju. Daži izteica daudznozīmīgus mājienus par viņa iecelšanu jaunajā amatā. Fredo pateicās un sacīja, ka vajagot uzēst. Lai nepiedzertos, viņš dzēra tikai alu. Fredo nebija tās popularitātes kā tēvam un brāļiem, bet viņam šķita, ka tas dod arī zināmu labumu. Viņš nekad nevienu nenomāca. Sievietes izturējās pret viņu ar mātes maigumu. Vīrieši, manīdami, ka viņš nespēj sekot sarunas gaitai, ielēja viņam glāzīti un centās pēc iespējas ātrāk tikt no viņa vaļā. Fredo atmaksāja ar to pašu. Ja kāds viņu piedzirdīja, Fredo Korleone to vēl ilgi pieminēja. Viņš baudīja dzīvi viesnīcā līdzās kazino, tāpēc ka viņam patika noraudzīties, kā izklaidējas citi, un izklaidēties pašam.

Korleones Ģimenē visi izturējās kā roboti, rūpīgi apdomādami katru vārdu. Ar Fredo cilvēki varēja atslābināties un būt dabiski. Droši vien tādēļ viņu mīlēja. Fredo uzskatīja par vāju, bet tā bija liela kļūda. Nedrīkst nenovērtēt savus ienaidniekus! Dzīvē nav lielākas priekšrocības par to, ja tavi ienaidnieki pārvērtē tavus trūkumus, bija teicis tēvs. Nevis viņam, bet Sanijam. Tēvs lasīja morāli brālim, bet Fredo tikmēr sēdēja istabā, un neviens viņam nepievērsa uzmanību. Sanijs dzirdēja, bet Fredo klausījās.

Daži klātesošie sačukstējās par pilota O'Melli noslēpumaino pazušanu, turklāt ar Fredo bija atklātāki nekā ar Maiklu. Viņš noklausījās visdažādākos minējumus par lidotāja personību. Visbiežāk uzskatīja, ka tas bijis policists vai kāds no Klīvlendas Ģimenes. Iespējams bija gan viens, gan otrs. Taču jaunajam Molināri klana vadonim bija cita ideja. Bučijs Molināri, palaizdams Fredo vaļā no saviem apkampieniem, piemēram, nočukstēja: - Tas ir Bāzdegunis, vai ne? - Gan viņam, gan citiem Fredo atbildēja, ka viņam neesot ne jausmas. Maikls tā nekad nebūtu rīkojies.

Kādēļ gan viņš tā zaudē šai nebeidzamajā salīdzinājumā ar brāļiem? Fredo stāvēja vīriešu tualetē un raudzījās milzīgajā spogulī ar apzeltītu rāmi. Viņš izslējās un ievilka vēderu. Acis viņam bija, kā dzied tai dziesmā, gluži kā ķirši saldā krējumā. Brāļi gan nesalīdzināja sevi cits ar citu. Fredo pārlaida roku pār paplānajiem matiem - laiks atmest dzeršanu. Viņš lūkojās uz savu apaļo seju, cenšoties neredzēt līdzību ar tēvu, uz spēcīgo žokli kā Sanijam un Maikla mandeļveida acīm. Paķēris stikla burku ar ķemmēm un toniku, Fredo trieca to pret savu attēlu. Zaļais šķidrums nopilināja visu, spogulis iesprāga. Korleone pastiepa simt dolāru nēģerim apkopējam, kas rāmi pamāja un teica, ka viņš visu saprotot un arī sērojot par misteru Toniju. Fredo atgriezās gandrīz tukšajā restorānā pie

Molināri ledus skulptūras. Tās pierē bija izkusis liels dobums, it kā tur būtu iestrēgusi lode, nevis pieskārušās tūkstošiem mīlošu cilvēku lūpas. Nevēlēdamies ne ar vienu biedroties un ienīzdams pārējos, Korleone izgāja no restorāna dzestrajā tumsā.

Viņš pagāja garām taksometru šoferiem un, galvu nodūris, devās uz kuģu piestātni. Drīz vide kļūs skarbāka un viņš nonāks pie bāriem, kur dirn ostas krāvēji un matroži, tad pie bāriem ar sliktu slavu, kuros iegriežas padibenes.

Fredo apstājās. Nē, nedrīkst atkal palaisties!

Priekšā bija Pouelstrīta, kas novedīs viņu pie viesnīcas. Ceļš nav īss, bet pastaiga viņam nāks par labu. Galva kļūs skaidrāka. Fredo palūkojās uz drūmo bāru tālajām ugunīm, tad atkal uz Pouelstrītu. Cik viņš atcerējās, iela veda gar senu itāliešu kvartālu Nortbīču. Tur varēs apstāties, atpūsties, iedzert kafiju un apdomāt Kolmas kapsētas plānu. Tas būs jauki, tieši tas, kas vajadzīgs.

Tiklīdz Fredo nogriezās uz Pouelstrītu, viņš sajuta atvieglojumu.

Iela kāpa kalnā, bet, nogājis tikai pārsimt metrus, Fredo jau bija nosvīdis un pārdomājis. Viņš bija pārāk noguris, lai domātu par plāniem, un ari kafiju vairs negribējās. Drīzāk kaut ko vēsu, piemērafn, alu. Ko gan tas varēja kaitēt?

Iela izlīdzinājās. Izkārtņu vidū bija aizvien vairāk itāliešu uzvārdu, bet kaut kas bija mainījies. Ielās skraidīja netīri bērni svīteros un dungriņos, daudzi bija nēģeri un neviena paša itālieša. Fredo centās atcerēties, kad te bijis pēdējoreiz - četrdesmit septītajā vai četrdesmit astotajā gadā? Beidzot viņš ieraudzīja pazīstamu kafejnīcu, kura bija saglabājusi seno nosaukumu Caffe Trieste. Fredo to uztvēra kā zīmi - labāk dzer kafiju, nevis alu. Tomēr, kad viņš atvēra durvis, tad ieraudzīja rudmatainu puisi, kas spēlēja bungas, un nēģeri melnā svīterī, kas brēca velns sazin ko un sita knipjus pie galdiņiem sēdošajiem.

Nolādētie čigāni! Kaut kur tuvumā pārdod viskiju ar sodas ūdeni un Fredo Korleones vārdu uz slaidajām pudelēm.

Fredo apstājās pie cita itāliešu krodziņa - "Enriko". Viss kā vecajos labajos laikos, izņemot uzrakstu "Dzīvā mūzika. Džezs". Droši vien atkal čigāni, bet mūzika nelikās tik mežonīga. Samaksājis trīs dolārus par ieeju, Fredo apsēdās pie bāra. Orķestra sastāvā bija pianists, saksofonists un bundzinieks ar slotiņām. Traks savārstījums, tomēr, dabūjis iedzert, Korleone sāka klanīt galvu mūzikas taktī. Viņam vienīgajam bārā bija uzvalks, un laikam tādēļ pie viņa galdiņa sāka piesēst pastāvīgie apmeklētāji un aizgūdamies piedāvāt cigaretes ar marihuānu. Fredo tikko novaldījās, lai nepateiktu viņiem, ka nāk no tā puiša bērēm, kas ar šo pašu marihuānu iedzīvojies milzīgā bagātībā. Pēc otrā kokteiļa viņam jau šķita, ka tas ir labākais džeza ansamblis, kuru viņš jebkad dzirdējis. Drīz vien pie viņa galdiņa bija sapulcējusies jautra kompānija: zēni, meitenes, dažs labs pat smēķēja zālīti. Orķestris devās atpūsties, bet tukls norvēģis feskā paziņoja, ka pēc pārtraukuma viņš lasīšot savas haiku un ansamblis improvizēšot atkal. Pēkšņi Fredo plecam uzgūla kāda roka. Tas bija trīsdesmit gadus vecs puisis ar garu vaigubārdu, apvalkātā svīterī un salīmētām brillēm.

-     Liekas, tu esi producents? - viņš pietvīkdams jautāja.

-    Tā laikam būs, - Fredo nomurmināja, neskaidri atcerēdamies, ko samelojis iepazīstoties.

-    Mana grupa te spēlē rīt, - briļļainais sacīja kroplīgā angļu valodā. Drīzāk kaut ko buldurēja. Zilais ar augstu apkakli, Fredo nodomāja. Viņš nopētīja puisi no galvas līdz kājām. Pediņš, nebija nekādu šaubu.

-    Mani sauc DIns, - puisis teica. - Man patīk tavs uzvalks.

-   Priecājos iepazīties, Dīn! - Fredo attrauca. - Varbūt apsēdīsies? Esmu Trojs.

Pazudušā pilota meklējumi turpinājās vairākas nedēļas, kamēr kādā aizā netālu no slimnīcas, iesprūdušu notekcaurulē, atrada līķi. Notekūdeņi un atkritumi bija paātrinājuši sairšanu. Ar atliekām bija pamielojušās ūdenžurkas. Seja bija pilnīgi apgrauzta, un, kad ķermeni izcēla, no mutes un taisnās zarnas izlīda dzīvas žurkas. Tomēr aproce ar uzrakstu "Dže- ralds O'Melli, 38 gadi, Irs" un slimnīcas virsvalks bija diezgan labi saglabājušies. Saskaņā ar tiesu eksperta ziņojumu uz līķa atrastās brūces sakrita ar tām brūcēm, kas bija konstatētas pazudušajam pilotam. Kā viņš bija nokļuvis aizā, nevienu neinteresēja. Galvenais, ka tika atrasts.

13. nodaļa

Pēc plāna Billijam Ven Ārsdeilam un Frančeskai Korleonei bija jālido no Floridas uz Ņujorku kopā ar māti un Frančeskas brāļiem, kā arī ar mātes līgavaini Stenu no vīna veikala. Taču visu mainīja Billija vecāku pirmslaika Ziemassvētku dāvana - jauna Thunderbird markas mašīna. To nopirka tai pašā dienā, kad puisis bija ieradies brīvdienās ar savu veco braucamo, kas Billijam patika daļēji tāpēc, ka apbēdināja vecākus, bet patiesībā bija tīri labi veicis ceļu no Palmbičas uz Talahasi. Palaist garām iespēju nobraukt garo ceļu ar jauno dampi būtu stulbi, Billijs teica Frančeskai pa telefonu. Frančeska nojauta, kas slēpjas aiz Billija vārdiem, bet" neko neteica. Lidmašīnas biļetes jau bija nopirktas, taču Billija vecāki, kas devās uz Austriju slēpot, piezvanīja ceļojumu biroja aģentam un lūdza, lai viņš visu nokārto.

Dienu pirms aizbraukšanas Billijs ieradās pie Frančeskas Holivudā. Reiz viņš jau bija tur ciemojies. Tas notika Pateicības dienā, mēnesi pēc tam, kad viņi sāka satikties. Liekas, viņš bija atstājis labu iespaidu uz visiem, izņemot Ketiju, kas pret Bil- liju.izturējās vēsi un vēlāk atrakstīja vēstuli: neesot domājusi, ka Frančeska gribot sev tā ieriebt. Frančeska to saprata citādi: Ketija bija gluži vienkārši greizsirdīga.

Šoreiz māsas nebija, tomēr ari citi ģimenes locekļi acīmredzot darīja visu, lai Billijs justos neveikli. Billijs vēl nebija lāgā apskāvis Frančesku, kad vectētiņš aizveda jaunekli labot tualetes podu. Pēc tam ienāca vecmāmiņa ar apelsīnu šķēlītēm pilnu šķīvi. Pusi no tiem viņa bija izaudzējusi pati, bet otra puse nāca no radinieku veikala. Lai Billijs pasakot, kuri ir labāki. Vakariņās viņi devās uz noplukušu steiku bāru tikai tāpēc, ka Frenkija futbola trenera brālēns bija tā īpašnieks. Frenkijs apvaicājās, kādēļ Billijs kļuvis par peldētāju, nevis par futbolistu. Laikam viņu padzinuši no komandas. Frančeskai gribējās iespert brālim zem galda, taču Billijs neapmulsa un pastāstīja ar to saistītu jocīgu atgadījumu. Čips aplēja Billiju ar kokakolu. Divreiz! Vai tad ir iespējams, ka desmitgadīgs puika var nejauši divreiz apliet vienu un to pašu cilvēku? Visi, izņemot Frančesku, bija pārliecināti, ka ir.

Pēc vakariņām Sandra rūpīgi sekoja, kā Billijs un Frančeska iekrauj mašīnas bagāžniekā un aizmugures sēdeklī veselu lērumu dāvanu (tikai aizbildinoties ar taupību, izdevās dabūt Sandras atļauju šim braucienam), tad pavadīja Frančesku un Billiju līdz savu vecāku mājai, kur Billijam bija jānakšņo. Billiju atstāja nakšņot vienīgi tādēļ - viņš dzīvoja stundas attālumā no šejienes -, lai varētu izbraukt rītausmā. Divdesmit četrās stundās bija sasniedzama Ņujorka, ja neapstājas nevienā viesnīcā.

-    Ja nu tomēr būs jāapstājas, - Sandra tincināja, - tad ko jūs, Dieva dēļ, darīsiet?

-    Paņemsim atsevišķas istabas, māmiņ! - Frančeska nekavējoties atbildēja. - Un piezvanīsim tev.

-    Kad piezvanīsiet?

-    Tūlīt pat, mamm. Lūdzu, neuztraucies!

-    Un rēķinus par atsevišķām istabām?

-     Tos mēs atvedīsim tev. - It kā tas kaut ko pierādītu. - Māmiņ, tas ir par traku!

Tādus pašus norādījumus Sandra deva arī Billijam. Viņš pazemīgi visu uzklausīja un apsolīja uzvesties priekšzīmīgi. Sandra piebilda, ka uzticoties viņiem un nevarot pat iedomāties, kas notikšot, ja viņi neturēs solījumus. - Jūs droši vien gribat noskūpstīt viens otru? Es jūs atstāšu vienus.

Liekule! Frančeska nodomāja. Manā vecumā viņa jau bija stāvoklī.

-      Es mīlu tevi, - Billijs nočukstēja, noliekdamies pie Frančeskas un skūpstīdams viņas lūpas. Gluži kā pēc burvju mājiena iedegās lieveņa gaisma.

-    Man patīk tava ģimene, - Billijs valšķīgi piebilda.

-    Viņi ir galīgi stulbeņi!

-    Tev gribas, lai viņi dod tev lielāku brīvību, bet visiem, kuriem ir šī brīvība, tā ar laiku sāk apnikt.

Tas nebija pirmoreiz, kad Frančeskai radās bažas, ka Billijs satiekas ar viņu tikai tāpēc, ka viņa ir citāda, eksotiska, itāliešu meitene un tas ir veids, kā šokēt savus vecākus. Tomēr tas nebija tik briesmīgi, kā tad, ja viņa būtu nēģeriete vai indiāniete kā viņas istabas biedrene Sūzija. Sadūšojusies Frančeska pajautāja:

-    Paklau, vai tu tiešām mīli mani un nevis manu ģimeni?

Billijs papurināja galvu, un Frančeska tūlīt pat nožēloja,

ka bija pajautājusi. Viņš droši vien to bija teicis visām meitenēm, ar kurām satikās. Frančeska sāka atvainoties, bet jauneklis neļāva pabeigt un atkal piekļāvās viņas lūpām. Ielūkojusies Billija acīs, viņa ieraudzīja tajās mīlestību.

Nākamajā dienā pēc desmit stundu brauciena viņi piereģistrējās kā vīrs un sieva nelielā piekrastes viesnīcā Džekson- vilas ziemeļos. Frančeska baidījās, ka administrators viņiem neticēs, jo nevienam nebija laulības gredzena, taču Billijs iedeva viņam kārtīgu dzeramnaudu.

-    Tu nevari iedomāties, ko visu var nopirkt par divdesmit dolāriem, - Billijs teica, kad viņi devās uz savu istabu.

Un, lūk, Frančeska jau stāv vannasistabā pie spoguļa un velk laukā bālzaļu peņuāru. Viņa zināja, ka māte pārbaudīs čemodānus, un bija tālredzīgi to paslēpusi somiņā.

Nu, lūk, domāja Frančeska, tūlīt viss notiks. Viņa sāka izģērbties. Pēc brīža es zaudēšu nevainību. Atbrīvojusies no drēbēm,

Frančeska kārtīgi salika tās marmora izlietnē, šķiet, baidoties, ka krūšturis un biksītes var uzsprāgt. Noglāstījusi vēderu, meitene sāka berzēt baltās svītras, ko uz ādas bija atstājušas krūštura lencītes. Pagriezusies un izstiepusi kaklu, viņa centās ieraudzīt, kā izskatās no mugurpuses, tad izsukāja garos, melnos matus. Uzpilināja nedaudz smaržu uz pirkstu galiem, uz tām vietām, kuras iesaka parfimērijas speciālisti, un beidzot noliekusies lēnām iesvaidīja arī melnos kaunuma matiņus. Krūtis viņai bija lielas, tomēr ne pārāk skaistas, nevienādas, sicīliešu zemnieces krūtis kā gleznā ar pusnovāktu labības lauku - tādas pašas kā mātei (dīvaini, ka šādā brīdī Frančeska viņu atcerējās). Meitene dziļi ievilka elpu, krūtis sacēlās gluži kā tajos erotiskajos žurnālos. Viņa neviļus nosarka. Paņēmusi dārgo zīda peņuāru pie smalkajām zīda lencītēm, Frančeska aizklāja to sev priekšā. Viņa izspīlēja vienu gurnu, tad otru un sarauca pieri. Peņuārs ir ļoti skaists, bet viņai diez ko nepiestāv. Viņa pacēla to rokas augstumā un palaida vaļā. Peņuārs nokrita uz glītās veļas kaudzītes. Frančeska sastinga spoguļa priekšā kaila. Viņa elpoja nevis dziļi, bet satraukti. Akts. Bet tā nekādi nebija glezna. Pretī raudzījās jauna, nobijusies meitene, kuras ķermeni klāja zosāda, uz pieres izspiedušās sviedru lāsītes, uz krūtīm - sārti plankumi. Frančeska papurināja galvu, ja ne izaicinoši, tad drosmīgi iesmējās un atvēra durvis.

- Labi, - viņa noteica (Vai tā esmu es? Frančeska nodomāja. Šī smalkā meitenes balstiņa?) un pievēra acis. Sakrustojusi rokas pār krūtīm, apkļaudama sevi, viņa iegāja istabas nezināmajā, nenovēršamajā īstenībā.

Jaunieši bija izplānojuši visas apstāšanās jau laikus, pūloties atrast benzīna uzpildes staciju, kur nebūs rindas. Lai ietaupītu laiku, viņi centās pēc iespējas mazāk dzert. Ēda tikai sviestmaizes, augļus un mazās krēma kūciņas, kuras bija iedevusi līdzi vecmāmiņa. Frančeska brīdināja Billiju, ka aizrauties ar vecmāmiņas darinājumiem ir bīstami. Jāguļ bija pārmaiņus, un Frančeska godīgi centās, bet viņai īpaši nesanāca. Lai atgūtu četras viesnīcā pavadītās stundas, Billijs trieca mašīnu tik strauji, apdzidams treilerus un cienīgas ģimenes, kas nesteidzīgi brauca savos stulbajos kreisleros, ka aizmigt nebija iespējams. Turklāt Billijs bija pieradis ceļā skaļi uzgriezt radio uz jebkuru staciju, kas raidīja ritmisku blūza mūziku vai Džo- nija Fontānes dziesmas. Vienīgais, ko Frančeska varēja darīt, bija pievērt acis.

Reiz viņus apstādināja ceļu policisti, taču Billijs uzrādīja autovadītāja tiesības, personas apliecību, vēl kādu papīriņu un nomurmināja kaut ko par "elementāru pieklājību". Ven Ārs- deila dāsnais ziedojums policistu brālībai kārtējo reizi atmaksājās. "Mans mūžīgais glābiņš," pietvīkdams sacīja Billijs.

Cik dīvaina ir pasaule! Frančeska nodomāja, lūkodamās uz Karolīnas sarkanbrūnajām priedēm, kas slīdēja gar logu. Billijs, vecākā kursa students, kas viņu apveltījis ar savu uzmanību, universitātes studentu padomes priekšsēdētājs, šis bagātais jauneklis, bija kļuvis par viņas draugu. Viņš centās Frančeskai izdabāt, izpildīt jebkuru viņas vēlēšanos, bija ieķēries viņā. Tas sākās todien, kad māsa aizbrauca. Tajā pašā dienā, kad Frančeska satika Billiju, un puisis viņā iemīlējās.

Kad viņas paaugās, Ketija vienmēr tika uzskatīta par prātīgu, bet Frančeska - par skaistu meiteni: vismaz viņa pievērsa savai ārienei pietiekami lielu uzmanību. Ketijai patika mazliet bohēmisks dzīvesveids, viņa klausījās skaļu džezu un čiepa cigaretes. Turpretī Frančeska bija apzinīga katoliete un aktīvi piedalījās sabiedriskajā dzīvē. Ar mājasdarbiem viņa sevi pārāk neapgrūtināja. Viņai patika valkāt īsus svārkus. Tomēr tagad, kad māsas nebija, Frančeska atskārta, ka neviļus atdarina Ketiju. Pirmajās nedēļās pēc semestra sākuma viņa nolēma palīdzēt istabas biedrenei Sūzijai iegādāties jaunas drēbes, lai tā vairs nevalkātu bērnu džemperus un vecas kleitas. Pārnākusi no veikala, Frančeska ieraudzīja, ka visi pirkumi - bikses un svīteri ar augstu apkakli, sarkanā un melnā apvienojums - kopē Ketijas garderobi. Ari smēķēt viņa sāka gluži neapzināti - atvēra somiņu, bet tur - māsas iecienītās cigaretes. Iespējams, ka smēķēšana bija saistīta ar saspringtu mācīšanos. Frančeska nekad īpaši nepiepūlējās, bet pēkšņi atklājās, ka viņa ir viena no labākajām studentēm. Katrā ziņā pasniedzēji lekciju laikā bieži ar acīm meklēja Frančeskas Korleones apzinīgi pacelto roku. Kas tad bija noteicošais - panākumi klasē vai garās naktis, kuras viņa pavadīja, noliekusies pie galda lampas nespodrajā gaismā, vai neskaitāmās cigaretes, kuras izsmēķēja?

Frančeska bija vairākkārt redzējusi Billiju bibliotēkā ar vienu meiteni, kinoteātrī kopā ar citu un bārā - vēl ar kādu trešo. Ari Frančeska šad tad norunāja tikšanos ar kādu grupas biedru (diezgan garlaicīgs tips, nekā sevišķa) vai devās uz kino ar draudzenēm. Billijs vienmēr sveicinot pamāja ar galvu, bet dažreiz pienāca klāt, lai pārmītu dažus vārdus. Frančeskai joprojām šķita, ka puisis zobojas par viņu. Satiekoties ar Billiju, Frančeska izturējās laipni, bet diezgan vēsi. Frančeskai ne mirkli neienāca prātā, ka viņa izmanto Ketijas iemīļoto taktiku, lai iepatiktos zēniem. Viņa nekad nebūtu tā rīkojusies, ja viņai to nepaskaidrotu Sūzija, kas piedalījās dziedāšanas pulciņā kopā ar Billija drukno jaunāko brāli Džordžu. Sūzija aizrādīja Frančeskai - ja viņa joprojām tēlošot nepieejamo, Billijs Ven Ārsdeils nekad neuzdrošināsies uzaicināt viņu uz tikšanos.

Tēlot nepieejamo? Dīvaini. Viņa taču izturas pieklājīgi un nebūt nenoraida Billiju. Frančeska pateica Sūzijai, ka viņa ir galīgi traka, bet Sūzija atkārtoja Džordža vārdus. Viņš atstāstījis sarunu ar brāli.

"Vai tev ir kopējas nodarbības ar Frančesku Korleoni?'

"Kādēļ tu man jautā?" Džordžs apvaicājās.

"Tāpat vien," Billijs atbildēja.

"Vai viņa tev patīk?" Džordžs jautāja.

"Aizveries, stulbeni!" Billijs sacīja. "Tātad tu esi viņas grupā, vai ne?"

"Šķiet, tu liki man aizvērties," Džordžs atcirta.

"Tu esi idiots!" Billijs iesaucās un metās brālim virsū ar dūrēm.

"Esmu pazīstams ar viņas draudzeni," Džordžs piebilda.

-    Vai tik tu nemelo? - Frančeska jautāja Sūzijai.

Bet Sūzija atbildēja, ka viņa nezinot, kādēļ Džordžam būtu jāmelo. Tad Frančeska atcerējās, ka arī viņas brāļi tenkoja, un nosprieda, ka Sūzija nav melojusi. Nākamreiz, satikusi Billiju, Frančeska neko neteica, bet dziļāk ielūkojās viņam acīs. Drīz pēc tam Billijs uzaicināja viņu uz tikšanos kafejnīcā ārpus pilsētas.

-    Tur spēlē Fērgusons, - Billijs centās iejūsmināt meiteni. - Vai zini to hitu "Kad viņa aizgājusi"?

-    Man nepatīk Fērgusons, - Frančeska nomurmināja, cenšoties smaidīt un nesarkt.

Nākamajā dienā kopmītnes pārzine nodeva viņai sarkanu rozi un aploksni ar Fērgusona kaseti. Pēc divām dienām viņi ar Billiju jau draudzējās, bet pēc diviem mēnešiem brauca uz ziemeļiem - uz Ņujorku.

Slepus vērodama Billiju tagad, kad bija redzējusi viņu kailu, kad viņi bija pārgulējuši (četrreiz četrās stundās), kad Frančeska bija izjutusi sāpes un pirmo baudu, un skaidri apzinādamās, ka Billija gultā pabijušas desmitiem meiteņu, Frančeska saprata, ka "Billijs Ven Ārsdeils nepavisam nav tāds, kāds viņai šķitis sākumā. Viņš bija pamaza auguma, tramīgām acīm, greizu, bet pievilcīgu smaidu, kas gan nebija tik valdzinošs kā kinoaktieriem. Gaišie mati vienmēr bija izspūruši. Apģērbs kā dienvidu mazpilsētas advokātam - gaišas ādas kurpes, burzīga auduma lina uzvalki, kabatpulkstenis ar ķēdi (tas piederējis viņa vectētiņam, Floridas Augstākās tiesas galvenajam tiesnesim), pasūtināti ēģiptiešu kokvilnas krekli ar mūžam apspurušām piedurknēm. Viņa drēbes bija saburzītas vienmēr, tiklīdz Billijs tās uzvilka, bet viņš tam nepievērsa uzmanību. Billijs ļoti slikti dejoja un dungoja dziesmas, kuras tikpat kā nezināja. Viņš smējās caur zobiem kā karikatūru varoņi.

Billija vecāki ienīda viens otru un nepievērsa viņa un brāļa audzināšanai nekādu uzmanību. Billiju uzaudzināja aukle nē- ģeriete, bet viņa sarijās tabletes pēc tam, kad viņas dēlu nogalināja Kukluksklans. Billijs atrada aukli vannasistabā uz grīdas, bet blakus viņai - tukšu miegazāļu pudelīti. Kopš tā laika viņš reizi nedēļā apmeklēja psihoanalītiķi un nemaz nekaunējās par to stāstīt. Citiem vārdiem sakot, viņa pievilcība, dažādie talanti, spēja valdzināt, kas bija saistījusi tik daudzu meiteņu uzmanību, ļāva iegūt arī studentu padomes priekšsēdētāja amatu. Billijs bija dzimis politiķis - daļēji pateicoties Ven Ārsdeila uzvārdam un tā nozīmei Floridā, daļēji - izsmalcinātām manierēm un sabiedriskam raksturam, bet pārējo bija grūti noteikt. Frančeska domāja, ka tā ir harisma. Sava veida magnētisms.

Frančeska vadīja mašīnu tikai Virdžīnijas teritorijas posmā, pārējo ceļu veica Billijs. Viņa bija paguvusi mazliet nosnausties, juzdama Billija roku uz pleca. Frančeska spēji pamodās, cenšoties ielūkoties uzkritušā sniega žilbinošajā mirdzumā.

-    Šķiet, tu gribēsi to redzēt, - Billijs teica, norādīdams uz Ņujorkas aprisēm. - Tava dzimtā pilsēta.

Frančeska uzslējās un izberzēja acis. Billija balsī jautās lepnums, ka viņš sagādājis Frančeskai šo vienreizējo skatu. Viņa nebija pārliecināta, vai jebkad mūžā redzējusi pilsētu no Džer- sijas puses. Skats bija satriecošs, un tomēr tas neatgādināja mājas.

-    Vai tev patīk? - Billijs jautāja.

-     Protams. Paklau, vai tu neesi noguris? Vai esi kādreiz braucis sniegputenī? Cik tagad ir pulkstenis?

-    Sniegs nav nekāds traucēklis. Mēs taču bieži dodamies brīvdienās slēpot. Precīzi pēc saraksta. Bet ar laiku viss ir kārtībā, mēs esam iedzinuši četras stundas.

-   Es mīlu tevi, - Frančeska teica, noliekdamās, lai noskūpstītu Billija durstīgo vaigu.

-    Džonsons, jaunākais, ir jūsu rīcībā, kundze, - Billijs sacīja, atdarinādams stiepto dienvidnieku akcentu.

-    Kas ir Džonsons, jaunākais?

Džonsons bija veikls sacīkšu braucējs, kas vazāja aiz deguna policiju sausā likuma laikā. Vai tiešām Frančeska nav neko dzirdējusi par Džonsonu, jaunāko? Viņš ir Billija mātes attāls radinieks!

-    Ak tā! Tad, lūk, kur radusies Ven Ārsdeilu nauda!

Billijs gribēja kaut ko paskaidrot, bet tūdaļ apklusa.

-    Viss kārtībā, Billij. Tu taču gribi zināt.

-    Tev nav nekas jāpaskaidro.

-    Vai esi pārliecināts?

Viņi bija pārrunājuši to jau agrāk. Frančeska pastāstīja, ka viņas tēvs bija sacēlies pret ģimeni, ka viņš ir godīgs biznesmenis. Viņa importa un eksporta firmai bija Korleones vārds, bet tikai aiz cieņas pret tēvu. Tēvs bijis vienīgais brālis, kas piedalījies šai biznesā. - Tas nav apspriežams. Ja ir kādi jautājumi, labāk uzdod tos tagad, nenostādi mani muļķīgā stāvoklī ģimenes priekšā.

Billijs nebija gaidījis šādu reakciju un raudzījās uz meiteni, muti pavēris.

-    Vai tiešām tu domā, ka es sākšu…

-     Nedomāju, ka tu sāksi, - Frančeska strupi atbildēja. - Billij, mēs abi esam noguruši. Piedod man. Brauksim.

Ziemassvētku priekšvakarā uz ceļiem bija sastrēgumi, un, kamēr jaunieši sasniedza Longbīču, viņi zaudēja lieku stundu.

No sarga mājas pie vārtiem, aiz kuriem puslokā stāvēja Frančeskas radinieku mājas, iznāca divi drukni vīri garos mēteļos. Billijs nolaida logu, un Frančeska sajuta kārdinošo ēdienu smaržu, kas nāca no vecmāmiņas mājas. Viņa pieliecās, lai miesassargi varētu viņu saskatīt.

Viens no vīriem nosauca Frančesku par Ketiju un atvainojās, ka nav pazinis viņu bez brillēm.

Brilles?

-    Es esmu Frančeska!

-    Mēs gaidījām, ka jūs atbrauksiet ar "Sudraboto vanagu", nevis ar Thunderbird, - miesassargs taisnojās. - Jūsu mamma slikti pazīst mašīnas. Pasteidzieties, viņa jau zvanījusi simtiem reižu!

Vecmāmiņas māja bija pirmā, vismazākā un necilākā no puslokā stāvošajām mājām. Nekādu Ziemassvētku rotājumu. Vecmāmiņa vēl līdz šim valkāja sēras. Otrpus ielai tumsā vīdēja vasaras mājas, kur kādreiz bija dzīvojusi viņas ģimene. Pagalmā kāds bija uzcēlis sniegavīru, bet pie durvīm piekāris riteņa lieluma vainagu.

Iekams Billijs bija nogriezies uz piebraucamā ceļa, no vecmāmiņas mājas sāka nākt laukā Frančeskas radinieki. Priekšā soļoja Ketija, laiskā bohēmiete, lielās brillēs melnā ietvarā, lēkdama pāri piesnigušajam zālienam.

-    Vai esi izsalcis? - Frančeska jautāja Billijam.

-    Kā vilks! - Billijs atteica.

-     Ļoti labi. Uzēd kārtīgi, citādi viņi nodomās, ka tev negaršo.

Frančeska izkāpa no mašīnas. Viņu pārsteidza aukstums - kā gan viņa varējusi dzīvot te, šai ledusskapī? - un tad Ketija, kuras tvēriens piespieda viņu pie mašīnas durvīm. Māsas lēkāja un spiedza, skūpstījās un apskāvās. Pirms šķiršanās Ketija nekad nebija paudusi savas jūtas tik vētraini. Lai gan Pateicības dienā bija līdzīgi. Atraisījušās no skāvieniem, viņas palūkojās viena uz otru, Frančeska sajuta dzestru vēju uz sejas un atskārta, ka raud.

-    Tev ir brilles, - viņa sacīja.

-     Bet tu esi stāvoklī, - Ketija nočukstēja, kad pārējā ģimene jau bija aizgājusi.

Apstulboto Frančesku ielenca radinieki, kuri gandrīz vai nožņaudza viņu savos apkampienos. Ketija, šūpodamās uz papēžiem, stāvēja malā un nevainīgi smaidīja, lai gan aiz brillēm viņas sejas izteiksme bija grūti nosakāma. Frančeska zināja, ka nonākt stāvoklī var ar pirmo reizi. Tomēr tās nebija pašas bīstamākās mēneša dienas. Viņas, protams, ir dvīnes, bet kā Ketija varēja zināt?

Billijs uzmeta lielu tīklu ar Ven Ārsdeila apelsīniem vienā plecā, bet ar greipfrūtiem - otrā.

-    Kur ir eglīte? - viņš apvaicājās.

-    Kāda eglīte? - Ketija pārjautāja, piespiedusi klāt Mēriju, krustmātes Kejas dievināto meitiņu, gluži kā īsta māmiņa.

-    Kāda eglīte? - Mērija atkārtoja.

-     Ziemassvētku eglīte, zem kuras liek dāvanas, - Billijs paskaidroja.

-    Mēs esam itālieši, Billiboj, un eglītes mums nav.

-    Itālieši, Bīboj! - Mērija iekliedzās.

Tagad tā bija vecā labā Ketija!

-    Dieva dēļ! - Frančeska iesaucās. - Mums ir eglīte mājās! Taču vecmāmiņai ir sēras. Noliec dāvanas pie presepe.

Izdzirdusi mazmeitas Dieva dēļ, Karmela Korleone nosmīkņāja, bet Billijs saausījās.

-    Kā tad to īsti sauc? - Frančeska nomurmināja. - Ak jā, Kristus silīte!

Ketija saprata kluso jautājumu un pamāja: jā, presepe netraucē vecmāmiņas sērām.

-    Iesim, silīte ir viesistabā, - viņa teica Billijam.

Frančeskas māte sarauca uzacis un palūkojās pulkstenī.

-    Sniegs, - Frančeska centās attaisnoties. - Mūs aizkavēja sniegs.

-    Vai tad visur sniga? - māte jautāja.

-     Nē, tikai pabraucot garām Virdžīnijas štatam, - Frančeska centās atcerēties. Šai ceļa posmā viņa cieši gulēja.

-    Manuprāt, jūs atbraucāt diezgan ātri, - ierunājās plikpaurains vīrietis.

-     Eds Federiči, tavas krustmātes draugs, - viņš stādījās priekšā. Ketija bija rakstījusi vēstulē, ka šis tips saderinājies ar krustmāti Koniju, lai gan oficiāli tas vēl nebija paziņots. - Ņemot vērā, ka sasnidzis tik daudz sniega.

-    Nedusmojieties uz viņu, - kā parasti pamirkšķinādams Sandrai, teica Stens Jablonskis, kuru Frančeska vienmēr uzskatījusi par briesmoni. - Tava māte jau kopš paša rīta gaidīja pie loga.

Vīrieši palīdzēja izkravāt mantas, iztaujādami Billiju par maršrutu, kādu viņš bija izvēlējies, par ceļiem, tiltiem un benzīna uzpildes stacijām, kurās viņi iegriezušies.

Vai tiešām šie abi svešinieki bija vienīgie vīrieši ģimenē? Stens, kas jau trīs gadus bija saderinājies ar māti un nebija papūlējies noteikt kāzu dienu, un šis grāmatvedis, nodokļu inspekcijas speciālists, kas bija saderinājies ar sievieti, kura oficiāli vēl bija precējusies? Vīrišķīgākais no visiem, Frančeskas un Ketijas tēvs Santino, bija gājis bojā. Smaidīgais vectētiņš Vito, kas bija visu ģimenes svinību dvēsele, arī bija miris. Tēvocis Maikls neatbrauks (viņš devies darīšanās uz Kubu vai Sicīliju. Labi, bet ne jau Ziemassvētkos! Vectētiņš Vito droši vien būtu kapā apgriezies). Heigeni pārcēlušies uz Lasvegasu un nevarēšot ierasties. Tēvocis Fredo apsolījis atbraukt vēl vakar, taču piezvanījis un brīdinājis, ka varot aizkavēties. Tēvocis Karlo acīmredzot vispār bija pazudis no zemes virsas.

Atlikuši divi nožēlojamie saderinātie. Un Billijs. Viņas Billijs!

Frančeska līdzjūtīgi paraudzījās uz puisi, vēlēdamās paglābt viņu no neciešami garlaicīgā vakara: kāršu spēle, futbols televīzijā, vecmāmiņas piedāvātās nebeidzamās uzkodas. Kā gan Frančeskai gribējās piekļauties Billija krūtīm un noglāstīt viņa gaišos matus. Viņa bija iztvīkusi aiz vēlēšanās - vai tas maz reiz noticis, Džeksonvilā? Tomēr Frančeska bija bezspēcīga to sieviešu bara priekšā, kas ielenca viņu un aizrāva uz vecmāmiņas tveicīgo, mērču piestrāvoto virtuvi, uz bezgalīgās mīlestības cietoksni, kuru nebija skāris laiks.

Tvaika mākoņi, verdošās eļļas katli, izrullētas mīklas klāti galdi, folijā ietīti svaigas, garšvielām apkaisītas zivs gabali. Un pāri visam - milzīga, balta krāsns, muzeja eksponāts, kas pārdzīvos viņus visus. Blakusistabā uz atskaņotāja vēl blīvējās 1945. gada plates ar Karuzo, Lancas, Fontānes grāvējiem - Frančeska tos bija klausījusies visu mūžu. Virtuvē skraidīja bērni, maisīdamies visiem pa kājām un skrubinādami saldās druskas. Krustmāte Keja stāvēja pie izlietnes un mazgāja traukus, kamēr pienāks viņas kārta paveikt ko svarīgāku. Frančeskas māte Sandra, tukla un ziedoša sieviete, un krustmāte Konija, skarba un īgna, viena otru necieta, bet šai virtuvē darbojās saskaņoti, gluži kā Freds Astērs un Džindžera Rodžersa. Andželina - vecmāmiņas Palermo krustmāte, kurai tagad droši vien bija kādi simt gadi un kura ne vārda neprata angliski, sēdēja kaktā pie galda un sparīgi maisīja salātus. Protams, visu pārraudzīja vecmāmiņa Karmela, dodama norādījumus, palīdzēdama sagatavot sarežģītākos ēdienus un izstarodama pāriplūstošu enerģiju un mīlestību.

Ketija norādīja uz veselu kaudzi pienbalto baklažānu, tad iedeva Frančeskai asāko nazi un tikko attaisītu pudeli ķiršu ko- las, kas bija atdzesēta sniega kupenā. Palūkojusies uz pudeli - Floridā to nevarēja dabūt -, Frančeska atkal sāka raudāt. Kur palikusi stūrgalvīgā meitene? Kur gan ir kādreizējā Ketija?

-     Ak, saldās prieka asaras, - vecmāmiņa itāliski noteica. Viņa paņēma vecu, apdauzītu kafijas krūzi, kuru bija lietojusi kopš neatminamiem laikiem. Kādreiz uz tās bija attēlotas Havaju salas, bet tagad bija atlikuši tikai izplūduši plankumi. - Par Ziemassvētku vakariņām kā svarīgāko un jaukāko svētku daļu!

Vai gan kāds varēja palikt vienaldzīgs, dzirdot šos vārdus no vecās sievietes mutes, kas nesen bija zaudējusi vīru? Pārējās sievietes sameklēja sev krūzi, tasīti vai glāzi un jūsmīgi pievienojās tostam.

Ketija uzlika galvu Frančeskai uz pleca.

-    Esi gan tu pinkšķe, - Ketija maigi sacīja, un abas reizē iesmējās.

Mises laikā Frančeska čukstus pamācīja Billiju, kā jāizturas, jo viņš nekad nebija apmeklējis katoļu baznīcu. Viņš bija diezgan neveikls, metoties ceļos un pārmetot krustu, bet Fran- česku tas aizkustināja. Viņa juta, ka Ketija nenovērš acu no Billija. Kas tagad šķiet aizkustinošs, vēlāk sāks kaitināt, liekas, nodomāja māsa, kas sēdēja baznīcas sola galā, balstot nabaga Andželinu un skaitot lūgšanas.

Kad baznīcas zvans aicināja dievlūdzējus nožēlot grēkus, Frančeska četrreiz piesita pie krūtīm - vienu reizi par katru Džeksonvilas viesnīcā pavadīto stundu. Piegājusi pie altāra, viņa atkal darīja to pašu par katru mīlēšanās reizi. Atgriezdamās baznīcas solā, meitene bija nodūrusi acis, nožēlas pilna un centās neskatīties uz Billiju. Pēc tam viņa nometās ceļos, apsēdās un paņēma Billiju aiz rokas. Tikai tad viņa ievēroja krustmāti Keju, kas joprojām stāvēja uz ceļiem un kvēli lūdza Dievu. Arī viņa bija pieņēmusi svēto komūniju.

-    Viņa pievērsusies katoļticībai, - pa ceļam uz māju atgādināja Ketija.

-    Zinu, bet pagājis tik daudz gadu! - Frančeska iesaucās.

-    Laikam bērnu dēļ…

Saruna notika Billija mašīnā.

Ketija sarauca uzacis. Tobrīd viņa ļoti atgādināja māti, lai gan valkāja brilles.

-    Per l'anima mortale di suo marita, - Ketija itāliski sacīja.

-    Par vīra dvēseles glābšanu.

-    Tev tā liekas? - Frančeska neticīgi jautāja.

-   Viņa apmeklē baznīcu katru dienu. Tāpat kā vecmāmiņa. Tā paša iemesla dēļ.

-    Visi apmeklē baznīcu viena iemesla dēļ, - Frančeska piebilda.

Frančeskai joprojām nebija izdevības palikt vienatnē ar māsu un pajautāt, ko viņa domājusi, teikdama tu esi stāvoklī.

-    Vairāk vai mazāk.

Ketija platām acīm nikni palūkojās uz viņu.

Neraugoties uz gandrīz pilnīgu vīriešu trūkumu pie Ziemassvētku galda, Korleones ģimenes tradicionālās vakariņas ar septiņiem zivju ēdieniem, kā parasti, bija skaļas un jautras. Vīns lija straumēm, it kā sievietes censtos atgūt to, ko iepriekšējos gados bija izdzēruši vīrieši. Kad pasniedza uzkodas, tika lasītas sākumā jaunāko, pēc tam vecāko bērnu Ziemassvētku apsveikuma vēstules, kurās viņi pauda savu sirsnīgo mīlestību vecākiem. Jo rakstītāji bija vecāki, jo teksti kļuva neizteiksmīgāki, tomēr ikviens apsveikums tika sagaidīts ar skaļiem saucieniem. Sevišķi veiksmīgs bija krustmātes Konijas teksts. Pirmo reizi trīsdesmit gadu laikā Karmela Korleone citiem par pārsteigumu bija saņēmusi vienīgo mīlestības apliecinājumu, toties meitas vārdi bija tik patiesi, tajos bija tik daudz mīlestības un pateicības, ka vēstule vēlāk tika laista apkārt ēšanas starplaikos.

Tāpat visus aizkustināja simtiem reižu dzirdētais stāsts par Vito Korleoni, kas vienīgo reizi bija iejaucies savu bērnu personiskajā dzīvē. Pirms daudziem gadiem viņš bija izkārtojis Konijas tikšanos ar Karlo Riči, jauku zēnu, kas nupat kā bija spoži beidzis koledžu. Šoreiz stāsts par nelaimīgo tikšanos izskanēja Eda Federiči ironiskajā izklāstā, bet vecmāmiņa uzsauca tostu par laimi un mīlestību.

Galdā bija dažnedažādi ēdieni: krabju kājiņas un garneļu kokteilis, cepta āte un pildīti kalmāri, tvaicēti gliemeži īpašā mērcē uz nupat Vārītas smalkas pastas. Un beidzot - pirms deserta - ar spinātiem pildītas plekstes, saulē kaltēti tomāti, mocarellas siers un vairākas piedevas, kuras slepus bija pievienojusi vecmāmiņa Andželina.

- Risks dabūt sirdstrieku, - Eds Federiči ierunājās, ar aizmiglotu skatienu raudzīdamies uz savām galdā uzliktajām rokām, - ir vislielākais pirmajā stundā pēc sātīgām vakariņām.

. Stens uzdeva vēl pēdējā ēdiena laikā un saldi gulēja blakusistabā ieslēgtā televizora mirguļojošā gaismā, tā arī nenoskatījies futbola maču. Tikai divi cilvēki joprojām ēda: Frenkijs, kas locīja iekšā kā negausis, un Billijs, kas rīkojās ar dakšiņu gluži kā zelta meklētājs ar cērti.

Konija apsauca Edu un uzšāva viņam pa pauri, kas bija pāragri zaudējis matus.

-    Ja mamma to dzirdēs, sirdstrieku dabūs viņa. - Konija bija dzērusi vīnu visu dienu un nupat bija atvērusi jaunu mar- salas pudeli. Viņas draiskulīgi domātais pliķis noskanēja tik skaļi, ka visi klātesošie nodrebēja. Vairāki citās telpās sēdošie ielūkojās ēdamistabā, lai uzzinātu, kas noticis. Uz Eda paura kvēloja plaukstas lieluma zīme.

Frančeska aizveda Billiju uz bijušo vectētiņa kabinetu, kur krustmāte Keja nokopa bērnu galdu.

-    Vai esi labi paēdis, Billij? - Keja jautāja.

-Jā, kundze.

Viņš atzvēlās ādas krēslā.

-    Atstāj vietu desertam, - Keja pasmīnēja. - Vai esat kur manījuši Entoniju?

-     Liekas, viņš ir laukā, - Billijs teica. - Ar Čipu un Kle- mencas bērniem.

Tie bija Frančeskas kādreizējo rotaļu biedru bērni, kad viņa bija Čipa vecumā. Tagad viņi visi jau bija precējušies un dzīvoja tai pašā ielā, kur Korleones.

-   Tu lieliski tiki galā, mīļais. Tu visiem patiki, - Frančeska teica, kad viņi palika vieni.

-    Kādēļ tu smaidi? - Billijs vaicāja, noguldamies uz dīvāna un saķerdams vēderu.

Frančeska noslīga uz grīdas līdzās dīvānam.

-    Samaksā par vakariņām, nelieti. Noskūpsti mani.

Billijs paklausīja. Skūpsts bija ilgs un kaislīgs, vectētiņa

kabinetam nepiemērots. Kad Frančeska atvēra acis, Ketija knikšķināja slēdzi.

-    Neliec man liet jums ūdeni virsū, - viņa nošņāca. - Nāc. Mūs gaida trauki. Tu mazgā, es slauķu.

Meitenēm bija jānopūlas ar traukiem visu dienu. Frančeska nepacēla galvu no šķīvjiem, nažiem, bļodām, tasēm, glāzēm, paplātēm un bērnu pudelītēm. Neliels radioaparāts, kuru nez kur bija sadabūjusi Ketija, raidīja džezu. Virtuves kaktā čīkstošā krēslā krāca vecmāmiņa Andželina. Var teikt, ka meitenes bija vienas.

-    Kur ir vecmāmiņa? - Frančeska jautāja.

-    Aizgāja uz misi. Kopā ar krustmāti Keju.

-    Otrreiz? Tu laikam joko?

-   Ej paskaties. Mašīnā krustmātes Kejas nav. - Ketija noliecās pie vecmāmiņas Andželinas. - Paldies Dievam, viņa krāc, - Ketija teica. - Citādi būtu ik mirkli jāpārbauda, vai nav mirusi. Neskaties uz mani tā. Viņa taču nesaprot ne vārda angliski.

-    Saderam, ka viņa saprot vairāk nekā izrāda?

-    Tāpat kā Bībojs?

-    Par ko tu runā?

-    Tu domā, neviens neko nesaprot?

-    Es vispār neko nedomāju!

-    Tad tu vienkārši esi akla. Tas smukulītis tomēr nolicies uz auss vectētiņa kabinetā. Tā ir nekaunība, vai tev nešķiet? Vai tiešām tev nav skaidrs, ka viņš tevi izmanto?

-    Izmanto mani? - Frančeska iesaucās. - Ko tu runā? Es pati viņu tur atvedu!

-    Kas tu esi, Talahasi princese? - Ketijas brilles bija aiz- svīdušas no karstā ūdens tvaikiem, bet tas viņu nemaz nemulsināja.

-   Tu esi jukusi! Man tevis žēl, - Frančeska nopūtās, pacēla zivīm domāto porcelāna bļodu un jautājoši sarauca uzacis.

-    Nezinu, - Ketija attrauca, - noliec to pie traukiem zem telefona. Vai tu nesaproti, kādēļ Billijs šurp atbraucis? Viņam gribējās redzēt īstus mafijas Ziemassvētkus. Viņš uzskata mūs par stulbiem naudasmaisiem. Būs ko pastāstīt pie viskija glāzes draugiem no jahtkluba. Viņš sagaidījis Ziemsvētkus ar dago gangsteriem, kuri slēpj automātus vijoļu futrāļos!

Vijoli no Nevadas bija atvedis Entonijs Korleone, lai nospēlētu Grūbera "Kluso nakti". Mazliet neprecīzi, bet aizkustinoši.

Ketija sadauzīja vīna glāzi pret krānu un sagrieza roku. Nebija jau nekas nopietns, bet asinis plūda aumaļām. Frančeska rūpīgi apsaitēja brūci. Viņas visu sakopa, neteikdamas ne vārda. Smagi nopūtusies, Ketija ielūkojās māsai acīs un ierunājās tik klusi, ka Frančeska lūdza viņai atkārtot teikto.

-    Tas viss ir taisnība.

-    Kas ir taisnība?

Ketija noskaloja izlietni un lika Frančeskai uzvilkt mēteli. Meitenes devās uz pašu attālāko pagalma stūri, kuru neapgaismoja prožektori. Ketija, kā senāk, aizdedza divas cigaretes uzreiz un vienu iedeva māsai.

-     Zini ko? Jūs ar Billiju esat pirmie, kas, noskūpstījuši viens otru, netika aizvesti… - Ketija palūkojās uz sniegu, cenšoties sameklēt vajadzīgo vārdu.

-    Uz kurieni?

Ketija stāvēja, uzlikusi roku uz gurna, un palaida dūmu strūkliņu.

-     Vai zini, cik ilgs laiks vajadzīgs, lai cilvēku atzītu par mirušu? Vai lai baznīca pasludinātu laulību par spēkā neesošu?

-    Domāju, pāris mēnešu.

-    Tu maldies, māsiņ! - Ketija bija piedzimusi par četrām minūtēm agrāk. - Daudz vairāk. Paklausies!

Kad krustmāte Konija paziņoja par saderināšanos un noteica datumu decembrī, Ketija, tāpat kā pārējie ģimenes locekļi, bija šokā. Meitenei šķita, ka Konija ir stāvokli, bet, uzgājusi šo to vannasistabā, saprata, ka tas tā nav. Ketija palika uzticīga sev, devās uz bibliotēku un tad piezvanīja zinošiem cilvēkiem. Lai kādu pasludinātu par mirušu, jāpaiet veselam gadam. Tikpat ilgs laiks vajadzīgs, lai atzītu laulību par spēkā neesošu, pat tādos gadījumos, ja sievieti pametis vīrs.

-     Ko nu, - Frančeska attrauca. - Vai tu nepazīsti mūsu ģimeni? Dāsni ziedojumi tiesneša pirmsvēlēšanu kampaņā, līdzekļi advokātu kolēģijai, un lieta darīta. Tā tas parasti notiek.

Ketija pašūpoja galvu. Viņa novērsās no māsas un raudzījās tumsā.

-   Tu nesaproti. Konijai nevajag šķiršanos. Tie ir meli. Pasaciņas. Viņi to noklusēja. Tēvocis Karlo nepazuda. Viņu nogalināja.

-    Kas ir "viņi"?

-    Tēvocis Maikls un viņa cilvēki.

-    Tu esi stulba! - Frančeska iekliedzās. - Nebija taču nekādu bēru.

-     Es redzēju miršanas apliecību, - Ketija lepni paziņoja. - Tiesu nama kancelejā.

-    Tev šķiet, ka Ņujorkā ir tikai viens Karlo Riči?

Ketija papurināja galvu.

-     Nevajag paļauties uz pārsteidzīgiem spriedumiem, - viņa teica, acīmredzot citēdama kādu pasniedzēju vai mācību grāmatu. - Visu izšķir loģika un rūpīga analīze.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

Ketija neatbildēja. Izsmēķējusi cigareti, viņa sadabūja vēl divas un turpināja stāstījumu.

Kādu svētdienu viņa bija norunājusi satikties ar krustmāti Koniju pilsētā un paēst pusdienas Valdorfā. Konija ieradās pilnās burās ar vīrieti, kas nebija Eds Federiči. Atvadoties Konija viņu noskūpstīja, tad apsēdās pie galdiņa. Kad Ketija pajautāja, kā noris laulības šķiršana, Konija visu izpļāpāja: Karlo nemaz nebija pazudis. Viņu nogalinājis Maikls! Viņa pielika roku pie mutes un pavēlēja Ketijai klusēt. Konija bija piedzērusies, taču balss skanēja pārliecinoši. Maikls nogalinājis Karlo vai licis viņu nogalināt, jo tas novācis Frančeskas tēvu. Karlo nogalinājis Saniju!

Frančeska skaļi iesmējās, bet tūdaļ apvaldījās.

Ketijas skatiens bija nedzīvs.

-    Konija teica, Karlo viņu piekāvis, zinādams, ka tēvs ieradīsies viņu glābt. Kad Konija piezvanījusi tēvam, viņš gatavojās to darīt. Taču kaut kādi puiši ar automātiem nogalinājuši mūsu tēvu, kad viņš maksājis ceļa nodevu uz Džounsbīčas ceļa.

-    Krustmāte Konija ir nojūgusies! Un ari tu, ja tici šādām blēņām.

-    Varbūt tu tomēr uzklausīsi mani?

Frančeska neko neteica.

-   Tēva miesassargi ieradās, tiklīdz viņš bija nogalināts, un aizveda viņa līķi uz apbedīšanas biroju, kura īpašnieks bija vectētiņa Vito paziņa. Viņi pacentās, lai nekāda informācija nenonāk laikrakstos. Par nelielu samaksu policisti visu novērtēja kā avāriju.

-    Tēvam nebija miesassargu. Neviena… - Frančeska gribēja sacīt: Nevar būt, ka mūsu tēti nogalināja, - bet nespēja.

Ketija aizmeta izsmēķi sniega kaudzē.

-    Ko tu runā? Vai neatceries miesassargus?

-    Zinu, ko tu domā. Bet tie taču varēja būt viņa kompānijas biedri. Importētāji.

-    Vai tev šķiet, ka es jokoju? - Ketija jautāja, iekozdama apakšlūpā.

-    Es nedomāju, ka tu joko. Man šķiet, tu maldies.

-    Tas vēl nav viss, - Ketija sacīja. - Uzklausi mani.

Frančeska sadrūmusi palūkojās uz māsu.

-     Tātad krustmāte Konija apgalvo, ka tie bandīti, kuri… Nu, tie, kas gaidīja pie Džounsbīčas, strādāja pie tiem, kuri samaksāja tēvocim Karlo, lai viņš dauza Koniju. Konija tā raudāja, būtu redzējusi viņu tobrīd, tu viņai noticētu. Viņas vīrs ņēmis naudu, lai sistu viņu! Karlo dauzīja Koniju, lai izaicinātu viņas brāli, - nočukstēja Ketija. - Lai nogalinātu mūsu tēti!

-    Apklusti!

-    Bet Konija nodzīvoja ar viņu vēl septiņus gadus! Gulēja ar viņu…

-    Diezgan, Ketij!

-    Septiņus gadus, un viņai bija bērni no šī briesmoņa. Bet tas vēl nav viss! Konija apgalvo, ka šie cilvēki šāvuši uz vectētiņu Vito un nogalinājuši tēvoča Maikla sievu.

-    Pirmkārt, krustmāti Keju neviens nav…

-     Nē, ne jau Keju! - Ketija nikni pārtrauca māsu. - Apo- loniju, viņa pirmo sievu Sicīlijā, par kuru Keja neko nezina. Viņi palika sprāgstvielas zem automašīnas.

Apolonija? Sprāgstvielas? Frančeska to nespēja aptvert. Protams, Ketija varēja izgudrot ko līdzīgu, bet krustmāte Konija noteikti ne. Vai nu Konija noticējusi kāda meliem, vai ari tā ir taisnība.

Ketija sāka runāt ātrāk, jaukdama krustmātes Konijas stāstus ar pašas atklājumiem. Ar katru bridi Ketijas balss kļuva dobjāka. Vai tas ilga piecas minūtes vai piecas stundas, Frančeska nezināja. Viņa vairs nevarēja izturēt. Centās ieklausīties bērnu smieklos un petaržu sprādzienos pagalmā. Drīz vien visas skaņas norima, bet kur gan tās palika? Frančeska juta, kā matos kūst sniegpārsliņas. Apkārt snauž ziemas dārzs, vectētiņa iemīļotais dārzs, kurā viņš laimīgs mierīgi nomira.

-    …tad tāpēc krustmāte Keja kļuvusi par katolieti un katru dienu, reizēm pat divreiz apmeklē misi. Stāvēdamas uz ceļiem, viņas ar vecmāmiņu aizlūdz par savu viru - slepkavu dvēseles glābšanu. Mūsu mammai ari vajadzētu…

Un tad Frančeska palūkojās uz sniegā sakņupušo māsu. Šoreiz asiņoja deguns. Cigarete bija sažņaugta rokā, bet brilles aizlidojušas tālu. Frančeska ievēroja, ka labā roka Ketijai savilkta dūrē, pirksti sāp - tik stipri viņa bija iesitusi.

-    Trakā! - Ketija nočukstēja, cenšoties piecelties.

Mežonīgi iekliegušies, Frančeska iebelza Ketijai pa ribām.

Sitiens nebija precīzs, bet pietiekami stiprs, lai Ketija ievaidētos aiz sāpēm.

Frančeska pagriezās un bēga projām.

Frančeska gulēja divguļamajā gultā tumšā istabā, kas kādreiz bija piederējusi tēvocim Fredo, kad viņš dzīvoja kopā ar vecākiem līdz trīsdesmit gadu vecumam. Viņš bija pārcēlies uz Lasvegasu jau pirms desmit gadiem, bet pēc istabas iekārtojuma, tumšajiem aizkariem, koka apšuvuma un izbalējušās

Sicīlijas kartes varēja noprast, ka vecmāmiņa kuru katru brīdi gaida savu dēlu atgriežamies.

Pēc kādas stundas vai pārdesmit minūtēm Frančeska izdzirda troksni vannasistabā. Kaut kas grabēja, un tecēja ūdens - tā bija Ketija. Frančeska saklausīja Ketijas soļus, viņa atgūlās gultas otrajā pusē. Ketija bija viņas kopija, bet pidžamā. Frančeska valkāja tikai naktskreklus.

Viņas ilgi gulēja klusēdamas. Ja Frančeska nebūtu pavadījusi neskaitāmas naktis vienā guļamistabā ar Ketiju, viņa varētu nodomāt, ka māsa guļ.

-     Kādēļ tu teici, ka esmu stāvoklī? - Frančeska beidzot jautāja.

-    Par ko tu runā?

-    Tu tā sacīji, tiklīdz mēs atbraucām, un priecājies, mani ieraugot.

Ketija tik ilgi klusēja, ka atkal varēja likties: viņa aizmigusi.

-    Ak tas, - viņa beidzot ierunājās. - Vai tiešām tu neatceries? Kad mēs atvedām tevi uz skolu, atvadoties tu sacīji, lai nebojāju acis ar lasīšanu, bet es teicu, lai tu nepaliec stāvoklī. Šodien, tikko atbraukusi, tu pazobojies par manām brillēm. Nu, un es…

-    Tas bija otrādi. Tu pirmā pateici, lai nepalieku stāvoklī, bet es palūdzu nebojāt acis.

-    Kā redzi, es netiku galā. Un tu?

-    Man viss ir kārtībā! - Frančeska atcirta.

-    Tu esi droša?

-    Protams! Bet vai tu ar kādu satiecies?

-    Nē, - Ketija pārāk ātri atbildēja, un Frančeska noprata, ka īstā atbilde ir "jā".

Par to, kas notika pagalmā, viņas nerunāja, tāpat kā par Ketijas brillēm. Meitenes gulēja gultas pretējās malās un aizmiegot dzirdēja, kā vecmāmiņa piecēlās un devās gatavot brokastis. Tātad jau ir puspieci! Beidzot viņas aizmiga. Kā jau guļot, viņas neviļus tuvojās viena otrai. Rokas un kājas savijās. Garie mati saplūda vienā vilni. Viņas pat elpoja saskaņoti kā viens veselums.

-     Mīļā, - Frančeska nočukstēja, - ko es tev esmu nodarījusi?

-    Varbūt es esmu tu? - Ketija pa miegam nomurmināja, un pēc brīža abas atkal aizmiga.

Frančesku uzmodināja bērnu spiedzieni un pieaugušo klaigas. Viņa apsēdās uz gultas. Aiz loga sniga. Troksnis pirmajā stāvā kļuva skaļāks. Visu pārskanēja vecmāmiņas Karmelas dobjā balss, novēlot kādam priecīgus Ziemassvētkus. Tātad atbraukuši ciemiņi. Frančeska pa šaurajām kāpnēm steigšus nokāpa lejā. Virtuve bija pilna ar ēdieniem, bet tukša. Izdzir- dusi tuvojamies soļus, Frančeska apstājās, lai nedabūtu pa seju ar virtuves durvīm. Durvis atvērās, un tajās stāvēja Ketija un Billijs, nomazgājušies, saposušies un smaidīgi, it kā būtu slepus ielavījušies Santa Klausa dāvanu maisā. Billijam mugurā bija sarkana sporta žakete, zaļa kaklasaite un tik žilbinoši balts krekls, ka pat sniegs nevarētu ar to sacensties.

-    Uzmini - kuru atvedis līdzi jūsu tēvocis? - Billijs jautāja.

-    Kurš tēvocis? - Frančeska apvaicājās, cenšoties saglaust matus. Viņa pat nebija paguvusi iztīrīt zobus.

-    Bet kā tu domā? - Ketija noprasīja.

-    Maikls.

Liekas, viņi bija lieliski sapratušies, un abi atnāca viņai to pavēstīt.

-    Dieva dēļ! - Ketija pārvalbīja acis. - Fredo, protams! - Viņa bija bez brillēm, pie acs zilums, bet gandrīz nemanāms. Varēja pieciest.

-    Nu uzmini - kuru viņš atveda līdzi? - Billijs nerimās.

-    Nezinu, - Frančeska atteica. - Santa Klausu?

-    Vēl superīgāk! - Ketija teica.

-    Kurš var būt superīgāks par Santa Klausu?

-    Dīna Danna! - Billijs iesaucās.

Frančeska sarauca uzacis. Pēdējā tikšanās reizē viņi apmeklēja filmu ar Dinu Dannu, kur viņa tēloja kurlu meiteni, kas zaudē vīru Lielajā Čikāgas ugunsgrēkā.

-    Nestāsti man!

-    Esmu nopietns kā nekad. - Billijs pacēla labo roku, it kā grasītos zvērēt. Pat divdesmit divu gadu vecumā, muļķīgā sarkanā žaketē Billiju Ven Ārsdeilu Ziemassvētku rītā bija viegli iztēloties tiesā.

-     Viņš nejoko! - Ketija ierunājās. - Tā tiešām ir Dīna Danna. - Biju dzirdējusi, ka viņi ar tēvoci Fredo satiekas, bet nedomāju…

Tad virtuves durvis atvērās un vecmāmiņai Karmelai aiz muguras nostājās tēvocis Fredo un Dīna Danna. Kuplo matu dēļ viņas galva šķita milzīga. Dīna bija vēl skaistāka nekā uz ekrāna. Kreisās rokas pirkstā mirdzēja gredzens ar neiedomājami lielu briljantu.

-    Mis Danna! - Frančeska pārsteigta nomurmināja.

-    Nu, ko es teicu? - Ketija iesaucās. Viņai patika ārzemju kino, bet par tādām kā Dīna Danna viņa parasti zobojās. Bet tagad, raugoties uz Ketiju, varēja nodomāt, ka viņa ir Dinas Dannas fanu kluba locekle.

-    Lūdzu, dārgā, sauc mani vienkārši par Dīnu! - Viņas izruna bija ne īsti amerikāniska, ne īsti angliska, bet tāda kā nedabiska.

Kinozvaigzne paņēma Frančesku pie rokas.

Dīna Danna izstaroja tik nevaldāmu enerģiju, ka meitenei apreiba galva. Tik daudz kas bija noticis pēdējās diennakts laikā: četras stundas Džeksonvilas viesnīcā, Ketijas šaušalīgie dvēseles izvirdumi, bet tagad gluži vai sirreāls skats ar Dīnu Dannu vecmāmiņas virtuvē. Frančeskas dzīve līdzinājās sapnim un reizē murgam.

Bagāts jauneklis, kuru Frančeska mīl, pasniedz kafiju divu "Oskaru" īpašniecei. Vecmāmiņa dzied Ziemassvētku dziesmu, turklāt nevis itāliešu, bet angļu valodā par Santa Klausu. Tēvs bijis slepkava un ticis noslepkavots. Tēvocis Fredo, atbalstījies pret durvju aplodu, raugās uz savām kurpēm ar tādu izskatu, it kā būtu apēdis ko nelāgu. Viņam aiz muguras uzliesmoja zibspuldžu gaisma, it kā kāds raidītu signālu. Frančeskai šķita, ka tūlīt ienāks reportieri ar fotokamerām un kinokamerām un gluži kā uz sarkanā paklāja uzņems viņus visus, bet tēvocis Fredo pat neatskatījās.

No blakusistabas atskanēja ietinamā papīra čaukstoņa, kvēli pateicības vārdi un mātes balss - balss, kas bija melojusi Frančeskai visu mūžu.

-   Ja nepasteigsieties, - Sandra teica, - nokavēsiet Ziemassvētkus!

-    Ziemassvētki! - Dīna Danna iekliedzās un aiztraucās garām tēvocim Fredo. Viņa nemaz nebija tik gara, taču blakus tēvocim Fredo, kas bija neliela auguma, izcēlās ar efektīgu gaitu un kolosālu frizūru. Nevajag paļauties uz pārsteidzīgiem spriedumiem. Visu izšķir loģika un rūpīga analīze. Cik brīnišķīgi!

CETURTĀ GRĀMATA 1956-1957

14. nodaļa

Pavasarī, pēc vairāku mēnešu pārrunām, beidzot tika sasaukta sapulce. Pirmais tās darba kārtības punkts bija Lūija Ruso iecelšana par astoto prezidija locekli. Nākamais bija miera līguma apstiprināšana. Sapulcē piedalījās visu divdesmit četru Ģimeņu vadoņi, un visi apliecināja, ka šoreiz miers būs ilgstošs un stabils.

Maikls Korleone ar nakts reisu triju miesassargu pavadībā aizlidoja uz Ņujorku. Heigens bija izvirzījis savu kandidatūru ASV Senāta locekļa amatam un nevarēja piedalīties. Tā kā galvenie lēmumi jau bija pieņemti, tad Maiklam bija vajadzīgs nevis izcils stratēģis, bet drīzāk draugs, kas var sniegt padomu. Klemenca šai ziņā bija lielisks consigliere.

Iecelt pastāvīgu consigliere Maikls negatavojās. Šāds amats prasīja noteiktu īpašību kopumu. Tam jābūt veiklam intrigantam, kas prot risināt sarunas un vienlaikus ir pietiekami vaļsirdīgs, uzticīgs Ģimenes, nevis savtīgām interesēm. Ideāls consigliere Maiklam allaž bijis tēvs. Ikvienas firmas direktoram ir bataljons advokātu, prezidentam - ministru kabinets, tiesneši, kuriem par savu amatu jāpateicas viņam, un pasaulē varenākā armija. Arī Korleones Ģimenei nepieciešami uzticami palīgi.

Lidostā Maiklu sagaidīja Klemenca. Izskats vecajam vīram bija apņēmīgs. Viņš vairs nekošļāja zobu bakstāmos, bet atkal bija pārgājis uz cigāriem. Klemenca bija tāds pats, kādu Maikls viņu pazina bērnībā, vienīgi ar to atšķirību, ka tagad Pīts staigāja ar spieķi.

No lidostas viņi devās uz Malberijas konditoreju Manhe- tenā, pēc tam uz dzīvokli Deviņdesmit trešajā avēnijā, kur Kor- leones Ģimene turēja par ķīlnieku Bokiko Ģimenes pārstāvi - gluži jaunu puisi, kas tikai vakar bija ieradies no Sicīlijas. Viņu apsargāja Klemencas vīri - Frenkijs, Džo un Ričijs Divi Stobri Nobiljo un spēlēja domino. Ķīlniekam bija ne vairāk kā piecpadsmit gadi. Ieraudzījuši Maiklu, miesassargi piecēlās. Maikls un Pīts apskāva un noskūpstīja katru no viņiem. Jaunais puisis, kuru sauca Karmine Marino, nosauca Maiklu par Donu Korleoni un drebošā balsī pateicās par iespēju redzēt Ameriku. Vienīgais dzīvokļa logs bija aizziests ar ko līdzīgu darvai.

-    Vai jūs neatvedāt kafiju? - Ričijs vīlies jautāja, palūkojies uz kūkām.

-     Pats izvāri, sliņķi tāds! - Klemenca uzbrēca. - Vai aizskrien uz kādu kulinārijas veikalu. Labas maizītes tagad ir grūti nopirkt, bet kafiju pārdod visur. Vai man būtu jāapķēza sava tīrā mašīna, lai atvestu tev pusglāzīti atdzisušas kafijas?

Klemenca piemiedza ar aci Frenkijam, iegrūda viņam dunku sānos, izlika kūkas, bet pēc tam gluži kā veikls tūristu pavadonis pastāstīja par šodienas programmu.

Sarunas sākās divos. Visas Ģimenes savā laikā bija sagrābušas par ķīlnieku kādu no Bokiko Ģimenes. Ķīlnieki labprāt padevās. Šādā veidā Bokiko Ģimene pelnīja naudu. Ja ar Maiklu vai Klemencu kas notiks, kāds no viņu vīriem puisi nogalinās. Taču Bokiko Ģimene nerimsies, kamēr nebūs atriebusies, turklāt nevis radinieka slepkavam, bet tiem, kas pacēla roku pret Klemencu un Korleoni. Bokiko klans jau sen bija pazīstams kā visatriebīgākais Sicīlijas grupējums. Viņus nebiedēja ne nāve, ne cietums. Bokiko aizstāvība bija drošāka par simtiem miesassargu. Sarunu galda dalībnieki šādi rīkosies ar saviem consigliere.

Atgriezies mašīnā, Maikls jautāja Klemencam, cik vecs varētu būt šis ķīlnieks.

-    Karmine? - Resnais kļuva domīgs. - Nezinu. Kopš kāda laika es vairs neprotu noteikt vecumu. Man visi liekas puikas.

-    Rādās, ka viņam ir tikai piecpadsmit.

-     Dzirdēju, ka no Bokiko dzimtas nekas daudz vairs nav palicis, - Klemenca sacīja. - Bet dažreiz pat tu man atgādini zēnu. Tikai nedomā, ka gribu tevi aizvainot.

-     Nekas! - Jā, piecpadsmit gadi. Kad Maiklam bija piecpadsmit, viņš, ielūkojies tēvam acis, pie pusdienu galda paziņoja, ka drīzāk nomiršot nekā kļūšot tāds kā viņš. Tas, kas notika pēc tam, uzdzina Maiklam drebuļus. Ja nebūtu muļķīgā, puiciskā izlēciena, diez vai Maikls būtu iesaistījies šai biznesā. - Nedomāju, ka nepilngadīgie drīkst lidot bez pavadoņiem.

-    To es nezinu, - Klemenca atbildēja, - bet viņš jau nelidoja. Droši vien tika atvests ar kādu kuģi, tāpat kā citi ķīlnieki. Trešajā klasē. Vai tāda vēl ir uz kuģiem? Viņi savāca lētāko. Šaubos, vai Bokiko viņam pat maksā. Viņi daudzreiz sūtījuši uz ASV par niecīgu naudu trūcīgākos radiniekus, kas gribējuši redzēt Ameriku. Mēs samaksājām pieklājīgu izpirkuma maksu, bet kas zina, kā šie Bokiko sadala naudu?

Klemenca pašūpoja savu lielo, skumīgo galvu. Viņi šķērsoja tiltu un devās uz ziemeļiem.

-    Paklau, - pēc ilgāka brīža Maikls ierunājās, - ko tu īsti dzirdēji par Fredo?

-    Ko dzirdēju? - Pīts pārjautāja.

Maikls stingi raudzījās uz ceļu.

-    To pašu, ko vienmēr, - pārāk daudz dzer, bet pārējais nāk no šaubīgiem avotiem.

Maikls smagi nopūtās.

-    Vai dzirdēji, ka viņš ir homoseksuālists?

-    Kur tu to rāvi?

-    Puisis, kuru viņš piekāva Sanfrancisko, bijis homoseksuālists.

-    Bet viņš bija arī zaglis. Viņš varēja būt gan zaglis, gan mīkstais vienlaikus. Ja visi, kas nogalina mīkstos, kļūtu par mīkstajiem, tad normālu puišu vairs nebūtu.

Fredo stāstījis, ka pēc Molināri bērēm devies pastaigā, lai izvēdinātu galvu, un iegriezies kafejnīcā. Viņam piesējies kāds jauneklis un devies līdzi uz viesnīcu, bet pēc tam gribējis viņu aplaupīt. Fredo piekāvis riebekli, bet tas beigās no sitieniem nomiris. Diezgan dīvains stāsts. Kādēļ jauneklis, piemēram, nav aplaupījis Fredo tieši uz ielas? Kādēļ bija nepieciešams lauzties Fredo numurā? Turklāt nelaimīgā laupītāja vecāki nesen bija miruši un atstājuši viņam mantojumā gandrīz trīsdesmit tūkstošus. Nav jau diez kāda lielā nauda, bet pietiek, lai nebūtu jālaupa. Heigens, būdams advokāts, izkārtojis, lai lietu nodod arhīvā, bet informācija nenonāk laikrakstos, tomēr viņš atgriezies no Sanfrancisko ar vairākiem faktiem šai sakarā.

-    Tu noteikti neko par to neesi dzirdējis? - Maikls uzstāja.

-     Es neteicu, ka neesmu dzirdējis. Dzirdēju, bet no šaubīgiem avotiem, ja es ticētu visam, kas nāk no šaubīgiem avotiem, es nekad… Ak Dievs, Maikl, Fredo ir tavs brālis! Iespējams, viņš pastrādājis muļķības un piekāvis zilo, bet vai tas nozīmē, ka viņš pats kļuvis par zilo? Mēs taču runājam par Fredo! Atceries, neliela auguma, ar sprogainiem matiem? Tērē visu savu naudu par abortiem un dārglietām, precējies ar sasodīto kinozvaigzni… Tu taču runā par viņu? Bet vai zini, ko esmu dzirdējis no drošiem avotiem? No tā daktera, kā viņu sauc, Segala? Jau pēc tam, kad Fredo saticis Dīnu, viņš uztaisījis bērnu kādai franču dejotājai. Vai tad zilie tā uzvedas?

Maikls neatbildēja.

Viņš bija devis Fredo iespēju parādīt sevi, un kas iznāca? Nemitīga dzeršana un dejotājas uz grūtām kājām. Ko gan Fredo cenšas pierādīt, apprecējis šo Holivudas palaistuvi? Taču, iespējams, laulība viņam nāks par labu. Turklāt precības ar kinozvaigzni, lai arī labākie filmēšanās gadi viņai jau pagājuši, piešķir Fredo zināmu stāvokli sabiedrībā. Varbūt viss nav nemaz tik slikti.

-    Vai gribi vēl ko uzzināt? - Pīts jautāja. - Tev droši vien nepatiks, bet nelaiķis Dons Vito bija vairāk norūpējies par tevi. Protams, kamēr tu apprecējies.

Maikls noliecās un ieslēdza radio. Klemenca nepateica neko tādu, ko viņš jau nebūtu dzirdējis no tēva. Vairākas jūdzes viņi nepārmija ne vārda.

-    Velna Bokiko! - Klemenca ne no šā, ne no tā sacīja.

-    Ko? - Maikls nesaprata. Viņi bija klusējuši pārāk ilgi, un Maikls jau bija apcerējis vairākus citus tematus. - Kas ir ar viņiem?

-    Tas viņu bizness! Kā kaut kas tamlīdzīgs varēja ienākt prātā tādiem stulbeņiem kā Bokiko?

-    Ja liktenis ir nolemts, domāt nav vajadzības, - Maikls domīgi piebilda. - Jāseko savam aicinājumam.

-    Par ko tu runā?

-    Ja kāds no maniem paziņām ir sekojis savam aicinājumam, tad tas esi tu, Pīt.

Klemenca sarauca pieri un centās apsvērt sacīto. Tad viņš viltīgi pasmaidīja.

-    Klau! - viņš iekliedzās. - Šķiet, ka liktenis aicina atkal. - Viņš pielika roku pie kreisās auss, it kā ieklausoties kādā attālā balsī. - Pīt, - viņš nostenējās, - tev jāiet atliet!

Niks Džerači atcerējās katastrofu visos sīkumos līdz brīdim, kad viņš, galīgi zaudējis spēkus, sāka slīkt. Viņš droši vien varētu uzzināt, kura krampjainos pirkstus atlauzis, rāpjoties laukā no lidmašīnas, bet nevēlējās to darīt.

Niks bija bezsamaņā visu laiku, gulēdams slimnīcā, un vairākas dienas pēc tam. Kad viņš beidzot atguvās, ieraudzīja, ka atrodas citronkrāsas istabiņā, tik mazā, ka to gandrīz visu aizņēma gulta. Kāja bija ielikta ģipsī un piesieta pie griestos piestiprinātā baļķa. Gaisma nāca no divviru loga līdz pašai gridai, aiz tā bija redzams balkons. Liekas, tā nebija slimnīca, bet viņš bija saistīts ar dažādām slimnīcas iekārtām. Niks palūkojās uz griestiem, pūlēdamies atcerēties, kā viņš varējis nonākt šādā vietā.

Vairums ārstu, protams, bija ebreji, un pirmais, kuru Džerači ieraudzīja, nācis pie samaņas, bija vecs ebrejs ar stetoskopu. Pat šādā stāvokli Niks saprata, kā vēlāk noskaidrojās, lai kur viņš būtu, par savu izglābšanos viņam jāpateicas savam krusttēvam - Vinsentem Žīdam Forlencam.

-    Viņš ir pamodies! - kādam blakusistabā paziņoja ārsts. No turienes atskanēja krēslu šļūkāšana un telefona zvanīšana.

-    Kas jūs esat? - Džerači nomurmināja. - Kur es atrodos?

-    Esmu nekas, - ārsts atbildēja, - un, kur atrodos, ari es tāpat kā jūs nezinu.

-    Cik ilgi es šeit esmu?

Ārsts nopūtās un īsumā pastāstīja Džerači par viņa izmeklējumiem un ievainojumiem. Niks noprata (un atkal pareizi), ka šai citronkrāsas istabā viņš atrodas mazāk par nedēļu. Visvairāk sāpēja ribas, bet viņš bija lauzis tās vairākkārt un zināja, ka nav īpaši jāuztraucas. Tas pats attiecās uz degunu. Ārsts uzmanīgi atbrīvoja Džerači kāju no baļķa.

-     Vienīgais, kas var atstāt sekas, ir smadzeņu satricinājums. Tas jums nav pirmoreiz?

-    Es nodarbojos ar boksu.

-    Skaidrs, - ārsts piebilda, - un, ja drīkst aizrādīt, ne visai sekmīgi.

-Jūs esat redzējis mani ringā?

-    Es jūs redzu pirmo reizi mūžā un gribu brīdināt, ka galva jāsaudzē. Vēl viena trauma, un jūs kļūsiet par idiotu.

-   Lieliskas izredzes, dakter. Tātad es vēl neesmu kļuvis par idiotu?

-    Neko noteiktu es nevaru pateikt, - ārsts atbildēja. - Taču jūsu spēja sadziedēt ievainojumus ir apbrīnojama.

-    Tas ir iedzimts, - Džerači teica. - Mans tēvs gandrīz nositās, braukdams ar ātrlaivu, bet pēc mēneša jau spēlēja bou- lingu.

-     Nemaz nerunājot par to gadījumu, kad viņš piektdien tika sašauts, bet pirmdien jau vadīja savu kravas mašīnu.

-    Kā jūs to zināt?

-    Es neko nezinu, - ārsts centās izvairīties, bet pēc tam samierinoši paraustīja plecus. Viņš uzsita Džerači pa ieģip- sējumu ar pildspalvas aizvērto galu. - Ārsti ir sabiedriski cilvēki.

Viņš lika Džerači pēc iespējas mazāk kustēties un aizgāja.

Pēkšņi Niks sajuta, ka smaržo pēc virtuļiem. Virtuļi no Presti! Kas par muļķībām, vai tad pēc smaržas var noteikt, no kuras konditorejas nācis virtulis? Pat ja viņš būtu Klīvlendā, kur nu vēl Mazajā Itālijā. Pēc brīža Niks izdzirda uz kāpnēm soļus. Atvērās durvis, un Džerači mazajā istabiņā klibodams ienāca Smaidīgais Sels Narduči ar lielu paku Presti virtuļu.

-Jūti, kā smaržo? - viņš jautāja. - Ņem uzreiz divus!

Niks Džerači paklausīja.

Puiši no blakusistabas atnesa krēslu, Narduči apsēdās un paskaidroja notikušo. Džerači tika nogādāts uz nelielas mājas trešo stāvu Klīvlendas Mazajā Itālijā, dažus kvartālus tālāk no tās vietas, kur bija dzimis. Par viņa atrašanās vietu zina tikai daži uzticamākie Dona Forlencas cilvēki. No slimnīcas viņu aizveda pēc Dona personiskā rīkojuma, kuru viņš bija devis, skaidri apzinādamies, ka avārijā vainos vai nu krustdēlu, vai paša organizāciju.

-      Nezinu, vai tev būtu jāstāsta, bet daudzi mūsējie uzskata - ja draugam gadījies infarkts, vajag atriebties - kaut vai pašam Dievam.

-    Tu taču tur biji, Sel. Tu redzēji, kā Frenks… Kā Dons Fal- kone…

-    Tavs sitiens nebija diez ko trāpīgs! - Narduči piebilda.

Nav vērts par to runāt, nosprieda Džerači. - Nē, es domāju

boksa maču. Viņš uzstāja…

-     Viņa bokseris uzvarēja! Ja Frenks nebūtu nomiris, tā būtu laimīgākā diena viņa mūžā.

-    Mana ģimene… Sieva un… - Niks ierunājās.

-     Šarlote un meitenes jūtas labi, - Sels viņu pārtrauca. - Bet tavs vecais… Tu jau pazīsti večus… Viņš daudz nerunā, bet mums liekas, ka viss ir kārtībā.

-    Vai viņi zina, ka man viss ir labi?

-    Labi, - Narduči atkārtoja. - Nezinu… Bet vai tev ir labi?

-     Drīz būs, - Niks apsolīja. - No ārsta profesionālā viedokļa, es neesmu idiots.

-    Idiots ne idiots, ko viņi saprot, šie dakteri? Paklau, ko tu gribēji teikt, kad runāji par diversiju?

-    Es nekad to neesmu teicis.

Narduči saviebās.

-    Manuprāt, tomēr teici.

-    Es neko tādu neatceros.

-   Tiešām? Un pa radio neraidīji? Klīvlendas lidostas dispečerdienestam? Vai atceries?

-    Nē, - Džerači sameloja.

-    Pacenties atcerēties!

Niks lieliski saprata, kādēļ Narduči tā viņu tincina. Ja tā bijusi diversija, tas nozīmē, ka to sarīkojis kāds, kurš bija ielavījies salā. Pat ja vēlāk noskaidrosies, kas ir izpildītājs un kas pasūtītājs, Dons Forlenca tik un tā būs vainīgs.

Vai tiešām tā bija diversija? Tik daudz kas bija sagājis greizi pēdējos brīžos pirms katastrofas. Džerači šķita, ka atceras visu līdz pēdējam sīkumam, tomēr īsta priekšstata par notikušo viņam nebija. Tas, ka viņš nebija ticis galā ar vadību, ir maz ticams. Saprazdams, ka lidmašīna teju, teju nogāzīsies, viņš sarunājis un pastrādājis daudz muļķību. Viņš tiešām iekliedzies, it kā notikusi diversija. Dispečers lūdzis atkārtot, bet viņš nav klausījis, jo domājis par Šarloti un meitenēm. Tas varēja aizņemt ne vairāk par dažām sekundēm. Lai gan - kas zina, varbūt šo dažu sekunžu arī pietrūka. Nosēšanās laukumu Niks neredzēja, tomēr zināja, ka krasts nav tālu. Jā, mākslīgais apvārsnis nedarbojās, bet tur varēja būt vairāki iemesli. Ierīces uzrādīja pretrunīgus datus, tādēļ bija jāpaļaujas uz intuīciju. Paļauties uz intuīciju nekādā ziņā nedrīkst, Nikam bija mācījis instruktors, bijušais izmēģinātājlidotājs. Jāpaļaujas tikai uz reāliem faktiem. Labs lidotājs nekad neapšauba faktus. Un Niks bažījās, ka viss norisa tieši tāpēc, ka viņš ignorējis faktus.

-    Kaut kas nebija kārtībā ar lidmašīnu, - skaļi sacīja Džerači. - Viss notika ļoti strauji.

Narduči klusēja, viņš gaidīja turpmākus paskaidrojumus.

-Ja es ko pateicu par diversiju, lai gan nevaru atcerēties, tad drīzāk skaļi domāju, apsvēru dažādas iespējas. - Nikam šķita, ka viņš apēdis abus virtuļus, taču bija pārsteigts, ieraugot, ka vēl atlicis prāvs kumoss. - Tas, kas noticis, ir briesmīgi, bet tur neviens nav vainīgs.

-    Neviens nav vainīgs, - Narduči atkārtoja. - Nu, - viņš domīgi sacīja, - tas ir labi. Man ir vēl viens jautājums.

-    Uzmanīgi klausos!

-    Pastāsti man par O'Melli. Kurš zina, ka viņš - tas esi tu? Kurš to varēja noprast? Pasaulē ir daudz gudrinieku, puiši ir apsviedīgāki, nekā šķiet. Nesteidzies ar secinājumiem. Pamēģini atsaukt atmiņā notikumu gaitu, atceries visus, kas varēja piedalīties… - Sels neviļus nodrebēja.

Aizdomās turamo saraksts bija īss: Narduči, Forlenca un Korleones Ģimenes vadošie vīri. Minēt viņus nebija nekādas jēgas. Ja Dons Forlenca būtu gribējis noslēpt pēdas, Džerači sen jau būtu miris. Bet, ja viņš vēlēsies Nikam palīdzēt izprast notikušo, nāksies šo to pārbaudīt.

Pa Ņujorkas apkaimes lauku ceļu, pa kuru parasti braukāja traktori un pikapi, tagad straumēm plūda linkolni un kadiljaki. Parādes formā tērpušies policisti novirzīja Klemencas mašīnu uz baltu kotedžu aiz ganībām. Spriežot pēc garās, kārtīgi sastājušos automobiļu rindas, viņi bija ieradušies vieni no pēdējiem. Ja Pīta vietā būtu Heigens, Maikls droši vien dzirdētu, ka Vito Korleone vienmēr atbraucis pirmais. Nu ko, tēvam bija savs stils, bet Maiklam ir savs. Turklāt tēvs neilgi pirms nāves bieži uzsvēra, ka Maiklam nevajagot viņu atdarināt. Klemenca svilpoja kādu senu melodiju un neuzdeva jautājumus, kurp un cik tālu jāiet.

Abi izkāpa no mašīnas. Aiz kotedžas bija iekārtota lauka virtuve. Līdzās uz grozāmā iesma cepās sivēns, kas lieluma ziņā atgādināja jaunu nīlzirgu.

Ne Maikls, ne Klemenca nekad agrāk nebija piedalījušies sapulcēs, bet kotedžai tuvojās tā, it kā zinātu, kas viņus sagaida. Maikls izturējās ļoti pārliecinoši. Viņš gan vienmēr bija centies izturēties pārliecinoši, pat pirms amfībijas izcelšanās Peleliu krastā.

Šodien viss būs citādi. Karš sen ir beidzies, Ģimenes parakstīs miera līgumu.

-    Katrus desmit gadus, piemini manus vārdus! - Klemenca uzsita pa pulksteni, lai atvilktu elpu. - Kā pulkstenis.

-    Patiesībā tikai astoņi gadi, - Maikls aizrādīja. Neraugoties uz Bokiko nodrošinājumu, viņš uzmanīgi aplūkoja kotedžas jumtu, meklēdams snaiperus. Ieradums.

-    Tātad nākamreiz būs divpadsmit, vidēji vienalga iznāk desmit. Tu tikai paskaties uz šo sasodīto sivēnu!

-     Šķiet, mūžīgā pasaule tevi nevilina, - Maikls iesmējās.

Klemenca papurināja galvu un devās uz kotedžas pusi.

-   A chi consiglia non vuole el capo, - viņš sacīja. - Tas, kurš dod padomus, nekad nebūs priekšnieks. Tas ir vecs teiciens. Man nekas nav pret Heigenu vai Dženko, bet padomus es nesniegšu. Labāk tikai palīdzēšu.

Aizmugures durvis atvērās, un viņus sagaidīja jautra balsu čala. Žigli palūkojies uz sivēnu, Klemenca papliķēja Maiklam pa plecu un sekoja viņam.

Niks Džerači pavadīja citronkrāsas istabiņā vairākas nedēļas, ik dienas pamozdamies no virtuļu smaržas un klusinātu sieviešu balsīm, kas runāja itāliski. Šarlote un meitenes jutās labi, tās zināja, ka viņš sekmīgi atveseļojas. Nikam apgalvoja, ka Vinsente Forlenca un Maikls Korleone darot visu, lai drošāk un ātrāk nogādātu viņu mājās. Džerači vai ik dienas atgādināja, ka viņam esot paveicies ar diviem krusttēviem, kas viņu mīl.

Visu šo laiku Niks tā ari neuzzināja, kāds bija vecā ārsta vārds un par ko viņam jāpateicas Donam Forlencam. Droši vien tas bijis kaut kas nopietns. Līķa sagatavošanas laikā ārsts bija stāvējis gravas novadgrāvi ar bloknotu un vairākām diagrammām rokā un norādījis Dona Vinsentes ļaudīm, kā jāievaino ķermenis, lai brūces atbilstu tām brūcēm, kādas bija ieguvis Džerači. Svaigās brūces tika nekavējoties aizšūtas, turklāt šuve bija identiskā tai, kādu bija uzlikuši neatliekamās palīdzības ārsti. Kur bija radies līķis, Niks tā ari neizdibināja. Vienīgais jautājums, kuru viņš uzdeva tai dienā, kad viņu aizveda tikties ar ģimeni Arizonā, attiecās uz žurkām visā šai pasākumā. Kā izrādījās, žurkas bija apgrauzušas pūstošā līķa seju un iekšas. Vai tas notiek ar visiem līķiem, kas nokļūst kanalizācijā? Vai kāds žurkām palīdzējis?

-    Kāda atšķirība? - Smaidīgais Sels jautāja, kad viņi bija iekārtojušies uz katafalka, kas viņus veda uz vilcienu.

-    Vienmēr der zināt ko vairāk, - Džerači paraustīja plecus.

-    Tu atkal to pašu! - Narduči pamāja. - Jaukais koledžas zēns.

-    Es cenšos.

-    Ne visiem tas patīk!

-    Ļoti žēl, - Džerači nopūtās.

Viņš sen jau bija pieradis pie Narduči dzēlībām un tagad pats tās sekmīgi izmantoja. Cilvēki reti kad citos saskata sevi. Pat boksa ringā pretinieku var uzvarēt ar viņa paša paņēmieniem.

-    Droši vien žurkas pašas būtu tikušas galā, bet vai uz tām varēja paļauties?

Lai gan no Klīvlendas līdz Arizonai bija tālu, Džerači atteicās lidot. Pat sanitārajā lidmašīnā ar augstas precizitātes aparatūru un jaukas medmāsas pavadībā. Vairs nekādu lidmašīnu! Tādēļ brauciens notika zārkā, kuru iekrāva preču vagonā, bet saņēmējs bija tas pats apbedīšanas birojs, kura pakalpojumus izmantoja Niks, kad apglabāja savu māti.

Zārkā Džerači uzturējās tikai iekraušanas un izkraušanas bridi. Kad vagons kopā ar vēl četriem zārkiem sakustējās, Niks varēja atvērt vāku, izkāpt no zārka, lasīt, atpūsties, uzspēlēt kārtis ar apsargiem un vinnēt visu līdz pēdējam dolāram. Nikam bija žēl apsargu. Viņam bija kur gulēt, bet apsargiem ne. Parādīdams labu gribu, viņš piedāvāja izņemt miroņus no citiem zārkiem, lai būtu kur pārgulēt, tomēr apsargi atteicās. Džerači gribēja atdot viņiem arī vinnēto naudu, bet viņi baidījās to pieņemt. Kārtīgi Klīvlendas zēni!

Vilciens ieradās Tūskonā, un, atvadījies no saviem sargiem, Niks iekāpa zārkā un aizvēra vāku. Viņš bija pavadījis šai pretīgajā kārbā ar smirdīgo samta spilvenu divas dienas. Nākamais, kuru viņš ieraudzīs, būs vai nu Šarlote, vai riebeklis, kas gribējis viņu nogalināt.

Niks gulēja klusu, baidoties pakustēties. Drīz kāds ierunājās spāniski, zārku pacēla un nesa prom. Nesēji bija neizdarīgi - zārks tika kratīts, dauzīts gar sienām, pēc tam kāds angliski iesaucās: "Uzmanīgi!" - un zārks tika nomests zemē. Nikam aptrūka elpas. Meksikāņi skaļi smējās, bet Džerači aizklāja muti ar roku un centās apvaldīt sēkšanu plaušās katrā elpas vilcienā. Ja viņš neizturēs, nākamais, kuru viņš ieraudzīs, var nebūt ne Šarlote, ne viņa iespējamais slepkava.

Nesēji joprojām smējās un lādēja cits citu angļu un spāņu vārdu briesmīgā sajaukumā. Par laimi, elpošana kļuva normālāka. Džerači bija apdauzījis galvu, bet pievērsa tam uzmanību tikai tagad. Tikmēr zārku ielika katafalkā.

Maikls Korleone bija atsūtījis ziņu, ka nevaino Džerači avārijā un ka pēc visām pēdējo mēnešu grūtībām viņš esot pelnījis dažus mēnešus atpūtas Arizonas tuksnesī kopā ar ģimeni. Viņam tika apliecināts, ka viss esot kārtībā, neviens viņu nemeklējot, bet stingrie drošības pasākumi veikti tāpēc, lai atvairītu kruķus un nevēlamus gudriniekus.

Droši vien tā bija patiesība, lai gan tāpat uzmundrina arī iespējamos upurus - pirms nāves.

Nikam Džerači nekad nav paticis Maikls Korleone, tomēr viņš apbrīnoja to un uzticējās tam. Maikls izglābs viņu kaut vai tāpēc, ka Niks viņam ir vajadzīgs. Korleonem nepieciešama viņa uzticība, prasme pelnīt naudu, viņa spožais prāts. Maikls taču gribēja pārvērst organizāciju, kuru pamatā veidoja noziedzīgi un truli sicīliešu zemnieki, par korporāciju, kas ieņems pienācīgu vietu Ņujorkas fondu biržā, lielākajā legālajā krāpnieciskajā uzņēmumā. Ja Maikls vēlas gūt panākumus, viņam būs vajadzīgi tādi cilvēki kā Džerači. Iespējams, kāds uzskatīja viņu par viduvējību, par iznireli no Klīvlendas, kas līda vai no ādas laukā, smagi nopūlējās, mācījās vakarskolā, kļuva par neievērojamu advokātu un biznesmeni. Taču salīdzinājumā ar lielo vairumu puišu no Korleones klana Niks Džerači bija gluži vienkārši Alberts Einšteins.

Pat ja tā būtu, Džerači bija pieļāvis diezgan daudz kļūdu. Viņš nedrīkstēja piekāpties Falkonem un lidot šādā laikā. Nedrīkstēja runāt par diversiju, ja nebija nekādu pierādījumu. Arī pēc katastrofas viņš rīkojies aplam - kādēļ bija jāpeld tik tālu no lidmašīnas, it kā viņš būtu pie kaut kā vainīgs. Daudzās kļūdas laupīja viņam iespēju izvēlēties. Nāksies rīkoties, vadoties pēc apstākļiem.

Kad viņu piespieda novākt Tesio, Džerači briesmīgi apskaitās uz Maiklu Korleoni. Taču kopš tās nelaimīgās dienas līdz tagadējam braucienam zārkā Nikam nebija iespējas apdomāt notikušo.

Katafalks apstājās. Nesēji, kas izcēla zārku, nepārmija ne vārda. Tā nebija laba zīme.

Galva plīsa vai pušu, Niks gandrīz nespēja paelpot. Protams, zārkā bija vēdcaurumi, tomēr ceļā uz šejieni Džerači bija pavadījis ar aizvērtu vāku vairāk nekā stundu. Viņš noslāps! Slepkavas atnāks viņu nogalināt, pacels vāku, bet viņš jau būs beigts. Nē, viņš rīkosies, kā bija noteikts. Nepacels vāku, kamēr nebūs ieradusies Šarlote.

Nesēji nolika zārku uz grīdas. Tā neapšaubāmi bija cementa grīda. Visdrīzāk tas ir brāļu Di Nardo apbedīšanas birojs. Tonakt, kad viņš nogalināja Tesio, viņi aiznesa galvas uz krematoriju. Vai tur arī bija cementa grīda?

Tikpat labi tā var būt noliktava, saldētava, kāda divvietīga garāža… Jebkas.

Viņš dzirdēja atveramies durvis. Pie zārka pienāca kāds kurpēs ar gumijas zoli. Tā bija slīpēta cementa grīda. Niks aizturēja pēdējās elpas paliekas.

Vāks pacēlās… Šarlote!

Niks lēnām apsēdās, juzdams, ka asinīm pieplūst skābeklis un sastingušās rokas un kājas atdzīvojas. Muguru un galvu apņēma svaigā gaisa plūsma. Šarlote bija iedegusi un šķita laimīga.

-    Tu lieliski izskaties! - viņa iesaucās. Tas skanēja patiesi. Šarlote nepievērsa uzmanību viņa drudžainajai elpai. Taču drīz tā kļuva vienmērīgāka un Niks ieraudzīja Bārbu un Bevu, kas, bailīgi piespiedušās pie sienas, turēja rokās kruķus.

Šarlote aši noskūpstīja Niku uz lūpām. Viņa šķita dīvaini uzbudināta. Taču alkohola smaku Džerači nejuta.

-    Apsveicu ar atgriešanos mājās!

-     Paldies, - Niks sacīja. Spriežot pēc skaņām, augšstāvā notika bēres. Mājas tas, protams, neatgādināja, lai gan skaidrs, ko Šarlote domāja. - Esmu priecīgs, ka atgriežos… Kā jums klājas?

Džerači pastiepa rokas pret meitām. Viņas bailīgi pamāja, bet no vietas nekustējās.

-    Daudz darba, - Šarlote atbildēja, uzmanīgi pieskardamās uzdauzītajam punam vīra galvā. - Citādi viss kārtībā.

Bārbai bija vienpadsmit, Bevai nupat bija palikuši deviņi gadi. Bārba bija Šarlotes gaišmatainā kopija, bet Beva bija bāla, tumšmataina, neveikla un ļoti gara. Nika jaunākā meita bija pāraugusi visus zēnus un meitenes klasē, bet vecāko māsu par veseliem pieciem centimetriem.

-    Viņas apmeklēja filmas uzņemšanas laukumu. Šeit netālu, tuksnesī. Kopš tā laika par to vien runā. - Šarlote pamāja meitenēm. - Nāciet šurp, pastāstiet tēvam!

Beva paņēma kruķi vienā rokā un norādīja uz tēvu.

-    Redzi? - viņa sacīja māsai. - Es taču teicu, ka tētis nav miris.

-    Pagaidām nav miris, - Bārba precizēja.

Niks pamāja Šarlotei, lai palīdz tikt laukā, bet viņa nepievērsa uzmanību.

-    Tētis nekad nemirs, - Beva pārliecinoši sacīja.

-    Tu esi muļķe! - Bārba aizrādīja māsai. - Agrāk vai vēlāk visi nomirst.

-    Meitenes, - Šarlote iejaucās, - esiet rātnas!

Šķiet, viņai nelikās dīvaini, ka bija jānobrauc divtūkstoš jūdžu uz apbedīšanas biroju, lai dabūtu no zārka dzīvu vīru. Augšstāvā ērģeles sāka spēlēt kādu gaudulīgu melodiju.

-    Ari viņš nomirs, kā visi cilvēki, - Bārba nerimās.

-    Tikai ne tētis, - Beva ietiepās. - Viņš apsolīja! Vai ne, tēt?

Džerači tiešām bija solījis. Viņa tēvs vienmēr teicis, ka solījums - tas ir parāds. Ogni promessa č un debito. Tiklīdz viņš kļuva par tēvu, Niks atskārta, cik liela taisnība bijusi viņa tēvam.

-    Tagad tu saproti, kā es dzīvoju? - Šarlote jautāja. Balss skanēja pietiekami mundri, šķiet, viņa neizlikās. Šarlote pasmaidīja un, saņēmusi vira sakropļoto seju rokās, noskūpstīja to. Nekādas īpašas kaisles - parasts, mazliet garlaikots skūpsts, kādu sieva dāvā vīram pie brokastu galda. Džerači sēdēja zārkā ar apsaitētām ribām un lauztu kāju, šāds skūpsts un iespējamais smadzeņu satricinājums nez kāpēc likās neiederīgs, sevišķi gaudulīgās dziedāšanas pavadībā, kas skanēja no augšas. Lai gan par attaisnojumu Šarlotei var teikt, ka šādos apstākļos cits skūpsts nebūtu piemērots.

-    Vai palīdzēsi man izkāpt? - Niks jautāja.

-     Tavs tēvs gaida mašīnā, - Šarlote sacīja. - Gribi, pasaukšu?

-     Nē. - Dabiski, tēvu nedrīkstēja apgrūtināt ar šādu lūgumu. - Padod man roku, un es pats tikšu galā.

Šarlote palīdzēja vīram piecelties, bet meitenes soli solī panāca uz priekšu. It kā būtu izmēģinājušas šo kustību simtiem reižu. Viņas padeva tēvam kruķus, gluži kā zemnieces, kas pasniedz pieticīgas dāvanas karalim.

Tad viņas atmaiga, un kādu brīdi Niks turēja meitas savos apskāvienos.

-    Tu taču apsolīji, - Beva nočukstēja.

-    Es turu vārdu, - tēvs tikko dzirdami atbildēja.

-    Cik labi, ka tu atgriezies, - Šarlote sacīja.

Autostāvvieta pie apbedīšanas biroja bija tik liela kā pie

lielveikala. Tur stāvēja kādas piecdesmit mašīnas, bet Nika tēvs Fausto bija aizņēmis vislabāko vietu, tuvāk ieejai. Viņš laikam bija ieradies jau vakar, izpētījis apstākļus, bet šodien atbraucis dažas stundas agrāk, lai neviens neieņemtu viņa nolūkoto vietu. Fausto sēdēja pie vecā automobiļa stūres un pa radio klausījās meksikāņu dziesmas. Gaisa kondicionētājs strādāja ar pilnu jaudu, un droši vien tādēļ Džerači, vecākais, bija uzvilcis noplukušu vatētu jaku ar arodbiedrības logo uz muguras. Viņš vēroja, kā Niks, steberēdams ar kruķiem, nokāpa pa kāpnēm un apsēdās pasažieru sēdeklī.

-    Sveiks, dēliņ! - Fausto Džerači līksmi iesaucās. - Tu izskaties pēc izklapēta bifšteka.

Garie kļavkoka galdi miera sarunām tika īpaši pasūtināti pie vietējiem galdniekiem. Tos novietoja četrstūra zālē, kur kādreiz bija stallis. Krāsa uz galdiem bija paguvusi apžūt, tomēr diezgan stipri smaržoja. Vispār smarža likās tīri ciešama, kamēr nebija sajaukusies ar cigarešu dūmiem. Nācās atvērt visus logus, tomēr consigliere no Filadelfijas, kuram bija emfi- zēma, un Dons Forlenca no Klīvlendas, kuram bija visas iespējamās kaites, bija spiesti klausīties no blakusistabas. Laukā bija diezgan vēss, un visi, izņemot Lūiju Ruso, kas acīmredzot gribēja kaut ko pierādīt, sēdēja mēteļos un šallēs.

Miera labad visu Ģimeņu pārstāvji vienojās: aviokatastrofā pie Ēri ezera neviens nav vainīgs. Frenks Falkone bija uzlicis simttūkstoš dolāru uz boksa maču Kllvlendā un teica, ka jālido, par spīti bīstamajiem laika apstākļiem. Kad lidmašīna grasījās piezemēties, kāds no dispečeriem dzirdējis, ka pilots runājis par diversiju. Patiesībā Džerači kritiskā situācijā gluži vienkārši skaļi domājis un centies izslēgt mazāk iespējamos avārijas cēloņus, piemēram, diversiju. Pērkons un zibens traucējuši radiosignāla noraidīšanu.

Lidmašīna nogāzās ezerā, un visi gāja bojā, izņemot Džerači, kas ticis smagi ievainots. Uzzinājis par briesmīgo traģēdiju, Dons Forlenca pārliecinājās - ja gadījumā arī notikusi diversija, kā apgalvo policija, neviens no viņa organizācijas tajā nav iejaukts. Tad viņš aizvedis savu krustdēlu no drausmīgās slimnīcas. Kas cits viņam atlicis? Ja Dons Falkone un Dons Molināri tiešām gājuši bojā diversijas dēļ, atbildība var gulties uz Klīvlendas Ģimeni, bet vēl ļaunāk - uz viņa krustdēlu, kas guļ bezsamaņā un nevar sevi aizstāvēt. Kurš no klātesošajiem nebūtu mēģinājis glābt savu krustdēlu? Turklāt Džerači ir Korleones klana loceklis, un Dons Forlenca nodomājis, ka Niks kļuvis par atriebības upuri kādai Ņujorkas Ģimenei. Kad Džerači nācis pie samaņas, policija jau bija izslēgusi diversijas iespēju. Katastrofa notikusi pēc Dieva gribas. Dons Korleone paziņoja sapulcei, ka pazudušais pilots bijis Fausto Džerači, un apliecināja, ka neīstais vārds uz pilota licences bija domāts tiesībsargājošo iestāžu maldināšanai, tāpat kā viltotās autovadītāja apliecības daudzu klātesošo kabatās. Šoreiz spēle ar uzvārdiem izdevās - visi sen jau nojauta, ka Džeralds O'Melli patiesībā ir Fausto Džerači, jaunākais, lai gan policija domāja, ka O'Melli bija žurku apgrauztais līķis.

It kā pienācīgi novērtējot četru bojāgājušo piemiņu, klātesošie parādīja veselo saprātu un no katastrofas apspriešanas pārgāja pie citiem jautājumiem. Drīz vien tika noslēgts līgums par ilgstošu mieru, kura dēļ sapulce arī bija sasaukta.

Notikušā oficiālajā versijā bija daudz patiesības, bet šai kotedžā neviens tai neticēja.

Lai gan nebija nekādu pierādījumu, visi uzskatīja, ka Lūija Ruso vīri bija ielavījušies Vinsentes Forlencas mazajā salā un sarīkojuši diversiju. Turklāt četri lidmašīnā bojāgājušie bija četri galvenie pretinieki Čikāgas ietekmes paplašināšanai Rietumkrastā. Vecais Dons Forlenca kļuva par vispārēju izsmiekla objektu. Klanu cīņa Ņujorkā deva Ruso lieliskas izredzes, kuras viņš nekavējoties izmantoja. Viņam pievienojās vairāki Doni: Karlo Tramonti no Ņūorleānas, Banni Koniljo no Milvoki, Semijs Drago no Tampas un jaunais Losandželosas boss - Dže- kijs Pingpongs.

Nevienu, izņemot Ruso sabiedrotos, Čikāgas atgriešanās pie varas neiepriecināja. Tomēr, pēc vispārējām domām, pie sarunu galda Ruso ir mazāk bīstams, nekā būdams agresīvs vienpatis. Klātesošos neinteresēja Ruso iespējamās vainas pierādījumi. Pašu bizness likās svarīgāks. Pat Bučijs Molināri (Maikla Korleones ietekmē) piekrita notikušā oficiālajai versijai un zvērēja, ka neatriebsies.

Skaļi apsūdzības neviens neizteica, tādēļ Lūijs Ruso un viņa consiglieri nevarēja uz tām atbildēt, pat zinādami, ka tās ir nepamatotas. Diversija nebūt nebija notikusi pēc Ruso rīkojuma, lai gan, ja viņam arī bija kādi apsvērumi šai ziņā, viņš tos neizpauda.

Protams, Ruso šo to zināja, tāpat kā Džekijs Pingpongs. Šo to zināja arī Sels Narduči, kas Forlencas sliktās pašsajūtas dēļ sēdēja pie galvenā galda, it kā jau būtu sagrābis varu Klīv- lendā.

Puisis, kuru Narduči bija noalgojis, lai sarīkotu diversiju, aizbrauca atvaļinājumā uz Lasvegasu un pazuda. (Vai drīzāk netika redzēts kopš tā laika, kad Als Neri, kam bija vienalga, kuru nogalināt un kādēļ, nošāva viņu un apraka tuksnesī).

Daudz ko, bet ne visu zināja Klemenca.

Maikls Korleone bija gandrīz pārliecināts, ka noslēpis pēdas tik veikli, ka ne draugs, ne ienaidnieks, kruķis vai capo nevarēs atveidot reālo notikumu gaitu.

Kurš gan varēja iedomāties, ka Maikls bija pavēlējis nogalināt Barzīni, Tatalju, paša caporegime Tesio un savu māsasvīru, nerunājot par nenozīmīgām slepkavībām, kas bija saistītas ar minētajām, pēc tam varējis vienoties par uguns pārtraukšanu un, izmantodams trauslo pamieru, inscenējis aviokatastrofu, pakļaujot nāves briesmām nesen par capo iecelto Niku Džerači un Toniju Molināri, uzticamu sabiedroto? Tas, ka Džerači vai Tonijs Molināri būtu nodevuši Maiklu, nebija zināms - galvenokārt tāpēc, ka viņi to nekad nav darījuši.

Kas zina, kam bija domāta nauda, kuru ādas somiņā bija atvedis Fontāne? Visi, pat Heigens, neticēja, ka tās ir investīcijas kazino vajadzībām pie Taho ezera.

Maikls sēdēja, bungodams pa veco Šveices pulksteni, kuru viņam bija uzdāvinājis kaprālis Henks Fogelsongs. Kurš gan varēja iedomāties, ka cilvēks, kas redzējis, kā uzsprāgst kami- kadzes vadītās japāņu lidmašīnas, iznīcinot karaspēka trans- portkuģus Klusajā okeānā, pats aukstasinīgi izplānos aviokatastrofu?

Katru rītu Fausto Džerači, vecākais, lai kā ļaudis viņu sauca, cēlās agrāk par visiem. Viņš vārīja kafiju, vienos boksa šortos un apakškreklā devās uz mājas iekšējo pagalmu un apsēdās alumīnija saliekamajā krēslā, lasīdams rīta laikrakstus un smēķēdams Chesterfield cigaretes. Beidzis lasīšanu, viņš raudzījās uz tukšo peldbaseinu. Pat mazmeitu klātbūtne mājās nevarēja iespaidot viņa ierasto dienaskārtību.

Rūgtas domas saēda Džerači sirdi stiprāk nekā sērskābe. Viņš bija pārliecināts, ka dzīve viņam nodarījusi pāri. Cik gan daudzus gadus viņš bija cēlies rīta agrumā, kāpis savā sasalušajā kravas mašīnā, vedis dažnedažādas preces, arī gluži neiedomājamas. Kādas tik mašīnas viņš nebija vadījis! Aizdzītas, apdegušas, pilnas ar līķiem. Bieži vien nācās strādāt par krāvēju un nesēju, bet Fausto to darīja. Viņš patiesi ticēja, ka itāliešus visi ienīst, un bija ar sirdi un dvēseli uzticīgs pat tam draņķim Vinnijam Forlencam un viņa Ģimenei. Pat cietumā bija sēdējis! Vai tad viņš bija žēlojies? Nekad! Visiem viņš bijis vienkāršs šoferis Fausto - rāms kā vērsis, kas smagi strādāja un pildija rīkojumus. Viņš bija tik daudz izdarījis šo cilvēku labā, ka bija nolēmis savu dvēseli ellei, un pat paša sieva jau sen bija pārstājusi aizlūgt par tās glābšanu. Bet vai viņu uzskatīja par līdzīgu? Nē! Protams, viņam maksāja, bet pat nēģeriem un žīdiem maksā vairāk nekā Fausto Džerači. Viņam droši vien jābūt pateicīgam par amatu kravas automobiļu strādnieku arodbiedrībā. Ha! Viņš joprojām bija šo cilvēku marionete. Maksāja diezgan pieklājīgi, taču caurām dienām bija jākvern pie galda, uzklausot dažādu dīkdieņu sīkās sūdzības. Tomēr viņš darīja savu darbu. Vairākus gadus pavadīja, risinādams citu cilvēku problēmas. Bet kuru gan interesēja Fausto Džerači problēmas? Te pēkšņi kādu dienu pēc tik daudzu gadu uzticīgā darba - blākš! - un viņu izmeta. Amatu atdeva citam. Džerači pat nepajautāja, kādēļ. Diezgan pazemojumu! Protams, viņš saņēma dāsnu atkāpšanās naudu, pateicās Donam Forlencam un aizgāja. Uzticīgs līdz galam. Vecais labais Fausto.

Ak Dievs, kas gan viņam par bērniem! Meita - izdēdējusi vecmeita, skolotāja, kas bija atbraukusi no Jangstaunas uz Tūsonu tikai tādēļ, lai bojātu viņam dzīvi. Katru vakaru pēc skolas viņa ierodas pie tēva un sāk skandināt: Apēd to, neēd to. Cik cigarešu šodien esi izsmēķējis? Un tā bez sava gala! Bet puika nosaukts viņam par godu. Visu mūžu viņš uzskatīja, ka ir labāks par citiem, un māte viņu atbalstīja. Viss viņam padevās viegli: apprecēja gaišmati ar milzīgām krūtīm, iestājās ne tikai koledžā, bet arī juridiskajā skolā! Un kas tie par pekstiņiem ar to lidošanu? Viena vienīga muļķošanās, lai pierādītu visiem, ka viņš nav nekāds parasts kravas automašīnas vadītājs, bet pilots. Vai no ādas lien laukā, lai apvainotu tēvu! Pat citu vārdu izvēlējies boksam. Eiss Džerači. Velns parāvis! Vai tiešām smurgulis nesaprot, kas nobruģējis viņam ceļu? Droši vien domā, ka Vinnijs Forlenca vai jaunais iznirelis Maikls Korleone no Ņujorkas?

Iekams pārējie pamodās un sāka viņu kaitināt, Fausto piecēlās un devās uz garāžu ģērbties. Uzvilcis halātu un rltakur- pes, viņš vaiga sviedros uzkopa pagalmu. Bārba un Beva pa ceļam uz skolu vienmēr apstājās, lai vectētiņu noskūpstītu. Viņam gribējās pasargāt šis jaukās meitenītes no briesmīgās pasaules, kas drīz vien pievils un pazudinās viņas, bet Fausto tikai stāvēja, turot rokā šļūteni vai grābekli, un smaidot vēlēja mazmeitām labu ritu.

Tad Fausto iegāja mājā, pārģērbās, saposās un devās uz treileru, kur dzīvoja Končita Krūza. Viņa vāji runāja angliski, un ari viņš daudz nerunāja, bet, satikušies bārā drīz pēc Fausto pārcelšanās uz šejieni, viņi ātri atrada kopīgu valodu. Končita izrunāja viņa uzvārdu kā Heirasi, kas bija daudz labāk, nekā to darīja viņa paša dēls. Dažreiz viņi mīlējās, taču biežāk pavadīja kādu stundu kopā, gandrīz nesarunādamies. Vienkārši dzīvoja. Skatījās televīziju, spēlēja kārtis vai domino, masēja viens otram kājas, bet pēc tam ēda pusdienas. Tad Fausto noskūpstīja Končitu uz pieres, bet viņa devās uz konservu fabriku, kur strādāja pa vakariem. Viņi nekad nebija zvērējuši viens otram mīlestību un neko nebija solījuši. Katru dienu, izņemot svētdienas, pavadījis Končitu, Fausto devās pabraukāties tuksnesī. Tur noteiktā ceļa posmā viņš piedeva gāzi un, sirdij pamirstot, vēroja, kā spidometra bultiņa pārsniedz atzīmi simt divdesmit jūdzes stundā. Sasniedzis maksimālo ātrumu, Fausto atlaida pedāli un mierīgi atgriezās mājās, kur viņa stulbais dēls un nolādētā zviedriete sieva sāka vaimanāt. Sākumā Šarlote izturējās mierīgi un arī Niks bija pārāk vārgs, lai ķildotos. Taču pēc dažām nedēļām, kad dēlam noņēma ģipsi, dzīve kļuva neciešama. Tiklīdz tika ieslēgts televizors, Niks sāka piekasīties. Ar katru dienu puika aizvien vairāk atgādināja nelaiķa māti un ņirgājās par tēvu.

Dēlam un vedeklai nebija nekā, ko darīt. Itin nekā. Fausto tracināja tas, cik daudz laika viņi izšķiež nelietderīgi. Šarlote braukāja uz pilsētu un tērēja Nika naudu, pērkot gluži nevajadzīgas lietas. Niks, noīrējis mašīnu, nez kur drāzās, zvanot no telefona automātiem, vai iegriezās kādā grilbārā. Taču visbiežāk viņš palika mājās, caurām dienām lasīdams grāmatas un sarunādamies ar vīriem, kas viņam bija atveduši kādas ziņas.

Reiz, atgriezies mājās, Fausto sastapa dēlu piepildām stulbo baseinu ar ūdeni. Manīdams, ka Fausto sarauc pieri, Niks sāka spriedelēt par to, ka nelaiķa māte gribējusi, lai baseinā vienmēr ir ūdens. Viņa arī nomira baseinā, tādēļ ka vēža novājinātā sirds neizturēja slodzi. Toties nomira, darot to, kas viņai tik ļoti paticis, - peldot baseinā. Ko gan šis puika zina par mātes nāvi? Vai tad viņš izvilka no baseina viņas nekustīgo ķermeni? Nelaimīgais egoists! Viņš pildot mātes gribu. Ne velna! Viņš piepilda baseinu, lai pats varētu tajā peldēt. Protams, nākamajā dienā, atgriezies mājās, Fausto ieraudzīja Niku baseinā uz piepūšamā matrača lasām grāmatu par varonīgiem lidotājiem. Kāds nelietis! Visu mūžu viņam patikuši stāsti par dažādiem varoņiem: lidotājiem, sacīkšu braucējiem, pazudušiem jūrniekiem. Nenoliedzami, tie bijuši izcili cilvēki, bet kādēļ tā jāizrādās?

Pret meitām Niks izturējās kā pret zēniem, sevišķi pret nabaga Bevu, kas dievināja tēvu. Nu ko, spriežot pēc izskata, viņa paliks vecmeitās, strādās par skolotāju tāpat kā viņas sa- vecējusī, ķildīgā krustmāte.

Vecāki vadāja meitenes visur: uz zoodārzu, cirku, koncertiem, kino, dažādiem sarīkojumiem. Itin kā gribētu attaisnoties viņu priekšā.

Pat aklam redzams, ka meitenes lieliski pārcietušas pār- vākšanos - ieguvušas draugus, labi mācās skolā. Viņas bija apmierinātas ar visu, bet vecāki to nemanīja.

Kad ne no šā, ne no tā dēls ar vedeklu nolēma atgriezties Longblčā, Fausto to uzzināja no Šarlotes. Acīmredzot vīzde- gunim dēlam nav nekādas daļas gar vecā tēva jūtām. Fausto Džerači aizsvilās. Tas nebija sevišķi labi, toties beidzot viņš pateica dēlam visu, ko domā. Mazmeitas bija spiestas mainīt gada vidū skolu, bija atbraukušas šurp un te iedzīvojušās, bet ko tagad? Vecāki nabaga bērnus ved atpakaļ divus mēnešus pirms mācību beigām. Cik stulba patmīlība! Vai tiešām viņi nesaprot, cik grūti bērniem pielāgoties jauniem apstākļiem? Nē, viņš to nepieļaus! Lai Niks atgriežas un ņem līdzi Šarloti. Protams, Ņujorkā var izšķērdēt daudz vairāk naudas nekā Tūsonā. Bet meitenes lai paliek. Vai tiešām Šarlote domā, ka Fausto Džerači, kas daudzus gadus gādājis par citiem cilvēkiem, nespēs dažus mēnešus parūpēties par divām mazmeitām? Vai tiešām šī stulbā maita uzskata, ka tiks galā labāk par viņu?

Lamādams Šarloti no panckām laukā, Fausto sarīkoja nelielu grautiņu un šo to salauza, bet tās bija viņa mantas. Fausto raudāja aiz niknuma, bet dēls un vedekla ieteica viņam griezties pie ārsta.

Lūk, ko var saņemt par atklātību - vienus vienīgus apvainojumus. Fausto Džerači dzīvē nebija nekā laba, tikai mazmeitas un meksikāniete, kas dzīvoja treilerā un par viņu neko nezināja. Un tagad meitenes aizbrauc… Fausto aizveda viņus uz staciju un atvadām ilgi māja ar roku. Dēls, vedekla un vecākā mazmeita pat neatskatījās. Turpretī Beva iztaisnoja ple- ciņus, pasmaidīja un sūtīja viņam gaisa skūpstu. Tas tik bija smaids! Viņai biežāk jāsmaida.

Pusdienas pie Končitas Fausto nokavēja.

Viņam negribējās arī doties izbraukumā. Viņš atgriezās savā tukšajā mājā. Fausto visur jutās vientuļš, bet viņam patika uzturēties pagalmiņā. Drīz arī Končita pagaisis no viņa dzīves. Fausto palūkojās uz baseinu. Vēl dažas cigaretes, un viņš izlaidīs ūdeni no baseina. Uz visiem laikiem.

Korleones ģimenes vēsturnieki un biogrāfi bieži atzīmējuši, ka jaunības gados Maikls visus atbildīgos lēmumus pieņēmis, spītējot tēvam. Aizgāja dienēt flotē, apprecēja Keju Edamsu, pārņēma Ģimenes biznesu, kad Vito atradās komā un nespēja viņam pretoties. Iesaistijās narkotiku tirdzniecībā. Daži pat apgalvoja, ka Maikls izmantojis tēva nāvi, lai uzsāktu karu ar Barzini un Tatalju agrāk, nekā gribējis piesardzīgais Vito.

Lēmums atstāt Niku Džerači dzīvu bija viens no pirmajiem, kas neiederējās shēmā. Lai ko teiktu par iespējamām sekām, Maikls rīkojās tāpat kā tēvs četru iemeslu dēļ.

Pirmkārt, ieceldams Džerači par Tesio bijušā regime vadoni, Maikls nomierināja ļaudis, kas bija satraukušies par sava capo slepkavību. Ģimenes ierindas biedri mīlēja Niku, neno- jauzdami, ka viņš ir pilots O'Melli. Daudzi patiešām ticēja, ka Džerači aizbraucis uz Tūsonu, lai uzsāktu jaunu biznesu, kas bija pilnīgi iespējams. Korleones labā strādāja vairāki vietējie darboņi, kam piederēja bārs un grilzāle, un pat policijas kapteinis, kurš veiksmīgi nodarbojās ar marihuānas kontrabandu un kuru atbalstīja bijušais Meksikas prezidents.

Otrkārt, iemeslu būt piesardzīgiem no Džerači bija kļuvis krietni mazāk vai arī tie bija pilnīgi novērsti. Pat ja Čikāgas, Losandželosas un Sanfrancisko Ģimenes neuzsūtīs savus slepkavas, Niks tik un tā būs norūpējies, un tas savukārt apvaldīs viņu. Spriežot pēc visa, Džerači tiešām bija pateicīgs Maiklam par to, ka tas bija atbrīvojis viņu no Forlencas dīvainās nolaupīšanas Klīvlendā, ļāvis atpūsties Tūsonā un palīdzējis atgriezties Ņujorkā. Tagad, kad vara pamazām pāriet Narduči rokās, Nika attiecības ar Forlencu vairs nav bīstamas.

Treškārt, Džerači prata lieliski pelnīt. Visi viņa darījumi bija ienesīgi.

Ceturtkārt, Maiklam Korleonem bija vajadzīgs miers. Viņa organizācija nebija nekāds ASV jūras karaspēks. Cilvēku nebija tik daudz, lai pastāvīgi karotu. Atstājis Džerači dzīvu, Maikls tikai nostiprināja vispārējo pārliecību, ka aviokatastrofu organizējis Lūijs Ruso. Bet tas savukārt palīdzējis noslēgt miera līgumu jau pirmajā sapulcē ar Čikāgas pārstāvja piedalīšanos.

Un kuram gan vajadzīga otra sapulce? Kādēļ jāsatiekas katru gadu vienā un tajā pašā vietā?

Tiem, kas bija sapulcējušies baltajā kotedžā, nebija sevišķa iemesla tikties nākamajā gadā (1957. gada sapulce tik tiešām bija tīrā formalitāte, 1956. gada rezultātu apkopojums un liktenīgās 1958. gada sapulces ievadījums). Visas problēmas bija atrisinātas, miera līgums noslēgts, un ari šogad nebija nekādu bruņotu konfliktu Ģimeņu vidū salīdzinājumā ar pagājušo gadu sadursmēm. Noteikt nākamās sapulces datumu nebija nepieciešams, jo vairāk tāpēc, ka visas iepriekšējās tika sasauktas, lai atrisinātu konkrētas problēmas.

Sapulcēties katru gadu nolēma nevis tikšanās laikā, bet drīz pēc tam. Iespējams, tas nenotiktu, ja pēkšņi nemainītos laiks un nebūtu gigantiskā sivēna.

Maikls grasījās aizbraukt, tiklīdz beigsies oficiālā daļa. Tomēr logi ilgu laiku bija vaļā, un pa tiem vairākas stundas plūda iekšā cepta sivēna kārdinošā smarža. Klemenca, tāpat kā vairums klātesošo, negribēja braukt projām, nenobaudījis gabaliņu cepeša. Ķiplokmaize bija mīksta un tik aromātiska, ka vai jāraud. Bet tie bija pieauguši vīri. Un tomēr - maize bija lieliska. Bija arī pīrāgs. Vārdu sakot, cienasts nebija diez ko bagātīgs, taču pavasara saulīte sildīja aizvien vairāk, un Doni labprāt uzkavējās ilgāk.

Maikla plecam uzgūla ledaina roka.

-    Es nedrīkstu ēst cūkgaļu, - teica Ruso. Viņa balss tembru varēja salīdzināt ar Maikla trīsgadīgās meitas balsi. - Ļoti žēl, bet, ja es neatturēšos, būs vēl sliktāk. Varbūt aprunāsimies, pirms es aizbraucu?

Viņi devās pastaigā pa pļavu, kamēr citi baudīja cepeti. Ruso consigliere aizsteidzās sagatavot mašīnu.

-    Negribēju runāt citu klātbūtnē. Es pirmoreiz piedalos sapulcē, un man drīzāk jāklausās nekā jārunā.

Maikls pamāja. Ruso gan bija runājis vairāk nekā pārējie sapulces dalībnieki.

-    Es neesmu tik izglītots kā tu, - Ruso teica nepatīkamā, spalgā balsī, - un mani šis tas mulsina. Kad tu runāji par pārmaiņām, tu aizmirsi mani.

-    Es netaisos nevienu pamācīt, kā jāvada savs bizness. Tomēr esmu pārliecināts, ka pienāks laiks, kad organizētās noziedzības priekšgalā nostāsies citi. Pirms itāliešiem ielās valdīja īri, bet vēl agrāk - ebreji. Paskaties, dažās pilsētās pie varas raujas nēģeri.

-    Tikai ne Čikāgā.

-    Tā vai citādi, es nesaskatu iemeslu cīnīties par lielāku varu, ja mēs gribam iznākt no tumsas gaismā. Vismaz es to esmu nolēmis darīt.

Tālumā skanēja skaļi smiekli. Pīts Klemenca un Džo Zaluki, kuri, bērniem apprecoties, bija kļuvuši radinieki, gozējās uzmanības centrā un uzjautrināja pārējos.

-    Gaisma vai tumsa, bet mani tu atkal esi aizmirsis.

Maikls sāka taisnoties.

-    Nē, nevajag ar mani runāt kā ar nejēgu! - Ruso iespiedzās. Šoreiz Maikls nesāka atvainoties un aizrādīt Ruso par Donam nepiedienīgu uzvešanos.

-   Mēģināšu paskaidrot, - Ruso nerimās, - tu teici, ka mūsu bērni kādreiz varēs kļūt par kongresmeņiem, senatoriem, pat par prezidentiem, lai gan daudzi šie puiši jau ir mūsu rīcībā.

-     Prezidents - nē, - Maikls iebilda, bet, atcerējies vēstnieku, nodomāja: vēl ne.

-    Vēl ne, - RuSo nojauta viņa domas.

-    Neskaties uz mani tā. Es zinu, ka tu satikies ar Mikiju Šī. Vai tu domā, ka esi vienīgais, ar kuru viņš vienojies?

Vairāki Doni turēja viņus aizdomās, bet Maiklam tas nebūt nebija vajadzīgs.

-    Mums laiks atgriezties, - Maikls piebilda.

-     Es neatgriezīšos, - Ruso atgādināja. - Jābrauc mājās. Paklau, es gribu teikt, ka mēs Čikāgā izraugāmies piemērotāko, bet pēc tam izmantojam viņu līdz pēdējam. Tos, kurus nevaram nopirkt, nopērk citi.

Nerunā ar mani kā ar nejēgu, Korleone nodomāja, bet neko neteica.

-   Tad kāpēc šāda dzīve būtu jādzīvo mūsu bērniem? Kāpēc viņiem jākļūst par marionetēm? Neviens no mums nav naivs, tomēr daži lolo dīvainas ilūzijas. Es nesaprotu, neko nesaprotu.

Zem nojumes sapulcējušies vīri sāka aicināt viņus mielastā.

Maikls pasmaidīja.

-    Nopirkt var jebkuru, Don Ruso. Pat vienu no mums.

-    Labi, tas ir skaidrs, - Ruso teica. - Vēl tikai…

-    Ei, Maik! - Pīts pasauca. - Kad beigsi, panāc šurp, mums jāaprunājas!

-   Jā? - Maikls vērsās pie Ruso.

-   Es ātri, - Ruso apsolīja. - Gribu paskaidrot reiz par visām reizēm. Esmu pārliecināts, tu zini, ka Marancano palīgā Ka- pone sūtīja manu brāli Villiju un vēl vienu puisi. Atceries, kad Salvatore Marancano gribēja izrēķināties ar tavu tēvu?

Tad tāpēc Maiklu uzaicināja pastaigāties?

-    Man stāstīja, - Maikls izvairīgi atbildēja. - Divi vīri ieradās Ņujorkā, lai nogalinātu Vito. Vienīgais, kas atgriezās Ņujorkā, bija Villija Ruso galva.

-    Gribu, lai tu zini, ka es vainoju Kaponi. Mums nevajadzēja jaukties Ņujorkas Ģimeņu darīšanās. - Ruso pastiepa savu slaido roku. - Tavs tēvs rīkojās pareizi.

Maikls paspieda Ruso plaukstu. Viņi apskāvās, noskūpstīja viens otru, pēc tam Dons Ruso iekāpa mašīnā un devās projām.

-    Uz kurieni Dons Ruso aizbrauca? - Klemenca jautāja, kad Maikls pievienojās mielasta dalībniekiem. Nenosaukt Čikāgas Donu par Bāzdeguni Pītam prasīja lielas pūles.

-    Viņš nedrīkst ēst cūkgaļu, - Maikls paskaidroja.

-   Man likās, vienīgais ebrejs mūsu vidū ir Vinnijs Forlenca, - Zaluki dzēlīgi piebilda.

-     Diezgan! - savā ratiņkrēslā iesaucās Forlenca. - Ja es savā laikā nebūtu aizsūtījis ebrejus uz Lasvegasu, daudzi no jums sēdētu ar pliku pakaļu.

-    Mēs pelnītu vēl vairāk, ja ikreiz saņemtu desmit centus, kad tu mums to atgādini, - sacīja Semijs Drago, Tampas Dons.

Forlenca savicināja rokas.

-    Ei, Džo, mēs taču gribējām balsot. Tad balsosim!

Svētlaimes pārņemts pēc cūkgaļas baudīšanas un labas

kompānijas iedvesmots, Pīts ierosināja sasaukt sapulci katru gadu. Džo Zaluki dedzīgi atbalstīja priekšlikumu un lika jautājumu uz balsošanu. Klemencas ierosinājums tika pieņemts vienbalsīgi.

Neilgi pirms atgriešānās Ņujorkā Niks Džerači satika Fredo Korleoni bārā filmas "Slēpnis Durango" uzņemšanas laukumā. Bārs šķita gluži parasts, ja nebūtu daudzo vadu un šaurības. Fredo filmējās lentē "Šulers 2", bet nebija vēl paguvis uzvilkt kostīmu. Būdami vienīgie apmeklētāji, viņi apsēdās pie galdiņa, kas stāvēja pie pašas ieejas. Laukā režisors, resns vācietis ar monokli, strostēja kādu, jo viņam nepatika dubļu krāsa un blīvums.

-     Vai lasīji šo draņķi? - Fredo jautāja, nomezdams uz galda rīta laikrakstu. Priekšējo lappusi rotāja virsraksts: "Kinozvaigznes un gangstera medusmēnesis". Divas pirmās slejas šķita gluži nevainīgas un citēja Dinas Dannas vārdus. Trešajā slejā tika minēts, ka Fredo saņēmis lomu un "debitē uz ekrāna kā nelietis". Tālāk sekoja vecas ziņas, kas pirms gadiem bija publicētas Ņujorkas avīzēs un kur bieži atkārtojās vārdi "kā stāsta". Acīmredzot Fredo bija satracinājušas fotogrāfijas, kurās viņš sēž ietves malā un gauži raud, nevis dodas glābt savu tēvu.

-    Es tiem skribentiem parādīšu! - Fredo ārdījās.

Kādēļ? Ja piezvanīsi vai aizbrauksi uz redakciju, būs vēl sliktāk, viņiem radīsies jauns materiāls, - Džerači iebilda. - Starp citu, tev ir lielisks uzvalks. Vai tev ir labs drēbnieks?

-    Tu teici - sliktāk? Jā? Tātad tu piekrīti, ka viņi ir nelieši? Draņķīga situācija taču nevar kļūt sliktākai

-   Vai nav vienalga? - Džerači noteica. - Draņķīga Tūsonas avīžele.

-    Bet kādēj tā jāmelo?

Jā, Dīna Danna vairs sen netika uzskatīta par kinozvaigzni. Viņa dzēra, un no tā cieta viņas izskats un karjera. Džerači uzskatīja, ka Dīna apprecējās ar Fredo tikai tādēļ, lai varētu dzīvot lepnu dzīvi, kad viņai vairs nebija nekādu lomu.

Vācu režisors iebļāvās: "Filmējam!" Pa putekļainu ceļu aiz- rībināja rati, bet Dīna Danna iekliedzās.

-     Tas ir pēc scenārija, - Fredo paskaidroja. - Fontāne mirst, bet Dī Dī spiedz.

Danna tēloja nelaimīgu šerifa atraitni, bet Fontāne - mācītāju, kas mirst no lodēm.

-    Paklau, vai tev tiešām nav citur kur aiziet kā tikai uz draņķīgās avīželes redakciju?

-    Bet kādēļ tā jāraksta? Mēs taču neko neslēpām: apprecējāmies pirms mēneša un jau bijām kāzu ceļojumā. Nedēļas nogalē aizbraucām uz Akapulko, vizinājāmies ar rozā džipiem, staigājām pa pludmali…

-    Nav diez ko garš mēdusmēnesis…

-    Mēs esam aizņemti cilvēki.

-    Nedusmojies, labi?

-    Kurš gan negribētu atpūsties ilgāk?

Džerači zināja tādu cilvēku - sevi. Viņš nebūtu pavadījis viesnīcā ne stundu ar tik nevaldāmu sievieti kā Dīna Danna. Ja nu vienīgi viņu iebāztu maisā, lai spiedz. Režisors pievērsās citiem skatiem. Dīna Danna iespiedzās vēl spalgāk.

-     Es nekad neesmu bijis Akapulko, - Džerači ierunājās. - Vai tur ir skaisti?

-    Nezinu, droši vien. Kā jau visur. - Fredo uzsita ar dūri pa fotogrāfiju, kur viņš redzams lidostā iekāpjam limuzīnā.

-     Paklau, vai vari man paskaidrot? Dīna atbrauca šurp pirms trim nedēļām, arī es te regulāri ierodos, bet rakstu nodrukāja tikai šodien. Kādēļ?

-    Tu esi apprecējies ar kinozvaigzni, Fredo. Ko gan tu gaidīji?

-    Es apprecējos ar kinozvaigzni pirms mēneša.

-    Dieva dēļ, tu ari pats tagad esi kinozvaigzne!

-     Pie velna slavu, ja pretī saņem šos mēslus… Divas rindiņas - un tik daudz melu. Kādēļ viņi nevarētu uzrakstīt, ka esmu veiksmīgs biznesmenis, kas izmēģina spēkus uz skatuves?

Fredo runāja jaunākā brāļa vārdiem. Maikls bija samierinājies ar Fredo jauno aizraušanos tikai tāpēc, ka tas palīdzēja radīt jaunu, vismaz šķietamu Korleones ģimenes tēlu.

-    Paklau, - Džerači sacīja, - es pērku šo avīzi jau vairākus mēnešus. Tici man, neviens to nelasa.

Fredo iesmējās. Taču pēc brīža smaids nozuda no viņa sejas.

-    Tu droši vien joko! Tu lasi, bet citi nelasa?

Džerači paraustīja plecus un pasmaidīja.

-     Ak tu, gudriniek! - ari Fredo pasmaidīja un draudzīgi papliķēja Nikam pa plecu.

Dīvaini, bet pirms trijām nedēļām, kad filmas uzņemšana tikko bija sākusies, Džerači tikpat kā nerunāja ar Fredo. Taču viņš izrādījās gluži jauks puisis.

-    Domā, šis viskijs ir īsts? - Fredo jautāja, norādīdams uz pudelēm bez etiķetēm pie bāra rupji ēvelētās letes.

-    Kā lai es to zinu? Aizej pajautā!

Fredo tikai atgaiņājās.

-    Vai man nav vairs nekā cita, ko darīt?

-    Gribi aspirīnu? - Džerači piedāvāja.

-    Es jau iedzēru!

-    Nakts bija vētraina!

-    Zini ko? - Fredo skumīgi pašūpoja galvu. - Man tagad visas naktis ir vētrainas.

Pagājušo nakti viņi kopā ar sievām nolēma izbraukt ārpus pilsētas un pēkšņā iedvesmā devās uz Meksiku. Kad viņi tur nonāca, Dīna Danna aizvilka viņus uz kaut kādu briesmīgu šovu ar ēzeļu piedalīšanos. Šarlote, vismaz šorīt, vispār nerunāja ar Niku. Viņa bija dusmīga, jo visu vakaru viņi to vien apsprieda kā Dīnu Dannu. Džerači centās mainīt tematu, bet, lai cik dīvaini, šķita, ka viņš piespēlē Dinai. Kad viņi atgriezās mājās, Šarlote pateica, ka viņš flirtējis ar aktrisi. Niks negribēja ķildoties. Šarlote bija vīlusies, jo kinozvaigzne, ar kuru viņa tik ļoti bija gribējusi iepazīties, izrādījās tukšgalve pļāpa. Lai gan Fredo sēdēja līdzās un māksloti smaidīja, Dīna stāstīja, ka tam nepatīkot minēti, un viņš, redzot ēzeli uzmācamies pusaugu indiānietei, teicis, ka tas esot neķītri. Atgriezusies Ņujorkā, Šarlote droši vien pastāstīs visām draudzenēm par briesmīgo braucienu un tēlos smalku dāmu.

No ielas atskanēja drausmīgs brākšķis. Rati sagāzās.

-    Neuztraucies! Tas arī ir pēc scenārija, - Fredo paskaidroja.

-    Skaidrs, - Džerači sacīja. - Atvaino, bet kopš kāda laika šādi trokšņi mani mazliet biedē.

-     No manis tu vari nebaidīties, - Fredo pasmaidīja. - Biedēt prot Maikls.

Džerači centās noslēpt pārsteigumu. Nekad agrāk Fredo nebija izteicies par brāli tik aizvainojoši.

-    Tātad Fontāne ir šeit?

Fredo papurināja galvu.

-   Vari iedomāties, viņš aizlidoja ar kādu rakstnieku. Tagad laukumā ir viņa dublieris.

Fontānes nievājošā attieksme pret paša kinostudiju kļuva aizvien neciešamāka, bet tas bija pirmo reizi, kad viņš aizbrauca filmēšanās vidū.

-    Un kas tagad būs? Viņš tiks sveikā cauri?

-    Es pat negribu par to domāt! - Fredo iesaucās. - Vienā ausī man dīc Dīna, otrā - brālis, bet trešā - velna Heigens.

-    Vai tad tev ir trīs ausis?

-    Vismaz man tā liekas. Teikšu, ka sajūta nav no patīkamām.

Tad viņi sāka runāt par darīšanām. Džerači cerēja, ka Fredo, tāpat kā citreiz, sāks stāstīt, kas notiek Ņujorkā. Bet šoreiz viņu gaidīja priecīga ziņa - miera sarunas ir notikušas. Niks var atgriezties mājās.

To gan arī varētu uzzināt, pirms viņu nolaiž no kājas. Bet kādēļ Maikls bija sūtījis Fredo?

-    Paklau, vai tu mani dzirdēji? Domāju, tu priecāsies par šādu ziņu…

Bārā ienāca apgaismotāji un sāka gatavot kārtējo kadru. Rekvizitori nokaisīja grīdu ar skaidām un izmētāja kārtis, pokera kauliņus, netīras glāzes, tad ieslēdza gaudenu mūziku - nākamajā epizodē neveiksmīgais pianists izdarīs pašnāvību.

-    Atgriezties mājās nav tik vienkārši, - Džerači teica.

-     Paklau, kādas tev ir attiecības ar Strači? - Fredo pieklusināja balsi. - Es domāju - nevis tagad, bet pirms katastrofas. Tici, man ir iemesls vaicāt.

-    Ņūdžersijā man ir savi puiši. - Ja nebūtu dāsno nodevu, kuras Niks maksāja Melnajam Tonijam Strači, Korleones Ģimenes narkotikas tiktu nogādātas Ņūdžersijā, nevis gludi plūstu uz Ņujorku. - Bet kādēļ tu jautā?

-     Man ir ideja, kā šo to nopelnīt. Jauns ienākumu avots. Labākais, kāds jebkad bijis. Ar Maiklu jau esmu runājis, un viņš teica, ka nekas nesanāks. Bet, jo vairāk es domāju, jo vairāk man liekas, ka mēs varētu sastrādāties.

-    Nezinu, Fredo, - Džerači centās neizrādīt, bet viņš bija ļoti pārsteigts: viņi nepavisam nebija draugi, bet Fredo Korleone cenšas viņu dabūt savā pusē cīņā pret brāli. - Ja Dons ir atraidījis šo plānu…

-     Neuztraucies, es par to parūpēšos. Es pietiekami labi pazīstu Maiklu.

-    Esmu pārliecināts, ka tas tā ir, - Džerači piesardzīgi sacīja. Šāda nodevība būtu nekrietna pat no kāda parastā puiša puses, bet no sotto capo? No Dona brāļa?

-    Būšu atklāts, Fredo. Es nevēlos…

-    Es cienu tavu atklātību, bet uzklausi mani, labi? Tu taču esi jurists? Tu zini, ka Sanfrancisko nedrīkst glabāt cilvēkus?

Viņš nebija nekāds jurists, taču paskaidrot to Fredo nebija nekādas vajadzības. Sevišķi tāpēc, ka tobrīd bārā ieskrēja Dīna Danna.

-    Bārmen! - viņa nobrēcās. - Ielejiet man labāko viskiju!

-    Tas bija vareni! - Džerači uzslavēja. Dīna lieliski atdarināja aktieri, kas tēloja nelieti šai filmā, lempi, kurš cenšas kļūt par bokseri.

-    Šai bārā nav īsta viskija, - Fredo aizrādīja.

-     Bet vai tu visu mūžu dzer tikai īsto? - Dīna sašuta.

-    Beidz izlikties, mīļais!

-    Starp citu, - ignorēdams sievu, Fredo vērsās pie Džerači,

-    gandrīz vai piemirsu. Man ir pazīstams modelētājs. - Korleone lepni noglauda uzvalka atlokus. - Viņš ir no Beverlihilsas, bet pielaikot es viņu aicinu uz Vegasu. Viņš šuj uzvalkus Fon- tānem, kurš man viņu ieteica.

-     Atšķirībā no tevis, - Dīna Danna iestarpināja, - Džoni- jam jāšuj bikses pēc pasūtījuma. Parastās viņam neder, jo viņa bomis…

-Jā, tā ir, - Fredo vāri pasmaidīja.

-    Vai tiešām tik liels? - Džerači pazobojās par Dīnu. Un Fredo ļauj sievai stāstīt tādas lietas svešu cilvēku klātbūtnē?

-    Tā runā, - Fredo atteica.

-    Kurš īsti?

-    Ak, mīļais, - Dīna pagrieza krēslu ar atzveltni pret sevi un jāteniski apsēdās uz tā. - Tu labāk pajautā, kas tā nerunā! - Viņa sarauca uzacis.

Niks redzēja, ka Fredo ir satracināts, bet Dona vietnieka sejā sastindzis šaušalīgs smaids.

-     Reiz es filmējos vienā filmā ar Margo Eštonu, kad viņa vēl bija precējusies ar Džoniju Fontāni. Režisors bija Flinns, tāds resns īrs. Tad, lūk, viņš pastāvīgi zobojās par Margo, ka viņa ir precējusies ar tādu vārguli kā Džonijs Fontāne. Margo valdījās, valdījās un beidzot visu klātbūtnē paziņoja: "Džonijs varbūt ir vārgulis, bet viņa ķermeņa proporcijas ir lieliskas. Džonija septiņdesmit piecus kilogramus atsver viņa piecus kilogramus smagais loceklis!"

Fredo spalgi iesmējās.

-     Cik jauka sieviete šī Margo Eštona! - Džerači iesaucās, bet klusībā nodomāja: Bet tu esi piecus procentus netalantīga aktrise, bet deviņdesmit piecus - bezcerīga muļķe!

-    Protams, - Dīna dedzīgi turpināja, - pēc viņas teiktā es nolēmu pārbaudīt, vai viņa nemelo.

Vienīgie cilvēki, kuru sejās prieks tik spēji mijās ar izmisumu kā Fredo Korleones sejā, bija viņa jaukās meitas, bet arī tad, kad viņas vēl bija mazulītes.

-     Ar lielu prieku atzīšos jums, džentlmeņi, ka visus šos gadus esmu glabājusi noslēpumā…

-    Atvainojiet, man laiks doties mājās, - Džerači steigšus piebilda. Sanfrancisko pamestie vīri un mirušie pagaidīs līdz nākamajai reizei.

Pītu Klemencu urdīja viena doma.

Tonakt "Pilī uz smiltīm", kad viņi klausījās Fontāni, Bazu Fratello un Dorotiju Eimsu, Heigens piezvanīja un paziņoja, ka notikusi katastrofa. Kādēļ Maikls bija papliķējis viņam pa plecu, iekams bija sācis sarunu ar Tomu? Kā viņš zināja, ka neizdosies noskatīties koncertu līdz galam?

Nē, Klemenca negribēja neko teikt. Taču arī nedomāt nespēja. Domas neļāva gulēt, un divos naktī Pīts, tērpies zīda pidžamā, aizdedzis lielu cigāru, slepus izlavījās no mājas un ar maksimālo ātrumu trieca savu kadiljaku pa naksnīgo šoseju.

15. nodaļa

ASV Kongresa loceklis, bijušais štata galvenais prokurors, bija Cosa Nostra varas ietekmes palielināšanās krass pretinieks savā iemīļotajā Nevadā. Tomēr pēdējā laikā viņu nodarbināja gluži cita rakstura problēmas - vietējās klīnikas Vito Korleones dibinātajā onkoloģijas nodaļā viņam bija noteikuši briesmīgu diagnozi. Aizbraucis uz Vašingtonu, kongresmenis saņēma līdzīgu apliecinājumu no speciālista - ceturtās pakāpes vēzis, ar metastāzēm, nav operējams. Pēc ārstu prognozēm, viņam bija atlicis dzīvot ne vairāk par sešiem mēnešiem. Nevienam neko nestāstīdams, viņš sāka cīnīties ar vēzi viens. Ja kāds arī spētu uzveikt šo slimību, tad tas varēja būt šis spēcīgais cilvēks. Pēc gada kongresmenis nomira, zaudējis gandrīz trīsdesmit kilogramus svara. Kā tas bieži gadās, cilvēks, kuram vajadzēja iecelt viņa pēcteci, bija nelaiķa politiskais pretinieks. Gubernators piedāvāja Tomasam F. Heigenam, pazīstamajam Lasvegasas advokātam un finansistam, atmest tīko- jumus pēc gubernatora amata un kļūt par Kongresa locekli. Misters Heigens laipnā kārtā atteicās no personiskām ambīcijām par labu Nevadas štata iedzīvotājiem.

Heigena kandidatūra izraisīja negatīvu reakciju sabiedrībā. Runa bija ne tikai par mistera Heigena biznesa partneriem - diez vai viņš bija vienīgais politiķis, kuru atbalstīja mafija, - bet par to, ka nākamais kongresmenis bija apmeties Nevadā gluži nesen. Arī politikā viņš bija iesācējs un neko sevišķu sabiedrības labā nebija paveicis. Visi štata laikraksti bargi kritizēja Heigenu un sniedza lasītājiem rūpīgu situācijas analīzi. Priekšvēlēšanu sanāksme radīja papildu sarežģījumus. Bijušajam kongresmenim nebija konkurentu. Tiesas prāvas vairojās, bet novembra vēlēšanas solīja sāncensību starp Tomu Heigenu un viņa priekšgājēju - pareizāk sakot, nelaiķa atbalstītājiem.

Lai gūtu panākumus, jākontrolē tie, kuriem šķietami nebija varas. Tā Korleones Ģimene kontrolēja tiesnešus. Korupcija un pērkamība zeļ visos sabiedrības slāņos, taču vidusmēra tiesnesi, par laimi, ir daudz grūtāk uzpirkt nekā citas profesijas pārstāvi. Tiesnešu labvēlība praktiski ir diezgan dārgs prieks. Tomēr visur ir savas viltības. Lietas tiesnešiem patvaļīgi iedala sekretāri, kuriem maksā ne vairāk kā parastiem skolotājiem. Tātad tam, kurš kontrolē tiesnešus, ir daudz mazāk varas nekā tam, kurš var vienoties ar sekretāriem.

Taču ar presi viss ir pilnīgi citādi. Jebkuru žurnālistu var uzpirkt, aizmirstot viņa kāršu parādu, izmaksājot viņam pusdienas vai pat glāzi vēsa alus, tomēr visiem viņiem ir kāda nepatīkama īpašība - ja viņiem šķiet, ka ož pēc sensācijas, viņi aizmirst visu, tostarp ari uzticību. Par laimi, viņi dzenas pēc jaunumiem un sparīgi izseko cits citu. Nē, prese jākontrolē "no augšas". Cilvēkiem ir īsa atmiņa. Ja kāds raksts tiek publicēts vairākas dienas, bet pēc tam nomainīts ar citu rakstu, lasitāji negaida vecā raksta nobeigumu, bet vēlas sīkākus komentārus vai pilnīgi jaunu materiālu. Lai kontrolētu presi, jāuzpērk tie, kas prot ietekmēt sabiedrisko domu un pareizi pasniegt svaigas ziņas.

Pēc dažām dienām kāds pievilcīgs puisis melnā ādas jakā un melnu vaigubārdu - popzvaigzne no Misisipi štata - baltais, kas klaigāja nēģeru dziesmas, - ieradās Lasvegasā. Kon- gresmeni Heigenu no avīžu pirmajām slejām pilnībā izstūma jaunā lauķa nožēlojamā uzstāšanās ar hillbillija dziesmām. Visi to vien prātoja, vai tas nozīmē, ka beigusies vispārējā aizraušanās ar rokenrolu, kuru droši vien bija uztiepuši komunisti. Todien,"kad Heigens nodeva zvērestu un aizlidoja uz Vašingtonu, lai stātos pie savu pienākumu pildīšanas, par viņu uzrakstīja tikai viens Kārsonsitijas reportieris, kas centās uzrunāt lasītājus no draņķīgās avīželes viduslappuses raibu raibajām ziņām, attēlojot oficiālo cīņu kongresmeņu sāncensībā. Nelaiķa kongresmeņa partiju plosīja iekšējās nesaskaņas, un Toma pretinieki, protams, nepaguva izvirzīt savu kandidātu un savākt tam nepieciešamo parakstu daudzumu. Kongresmeņa Heigena izredzes bija daudz labākas. Lai gan viņa kandidatūra bija izvirzīta vēlāk par noteikto laiku, viņš paguva sagatavot visus nepieciešamos dokumentus un iesniegumus nedēļas laikā. Vēlēšanu komisijas sekretārs paziņoja, ka šādos apstākļos misters Heigens var piedalīties vēlēšanās saskaņā ar vispārējiem noteikumiem.

Jebkura kriminālā grupējuma struktūra ne ar ko neatšķiras no lielas korporācijas vai valdibas. Heigens zināja, ko grib panākt Maikls - legalizēt savu biznesu iespējami īsākā laikā. Korleone tiecās uz mērķi, nejautādams padomu nevienam, bet Tomam bija pietiekami daudz saprāta, lai neizpaustu savas domas.

Atšķirībā no Toma Maikls nekad nebija strādājis nevienā korporācijā. Kriminālajā biznesā cilvēki iet bojā, ja paši to nav pelnījuši, ar ļoti retiem izņēmumiem. Bet legālajā biznesā? Iekams Heigens pārgāja strādāt pie Vito Korleones, viņš vairākus mēnešus nokalpoja par juristu, aprēķinot "maksimāli iespējamo nāves gadījumu koeficientu". Cik daudziem cilvēkiem jāiet bojā firmas ražotajos automobiļos, iekams iespējamās tiesas prasības atzīs jaunu, drošāku un dārgāku detaļu nepieciešamību? Bojāgājušo bērnu, grūtnieču, augsti atalgoto ierēdņu skaits - viss bija ierakstīts atskaitē, kuru Heigens iesniedza aiziešanas dienā. Cik gan liela bija šo ļaužu vaina nāves gadījumu vairošanā?

Ar valdību bija vēl sliktāk. Heigens to zināja ilgu laiku pirms tam, kad sāka savu vēlēšanu kampaņu. Vai atceraties bruņukuģi "Mena"? Briesmīgi meli, kas sarakstīti tādēļ, lai iesaistītu valsti karā ar nepamatotu iemeslu, lai izdabātu un padarītu bagātākus savus ietekmīgos draugus (ieskaitot preses magnātus, kas savtīgos nolūkos izplatīja melus). Šai valdības izraisītajā karā gāja bojā vairāk cilvēku nekā visos mafijas konfliktos kopā. Tie ir tikai negatīvie stereotipi, kas izplatījušies cilvēku vidū par to, ka "itālieši apdraud amerikāņu sabiedrību". Tieši valdība iedzīvojas uz parasto pilsoņu rēķina, pie varas esošie izmanto savus līdzekļus un, iedomājušies, ka dzīvo "visdemokrātiskākajā valstī pasaulē", nespēj saprast acīmredzamo: Ameriku pārvalda neliela grupa bagātnieku. Gandrīz ikvienās vēlēšanās bagātais kandidāts uzvar trūcīgāko kandidātu. Pretējais notiek vienīgi tad, ja trūcīgākais kandidāts piekritis kļūt par marioneti tiem, kas atbalstījuši bagāto pretinieku.

Uz priekšu, izbalsosim blēžus no valdības! Redzēsiet, kas notiks, pareizāk sakot, kas nenotiks. Varbūt izmantot to par saukli: Balso par Heigenu - redzēsi, kas notiks!

Toms nešaubījās, ka Amerikas valdība nav nekas cits kā krimināls grupējums ar vislabāko organizāciju. Vinnēt prāvu pret valdību ir pilnīgi neiespējami. Pat ja arī vinnē - lūdzu, saņem miljonu dolāru, bet valdība tūlīt pacels nodokļus un ievāks par diviem miljoniem vairāk. Ko gan var darīt parastie pilsoņi? Neko! Ikvienai valstij ir tāda valdība, kādu tā pelnījusi.

Gadiem ilgi Heigens bija palīdzējis politiķiem vērpt intrigas Korleones Ģimenes labā, taču, raugoties viņu blāvajos skatienos, saprata, par kādiem truliem oportūnistiem viņi ir kļuvuši vēl ilgi pirms tam, kad Heigens bija apmeklējis viņu birojus, lai paskaidrotu, ka viņiem nav citas iespējas kā piekrist. Šie vīrieši un palaikam arī sievietes nekavējoties piekrita, spieda Heigenam roku, smaidīja valsts ierēdņa smaidu un aicināja iegriezties vēlreiz. Ja Heigens būtu palūkojies spogulī un ieraudzījis tādu pašu stiklainu smaidu, viņš būtu ielaidis sev lodi pierē.

Toms nekad nebija vēlējies strādāt ārpus Nevadas štata, un viņam tas nebūtu jādara, ja nerastos neparedzēti apstākļi sakarā ar viņa priekšgājēja nāvi. Nevadas štata iedzīvotājus satrauca Heigena ievēlēšana Kongresā, taču daudz mazāk nekā viņa sievu Terēžu.

Terēza ļoti pārdzīvoja kritiku par vīra iecelšanu, pat tad, kad kaislības jau bija norimušas. Viņa bija norūpējusies, ka tas ietekmēs bērnus. Bet gaidāmā pārcelšanās uz Vašingtonu biedēja Terēžu visvairāk.

- Tu vienmēr esi panācis to, ko vēlējies, - viņa teica vīram, - bet es labi zinu, ka tu to negribi.

Toms mēģināja liegties, bet Terēza pārāk labi viņu pazina. Viņai bija nepieciešams laiks, lai visu apdomātu, tādēļ Terēza paņēma bērnus un aizbrauca pie radiniekiem Džersijas piekrastē.

Iespējams, tieši tāpēc, ka Toms bija negribīgi piekritis savam jaunajam amatam, pārcelšanās uz Vašingtonu bija liels trieciens. Tikai šķērsojis Potomakas upi, Toms atskārta, kas viņš bijis un par ko ir kļuvis. Heigenam nebija ne mazāko ilūziju par to, kas notiek galvaspilsētā, un tomēr, ieraudzījis Lin- kolna memoriālu, viņš negaidīti juta, ka kaklā sakāpj kamols.

Pirmajā naktī viesnīcā Toms nekādi nespēja aizmigt. Sākumā viņš nodomāja, ka tas ir laika starpības un izdzertās kafija dēļ. Taču viņš lidoja pastāvīgi, kafiju dzēra litriem un pēc tam mierīgi gulēja. Toms atbīdīja aizkarus, ieraudzīja naksnīgās pilsētas spožās ugunis un juta, ka uzmetas zosāda.

Viņš ir miljonārs un ASV Kongresa loceklis. Heigens histēriski iesmējās.

Tad viņš steidzīgi apģērbās.

Impulss bija spējš un negaidīts - Toms iekāpa liftā, iekams paguva aptvert, cik neattaisnoti sentimentālu soli taisās spert.

Heigens zināja, ka to, kas tūlīt notiks, nevienam nevarēs pastāstīt.

Viņš šķērsoja Konstitūcijas avēniju un apstājās Spoguļdīķa rietumpusē, kas oda pēc puvušām olām. Ūdenī bija redzami spilgti gaismas atspulgi. Netālu uz soliņa, rokās sadevies, sēdēja pārītis un skūpstījās. Kāds neiedomājams skaistums.

Bārenis, lūk, kas viņš bija! Kad Tomam bija desmit gadi, māte kļuva akla un vēlāk nomira, bet tēvs nodzērās. Puisēnu ievietoja bāreņu namā, no kura viņš aizbēga un ilgāk nekā gadu dzīvoja uz ielas, kamēr satika Saniju Korleoni, kas atveda viņu Ģimenē kā noklīdušu kucēnu. Lai cik dīvaini, bet Sanija tēvs Vito tam piekrita. Heigens tolaik nejuta neko citu, vienīgi pateicību. Jautājumi radās vēlāk. Galu galā - kāpēc Korleone to darīja? Puisēna māte taču bija mirusi no veneriskās slimības, bet tēvs bija neglābjams alkoholiķis. Toms bija iemācījies daudz nerunāt un atmest nevajadzīgās domas vēl pirms tam, kad Vito šo prasmi bija noslīpējis un izmantojis.

Tikai tonakt Vašingtonā Toms pēkšņi to visu atskārta. Vito pats bijis bārenis, kuru Abandando ģimene bija pieņēmusi aptuveni tai pašā vecumā, kad Korleone bija pieņēmis Tomu. Vito bija uzaudzis vienā mājā ar savu nākamo consigliere, bet, kļuvis vecāks, uzņēma savā namā Tomu, kas pēc tam kļuva par padomnieku pašam, bet vēlāk arī Sanijam un beidzot Maiklam.

Toms stāvēja, izpletis rokas gluži kā spārnus, tad sāka lēnām griezties apkārt, cenšoties ietvert sevī pēc iespējas vairāk iespaidu, paturēt atmiņā šo brīdi uz mūžiem. Linkolna memoriāls, Džefersona memoriāls, Vašingtona piemineklis, Kapitolija pakalns, zvaigžņotās debesis pār viņa valsts galvaspilsētu. Toms joprojām stāvēja Spoguļdīķa rietumpusē, vērodams savu atspulgu ūdenī. Viņš neticēja Dievam, aizkapa dzīvei un nekādai mistikai, bet tobrīd viss bija citādi. Viņam šķita, ka no dīķa dzīlēm un debesu augstumiem gluži kā ledus blāķis viņam uzgulst mirušie: Vašingtons, Džefersons, Lin- kolns, ar vēzi mirušais kongresmenis, Sanijs un Vito Korleones, Bridžita un Mārtijs Heigeni, viņa vecāki. Tūkstošiem viņam nepazīstamu cilvēku bija gājuši bojā, aizstāvot kaut ko vairāk par savām ģimenēm un interesēm. Visi viņi gāja bojā tālab, lai viņš varētu atmaksāt savu parādu un no skrandaiņa kļūt par sirmu svešinieku vārdā Tomass F. Heigens.

Vēlāk, Kongresa sēžu laikā, Toms bieži atcerējās šo pirmo vakaru un eiforiju, kas bija viņu pārņēmusi, sevišķi, kad viņš redzēja savu jauno kolēģu acīs pārsteidzošu vēlēšanos uzlabot ienācēju dzīvi. Atšķirībā no tiem, kuri, nonākuši Vašingtonā, piedzīvo rūgtu vilšanos un kuru ideālismu sagrāvusi politikas un naudas vara, Heigens neko tamlīdzīgu neizjūta. Viņu patiesi uzjautrināja, ka kongresmeņi, kuriem viņš ne vienu reizi vien bija devis kukuļus, iepazīstoties Kapitolijā, izlikās, ka redz viņu pirmoreiz. Savukārt, ilgus gadus nostrādājis pie Korleones, viņš bija redzējis neskaitāmus lūdzējus, bet arī viņu sejas neatcerējās. Svarīgāk ir tas, ka Kapitolijā bieži vien pietrūkst tikumības un altruisma, bet cilvēkam, kuram nav ilūziju, to ir pārpārēm.

Tai pirmajā naktī Vašingtonā Tomam gadījās arī savi pārdzīvojumi - sajutis, ka pie ribām piespiesta pistole, viņš ātri vien atgriezās īstenībā. Viņa priekšā stāvēja nēģeris uz pieres zemu nolaistā kovboja cepurē. Uzbrucējam bija kurpes ar kaučuka zoli, un viņš bija pielavījies gluži nedzirdami.

-    Cerams, ka šis pulkstenis tev nav īpaši dārgs? - laupītājs nekaunīgi noprasīja.

-     Nebūt ne, - Heigens sameloja, lai gan tā bija Terēzas dāvana kāzu dienā. - Nekā sevišķa, visparastākais pulkstenis.

-    Pulkstenis ir lielisks.

-    Paldies, pastāsti man par lombardu, kur to nodosi. Bet man patīk tava cepure.

-    Man arī. Paklau, bet tu esi bagāts! - nēģeris līksmi sacīja, atdodams Tomam tukšu naudas maku.

-   Tagad vairs ne! - Toms atbildēja, jo viņam līdzi bija tikai pārsimt dolāru.

-    Atvaino, - iedams projām, sacīja nēģeris. - Ko lai dara, bizness.

-    Es tevi lieliski saprotu, - iesaucās Heigens viņam nopakaļ. Tā laikam bija dīvainākā laupīšana visā Vašingtonas vēsturē. - Lai tev veicas, draugs!

Heigens kā jau Heigens, dodoties uz savas partijas kongresu Atlantiksitijā, izbrauca no Terēzas vecāku mājas Ešberi- parkā ar krietnu laika rezervi. Tikai pašā Atlantiksitijā ar tās nebeidzamajiem sastrēgumiem Heigenam bija jāpalūkojas pulkstenī. Pēc aplaupīšanas viņam nācās nopirkt jaunu, tieši tādu pašu pulksteni, lai neuztrauktu Terēžu. Taču viņš bija aizmirsis to uz naktsgaldiņa. Reizē ar kongresa dalībnieka apliecību. Aiz dusmām Toms uzsita ar plaukstu pa stūri.

Vajadzēja droši vien atbraukt agrāk un iepriekš pasūtīt viesnīcu, bet Heigens gribēja paņemt līdzi Terēžu un pavadīt pēc iepējas vairāk laika ar bērniem. Pat zēni ļoti priecājās viņu satikt un aizgūtnēm stāstīja par meitenēm, mašīnām un par mežonīgo, skaļo mūziku, kuru klausījās stundām ilgi. Viss norisa lieliski. Terēza vēlējās atgriezties mājās vasaras beigās (kad īsti, to viņš nezināja) un pat apsolīja apmeklēt kopā ar viņu dažādus politiskus pasākumus ar noteikumu, ka Toms iekārtos viņu Vašingtonas modernās mākslas galerijā.

Taču viņš nebija paredzējis, ka ilgais ceļš turp un atpakaļ būs tik nogurdinošs, un, protams, tieši todien uz ceļiem bija drausmīgi sastrēgumi. Un, lūk, tagad izrādījās, ka steigā viņš bija aizmirsis gan pulksteni, gan apliecību. Ja viņš nebūtu mēģinājis daudz ko paveikt tik īsā laikā, viņš būtu braucis kopā ar savu štāba priekšsēdētāju - diezgan nepatīkamu, bet ļoti centīgu Hārvarda universitātes beidzēju, kuru viņam bija ieteicis gubernators, - Ralfs sekotu, lai šefs neko neaizmirst. Pat ja viņš pēdējā brīdī būtu aizskrējis ar meitu nopeldēties.

Cik ilgi viņš niknumā dauzīja stūri, Toms nezināja. Nejauši ieraudzījis savu sakarsušo seju aizmugures spogulī, viņš saprata, ka tā var dabūt infarktu. Dziļi ieelpojis, Heigens izņēma matu suku un piespieda sevi nomierināties.

Bez dalībnieka apliecības viņam neļaus apstāties pie kongresa zāles. Mašīna bija jāatstāj blakusielā, un, kamēr Toms sasniedza kongresa norises vietu, viņš bija caurcaurēm sasvīdis un izspūris. Pierunāt apsardzes vīrus, lai viņu ielaiž iekšā, neizdevās, un gubernatora Džeimsa Kevano Šī apsveikuma runu viņš nedzirdēja. Spriežot pēc ilgiem un vētrainiem aplausiem, tai bija lieli panākumi.

Tikai tad Heigens ievēroja, ka uz ēkas kaļķakmens fasādes iegravēti vārdi: Consilio et Prudentia, kas tulkojumā no latīņu valodas nozīmē "Saprātīgums un apdomība".

Consiglio. Prudenza.

Ja tā turpināsies, Heigens nebrīnīsies, ka šāda ēka kļūs par kriminālo grupējumu pulcēšanās vietu. Iespējams, viņš būs šokēts, bet ne pārsteigts. Ja Toms joprojām būtu consigliere, viņš brīdinātu Maiklu, ka Ģimeņu saieti - kāzas, bēres, boksa sacensības, naktsklubu īpašnieku centieni ar savu šovu pārspēt sāncensi - kļuvuši pārlieku bieži, atklāti un pārspīlēti grezni. Heigens bija dzirdējis, ka sapulce Ņujorkā bija apstiprinājusi tikšanos katru gadu. Kā būs turpmāk? Doni izlaidīs savas akcijas? Sapulcēs ielaidīs telereportierus?

Tikmēr aplausi zālē pārtapa ovācijās.

Heigens smagi nopūtās un, iegājis zālē pa sānu ieeju, apsēdās pēdējā rindā.

Netālu no viņa strādnieki būvēja skatuvi Džonija Fontānes koncertam vēlāk vakarā. Gar topošo skatuvi drūzmējās operatori ar kamerām rokās. Koncerts laikam tiks filmēts, bet nav zināms, vai to rādīs kur citur, izņemot Fontānes kinostudijā Beverlihilsā. Koncertam domātie pacēlāji un krēsli acīmredzot bija iznomāti pie Strači Ģimenes.

Vai nav vienalga, ka Toms nebija dzirdējis gubernatora runu? Vai kāds to uzzinās? Vai nav vienalga, ja Toms Heigens nebūtu pacenties, kongress notiktu Čikāgā? Lai šos nopelnus piedēvē citam. Tas Heigenu pilnībā apmierināja. Viņam nepatika pievērst uzmanību savai personai. Lai muļķi domā, ka Amerikā valda demokrātija, un balso par viņu.

Toms noslaucīja sviedrus no pieres. Sarunas veda viņš, bet plānu bija izstrādājis Maikls Korleone. Kongresa norise Atlantiksitijā bija veikls gājiens, no kura ieguva visi. Ņūdžersijā politiku kontrolēja Strači klans, bet ārpus štata Melnajam Tonijam (kas no bērnības krāsoja matus piķmelnā krāsā) nebija pietiekamas ietekmes, un viņš bija pateicīgs Korleonem par uzpirkto politiķu atbalstu. Turklāt Strači piederēja šūšanas fabrika, atkritumu savākšanas uzņēmums Atlantiksitijā un virkne nelegālu kazino Džersijas piekrastē. Tas viss nostiprināja draudzīgas attiecības starp Korleones un Strači klaniem un vienlaikus atvēra Džersijas ostas Eisa Džerači kontrabandas darījumiem, kas subsidēja turpmākās operācijas.

Gubernators Džimijs ŠI kongresa norisi un visas ar to saistītās Džersijas štata ekonomiskās privilēģijas uzskatīja par savu nopelnu. Viņa runa tika translēta visos trijos televīzijas kanālos tiešraidē, tādēļ vēlāk to nebija vajadzības atkārtot priekšvēlēšanu sapulcēs. Atlīdzinot par šo pakalpojumu, Denijs Šī (nenojaušot, kā intereses aizstāv tēvs) palīdzēja slēgt lietas, kas bija saistītas ar nesenajām slepkavībām Ņujorkā. Turklāt Denijs ŠI (atkal pēc tēva lūguma) apsolīja neiebilst pret spēļu biznesa legalizēšanu Atlantiksitijā. Tādējādi Džimija Šī spožā runa, vai to kāds apzinājās vai ne, deva viņam lieliskas iespējas kļūt par pirmo ASV prezidentu, kuram par savu ievēlēšanu jāpateicas itāliešu mafijai.

Protams, ar laiku viņš to uzzinās.

Kongresa zālē atskanēja vētraini aplausi, bet pūtēju orķestris sāka spēlēt gaisa kara spēku himnu Into the Wild Blue Yon- der. Tovakar tika daudzināts miers. Toms Heigens, kas bija šā kongresa galvenais organizators, kulminācijas brīdī gan sēdēja pēdējā rindā, staipīdams kaklu, lai varētu saredzēt gubernatoru Šī. Viņš nekad nebija bijis šajā zālē. Stāstīja, ka šeit atrodas pasaules lielākās ērģeles un ik gadu notiekot konkurss "Mis Alabama", kuru viņš bija redzējis televīzijā. Taču vienīgā atšķirība mis Alabamas nostājā, viņas apsveikuma runā un gubernatora Šī programmā - ģimenes vērtības, bērni, izglītība, miers visā pasaulē - bija tā, ka garkājainajai skaistulei bija augsti papēži un peldkostīms.

Ir gan joki! Bet vai Tomam nav vienalga?

Heigens devās uz viesnīcu, kur vēstnieks bija noīrējis galveno zāli svinīgajai pieņemšanai. Droši vien vēl bija agrs, toties viņš atnāks pirmais un pagūs iedzert kokteili. Kongresa delegātus sveica gaišzils partijas karogs, bet visus izdevumus sedza vēstnieks. Tomam par pārsteigumu, zālē jau bija diezgan daudz cilvēku. Noklausījušies Džimija Šī runu, delegāti steidzās uz banketa zāli, jūsmodami par gubernatora iedvesmojošo runu un nožēlodami to, ka Džimijs Šī - jauns, pievilcīgs cilvēks, kara varonis - nevarēšot kandidēt jau tuvākajās vēlēšanās novembri vecā Ohaio sakārņa vietā, kuru partija bija izvirzījusi kā upurjēru.

Toms saprata, ka zālē ir daudz tādu cilvēku, kuriem samaksāts par to, lai viņi slavē gubernatora ŠI runu, lai kāda tā būtu. Viņš zināja, ka Džimijs ŠI kara laikā bija parādījis varonību, bet tā bija daudzkārt pārspīlēta sabiedrības acīs ar paša Toma un Korleones Ģimenes pūliņiem. Būdams Vašingtonā, viņš bija ticies ari ar "veco Ohaio sakārni", kurš izrādījās visnotaļ godājams cilvēks. Bet, kā jaunība un pievilcība var palīdzēt kļūt par prezidentu, Heigenam nebija ne jausmas. Viņš iedzēra dubulto viskiju ar ledu un sāka uzmanīgi vērot klātesošos, lai izlemtu, ar kuru ir vērts sasveicināties personiski. Delegāti skaļiem saucieniem sagaidīja kārtējo viesi, bet Toma plecam pieskārās kāda roka.

-    Kongresmeņa kungs! - iesaucās Fredo Korleone, tērpies baltā smokingā. - Apsolu balsot tikai par tevi! Vai drīkst palūgt autogrāfu?

Heigens noliecās viņam pie auss.

-    Ko tu šeit dari? Kā mamma?

Stipri piedzēries, Fredo ar īkšķi norādīja uz durvīm.

Ienāca nebūt ne Šī, kā bija domājis Heigens, bet gan Džonijs Fontāne ar daudziem pavadoņiem.

-    Es atbraucu ar Džoniju, - sacīja Fredo.

-    Un kā mamma?

Pirms divām nedēļām Karmela Korleone bija nonākusi slimnīcā ar asinsizplūdumu smadzenēs. Sākumā viņas stāvoklis bija bezcerīgs, tomēr viņa izķepurojās. Kad Toms viņu pēdējoreiz apciemoja, Fredo bija apsolījis, ka palikšot Ņujorkā un parūpēšoties par māti, tomēr viņš bija atbraucis.

-    Viņai klājas labi, - Fredo teica. - Māte ir mājās.

-    Zinu, ka viņa ir mājās. Bet kādēļ tu neesi kopā ar viņu?

-    Neuztraucies, es tūlīt braukšu uz turieni.

Heigens tam neticēja. Konija Korleone bija pametusi Edu Federiči un aizlidojusi uz Eiropu ar kādu piedzērušos pleiboju, viņa bija atsūtījusi vienīgi telegrammu un ziedus. Vecmāmiņa Andželina nomira pavasari. Maikls un Keja bija kopā ar māti grūtajā bridi, bet pēc tam atgriezās Nevadā. Viņi bija noalgojuši profesionālu kopēju, un tomēr no radiniekiem klāt bija tikai Ketija, Sanija meita, Bārnarda medicīnas skolas studente.

Toms pamāja uz Fontānes pavadoņu pusi - uz Gasiju Čičero, Losandželosas kluba īpašnieku un Džekija Pingponga sabiedroto, un vēl diviem no Čikāgas klana.

-    Ko tie šeit dara?

-    Viņus atvedis Džonijs.

-    Kāda velna pēc?

-     Gasijs bija Margo Eštonas pirmais virs, bet Džonijs otrais, atceries? Viņi ir mani draugi. Atslābinies, Tomij! Tā ir tikai pieņemšana, nekas vairāk. Pasaki labāk - vai dzirdēji Džimija runu?

Fredo ir kongresa delegāts?

-    Vai tu biji zālē?

-    Nē, skatījos pa televīziju jumtstāva numurā, kur bija apmetušies Džonijs un Gasijs. Vakar mēs rīkojām ballīti. Džimijs un Denijs arī bija atnākuši. Kā mēs piemāvāmies! Žēl, ka tevis nebija.

Toms patiesībā nebija ielūgts un neko nezināja.

-    Džimijs un-Denijs ŠI?

-    Protams, viņi.

Heigens saprata, ka saruna mazliet ieilgusi. Pēc iecelšanas par kongresmeni viņš biežāk uzturējās sabiedrībā, bet šeit pietika ar sasveicināšanos vien.

-    Kur tu esi apmeties?

-    Tie ir lielākie pupi, kādus jebkad esmu redzējis. - Fredo norādīja uz Eniju Makgauenu un viņas slavenajām, milzīgajām krūtīm. Blondīne uzstājās Fontānes šovā komiķa Muļļas vietā, kas tomēr nebija pazudis no Džonija svītas. Enija Mak- gauena bija pamazām nomainījusi vecišķo Meju Vestu jociņos par sievietēm ar lielajām krūtīm.

-    Man jāiet, Fredo.

-    Tu nepazīsti viņu?

-     Esam vienreiz tikušies, bet viņa droši vien mani neatceras.

Beidzot zālē ienāca Džimijs Šī tēva un brāļa pavadībā. Atskanēja aplausi un gaisa kara spēku himnas ieraksts.

-    Šī un Heigens - 1960. gada vēlēšanu kandidāti! - Fredo iebrēcās.

Ak Dievs, viņš taču nesajēdz, ko runā! Izmantodams vispārējo apjukumu, Heigens aizmuka no Fredo.

Ļaudis nāca bariem, un spiest rokas vajadzīgiem cilvēkiem kļuva aizvien grūtāk. Toms darīja, ko spēja, un tomēr, kad viņš vairākkārt bija pastiepis roku šķietamam senatoram vai kon- gresmenim, izrādījās, ka tas ir gluži nepazīstams cilvēks. Viņš centās atrast delegātus no Nevadas, viņi droši vien bija ievērojuši, ka Heigena nebija kongresa oficiālajā daļā. Vienīgais, kuru viņš pamanīja, bija skolotāja no Bītijas, lai kur tā atrastos.

-    Mūsu pilsētu dēvē par "Vārtiem uz Nāves ieleju", - skolotāja centās pārkliegt kņadu.

-     Jā, esmu dzirdējis, - Toms atteica. Vai Bītijā tiešām lepojas arto?

-    Tā ir ogļraču pilsēta, lai gan vairākas raktuves jau ir slēgtas.

-    Tādēļ mums jādabū laukā nelieši no valdības, - Tomam paspruka.

Skolotāja sapīka. Iespējams, viņai nepatika vārds "nelieši", iespējams, viņa uzskatīja par nelieti pašu Heigenu un gribēja viņu izbalsot no Kongresa. Toms grasījās atvainoties, bet skolotājas seja noskaidrojās.

-Jūs esat brīnišķīgs! - viņa jūsmīgi iesaucās.

Nākamajā brīdī Heigens atskārta, ka viņam tuvojas gubernators Šī, izmantodams platu smaidu gluži kā sniega tīrītāju. Šī vērsa smaidu uz skolotāju un pacēla uz augšu lielo pirkstu.

-     Paldies, ka atbraucāt, prieks jūs redzēt! - teica Šī un papliķēja skolotājai pa plecu. Tad gubernators paspieda roku

Heigenam - viņi nekad agrāk nebija tikušies - un pievērsās jau nākamajam cilvēkam pūlī. Tā nu tas bija. Taču apmierinātais smaids skolotājas sejā daudz ko iemācīja Heigenam politikas ziņā. Jaunība un skaistums nebūt nav prezidenta kandidāta svarīgākās īpašības, bet daudz ko palīdz pirmsvēlēšanu cīņā.

-    Vai jūs redzējāt gubernatora Šī runu? - Heigens čukstus jautāja skolotājai.

-    Runas parasti klausās, - viņa atteica, atkal saraukusi pieri.

-    Pilnīgi pareizi, - Heigens steigšus piekrita.

-    Es gribētu jūs uz mirkli aizkavēt, - skolotāja nočukstēja Heigenam pie auss. - Nekad neesmu rīkojusies pretēji partijas interesēm, bet novembrī es balsošu pret jums.

Skolotāja atkāpās un vēroja, kādu iespaidu viņas vārdi atstājuši uz Heigenu.

Ko gan viņš varēja atbildēt? Kundze, mans oponents ir miris?

-      Lieliski! - sacīja Toms, neapzināti atdarinādams Šī. - Paldies, ka atbraucāt!

Heigens veikli izspraucās cauri pūlim. Dīvaini, zālē bija tik daudz cilvēku, bet bārā gandrīz neviena. Tātad visi blenza uz slavenībām.

Fontāne, Šī un Enija Makgauena bija uzkāpuši uz galdiņa. Fontāne un Šī bija apskāvušies, bet Enija bija pakāpusies mazliet nostāk un aizlikusi priekšā rokas kā vīģeslapu. Vēstnieks, kas stāvēja uz grīdas viņiem līdzās, ielika pirkstus mutē un iesvilpās. Raugoties uz viņu, Heigens nevarēja neatcerēties, kā šis, kails un iededzis, aicināja viņu nopeldēties baseinā. Fontāne paziņoja, ka tūlīt sāks dziesmu America the Beautiful, un lūdza visus pievienoties.

Pirms dažiem gadiem Heigens bija aizvedis jaunāko dēlu Endrū uz leļļu teātri, lai noskatītos vienu no pirmajām Enijas Makgauenas šova Jojo, Mrs Cheese&Annie izrādēm. Enija pagājušogad izšķīrās no Denija Šī (kas atkal bija apprecējies), pameta televīzijas šovu un kļuva par dziedātāju. Viņi ar Džoniju Fontāni izveidoja kopīgu programmas numuru.

Gubernators nokāpa no galda un pamāja klātesošajiem ar roku. Fontāne un Enija palika, baudīdami publikas uzmanību, un sāka dziedāt dziesmu, kas sākumā bija veltīta citam štatam, bet tagad viņu brīvajā izpildījumā cildināja Ņūdžersijas labās īpašības.

Heigens izņēma no kabatas nelielu kartīti, uz kuras viņa palīgs sīkā rokrakstā bija atzīmējis tās partijas un to cilvēku vārdus, ar kuriem jāsatiekas, viņu vājās un stiprās puses un pat iespējamos sarunu tematus. Nu nē! Viņam pietiek! Viņš atgriežas Ešberijā, pie ģimenes.

Ejot laukā, Heigens pamanīja priekštelpā Fredo sarunājamies ar diviem puišiem no Čikāgas un rūtainā jakā ģērbušos tipu, Mortiju Vaitšūzu, kas strādāja galvenokārt Maiami.

-    Tu aizej, Tom? - Fredo apvaicājās.

Heigens pamāja ar roku, lai paliek sēžam. - Aprunāsimies vēlāk.

-    Nē, uzgaidi! - Korleone iesaucās. - Es iešu tev līdzi. Drīz atgriezīšos, zēni!

Fredo pievienojās Heigenam uz ļaužu pilnās ietves. Toms soļoja tik strauji, ka Fredo tikko spēja tikt viņam līdzi.

-    Gribu tev ko pajautāt, - Korleone ierunājās.

-    Viss sen jau nokārtots, - Heigens atteica, domādams, ka runa ir par pagājušā gada incidentu Sanfrancisko. - Nerunāsim par to, labi?

-    Paklau, vai Maikls tev neko nav stāstījis par manu ideju? - Fredo jautāja. - Ja nu pieņem likumu, kas aizliedz glabāt cilvēkus visos piecos Ņujorkas rajonos, ieskaitot Longailendu?

-     Nomierinies, Fredo! - Toms palūdza, instinktīvi palūkojies apkārt.

-    Es nerunāju par līķu aprakšanu, bet par parastajām bērēm, - Fredo paskaidroja. - Var ieviest ierobežojumus, lai…

-     Nē! - Heigens atcirta. - Zini, tas nav manā pārziņā. - Viņš strauji pagriezās, cerēdams, ka saruna ir izbeigta. - Paklau, man tiešām jāiet. Pasveicini Dīnu!

Fredo bija patiesi apmulsis. Varbūt tas bija saulesbriļļu dēļ. Heigens neredzēja viņa acis.

-    Dina ir tava sieva, saproti?

Fredo pamāja.

-    Pasaki Terēzai un bērniem, ka es viņus mīlu. Neaizmirsti, labi?

Fredo vaļīgais tonis Heigenam nepatika. Saķēris viņu aiz apkakles, Toms aizvilka viņu uz ielas.

-    Paklau, Fredo, vai tu esi galīgi nojūdzies?

Korleone izaicinoši palūkojās uz viņu, gluži kā Toma pusaugu dēli, kad bija ko pastrādājuši.

-    Vai gribi man ko vairāk pastāstīt par to, kas notika Sanfrancisko?

-    Ej pie velna, Tomij, labi? Man nav tavā priekšā jāatskaitās.

-     Kādos mēslos tu šoreiz esi iekūlies? Holivudas mēslos, Fredo?

-    Vai tu nedzirdēji? Man nav tavā priekšā jāatskaitās.

-    Kādēļ, velns parāvis, visas Fontānes sievietes, ar kurām viņš pārgulējis, tagad ir tavas mīļākās?

-    Atkārto to!

Heigens atkārtoja.

-    Tas ir zemiski, Tomij!

Viņam ir taisnība, tiešām zemiski.

-    Labi, aizmirsīsim to,- Heigens sacīja.

-    Nē, neaizmirsīsim! - Fredo piespieda Heigenu pie mūra sienas. - Tu neko neaizmirsti. Tu zelē to un zelē savā prātā, kamēr rodi atrisinājumu. Pat ja atrisinājuma nav vai tas ir tik vienkāršs, ka tev vairs nav jādomā. - Fredo iebelza Heigenam pa krūškurvi. - Un tu atkal zelē un zelē, - viņš vēlreiz iebelza, - un zelē!

Toma mugura dauzījās pret netīro ķieģeļu mūri. Bērnībā Fredo bija bieži kāvies, bet ar laiku aprimās, kamēr nebija piekāvis to puisi no Sanfrancisko.

-    Man jāiet, - Heigens sacīja. - Vai dzirdi? Man jāiet.

-    Tu domā, ka esi pats gudrākais? - Fredo spēcīgi iebelza Tomam pa pakrūti.

-    Pietiek, Fredo, izbeidz!

-    Atbildi!

-    Varbūt tev ir ari ierocis?

-    Vai tu baidies no manis?

-    Vienmēr esmu baidījies! - Heigens atcirta.

Fredo neskanīgi un skumīgi iesmējās, tad rupji papliķēja Tomam pa vaigu.

-    Paklau, Tomij, - Fredo teica. - Viss taču ir ļoti vienkārši.

-    Kas ir vienkārši? - Heigens savilka lūpas. - Jā, protams.

-    Viss ir vienkārši, - atkārtoja Fredo. No viņa nāca sīpolu un vīna smarža. Uz kakla bija nenoskūtu saru šķipsna. - Zini, kas notiek ar tādiem tēviņiem kā Džonijs? Un visi tavi draugi ir tēviņi, vai ne? Pasaulē ir daudz meiču, viņu ir pārāk daudz, tādēļ viņas nonāk gultā pie viena un tā paša puiša. Saproti?

-    Teorētiski jā, - Heigens pamāja.

Korleone soli atkāpās un noņēma brilles.

-    Kad sastapsi Maiklu, pasaki viņam, ka es apsveru savu projektu, labi?

-    Fredo, es jau teicu, ka es ne…

-    Paklau, tev ir jāiet, - Fredo nenoteikti pamāja. - Tad ej!

Tonakt, kad Toms atgriezās Terēzas vecāku mājā Ešberi- parkā, viņš ieraudzīja dēlus kaujamies nelielajā priekšpagalmā.

Toms izkāpa no mašīnas. Kautiņš, šķiet, bija izcēlies meitenes dēļ, kura jau sen patika Endrū un kuru Frenks bija noskūpstījis. Kādu laiku Heigens klusēdams vēroja notiekošo, bet, ieraudzījis, ka pagalmā iznāk Terēza, iesvilpās un izšķīra kaušļus. Viņš lika dēliem palikt mašīnā, bet pats iegāja guļamistabā pēc pulksteņa. Džanna kopā ar vectētiņu un vecmāmiņu televīzijā skatījās vesternu. Paņēmis meitu uz rokām, Toms ielūdza Terēžu uz saldējuma kafejnīcu.

-    Mammai un tētim ir saldējums, - Terēza centās iebilst, bet Toms daudznozīmīgi palūkojās uz sievu, un viņa iekāpa mašīnā.

Viņi aizkļuva līdz saldējuma kafejnīcai brīdī, kad tā tika slēgta. Toms, pieklauvējis pie aizmugures durvīm, iedeva kafejnīcas īpašniekam piecdesmit dolārus, un pēc kāda laika ģimene jau sēdēja pie zaļa, lipīga piknika galdiņa nespodrā lampu gaismā. Džanna, tēva mazā kopija, ēda savu saldējuma porciju tik kārtīgi kā skolas direktore, nenopilinādama ne kripatiņu. Terēzas riekstu saldējums ar augļiem kusa trauciņā, kamēr viņa turēja samitrinātas salvetes pie Endrū sadauzītās pieres. Endrū bija pasūtījis saldējumu ar šokolādes gabaliņiem. Frenks - pusporciju banānu saldējuma sarkanā laiviņveida trauciņā, bet Toms - tikai kafiju.

Kad visi bija beiguši ēst, Toms piecēlās un paziņoja, ka atlikušo vasaras daļu viņi pavadīšot Vašingtonā. Ģimenē, visi kopā. Mācību gada sākumā viņi atgriezīšoties Nevadā. Bet novembrī, kad viņš zaudēs vēlēšanās nelaiķa kongresmenim, ko nešaubīgi paredzēja, - kā viņi tiks galā ar to?

-    Visa ģimene kopā! - Džanna negaidīti iesaucās.

-    Gudriniece! - Toms uzslavēja, noskūpstīdams viņas rudo galviņu. - Zinu, tagad mums nav bijis vieglākais laiks. Laikrakstos publicē pretīgas lietas, bet dažs labs pat mēģina aizvainot mūsu ģimeni. Taču mēs ar to tiksim galā. Tagad es esmu ASV Kongresa loceklis. Tas ir liels gods, privilēģija un arī milzīga atbildība. Vēlos, lai jūs iegaumētu šo dienu uz visu mūžu. Mūsu mūžu.

Bērni palūkojās uz māti. Smagi nopūtusies, Terēza pamāja.

-    Tev taisniba, - viņa sacīja. - Piedod, ka neesmu bijusi blakus…

-    Nekas! - Toms piebilda. - Es visu saprotu.

Tomam negribējās bojāt ģimenei garastāvokli, un viņš tā ari nenodeva Fredo sveicienu.

Nākamajā dienā viņi iekāpa mašīnā un aizbrauca uz Vašingtonu. Kad viņi tur ieradās, Ralfs bija pārvedis Heigena mantas uz plašākām telpām un atsūtījis jaunāku kolēģi, lai tas parāda ģimenei pilsētu. Ekskursija bija lieliska. Heigeni redzēja visus pieminekļus, apmeklēja Augstāko tiesu un Kongresa bibliotēku. Terēza, kurai bija Sirakūzas mākslas vēstures diploms, bija sajūsmā par muzejiem un gleznu galerijām. Toms ar zēniem spēlēja beisbolu Kongresa sporta zālē un nogrieza matus pie vietējā friziera.

Ralfs pat bija organizējis tikšanos ar pašu prezidentu Ovālajā zālē. Vēl vairāk - Princese, prezidenta kollija kuce un radiniece tai, kas bija tēlojusi Lesiju televīzijā, nupat kā bija apbēr- nojusies, un Heigeniem tika apsolīts kucēns. Ceļā no viesnīcas viņi negaidīti nokļuva lietusgāzē. Fotogrāfijā, kuru uzņēmis Baltā nama oficiālais fotogrāfs, viņi salijuši stāv blakus prezidentam, kas cenšas pasmaidīt negaidīti uznākušo vēdergraižu laikā. Mazā Džanna spieda pie krūtīm Elvisu (tā bija nolemts nosaukt kucēnu) un šķelmīgi raudzījās uz balti rudajām spalviņām, kas bija pielipušas prezidenta kafijas tasei.

Toms pasūtīja lielāko iespējamo fotogrāfijas formātu, kas ārkārtīgi patika visai ģimenei. Kad Heigeni atgriezās Lasve- gasā, Toms piekāra to virs kamīna plaukta, kur tā iederējās labāk par Pikaso litogrāfiju, kuru Terēza bija nopirkusi par lielu naudu un kura labāk izskatījās viesistabā.

Heigena sakāve kļuva par grauj ošāko visā Nevadas štata vēsturē. Cik pārliecinoša mirušā kandidāta uzvara pār dzīvo - vismaz aptaujās.

Atkal un atkal Starptautiskā "Rotari" kluba, ogļraču arodbiedrības, Nevadas skolotāju un lopkopju apvienības sanāksmēs tika apspriests tas, cik garlaicīgs, neinteresants un nepopulārs bijis Heigens. Pārliecināts īru katolis baptistu un agnostiķu kovboju zemē. Pats Toms pirmoreiz bija ieraudzījis štatu savas vēlēšanu kampaņas laikā. Jebkurš pagaidu strādnieks blusu pilnajās misijās bija pavadījis ilgāku laiku Nevadā nekā kongresmenis Toms Heigens. Vislielākā kļūda bija televīzijas debates ar viņa priekšgājēja vīzdegunīgo, kārno atraitni. Tas bija Heigena pēdējais, izmisīgais mēģinājums glābt situāciju, kas tobrīd bija kļuvusi bezcerīga. Toms Heigens, kas ar neizdibināmu sejas izteiksmi bija pratis aizstāvēt savu pārliecību, televīzijas ekrānā atgādināja ķirzaku. Nevadas štatā dzīvo visvairāk ķirzaku Amerikā. Tā ir vieta, kur svešu ķirzaku uzreiz pazīst.

Dienu pirms vēlēšanām Lasvegasas laikrakstā bija publicēts raksts, kurā Tomu dēvēja ne tikai par nelaiķa Vito Korleones, Ņujorkas mafijas krusttēva, advokātu, bet arī par viņa ārlaulības dēlu, kas nebija patiesība. Raksta autore, jauna un daudzsološa žurnāliste, apgalvoja, ka Maikls un Fredo Korleone saucot Tomu par "brāli". Heigens negribēja neko noliegt. Viņš pieminēja to, ka ar Korleones ģimenes atbalstu tika uzcelta Nevadas lielākā klīnika un mūsdienu mākslas muzejs, kas ar laiku kļūšot par vienu no labākajiem Klinšu kalnu rietumos un Kalifornijas austrumos. Toms parādīja žurnālistam Satur- day Evening avīzes rakstu, kurā Vito Korleones fonds bija nosaukts par vienu no labākajām labdarības organizācijām valstī, un laikraksta Life atvērumā tika stāstīts par Maikla Korleones varonību Otrajā pasaules karā. Heigens aizrādīja, ka Korleones, kuri rakstā bija nosaukti par noziedzniekiem, nekad nav bijuši apsūdzēti nekādos pārkāpumos, pat nepareizi šķērsojot ielu. Žurnāliste uzstāja, ka viņi ne vienu reizi vien tikuši arestēti, sevišķi nelaiķis Santino Korleone. Savukārt Heigens pasniedza viņai ASV Konstitūciju un ieteica palasīt par nevainības prezumpciju. Spriežot pēc visa, šādam notikumu pavērsienam žurnāliste nebija gatava.

Nebija skaidrs, vai žurnālistei vai viņas redaktoram bija zināma patiesība par Toma izcelšanos un viņa lomu Korleones Ģimenē. Ja bija, tad ziņas varēja nākt no vairākiem avotiem. Heigena bijušie kaimiņi un draugi, Fontāne, kuram Heigens nekad nav paticis, Čikāgas Ģimene, kura bija sašutusi par Heigena izvirzīšanu. Ņemot vērā nesenos notikumus, tas varēja būt pat Fredo. Pilnīgi iespējams ari tas, ka žurnāliste pati bija visu izpētījusi. Lai kā tas būtu, ne Toms, ne Maikls negrasijās šķiest laiku, lai atminētu šo noslēpumu, vismaz tagad. Un kālab gan? Acīmredzot Toms tik un tā vēlēšanās būtu zaudējis.

Kādu laiku pēc tam Vašingtonā tika atrisināts nenozīmīgāks jautājums, un taisnība uzvarēja. Pēc vairāku nedēļu rūpīga darba pie necila nama Anakostijas upes krastos apstājās sarkanbalts kadiljaks ar Ņujorkas numuriem. Sniga sniegs. Divi baltā tērpušies vīrieši izkāpa no mašīnas, neliela auguma vīrietis spīdīgā tērpā un garš tēvainis tumšā lietusmētelī. Viņi piegāja pie nama priekšējām durvīm un, gandrīz nepalēninādami soļus, izsita tās. Pēc brīža atskanēja šāviens. Kaimiņus tas nepārsteidza, gluži kā ķirzakas Nevadā. Vīrietis spīdīgajā tērpā iznāca no ēnas pirmais un gluži kā futbolbumbu iznesa padusē baltu kovbojcepuri. Viņam sekoja tēvainis lietusmētelī ar Heigena veco pulksteni ap roku. Augšstāvā uz linoleja grīdas bez samaņas gulēja laupītājs nēģeris, kuram tik ļoti bija iepaticies pulkstenis, ka viņš nolēma to paturēt sev. Ar vienu sitienu viņu bija nogāzis zemē Elvuds Kjūseks, smagsvara bokseris. Gluži nesen viņa draudzenei Ņujorkas slimnīcā bija izkārtojis abortu neviens cits kā Eiss Džerači. Neliela auguma vīrieti, Tesio brāļadēlu, sauca Kozimo Momo Prusaks Barone. Par sodu Momo bija sašāvis nēģera labo roku. Zaglis pat nebija pamodies. Kjūseks, kas pirmoreiz izpildīja šādu uzdevumu, pacēla zagļa veselo roku un pārbaudīja pulsu. Šķiet, viss bija kārtībā, arī elpošana. Zaglis būtu varējis izvairīties no ievainojumiem, ja nebūtu gribējis laupīt. Ja puisis atgūs samaņu, viņš, protams, nevarēs spēlēt klavieres, un viss būs labi.

-    Kam pieder šis pulkstenis? - Kjūseks jautāja, pielaikodams to mašīnā.

Momo Prusaks neatbildēja.

Nolaidis saules aizsargstiklu, viņš palūkojās spogulī un noglauda ar pomādi biezi ieziestos matus. Drīz viņi jau bija ārpus Vašingtonas robežām.

-    Cepure un pulkstenis pieder vienam un tam pašam dže- kam? - resnulis nerimās.

-    Uzlaiko! - Momo Prusaks sacīja.

Kjūseks paraustīja plecus un paklausīja.

-    Nu, ko teiksi? - viņš jautāja.

-     Lieliski! Cepure ir tava. Paklau, kovboj, varbūt mazliet paklusēsim?

Kjūseks atkal paraustīja plecus un paklausīja.

Nelaimīgais zaglis, sakņupis uz netīrās istabiņas grīdas, nāca no pasaules, kur policiju nesteidzas saukt, bet, ja ari izsauc, palīdzība nenāk ātri. Gadījās tā, ka nēģeris tomēr nomira noasiņojis. To var saukt par netaisnību vai par likteni. Var saukt arī par neparedzētu apstākļu sakritību. Vienalga! Kāda gan Tomam Heigenam gar to daļa? Vai tad viņš bija vainojams notikušajā? Mirušais laupītājs nevienam neko nepastāstīs. Mirušie klusē.

16. nodaļa

Kad Keja Korleone ieraudzīja iluminatorā Sicīlijas salas aprises, viņai sajūsmā aizrāvās elpa.

Maikls pacēla acis no grāmatas, kuru lasīja. "Peitonpleisu" bija nopirkusi Keja, kad to bija ieteikusi viņas māte, Dīna Danna un vēl dažas paziņas. Pati Keja to bija beigusi lasīt pirms dažām stundām un uzskatīja, ka tā ir draņķīga grāmata.

-    Vai kas nav labi? - Maikls jautāja.

-    Viss kārtībā, - Keja atteica. - Ak Dievs, tu nekad man neesi stāstījis, cik skaista ir Sicīlija!

Maikls nolika malā grāmatu un noliecās pāri Kejai pie iluminatora.

-Jā, tā ir skaista.

Palermo ieskāva cietokšņa mūri, bet apkārt - sniegotu kalnu grēda. No augšas bija redzama virkne smailu akmens tornīšu un spirālveida terašu. Bija februāris, bet Vidusjūra bija neiedomājami zila un laistījās zeltainās saules staros. Tikai ņirbu vilnīši palaikam savirmoja gludo ūdens virsmu, gluži kā klusinātas radio skaņas pilnu vīna glāzi. Skrejceļš bija šaura zemes josla ziemeļrietumos no pilsētas. Cenšoties atrunāt sievu no brauciena, Maikls neskaitāmu citu apstākļu vidū bija pieminējis, ka Palermo ir bīstamākā lidosta pasaulē. Viņš pats visbiežāk lidoja uz Romu, bet no turienes brauca ar vilcienu un prāmi. Apmetuši loku, lidmašīna nolaidās uz ūdens - gandrīz līdzās nelielai, pelēkai laivai tik zemu, ka viņi varēja saskatīt zvejnieku neskūtās sejas. Keja, kas līdz šim bija braukusi uz Eiropu pa jūru, bija sajūsmā un teica, ka turpmāk ceļošot tikai ar lidmašīnu.

Kad lidmašīnas ēna uzgūlās asajām piekrastes klintīm, Keju sagrāba pēkšņas izbailes. Mani bērni! - viņa nodomāja. Pēc brīža viņi mazliet straujāk nolaidās, atsitoties pret zemi, taču viss beidzās laimīgi.

-    Pēc tik daudziem gadiem es beidzot redzu Sicīliju! - Keja iesaucās.

-     Mīlas dievietes Veneras dzimteni, - Maikls sacīja, noglāstīdams viņas gurnu.

Visu savu pieauguša cilvēka mūžu Keja bija klausījusies spriedelējumos par to, kas ir un kas nav raksturīgs siciliešiem. Par to, ko viņa nespēj saprast, jo nebija siclliete. Maikls bija apmeklējis Palermo neskaitāmas reizes biznesa lietās un trīs gadus tur nodzīvojis. Viņš būtu varējis kaut reizi paņemt sievu līdzi. Nedēļu viņi būtu aplūkojuši ievērojamākās vietas, bet otru pavadījuši kādā romantiskā vietā kalnu pakājē netālu no Taorminas. Viņa bija to pelnījusi. Vismaz tik daudz.

Lidmašīna pieripoja pie galapunkta, un Keja ieraudzīja zaļu pļaviņu un tajā kārtīgi sastājušos itāliešu mazo automašīnu rindu. Ar virvi nožogotajā zonā stāvēja kādi trīsdesmit smaidīgi sagaidītāji un draudzīgi māja lidmašīnai ar roku. Virves priekšā bija nostājušies četri ar automātiem bruņoti kara- binieri formastērpos.

-     Vai tie ir tavi paziņas? - Keja apvaicājās. Viņa jokoja, bet Maikls pamāja.

-    Draugi. Pareizāk sakot, draugu draugi. Mūs gaida pārsteigums - ballīte restorānā Mondello pludmalē.

Keja daudznozīmīgi palūkojās uz vīru.

-    Es atceros, - Maikls steigšus atbildēja.

-    Mēs taču norunājām.

-     Jā, no manas puses nekādu pārsteigumu nebūs. Par pārējiem es nevaru galvot, tas ir Dieva ziņā.

-    Par ko tu runā?

Vai tiešām Maikls zobojas par to, ka viņa kļuvusi katoliete?

-    Tāpat vien, - viņš nomurmināja. - Paklau, es nezināju, vai mūs sagaidīs vai ne, un pateicu tev par ballīti, tiklīdz manīju, ka viss izdevies. Citādi būtu vēl sliktāk.

Keja pašūpoja galvu un noglauda vīra celi. Viņam jāatpūšas. Arī viņai.

-   Vai mēs nevarētu vispirms iebraukt viesnīcā un ieiet dušā?

-   Ja tu patiešām tā vēlies, - Maikls noteica, kas nozīmēja atteikumu. - Pacenties vismaz izrādīt pārsteigumu. Viņi tā pūlējušies!

Kad lidmašīna apstājās, karabinieri iebāza savus zobenus makstī un metās pāri gudronētai šosejai. Stjuarte lika pasažieriem palikt savās vietās.

-    Kas notiek? - Keja čukstus jautāja.

-     Nav ne jausmas, - Maikls atteica un, pagriezis galvu, neuzkrītoši palūkojās uz Alu Neri, kas sēdēja divas rindas aiz viņiem. Tā kā stāvoklis bija uzlabojies, Korleone piekrita doties atvaļinājumā tikai ar vienu miesassargu (lai gan labāko un uzticamāko). Pēc Maikla vārdiem, viņi bija ceļā jau gandrīz divas dienas, un Neri klātbūtni tikpat kā nemanīja.

Lūka atvērās, pa trapu uzkāpa karabinieri un sāka kaut ko apspriest ar galveno stjuarti. Lai gan Kejai šķita, ka prot itā- liski, tomēr no viņu sarunas neko nesaprata.

Stjuarte pagriezās pret pasažieriem.

-    Lūdzu, uzmanību, - viņa sacīja nevainojamā angļu valodā. - Kurš te ir misters un misis Korleones?

Angliski viņa runāja labāk nekā vairums Maikla padoto. Pat uzvārdu "Korleone" viņa izrunāja amerikāniski Korleons.

Neri piecēlās uz devās uz pilota kabīnes pusi. Stjuarte pajautāja, vai viņš ir Maikls Korleone, bet Neri neko neatbildēja.

Kad miesassargs bija pagājis garām viņu sēdvietām, Maikls pamāja, un Keja viņam sekoja.

-    Pārsteigums! - viņa nomurmināja.

-    Droši vien nekā nopietna, - Maikls stingri noteica. - Neliels pārpratums.

Neri sāka skaidrot stjuartei itāliski, cik nozīmīgs cilvēks Amerikā ir Maikls Korleone un cik ļoti nepieciešams viņu pienācīgi uzņemt. Viņš runāja klusinātā balsi, un Keja tā ari nesaprata, kas notiek. Tad Neri norādīja uz Maiklu un Keju un ar žestu pavēlēja esi mierīgs. Maikls pamāja. Stjuarte palūdza misteru un misis Korleones palikt savās vietās, kamēr citi pasažieri izkāps no lidmašīnas. Neri atslīga brīvajā vietā lidmašīnas priekšgalā.

-    Kas notiek? - Keja nočukstēja.

-    Viss būs kārtībā, - Maikls atteica.

-    Es nejautāju tev.

Kad visi pasažieri pameta lidmašīnu, karabinieri ienāca salonā. Neri metās viņiem pretī un kaut ko nočukstēja. Tad kārtības sargi piegāja pie Maikla un Kejas.

Korleone sveica viņus itāliski. Viens no karabinieriem izrādījās vecs paziņa. Maikls piedāvāja viņiem apsēsties, bet karabinieri palika stāvam. Viņi paskaidroja, ka no drošiem avotiem kļuvis zināms, ka ballītē Mondello restorānā būšot slazdi. Tādēļ misteram Korleonem un viņa sievai nebūtu ieteicams palikt Sicīlijā.

-    No drošiem avotiem? - Maikls itāliski pārjautāja.

Karabinieru sejas palika neizdibināmas.

-   Jā, - Korleones paziņa angliski sacīja.

Maikls palūkojās uz Neri, kurš ar lūpām pačukstēja Čikāga. Ko viņš ar to domāja? Varbūt ko citu? Kāda vārdu?

Maikls piecēlās un norādīja uz lidmašīnas priekšgalu. Karabinieri sekoja viņam, pēc tam atkal atskanēja satraukta sačukstēšanās. Diez par ko gan viņi runā? Keja nezināja, baiļoties vai dusmoties. Ārpusē laimīgie pasažieri smaidīja, apskāva radiniekus, bet daži daudznozīmīgi norādīja uz lidmašīnu. Veiklākie jau kāpa savās mašīnās. Keja nolaida loga aizslietni. Maikls beidzot papliķēja divus karabinierus pa muguru. Bene, viņš skaļi teica.

-    A che ora e il prossimo volo per Roma? - Maikls pajautāja.

Pazīstamais karabinieris plati pasmaidīja.

-    Mums ir prieks paziņot, ka jūs jau sēžat vajadzīgajā lidmašīnā, - viņš teica angliski. Pēc tam karabinieri devās projām.

Tātad Maikls, Keja un Neri jau atradās lidmašīnā, kas lidos uz Romu, turklāt tas bija privāts reiss. Stjuartes apgalvoja, ka nekādu pārpratumu nebūšot, lai arī viņām bija grūti paskaidrot, kādēļ.

-     Bezbiļetnieks, - Maikls pateica priekšā, - vai šo vārdu jūs gribat atcerēties?

-    Atvainojiet? - stjuarte pārjautāja labā angļu valodā.

-    Nell'inglese le parole ē deadhead.

-    Bezbiļetnieks, - atkārtoja stjuarte. - Liels paldies.

Liekas, viņa bija apvainojusies, ka Maikls nenovērtēja viņas angļu valodas zināšanas, un sāka runāt itāliski. Kopā ar otru stjuarti viņas uzkopa salonu un aizgāja.

-    Atkal tas pats, - Keja pārmetoši sacīja. - Tu taču nemaz negribēji braukt uz Sicīliju, tādēļ tā sanāca.

-    Keja, - Maikls pikti noteica, - tu taču nerunā nopietni?

-     Padomā par mammu! - viņa iesaucās, atcerējusies veselu čemodānu ar dāvanām, kas tagad bija palikušas kaut kur lidmašīnā. Dāvanu gatavošana bija paildzinājusi Karmelas dzīvi, piešķīrusi viņai jaunus spēkus cīņā ar nāvi. Viņa atveseļojās tik ātri, ka pat ārsti brīnījās.

-    Es izkravāšu čemodānu, - Maikls apsolīja. - Visas dāvanas tiks nogādātas vajadzīgajiem cilvēkiem.

-    Protams, par to es nešaubos.

-    Keja!

-   Es jūtos drausmīgi. Pamest bērnus un lidot šurp… Kālab? Šķiet, veltīgi.

Maikls neatbildēja. Viņš nezināja, ko lai saka. Viņš gribēja aizbraukt atvaļinājumā kaut kur kopā ar bērniem. Taču šāds atvaļinājums būtu domāts tikai viņam, viņš dienām ilgi gulētu, ieracies smiltīs. Kejai tādā gadījumā būtu jāpieskata Entonijs un Mērija, bet tā nebūtu nekāda atpūta. Jau divus gadus viņa nesavtīgi darīja to, ko Maikls no viņas prasīja. Viņa audzināja bērnus kā atraitne (ieskaitot to laiku, kad bērni izmisīgi raudāja, jo tēvs bija devies uz Kubu un Ziemassvētkos neatbrauca mājās). Keja tā arī nebija atgriezusies skolā un bažījās, ka nekad vairs to nevarēs. Viņa pati tika galā ar pārcelšanos uz Lasvegasu. Bet tagad bija radušās lielākas rūpes - Keja projektēja un vadīja visa kompleksa celtniecību pie Taho ezera - viņu pašu māju, izklaides centru, kā arī sākumprojektu topošajām Heigenu, Konijas un Eda Federiči, Fredo un Dīnas Dannas mājām un vēl iecerētā nelielā viesu namiņa plānam. Keja bija pārsteigta, cik ļoti viņai patika būvēt savu māju - pieņemt lēmumus, iepirkt apdares materiālu paraugus, pūlēties ģimenes labā. Tomēr tas bija darbs. Viņa neko neprasīja no Maikla, gribēja tikai aizbraukt atpūsties divatā ar viņu.

-    Ko mēs tagad darīsim? - Keja jautāja. - Brauksim mājās?

-    Varam arī nebraukt. Ja atceries, es negribēju braukt uz Sicīliju, jo baidījos, ka notiks kas tamlīdzīgs.

-    Dieva dēļ, Maikl, mēs taču bēgam no slepkavām!

-    Nebēgam.

-Jā, lidojam!

-    Es domāju ko citu. Tas, ka mēs nepalikām Sicīlijā, drīzāk ir piesardzība, nevis bailes. Paklau, Keja, vienīgais, kur es… kā lai to pasaka… esmu nelokāms, ir manas ģimenes drošība.

Keja aizgriezās un neko neatbildēja. Maikls bija nelokāms vienmēr un visur. Tā bija viņa labākā un sliktākā īpašība, viņa spēks un vājums.

-    Un šie vīri, karabinieri? Viens no viņiem ir tēva senā drauga dēls Kalogero Tomasino. Man bija kopīgas darīšanas ar viņa tēvu un ari ar viņu pašu. Es viņam uzticos. Briesmas varbūt nemaz nav un arī nebūtu bijušas tik lielas. Bet viņi rīkojās piesardzīgi. Pacenties to saprast. Tu nekādā gadījumā nebūtu cietusi, tāpēc ka… - Maikls saminstinājās.

-    …pacelt roku pret sievām un bērniem aizliedz goda kodekss, - izvalbījusi acis, Keja pabeidza. - Sicīlijā šos likumus, bez šaubām, ievēro divkārt rūpīgi. Bet vai tad es to spēju saprast? Es taču neesmu sicīliete!

Maikls neatbildēja. Viņš izskatījās drausmīgi, acīmredzot bija noguris. Ja Keja būtu zinājusi, kādas mokas sagādās lidojums no Lasvegasas uz Palermo, viņa, iespējams, būtu piekritusi doties uz Havaju salām vai Akapulko.

Lidmašīnā iekāpa piloti, un Neri iegāja pie viņiem kabīnē aprunāties. Pēc brīža viņš atgriezās salonā un apsēdās tālāk no Kejas un Maikla. Uz gudronētās šosejas nebija ne mašīnu, ne cilvēku. Lidmašīna pacēlās gaisā.

-    Tu neko nesaproti, jo negribi saprast, - Maikls beidzot sacīja.

-    Ak Dievs! - Keja iesaucās, pietrūkās no vietas un pārsēdās tālāk no Maikla. īsajā brīdī Maikls bija licis viņai divreiz veltīgi piesaukt Dieva vārdu.

Maikls nesekoja sievai.

Keja lieliski zināja, ka pēc laiciņa viņas klusēšana iedarbosies. Tas, ka Maikls pats bieži sekmigi izmantoja klusēšanu, nebūt nenozīmēja, ka viņš ir nejūtīgs pret to. Keja sēdēja lidmašīnas labajā pusē un mierīgi vēroja, kā pamazām izgaist Sicīlijas aprises.

Pēc kādas stundas Maikls piegāja pie viņas.

-    Vai šī vieta ir brīva? - viņš apvaicājās.

-    Tu izlasīji grāmatu?

-Jā, un man tā patika. Sevišķi beigas, - Maikls atteica.

-     Tas ir labi, - Keja piebilda. Maikls bija paņēmis līdzi Edvina O'Konora grāmatu "Pēdējais urā", kuru Keja bija uzdāvinājusi viņam Ziemassvētkos. Sākums laikam nebija īpaši aizraujošs, jo Maikls lasot snauduļoja. Kad Keja bija izlasījusi savu grāmatu, Maikls to paņēma, bet viņa savukārt sāka lasīt "Pēdējo urā". Kejai šķita, ka tā ir labākā grāmata par politiku, kuru viņa jebkad lasījusi. - Diemžēl vieta ir aizņemta.

-    Keja, tu droši vien nesaproti, tāpēc ka es… - Korleone pievēra acis. Ari tas, ka viņš nevarēja atrast vārdus, bija izskaidrojams ar ilgo lidojumu. Lai gan viņš šķita drīzāk satriekts nekā noguris.

-     Es nekad neesmu… tā īsti… Nu, tu saproti… - Maikls nenorunāja līdz galam. Tikai smagi un izmisīgi nopūtās.

-    Maikl…

-    Es gribu tev ko pastāstīt. Man vajag tev pastāstīt.

Keja palūkojās uz viņu un gandrīz nepazina vīrieti, kurā bija kādreiz iemīlējusies. Seja viņam tika sadauzīta, pēc tam veikta plastiskā operācija. Matos bija daži sirmi pavedieni, un - lai gan Keja centās sev iestāstīt, ka viņai gluži vienkārši liekas, - Maikls bija kļuvis līdzīgs tēvam. Nebija mainījies tikai viņa skatiens. Viņš bija palicis tāds pats kā tai tālajā, zvaigžņotajā naktī Ņūhempširā, kad Maikls pastāstīja viņai, ko bija pārdzīvojis kara laikā, bet pēc tam raudāja viņas apskāvienos.

Kejas dusmas pagaisa.

-     Es priecājos, paldies, - viņa drebošā balsī sacīja. Keja papliķēja pa blakussēdekli.

-    Piedod man, - Maikls teica, apsēžoties blakus.

-    Nesaki tā. - Keja saņēma Maikla roku. - Nevajag atvainoties. Vienkārši parunā ar mani.

Romā viņi uzturējās tikai tik ilgi, lai izgulētos un paēstu kārtīgas pusdienas restorānā, kuru Keja bija kādreiz apmeklējusi kopā ar vecākiem. Keja ar viesnīcas administratora starpniecību pasūtīja numuru Šveices Alpos. Viņš Kejai palīdzēja arī noīrēt privātlidmašīnu, lai Maikls pats varētu viņus turp nogādāt, kas viņam noteikti patiks. Keja nekad nebija bijusi Alpos, bet vakar, lidojot tiem pāri, nozvērējās kādreiz turp aizbraukt. Šķiet, kādreiz būs jau rit.

Kad viņa beidza rīkoties, Keja atskatījās un ieraudzīja Alu Neri sēžam ādas krēslā. Viņš dzēra kafiju un ēda smalkmaizīti. Keja pašūpoja galvu, un Neri pamāja. Viņa pateica administratoram, ka esot vajadzīgas divas istabas. Vēlams, ne blakus. Tas nopūtās, izmisīgi pamāja, bet uzgrieza telefona numuru, lai mainītu pasūtījumu.

Keja nolēma iegriezties viesnīcas bārā un iedzert tasi kafijas. Viesnīcai bija stiklots iekšējais pagalms, un, kamēr viņa izvēlējās galdiņu, kāds viņas vecuma vīrietis sajūsmā iesvilpās. Viņa kaimiņš nosauca Keju par skaistuli. Viņa nereaģēja, bet par komplimentiem nopriecājās. Kejai bija tikai trīsdesmit gadi, un bija patīkami, ja svešinieki pievērš uzmanību.

Keja izvēlējās galdiņu pie loga, kuru apspīdēja Romas sārt- dzeltenā rīta blāzma.

Dienā, kad Maikls bildināja Keju, viņš to brīdināja, ka nevarēšot stāstīt visu. Keja mēģināja iebilst. Maikla tēvs taču uzticoties savai sievai. Maikls piekrita, piebildis, ka māte esot uzticīga tēvam jau četrdesmit gadus.

Ja viss būšot labi, ar laiku viņš, iespējams, pastāstīšot Kejai ne visai patīkamas lietas. Ar laiku izrādījās vakar.

Kejai droši vien bija jāizjūt bailes, dusmas vai vismaz neizpratne. Bet nekā tamlīdzīga nebija. Gluži pretēji, viņa nekad nebija jutusies tik laimīga. Tas bija iracionāli, bet arī laime taču ir iracionāla.

Viņas vīrs bija slepkava. Viņš aizbēga uz Sicīliju ne jau tāpēc, ka viņu nepatiesi apsūdzēja par divu cilvēku nogalināšanu. Maikls tiešām bija nošāvis policijas kapteini un lielu narkodīleri. Vienam viņš bija trāpījis galvā, bet otram - sirdī un kaklā. Pēc trijiem gadiem Maikls atgriezās Amerikā un, apprecējies ar Keju, atzinās viņai, ka nav bijis uzticīgs, jo domājis, ka nekad vairs viņu nesatikšot. Tikai vakar viņš pastāstīja Kejai, ka jaunā zemnieku meitene Apolonija bijusi viņa sieva, kuru pusgadu pirms Maikla atgriešanās bija uzspridzinājuši ar sprāgstvielām pildītā Alfa-Romeo mašīnā.

Viņa vecākais brālis Sanijs nebija gājis bojā autoavārijā, viņš ticis ložu cauršauts, kad maksājis ceļa nodokli.

Viss, ko viņai pirms diviem gadiem bija pastāstījis Heigens, izrādījās patiesība. Maikls bija pavēlējis nogalināt Karlo Riči, Tesio, Barzīni un Tatalju. Heigens piekodinājis Kejai - ja Maikls uzzināšot, ka viņš izpļāpājies, Toms tikšot nonāvēts. Tā diena kļuva par visbriesmīgāko Kejas mūžā.

Vakardiena, kad Maikls beidzot pastāstīja Kejai visu pats, arī nebija no vieglākajām. Tomēr tā nebija sliktākā diena viņas dzīvē. Neviens nebūtu juties laimīgs, dzirdot šādas lietas, bet Keja bija priecīga, ka Maikls viņai uzticējies. Lai cik dīvaini, bet Keja nebija pārsteigta. Sieva daudz ko nojauš. Viņa zināja, kas ir Maikls. Jau abu pazīšanās sākumā viņš bijis gan labs, gan slikts. Savu trakulīgo bezrūpību Konijas kāzu dienā Keja izskaidroja ar lielu daudzumu izdzertā sarkanvīna, taču īstenībā tas bija šoks no Maikla aukstasinīgā stāsta par savas ģimenes nodarbošanos. Kad viņš aizvilka Keju nofotogafēties ģimenes fotouzņēmumā - sešus gadus pirms kāzām -, Keja juta, ka ir ierauta Šekspīra lugas virpulī. Gribot negribot bija jātēlo. Ar laiku Kejai tas pat iepatikās.

Godīgi runājot, jāatzīst, ka arī viņai bija savi noslēpumi, kurus viņa Maiklam nebija atklājusi. Kamēr Korleone slēpās Sicīlijā, viņai bija ilgs romāns ar vēstures profesoru Maunt- holioukā (arī viņa domāja, ka nekad nesatiks Maiklu), ko viņš joprojām nezināja. Dīna Danna viņai bija pastāstījusi par Fredo tādas lietas, par kurām Keja nekad nebūtu uzdrošinājusies ieminēties Maiklam. Keja nekad arī nestāstītu par to, ko viņai bija atklājis Heigens.

Keja iemīlējās Maiklā tovakar, kad viņš pastāstīja par šausmām, kuras bija pārdzīvojis Klusā okeāna salās, - pīšļos pārvērsti draugu līķi ar nocirstām galvām, kas puva karstajos dubļos. Maikls atzinās, ka ir nogalinājis, un viņa balsī jautās naids. Rupjā vīrieša nežēlība un spēks, nevis lai izdzīvotu, bet viņas skavās izstāstītu visu, uzbudināja Keju. Ja Keja spēja iemīlēt cilvēku, kas nogalinājis savas dzimtenes ienaidniekus, vai tad mīlēs viņu mazāk par to, ka viņš nogalinājis, aizstāvot ģimenes godu?

Kopš tā laika Keja bija kļuvusi vecāka. Tagad viņa bija māte. Daudz kas bija mainījies, izņemot jūtas. Keja izdzēra kafiju. Sirds mežonīgi dauzījās.

Viņa ātri uzkāpa augšā. Neri sekoja, bet viņa pat neatskatījās. Keja iegāja numurā, aizslēdza durvis un atbīdīja aizkarus, lai istabā ieplūstu gaisma. Maikls sakustējās, bet tā arī nepamodās. Keja izģērbās un paslīdēja zem segas blakus viņam.

-     Mēs lidojam uz Alpiem! - viņa nočukstēja, un sirds sāka dauzīties vēl straujāk.

-    Es neslēpoju, - Maikls atteica.

-     Mēs neslēposim. Diez vai vispār iziesim laukā no viesnīcas.

-    Tikai uz misi, protams.

Nešķita, ka Maikls zobojās.

-      Pat uz misi ne! Man nav jāiet katru dienu. - Tikai pateikusi šos vārdus, Keja atskārta, ka nav ik dienas jāapmeklē baznīca.

Viņa pastāstīja Maiklam ceļojuma sīkumus. Viņi lidošot ar mazu lidmašīnu, kuru Maikls pats vadīšot. Uzturēšoties Šveicē nedēļu, tad braukšot mājās, paņemšot bērnus un došoties uz Disnejlendu. Keja jau bija sazinājusies ar ceļojumu aģentu Ņujorkā un pasūtījusi numurus viesnīcā.

Maikls bija pārsteigts, ka viņa bija tik veikli visu nokārtojusi.

-     Tu mani nenovērtē! Vai zini, cik tālu jau esam tikuši ar celtniecību pie Taho ezera?

— Vai man tiešām būs jālido pāri Alpiem?

-     Man šķita, ka tas tev patiks, - Keja atteica. - Ja nu vienīgi tas ir pārāk bīstami.

-    Protams, patiks. - Maikls apskāva viņas gurnu. Keju pārņēma maiga juteklība.

Gultā viņiem vienmēr ir bijis labi. Keja zināja, ka šodien viņa, iespējams, var palikt stāvokli. Viņai pirmoreiz mūžā gribējās, lai tas notiek tieši Romā. Tajās retajās reizēs, kad viņi pēdējā laikā mīlējās, Maikls bija gulējis viņai virsū, un viņi palika šādā pozīcijā, ļaudamies dzimumaktam kā parastai mājsaimniecības nodarbei. Šoreiz viss notika tā, kā Kejai patika vislabāk: viņi mainīja stāvokļus, sākumā virsū bija viņš, tad viņa, pēc tam no sāniem, un, lūk, viņa, acis pievērusi, uzsēdās uz viņa locekļa. Taču dīvaini - nekas nenotika. Maikls negaidīti izkāpa no gultas un uzcēla sievu uz marmora izlietnes. Marmors bija auksts, un Kejai pārskrēja drebuļi, viņa apvija rokām vīra kaklu un atmeta atpakaļ galvu. Maikla pirksti slīdēja gar viņas krūtīm, ribām un vēderu. Keja atkal nodrebēja, spēcīgāk nekā iepriekš. Šoreiz aiz uzbudinājuma. Juzdama, ka kulminācija tuvojas, Keja ar pirkstgaliem viegli pieskārās Maikla nosvīdušajām krūtīm. Viņai nebija nekas jāsaka. Maikls apstājās un izvilka locekli, bet Keja metās uz gultu un nostājās četrrāpus. Kad Maikls ieguva viņu, Kejai izlauzās dobjš vaids. Siltie saules stari maigi skāra viņas ādu, sildīja un svilināja. Palags bija savandīts, atklādams svītrotu matraci. Keja bezspēcīgi nolaida rokas un paslēpa seju palagos. Pēc brīža viņa jau atkal bija Maiklam virsū, bet viņš cieši uzmauca viņu. Maikla sejā jautās neaizsargātība, kaisle un atdevība, kas viņai tā patika, kas viņu apmierināja. Viņas pašas orgasms bija kā elek- trošoks - spējš, sāpīgs un saldkaisls. Kejai šķita, ka no viņas izplūst saules stari, ka tie aizgūtnēm un viļņveidīgi pārņem viņu. Tad viņa sajuta Maikla pēdējos dziļos grūdienus. Desmit sekundes bija kā desmit gadi - un Keja bezspēkā atkrita miklajā matracī.

Orgasms, protams, nemaz nebija sāpīgs.

Maikls maigi uzpūta viņas sviedru lāsītēm klātajai mugurai, pieskārās viņai ar pirkstu un uzrakstīja uz ādas Es mīlu tevi. Keja pamazām nomierinājās, sirds vairs nedauzījās tik strauji, bet negaidītā straumē sāka plūst vārdi, pateicības un mīlestības vārdi. Viņa uzreiz neatskārta, ka runā itāliski.

-    Kur tu to iemācījies? - Maikls pārsteigts iesmējās.

-    Nav ne jausmas, - Keja atbildēja angliski, pagriezās un noskūpstīja viņu.

-    Es gribēju pateikt, cik ļoti es tevi…

Maikls pielika viņai pirkstu pie lūpām.

Viņi smaidīja. Maiklam taisnība. Nevajag nekādu vārdu.

Mikimausa ausis, Pelnrušķītes kleitu un Deivija Kroketa mokasīnus Mērija valkāja visu laiku, katru dienu. Viņai bija tikai trīs gadi, un viņa ticēja, ka lācis, ar kuru viņa bija dejojusi, bija īsts. Entonijs pilnā balsī dziedāja dziesmas, kuras bija dzirdējis dažādās atrakcijās. Vienreiz noklausījies dziesmu, viņš varēja to nodziedāt. Tas viņam sagādāja diezgan daudz nepatikšanu bērnudārzā, bet Kejai šķita, ka šīs dotības viņam lieti noderēs nākotnē. Viņas tēvs, operas cienītājs, bija nodomājis Entonija nākamajā dzimšanas dienā pasniegt mazdēlam dāvanu - divreiz nedēļā pie zēna nāks dziedāšanas skolotājs. Kejai šķita, ka viņi ir laimīgi bērni, bet viņa jutās jo laimīgāka, ka tie viņai bija.

Vai Maikls varēja iedomāties, cik daudz zaudējis, nebūdams mājās? Bet arī viņš mīlēja bērnus. Viņš neviltoti priecājās, ka var aizvest tos uz Disnejlendu. Meitu viņš dievināja, ar Entoniju bija Sarežģītāk, tomēr bezgalīgā mīlestība pret Entoniju dažkārt mulsināja Maiklu. Vairākas dienas pēc atgriešanās no atvaļinājuma Maiklam bija jābrauc uz Ņujorku. Bija jārisina daži biznesa jautājumi un jāapciemo māte, kurai bija radušies veselības traucējumi, bet visumā viņa sekmīgi atveseļojās. Maikls kravāja mantas un negaidīti pasauca Keju. Palūkojušies pa guļamistabas logu, viņi ieraudzīja Entoniju. Zēns bija izracis nelielu bedri aiz šūpolēm un, noslīdzis ceļos, lūdza Dievu.

-    Viņš glabā savu jenotādas cepuri, - Keja paskaidroja.

-Tu joko!

-    Nedusmojies, - Keja palūdza.

-     Es nedusmojos, vienkārši… - Maikls nevarēja sameklēt vārdus, lai izteiktu savas jūtas.

-    Man liekas, tas ir ļoti miļi.

-    Cepure maksā četrus dolārus.

-    Ja tu kaut ko neslēp, man šķiet, ka mēs varam atļauties četrus dolārus.

Maikls neko neteica. Protams, viss nebija tik vienkārši, bet viņš negribēja par to runāt ar Keju. Lai gan viņa visu zināja.

-    Protams, runa nav par naudu.

-    Tiešām? Tad par ko gan?

Keja lieliski zināja, ka Entonijs glabā cepuri ne jau aiz sērām par nogalināto jenotu. Pirms vairākiem mēnešiem zēns bija redzējis pa televīziju senatoru no TenesI tieši tādā cepurē, kad viņš uzstājās ar priekšvēlēšanu programmu. Prezidenta kandidāts apsūdzēja Maiklu Korleoni un solīja cīnīties ar tādiem kā viņš. Nopirkt cepuri bija ierosinājis Maikls, nevis Entonijs. Viņš reti kad atklāja tēvam to, ko vēlas vai nevēlas, bet Maikls tam nepievērsa lielu uzmanību. Kejai šķita, ka tagad nav labākais laiks, lai Maikls skaidrotos ar dēlu.

Maikls samierinoši nopūtās.

-    Viņš droši vien domā, ka glabā īstu jenotu vai trusi.

Keja noskūpstīja Maikla galvvidu, viņš noķiķināja un devās

dārzā pie Entonija. Keja vēroja viņus. Viņi stāvēja katrs savā bedres pusē. Zēns bija nodūris skatienu un, šķiet, neteica ne vārda, bet tad sāka dziedāt Ave Maria. Maikls klausījās. Viņš bija tā apmulsis, it kā nupat būtu uzzinājis, ka viņa dēls ir zaļais cilvēciņš no Marsa.

Kamēr Maikls bija Ņujorkā, viņu nepabeigtā māja pie Taho ezera nodega. Kejai to paziņoja Toms Heigens, kas atkal strādāja par ģimenes advokātu. Aizdegšanos bija izraisījis zibens. Protams, apdrošināšana segšot visus zaudējumus, Toms apgalvoja. Pamati neesot cietuši. Kejas vadībā varēšot noalgot papildu strādnieku brigādes un īsā laikā māju atjaunot. Turklāt Rino tiekot nojaukta kāda privātmāja, patiesībā īsta pils, kas bija piederējusi dzelzceļa magnātam, lai tās vietā celtu modernu viesnīcu. Keja varēšot paņemt visu armatūru, kādu vien gribēšot. Viņa pazīstot šo vietu, un tā esot laime nelaimē. Heigens zināja, ka viņa gribējusi pārcelties jau šovasar, tādēļ viņš esot aprunājies ar galveno darbu vadītāju. Viņš domājot, ka līdz Darba svētkiem māju varēšot pabeigt.

-    Tu runāji ar darbu vadītāju? Manā vārdā?

-    Nu, viņš ir arī mūsu mājas darbu vadītājs.

-    Vai Maikls to zina?

-    Protams.

Keja sarauca pieri, iespieda rokas sānos un stāvēja durvis, neaicinādama Tomu iekšā. Šodien viņa bija sapratusi, ka nav stāvokli. Pašreizējos apstākļos tas pat ir labāk.

-    Ar viņu personiski neesmu runājis, - Heigens precizēja.

-    Tikai atstāju ziņojumu.

-    Kam? Karmelai?

-    Nē, protams! - Heigens vairāk neko neteica.

-    Es zinu, ko tu domā.

-    Tiešām? Paklau, mēs visu noskaidrosim, - Toms apsolīja.

-    Bet zini, organizēt negaisu ar zibeni un tā, lai trāpītu mājā,

-    tas jau ir par daudz.

-    Tu esi pārliecināts, ka tas bijis zibens?

-    Esmu.

-    Kā tu zini? Vai kāds redzējis, kā tas notika?

-    Es saprotu, Keja, tu esi satriekta. Ari es esmu satriekts, tāpat kā visi citi.

-    Vai kāds redzējis, kā tas notika?

Kejai aiz muguras ieraudājās Mērija, bet Entonijs, noslī- dzis uz ceļiem, nodziedāja skumjāko dziesmiņu no kādas multiplikācijas filmas.

PIEKTĀ GRAMATA 1957-1959

17. nodaļa

-    Vai Keja bija dusmīga, kad uzzināja par vabolītēm? - čukstus jautāja Fredo, noliecies brālim pie auss.

Maikls aizdedza cigareti. Keja un Dīna devās uz tualetes istabu kaut kur banketa zāles viņā galā. Sanija meita Frančeska nupat bija apprecējusies ar to bagāto stulbeni protestantu, Ven Ārsdeilu mantinieku. Puisis bija savainojis kāju slēpojot un tagad bija spiests dejot ar Frančesku ģipša pārsējā. Arī citi viesi dejoja, pat Karmela, kas vēl pirms dažiem mēnešiem gulēja uz nāves gultas. Viņa griezās dejā ar Sanija dēlu Frenkiju, daudzsološu futbola zvaigzni. Maikls un Fredo sēdēja vieni pie galdiņa. Fredo nevarēja atcerēties, kad viņš pēdējoreiz bija palicis divatā ar brāli, lai arī banketa zāles vidū.

-    Viņa neko nezina, - Maikls beidzot sacīja.

-    Keja ir gudrāka, nekā tu domā. Viņa nopratīs, redzēsi.

Maikls smagi nopūtās un aizsmēķēja. Nevērīgo smēķēšanas veidu viņš bija pārņēmis no iecienītiem kinovaroņiem. Tā viņš smēķēja no laika gala. Sanijs bieži zobojās par viņu, sākumā tas tiešām šķita jocīgi - mazs puika tēlo pieaugušo. Tomēr ar laiku Maikls izauga, un tas nelikās nedabiski.

-     Fredo, varbūt tu nemācīsi man, kā jāizturas pret sievietēm?

Tas, protams, bija smalks mājiens uz Dinas uzvedību, bet Fredo tam nepievērsa uzmanību.

-    Draņķa vabolītes! - Fredo iesaucās, domādams noklausīšanās ierīces, kuras kāds bija ielicis Maikla nepabeigtās mājas sijās pie Taho ezera. Neri izdevās tās atrast, un, lai cik dīvaini, Maikla māja bija vienīgā, kur vabolītes tika ievietotas.

-    Paklau, bet vai tās… izsvēpēja? Visas iznīdēja? Vai mums ir zināms… - Fredo sastomījās. - Vai ir zināms, kas tā par sugu?

Maikls samiedza acis.

-    Tu taču izsauci dezinficētāju? - Fredo gribēja sacīt Neri par visu parūpējās, vai ne?

-    Neesi tik pārgudrs, Fredo.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Cik daudz tu jau esi iedzēris?

-    Kas tas par jautājumu?

-    Kādēļ tu nedejo? - Maikls apvaicājās. - Dinai patīk dejot!

Skaidrs, Maikls negrib par to runāt sabiedrībā. Lai gan te

bija sanākuši galvenokārt radinieki, kāda tur sabiedrība. Pat ja kāds arī noklausījās viņu sarunā, tāpat neko nesaprata. Vabolītes? Gandrīz visiem mājās ir kukaiņi. Tos iznīcina. Izsvēpē. Sevišķi Floridā. Te katrā viesnīcā ir kukaiņi. Vai tad var ņemt nopietni sarunu par vabolītēm? Maiamibīčā? Muļķības!

-    Labi, atvaino, - Fredo nomurmināja.

-    Ak, Fredo, - Maikls pašūpoja galvu.

-    Paklau, nevajag vaimanāt. Tikai ne to!

-    Viss tiek kontrolēts, - Maikls noteica.

Fredo noplātīja rokas.

-    Ko tas nozīmē, saki man!

-    Kad tu brauc projām? - Maikls apvaicājās. - Es pats rīt no rīta lidoju uz Havanu, bet mēs varētu kopā pabrokastot. Tikai tu un es. Vai arī pastaigāties pa pludmali.

-     Lieliska doma, Maikl! Tiešām brīnišķīga. Mūsu reiss ir pēcpusdienā, tikai neatceros, cikos.

Fredo jau mēnešiem ilgi centās satikties ar brāli. Taču Dinas dēļ viņš gandrīz visu laiku dzīvoja Losandželosā, bet arī Maikls nesēdēja uz vietas. Pat ja viņi uzturējās vienā pilsētā, tad nepavadīja laiku, kā brāļiem pienākas, - neapmeklēja kādu basketbola spēli, negāja makšķerēt, neiedzēra kopā alu. To viņi nebija darījuši kopš pirmskara laikiem. Ari biznesa lietas sen nebija apsprieduši. Taču Fredo gribēja pārrunāt ar Maiklu savu kapsētas projektu Ņūdžersijā, ko viņš bija noskatījis Kol- mas apkaimē. Fredo bija kārtīgi visu apdomājis. Niks Džerači viņam bija sniedzis dažus padomus. Šoreiz viņš noteikti pārliecinās Maiklu.

-    Vai Keja ari lido uz Havanu?

-    Es braucu darīšanās, Fredo. Vai tad tu nezini?

-   Jā, protams, - Fredo piesita pie galvas. - Kā klājas Hai- menam Rotām?

-    Parunāsim rit, - Maikls sadrūma. - Brokastu laikā.

Fredo jautāja aiz tīrās ziņkārības, nevis aiz piesardzības.

Sausā likuma laikā Haimens Rots bija Vito Korleones partneris, bet tagad varenākais ebreju boss Ņujorkā, Lasvegasā un Ha- vanā. Fredo nebija īsta priekšstata, ko Maikls un Rots gatavo Kubā, bet, spriežot pēc tā, cik daudz laika Maikls visam bija veltījis, tam jābūt kam sevišķam.

-    Brokastis ir lieliska doma, - Fredo uzslavēja Maiklu. Viņš jau sen bija gribējis uzzināt, kas notiek Kubā, var pagaidīt arī līdz rītdienai. - Brokastis ir svarīgākā dienas maltīte.

-    Kad notiks tavs telešovs? - Maikls jautāja.

-    Septembrī. Uz pirmo šovu es ielūdzu Fontāni.

Pēc visa tā, ko viņi bija darījuši Fontānes labā, Džonijs nevarēja atteikt. Viņš uzreiz piekrita.

-    Lieliska ideja, - Maikls piebilda.

-    Ielūgt Fontāni vai pats šovs?

-    Gan viens, gan otrs, bet es domāju šovu.

-    Tiešām?

-    Mums jāmaina sabiedrības domas. Lai mūsu plāni īstenotos, cilvēkiem jāuztver Korleones tāpat kā, piemēram, Ven Ārsdeili. - Maikls norādīja uz līgavaiņa radiniekiem.

-    Paldies! - Fredo sacīja.

Brāļi norunāja satikties no rīta viesnīcas vestibilā.

-    Zini, es nekad neesmu varējis viņas atšķirt, - Maikls pamāja uz Frančeskas un Ketijas pusi.

-    Nu, šodien Frančeska ir līgavas kleitā!

-    Vai tiešām? - Maikls iesmējās.

Fredo apskāva brāli. Viņi sēdēja apskāvušies ilgāk nekā parasti un atcerējās Saniju. Abi ticēja, ka viņa gars nolaidies no debesīm un ir dzīvāks par dzīvu. Fredo un Maikls gandrīz apraudājās, sveicot Frančesku un pasniedzot viņai aploksnes ar naudu. Tagad vairs nebija jākaunas, un brāļu sejas klāja neviltotas asaras. Nomierinājušies brāļi papliķēja viens otram pa plecu un vairs neko neteica.

Tomēr ar to nebija viegli tikt galā. Vai tad var vainot cilvēku, ja viņš grib noslīcināt savas bēdas glāzītē? Fredo saprata, ka dzer pārāk daudz, bet zināmos apstākļos tas nebija nekāds nāves grēks.

Šoreiz vainojams bija mācītājs - nelaiķa tēva Stefano pilnīgs līdzinieks, viņa dēļ Fredo bija gribējis kļūt par garīdznieku. Tas pats greizais smaids, tāpat sasukāti melni mati, liela auguma, slaidiem gurniem, gluži kā maratonskrējējs. Korleone centās nedomāt par tēvu Stefano, bet tajās retajās reizēs, kad viņš atcerējās garīdznieku, Fredo noteikti piedzērās.

Ja cilvēki vairs nedzers, lai aizmirstos, izzudīs puse radio- dziesmu un trīs eeturtdaļas spirta rūpnīcu tiks slēgtas. Līdz pašām svinību beigām Fredo uzvedās gluži pieklājīgi. Viņš ar Dīnu aizgāja dejot, un viņa šķita laimīga, lai gan abi bija smagi piedzērušies un par jebkādām izjūtām nevarēja būt ne runas.

Atgriezies viesnīcas numurā, Fredo izdrātēja sievu no mugurpuses, ko viņš nekad nedarīja skaidrā prātā, bet Dīna pat nepretojās, kas arī izskaidrojams ar reibumu.

Kad Fredo nākamajā rītā pamodās, viņš neatcerējās, kā nokļuvis numurā. Viņš uzmanīgi pagrieza Dinas slaido roku, lai uzzinātu, cik pulkstenis. Galva dunēja. Fredo centās izberzēt aizmiglotās acis. Dinas Cartier pulkstenis rādīja vienpadsmit. Fredo izmisis piezvanīja uz Maikla numuru.

- Man ļoti žēl, ser, bet misters Korleone ar sievu pirms stundas aizbrauca.

(Fredo Korleones šovs tika raidīts neregulāri, parasti augstfrekvences stacijā no Lasvegasas. 1959. gadā tas pazuda kopā ar īpašnieku. To pārraidīja no luksusnumura viesnīcā "Pils uz smiltīm", un šova iekārta bija ļoti pieticīga: apaļš galdiņš, krēsli ar leopardādas apšuvumu, bet aiz tiem tumšs ekrāns ar neona uzrakstu "Fredo!". Šis ir 1957. gada 30. septembra ieraksts, kuru laipnā kārtā atvēlējis Nevadas štata Radio un televīzijas muzejs.)

FREDS KORLEONE. Šis ir mans pirmais šovs, un ceru, ka tas būs tradicionāls, patīkams laika kavēklis, ja jūs saprotat, par ko ir runa. Citos šovos ir viss - meitenes, īsi svārciņi, jociņi, mūzika un tā tālāk, un tamlīdzīgi. Dažreiz zvaigžņu ir tik daudz, ka aiz kulisēm nepieciešams satiksmes regulētājs. Varbūt šie zēni nezina, kā saistīt auditoriju, un rīkojas pēc principa "Jo vairāk, jo labāk"! Sanāk tā, ka skatītāju ir mazāk nekā uzaicināto dalībnieku. Mēs iesim citu ceļu, un, cerams, jums nebūs garlaicīgi. Šodien mums būs viens viesis, toties kāds! Kinozvaigzne, producents, nepārspējams dziedātājs un mans sens draugs. Lēdijas un džentlmeņi, misters Džonijs Fontāne!

(Korleone pieceļas un aplaudē. Fontāne pamāj uz kameras pusi. Abi apsēžas, aizsmēķē un sāk sarunu.)

FREDS KORLEONE. Runā, ka Groovesville solās būt vispieprasītākais disks visā skaņu ierakstu vēsturē. Rokenrols pamazām zaudē savu popularitāti, bet tavas dziesmas ir visu hitpa- rāžu pirmajā vietā.

DŽONIJS FONTĀNE. Mans radošais ceļš nav bijis gludi bruģēts, visādi gadījies, bet es saņēmos. Man bijuši arī pārtraukumi darbā. Droši varu apgalvot, ka dziesmas, kuras laimējies ierakstīt ar talantīgāko producentu Saju Milneru, - ne tikai Groovesville, bet arī "Pēdējā vientuļā nakts" un "Fontāne blue" ir labākās plates, kuras jebkad esmu ieskaņojis.

FREDS KORLEONE. Esmu pārliecināts, ka tās kļūs par izcilākajiem diskiem.

DŽONIJS FONTĀNE. Paklau, tev uz savu šovu jāuzaicina Sajs. Tagad mēs ierakstām disku, par kuru es nevarēju pat sapņot: es dziedu duetā ar Ellu Ficdžeraldu.

FREDS KORLEONE. Noteikti uzaicināšu. (Dod zīmi asistentiem.) Kāds pierakstiet to manā dienasgrāmatā. Sajs Milners ir ģēnijs, un mēs ielūgsim viņu uz mūsu tuvāko šovu. Lieliska ideja!

DŽONIJS FONTĀNE. Uzaiciniet arī Ellu! Dziedātāju vidū viņai nav līdzīgu.

FREDS KORLEONE. Noteikti uzaicināsim.

DŽONIJS FONTĀNE. Paklau, vārdu "ģēnijs" es nelietoju tāpat vien.

FREDS KORLEONE. Atšķirībā no Holivudas ākstiem? Pareizi, draugs!

DŽONIJS FONTĀNE. Jebkurš dziedātājs, kas strādājis ar Mil- neru, to var apliecināt. Viņš ilgus gadus spēlējis trombonu Lesa Hēlija orķestrī, turklāt tā…

FREDS KORLEONE. Mēs uzaicināsim ari trombonistus!

DŽONIJS FONTĀNE. …turklāt tā, ka viņa trombons skanējis kā cilvēka balss. Sajs zina, kā dziedātājam likt strādāt studijā ar pilnu atdevi un sniegt ko vairāk par piesolīto miljonu dolāru.

FREDS KORLEONE. Kas var būt labāks kā miljons dolāru?

DŽONIJS FONTĀNE. Miljons un… (Ievelk dziļu dūmu un parausta plecus.)

FREDS KORLEONE. Tavi diski ienes miljonus, turklāt visīstākos.

DŽONIJS FONTĀNE. Nostrādājis ilgus gadus šovbiznesā, esmu sapratis, ka par savu popularitāti man jāpateicas…

FREDS KORLEONE. Par milzīgu popularitāti.

DŽONIJS FONTĀNE. Ļoti daudziem cilvēkiem. (Ilgstoši aplausi.) Paldies. Tā patiešām ir.

FREDS KORLEONE. Vai man ir taisnība, apgalvojot, ka rokenrols ir beidzis pastāvēt? Es personiski uzskatu, ka tā vispār nav mūzika. Tai kaut kā pietrūkst. Meistarības, vai?

DŽONIJS FONTĀNE. Rokenrols pašā sākumā bija domāts neizvēlīgiem cilvēkiem. Mākslinieciski tas bija lemts bojāejai no paša sākuma, tādēļ tā dienas ir skaitītas.

FREDS KORLEONE. Prieks to dzirdēt! Tas ir, paldies par tavām domām. Bet tagad parunāsim par to, kas visvairāk interesē mūsu skatītājus.

DŽONIJS FONTĀNE. Lai notiek!

FREDS KORLEONE. Ja vērtē mūsu šovbiznesa sievietes pēc desmitballu sistēmas, kurai, pēc tavām domām, ir augstākā balle…

DŽONIJS FONTĀNE (norādīdams uz vadītāja kafijas tasi). Kādēļ pēc desmitballu sistēmas?

FREDS KORLEONE. Vai arī pēc divdesmit ballēm. Būtība ir tā pati. Desmit balles dalās divās sastāvdaļās: talants un skaistums. Nav nekādas atšķirības!

DŽONIJS FONTĀNE. Paklau, vai tu neteici man, ka jābūt matemātikas profesoram, lai piedalītos tavā šovā?

FREDS KORLEONE. Objektivitātes pēc izslēgsim tavu līgavu Eniju Makgauenu, kas var visu: dziedāt, dejot, stāstīt jokus. Viņa pat vadījusi leļļu šovu. Es pats to neesmu redzējis, bet dzirdēju labas atsauksmes. Pag, mēs esam novirzījušies no temata.

DŽONIJS FONTĀNE. Es vispār neko nesaprotu, tu pats sāki.

FREDS KORLEONE. Tātad Enija. Vai tu zini, ko par viņu runā? Par tām… viņas… Nu, Džonij, palīdzi man! Mums jāņem vērā mūsu skatītāji. Kā lai es labāk izsakos?

DŽONIJS FONTĀNE (smīnēdams). Viņas krūtis?

FREDS KORLEONE. Pareizi, krūtis! Neraugoties uz visu cieņu pret tevi un viņu, tās ir ļoti populāras.

DŽONIJS FONTĀNE. Nekas. Es pret to izturos mierīgi. Ko tu gribēji jautāt?

FREDS KORLEONE. Kura Holivudas zvaigzne ideāli apvieno sevī talantu un skaistumu?

DŽONIJS FONTĀNE (liekuļotā izbīlī raugās apkārt). Ir gan tev āķīgi jautājumi!

FREDS KORLEONE. Ir gan! Labi. Mēs taču dzenam jokus tāpat kā tavā skatuves šovā. Kādēļ gan tu nevarētu uzstāties pasaulslavenajā "Pilī uz smiltīm"?

DŽONIJS FONTĀNE. Pateicos par ielūgumu! Es tiešām kādu laiku neesmu uzstājies Lasvegasā. Drīzumā man paredzēti koncerti Losandželosā un Čikāgā, ja kāds vēlas mani noklausīties, laipni lūdzu!

FREDS KORLEONE. Mūsu šovs tiek raidīts tikai Lasvegasā, un ari ne visur. Iedomājies, es šo kanālu nevaru uztvert mājās!

DŽONIJS FONTĀNE. Vai jums te ir televīzijas tornis vai tikai istabas antena?

FREDS KORLEONE. Tu joko? Protams, televīzijas tornis! Paklau, vai tu šodien mums neuzdziedāsi? Mūsu klausītājiem? Man teica, ka "Pilī uz smiltīm" ir savs džeza ansamblis…

DŽONIJS FONTĀNE. Es labprāt uzdziedātu, bet man jāsaudzē kakls. Drīzumā gaidāmi svarīgi koncerti, tādēļ atvaino…

FREDS KORLEONE. Ļoti žēl. Tu esi mani sarūgtinājis.

DŽONIJS FONTĀNE. Tas vilciens jau bija aizgājis, pirms es nokļuvu uz perona.

FREDS KORLEONE (atkal smaidīdams). Esi gan tu viltnieks!

DŽONIJS FONTĀNE. Ko lai dara…

FREDS KORLEONE (vēršoties pie kāda aizkulisēs). Vai kāds brīdinājis zēnus no ansambļa, ka uzstāšanās nebūs? Kas to darījis? Tu? Kādēļ es to visu uzzinu pēdējais? (Pagriežas pret Fontāni.) Nu ko, ja ne, tad ne. Turpināsim. Ko tu domā par to, ka "Dodžeri" un "Džaienti" pārceļas uz Kaliforniju?

DŽONIJS FONTĀNE .Viņi nerēķinās ar vietējām interesēm. Tas satriecis tūkstošiem beisbola cienītāju sirdis.

FREDS KORLEONE. Es nezinu. Jebkurš bizness visu laiku attīstās. Mana brāļa kompānija, kurā es piedalos un kura nodarbojas ar celtniecību, viesnīcu un izklaides industriju, arī pārcēlusies uz Rietumkrastu. Sakarā ar to mēs varējām piedalīties šīsdienas šovā. Ar ko sliktāks beisbols? Esmu tāds pats Ņujorkas patriots kā tu, bet kādēļ amerikāņu iecienītākajai spēlei nebūtu jādarbojas pēc Amerikas likumiem?

DŽONIJS FONTĀNE. Beisbols bija un ir vienkāršo amerikāņu spēle, viņu cerību iemiesojums. Es visu laiku esmu bijis saistīts ar Ebetsfildu… Nespēju iedomāties, ka šī vieta reiz paliks tukša. Ja Ņujorkas beisbola laukumi iznīks, zudīs arī daļa manas dvēseles…

FREDS KORLEONE. Tu jau pats esi pārcēlies no Ņujorkas uz Losandželosu.

DŽONIJS FONTĀNE. Tas ir citādi. Manas dziesmas var klausīties visur, manas filmas var skatīties visur. Agrāk vai vēlāk es uzstāšos visā valstī.

FREDS KORLEONE. Es par to nešaubos. Ja jau "Dodžeri" pārcēlušies uz Losandželosu, arī tu tagad esi saistīts ar to vairāk nekā ar Ņujorku.

DŽONIJS FONTĀNE (aizsmēķēdams kārtējo cigareti). Es aiziešu uz viņu spēli. Bet tie vairs nebūs kādreizējie "Dodžeri". Viņi nodevuši Ņujorku, kas viņus padarīja par īstiem "Dodže- riem".

FREDS KORLEONE. Labi, mainīsim šo jutīgo tematu. Labāk parunāsim par politiku. Esmu dzirdējis, ka tu jau esi izvēlējies, kuru prezidenta kandidātu atbalstīsi vēlēšanās. Putniņš uz astes atnesa šo ziņu.

DŽONIJS FONTĀNE. Kā klājas Dīnai?

FREDS KORLEONE. Viss kārtībā. Bet es domāju citu putniņu.

DŽONIJS FONTĀNE (pamirkšķinādams kamerai). Atbildot uz tavu iepriekšējo jautājumu, gribu teikt, ka gan skaistuma, gan talanta ziņā neviens nevar līdzināties Dīnai Dannai. Cienu jūs abus, bet viņa tomēr ir nepārspējama zvaigzne!

FREDS KORLEONE. Paldies, Džonij! Protams, es pilnībā tev piekrītu. Tiem, kas nezina, jūsu padevīgais kalps var paziņot, ka ir laimīgi precējies ar burvīgo un talantīgo Dīnu Dannu.

DŽONIJS FONTĀNE. "Oskara" balvas ieguvēju.

FREDS KORLEONE. Turklāt divkārtējo! Arī tu esi dabūjis "Oskaru". Vai tas tiešām ir smags?

DŽONIJS FONTĀNE. "Oskars" ir ne tikai liels gods, bet arī milzīga atbildība. Droši vien tādēļ tas liekas tik smags.

FREDS KORLEONE. Runājot par apbalvojumiem, liekas, tavs prezidenta kandidāts ir gubernators Šī no Ņūdžersijas? Viņš ir saņēmis nozīmīgu prēmiju par savu grāmatu.

DŽONIJS FONTĀNE. Ja viņš piedalīsies vēlēšanās, es balsošu par viņu. Cerams, ka tā notiks. Viņš ir labs cilvēks un darīs daudz mūsu valsts labā. Vai esi lasījis viņa grāmatu?

FREDS KORLEONE. Tā ir uz mana naktsgaldiņa. Es to izlasīšu, pirms gubernators atnāks uz šovu.

DŽONIJS FONTĀNE. Šī piedalīsies tavā šovā?

FREDS KORLEONE. Mēs to apsveram. Paklau, Džonij, es gribu tev ko pajautāt. Vai esi redzējis filmu "Slēpnis Durango"?

DŽONIJS FONTĀNE. Vai esmu to redzējis? (Skaļi smejas.) Vai tu runā nopietni?

FREDS KORLEONE. Tiem, kas nezina, varu pateikt, ka Džonijs filmējās šai lentē.

DŽONIJS FONTĀNE. Ari tu tajā tēloji. Kopā ar sievu.

FREDS KORLEONE. Esmu gatavs saderēt, ka mūsu skatītāji to nav redzējuši.

DŽONIJS FONTĀNE. Kas tur ko brīnīties! Vairums to neskatījās. Filma nav nekāds šedevrs. Arī ienākumi kasē nav lieli,?

DŽONIJS FONTĀNE. Nebūt ne.

FREDS KORLEONE. Tātad tu esi kļuvis vienaldzīgs pret kino… Tev ir sava kinostudija un tomēr…

DŽONIJS FONTĀNE. Mēs uzņemam tikai tādas filmas, kurām būs panākumi. Piemēram, filmu par gladiatoriem.

FREDS KORLEONE. Mūziklu?

DŽONIJS FONTĀNE. Pareizi. Turklāt dziesmas būs vienreizējas. Bet kā tu zini?

FREDS KORLEONE. Esmu mazliet pazīstams ar zēniem, kuri tev raksta dziesmas. Paklau, mums jāatdod daži parādi.

DŽONIJS FONTĀNE. Tu neatdod parādus?

FREDS KORLEONE. Es domāju reklāmpauzi.

DŽONIJS FONTĀNE. Mēs tūlīt būsim atpakaļ.

FREDS KORLEONE. Paklau, kas īsti ir šova vadītājs?

DŽONIJS FONTĀNE. Arī es par to runāju. Kādēļ tādam mūlāpam kā tu vajadzīgs televīzijas šovs? Nemaz nepieminot burvīgo Dīnu Dannu?

FREDS KORLEONE. Vai visi dzirdējāt? Es taču sacīju, ka Džonijs Fontāne ir īsts brīnums! Palieciet kopā ar mums!

Stāvēdams pie Chateau Marmont jumtstāva numura loga, Fredo Korleone raudzījās uz Rītausmas autostrādi un gaidīja pārnākam mājās sievu. Šāds numurs Fredo izmaksāja vairāk, nekā tēvs bija samaksājis par vairākām mājām Longailendā, bet tas bija to vērts. Te viņš varēja patverties no Dinas uzmācīgajiem pielūdzējiem vai miesassargiem. Fredo palūkojās pulkstenī. Bija gandrīz divi naktī, bet galdiņš restorānā bija pasūtīts uz pulksten vienpadsmitiem. Filmas uzņemšana parasti beidzās deviņos, taču Fredo, kas bija piedalījies trijās filmās (nenozīmīgās lomās), zināja, ka tas ir diezgan nenoteikti. Dīna nebija filmējusies jau piecus gadus, kas pēc Holivudas aprēķina līdzinājās piecsimt gadiem. Lomu viņa bija dabūjusi, pārspējot vairākas jaunas aktrises. Katru dienu, atgriezusies mājās, Dīna stāstīja, cik briesmīga būšot filma un cik netalantīgs esot viņas jaunais partneris.

Novērsies no loga, Fredo neviļus paskatījās uz telefonu. Nē, viņš nezvanīs, viņš iegalvoja sev, viņš tikai pārbaudīs sevi. Un tomēr viņš uzgrieza numuru. Komutators savienoja viņu ar bungalo numur trīs. Dobja, samiegojusies balss piederēja Volijam Morganam, vienam no populārākajiem dziesmu tekstu autoriem. Viņš atbildēja pēc vairākkārtēja signāla. Volijs bija dienējis flotē, viņam patika sacīkšu mašīnas un medības. Kas to būtu domājis, ka viņš izrādīsies zilais. Fredo sen bija sapratis, ka par cilvēkiem nevar spriest pēc pirmā iespaida. Ja kāds nokrāso istabu savā mājā, tas vēl nenozīmē, ka viņš ir gleznotājs. Viņš ir tikai krāsotājs. Ari Holivudā. Te bija citādi. Fontāne sauca zilos par izvirtuļiem. Tomēr Džonija mājā jebkurā ballītē bija pilns ar zilajiem. Kādam bija jāizklaidē dāmas, kamēr vīrieši runā par futbolu vai smēķē pagalmā aiz mājas. Bet kur šai laikā bija Fredo? Ar zēniem, lamājot nemākulīgos trenerus un pērkamos spēlētājus. Tādēļ viņu neviens nevarēja nosaukt par geju!

Nokremšļojies Fredo pajautāja, vai viņš varot ieskriet, lai iedzertu kādu glāzīti pirms gulētiešanas.

-     Ieskriet? - Morgans ieķiķinājās. - Protams, mīļais! Es pagatavošu dažus kokteiļus. Esi tik labs, paķer līdzi dažus "zaļos draudziņus", labi?

Mīļais? Zaļie draudziņi? Cik pretīgi! Kādēļ Fredo tik ļoti tiecas pēc šāda puiša? Paķēris peldbikses un pudelīti ar tabletēm, Fredo devās pie Volija. Vēlāk viņš izpeldēsies, lai atsvaidzinātos un sakārtotu domas.

Kad Fredo beidzot nokļuva baseinā, bija četri no rīta. Neviena apkārt nebija, izņemot pārīti, kas mīlējās baseinā. Lielā gaisma naktis tika izdzēsta, bet Fredo tik un tā devās pārģērbties kabīnē. Viņš cerēja, ka pārītis jau ir beidzis, bet, kad atvēra kabīnes durvis, viņi joprojām bija turpat. Fredo nebija paguvis paiet zem dušas trešajā bungalo, tādēļ bija noteikti jānopeldas. Mīlētāji stāvēja, piespiedušies pie sienas blakus kāpnēm, un, liekas, nekur nesteidzās. Fredo ielēca ūdeni tur, kur seklāks, un dažas reizes nopeldēja turp un atpakaļ. Fredo nebija neko ēdis, bet tabletes bija piešķīrušas viņam nevaldāmu sparu. Kad Fredo bija izkāpis no ūdens un savācis drēbes, viņš palūkojās uz pārīti, kas joprojām mīlējās, un noskārta, ka sieviete ir viņa sieva.

- <~ Dīdī?

Dīna un vīrietis iesmējās. Tas taču ir viņas filmas partneris. Mets Māršals.

-     Vienu mirklīti! - Dīna iesaucās. - Esmu mazliet aizņemta.

Fredo nodūra galvu un devās uz liftu. Atgriezies jumtstāva numurā, viņš piesprādzēja pie portupejas, kuru bija nozadzis "Apaču līča"' uzņemšanas laikā, divus pielādētus koltus. Neraugoties uz tabletēm, Korleone bija pilnīgi mierīgs. Atriebība bija attaisnota un drīz notiks.

Tomēr, kad viņš nokāpa pie baseina, tur neviena vairs nebija.

Pēc brīža Fredo jau stāvēja Chateau Marmont garāžā un mērķēja uz tirklzzilo korvetu, kuru bija uzdāvinājis Dinai pēdējā kāzu gadadienā. Sirds mežonīgi dauzījās. Fredo vairākas reizes dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos. Viņš turēja pirkstu uz pistoles gaiļa. Viņi kopā ar Dinu bija gājuši pie Flinta, lai izvēlētos mašīnu, un viņu laimīgās, smaidošās sejas rotāja avīžu pirmās lappuses un žurnālu vākus.

Fredo atklāja uguni pa aizmugurējo stiklu, pa kreiso pakaļējo riepu, raidīja divus šāvienus uz vadītāja durvju pusi, vienu šāvienu uz pasažieru durvīm un beigās uz priekšējo stiklu. Cik patīkami nogalināt mašīnu! Šķindēja stikli, sprāga riepas un apšuvums. Brakšķēja metāls, un troksnis atbalsojās visā apkaimē.

Fredo piesprādzēja pirmo koltu, tad atvēra mašīnas pārsegu un paņēma otru pistoli. Garāžā nokāpa administrators un daži viņa palīgi. Viņi pazina Fredo un zināja, ka sakropļotā mašīna pieder Dīnai Dannai. Strādājot viesnīcā, administrators bija daudzreiz redzējis, ka slavenības rīkojas dīvaini un pat krimināli.

-    Vai varu kā palīdzēt? - it kā nekas nebūtu noticis, administrators apvaicājās.

-    Viss kārtībā, - Fredo atteica un raidīja šāvienu uz karburatoru, - mašīna ir apdrošināta.

Atskanēja sprādziens, un sāka velties balti dūmi. Garāžā jau pulcējās pirmie ziņkārīgie.

-    Mister Korleone, ir jau diezgan vēls. Redziet, citus viesus…

Fredo raidīja vēl vienu šāvienu pa dzinēja bloku.

-    …jūs jau esat uzmodinājis! Lūdzu…

Vēl divi šāvieni pa pasažieru sēdekļiem. Pēdējā lode mašīnā netrāpīja.

Fredo aiz muguras kāda sieviete izmisīgi kaut ko kliedza franču valodā. Atskatījies Korleone ieraudzīja Metu Māršalu. Kailām krūtīm, basām kājām, saburzītās biksēs viņš tuvojās Fredo. Viņa skaistā seja ar smalkiem vaibstiem bija aiz dusmām sašķiebusies.

Fredo atsprādzēja otro koltu un vērsa abus pret Māršalu, kas bija vai nu nojūdzies, vai sapratis, ka Fredo vairs nav ložu, tādēļ joprojām tuvojās. Fredo domas nekad nav bijušas tik skaidras. Viņš aizstāvēja savu taisnību. Māršals metās viņam virsū, bet Korleone veikli izvairījās, gluži kā matadors no vērša. Mets nokrita uz asfalta un sadauzīja seju asinīs. Piecēlies viņš atkal, galvu nodūris, uzklupa Fredo. Korleonem gribējās smieties, bet viņš atvēzeniski iesita uzbrucējam. Māršals saļima uz asfalta.

Pūlis sāka kurnēt.

Fredo piesprādzēja koltus pie portupejas.

-    Pašaizsardzība, - viņš mierīgi sacīja. - Tīri un vienkārši.

Par Fredo galvoja neviens cits kā Toms Heigens.

-   Tu ieradies īstajā brīdī, - Fredo uzslavēja Tomu, kad viņi iznāca no policijas iecirkņa. - Vai atlidoji ar lidmašīnu?

-    Tā var likties. Ak Dievs, Fredo, nez vai kāds cits Chateau Marmont viesis kādreiz ir ticis apcietināts.

-    Nomaldījušās lodes, - Korleone rūgti pasmaidīja. - Katram var gadīties. Bet sunīša man tiešām žēl.

Izmisīgi kliedzošā francūziete izrādījās grāfiene. Viņa bija izvedusi pastaigā savu rotaļpūdeli, bet viena lode cauršāva sunītim galvu. Otra lode, izgājusi cauri korvetam, bija trāpījusi baltā ferari karburatoram. Sacīkšu uzvarētājs par apaļu summu bija pārdevis savu slaveno mašīnu Māršalam, kas ki- noļaužu vidū bija pazīstams kā pašpārliecināts puisis ar zelta sirdi filmās "Raibā pagātne" un "Raibais karogs". Tādēļ viņš bija kāvies, nevis aizstāvot Dinas godu, bet gan sava dārgā braucamā dēļ.

-    Ir kaut kas nopietnāks par lodēm, Fredo. Šie kolti…

-    Ar tiem viss ir kārtībā. Neri teica, ka tie ir tīri.

-     Labi, ka tā. Losandželosas policija vērsusies pēc informācija FIB.

-    Ar tiem viss ir kārtībā.

Viņi iekāpa Heigena mašīnā un ceļā uz Chateau Marmont drūmi klusēja. Viesnīcas administrācija bija ne vien izlikusi no viesnīcas Fredo, bet ari ļāvusi noīrēt numuru Tomam Heigenam. Te pienācīgi jānovērtē apkalpojošā personāla smalkjūtība, dāsnās dzeramnaudas, iepriekšapmaksa par numuru skaidrā naudā un Korleones Ģimenes autoritāte.

Heigens un Fredo devās pastaigā pa dārzu.

-     Kādas tabletes atrada tavā kabatā? - Heigens jautāja.

-     Antidepresantus. Segals man tos parakstīja. - Tā bija patiesība, vismaz daļēja. Pēc tabletēm pie Segala - ķirurģijas nodaļas vadītāja jaunajā Korleones uzceltajā klīnikā - Fredo bija sūtījis Figaro.

-    Bet kādēļ tās bija aspirīna pudelītē?

-     Aspirīns bija beidzies, un es pārbēru tabletes tukšajā pudelītē, un vispār - nav tāda likuma, kas aizliegtu glabāt antidepresantus aspirīna pudelītē.

-    Es nezinu… Segalam jau kādreiz bija problēmas ar policiju šai sakarā. Labu laiku pirms tam, kad viņš sāka strādāt mūsu klīnikā. Bet tagad klīnikai ir tik laba reputācija, ka…

-    Palūdz citam dakterim atzīt, ka viņš parakstījis man šīs tabletes. Samaksā viņam, kā nākas. Dieva dēļ, Tomij! Tu esi atrisinājis simtreiz sarežģītākas problēmas. Tēvs vienmēr teicis, ka tevī ir vairāk sicīliešu asiņu nekā mums visiem kopā! Kas tev lēcies? Vai tiešām Kongresā tev laupījuši pēdējās saprāta paliekas? Es taču tev teicu, ko šis nelietis darīja ar manu sievu?

-Jā, pa telefonu. Tas nebija sevišķi prātīgi.

Fredo vienaldzīgi paraustīja plecus.

-    Māršals taču ir dzīvs, nekas briesmīgs nav noticis!

-    Paldies Dievam! - Heigens iesaucās. - Ar viņu pašu viss būs kārtībā, ko nevarētu teikt par viņa seju!

-    Sejiņa sabojāta, ko?

-Jā, sabojāta! Mets Māršals pelna naudu ar saviem vaigu- kauliem, viens no kuriem tagad ir drīzāk šķidrā nekā cietā stāvokli. Situācija ir jo sliktāka tāpēc, ka filma ir uzņemta tikai līdz pusei. Bez Māršala viņi to nepabeigs. Varbūt kaut ko var sarunāt, bet Losandželosa ir skarba pilsēta. Sevišķi kopš tā laika, kad vietējie puiši kļuvuši par Čikāgas sabiedrotajiem…

-    Mēs taču esam noslēguši miera līgumu. Šie zēni pazīst mani un mīl. Es pats visu nokārtošu.

-    Katrā ziņā tu man esi sagādājis lielas rūpes.

-    Būs jau labi, Tom! Kā tu rīkotos manā vietā?

-     Es nezinu. Nu, sakropļotu mašīnu, nošautu rotaļpūdeli un savainotu skaistuli aktieri…

-    Tu nepateici, ka ar Terēžu tas nekad nebūtu noticis…

-    Ar Terēžu tas nekad nebūtu noticis.

-    Esi gan tu riebeklis!

-    Cik tablešu tu šodien esi norijis?

-    Nevienu! - Fjredo nezināja, kuru celiņu izvēlēties. Negribējās nonākt ne pie trešā bungalo, ne pie baseina. - Es reti kad tās lietoju. Iesim labāk pa šo celiņu, tas ved uz Rītausmas autostrādi.

-    Zinu, - Heigens sacīja. - Biju šeit kādreiz apmeties. Ja atceries, es tev ieteicu šo viesnīcu.

-   Jo labāk!

Viņi devās uz Rītausmas autostrādes pusi.

•- Es jau sen tev gribēju pajautāt… Vai Keja bija ļoti dusmīga, uzzinājusi par vabolītēm?

-    Viņa neko nezina, - Heigens atteica.

Fredo bija uzminējis: Maikls negribēja stāstit Kejai pats, viņš sūtīs Heigenu. Maikls baidās no sievas!

-     Keja nav muļķe, viņa nopratīs. Agrāk vai vēlāk liks tev visu pastāstīt.

-    Par ko tu runā?

-    Tomij, es nesaku, ka tev ir vājība pret Keju, bet visiem zināms, ka viņa prot tevi ietekmēt.

-    Kas par muļķībām!

-    Arī manu kapsētas projektu tu nosauci par muļķībām.

-     Kapsētas projektu? Fredo, vai neesi to vēl aizmirsis? Maikls taču tev sacīja, ka tagad nav īstais laiks tādām lietām. Mēs vairs nenodarbojamies ar reketu, bet būt pateicību parādā Strači ir pilnīgi nevajadzīgi. Mums būtu jālūdz atbalsts dažādiem politiķiem Ņujorkā un jāatbalsta ne jau tavs projekts, kurā ir tik daudz trūkumu.

Nogriezušies ap stūri, viņi uzdūrās Alfrēdam Hičkokam, kas pastaigājās ar Eniju Makgauenu un viņas aģentu. Fredo iepazīstināja viņus ar Tomu, nosaukdams to par "kongresmeni Heigenu". Enija apvaicājās Fredo, kā viņš jūtas. Korleone atteica, ka tas esot garš stāsts, un apsolīja viņai vēlāk piezvanīt. Džonija Fontānes neesot pilsētā, sacīja Enija. Viņš aizbraucis uz Čikāgu. Hičkoks teica, ka viņam jādodas projām, un visi trīs steidzīgi aizgāja.

-    Kādi tad trūkumi ir manā plānā? - Fredo jautāja, palicis divatā ar Heigenu.

-      Stāvoklis ir šāds: Ņujorkā mūsu Ģimene nodarbosies tikai ar drošu, pārbaudītu biznesu. Nekā jauna. Ja kas radīsies, tas būs legāls bizness.

-    Tur jau ir mana projekta jaukums, Tom. Tas nav rekets! Visu var nokārtot pilnīgi legāli.

-     Fredo, nedrīkst darīt divas lietas reizē. Tu nevari būt sabiedrības uzmanības centrā, būt precējies ar kinozvaigzni, nodarboties ar mūsu viesnīcu izklaides programmu Lasvegasā, vadot savu televīzijas šovu, kurš, cik man zināms, bijis veiksmīgs…

-    Paldies. Mēs cenšamies.

-    …un vienlaikus uztiept mums ar Maiklu kaut kādu kapsētas plānu. Lai to īstenotu, jābūt ļoti piesardzīgam. Saņemies, Fredo, un palūkojies patiesībai acīs.

Saņemties derētu, bet velna kruķi bija atņēmuši viņam tabletes.

-    Tad lai sākumā ar projektu nodarbojas kāds cits, - Fredo ierosināja. - Piemēram, Roko vai - vislabāk - Niks Džerači! Bet, kad bizness kļūs legāls, es to pārzināšu. Ideja taču ir mana, Tom!

-    Idejas pašas par sevi nav neko vērtas! Svarīgi prast tās īstenot, - Heigens sacīja.

-    Paklau, es pats zinu, kā realizēt savu projektu. Es to varētu ievadīt pareizās sliedēs. Problēma ir tā, ka jūs ar Maiklu visur jaucaties un neko man neļaujat.

Heigens sāka taisnoties, bet Fredo negribēja klausīties.

-Jā, es zinu, ne jau tu esi vainīgs, bet Maikls. Velns parāvis, Tom, viņš taču izmanto tevi vēl vairāk nekā mani! Mēs abi esam vecāki par viņu un ļaujam viņam izrīkoties. Kālab?

Heigens sarauca pieri.

-     Tu neesi itālietis, - Fredo nerimās, - un neesi miesīgs brālis, labi. Bet tas vēl nav iemesls, lai padarītu tevi par izsūtāmo!

-    Vajadzēja tevi tur atstāt, nepateicīgais draņķi. Cietums tev ir īstā vieta. *

-    Ko tu teici?

Heigens gurdi pievēra acis.

-    Neko.

-    Tu atkal nobijies?

Heigens neatbildēja.

-    Es tev uzdevu jautājumu, nolādēts!

-    Gribi man iesist? Sit, Fredo!

-     Es zinu, uz ko tu mērķē, Tom. Runā, nekautrējies! Gribi atgādināt man par to zaglēnu no Sanfrancisko? - Dīns bija pirmais cilvēks, kuru nogalināja Fredo, bet viņam nebija tas jādara, lai tiktu uzņemts Ģimenē. Viss būtu nokārtojies, ja puisis neatcerētos fotogrāfiju, kurā Fredo raudāja, sēdēdams ietves malā. Fredo izlikās, ka neko par to nezina. Viņam esot diezgan parasta seja, Dīns kaut ko sajaucis. Taču puisis nerimās. Nācās nosmacēt viņu ar spilvenu, piekaut līķi, lai viss atgādinātu laupīšanu. Jauks zēns, bet ar dīvainībām. Nevis slaistījās tāpat vien apkārt, bet bija iedomājies, ka ir mīkstais. Tas bija slimīgi. Tobrīd Fredo tā baidījās, ka viņu pazīs, tādēļ rīkojās, daudz nedomādams. Izkļūt no nepatikšanām nebija viegli, bet, par laimi, viss nokārtojās.

-    Neskaties uz mani tā. Saki kaut ko!

-    Man nav ko teikt, - Heigens atbildēja.- Tas ir sens notikums.

-    Tu sāc mani kaitināt, Tom.

-    Tikai sāku?

Korleone atvēzējās, bet Toms izrādījās veiklāks, saķēra Fredo dūri un izgrieza to, tad iesita viņam pa ribām tik spēcīgi, ka Fredo sagrīļojās, noslīga ceļos, tvarstīdams pēc elpas.

-    Sasodīts, es ienīstu tevi, - Fredo nogārdza.

-Ko?

-    Tiklīdz ienāci mūsu mājā, tā kļuvi par tēva mīluli.

-    Fredo, cik tev ir gadu?

-    Maiklu dievināja māte, - Fredo turpināja. - Sanijam neviens nebija vajadzīgs, bet Konija ir skuķis. Kamēr tevis nebija, tēva mīlulis biju es. Vai tu to zināji? Vai esi kādreiz par to domājis? Tev ir vienalga? Tu atņēmi to, kas bija mans!

-    Ļoti jauki sacīt to cilvēkam, kas cenšas tevi dabūt laukā no nepatikšanām.

-    Kāda tam nozīme? - Fredo nekaunīgi jautāja. - Tu tāpat to darīsi. Tu rīkosies tā, kā teiks Maikls.

-    Esmu uzticīgs šai ģimenei.

-    Muļķības! Tu esi uzticīgs tikai Maiklam.

-    Paraugies uz sevi no malas, Fredo!

Fredo piecēlās un atkal metās virsū Tomam, bet spēcīgs sitiens pa žokli pameta viņu zem Āzijas jasmīnkrūma.

-    Gribi vēl? Vai varbūt pietiks?

Korleone apsēdās un paberzēja saraino vaigu. Viņš ievilka dziļu elpu.

-    Vai zini, cik naktis neesmu normāli gulējis?

Heigens izņēma cigāru un aizdedza to. Viņš ievilka dziļāku dūmu, tad pastiepa roku Fredo. Tas, tupēdams uz ceļiem, kādu laiku skatījās uz to, beidzot satvēra.

-    Gribi cigāru? - Heigens jautāja, uzsizdams pa krūšu kabatu.

-    Nē, paldies, - Fredo atteica.

Heigens pamāja.

-    Ej, apciemo sievu, Fredo.

-    Nenorādi, kas man jādara! Viņas droši vien nav numurā.

-    Kur citur gan viņa būtu? Šodien filmēšana nenotiek.

-    Viņa ir numurā?

Heigens papliķēja Fredo pa plecu.

-    Es mīlu tevi, Fredo. Tu taču zini to, vai ne?

-    Es ari mīlu tevi, Tom. Un tomēr…

-    Diezgan par to. Aprunājāmies, un viss.

-    Brāļiem tā droši vien gadās, vai ne?

Heigens pamāja, kas varēja nozīmēt varbūt jā, varbūt nē.

-    Starp citu, tev ir lieliska reakcija, - Fredo uzslavēja. - Tu veikli atvairīji sitienu.

-    Biju izdzēris daudz kafijas, - Heigens pajokoja.

-    Uzmanies ar kafiju - tā var tevi nobeigt.

-    Ejam! Laiks atpūsties. Viss būs labi.

Dina gaidīja Fredo pie durvīm. Viņa vairākas reizes noskūpstīja vīru un ielaida vannā karstu ūdeni. Tad Fredo gulēja ūdenī, bet Dīna viņu skuva.

Protams, viņa bija savas paaudzes talantīgākā aktrise, un Fredo bija pārliecināts, ka, dedzīgi aizstāvot viņu, cīnoties par viņu, rīkojies pareizi. Iespējams, tādēļ gultā viss izdevās daudz labāk nekā parasti.

-     Kur tādam mūlāpam kā man gadījusies tik skaista sieva? - Fredo vēlāk jautāja.

Dīna nopūtās un šķita laimīga. - Dāvātam zirgam zobos neskatās, - viņa iesmējās.

-    Un kā būtu šeit? - Fredo jautāja.

-    Noteikti paskaties tur. Nāc tuvāk un paskaties.

-    Tu to negribi.

-Jā, negribu, - Dīna nomurmināja, cieši piespiedusi rokas Fredo pakausim. - Es negribu.

18. nodaļa

Martā Ņujorkā ieradās Fausto Džerači, vecākais, - pirmo reizi, kopš Niks bija pametis Klīvlendu. Protams, viņš ieradās ar kravas mašīnu. Tūkstošiem jūdžu, kas šķīra Ņujorku no Arizonas, viņš bija veicis viens trīs dienu laikā. Galu galā viņš bija Šoferis Fausto.

Sākumā Džerači, vecākais, ne ar vienu nerunāja, ierāvies savā īgnajā pašapmierinātības čaulā, un nosodoši raudzījās uz dēla baseinu. Drīz viņam beidzās Chesterfield cigaretes. Šarlote piedāvāja paciņu savējo. Tās bija dāmu cigaretes, bet Fausto sacīja, ka tādas smēķējot viņa draugs un vajadzības gadījumā tās varot noderēt. Niks pamirkšķināja un apvaicājās, vai draugu gadījumā nesaucot mis Končita Krūza.

-     Nebāz degunu manā dzīvē, labi? Gribi, samaksāšu par cigaretēm? - Fausto tvēra pēc naudas maka.

-    Nevajag, tēt.

-     Tu, protams, esi liels vīrs, bet manās darīšanās nelien, skaidrs?

-    Mēs tikai gribam, lai tu labi justos.

-    Nepūlieties! - Fausto dzēlīgi piebilda. - Labāk dariet savu. Un paņem naudu, ja nesmādē.

-     Mums tā nav pieņemts, tēt, - Niks aizrādīja. - Tu taču esi mūsu viesis.

-    Viesis? - tēvs pazobojās. - Vai tu stulbs? Esmu jūsu radinieks.

-    Mēs ļoti priecājamies, ka tu atbrauci, - Niks teica, atsakoties pieņemt naudu un apskaujot tēvu. Arī Fausto viņu apskāva un noskūpstīja uz abiem vaigiem.

No rīta pieci dolāri jau gulēja Šarlotes makā.

Nākamajā dienā, kas Ņujorkai martā bija neierasti silta, visa ģimene devās pusdienās "Pie Petsi", Nika iemīļotajā itāliešu restorānā, kur viņam augšstāvā bija savs galdiņš. Tad pēc Šarlotes ierosinājuma viņi piedalījās braucienā pa Hudzona līci. No kuģa klāja pavērās brīnišķīgs skats uz Ņujorku, kuru pat Šarlote, te dzīvodama, nebija kārtīgi aplūkojusi, un Fausto, kas savas dienas pavadija vientulībā, tagad varēja mazliet izklaidēties. Niks ar Šarloti agrāk bieži devās šādos izbraukumos, bet meitenēm tas bija pirmais. Bārba nupat bija sākusi apmeklēt vidusskolu un gandrīz vienmēr bija draugu ielenkumā. Pat šodien piestātnē viņu sagaidīja vesels bars draudzeņu. Beva, lai gan viņai bija tikai vienpadsmit, šķita tikpat veca kā māsa. Viņa ne soli neatkāpās no vectētiņa, iztaujādama viņu par Elisa salu, kuru Fausto bija apmeklējis, būdams vēl zēns. Kad viņi brauca gar Rūzvelta salu, Beva pierunāja vectētiņu iemācīt viņai sicīliešu dialektu.

Kad aizmugurē bija palikuši polo spēles laukumi Manhe- tenas ziemeļu galā, Fausto, mazmeitas uzmundrināts, paaicināja dēlu sānis un paziņoja, ka patiesībā viņš esot ieradies darīšanās.

Niks sarauca uzacis un pamāja.

-    Žīds lūdza tev šo to pastāstīt, - Fausto sacīja, domādams Vinniju Forlencu. - Tas ir garš stāsts, kas nav domāts svešām ausīm. Cik tālu mēs esam no Trojas?

-    No Trojas? Kādas Trojas? Vai Ņujorkā ir Troja? - Nikam Džerači nebija ne jausmas, kas tēvam padomā.

-    Ak tu gudriniek! Troja, kur bija Helēna un lielais koka zirgs, kurā slēpās kaut kādi puiši. Jā, Ņujorkā ir Troja!

-    Mums jāaiziet uz Troju, lai tu man visu izstāstītu.

Mums nav vajadzīga nekāda Troja. Mēs varam aprunāties tavā mājā vai Henrija Hadsona politiskajā klubā, kur vien vēlies…

-   Patrika Henrija klubs, - Niks izlaboja. - Bet viņa birojs ir Bruklinā.

-     Kāda tam nozīme. Paklausies, es gribu tikt uz Troju, un cauri! Vai tiešām tu neizpildīsi mirstošā tēva pēdējo gribu?

-    Kopš kura laika tu mirsti?

-    Kopš tās dienas, kad piedzimu.

-    Bet man šķita, kopš tās dienas, kad piedzimu es.

-    Tu sevi pārāk augstu vērtē, vīzdeguni.

Troja izrādījās Ņujorkas štata ziemeļu pilsētiņa, kas bija ievērojama ar gaiļu cīņām. Tieši vai netieši jebkuru klubu apkaimē kontrolēja Otiljo Kuneo Ģimene. Fausto dievināja gaiļu cīņas un kādā Jangstaunas midzenī bija atstājis tik daudz naudas, ka viņa vārds varētu kļūt slavens. Tūsonā arī notika gaiļu cīņas, bet tās rīkoja meksikāņi, kurus Fausto uzskatīja par negodīgiem.

-     Tu joko! - Niks iesaucās. - Jangstaunā putniņiem spārnos saber kokaīnu. Ja vajadzīgs zaudētājs, gailim nolaiž asinis, un tas neturas kājās, bet, ja vajadzīgs uzvarētājs, tam dod mazliet kokaīna, un putniņš plēšas kā nelabais un uzvar! Tur ir gaiļi ar dažnedažādām indēm uz piešiem. Man stāstīja, ka spēcīgos gaiļus īpaši mērdē, lai uz tiem neviens neliktu likmes, bet vārgos baro tā, lai tie izskatās spēcīgi.

-    Tu neko nesaproti! Meksikāņi ir daudz viltīgāki.

Viņi nolēma braukt nākamajā rītā vienpadsmitos. Fausto Džerači piecēlās četros, lai izpētītu ceļu karti un pārbaudītu mašīnu. To, protams, vadīšot viņš. Nikam gan bija savs šoferis - viņa otrās pakāpes brālēns Donijs, bet tēvs bija īstais stūres- vīrs. Ja kāds vērotu viņu, tad manītu, ka Fausto brauc kā vecs vīrs - galva zemu noliekta, uz deguna brilles, rokās cimdi, radio izslēgts, visa uzmanība pievērsta ceļam. Taču Fausto tā braucis vienmēr. Viņš prata izlocīties ar savu neveiklo kravas mašīnu cauri satiksmes sastrēgumiem tā, it kā būtu "Formulas-1" sacīkšu braucējs, lavierēdams no joslas uz joslu, iespraukdamies gandrīz neizbraucamās vietās. Visā savā mūžā Fausto nebija iekļuvis nevienā satiksmes negadījumā, lai gan viņam bija jānosēž Merionas cietumā par "avāriju, kas izraisīja gājēja nāvi" (nācās piesegt Forlencas četrpadsmitgadīgo brāļameitu, kas ar vecāku mašīnu bija devusies izpriecas braucienā un notriekusi vecu sievieti). Fausto vienmēr instinktīvi juta, kur stāv policisti, un tajās retajās reizēs, kad viņu apturēja, uzreiz zināja, vai policistam jāuzrāda nozīmīte ar uzrakstu "Ohaio ceļu policijas atvaļinātais darbinieks" (nozīmīte bija īsta, viņš to nejauši bija atradis kādā izsolē) vai ari nozīmīte ar salocītu piecdesmit dolāru banknoti zem tās. Rūpīgi salocīti piecdesmit dolāri vienmēr atradās cimdu nodalījumā starp nozīmīti un braukšanas tiesībām. Reiz, kad viņam bija divpadsmit gadi, Niks paņēma naudu. Tēvs viņu pamatīgi noslānīja. Tas bija iemesls, kādēļ zēns pieteicās boksa treniņos un sāka saukties par Niku, lai gan pirms tam viņu sauca par Fausto, jaunāko, vai Faustino.

Niks gaidīja, kad tēvs pateiks savu sakāmo. Spriežot pēc visa, tas bija kas nopietns. Fausto bija tāds izskats, it kā viņam beidzot būtu uzticēts spējām atbilstošs uzdevums.

Viņi šķērsoja Džordža Vašingtona tiltu un nobrauca malā, lai palaistu garām pustonnīgo kravas automašīnu kolonnu. Kad ceļš atbrīvojās, Fausto atkal uzbrauca uz šosejas un, smagi nopūties, sāka stāstīt dēlam to, ko bija uzzinājis no Vinnija Forlencas.

-    Vai tu dzirdi?

-    Uzmanīgi klausos, - Niks dedzīgi apliecināja.

Selam Narduči acīmredzot bija apnicis gaidīt Žīda nāvi. Savā laikā Smaidīgais Sels bija nolaidis no kājas krietni daudz cilvēku, bet viņam nebija dūšas pacelt roku pret bosu. Viņš rīkojās citādi - nolēma pazemot Forlencu, lai tas apkaunots labprātīgi atkāpjas pats. Narduči noalgojis lietpratēju, kas sarīkoja diversiju lidmašīnā. Jā, to bija organizējis Narduči, tāpat kā Nika nolaupīšanu no slimnīcas un viņa paslēpšanu, lai parādītu, cik vārgs un nevarīgs ir Forlenca. Jāatzīst, viņam tas izdevās.

-   Zini, Dūzi, - kā parasti, Fausto dzēlīgi sacīja, - nesteidzies ziņot bosam. - Šis pezzonovante taču ir pasūtījis visu šo lietu.

Nikam tas šķita neticami.

-    Kā tev liekas, kādēļ tu vēl joprojām esi dzīvs, stulbeni? - noprasīja Fausto. - Vai domā, ka viņi tevi nenogalinātu, ja tu būtu sadauzījis lidmašīnu? Vai tev ir daudz paziņu, kas, skaisti nolaidušies ezerā, nebūtu dabūjuši lodi pierē?

Iemeslu ir daudz. Viņš ir vajadzīgs Maiklam.

-    Aviokatastrofu taču atzina par nelaimes gadījumu.

Fausto nopūtās.

-    Bet man stāsta, ka mans dēls ir gudrs cilvēks. Vai man būtu tam jātic?

Tikai tagad Niks atskārta, ka flotes gaisa spēkos strādā cilvēki, kurus var viegli piekukuļot. Vienmēr būs kāds, kuram maksā pārāk mazu algu, kāds nenozīmīgs cilvēciņš: šoferis, krimināllaboratorijas asistents, kāds, kurš gatavs viltot izmeklēšanas rezultātus par nelielu atlīdzību vai par nakti ar augstas klases ielasmeitu.

Niks ilgi klusēja. Viņš klausījās. Tēvs stāstīja. Viss noskaidrojās. Kaut kas neesot bijis kārtībā ar degvielas tvertnēm. Dons Forlenca to sapratis, kad uzzinājis par mehāniķi, kas aizbraucis atvaļinājumā un pazudis. Puisis bijis jauns, gribējis kļūt par profesionāli.

-    Es tev saku, šie ļaudis nekad nevienu neatstāj dzīvu, - Fausto iesmējās.

Fausto nemainīgi brauca astoņdesmit astoņas jūdzes stundā, it kā mašīnas modelis to prasītu.

-    Tad, lūk, jaunais mehāniķis neatgriežas no Lasvegasas, viņa draugs saceļ brēku, cenšoties noskaidrot, kas noticis. Žīds tūdaļ visu noprot. Mehāniķis pazudis, iespējams, - Fausto pielika dēlam pie deniņiem pirkstu, - viņam ietrieca galvā lodi. Forlenca ielūdz šo draugu, lai aprunātos. Jautājums šur, jautājums tur. Puisis zinājis visu. Pārējo tu pats vari iedomāties.

-    Tu gribi teikt, ka tas, kas atlicis no puiša, guļ zem kādas jaunas mājas betona pamatiem?

-     Prātīgs zēns! Aizmirsti par draugu. Vārdu sakot, tavs boss un Smaidīgais Sels samaksājuši mirušajam mehāniķim, lai viņš pielej kaut kādu draņķi degvielai. Ieskaties cimdu nodalījumā, gudriniek.

Niks uzmeta skatienu tēvam.

-    Nebaidies, es nesitišu.

Kāviens notika pirms trīsdesmit gadiem, bet ne tēvs, ne dēls par notikušo līdz šim nebija ieminējušies ne vārda. Trīsdesmit gadi ir ilgs laiks. Tā mēdz notikt.

Tāpat kā visā mašīnā, cimdu nodalījumā bija nevainojama kārtība: nozīmīte, zem tās kārtīgi salocīti piecdesmit dolāri (kurus Niks neaiztika), braukšanas tiesības, divas baltas aploksnes un īpašnieka rokasgrāmata. Vienā aploksnē bija ielikta mašīnas tehniskā pase.

-    Paskaties blakusnodalījumā, - Fausto ieteica.

Tur bija sešas vilciena biļetes uz Klīvlendu. Niks varot paņemt līdzi miesassargus, bet ceļā nekādu nepatīkamu starpgadījumu nebūšot.

Fausto sīki paskaidroja, kurp jādodas un kādi drošības pasākumi jāveic, lai tiktos ar Donu Forlencu Klīvlendas Mākslas muzejā, apmeklētājiem slēgtajā izstāžu zālē.

-     Nez vai tu atceries poli Maiku Zeļinski, kas strādāja vecajā alusbārā?

-    Ko tu runā, tēt? Protams, atceros!

Maiks Zeļinskis ilgus gadus bija viņu ģimenes draugs. Viņš bija Nika māsas krusttēvs un Fausto vienīgais draugs.

-Tas ir jauki! Muzejā jābūt tieši deviņos piecpadsmit. Zini, blakus tam Domātājam stāv tāds resns grieķis?

-    Skulptūra?

-    Skulptūra vai statuja. Pašā priekšā.

-    Es atceros.

- - Tad, lūk, ja ieraudzīsi Zeļinski pie statujas, tad viss ir kārtībā, vari iet tālāk. Ja viņa nebūs, uzreiz dodies atpakaļ uz viesnīcu, viņš būs vestibilā.

Niks nezināja, ko lai domā. Kādēļ Maikls tā rīkojies? Kādēļ tas gribējis viņu nogalināt?

-     Es zinu, ko tu tagad domā! - Fausto pašūpoja galvu. -Neesi tik naivs\

-    Kādēļ tev šķiet, ka esmu naivs?

-    Cik sen tu jau strādā viņu labā?

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Es neko negribu teikt. Ja boss ir izdomājis kaut kādus mēslus, sīkie darboņas pat nezina, kāda iemesla pēc viņi noalgoti un kādi mēsli viņiem jāpastrādā. Viņi vienkārši to dara. Brīnums, ka tu līdz šim to neesi sapratis, gudriniek!

Labi, ka līdz Trojai vēl tālu, bet viņa tēvs nebija no runātīgajiem. Nikam Džerači bija laiks visu apdomāt. Taču viņam nebija viegli. Bija jārīkojas ļoti pārdomāti, nepievēršot sev uzmanību. Rūpīgi viss jāpārbauda un jāaprēķina sava rīcība no vairākiem aspektiem.

Par vienu viņš nešaubījās: ja viss, ko stāstījis tēvs, ir patiesība, viņš izdomās ko tādu, kas Maiklam Korleonem liksies briesmīgāks par nāvi.

Beidzot viņi bija sasnieguši Troju. Gaiļu cīņas notika vecajā ledus pagrabā, kur viens stūris bija pārveidots par bāru. Aiz ēkas bija milzīga autostāvvieta, kura no ceļa puses nebija redzama.

-    Tēt, kā tu uzzināji par šo vietu?

Fausto Džerači izvalbīja acis.

-    Tu domā, ka esi vienīgais gudrelis, bet tavs tēvs neko nesajēdz?

Niks neko neteica. Fausto sāka sūdzēties par aukstumu. Dīvaini, bet Klīvlendā viņš nekad nebija salis.

-    Ņujorkā taču ir marts, tēt…

-   Asinis vairs nesilda, - Fausto sacīja, tad apstājās un aizsmēķēja Šarlotes cigareti. Nicīgi nokremšļojies, viņš kaut ko nomurmināja un devās uz durvīm.

-    Ko tu ņirgājies?

-   Es uzskatu, ka šī gaisa kauja faktiski bija izplānota zinātniska slepkavība. - Savam vecumam tēvs kustējās apbrīnojami ātri un viegli.

-    Kur tu to ņēmi?

-    Edija Rikenbekera grāmatā par pilotiem, gudreli! Tu atstāji to pie manis Tūsonā! Vai tu domā, ka es neprotu lasīt?

Niks atcerējās, ka šīs rindas, liekas, bija nodrukātas grāmatas sākumlapā.

Klubā sveši vīri pazina un sveicināja viņu. Tas dažkārt bija noticis arī Ņujorkā, bet tēva klātbūtnē bija jo sevišķi patīkami.

Viņi iegāja vīriešu tualetē.

-    Paklau, - Fausto nočukstēja, raugoties uz pisuāru, - ja gribi, lai es parūpējos, pats zini, par kuru, es to izdarīšu kaut vai rit.

-    Paldies, - Niks pasmaidīja, - ņemšu vērā.

-   Nedrīkst viņu nenovērtēt, - tēvs ieteica. - Savā laikā viņš nogādājis uz viņpasauli vairāk puišu nekā…

-    Es to nedarīšu, - Niks sacīja. Viņš nomazgāja rokas un atvēra tēvam durvis. - Pirmā likme uz mana rēķina!

Pēc tēva padoma Niks lika piecus dolārus - tos pašus, ko Fausto bija palicis zem Šarlotes maka. Tas bija liels, neglīts gailis, kas, spriežot pēc noķēzītā būra, slimoja ar caureju. Fausto palūkojās uz būri, pacēla no grīdas gabaliņu mēslu un pielika pie deguna. Pēc trīsdesmit sekundēm gailis ar noķēzīto asti uzklupa un noknābāja citu prāvu gaili. Šoferis Fausto nebija kļūdījies - caureja bija izraisīta mākslīgi, pievienojot barībai rūgto sāli.

Saņēmuši savus piecdesmit dolārus, abi Džerači sāka aukstasinīgi apsvērt, kurš izšķirs nākamo nāvējošo cīņu un kuram gailim būs vairāk spara.

19. nodaļa

Pīteram Klemencam bija krodziņš Gārmenta rajonā, kur varēja iekļūt vienīgi tad, ja Pīts Klemenca kādreiz tur kādu bija ievedis. Iestādījuma īpašnieks vecuma ziņā derēja Pītam par tēvu, kas ir īpaši zīmīgi, ja ņem vērā to, ka pašam Klemencam bija septiņdesmit. Viņi bija draugi kopš neatminamiem laikiem. Torlt saimnieks bija palicis mājās slims, bet virtuvē, apsējis priekšautu zīda uzvalkam, saimniekoja Pīts - cepdams sarkanos piparus un lielos sīpolus, vēlreiz smalcinādams tos (tie bija pārāk rupji sagriezti) un ierādīdams vietējiem pavāriem, kā jāstrādā. Divi miesassargi sēdēja pie neliela metāla galdiņa stūrī un klausījās Klemencas nebeidzamajos stāstos. Bija pilnīgi skaidrs, kādēļ Klemenca un Vito Korleone bija lieliski sapratušies, - Pīts bija dzimis stāstītājs, bet Vito prata klausīties.

Šoreiz Pīts stāstīja par to, kas bija noticis pirms pieciem gadiem, kad viņš iznācis no cietuma, kur īsu laiku nosēdējis par izspiešanu (lietu pārskatīja apelācijas kārtībā). Klemenca bija devies pie Tesio aplūkot viņa jauno televizoru.

- Salīdzinot ar tiem televizoriem, kas bija cietumā, šī kaste rādīja tik skaistas bildes, ka prieks skatīties. Bija piektdienas vakars, un Tesio uzaicināja dažus puišus, lai noskatītos boksa mačus, izdarītu likmes un iedzertu kādu glāzīti. Tesio lieliski zināja katru cīņas iznākumu, taču, būdams viesmīlīgs, lika uz zaudētājiem, ļaudams nopelnīt citiem. Kompānijā bija uzradies jauns puisis - veikls kā zutis. Tad, lūk, šis puisis uzdeva pārāk daudz jautājumu, un es viņam aizrādīju. Puisis kļuva bāls, bet Selijs teica: "Lai jautā, varbūt kļūs gudrāks!" Pēc brīža es nāku laukā no atejas, bet Ričijs Divi Stobri pienāk klāt un jautā man, kas ir šis zutis. Es teicu, ka man nav ne jausmas. Sākās pirmā cīņa, un Selijs palūdza Ričijam, lai nogriež skaņu, jo viņš nevarot ciest komentētāju. Tad Selijs piegāja pie jaunā puiša un palūdza, lai tas piesaka dalībniekus. Puisis iesmējās, bet Selijs izvilka stobru. Šķita, ka puisis teju, teju apmīzīsies. "Laipni lūdzam Medisonskvērgārdenā!" viņš iesāka, bet, varat iedomāties, viņa balss nāca no televizora! "Kurš ir tumšajās sporta biksēs?" Selijs jautāja. "Tumšajās sporta biksēs ir Bo Džeks," atkal atskanēja no televizora. Selijs pasmaidīja un teica, ka arī viņam nepatīkot komentētājs. Ričijs norāva puisim kreklu, un pavērās vienreizējs skats. Spalvainas krūtis, bet uz tām vadi un raiditājs. Primitivais noklausīšanās daikts darbojās caur Sēlija jauno televizoru. Selijs noliecās pie mikrofona un sacīja, lai dzird tie, kas noklausās: "Fatta il lege, trovato l'in- gano," - ko var pārtulkot kā "Likumi pastāv tāpēc, lai tos pārkāptu". Liekas, šis kruķis, vai kas viņš tur bija, mācēja itāliski un saprata, ka Selijs viņu dzīvu neatstās, lai gan likums aizliedz nogalināt policistus. Tad zutis tiešām apmīzās tieši uz sasodītā raidītāja. Viņš sāka raustīties un brēkt, ka degot pauti.

Šaurajā virtuvītē atskanēja draudzīgi smiekli.

Klemenca pēkšņi sagrīļojās un uzgāzās uz grila restēm. Sākumā visiem likās, ka Selijs laiž vaļā lielo smieklu, un viņi nesaprata, ka lielajam vīram apstājusies lielā sirds. Viņa tuklā seja sāka svilt un čurkstēt, un zīda uzvalks aizdegās. Miesassargi metās viņam klāt un atrāva no grila. Uguns acumirklī tika apdzēsta.

Līdz ar to visi tirdzniecības sabiedrības Genco Pura darbinieki - prezidents Vito Korleone, menedžeris Dženko Aban- dando un viņu palīgi Sels Tesio un Pīts Klemenca - bija miruši.

Klīvlendas dzelzceļa stacija atradās netālu no ezera, tādēļ pirmās, kas sveica atbraucējus, bija ledainas vēja brāzmas. Niks Džerači pakrita, tapat kā divi viņa miesassargi. Edijs Peradaiss lauza roku, bet tas noskaidrojās tikai pēc dažām dienām.

Pie Domātāja skulptūras gaidīja Zeļinskis.

Tas bija dienu pirms Klemencas bērēm un stundu pēc Klīvlendas muzeja atvēršanas. Džerači pavadīja baltajā zālē, kur nebija nekā, izņemot Vinsenti Forlencu, dāsnāko anonīmo ziedotāju muzeja vēsturē, un viņa ratiņkrēslu. Forlenca pavēlēja saviem vīriem atnest misteram Džerači krēslu, bet Niks apliecināja, ka jūtoties lieliski un palikšot kājās. Medmāsa un miesassargi aizgāja uz galerijas pretējo galu.

Džerači atzinās, ka sākumā gribējis sadauzīt Narduči mašīnu, lai pēc tam liktos, ka tā ir avārija. Dots pret dotu! For- lenca ierosināja uzspridzināt mašīnu gabalu gabalos kopā ar Selu, lai nekas nepaliek. Spridzināšana bija ziemeļrietumu Ģimeņu paņēmiens. Varētu ietaupīt pūles, nebūtu jānoņemas ar līķiem.

Viņi pārrunāja arī Narduči spīdzināšanas priekšrocības - kā Forlenca bija izrīkojies ar mirušā mehāniķa mirušo draugu.Taču Smaidīgais Sels jau nepastāstīšot neko tādu, ko viņi nezinātu. Labāk nošaut viņu vai uzspridzināt mašīnu.

Tomēr Džerači pierunāja Forlencu atstāt Narduči dzīvu. Pagaidām.

Pirmkārt, Narduči nāve vai pazušana darīs piesardzīgu Maiklu Korleoni. Otrkārt, Smaidīgais Sels vairs nebija bīstams. Savu lielāko noziegumu pret Forlencu viņš jau bija izdarījis. Turklāt, cik Džerači bija zināms, neviens consigliere nekad nebija nodevis savu bosu. Tas metīs nepatīkamu ēnu uz Klīvlendas organizāciju. Dons Forlenca tiks nostādīts divdomīgā situācijā un novērsīs visas aizdomas no Narduči.

Vēl viena iespēja ir nogalināt Maiklu Korleoni, kas ir tikpat pieņemami. Bet pie kā tas novedīs? Pie slaktiņiem, kara un miljoniem dolāru zaudētas peļņas. Pat ja gūs morālu gandarījumu, viņi zaudēs.

Pagaidām viņi nenovērsīs acu no nodevējiem, bet paši noslēgs jaunas apvienības. Džerači jau sadarbojās ar Melno Toniju Strači un viņa organizāciju. Forlenca bija saistīts ar Polliju Fortunato. Pēc Klemencas nāves Džerači kontrolēs visus Korleones Ģimenes uzņēmumus Ņujorkā. Viņš faktiski jau tagad ir boss. Tātad trīs no piecām Ņujorkas Ģimenēm ir viņa pusē.

Nākamais solis - sadarbība ar Čikāgu. Lūijs Ruso bija izveidojis veselu koalīciju: Milvoki, Tampa, Losandželosa, Ņūorle- āna un Dalasa. Ja to pievieno Džerači un Dona Forlencas līdzšinējiem sakariem, Maikls Korleone labāk vēlēsies būt miris.

Ar Maiklu jācīnās ar viņa paša ieročiem.

Par ķīlnieku viņi izmantos Fredo, gluži tāpat kā Maikls gribējis izmantot Niku.

Viņi neiesaistīsies nekādā rēķinu kārtošanā, lai ienaidnieki paši cits citu noslaktē. Viņi rīkosies nesteidzīgi un piesardzīgi.

Kad viss būs beidzies, Klīvlendas, Čikāgas un citas vidus- rietumu Ģimenes kontrolēs Rietumkrastu. Niks Džerači kļūs par bijušās Korleones Ģimenes bosu un pārņems Ņujorkas un tās apkaimes biznesu. Lai īstenotu šo plānu, vajag tikai nostatīt Fredo starp Maiklu un Haimenu Rotu.

Dons Forlenca pašūpoja savu vārgo galvu. Pat morgos ieved dzīvīgākus mirušos par nevarīgo Donu.

-    Saki man, Fausto, - kā Fredo var mums palīdzēt?

Fausto. Tikai Dons Forlenca un Maikls Korleone viņu tā

sauca, un tas Niku vienmēr mazliet aizskāra. īstais Fausto, viņa tēvs, nesauca Niku vārdā, parasti par gudrinieku, vīzde- guni, dūzi.

-     Atceries, kā Fredo raudāja ietves malā, kad nogalināja Vito? - Forlenca jautāja. - Vai tas notika pēc tam, kad viņa brālis Sanijs nostājās pret Ģimeni saistībā ar narkotiku tirdzniecību?

Par to, ka viņa krustdēls bija lielākais heroīna importētājs valstī, Donam Forlencam nebija ne jausmas.

-    Nezinu, - Džerači sameloja. - Laikam tā ir.

-    Cik man zināms, Sanijs patiesībā nodeva tēvu. Taču Fredo, liekas, ir vēl sliktāks.

-    Fredo ir dzērājs un neko nekontrolē. Mēs liksim viņam pašam izrakt sev kapu.

-    Izrakt sev kapu?

-    Tas ir tēlains izteiciens.

-    Kapu vai nu rok, vai nerok, - Forlenca paraustīja plecus.

-    Labi. Skaidrs. Mēs rīkosimies šādi: Fredo ir plāns uzbūvēt Ņūdžersijā miroņu pilsētu. Viņš ir galīgi nojūdzies.

-    Miroņu pilsētu?

-    Lielu viltus kapsētu lauku. Tas ir garš stāsts. Maiklam šī ideja nepatika, un viņam laikam ir taisnība. Iedomājies, Fredo ir precējies ar kinozvaigzni un dzīvo Rietumkrastā, citas Ģimenes teritorijā. Viņš nolēmis, ka izdomājis superieneslgu biznesu, bet Maikls ir pārāk aizņemts ar darījumiem Kubā, lai uzklausītu Fredo. Turklāt viņu kaitina tas, ka Fredo ir tukš- pauris, uz kuru nevar paļauties.

Klausoties paša vārdos, Džerači saprata, ka nevar atkāpties. Viņš jau bija nostājies pret Ģimeni. Pie velna! Uzticība ir divvirzienu iela. Niks nekad nebūtu tā rīkojies, ja Maikls Korleone nemēģinātu viņu nogalināt.

Atriebība, pēc Nika Džerači domām, nav tas pats, kas nodevība.

Dons Forlenca pievēra acis un sēdēja tik klusu, ka Džerači palūkojās uz viņa krūtīm, lai pārliecinātos, vai viņš vēl elpo.

-     Haimens Rots ir sens Korleones Ģimenes partneris, - Džerači centās paskaidrot. - Ar Vito viņš sāka sadarboties vēl agrāk nekā ar jums. Taču darījums Kubā ir tik izdevīgs, ka Maikls un Haimons gūst no tā neiedomājami lielu peļņu. - Džerači piegāja pie ratiņkrēsla un ierunājās skaļāk, lai nepieciešamības gadījumā pamodinātu Forlencu. - Te mēs varam izmantot Fredo. Rotām Ņujorkā ir daudz ietekmīgu politiķu. Ja Fredo iedomāsies, ka Rots viņam var palīdzēt ar kapsētas projektu, viņš centīsies ar to satikties.

Forlenca mierīgi elpoja. Viņa slaidie pirksti bija satvēruši pledu uz ceļiem.

-    Mēs visur rīkosimies ar Lūija Ruso starpniecību. Losan- dželosas zēni ir viņa marionetes. Fredo ir draudzīgās attiecībās ar daudziem no viņiem. Jums būs jāpalūdz Ruso, lai aprunājas ar Gasiju Čičero vai izkārto tā, ka viens no Haimena vīriem - Blondais Mortijs vai Džonijs Ola - nejauši satiek Fredo Beverlihilsā. Fredo sniegs Rota vīriem jebkuru informāciju par Maiklu apmaiņā pret to, ka, gadījumā ja jūs nomirsiet Ņujorkā, viņš dabūs krietnu naudas žūksni.

Beidzot Forlenca pacēla skatienu uz Niku.

-    Kālab man būtu jāmirst Ņujorkā?

-    Krusttēv, esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūs nemirsiet nekad un nekur.

Forlenca iesmējās un atgaiņājās ar rokām.

-    La testa di cazzo, vai ne? Paklau, kāpēc tu domā, ka Bāz- degunis gribēs piedalīties?

-     Pirmkārt un galvenokārt - tāpēc, ka viņam tas ir izdevīgi. Bet otrkārt, viņš noteikti atbalstīs tieši jūs. Jūs taču esat vienīgais Dons, kas nav viņa ienaidnieks un Ruso marionete.

-     Vai tu tiešām tā domā? - Forlenca pajautāja, acīmredzami glaimots.

-    Es nebūtu tas, kas esmu, ja tikai tukši muldētu.

Forlenca pasmaidīja. Viņš to lieliski zināja. Žīds piekrita

plānam un apstiprināja to, noskūpstījis Niku uz pieres.

Ja plāns neizdosies, vainīgs būs Ruso. Ja paraksies dziļāk, vaina gulsies uz Forlencu, kurš sarunās ar Ruso nepieminēs Nika vārdu. Tādējādi viņš pasargās gan savu krustdēlu, gan piedēvēs visus nopelnus par ieceri sev. Džerači negribējās uzvelt vainu Donam Forlencam, tomēr labāk viņam nekā sev pašam.

Beidzot viņi sāka apspriest detaļas.

-    Uzticieties man, - Džerači centās iegalvot. - Fredo ir tik stulbs, ka nodos brāli, domādams, ka palīdz viņam.

-     Nekad nesaki uzticieties man, jo tad tev neviens neuzticēsies.

-    Tiešām?

-    Uzticies man!

Džerači pasmaidīja.

-    Krusttēv, jūs taču man uzticaties?

-    Protams, uzticos!

-    Tad vai drīkstu ko palūgt? Par vienu lietu mēs vēl neesam vienojušies.

Forlenca savilka lūpas un, pavēris uz augšu plaukstas, neapmierināts pamāja.

-    Kad pienāks laiks, - Džerači teica, - es pats gribu nogalināt šo žurku Narduči.

Šo žurku. Acu priekšā pavīdēja Smaidīgā Sela līķis un ūdensžurka, kas līda laukā no viņa tūpļa. Šo līķi izmeklētāji bija noturējuši par Džeraldu O'Melli.

-     Godīgi sakot, arī es gribēju tev to palūgt, - Forlenca sacīja.

Klemenca bija Vito Korleones senākais draugs, bet no vecā Dona radiniekiem viņa bērēs Ņujorkā bija ieradies tikai Fredo. Karmelai atkal bija radušies trombi, šoreiz kājās, un viņa nevarēja ceļot. Maiklam bija darīšanas, daudzi cilvēki domāja, ka Keja ar viņu šķiras. Konija bija pametusi savu otro vīru, neveiksmīgo grāmatvedi Edu Federiči, un devusies sauļoties uz Monako pludmali kaila. Nav skaidrs, kas traucējis ierasties Heigenam, tomēr ari viņa nebija. Tas pats attiecās uz visiem Nevadas organizācijas locekļiem, pat Roko Lamponi, kas no sakropļota kara veterāna ar niecīgām izredzēm bija kļuvis par caporegime, pateicoties Klemencas tiešam atbalstam. Tātad bija ieradies tikai Fredo, kas mazāk par visiem citiem bija saistīts ar Klemencu. Tomēr, kad Džerači sagaidīja viņu lidostā, Korleone paziņoja, ka nekādā gadījumā nebūtu palaidis garām izdevību apliecināt savu cieņu Pītam Klemencam.

Pa ceļam uz bēru ceremoniju Fredo Korleone un Niks Džerači sniegputenī apstājās pie Bruklinas botāniskā dārza. Kādreiz tā bija Tesio iemīļotā vieta, kur pārrunāt biznesa lietas, bet tagad to bija iecienījis Džerači. Nedēļas vidū šeit nekad nebija daudz cilvēku, un te varēja mierīgi aprunāties. Te nebija arī kur novietot vabolīti.

Slapjām pārslām sniga, un akmeņdārzs atgādināja Mēness roboto ainavu. Dažus soļus aiz Nika un Fredo pastaigājās Džerači pavadoņi: Momo Prusaks, Edijs Peradaiss un divi puiši, kas nupat bija ieradušies no Sicīlijas un bija tik nežēlīgi, ka no viņiem baidījās pat pieredzējušākie zēni. Pārējie divi - Tomijs Neri un Džerači šoferis Donijs Kulīte, kas bija dabūjis savu iesauku sakarā ar to, ka viņam bija jānēsā kalostomijas maisiņš, pēc tam kad sieva bija cauršāvusi viņam vēderu, - gaidīja mašīnā.

-   Runā, ka nekāda infarkta Pītam nav bijis, - Fredo ierunājās.

-    Sekcija apliecinājusi sirdslēkmi, - Džerači iebilda. - Vai tad infarktu var izraisīt? Ak Dievs, cilvēki pārāk daudz skatās televīziju, tādēļ smadzenes atrofējas. Piedod, negribēju tevi aizvainot.

-    Es neapvainojos. Iespējams, ka tev ir taisnība, - Fredo sacīja.

Klīda baumas, ka Klemencas miesassargi nevis noņēmuši viņu no grila, bet gluži pretēji - uzgrūduši veco vīru uz tā, lai sadedzinātu kopā ar restorānu, bet Pītam gadījies infarkts, kas atvieglojis uzdevumu. Tika pat minēti cilvēki ārpus vai iekšpus viņa komandas, kurus turēja aizdomās par slepkavību, ja tāda vispār notikusi, kas gan bija diezgan apšaubāmi.

Bija arī citas valodas. Daudzi domāja, ka Klemencu nogalinājis Haimens Rots, ebreju mafijas vadonis, kas risināja sarunas ar Maiklu Korleoni par Kubas kontroli. Nevar izslēgt arī Lūiju Ruso, Čikāgas pārstāvi. Ja tā būtu bijusi slepkavība, Džerači būtu licis uz brāļiem Rozato, Klemencas regime noziedzīgajiem elementiem, kuri bija saistīti ar Donu Riko Tatalju. Tomēr Oknemas ķirurgi un Klemencas ķermeņa stāvoklis neapšaubāmi norādīja uz koronāro asinsvadu aizsprostojumu. Autopsijā atklājās, ka viņa sirds bijusi lielāka nekā parastam cilvēkam.

-    Ari Heigens- teica, ka tās ir tukšas valodas, - Fredo atzina.

-    Un ko teica Dons? - Džerači apvaicājās.

-    Maikls piekrita Tomam. Es ar viņu par to runāju, - piesperdams kāju, Fredo atteica.

Jebkurš puslīdz sakarīgs cilvēks būtu nopratis, ka Fredo melo, bet Džerači pat nevajadzēja daudz prātot. Fredo galvenais miesassargs kādreiz bija Nika frizieris. Visi sauca viņu par Figaro. Viņam bija brālēns, metinātājs un veikls darbonis, kas pēc Džerači pasūtījuma vairākkārt bija ierīkojis mašīnu dzinējos dubultdibenu, lai no Džersijas dokiem pārvadātu dažādas preces. Tad, lūk, pēc Figaro un viņa brālēna vārdiem,

Fredo un Maikls nebija pārmijuši gandrīz ne vārda kopš Frančeskas kāzām.

Fredo drebēja aiz aukstuma. Viņš dzīvoja Amerikas rietumos jau divpadsmit gadus un nevarēja ciest aukstumu. Kādi nieki! Ja Fredo būtu gribējis piedzīvot īstu salu, viņam kādreiz būtu jādodas uz Klīvlendu. Taču Niks aiz žēlastības bija aizvedis viņu uz siltumnīcu, kur ziedēja orhidejas un pastaigājās skautu meitenes.

-    Kā klājas tavai mammai? - Džerači apvaicājās. - Vai ir kļuvis labāk?

-    Ar viņu nav viegli. Pārcelšanās bija ļoti grūta. Viņas namiņš Taho ir tūkstošreiz skaistāks par Ņujorkas māju, bet to viņi bija cēluši kopā ar tēvu. Palicis tik daudz atmiņu…

-     Mana māte bija pavisam citāda, - Džerači skumji piebilda, raugoties uz biezo sniegu. - Viņai patika pārmaiņas.

-     Nemaz nerunājot par siltāku laiku, - Fredo piebilda. - Paklau, es nekad neesmu redzējis oranžas orhidejas!

Meitenes aizgāja, bet Fredo un Niks palika siltumnīcā vieni.

-    Maikls gribēja atbraukt, - Fredo nopūtās, - bet viņš bija ļoti aizņemts. Viņš uzskatīja Pītu par krusttēvu, tāpat kā mēs visi.

Niks pamāja, cenšoties piešķirt sejai bezkaislīgu izteiksmi.

-     Esmu pārliecināts, ka Dons zina, kā ir labāk, - viņš noteica. Džerači domāja, ka īstais iemesls, kādēļ Maikls nebija ieradies bērēs, bija tas, ka viņš negribēja, lai viņu ierauga Ņujorkas reportieri vai FIB. Maikla uzmācīgā vēlēšanās būt nevainojamam legālam biznesmenim pārspēja viņa uzticību tēva senākajam draugam, cilvēkam, kuru viņš, kā pats apgalvoja, bija mīlējis, ja Maikls vispār bija spējīgs uz mīlestību vai kādām citām jūtām. - Viņš laikam ir ļoti aizņemts?

-    Godīgi runājot, es nezinu, - Fredo atzinās.

Tā droši vien bija taisnība. Toties Džerači daudz ko zināja par Maikla biznesa lietām. Maikls un Rots acīmredzot neapjēdz, ka viņu sarunas par Kubas kontroli ir bezjēdzīgas, jo Batistas valdošais režīms ir lemts bojāejai un viņi var kļūt par sīkiem gariņiem vidusrietumu Ģimeņu koalīcijā, kuru vada Čikāga un Klivlenda. Lūijs Ruso sadarbojas ar nemierniekiem. Pat ja Batista paliks pie varas, Klīvlendas un Čikāgas sindikāti varēs saķildot Rotu un Korleoni, veikli izmantojot Fredo vājības. Viss viņu darījums kļūs par tīro formalitāti, par ko parūpēsies Ruso un viņa partneri.

Džerači pamāja uz durvīm. Bija jāiet.

Niks pastāstīja Fredo, kā virzās projekts, kuru viņi sauca par Austrumu Kolmu. Viņš bija pārrunājis kūdras jautājumus ar Strači. Melnajam Tonijam esot cilvēks, kas labprāt pārdošot Korleonem savu purvaino zemes gabalu Džersijā. Bet, tā kā Džerači jau sen ved ar kuģiem heroīnu no Sicīlijas starp marmora plāksnēm, kuras ir tik smagas, ka neviens muitas ierēdnis nevar tās pacelt, iesaistīšanās kapakmeņu izgatavošanā būtu īstais ķēriens.

-    Bet kā tev veicas?

-    Viss kārtībā. Mums tikai jāsatiekas ar Maiklu un jāpārrunā daži sīkumi.

-     Tu vēl neesi to izdarījis? - Džerači liekuļotā izbrīnā jautāja. - To, ko varu, es nokārtošu. Bet lēmumi, zonēšana - tur es neko nesaprotu. Es zinu, pie kā jāgriežas, kā uzsākt biznesu, tomēr vispirms jāiegūst Dona svētība. Tieši viņam jārisina pārrunas ar vietējiem varasvīriem. Svarīgi ir uzzināt, kā pret to izturēsies sabiedrība, kāds būs pieprasījums. Fredo, es cienu to, ko tu dari, bet vai tev nešķiet, ja Dons uzskatītu, ka šis jautājums ir viegli atrisināms, mēs jau sen būtu tikuši tālu?

-    Jā, es saprotu, bet tagad nav īstais laiks ar to nodarboties. Maikls pievērsies citām lietām. Tā kā tu esi pie stūres, viņš domā, ka viss būs kārtībā. Maikls uzskata, ka mēs ar tevi esam piemēroti šim pasākumam. Viņš tevi augstu vērtē.

Džerači uzlika roku Fredo uz pleca.

-    Paldies, bet Maikls man to nekad nav teicis.

Niks bija izrādījis necieņu, bet viņš gribēja izprovocēt Fredo uz atklātību.

-    Nu, viņš ari man neko nav teicis… - Fredo saminstinājās.

-    Bet viņš tā domā.

-     Esmu vienkāršs Klīvlendas puisis. - Džerači tvēriens kļuva ciešāks, un Fredo sarāvās. - Daru, ko liek, pildu savus pienākumus, vairoju bagātību, visi ir laimīgi. Ja redzu kādu izdevību, nelaižu to garām. Neprasi no manis ko vairāk. Es neesmu pie stūres. Tu lūdzi, lai palīdzu, un es palīdzēju. Punkts. Vai saprati?

Fredo pamāja, un viņi izgāja laukā no siltumnīcas. Joprojām sniga, bet no mākoņiem bija izspraukusies saule.

-    Es ienīstu aukstumu, - Fredo sacīja. - Sniegs un saule. Tas ir nedabiski. It kā daba būtu sajukusi prātā un ņirgātos par mums.

-    Gribu tikt skaidrībā vēl par šo to, Fredo, - Niks turpināja.

-    Nevēlos nostāties starp tevi un Maiklu.

-    Mēs ar viņu labi saprotamies.

-     Gribu tikai paskaidrot. Nevēlos pieslieties nevienam no jums. Nekādā ziņā!

-     Kādēļ jāpieslienas? Mēs pilnībā saprotamies. Tie, kas domā citādi, nepazīst ne viņu, ne mani.

-    Man šķiet, ka tu iebilsti pārāk dedzīgi, - Džerači sacīja.

-    Kas tās par muļķībām?

Džerači pamāja ar pirkstu uz siltumnīcas pusi.

-    Ienāca prātā, raugoties uz šo dārzu. Tas ir Šekspīrs. Tagad tu esi aktieris, Fredo, derētu zināt šo tekstu.

-     Beidz mani pamācīt, vienkāršais Klīvlendas puisi. Tu domā, ka esi labāks par mani?

-    Nomierinies, es vispār neko nedomāju. Gluži vienkārši ienāca prātā Šekspīrs.

-    Esmu redzējis Šekspīra lugas. Pat Itālijā.

-   Jā? Kuras tieši?

-    Nevaru uzreiz atcerēties. Paklau, kas tu esi, mans angļu valodas skolotājs? Diezgan norādīt, kas man jāzina. Man ir daudz svarīgākas lietas nekā kvernēt, sūcot šeriju, un skaitīt lugas, kuras esmu apmeklējis. Es esmu redzējis lugas, skaidrs? Gudrinieks atradies!

-    Labi, labi, - Džerači teica.

Kādu laiku viņi gāja klusēdami. Niks ļāva Fredo nomierināties.

-    Paklau, - Džerači beidzot sacīja. - Esmu nobažījies. Nevēlos rīkoties Maiklam aiz muguras un negribu, lai tas kļūst zināms.

-    Neuztraucies. Mūsu lieta ir pārāk sarežģīta, lai viens cilvēks varētu aptvert visus sīkumus.

Ja Fredo tiešām tā domā, viņš nepazīst savu brāli.

-    Viņš ir gudrs, bet slikti izturas pret cilvēkiem, - Fredo turpināja. - Viņš nesaprot, ka citiem var būt savas intereses. Piemēram, es gribu nodibināt savu biznesu. Ko tādu, kas būtu tikai mans. Ja tu nepiekriti…

-     Nevajag pārspīlēt, Fredo. Es jau visu esmu pateicis. - Džerači nebija kļūdījies. Mīļais Fredo labprāt pārdeva brāli par trīsdesmit sudraba grašiem. Cik skumji. Un tomēr Fredo viņam patika. - Lai kā ari būtu, simt procentu tev un Maiklam. Viss.

Fredo paraustīja plecus un palūkojās uz saviem mokasīniem.

-    Liekas, esmu uzvilcis nepareizos apavus.

-    Vajadzēja apaut kovboja zābakus, - Džerači ieteica.

-    Kādus zābakus?

-     Man šķita, ka Holivudā visi valkā kovboja zābakus un pārīti koltu pie jostas. Lai šautu uz mašīnām un suņiem.

Fredo iesmējās. Parasti viņš mierīgi uztvēra to, ja par viņu zobojās, un tas liecināja, ka viņš ir lāga zēns. Žēl, ka viņš būs jāizmanto kā bandinieks.

-   Pat ja būtu divas mašīnas, - Fredo ierunājās, - bet sunīša patiešām žēl.

-    Vai tam uzreiz norāva galvu?

Fredo pacēla acis pret debesīm.

-    Kā tad. Ja es būtu mērķējis, nemūžam netrāpītu.

-     Mums ir jāiet, - Džerači atgādināja, norādīdams uz izeju, pie kuras stāvēja mašīna. - Nokavēt nedrīkst.

-    Zini, mums ar tevi ir daudz kopīga!

-    Jūtos glaimots, - Niks brālīgi papliķēja Fredo pa muguru.

Viņi šķērsoja nelielu koka tiltu pāri sasalušajam dīķim.

-    Tev jāredz šī vieta pavasarī. Ķirškoki tad ir saplaukuši sārtsārtiem ziediem, - Niks jūsmīgi sacīja.

-    Iespējams, ka atbraukšu.

-    Zini, es jau sen gribēju tev ko pajautāt…

-Jautā, draugs!

-     Laikam tas nav sevišķi smalkjūtīgi, bet saki man - kādi īsti ir tavi sotto capo pienākumi? Vai Maikls tev to paskaidroja?

-     Vai tu nopietni? Par ko tu īsti runā? Kādēļ pēkšņi man jautā?

-    Tādēļ, ka neviens, arī es to skaitā, nesaprot, kas tas par amatu. Atvaino, bet visiem liekas, ka tas ir gluži formāls.

-    Formāls? Vai jūs esat prātā jukuši? Man ir daudz dažādu pienākumu. Tādu, par kuriem nedrīkst stāstīt.

-    Es saprotu. Tikai…

-     Droši vien pēc Pīta nāves es ar Maiklu sākšu apmeklēt Ģimeņu sapulces Ņujorkā.

Droši vien. Tātad viņam par to nav ne mazākās sajēgas. Pat runāt par šādām lietām ir briesmīgi un nekrietni - gan tādēļ, ka Pīts vēl nav apglabāts, gan tādēļ, ka Fredo tas jāapspriež vienīgi ar brāli.

-     Bet tu taču esi visu uzmanības centrā! - Džerači iesaucās.

-     Nu tu pārspīlē! Sīkas lomas, neliels vietējais televīzijas šovs… Tas nav nekas. Taču Ģimenei nekaitēs, drīzāk otrādi.

-      Tam es piekrītu, - Džerači atzina. - Organizācijai var nākt par labu, ja tās mērķis ir veidot legālu biznesu, izslēdzot noziegumus un vēl šo to. Bet ir daudz kas cits apspriežams.

Viņi atgriezās pie mašīnas.

-    Neuztraucies! - Fredo sacīja. - Mēs ar Maiklu visu pārrunāsim.

Niks Džerači nevarēja saprast vienu: ja Maikls grib pārveidot Ģimeni par varenu korporāciju, lielāku par General Motors, kas kontrolēs prezidentus un ietekmīgus cilvēkus, kādēļ tā jāvada kā sīka bodīte? "Korleone un dēli", "Brāļi Korleones"… Kad Vito Korleone tika nošauts, kas pārņēma varu? Ne jau Tesio, visgudrākais un uzticamākais Vito cilvēks, bet gan pārgalvīgais Sanijs. Kāpēc? Tāpēc, ka viņš ir Korleone. Fredo neko nespēja, bet Maikls padarīja šo tukšgalvi par savu vietnieku.

Heigens nevarēja kļūt par consigliere, jo nebija itālietis. Un tomēr viņš tika iecelts par to, jo bija uzaudzis Vito ģimenē. Bet, lūk, Maiklam dotību bija atliku likām. Tomēr galu galā sanāca diezgan jocīgi. Vito, pat neapspriedies ar saviem capo- regimes, padarīja Maiklu par savu bosu - zaļknābi, kas nebija nopelnījis ne centa, kas nekad nebija vadījis bandu, kas nebija sevi pierādījis, izņemot to nakti, kad bija piekāvis divus puišus restorānā (ko visos sīkumos bija organizējis nelaiķis Pīts Klemenca). Tikai trīs cilvēki savā laikā tika uzņemti Korleones Ģimenē, iepriekš neapliecinot sevi kā naudas ieguvēji. Jā, tā patiešām ir brāļu Korleonu bodīte!

Tagad visa organizācija bija nonākusi tāda cilvēka rokās, kas nebija neko paveicis, bet lolo grandiozus plānus un liek nogalināt nevēlamus cilvēkus. Protams, viņš ir diezgan gudrs, bet vai kādam, izņemot Sēliju Tesio, Niku Džerači un, iespējams, Tomu Heigenu, bija ienākusi prātā doma, ka viņu liktenis ir pilnīgi atkarīgs no Maikla iegribām?

Godīgi runājot, arī pats Niks Džerači to bija iedomājies tikai pēc tam, kad uzzināja, ka Maikls mēģinājis viņu nogalināt. Lai nu kā, viņš nebija maldījies.

Lai gan neviens to nenojauta, Pītera Klemencas bēres kļuva par pēdējām lielajām bērēm itāliešu mafijas vēsturē. Svētā Pat- rika katedrālē gaisu tik blīvi piepildīja desmitiem tūkstošu ziedu pušķu un sēru vainagu smarža, ka gandrīz nevarēja paelpot. Ziedi klāja altāri un sānu ailes, bet klātpieliktajās zīmītēs bija tikai noslēpumaini simboli. Baznīcas solos pēdējo reizi sēdēja tik daudz tiesnešu, biznesmeņu un politiķu. Dziedātāji un citi izklaides darbinieki parasti piedalās šādos pasākumos, bet ne jau tik kuplā skaitā kā Klemencas bērēs. Zinātāji - un tagad te bija ieradušies vairs tikai daži no viņiem - sērotāju vidū varēja saskatīt visu Ņujorkas eliti un pat svarīgus cilvēkus no tālās Sicīlijas. Dons nekad vairs neatnāks uz citas Ģimenes locekļa bērēm. Nekad vairs tiesiskās kārtības nodrošināšana nebūs tik augstā līmeni. Vēl tikai vienreiz sapulcēsies vienviet visa Cosa Nostra. Bet pagaidām norisa ceremonija, godinot vienkāršā olīveļļas importētāja piemiņu, lai gan viņš diez vai bija pazinis vairākumu klātesošo, kas bija sanākuši viņu pavadīt. Klemencas slavenākais paziņa bija Džonijs Fontāne, bet viņš bērēs nebija ieradies.

Niks un Šarlote sēdēja vienu rindu tālāk no Sela Narduči, viņa sievas un dēla Badija, kam kopā ar Reju Klemencu piederēja lielveikalu tīkls, kurā, tāpat kā restorānā "Pils uz smiltīm", pilnigi legāli investori bija Korleones un Forlencas organizācijas. (No kurienes nācis sākotnējais kapitāls, jaunos cilvēkus neinteresēja.) Un vispār - kur rodas nauda, un kāds kapitāls ir sākotnējs? Ieraudzījis Džerači, Sels Narduči sirsnīgi apskāva viņu. Sprediķa un slavinājumu laikā, kad iestājās pauze, Smaidīgais Sels murmināja runātāja pēdējos vārdus, turklāt diezgan skaļi. Šarlote pavirši pazina Klemencu, bet tas kaitināja viņu.

Kad dievkalpojums bija beidzies, Narduči, asarām plūstot, pagriezās pret Niku un Šarloti.

- Tik jauns, - viņš sacīja. - Kāda traģēdija!

Niks sērīgi pamāja, ko bērēs būtu darījis jebkurš. Narduči un Klemenca bija vienaudži.

Kad Metropolitēna operas soliste sāka dziedāt Ave Maria, Šarlote atskatījās. Katedrāles milzīgās ozolkoka divviru durvis bija vaļā. Zārka nesēji kāpa lejā pa kāpnēm. Klemencas rož- koka zārks izgaisa biezām pārslām krītošajā sniegā.

20. nodaļa

Eksperti min daudzus iemeslus, kas noveda Cosa Nostra no piecdesmito sešdesmito gadu zelta laikiem pie tagadējā nožēlojamā stāvokļa. Dažādas lietu iztiesāšanas Senātā un Kongresā, FIB pārslēgšanos no "sarkanajām briesmām" uz noziedzīgajiem grupējumiem, otro imigrantu paaudzi, kas destabilizēja pirmās paaudzes radītos uzņēmumus, kurus savukārt izputināja trešā paaudze. Daļā amerikāņu plaši iesakņojies uzskats (kuru izplatīja mafija un nostiprināja Votergeitas skandāls), ka likumi un priekšraksti radīti citiem cilvēkiem, tas ir, stulbeņiem. Milzīgie līdzekļi, kas bija "legāli" akciju sabiedrību apritē, tām nodrošināja izdevīgus līgumus no ietekmīgiem draugiem valdībā. Taču vislielāko triecienu mafija saņēma, kad tika pieņemts likums "Par cīņu ar organizēto noziedzību", kas deva iespēju federālajiem prokuroriem saukt pie atbildības par reketu visā valstī. Galu galā mafijas krusttēvi nonāca aiz restēm, bet daudzi Amerikas kriminālās pasaules pārstāvji sāka apzināties, ka uzticības laušana ir izdevīgāka nekā omertas ievērošana.

Visi šie faktori, protams, bija ārkārtīgi svarīgi, bet tie izrietēja no viena notikuma, kas deva iznīcinošu triecienu Amerikas organizētajai noziedzībai. Aptuveni mēnesi pirms visu

Ģimeņu sapulces Ņujorkas apkaimē kādā kotedžā tika novietoti divi duči pēc pasūtījuma izgatavotu kļavkoka galdiņu.

Ja galdiņi būtu nopirkti iepriekš vai noīrēti, krāsa uz tiem būtu paguvusi nožūt. Tad nebūtu jāatver logi un ceptās sivēn- gaļas smarža nebūtu nospēlējusi savu liktenīgo lomu. Iespējams, Doni un viņu consiglieres, smaržas iekārdināti, nebūtu palikuši uz pikniku un nebūtu vienojušies par Ģimeņu nākamo tikšanos.

Pat ja galdiņi pēdējā brīdī būtu pasūtīti pie cita galdnieka, nevis pie Floida Kērbija, mēs visi varbūt dzīvotu gluži citā Amerikā. Cits galdnieks varētu izmantot mazāk indīgu krāsu, un viņš nebūtu precējies ar Ņujorkas desantnieka māsīcu. Pirms Ziemassvētkiem desantnieks bija padzirdējis par dīvaino pasūtījumu un par to, kādiem ļaudīm galdiņi it kā bijuši domāti. Desantnieks zinājis, ka vietējās alusdarītavas īpašnieks, kas dzīvoja šai mājā, sadarbojas ar vietējo policiju. Viņš centies šo to uzzināt no vairākiem apkaimes iedzīvotājiem, bet tie atbildēja, ka neko nezinot.

Desantnieks nolēmis sekot notikumiem, bet viņš būtu varējis viegli visu aizmirst, ja nebūtu nupat izšķīries, bet sieviete, kura dzīvoja sarūsējušā treilerā pie ceļa, kas veda uz kotedžu, nebūtu tik pretimnākoša. Sākās romāns. Iekams Ģimenes satikās otrreiz, viņi paguva apprecēties. Sieviete pārcēlās no treilera, bet viņi to paturēja sev, jo viņai piederēja zemes gabals, uz kura stāvēja treilers. Ar laiku viņi domāja uzbūvēt tur mājiņu. Tātad jaunlaulātie bija treilerā un mīlējās, kad pa grantēto ceļu garām padrāzās kadiljaku un linkolnu virkne.

Lai gūtu panākumus, dažkārt jāprot kontrolēt tos, kuriem nav tik lielas varas, - šī atziņa jau kuro reizi attaisnojās. Desantnieks dāsni izdāļāja desmitiem dolāru apkaimes moteļu administratoriem, lai tie informē viņu, ja apmeklētāju vidū negaidīti uzrodas viesi no citiem štatiem ar itāliešu uzvārdiem (viņš instinktīvi ienīda sveštautiešus). Pēc gada viņam bija pietiekami daudz pierādījumu, lai sāktu operāciju.

Operācija gandrīz izgāzās. Viņa desantnodaļas komandieris atteicās iesaistīt papildspēkus, izņemot pašu desantnieku un viņa līdzzinātāju. Neviens no FIB aģentiem neatbildēja uz viņa telefonzvaniem. Izmisumā viņš piezvanīja pat uz ugunsdrošības dienestu. Par laimi, inspektors izrādījās jauns un atsaucīgs. Desantnieks uzņēmās piezvanīt arī dažiem avīžu reportieriem. Nākamajā dienā viņi ar ugunsdzēsēju inspektoru sēdēja sievas treilerā ar binokļiem rokās. Divdesmit labākie ugunsdzēsēji bija patvērušies ceļa malā savos pelēkajos šev- rolē ar valdības numuriem, gatavi doties uzbrukumā. Aiz šev- rolē kordona īrētajās mašīnās bija paslēpušies šāvēji un žurnālisti, kā ari radioreportieris no Olbani.

Vēlākie notikumi parādījās lielāko avīžu pirmajās lappusēs un uz žurnāla Life vāka. Pat pēc daudziem gadiem lasītāji vēl ilgi atcerējās, kā varonīgie ugunsdzēsēji sturmē balto kotedžu un septiņdesmit dīvaini vīri bailēs metas bēgt kur kurais.

Fotogrāfijas bija iespaidīgas: solīdi vīrieši dārgos zīda uzvalkos un baltās platmalēs cenšas patverties mežos no tiesīb- sargātājiem. Lūk, resnais Riko Tatalja un vēl resnākais Pollijs Fortunato rokudzelžos uz pussagrieztā sivēna fona aiz grila. Lūk, aiz steķiem noslēpušies ugunsdzēsēji vēro, kā no savām bruņotajām mašīnām, ieročus nolikuši, izkāpj Detroitas, Tam- pas un Kanzassitijas Doni. Un, lūk, dienas galvenais varonis - desantnieks - smaida pa visu seju, it kā nupat būtu noķēris milzīgu zivi ezerā, bet netālu stāvošais Ignasio Pinjatelli ar iesauku Pingpongs (ai, kā cilvēkiem patika šīs iesaukas) cenšas aizklāt seju ar rokām.

Aizturētos nogādāja tuvākajā policijas iecirknī un apsūdzēja - bet par ko? Tā izrādījās problēma. Sapulcēšanās kotedžā likās aizdomīga, tomēr izbraukšana ārpus pilsētas nebija noziegums. "Var droši apgalvot, ka visi šie itālieši lepnos uzvalkos nebija izbraukuši tādēļ, lai uzceptu piknikā sivēnu," Ņujorkas korespondentiem apgalvoja ugunsdzēsēju inspektors. Iespējams. Bet kāpēc viņi bija ieradušies? To zināja tikai aizturētie, bet viņi klusēja.

Drīz vien iecirkni ieradās pazīstams advokāts ar bijušo ASV kongresmeni, bet tagad Filadelfijas lielākā advokātu biroja līdzīpašnieku Tomasu F. Heigenu. Policijas pārstāvjiem tika atgādināts, ka ASV Konstitūcija garantē pilsoņiem pulcēšanās brīvību.

Aizturētie veiksmīgi izmantoja Konstitūcijas garantētās tiesības neliecināt pašiem pret sevi. Galu galā tika ierosinātas tikai dažas lietas par nepakļaušanos policijai, kas līdz tiesai tā arī nenonāca. Neraugoties uz daudzo štata un federālo prokuroru pūlēm, vienīgais rezultāts bija triju aizturēto personu deportācija uz Sicīliju, tostarp Salvatores Narduči no Klīvlendas, kas bija atvests uz Ameriku kā zīdainis pirms sešdesmit gadiem. Narduči paziņoja: viņam neesot bijis ne jausmas, ka viņš nav ieguvis pilsonību.

Netiešu pierādījumu tomēr bija ārkārtīgi daudz. Pēc skandalozajiem rakstiem avīžu pirmajās slejās daudzi amerikāņi pirmoreiz uzzināja tādus vārdus kā mafija un La Cosa Nostra. Korespondenti gari un plaši aprakstīja līdz šim nepazīstamo starptautisko noziedzīgo sindikātu. Daudzu rakstu virsrakstos figurēja vārds "sindikāts", kas ir netīkams amerikāņu ausīm. Tas skan mazliet matemātiski, bet Amerika nav matemātikas zeme.

Kas ir šie cilvēki? - jautāja miljoniem amerikāņu.

Pirms minētajiem notikumiem lielais vairums ierindas policistu, politiķu un to, kuri strādāja viņu labā, par baltās kotedžas vīriem zināja daudz vairāk nekā FIB darbinieki.

Bija pienācis laiks darīt tam galu.

Tagad divdesmit trīs gandrīz nesabojāti kļavkoka galdiņi atrodas kādā Kolumbijas apgabala noliktavā. Taisnības labad divdesmit ceturtais galdiņš varētu kļūt par pastāvīgu eksponātu Smitsona institūta muzejā. Uz plāksnītes varētu uzrakstīt: Galdiņš, kas deva iznīcinošu triecienu organizētajai noziedzībai Amerikā. Uz tā varētu novietot sivēna galvas izbāzni un sarūsējuša treilera maketu.

Toms Heigens, protams, acumirkli neatsteidzās palīgā aizturētajiem. Tā vienīgi šķita. Kad detektīvi viņam jautāja, kā Nevadas iedzīvotājs varējis tik ātri nokļūt Ņujorkā, Heigens atbildēja, ka viņš bieži braucot uz šejieni darīšanās, kas bija patiesība.

Toms bija viens no jaunākajiem sapulces dalībniekiem. Kad sākās aptvarste, viņš aizlavījās no turienes un gar kalna pakāji un akmeņainu strautu, neviena nemanīts, nokļuva līdz tuvējai pilsētiņai, kur iegāja kādā krodziņā. Neviens viņu nemeklēja, bet mašīna, kas bija novietota pie baltās kotedžas, bija reģistrēta uz cita vārda. Mierīgi paēdis pusdienas, Toms devās uz Vulvorta veikalu un nopirka čemodānu. Uzzinājis, ka tiesu nams atrodas blakuspilsētiņā, Heigens gāja atpakaļ uz krodziņu un izsauca taksometru. Ar rokas bagāžu kā neievērojams ceļotājs Heigens piereģistrējās kādā viesnīcā apgabala centrā. Tad viņš devās uz tuvāko frizētavu. Kamēr viņam grieza matus, Toms uzzināja notikušā sīkumus. Piezvanījis uz Lasvegasas telefonu centrāli, Heigens atgriezās viesnīcā un nosnaudās. Pēc dažām stundām viņu uzmodināja telefona zvans. Roko Lamponi zvanīja no Taho. Heigens paņēma taksometru un brauca uz policijas iecirkni. Maikla aizturēto vidū nebija, bet kā labas gribas žestu Heigens sniedza juridisku palīdzību dažiem Ģimenes draugiem.

1959. gadā Maikls Korleone ar zvērestu ASV Senāta apakškomitejas pilnvaroto pārstāvju klātbūtnē apliecināja, ka todien kotedžā nav bijis. To faktu, ka viņam izdevās aizbēgt no sapulces vietas un izvairīties no nelikumīgā aresta, viņš noliedza.

Var teikt, ka Maikls Korleone nemeloja.

Drošības apsvērumu dēļ viņi ar Tomu brauca uz sapulci atsevišķi (lai gan salīdzinājumā ar policijas reidu bija izmantojuši novecojušu un nevērtīgu nodrošinājumu, turot Bokiko ķīlnieku kādā tuksneša priekamājā). Ja Maikls būtu bijis tikpat precīzs kā tēvs, viņš noteikti būtu nonācis starp tiem, kuri, kaunu aizmirsuši, bailēs metās begt. Protams, kara laikā Maikls bija izkļuvis no vēl bīstamākām situācijām, kad gaisā lidoja lodes un bumbas un japāņu lidmašīnas bija viņam astes- galā. Bet tas bija pirms daudziem gadiem un pirms simtiem izsmēķētu cigarešu. Kas zina, vai viņš būtu varējis aizskriet pietiekami ātri un pietiekami tālu, lai izbēgtu no vajātājiem.

Maikls, kā parasti, kavējās, turklāt šoreiz tik ļoti, ka sapulce sākās bez viņa. Korleone jau grasījās ieslēgt pagrieziena rādītāju, lai uzbrauktu uz grantētā ceļa, kad netālu no sarūsējušā treilera krūmos pamanīja kaut ko dzeltenu. Viņš uzlika roku uz stūres un devās tālāk. Pabrauca garām ceļam un sāka nogriezties. Tad atpakaļskata spogulī ieraudzīja divus vīrus - laikam policistus -, kuri stiepa laukā no krūmiem dzeltenus malkas steķus.

Zilais dodžs, kurā brauca Maikls, bija aprīkots ar policijas rāciju. (Bijušais kruķis Als Neri bija ieteicis Maiklam izmantot neuzkrītošu mašīnu ar rāciju.) Uzgriezis vajadzīgo vilni, Maikls noklausījās ugunsdzēsēju sarunā.

Viņš uzsita pa stūri, un mašīna spalgi iekaucās.

Tā laikam būtu bijusi viņa pēdējā sapulce. Maikls gatavojās paziņot, ka pamet organizāciju. Šodien, noslēdzis darījumu ar Kubu, viņš kļūs pilnīgi legāls biznesmenis. Viņš vēlreiz iebelza pa stūri.

Nomierinies! viņš sev pavēlēja. Padomā.

Viņš aizdedza cigareti. Atmeties sēdeklī, dziļi elpodams, Maikls sāka klausīties, kā ugunsdzēsēji apspriež gaidāmo uzbrukumu. Tā izklausījās kā reportāža par pasaules galu. Arī par Pērlhārboras bombardēšanu viņš bija uzzinājis pa radio.

Maiklam nebija ne jausmas, kurp viņu novedīs šaurais, līkumotais lauku ceļš. Saule spīdēja tieši virs galvas, un viņš nezināja, kurā virzienā dodas. Tomēr viņš brauca uz priekšu, rūpīgi ievērodams satiksmes noteikumus un ceļa zīmes. Kas cits viņam atlika? Atpakaļceļa vienalga nav…

Torīt Fredo Korleone nepamodās ar domu: šodien es nodošu brāli. Viņš negrasijās to darīt, un, kā bija pareģojis Niks Džerači, Fredo neapzinājās, ko bija izdarījis, un līdz ar to izšķīris savu likteni. Diena sākās Chateau Marmont numurā, kad Dīna Danna, no kuras joprojām nāca džina smaka, iznāca no dušas un ieslīdēja gultā blakus vīram.

-    Mosties, dārgais, - viņa čaloja, ar dvieli piesiedama Fredo roku pie gultas galvgaļa.

-    Ko tu dari? - Fredo atbrīvoja roku.

-    Esi labiņš! - Dina nerimās.

-     Vai zini, cik ir pulkstenis? Esmu gulējis ne vairāk kā stundu.

Dīna sapīka un nosvieda dvieli zemē.

-    Vai gribi, lai es nomirstu aiz vēlēšanās savā pirmajā filmēšanās dienā ar jauno partneri?

Bet Fredo no drošiem avotiem - Volija Morgana - bija zināms, ka Dinas jaunais partneris diez vai gribēs viņai pieskarties.

Tomēr Fredo ļāvās sievas iegribām.

-    Pacenties izdarīt ko vairāk par augšā lejā, augšā lejā! - viņa aizrādīja.

Fredo jau bija augšā.

-    Tev nekad nav labi, - Fredo mēģināja apmierināt Dīnu no sāniem. - Nevajag mani pārtraukt!

-     Gribi no mugurpuses? - Fredo nepaguva atbildēt, kad Dīna jau nometās četrrāpus. - Tikai ne dibenā! - viņa palūdza.

-    Ne jau no paša rīta.

-    Es nemaz netaisos to darīt, - Fredo atcirta. Kādēļ viņa pastāvīgi to piemin? Pat ar Voliju Morganu viņš bija izmēģinājis tikai minētu, piemēram, vakar vakarā. Erekcija pazuda, un Fredo aizkaitināts atkrita gultā.

-     Nu, neuztraucies, - Dīna teica, satverdama viņa peni.

-    Tas nekas.

Fredo atgrūda viņas roku.

-    Man tas ir svarīgi!

-    Tu pārāk daudz dzer, - Dīna aizrādīja.

-    It kā tu nebūtu to zinājusi!

Kādu laiku viņi gulēja blakus un raudzījās spogulī, kuru pēc Dinas lūguma viesnīcas darbinieki bija iemontējuši guļamistabas griestos. Tad Dīna nolēma apmierināt sevi pati. Viņa rīkojās sparīgi. Fredo aizsmēķēja cigareti un vēroja sievu. Tas bija neķītri un uzbudināja viņu. Viņš centās neskatīties uz savu attēlu spogulī, kur bija redzams vīrietis ar tuklu vēderu, papliku galvvidu un ļenganu peni. Beidzot Dīna nolika kājas uz gultas malas, izlocījās, saslēja gurnus un sasniedza orgasmu. Gluži kā dabaszinību programmā televīzijā. Pēc tam viņa noskūpstīja Fredo. Viņš aizgriezās. Viņi gulēja un ilgi klusēja.

-    Fredo, - Dīna beidzot sacīja. - Mīļais, es visu zinu.

-    Ko tu zini? - Fredo piecēlās un aizgāja izčurāties. Protams, viņš zināja, ko domāja Dīna. Bet viņā uzbangoja dusmas.

-    Tā ir Holivuda! Tas ir izklaides bizness. Daudzi izmanto laulības, lai piesegtu… pats zini, ko. Man vajadzīga tikai silta ligzdiņa, kur atgriezties naktī, tēlaini runājot, un varbūt dažus jaukus brīžus reizi nedēļā…

-    Par ko tu, velns parāvis, runā? - Fredo izlikās nesaprotam.

-    Tāpat vien, - Dīna nopūtās. - Ne par ko…

Fredo nomazgāja rokas un nostājās vannasistabas durvīs.

-    Es gribu zināt, - viņš pacēla dūri un viegli uzsita pa durvju aplodu. - Saki man!

-     Un kas tad būs? Tu man iesitīsi? Nošausi vēl kādu sunīti? Es tikai gribēju pateikt, ka saprotu, kāds tu esi. Nezinu, vai piedot ir īstais vārds…

-    Piedot? Par ko?

Viņš varēja izmest Dīnu pa logu. Piedzērusies mauka ar beigtu karjeru. Šādi cilvēki izmetas laukā pa logu katru dienu!

- Labi, - Dina noteica. - Aizmirsti to. Piedod, ka uzsāku šo sarunu.

Viņa brāļi būtu Dinu piekāvuši. Fredo to zināja. Bet viņu visi uzskatīja par vāju. Lai domā, ko grib. Viņš zina, ka tas tā nav. Viņš ir stiprs! Viņam pietiks spēka, lai neizmestu Dīnu pa logu vai piekautu. Cenšoties vienmērīgi elpot, Fredo pasūtīja brokastis numurā. Kā gan viņam gribējās ielaist Dīnai ģīmī greipfrūtu! Taču viņš mierīgi paēda un gaidīja, kad sieva aizies.

Tiklīdz durvis aiz viņas aizvērās, Fredo meta pret tām glāzi ar apelsīnu sulu.

Tad viņš paķēra galda lampu un trieca tās smago metāla pamatni pret televizora ekrānu. Zaļais stikla pelnutrauks aizlidoja uz alkohola pudelēm bāra vitrīnā. Pēc tam Korleone paņēma nazi un sagraizīja dīvānu, krēslus, gultu un pat aizkarus.

Ieskrējies Fredo izdūra vairākus caurumus sienās.

Nez kāda iemesla dēļ neskartas palika tikai Dinas drēbes un dārglietas, kā ari viņa paša apģērbs. Citādi viņš bija izdemolējis visu! Troksnis laikam bija dzirdams visā viesnīcā, bet neviens nenāca viņu apturēt.

Beidzot Korleone paņēma pistoli. Modelis bija ļoti vecs, nekāda salīdzinājuma ar tagadējiem koltiem. Fredo iegāja vannas- istabā un vairākas Teizes izšāva pa bidē, viņam nebija ne jausmas, kā to lieto, un viņš nezināja, vai tas domāts tikai sievietēm. Kāda velna pēc maksāt tik lielu naudu par šo zaņķi? Porcelāna lauska noskrambāja viņam vaigu, bet Fredo neko nejuta.

Palūkojies spogulī, Fredo ielaida lodi pa savu paplikās galvas atspulgu, tad vairākas reizes iešāva spogulī virs gultas. Lauskas nobira kā lietus, tas tik bija skats! Visus četrdesmit trīs gadus viņš bijis nelaimīgs. Ja nodzīvos vēl septiņus vai četrpadsmit gadus, kāda tam jēga?

Fredo palūkojās pulkstenī. Ak Dievs, Dinas dēļ viņš bija izniekojis visu dienu! Pēc stundas jāsatiekas ar Džūlu Segalu un iespējamajiem investoriem Gasija Čičero superklubā. Fredo piezvanīja administratoram un pateica, ka sievai vakar bijusi vētraina ballīte.

-    Atsūtiet kādu, lai novērtētu zaudējumus, - viņš palūdza. - Ieskaitiet tos manā rēķinā. Es visu apmaksāšu!

Administrators apvaicājās, vai misters Korleone dzirdējis šāvienus.

-    Ak tas! - Fredo iesmējās. - Es skatījos vesternu un biju ieslēdzis televizoru pilnā skaļumā.

Korleone nolika klausuli un nikni iespēra sabojātajam televizoram. Tad devās uz pārplūdušo vannasistabu un nogrieza krānu. Fredo uzmeta apmierinātu skatienu viesnīcas numuram. Šaušalīgs juceklis, taču viņš bija izšķiedis tam tikai vienu stundu, bet viņa dzīvē juceklis ilgst jau četrdesmit trīs gadus. Paķēris uzvalku un kurpes, Fredo devās uz durvīm. Pārģērbties varēs arī pie Čičero.

Atkārtoti izsaukts uz skatuves, Dž. Dž. Vaits, jaunākais, beidzot nozuda aiz kulisēm. Fredo un Džūlzs Segals sēdēja pie galdiņa pie pašas skatuves divu Beverlihilsas advokātu - Džeikoba Lourensa un Elena Bārklija sabiedrībā. Tie bija Džūlza Segala draugi un Vinsentem Forlencam faktiski piederošā Lasvegasas kazino formālie īpašnieki. Viņiem Fredo bija ielūdzis divas brīnumskaistas jaunas aktrises, bet Segals bija ieradies ar Lūsiju Mančini, Sanija Korleones bijušo mīļāko. Meitenes devās nopūderēt deguntiņus.

Pie blakusgaldiņa ar savām meičām sēdēja Figaro un Kapra.

-   Kā vēlies, dakter, bet es palieku pie savām domām, - paziņoja Fredo.

-    Es zinu, ko tu gribi teikt! - Segals sacīja. - Tev šķiet, ka Vaita solonumuri ir daudz labāki par kopējo uzstāšanos ar Džo- niju Fontāni un viņa stulbo izdabāšanu.

-   Manuprāt, labākie komiķi pasaulē ir ebreji, - ieminējās Lou- renss. - Tas mums ir asinīs!

Bārklijs un Segals skaļi iesmējās. Dž. Dž. Vaits bija apprecējis ebrejieti un pieņēmis jūdaismu, Bārklijs un Segals bija dzimuši ebreji, lai gan advokātiem bija jāmaina uzvārdi.

Fredo sarauca uzacis.

-    Vaits ir lielisks, - viņš teica, - taču runa nav par viņu, bet par iespējamo vienošanos ar Ņūdžersiju. Domāju, ka labākais veids, kā likt kādam rīkoties, ir iedvest, ka viņš pats visu izdomājis.

-    Vai tas tev tikai tagad ienāca prātā? - Segals pasmaidīja. - Cik tev ir gadu, Fredo?

Segals bija nosirmojis pirms vairākiem gadiem. Tagad viņa mati bija piena šokolādes krāsā, bet iedegusi seja tikai mazliet gaišāka.

Fredo samocīti pasmaidīja.

-     Protams, es varu iegrozīt tā, lai jūs noticētu, it kā paši būtu izdomājuši kapsētas projektu, bet man patīk spēlēt ar atklātām kārtīm. Es nevēlos jūs maldināt. Jums bail, ka jūs te ievilinās. Ticiet man, daudzi to gribētu. Džūlzs man ir daudzreiz palīdzējis tikt laukā no nepatikšanām ar sievietēm. Viņa draugi ir mani draugi, tādēļ man ir vismaz jādod jums iespēja. Jūsu Klīvlendas draugus es lieliski pazīstu. Niks Džerači arī piedalās. Ar laiku viņš iesaistīsies vairāk. Ebrejs ir mans tuvākais draugs, - lepni sacīja Fredo, kas pazina Forlencu tikai vārda pēc. - īsi sakot, ideja ir mana, norunāts? Atmetiet savu lepnumu, puiši, un ar laiku mēs visi varēsim krietni nopelnīt.

Kapra paslēpa seju savas meičas matos. Viņa angļu valoda bija pārāk vāja, lai iedziļinātos sarunas būtībā. Turpretī Figaro bija pārsteigts, ka Fredo lūdz naudu šiem likumziņiem, lai gan Džerači bija brīdinājis, ka tas varot notikt. Kādreiz Figaro bija griezis Nikam matus, bet Ģimenē viņu atveda Tesio (vēl viens vecs klients). Jo ilgāk Figaro dzīvoja Nevadā un Kalifornijā, jo vairāk vīlās Vito dēlos. Ģimenei vajadzēja palikt Ņujorkā, kurā Figaro bija dzimis un kurai viņš bijis uzticīgs. Viņš nenodos Niku Džerači.

Figaro un Gasijs Čičero pārmija skatienus. Figaro pamāja. Gasijs tūdaļ aizsūtīja pie Fredo Blondo Mortiju un Džoniju Olu, kas patiesi ticēja, ka palīdz bosam panākt izdevīgu vienošanos ar Maiklu Korleoni. Gasijam šķita, ka viņš sniedz nekaitīgu pakalpojumu savam labvēlim, bet Figaro mājiens apliecina, ka viss noris, kā bija paredzēts. Gasijs Čičero uzskatīja, ka ideja savest kopā Olu un Mortiju ar Fredo Korleoni pieder Džekijam Pingpongam. Tas savukārt piedēvēja ideju Lūijam Ruso, bet Ruso - Vinsentem Forlencam.

-    Plāns liekas interesants, Fredo, - Segals sacīja, - bet kāda jēga?

Fredo sarauca pieri.

-     Plāns kļūst vērtīgs tikai tad, ja zina, kā to īstenot, - Segals piebilda.

Tā bija liela necieņa, ko izrādīja šis pašpārliecinātais, izvir- tušais ebrejs, kurš nekad nebūtu atguvis savu ārsta licenci, ja Korleones Ģimene nebūtu piekukuļojusi disciplinārās komisijas priekšsēdētāju.

-     Es zinu, kā to īstenot, - klusu, bet apņēmīgi atbildēja Fredo, neviļus atdarinādams tēvu un brāli.

Tomēr advokātus tas neietekmēja.

-    Var jau būt, - Lourenss noteica, - bet mēs esam aplūkojuši iespējamos variantus, un pārvarēt šķēršļus ir gandrīz neiespējami. Pat ja viss izdodas, līdzšinējo apbedīšanas biroju īpašnieki tūdaļ iesniegs pretprasības, lai sagrautu jebkuru jaunu likumdošanu. Nezinu, kā viņi savā laikā rīkojušies Sanfrancisko, bet tam nav nozīmes. Cits štats, cits gadsimts. Ņujorka maz atgādina Kalifomiju. Tagad daudz kas atkarīgs no advokātiem, tādiem kā mēs ar Elanu. Ja gribat kaut ko panākt, būs jāatdara maki.

-Jūs nevēlaties piedalīties? - Fredo jautāja.

Lourenss paraustīja plecus. Pie galda sāka atgriezties sievietes.

-    Ir arī citas problēmas, - Segals drūmi piebilda. - Pasaki viņam, Elan.

-     Kapsētas var uzturēt tikai ar trasta fondu līdzekļiem. Citiem vārdiem sakot, jūsu vārds būs saistīts ar tiem, bet, zinot Korleones Ģimenes biznesa raksturu, nedomāju, ka jums tas būs izdevīgi. Neņemiet ļaunā, mister Korleone, bet naudai te jābūt tīrai.

-    Neuztraucieties, esmu par to padomājis, - Fredo nevilcinoties atteica. Nevar taču runāt par biznesu sieviešu klātbūtnē.

Atgriezušās vietās, meitenes noskūpstīja savus kavalierus.

-   Tās nebūt nav visas problēmas, kas jūs gaida, - Lourenss turpināja. - Kas sankcionēs nelaiķu masveida izvešanu pāri štata robežām? Bet paturēt sev jebkuras monopoltiesības Ņūdžersijā nav iespējams.

-    Nelaiķu izvešana? - iesaucās Lūsija Mančini.

Fredo uzmeta daudznozīmīgu skatienu vīriešiem. Vai tiešām viņi nesaprot, ka tagad nav īstais laiks apspriest sīkumus? Meitenes sēdēja, nodūrušas skatienus, bet Lūsija tumši pietvīka. Viņa bija pietiekami informēta, lai neko neteiktu, un to lieliski apzinājās.

Segals apskāva Fredo un papliķēja viņam pa plecu.

-    No visiem ātrieneslgiem projektiem, - viņš teica, - šis ir sliktākais.

Segals norādīja uz kolēģiem, un viņi apliecināja Fredo, ka Segalam taisnība.'

Fredo piecēlās un, paaicinājis oficianti, pasūtīja kokteiļus visai kompānijai.

-     Dāmas, ceru, ka jūs mani atvainosiet? - viņš izlikās, ka dodas uz tualeti, bet pie galda nedomāja atgriezties. Ja varētu tikt vaļā no miesassargiem un pavadīt kārtīgu nakti pilsētā!

Zāles pretējā pusē no galda tūlīt piecēlās Džonijs Ola, Hai- mena Rota sicīliešu labā roka, un pieklājīgā attālumā sekoja Fredo.

Varbūt vienkārši doties mājās? Fredo prātoja. Bet kur tas ir? Kur ir viņa mājas? Pēdējos desmit gadus viņš bija pavadījis viesnīcas luksusnumuros. Tēvs bija miris, bet māte pārcēlusies uz Taho. Tur bija vieta arī Fredo, bet tās nebija mājas. Drīzāk tāda kā piepilsētas kotedža. Makšķerēšanas namiņš. Fredo Korleone bija pilsētas zēns, radis dzīvot Lasvegasā, bet Taho? Tur var nomirt aiz garlaicības.

Ieraudzījis Gasiju Čičero, Fredo pastiepa viņam banknoti ar Klīvlendas attēlu. Gasijs atteicās, jo šāda nauda te nederot.

-      Paklau, nopērc sievai ziedus vai ko citu, - Fredo pikti sacīja. - Vai pasūti aizlūgumu par savas dvēseles glābšanu.

-   Aizlūgumu? Tas tik būtu joks! - Gasijs iesmējās, paņemdams tūkstoš dolāru banknoti.

Noliecies pie pisuāra, Fredo gudroja, ko darīs Dīna, kad pirms viņa atgriezīsies sagrautajā numurā. Viņam pārskrēja drebuļi. Bet varbūt tas bija no čurāšanas?

Fredo aizvilka rāvējslēdzēju, pagriezās un sadūrās ar Džo- niju Olu, turklāt tik stipri, ka Olam aizlidoja cepure, bet Korleone nokrita. Apkopējs metās palīgā, bet Ola bija veiklāks un palīdzēja Fredo piecelties.

-    Vai es jūs savainoju? - Ola norūpējies jautāja, norādīdams uz brūci Fredo vaigā.

-    Sagriežos ar skuvekli, - Fredo paskaidroja.

-   Jūs esat Fredo Korleone, vai ne? Džonijs Ola, - viņš pastiepa roku. - Mums ir daudz kopēju draugu. Man jau sen gribējās ar jums iepazīties, lai gan nedomāju, ka viss notiks tieši tā, - Ola pasmaidīja. - Mums jāaprunājas. Cik drīz vien iespējams.

Dīna, bez šaubām, jau ir atgriezusies un ieraudzījusi, ko viņš pastrādājis. Ja Fredo nebūtu nolēmis izbaudīt viņas reakciju, viņš būtu glābis sev dzīvību.

-    Man liekas, tagad ir īstais laiks, - Fredo sacīja.

Pēc brīža viņš jau sēdēja mašīnā un sekoja Olam un Blondajam Mortijam uz Holivudu. Viņi pieturēja pie restorāna "Muso un Frenks". Brīvu galdiņu nebija, bet viņus ieveda atsevišķā kabīnē ar sarkankoka atzveltnēm un sarkaniem ādas krēsliem.

-    Mans mīļākais restorāns! - Fredo līksmi iesaucās. - Te ir labākais martini pilsētā, bet varbūt arī visā pasaulē. Tas ir sajaukts, nevis sakratīts, kas, pēc itāliešu domām, ir labākais veids, kā gatavot martini.

Ja restorāns būtu sliktāks un Fredo būtu iedzēris mazāk martini, kas zina, kā viss varēja notikt. Korleone neuzskatīja sevi par vārguli, bet tovakar neizrādīja pietiekami daudz stingrības. Ola un Mortijs paskaidroja, ka viņu boss un Maikls esot iesaistīti kaut kādos svarīgos darījumos. Sīkumus viņi nezināja, Kubu pat nepieminēja. Ola tikai aizrādīja, ka sarunās Maikls neesot bijis pietiekami saprātīgs. Citdien Fredo būtu nopratis, ka Haimens Rots grasās nogalināt viņa jaunāko brāli. Bet tovakar viņš to vien domāja, ka attieksmē pret savu vecāko brāli Maikls bijis netaisnīgs. Fredo centās apvaldīt jūtas, bet viņam tas lāgā neizdevās.

Ola teica, ka Fredo varētu palīdzēt - sniegt nelielu informāciju par Korleones Ģimeni, tā, neko īpašu - apmaiņā pret pakalpojumu pēc Fredo izvēles. Viņi esot atvērti sarunām. Tā varētu būt prēmija vai…

Tieši tad sarunai pievienojās Mortijs un teica, ka viņš esot kaut ko dzirdējis par Fredo miroņu pilsētas projektu Ņūdžersijā.

-     To man pastāstīja draugs Segals, - piebilda Mortijs, - bet ideja, liekas, ir interesanta…

Fredo Korleones pēdējā šova ieraksts 1959. gada martā.

FREDS KORLEONE. Lēdijas un džentlmeņi, šovakar mēs gaidījām īpašu viesi, bet nekas nesanāca. Tomēr mums būs viesis, turklāt ne mazāk slavens. Es negribu, lai jūs domātu… (Berž acis ar abām rokām.) Viņa ir lieliska. Runāšu īsi. Mis Dīna Danna, kura, kā jūs zināt… Es gribu teikt, ka, neraugoties uz to, ko jūs lasījāt laikrakstos… mūsu viešņa šovakar ir mis Dina Danna! (Raugās aiz kulisēm.) Vai man jāsaka vēl kas?

Režisors murmina kaut ko nesaprotamu.

FREDS KORLEONE. Nebūt ne. (Atkal raugās uz kameru.) Neuztraucieties, zēni. Lai izvairītos no turpmākiem pārpratumiem, lai gan nekādu pārpratumu nebija, sveiksim mūsu viesi. Tas ir lielisks aktieris, kas tagad filmējas kopā ar Džoniju Fontāni vesternā. Sīkumus viņš pastāstīs pats. Misters Roberts Čedviks!

(Ieslēdz aplausu ierakstu. Tas ir pirmais šovs, kurā izmantoti magnetofona ieraksti, lai gan iepriekš piedalījušies dzīvie skatītāji.)

ROBERTS ČEDVIKS (māj neesošajiem skatītājiem). Paldies visiem, paldies, Fredo!

FREDS KORLEONE. Paldies tev, Bobij! Tu esi īsts glābējs, ieradies pēdējā brīdī.

ROBERTS ČEDVIKS. Vai vērts par to runāt! Esmu nenozīmīgs kinoaktieris. Mani nevar salīdzināt ar Dīnu Dannu…

FREDS KORLEONE. Tu pārspīlē, un es to cienu. Ja runā nopietni, tad nedomāju, ka tāds puisis kā tu, galveno varoņu iespējamais tēlotājs ar britu akcentu, izjustu lomu trūkumu. Vai man nav taisnība?

ROBERTS ČEDVIKS. Dažreiz man atnes scenārijus, uz kuriem ir vairāk kafijas traipu nekā vārdu. Tātad tos izlasījuši daudzi aktieri un atteikušies… bet es nesūdzos, tāda ir dzīve.

FREDS KORLEONE. Ko?

ROBERTS ČEDVIKS. Es teicu, tāda ir dzīve.

FREDS KORLEONE. Atvaino, es gluži vienkārši…

ROBERTS ČEDVIKS. Nekas. Starp citu, gribētu izteikt līdzjūtību. Es pats pagājušajā gadā zaudēju māti, tādēļ saprotu, kā tu tagad jūties. Ar laiku tas pāries, bet ne pavisam.

FREDS KORLEONE (saraukdams pieri). Tu dzirdēji, ka mana māte… (Piever acis un smagi nopūšas.) Tā ir taisnība… Paldies par atbalstu.

ROBERTS ČEDVIKS. Gribu tev pateikt, kam es tomēr ticu. Dzīves likumsakarībām. Pēc tavas mātes nāves un… Es saprotu, tu nevēlies par to runāt ēterā, taču žēl, ka viss tā sanācis ar tavu sievu…

FREDS KORLEONE. Vēlreiz pateicos par izpratni.

ROBERTS ČEDVIKS. Tad, lūk, pēc šim divām nelaimēm tavā dzīvē noteikti iestāsies gaišs periods.

FREDS KORLEONE. Nebūtu slikti…

ROBERTS ČEDVIKS (raugoties kamerā). Uzmanību, meitenes! Šis puisis atkal ir brīvs, tādēļ pasteidzieties!

FREDS KORLEONE. Lai paiet kāds laiks. Kad būšu atguvies…

ROBERTS ČEDVIKS. Protams. Taču izvēle ir liela.

FREDS KORLEONE. Tā laikam ir. Esmu dzirdējis, ka tu esot laimīgi precējies.

ROBERTS ČEDVIKS. Jā. Šomēnes mums ir gadadiena - septiņi kopdzīves gadi.

FREDS KORLEONE. Tev ir vienreizēja sieva. Gubernatora Džimija Šī māsa, ja nemaldos.

ROBERTS ČEDVIKS. Pilnīgi pareizi!

FREDS KORLEONE. Mūsu nākamais prezidents!

ROBERTS ČEDVIKS. Kurš, Mārgareta?

FREDS KORLEONE. Gubernators Šī, protams!

ROBERTS ČEDVIKS. Es ļoti uz to ceru. Pazīstu Džimiju no skolas laikiem. Viņš ir dzimis līderis un īsts draugs. Kara varonis, kā tu zini. Džimijs tik daudz darījis Ņūdžersijas labā, un es tiešām domāju, ka tāds prezidents Amerikai ir vajadzīgs: jauns un gudrs, kas prot iedvesmot cilvēkus un ievadīt mūs kosmosa laikmetā. Es negribu aģitēt, bet tu pats pajautāji.

FREDS KORLEONE. Ko? Ak jā. Piekrītu tev. Tas nav politisks šovs, bet es esmu amerikānis, un man ir savs viedoklis. Dāmas un kungi, viedokļi, kurus izsaka mūsu viesis, ne vienmēr sakrīt ar… Lai gan kāda atšķirība? Varbūt mainīsim tematu?

ROBERTS ČEDVIKS. Esmu tāds pats amerikānis kā tu, draugs.

FREDS KORLEONE. Tiešām? Man vienmēr likās…

ROBERTS ČEDVIKS. Es kļuvu par Amerikas pilsoni divpadsmit gadu vecumā.

FREDS KORLEONE. Lieliski! Bet tagad pastāsti, kā tu, Fontāne un pārējie tavi draugi - Džina Džordana, Dž. Dž. Vaits…

ROBERTS ČEDVIKS. Morijs Streitors, Bazs Fratello.

FREDS KORLEONE. Pareizi. Vai tiešām jūs piedalāties nakts šovā kazino, kura nosaukumu vēl negribu atklāt?

ROBERTS ČEDVIKS. "Kasbahs".

FREDS KORLEONE. Bet pēc tam dodaties filmēties visu dienu?

ROBERTS ČEDVIKS. Nu, patiesībā nav nemaz tik briesmīgi.

FREDS KORLEONE. Ko tu dari naktskluba šovā?

ROBERTS ČEDVIKS (smejoties). Gandrīz neko!

FREDS KORLEONE. Nopietni?

ROBERTS ČEDVIKS. Ne dziedāt, ne dejot es neprotu. Tādēļ, iedzēris pāris glāzīšu, dodos uz skatuvi un sāku stāstīt anekdotes. Uz pieklājības robežas, tomēr cilvēkiem patīk. Ja apkārt visi smejas, tas aizrauj citus!

FREDS KORLEONE. Pirms mēs sākam reklāmpauzi, es gribētu tev pajautāt parjauno filmu. Cik man zināms, tas ir vesterns, kurā tu, Fontāne, Džino un Bazs aplaupāt visus Las- vegasas kazino?

ROBERTS ČEDVIKS. Tas ir tikai kino, vecais draugs!

FREDS KORLEONE. Saprotu, es taču pats…

ROBERTS ČEDVIKS. Jā, filmā "Slēpnis Durango" tu biji lielisks. Apsveicu tevi!

FREDS KORLEONE. Paldies! Paklau, bet kā jūs uzņemsiet aplaupīšanas ainu? Manuprāt, vai nu gluži nereālā veidā, bet tad skatītājiem tas liksies jocīgi, vai arī kā īstajā dzīvē, bet tad jums noteikti būs sekotāji.

ROBERTS ČEDVIKS. Ir nu gan jautājums!

FREDS KORLEONE (paraustīdams plecus). Tas ir svarīgi.

ROBERTS ČEDVIKS. Tu patiešām gribi zināt, kā mēs to organizējām? Kā to dara kino?

FREDS KORLEONE. Protams. Tas būtu interesanti!

ROBERTS ČEDVIKS. Tu vēlies, lai es pastāstu, kā mēs to darām? Kā tas notiek kino?

FREDS KORLEONE. Tas būtu ļoti saistoši.

ROBERTS ČEDVIKS. Bet kāpēc pēc tam būtu jāskatās filma?

FREDS KORLEONE. Daudzi skatītāji to gribētu uzzināt. (Vēršoties pie šķietamās auditorijas.) Vai gribat zināt, kā aplaupa kazino? Es gan gribu!

(Aplausu ieraksts.)

ROBERTS ČEDVIKS. Lieliski! Problēma ir tā, Fredo un godājamie skatītāji, ja es pastāstīšu, man visi būs jānogalina.

Freds Korleone nezina, ko teikt, iestājas neveikla pauze.

ROBERTS ČEDVIKS (raugās uz palīgiem, kas stāv aiz kulisēm). Puiši, atnesiet man kādu smagāku nūju!

FREDS KORLEONE. Pēc brīža mēs atgriezīsimies.

ROBERTS ČEDVIKS. Vismaz viens no mums!

Pēc divām dienām Fredo Korleone devās uz Taho ezeru, lai gatavotos mātes bērēm. Viņš bija apsolījis paņemt līdzi ari savu brāļadēlu Entoniju makšķerēt.

Puisēnam nesen palika astoņi gadi, un viņš dievināja tēvoci Fredo. Tēvs nekad nebija ar viņu nodarbojies.

Entonijam ļoti patika makšķerēšana, un todien viņam sevišķi gribējās aiziet uz ezeru. Vecāki šķirās, un zēnam šķita, ka tur ir arī viņa vaina. Ja viņš būtu uzvedies labāk, varbūt nekas nebūtu noticis. Bet tagad viņu un māsiņu šķir no mammas! Māmiņa brauc projām, tētis vienmēr ir darbā, bet Ento- nijs paliek viens šai briesmīgajā mājā, kuru pirms dažiem mēnešiem ar ložmetējiem sašāva kaut kādi cilvēki… Sienās vēl tagad palikuši caurumi. Entonijs to visu bija redzējis.

Stundu pēc mātes aizbraukšanas Tonijs iesēdās laivā kopā ar tēvoci Fredo un misteru Alu Neri, kas strādāja ar tēti. Misters Neri lika zēnam saukt viņu par tēvoci Alu. Bet viņš taču nav nekāds tēvocis! Entonijs domāja, ka saukt viņu tā ir liels grēks. Tā velns bieži kārdinot bērnus, Tonijs apmeklēja svētdienas skolu un visu zināja.

Misters Neri iedarbināja motoru. Tēvocis Fredo bija apsolījis parādīt īpašu paņēmienu, kā ķert zivis, un viņi gribēja to izmēģināt. Žēl, ka misters Neri uzzinās šo noslēpumu, bet Entonijs bija tik ilgi gaidījis, kad tiks pie ūdeņiem, ka nolēma neniķoties.

Tiklīdz laiva atīrās no krasta, piestātnē atskrēja krustmāte Konija. Viņa kliedza, ka tēvs gribot aizvest Toniju uz Rino. Entonijs sāka protestēt, bet tēvocis Fredo stingri palūkojās uz viņu un lika paklausīt krustmātei, apsolīdams, ka viņi dosies makšķerēt rītdien. Puisēns noskumis pamāja.

Krustmāte Konija aizveda Entoniju mājās. Zēns bija dzirdējis, ka visi stāsta par krustmāti nejaukas lietas. Bet tagad viņa rūpējās par viņu un mazo māsiņu Mēriju. Viņa, kas nespēja uzaudzināt savus bērnus.

Krustmāte Konija aizveda Toniju uz viņa istabu. Bet kā tad ar Rino? Krustmāte Konija atbildēja, ka neko nezinot, un aizgāja.

Pa savas istabas logu zēns redzēja, kā tēvocis Fredo un misters Neri iedarbina motoru un aizbrauc. Kad viņi izzuda no redzesloka, zēns stāvēja un raudzījās pa logu. Viņš bija palicis viens, gluži viens. Puisēns neraudāja. Viņš nekad vairs neraudās, lai kas notiktu! Ja viņš būs jauks zēns, varbūt mamma un tētis salabs?

Pēc brīža Entonijs izdzirda šāvienu.

Drīz vien ar laivu atgriezās misters Neri. Viens. Puisēns iešņukstējās. Viņš nevarēja nomierināties vairākas dienas.

Vecāku šķiršanās laikā Entonijs sadūšojies piegāja pie tēva un pajautāja, kas noticis ar tēvoci Fredo. Drīz pēc tam Maikls

Korleone atteicās no aizgādības par saviem nepilngadīgajiem bērniem par labu Kejai Edamsai Korleonei.

Taho ezera dzestrie ūdeņi bieži neļauj veidoties gāzēm, kas veicina līķu uzpeldēšanu. Frederiko Korleones līķi nekad neatrada. Entonijs vairs nekad negāja makšķerēt.

SESTĀ GRAMATA 1920-1945

21. nodaļa

Runā, ka bērni nes laimi, un tā notika ari Korleones ģimenē, kad piedzima Maikls.

Korleones dzīvoja trūkumā Elles Ķēķa daudzdzīvokļu namā. Pašā ielas vidū bija dzelzceļa līnijas. Dienu un nakti pa tām dārdēdami traucās kravas preču vilcieni, kas galvenokārt veda dzīvniekus uz kautuvi. Bērniem patika spēlēt kovbojus, uzsēsties zirgā un biedēt gājējus. Katru nedēļu kāds pakļuva zem vilciena.

Desmit gadus pirms Santino dzimšanas Karmelai gadījās četri spontāni aborti. Viņai izdevās saglabāt tikai Frederiko, kas piedzima vārgs un slimoja līdz piecu gadu vecumam. Vito strādāja sešas dienas nedēļā pārtikas preču veikalā, kas piederēja viņa audžuvecākiem. Lai kaut kā savilktu galus kopā, viņš palīdzēja saviem draugiem Klemencam un Tesio aizdzīt kravas mašīnu. Vito bija ļoti pārsteigts, kad kaimiņu izspiedējs Fanuči atņēma viņam daļu ieņēmumu. Nedēļu pirms Maikla dzimšanas Vito nogalināja Fanuči, kas tā ari netika pierādīts, toties sagādāja viņam vispārēju cieņu. Drīz vien Vito sāka izšķirt strīdus un kārtot vietējos konfliktus, aizstāvot veikalu īpašniekus no gangsteriem un policijas.

Maikla piedzimšana nebija sāpīga, ja tas vispār iespējams. Viņam bija ziloņkaula krāsas āda, garas, melnas skropstas, spīdīgi mati. Kad vecmāte iepliķēja viņu, puisēns dziļi ieelpoja, bet neraudāja. Vecmāte atviegloti nopūtās - bērns ir dzīvs! Kopš Karmela pielika viņu pie krūts, viņš kļuva par mātes mīluli. Tikko pārkāpis istabas slieksni, Vito uzreiz ievēroja Maikla cildenos sejas vaibstus. Bērns atgādināja viņa tēvu, kas bija karojis kopā ar Garibaldi. Korleone noslīga ceļos un raudāja aiz laimes.

Nākamajā dienā, atcerējies tēva iemīļoto olīvbirzi, Vito nolēma pievērsties eļļas importam. Tesio un Klemenca kļuva par viņa partneriem. Sausais likums, kuru ieviesa gandrīz tai pašā laikā, kad piedzima Maikls Korleone, ļāva gūt no kravas mašīnu pārvadājumiem papildu peļņu. Drīz viņi visi kļuva bagāti.

Maikla zīdaiņa temperatūra nekad neuzkāpa augstāk par trīsdesmit sešiem grādiem. Tā bieži bija pat zemāka. Viņš bija mierīgs un pašapzinīgs bērns, it kā jau iepriekš zinātu, ka viņu mīlēs un darīs visu, ko viņš vēlēsies, tādēļ īpaši neniķojās. Puisēna kristības notika tieši uz ielas, kuru policija bija slēgusi par godu dāsnajam, jaunajam importētājam. Šķita, ka te bija sapulcējušies visi Ņujorkas itālieši. Maikla krusttēvs, allaž drūmais Tesio, jocīgi šķobīja seju, raugoties uz mazuli. Bet Maikls jau prata smaidīt. Tas bija Vito miermīlīgais smaids.

Pēc gada vecākie brāļi saprata, ka Maiklam tiek daudz vairāk vecāku mīlestības nekā viņiem abiem. Fredo lika brālīša šūpulī peles un kādu laiku pat sāka slapināties gultā. Reiz Frederiko paziņoja visiem skolā, ka viņa mazāko brāli sabraukusi preču vilciena lokomotīve.

Sanijs rīkojās drosmīgāk un atveda mājās jaunu sāncensi - izvārgušu un netīru skrandaini, kura vecāki bija miruši no dzeršanas. Divpadsmit gadu vecumā viņš nonāca uz ielas, pelnīdams iztiku un dzīvodams pēc sava prāta. Kā izrādījās, prāta viņam netrūka. Skrandaiņa vārds bija Toms Heigens. Sanijs atdeva bārenim savu gultu, bet pats gulēja uz grīdas. Par viņa adoptēšanu neviens nerunāja, bet Vito, kā parasti, atrisināja problēmu, netērējot liekus vārdus.

Pirmais notikums, kuru atcerējās Maikls, bija ģimenes pār- vākšanās uz Bronksu. Viņam bija trīs gadi. Māte stāvēja uz sliekšņa, atvadīdamās no kaimiņiem, un raudāja gluži kā mazulīte Konija. Sanijs un Toms jau bija aizbraukuši ar mantām uz jauno dzīvokli. Maikls sēdēja mašīnā kopā ar tēvu un šoferi. Fredo stāvēja uz ietves, skumīgi lūkodamies uz vilcieniem. "Ko tu kavējies?" iesaucās Vito. Fredo gribējās uzspēlēt kovbojus. Sanijs bija spēlējis simtiem reižu, bet Fredo nekad, un tagad viņi aizbrauc… Vito redzēja, cik noskumis ir Fredo. Viņš paņēma pie vienas rokas Maiklu, bet pie otras Fredo un veda viņus pa šauro ieliņu pie jātnieku policista. Pēc brīža Fredo jau sēdēja seglos, gaidīdams vilcienu. Kad tālumā parādījās vilciena sastāvs, Vito uzcēla Maiklu plecos. Viņi vēroja, kā Fredo bezbailīgi traucas pretī vilcienam, kliegdams aiz prieka.

Korleones jaunais dzīvoklis bija Bronksas rajona Belmontā, sarkanu ķieģeļu astoņstāvu mājas trešajā stāvā. Dzīvoklis bija diezgan vienkāršs, bet tajā bija jauns ledusskapis un centrālapkure, un vietas pietika visiem. Vito piederēja visa māja, bet to nezināja pat pārvaldnieks. Mazajam Maiklam Belmonta šķita īsta paradīze. Uz ielas puikas spēlēja futbolu, precēm piekrauto stumjamo ratiņu tirgoņu piekrišanas saucienu pavadīti. No atvērtajiem logiem plūda ceptu sīpolu un svaigas maizes saldā smarža. Pēc vakariņām sievietes iznesa ietves malās krēslus un nodevās tenkošanai. Vīrieši draudzīgi zobojās cits par citu. Belmontā bija vairāk itāliešu nekā pilsētās, no kurām viņi bija ieradušies. Tur viņi dzīvoja gadiem ilgi.

Aiz Korleones dzīvokļa atradās ugunsdzēsēju dzelzs kāpnes, kur bērni tveicīgajās naktīs dažkārt gulēja. Neciešami kļuva vienīgi tad, ja vējš pūta no zoodārza puses Artura avēnijā.

- Izbeidziet! - Vito pavēlēja, noklausījies dēlu sūdzībās. - Jums nepatīk smaka? Šo zoodārzu uzcēla itālieši, tādēļ jūs saožat viņu darba sviedru smaku. Kā gan mani bērni spēj noliegt to, kas ir paša Dieva novēlēts!

Fredo un Sanijs šad tad vēl žēlojās, bet Maikls nesūdzējās. Zoodārzā bija ari lauvas. Viņam patika šie dzīvnieki. Korleones - tas nozīmē lauvassirdis.

Korleones bieži apmeklēja baznīcu. Sākumā pat Vito atrada laiku piedalīties dievkalpojumā, bet mamma un Fredo gāja uz misi katru dienu. Kad Fredo palika desmit gadi, viņš piecēlās ģimenes pusdienu laikā un paziņoja, ka ir aprunājies ar tēvu Stefano, mātes iemīļoto garīdznieku un arī viņa boksa treneri, un nolēmis kļūt par priesteri. Visi viņu jūsmīgi apsveica. Vakarā Maikls apsēdās uz ugunsdzēsēju kāpnēm un izdzirda, ka māte slavē Fredo kaimiņienēm. Bet, kad brālis atgriezās mājās, viņa seja bija notriepta ar lūpu krāsu.

Skolā puikas bieži lielījās ar saviem tēviem, bet Maikls klusēja. Kādēļ jālielās? Viņam tas nebija jādara. Ikviens skolas kauslis zināja, ka viņa tēvs ir cienījams cilvēks. Kad Vito Korleone gāja pa ielu, ļaudis atkāpās viņa priekšā, gandrīz vai klanījās, it kā viņš būtu karalis.

Reiz, kad Maiklam palika seši gadi un ģimene ēda pusdienas, kāds pieklauvēja pie durvīm. Tas bija Pīters Klemenca. Atvainojies viņš paaicināja Vito laukā aprunāties. Pēc brīža aiz aizvērtajām durvīm atskanēja lamas. Vito kaut ko kliedza sicī- liešu dialektā, kuru Maikls lāgā nesaprata. Māte baroja Koniju un izlikās, ka neko nedzird. Toms pasmīnēja un pašūpoja galvu.

-   Tas ir Sanijs! - Toms nočukstēja. Sanijs nepiedalījās pusdienās, kas pēdējā laikā atgadījās aizvien biežāk, bet Toma smīns liecināja, ka*ar vecāko brāli nav noticis nekas briesmīgs.

Tomēr Maikls nobijās. Tikai Sanijam un viņam pašam pēc vairākiem gadiem bija izdevies nokaitināt nesatricināmi mierīgo tēvu. Tā viņiem bija tēva mīlestības lielākā mēraukla. Ja mirušie spētu runāt, viņi apliecinātu, ka no Vito nesatricināmā miera bija jābaidās visvairāk.

-    Ko viņš izdarījis? - Maikls jautāja.

-    Kārtējais muļķīgais cafone izlēciens, - Toms paskaidroja. - Sanijs savā repertuārā!

Toms un Sanijs mācījās vienā skolā, bet kopš pārvākšanās bija pieslējušies dažādām kompānijām. Toms labi mācījās un spēlēja tenisu. Iespējams, tāpēc ka viņš nebija ģimenes loceklis, iespējams, aiz pateicības pret Vito viņš kļuva par ideālu dēlu - gudru, uzticīgu, labi audzinātu, ļoti godkārīgu, bet reizē pazemīgu. Viņš bez ierunām klausīja Vito, labi runāja itāliski un, neraugoties uz savu īru izcelšanos, šķita īsts sicī- lietis.

Kas attiecas uz Saniju, tad viņu padzina no futbolkoman- das, jo viņš bija sarunājis rupjības trenerim. Puisis palūdza tēvam, lai aizbilst kādu vārdu, bet Vito iepļaukāja viņu un neko neteica. Sanijs nozaga džina pudeli un aizlavījās uz Hār- lemu klausīties džezu. Jau sešpadsmit gadu vecumā viņš bija ieguvis brunču mednieka slavu un deva priekšroku vecākām meitenēm.

-    Kas tas par stulbu cafone izlēcienu? - Maikls vaicāja Tomam.

-    Vai esi dzirdējis teicienu: A rubar poco si va in galera, a rubar tanto sifa carriera. Ja nozodz maz, sēdi cietumā, ja nozodz daudz, taisi karjeru. Sanijs ar diviem stulbeņiem, kas it kā esot viņa draugi, piedalījies laupīšanā.

-    Diezgan! - iekliedzās Karmela, aizklādama Konijai ausis. - Apklustiet!

Durvis atvērās, un virtuvē atgriezās Vito, sarkans aiz dusmām un pārskaities. Tad viņi ar Klemencu, ne vārda neteikuši, aizgāja. Konija sāka raudāt, bet Maikls ar pūlēm savaldījās, lai nebūtu jāseko viņas paraugam.

Pēc daudziem gadiem Maikls uzzināja, ka Sanijs bija aplaupījis benzīna uzpildes staciju, kuru kontrolēja Marancano Ģimene, lai gan viņš to nezināja un uzskatīja visu par tīro nebēdnību. Vakarā Vito, aizsūtījis Klemencu sameklēt Saniju, devās aprunāties ar Marancano. Pēc dažām stundām Pīts atrada puisi pie kādas vientuļas mājsaimnieces un aizvilka uz Genco Pura Oliv Oil biroju, lai viņš stātos tēva priekšā.

Kad Vito centās ieskaidrot dēlam, cik muļķīgi viņš rīkojies, Sanijs aizstāvoties paziņoja, ka redzējis, kā tēvs nogalinājis Fanuči. Vito apjucis apsēdās, nespēdams pamācīt dēlu, kā tam jāuzvedas. Kad Santino paziņoja, ka gribot pamest skolu un iestāties Ģimenē, Vito nekas cits neatlika kā padoties un uzskatīt to par likteni.

Vito bija pārliecināts, ka izmantojis visas iespējas, kādas dzīve piedāvājusi tādam kā viņš ar šādu izcelšanos.Viņš nelokāmi ticēja, ka bērniem viss veidosies citādi, un deva sev vārdu, ka neviens no dēliem, pat Heigens, nesekos viņa pēdās. Tas bija vienīgais solījums, kuru viņš nepildīja.

Bet todien sešgadīgais Maikls pirmoreiz mūžā redzēja, ka mierīgais tēvs zaudēja savaldīšanos, un zināja, ka tur vainojams Sanijs.

Acīmredzot ari Toms jutās nelāgi, jo drīz pēc tam, kad Vito un Klemenca bija aizgājuši, viņš atvainojās un devās uz durvīm.

-    Vai nav kas jāpalīdz, mamm? Es eju laukā.

Karmela papurināja galvu. Seja viņai bija pelēka un sakri- tusies.

Maikls panāca Tomu durvis un sekoja viņam pa kāpnēm. Kad viņi izgāja uz ielas, lietus lija straumēm. Heigens atbalstījās pret mājas stikla durvīm un jautājoši pavērās uz puisēnu.

-     Paskaidro, kas notiek, Tom! - Maikls uzstāja. - Man ir tiesības zināt, mēs taču esam ģimene.

-    Kur tu esi iemācījies tā runāt, mazais?

Maikls centās saglabāt nopietnību.

Toms palūkojās apkārt. Tuvumā grozījās pārvaldnieks un daži mājas iemītnieki.

-   Te nav labākā vieta, - Heigens norādīja uz blakuslieveni, un viņi aizskrēja uz turieni.

Savos sešpadsmit gados Toms, protams, nevarēja zināt visu, kas notiek. Toties viņš labāk par visiem pazina Saniju, dievināja Vito un noprata vairāk, nekā varēja iedomāties. Tas, ko viņš todien pastāstīja Maiklam zem svītrainās nojumes pie Racalmuto Meal veikala, bija skaudrs un patiess atklājums.

Kopš tā laika Sanijs visur pavadīja tēvu. Mājās viņš nāca vēlu un dažkārt vispār nerādījās. Būdams mājās, viņš dīvainā kārtā satuvinājās ar Fredo, gandrīz tāpat kā Maikls ar Tomu. Maikla septītajā dzimšanas dienā Toms uzdāvināja viņam tenisa svīteri, kuru zēns, atdarinādams brāli, valkāja, uzmetis plecos.

Ar laiku brāļi pameta mājas - Sanijs noīrēja dzīvokli Man- hetenā, bet Toms pārcēlās uz universitātes kopmītni. Viņu aizbraukšana veicināja Fredo nobriešanu, kurš savos trīspadsmit gados pārsteidzošā kārtā bija kļuvis par spēcīgu un vīrišķīgu jaunekli. Lai gan viņam bija neliels augums, viņš bija aizsargs futbolkomandā. Dabūjis ciest no huligāniem sākumskolā, viņš uzvarēja jauniešu boksa turnīrā. Fredo saņēma aizvien labākas atzīmes, gūdams sevišķi lielus panākumus reliģijas vēsturē, kuru apguva tēva Stefano vadībā. No meitenēm viņš kautrējās, kas viņām šķita sevišķi jauki, jo kārdinājums iegūt aizliegto augli bija vilinošs. Visi zināja, ka Fredo gatavojas kļūt par priesteri.

Maikls nevarēja skaidri pateikt, kad viss mainījās un Fredo neveiklība pārtapa par kaut ko tumšu un netīkamu, bet pašpārliecība pārauga egocentrismā. Droši vien viss notika pakāpeniski, bet Maiklam Fredo vienbrīd šķita vārgulīgs, bet citu- brīd - nopietns, pieaudzis puisis un vēl trešobrīd - drukns tips, kas stundām ilgi sēdēja savā istabā. Sešpadsmit gadu vecumā Fredo paziņoja to, ko visi, izņemot māti, jau zināja: viņš nevēlas kļūt par priesteri. Apmēram tai pašā laikā viņš sāka slikti mācīties. Viņam bija draudzenes, bet tikai tāpēc, ka meitenes uzskatīja Fredo par nekaitīgu. Ar laiku Fredo sāka palīdzēt tēvam, lai gan Vito uzticēja viņam tikai nelielus uzdevumus - nodot kādu ziņojumu, atnest kafiju, palīdzēt izkraut olīveļļu.

Tēvs pastāvīgi uzsvēra, ka tieši izglītībai ir svarīga nozīme. Dažreiz viņi ar Maiklu sēdēja uz ugunsdzēsēju kāpnēm un sapņoja par zēna spožo nākotni. Tēvs runāja par to arī ar citiem dēliem, bet vienīgi Toms, kas tolaik stājās Kolumbijas juridiskajā koledžā, bija spējis pabeigt mācības vidusskolā. Maikls mīlēja un cienīja tēvu, tomēr bažījās, vai septiņpadsmit gadu vecumā viņa raksturs nesabojāsies un viņš nenonāks pasaulē, par kuru viņam stāstījis Toms.

Maikla izpratne par šo pasauli bija raksturīga vienpadsmit gadus veca zēna domāšanai. Vasaras brīvdienu laikā, uzskatīdams, ka nekas slikts nenotiks, Vito dažreiz ņēma līdzi Maiklu apgaitā. Šķita, ka viņi tikai klīst pa dažādiem klubiem, restorāniem un kafejnīcām, tēvs spiež rokas, stāsta, ka viņi ar dēlu jau ir paēduši, bet pēc tam vienalga ēd. Pēc laiciņa viņi devās uz citu vietu, it kā neko nepadarījuši, lai gan čukstus bija nokārtojuši visu.

Reiz Vito tika negaidīti izsaukts uz Genco Pura noliktavu. Viņš lika dēlam uzgaidīt uz ielas. Maikls bija atradis beisbola bumbu kravas mašīnā un iegriezās kādā šķērsielā mest to pret sienu. Nonācis tur, viņš ieraudzīja svešu zēnu darām to pašu. Tas nepārprotami bija īrs.

-    Tā ir mana iela! - Maikls negaidīti paziņoja.

-     Vai tiešām? Iela nepieder nevienam, - svešais zēns iesmējās, atklādams žilbinoši baltus zobus. Viņa smiekli skanēja izaicinoši, bet Maiklu tas mazliet nomierināja.

Tomēr zēni ilgu laiku nerunāja. Viņi stāvēja līdzās, un katrs meta bumbu pret sienu, cenšoties pārspēt otru, tomēr neviens no viņiem nebija īsts beisbola spēlētājs.

-    Zini, - īru zēns aizelsies beidzot sacīja, - lūk, šīs kravas mašīnas pieder manam tēvam. Uzmini, kas tajās ir!

-     Dažas no šīm mašīnām pieder manam tēvam. Tās, uz kurām uzrakstīts Genco Pura, vai redzi?

-    Vai tur ir spirtiņš? - zēns runāja gluži kā Ketrina Hep- berna dīvainā amerikāņu un britu valodas sajaukumā. Maikls tikai pēc brīža atskārta, ka viņš runā par alkoholu. - Tur ir tik daudz, lai visa Ņujorka un puse Džersijas šovakar piedzertos.

Maikls paraustīja plecus.

-    Rakstīts "Olīveļļa". - Lai gan viņš zināja, ka vairums kravas mašīnu pārvadāja alkoholu. Viņš bija tajās ieskatījies.

-    Kur tu iemācījies tā sarunāties?

-     To pašu varu pajautāt tev! - atcirta zēns. - Tu taču esi itālietis, vai ne?

-    Kā protu, tā runāju.

-     Skaidrs! Bet vai zini, kāpēc šurp neieradīsies kruķi un visus nearestēs?

-    Vai tu esi prātā jucis?! Tāpēc, ka mašīnās ir olīveļļa.

-     Nē, tāpēc, ka mans tēvs ir piekukuļojis visus pilsētas policistus.

Maikls uztraukti palūkojās apkārt.

Neviena tuvumā nebija, tomēr viņam nepatika, ka zēns skaļi runā par šādām lietām.

-    Tu melo! - Maikls sacīja.

īru zēns sāka skaidrot, ka viņa tēvs piekukuļojis visus kruķus. Viņš stāstīja arī par kautiņiem un slepkavībām, kas bija nepieciešamas, lai sekmīgi pārdotu kontrabandas alkoholu. Vai nu viņš stāsta patiesību, vai viņam ir spilgta iztēle?!

-    Tu visu izdomāji! - Maikls iesaucās.

-    Itālieši ir vēl briesmīgāki.

-    Neko tu nezini, tikai izliecies.

-    Vari domāt, ko gribi, - zēns atteica. - Bet tagad ierosinu nočiept pudelīti un kopīgi izdzert!

Maiklam tas nebija ienācis prātā, bet viņš tikai pamāja un aizgāja. Fredo palīdzēja kādam puisim izkraut mašīnu. Maikls pateica, ka tos saucot tēvs. Kad tie bija aizgājuši, viņš paņēma pudeli Kanādas viskija un atgriezās pie jaunā paziņas.

-    Man likās, ka tev būs bail! - īrs sajūsmā iesaucās.

-     Tu maldies. Varbūt tev kaut kas nav kārtībā ar domāšanu. - Maikls atkorķēja pudeli un ierāva krietnu malku. Ugunīgais dzēriens apsvilināja kaklu, bet zēns to varonīgi norija.

-    Paklau, kā tevi sauc?

-    Džimijs Šī, - zēns atteica, paņēma pudeli un iedzēra. Pēc brīža viņš sāka klepot, tad nokrita uz ceļiem un vēma.

Te nu viņus pieķēra tēvi. Divi vienpadsmit gadus veci knēveļi gaišā dienas laikā dzer kontrabandas viskiju alkohola aizlieguma laikā! Kopš tā brīža, lai gan viņu dzīve ritēja līdztekus, zēni vairs nekad nesatikās.

Kad sausais likums tika atcelts, Vito Korleones dzīvē sākās jauns posms. Tolaik viņš bija sapelnījis krietni daudz, lai nodrošinātu ģimenei pārticību un dzīvotu bez rūpēm. Tomēr Korleone meklēja sadarbību ar Salvatori Marancano, Ņujorkas mafijas krusttēvu. Vai tiešām tāds bija Vito liktenis? Vai viņš loloja savtīgus tālejošus plānus? Vai viņš tā darīja, jo lieliski to prata? Drīzāk viņam nebija izejas. Sanijs un Fredo bija neizglītoti un nemākulīgi jaunekļi. Pamesti savā vaļā, viņi pēc gada varēja tikt nogalināti. Un tomēr - kādēļ šāds gudrs un bagāts cilvēks kā Vito nepievērsās legālajam biznesam? Tas taču bija ideāls laiks, lai Korleones ģimene pārceltos uz Las- vegasu.

Diemžēl notikumi risinājās citādi.

Marancano nicīgi atraidīja Vito piedāvājumu kļūt par līdztiesīgu partneri, un sākās asiņains karš. Marancano sabiedrotais Als Kapone atsūtīja uz Ņujorku asos vīrus, lai nogalinātu Vito Korleoni. Viens no viņiem bija Leduscērte Ruso, nākamā Dona vecākais brālis. Vito popularitāte nabadzīgo itāliešu vidū kārtējo reizi izrādījās noderīga. Vienkāršs dzelzceļa nesējs no Čikāgas nodeva informāciju par vilcienu, kurā brauca slepkavas, bet vienkāršs nesējs no Ņujorkas atnesa šāvēju čemodānus uz taksometru, pie kura stūres sēdēja Luka Brāzi. Viņš sasēja pasažierus, ar ugunsdzēsēju cirvi nocirta viņiem rokas un kājas un mierīgi vēroja, kā viņi mirst. Piedevām viņš nogrieza tiem galvas un nosūtīja tās uz Čikāgu. Jaungada priekšvakarā Tesio restorānā nošāva Marancano. Viņa organizāciju pārņēma Vito, izveidoja no Ņujorkas un Ņū- džersijas klaniem piecas Ģimenes un kļuva par capo di tutti capo, par visas pilsētas bosu. Reorganizācija norisa bez liekas asinsizliešanas, bet Korleones uzvārds laikrakstos pat netika pieminēts.

Jaunais Maikls Korleone ievēroja, ka tēvam tagad bija vairāk miesassargu un viņš retāk uzturējās mājās. Pēc daudziem gadiem, kad Maikls saprata, kas tolaik norisa, viņš bija ļoti pārsteigts. Pārmaiņas tikpat kā neskāra dzīvoklīti Bronksā. Sanijs apprecējās, Toms saņēma diplomu, Konijai nopirka poniju, bet Maiklu ievēlēja par klases prezidentu. Pat Fredo bija izkūņojies no savas čaulas un sāka ar brāli spēlēt pūlu uz naudu. Kritiskā situācijā Maikls saglabāja vēsu prātu, bet ari Fredo bija labs spēlētājs un veikls krāpnieks, kas varēja paredzēt vairākus gājienus uz priekšu. Visi, kas uzdrošinājās uzspēlēt ar nenosvērto zēnu un viņa lielīgo vecāko brāli, drīz vien bija spiesti pamest spēli un aiziet ar tukšām kabatām. Reiz brāļus iekaustīja un atņēma vinnestu. Sanijs sameklēja nelaimīgos uzbrucējus, piekāva viņus līdz nāvei gaišā dienas laikā 114. ielas vidū un atstāja viņus tur guļam. Slepkavību izmeklēja Korleones uzpirktais tiesnesis. Aiz restēm nonāca jauns itālietis, kura ģimene tika vaļā no finansiālām grūtībām. Maikls to visu uzzināja no Sanija, kas uzskatīja šo notikumu par diezgan nenozīmīgu. Vai tiešām viņi ar Fredo nenojauta, kādēļ tika piekauti tikai vienreiz?

Gandrīz desmit gadus Ņujorkā valdīja miers. Valsts pārdzīvoja Lielās depresijas gadus, pēc tam karu, bet Vito Korleone kļuva aizvien varenāks un turīgāks. Viņš bija atgādājis no Sicīlijas akmeņkaļu brigādi, kas būvēja neeksistējošiem cilvēkiem kapenes. Patiesībā tās bija pārsteidzoši ērtas vietas, kur glabāt miljoniem dolāru skaidrā naudā. Korleones joprojām dzīvoja pieticīgajā dzīvoklītī.

Reiz, kad vēl valdīja pamiers, Maikls stāvēja skolā pie tāfeles un risināja ģeometrijas uzdevumu. Pēkšņi pie durvīm pieklauvēja. Tas bija Fredo, kas lūdza skolotājam atlaist brāli no stundām, jo ģimenē notikusi nelaime.

- Uz tēti šāva, - Fredo sacīja, kad brāļi iekāpa mašīnā, - tieši krūtīs. Viņš izveseļosies, bet vienalga…

Maikls ar pūlēm uztvēra viņa vārdu jēgu. Mašīna stāvēja pie skolas, bet Maiklam šķita, ka viņi joņo pa autostrādi mežonīgā ātrumā.

-    Kas uz viņu šāva?

-     Niecība! - Fredo atcirta. - Kaut kāds stulbs īru idiots, kurš iedomājies, ka tēvs mēģina sagrābt viņa teritoriju. Viņš piegājis uz ielas pie tēva un izšāvis, bet pēc brīža viņu nogalināja miesassargi.

-    Mūsu tēvs? - Maikls nesaprata, par ko Fredo runā. Neviens viņam nekad nebija stāstījis par šādām lietām.

-    Kas ir? Dieva dēļ, Maikl! Neesi stulbs! - Fredo iedarbināja motoru un devās uz priekšu.

-    Kurp mēs braucam?

-    Uz mājām! Slimnīcā tagad ir ļaužu pilns.

Ļaužu pilns? Maikls gribēja pajautāt, ko tas nozīmē, bet aprāvās.

Bērnu klātbūtnē Karmela centās izturēties mierīgi, bet Maikls viņu pārāk labi pazina. Kad visi aizgāja gulēt, viņš dzirdēja, kā māte aiz sienas savā istabā ilgi lūdz Dievu. Kvēlie lūgšanas vārdi pavadīja Maiklu aizmiegot un no rīta mostoties. Viņš steidzās uz virtuvi, lai pagatavotu brokastis visai ģimenei un atvieglotu mātei mājas soli. Karmela raidīja viņu projām no virtuVes, tad spēji apskāva un pēc tam atkal murmināja latīņu vārdus, kurus Maikls nesaprata.

Vēlāk, kad Fredo aicināja doties uz slimnīcu, Maikls negaidīti atteicās.

-    Viņš taču atveseļosies? - Maikls jautāja.

-    Protams, - Fredo atbildēja.

-Tad mēs tiksimies, kad viņš atgriezīsies mājās.

Karmelas seja sadrūma.

-   Man drīz ir eksāmeni, - Maikls piebilda. - Ja ar tēvu viss kārtībā, es iešu uz skolu.

Māte papliķēja viņu pa vaigu un sacīja, ka viņš esot labs zēns un tēvs ar viņu ļoti lepojoties.

Tomēr nākamajā rītā Maikls atkal atteicās doties uz slimnīcu. Fredo lika mātei un Konijai gaidit mašīnā, bet pats pavilka brāli sāņus un noprasīja, ko viņš ar to grib pierādīt.

-    Nezinu, - Maikls atteica. - Neko.

-    Neko? Runā!

-     Tāpat vien uz viņu nebūtu šāvuši. Tātad tētis ir vainīgs… - Maikls sacīja.

-    Ko tu muldi? Kas tev noticis?

-     Man nekas nav noticis. Tēvs ir noziedznieks, bet noziedznieki nogalina cits citu. Viņam laimējies, ka uz viņu nekad agrāk nebija šāvuši. Jūs visi esat noziedznieki.

Fredo atvēzeniski iesita viņam pa seju. Maikls atkrita tēva iemīļotajā krēslā un izdzirda krakšķi. Viņš bija aizķēris lielo keramikas pelnutrauku ar nāru klinšainā salā. Pelnutrauks bija nokritis un iepllsis tieši vidū.

Un tomēr Maikls neaizgāja uz slimnīcu. Fredo piekāpās. Pelnutrauku salīmēja, un plaisa vairs nebija redzama.

Dienā, kad Vito izrakstīja no slimnīcas, Karmela piecēlās rīta agrumā, lai pagatavotu svētku pusdienas. Pie galda sapulcējās visa ģimene: Sanijs un viņa jaunā sieva Sandra, Toms ar līgavu Terēžu. Vito bija novājējis un izvārdzis. Viņš ar sevišķu mīlestību raudzījās uz Maiklu un ne vārda nepārmeta, ka dēls ne reizi nebija apmeklējis viņu slimnīcā.

Ēdieni sekoja cits citam, glāzes tika paceltas, bet Maikla krūtis auga dusmas. Drīz viņam paliks septiņpadsmit gadi, un viņu māca bažas, ka tiks iesaistīts tēva darbībā. Lai gan bija pasludināts pamiers un Vito dzīvoja labklājībā, viņš nekad nebija īsti drošs, ka viņu nemēģinās nogalināt. Maikls ļoti mīlēja savu ģimeni, tomēr vienlaikus gribēja izrauties no šā dzīvokļa, no šīs apkārtnes, no šīs pilsētas, no šīs dzīves. Kurp viņš dosies un ko iesāks, Maiklam nebija ne jausmas. Tikai pēc daudziem gadiem, būdams jau vecs vīrs, viņš atskārta, kādēļ pēkšņi tā rīkojies.

Kad Karmela pamāja Konijai, aicinot palīdzēt nokopt galdu, lai pasniegtu saldo ēdienu, Maikls piedauzīja ar dakšiņu vīna glāzei un piecēlās. Pusdienu laikā viņš nebija uzsaucis nevienu tostu. Dakšiņu pacēlis, Maikls cieši palūkojās uz tēvu. Kad viņu acis sastapās, Vito viegli pasmaidija. Redzot tēvu smaidām, Maikla dusmas uzvirmoja vēl vairāk.

-      Es drīzāk nomiršu, - Maikls teica, paceldams glāzi, - nekā kļūšu par tādu kā tu!

Nāves klusums apņēma klātesošos gluži kā smags plīvurs. Pie galda bija palikuši tikai Maikls un Vito, pārējie, šķiet, bija izgaisuši.

Vito nesteidzīgi apēda pēdējo vistas filejas gabalu un nolika malā dakšiņu. Pēc tam ar salveti rūpīgi noslaucīja muti un ledainu skatienu paraudzījās uz jaunāko dēlu.

Maiklam aizžņaudzās rīkle. Viņš stāvēja, sagrābis rokā vīna glāzi. Saņēmies gaidīja, ka tēvs tūlīt sāks par viņu smieties un pateiks, ka dēlam beidzot jākļūst par vīru.

Taču Vito nesmējās, tikai cieši lūkojās uz Maiklu.

Maiklam pār muguru pārskrēja skudriņas, ceļgali sāka drebēt. Viņš bija tik cieši sažņaudzis labajā rokā glāzi, ka pat pirkstu kauliņi kļuva balti. Tad glāze sasprāga. Galdautu pārklāja vīns un asinis, un izbira stikla lauskas. Neviens neteica ne vārda. Maikls stāvēja kā sastindzis un drebēja.

Beidzot Vito Korleone pacēla savu glāzi.

-     Es atbalstu tavu tostu, - viņš klusu sacīja un izdzēra vīnu. - Novēlu veiksmi!

Ceļi Maiklam saļodzījās, un viņš apsēdās.

-    Esi tik laipns, - Vito norādīja uz glāzes lauskām, - palīdzi mātei sakopt galdu.

Maikls paklausīja. Konija ar māti atnesa kafiju un kūkas, bet visi klusēja. Bija dzirdama tikai karotīšu šķindoņa. Maikls apsēja salveti ap sagriezto roku un, galvu nodūris, ēda.

Pat Fredo necentās kliedēt saspringto gaisotni.

Citi Korleones bērni nekad nebija uzdrošinājušies sacelties pret tēvu. Santino bija uzticams kā suns, Fredo verdziski izdabāja tēva iegribām. Toms, lai gan nebija īstais dēls, centās iegūt Vito labvēlību tikpat dedzīgi kā Fredo un galu galā bija veiksmīgāks. Konija, būdama jaunākā, bija paklausīga meita pat krietnu laiku pēc Vito nāves. Kā tas bieži gadās ģimenēs, sacelties pret tēvu dīvainā kārtā uzdrošinājās tikai viņa mīlulis.

Dumpis bija raksturīgs itāliešu ģimenēm: lai kas notika starp tēvu un dēlu, tas nekādā ziņā nebija vērsts pret māti. Maikls viņu dievināja, un kādu laiku Vito bija norūpējies par jaunākā dēla vīrišķību. Maikls uzvedās priekšzīmīgi, viņš klausīja vecākiem, taču ikviena viņa rīcība, šķiet, bija vērsta pret tēvu.

Piemēram, kad Fredo izpļāpājās, ka tēvu uztraucot Maikla vīrišķība, puisis vispār pārstāja vest draudzenes mājās. Kad Sanijs piedāvāja pagādāt viņam ielasmeitu septiņpadsmitajā dzimšanas dienā, Maikls atbildēja, ka viņa draudzene apvainošoties. "Kāda draudzene?" Tad Maikls svētdien uz pusdienām atveda kuplām krūtīm apveltītu blondīni, ar kuru satikās jau vairākus mēnešus. Pēc tam viņš sāka vest mājās jaunas meitenes katru nedēļu, turklāt neviena no viņām nebija itāliete. Vito tikai vienreiz aizrādīja viņam, uz ko Maikls atbildēja, ka mīlot savu māti un visā pasaulē neesot nevienas sievietes, kas līdzinātos viņai, un nekad nebūšot. "Tā nav mana darīšana!" Vito nočukstēja, apmierināts ar dēla nostāju. Pēc tam par Maikla personisko dzīvi veselus septiņus gadus nekas nebija zināms, līdz viņš Konijas kāzās atveda Keju Edamsu.

Maikls pieteicās Prinstonas un Kolumbijas universitātē un tika abās. Viņš izvēlējās Kolumbiju, jo tur kādreiz bija mācījies Toms. Pēc pirmā semestra Maikls uzzināja, ka tēvs ziedojis prāvu anonīmu summu universitātes palīdzības fondā. Saticies ar Tomu viesnīcā Plaza, Maikls paziņoja, ka pamet mācības. Tad viņš palūdza Tomam atļauju apmesties pie viņa un Terēzas. Toms toreiz strādāja Volstrītā un īrēja dzīvokli pašā centrā.

-    Atrodi kādu skolotāju, - Toms ieteica. - Daudziem pirmajā kursā ir grūtības ar mācībām.

-    Esmu labākais students kursā, - Maikls paziņoja un paskaidroja, kādēļ grib aiziet.

-    Ja mācības pamestu visi studenti, kuru vecāki atbalsta skolu…

-     Man nospļauties par citiem. Gribu, lai mani ciena par manis paša nopelniem.

-    Maikl, kā tu vari būt tik naivs!

-     Tātad es varu padzīvot pie jums, vai tev vispirms jāpajautā Terēzai?

Toms papurināja galvu, viņš varot izlemt Terēzas vietā. Ja Maikls gribot pieļaut lielāko kļūdu savā mūžā, Toms viņu neatturēšot.

Un tā pēc pirmā semestra Maikls ar teicamām atzīmēm pameta vienu no labākajām universitātēm un mēģināja atrast darbu. Cietis neveiksmi, viņš, vakariņodams pie Heigeniem, lūdza aizdot naudu, lai varētu pieteikties koledžas kursos. Toms sacīja, ka labprāt aizdošot jebkuru summu, bet lai Maikls atjaunojot mācības Kolumbijas universitātē. Maikls neko neatbildēja.

-    Tēvs kas tēvs, - Heigens piebilda. Maikls saprata, ko domājis Toms. - Klusēt tu proti ne sliktāk par Vito.

Korleone drūmi raudzījās vienā punktā. Terēza nokopa galdu, bet Maikls tā arī nebilda ne vārda.

-    No sava likteņa neizbēgsi, - Toms atgādināja.

Maikls iesmējās: - Mēs dzīvojam Amerikā, manu nabaga brālīt! Te visi to vien dara kā cenšas izbēgt no sava likteņa.

Toma acis iekvēlojās dusmās, bet viņš apvaldījās.

, - Tev vajadzīga nauda? Tu zini, pie kā griezties. Bet es tavā dzīvē vairs nejaukšos!

Maikls saprata, ka nonācis strupceļā. Protams, varētu nerēķināties ar tēva gribu un palūgt, lai iesaista viņu Ģimenes biznesā. Bet tas bija pilnīgi izslēgts. Vito gribēja, lai dēls sekmīgi beidz skolu, pēc tam universitāti un kļūst par ārstu, advokātu vai profesoru. Viņš gribēja, lai Maikls iet gluži citu ceļu. Bet kādu ceļu gan viņš varēja izvēlēties, ja visi iespējamie ceļi bija tēva neredzamās rokas nobruģēti. Tie bija ari noasfaltēti, apgaismoti un nožogoti.

Kurp lai viņš dodas?

Tēvs būvēja māju Longailendā, un šopavasar tur pārcelsies visa ģimene: vecāki, sešpadsmitgadīgā Konija, arī Fredo, kas joprojām nebija uzsācis patstāvīgu dzīvi. Sanijs un Sandra, kuriem nupat bija piedzimušas dvīņu meitenes, apmetīsies netālu no viņiem. Ieraudzījis mājas projektā istabu, kas bija apzīmēta ar vārdiem "Maikla guļamistaba", viņš atkal sajuta kamolu kaklā, gluži kā toreiz, kad iedomājās, ka sešpadsmit gadu vecumā būs jāiesaistās Ģimenes biznesā.

Maikls kļuva par upuri jaunības nolemtībai - viņš apzinājās tikai to, ko negribēja. Cenšoties izvairīties no dzīves nepatikšanām gluži kā komanda no zaudējuma. Gluži kā izpletņlēcējs, kas cenšas piezemēties jebkur, tikai ne augstākajā kokā. Gluži kā ceļojošs tirgotājs, kas nespēj ilgi nosēdēt uz vietas. Gluži kā Ādams un Ieva, kuri drīkst darīt visu, izņemot vienu vienīgu aizliegumu.

Un Maikls Korleone izdarīja to pašu, ko tūkstošiem vīlušos jauno amerikāņu trīsdesmitajos gados, - viņš iestājās civilajā darba dienestā.

Vairākums viņa dienesta biedru, protams, bija cilvēki, kuriem nebija nekādu priekšrocību, nekādu izredžu, puiši, kas dzīvoja galējā nabadzībā, un, lai gan viņa ģimene bija pavadījusi dzīvi līdzīgos apstākļos, Maikls to nekad nebija izjutis. Nometne bija izvietota Vinooski upes ielejā Vermontas štatā. Puiši stādīja kokus, raka grāvjus, pārnēsāja tonnām zemes. Lai gan Maiklam, kā jau visiem itāliešiem, nepatika bezgaršīgais ēdiens, viņš nesūdzējās. Viņa uzvārdu pastāvīgi kropļoja, bet viņš nekad nevienu nelaboja. Vakaros Maikls piestrādāja va- karskolā, kur itāliešiem un meksikāņiem mācīja angļu valodu, un drīz vien pats vadīja nometnes izglītības programmu. Simtiem jauniešu vispār neprata lasīt, viņu vidū bija daudz itāliešu, kas ar grūtībām pat lasīja itāliski, kad Maikls sāka ar viņiem nodarboties. Tāpat kā visiem, ari Maiklam maksāja trīsdesmit dolārus nedēļā, divdesmit divi no kuriem uzreiz tika aizsūtīti mājās ģimenei. Nakti, gulēdams uz savas lāvas, Maikls mēģināja iedomāties tēva seju, kad viņš saņem čekus. Maikla sirds atmaiga tikai pēc iepazīšanās ar sievām: ar Keju, otro sievu, un Apoloniju, pirmo sievu.

Nometnē strādāja ap tūkstoš viru. Vairākums no viņiem bija otrās un trešās paaudzes imigranti. Vienīgais, kas viņus apvienoja, - lepnums par kopīgo ikdienas darbu jaunās dzimtenes labā.

Un, kad fašistiskā Vācija iebruka Čehoslovākijā, nometnē neizraisījās neviens konflikts starp vāciešiem un čehiem vai slovākiem. Tāpat, uzzinājuši par padomju un somu kara sākumu vai Musolīni Albānijas okupāciju, jaunekļi kopīgi bažījās par to, kas varētu sekot un kā tas ietekmēs ASV.

-    Uz mums tas arī var atsaukties, - reiz vakarā sacīja Džo Lukadello, kas kopā ar Maiklu vadīja vakara nodarbības. - Redzēsi.

Džo vecāki nāca no Dženovas, bet tagad dzīvoja Kemdenā Ņūdžersijas štatā.-Viņš gribēja kļūt par arhitektu, taču biržas kraha laikā ģimene bija zaudējusi visu. Tādēļ tagad Lukadello projektēja atbalstsienas un piknika nojumes. Veikls un apsviedīgs, Džo bija labākais Maikla draugs nometnē.

-   Es arī par to domāju, - Maikls sacīja. - Ja Amerika iesaistīsies karā, itāliešiem klāsies plāni.

-    Vāciešiem jau tagad neiet diez ko labi…

-    Tev taisnība, - Maikls pamāja.

-    Nesmejies, bet es gatavoju plānu, kā nogalināt Musolīni.

-    Tiešām? - Maikls iesmējās. - Un kā tu gribi to izdarīt?

-    Pagaidām nezinu. Es jau teicu, ka atentāts tiek tikai gatavots.

Džo prata gan izplānot kaut ko, gan arī to īstenot. Viņš bija praktisks cilvēks, tomēr viņam patika arī pasapņot.

-    Padomā, kas tev ļaus piekļūt pie Musolīni, viņam taču ir milzīga apsardze.

-     Maikl, vai tu neesi lasījis vēstures grāmatas? Nav neviena varoņa, karaļa, noziedznieka vai cita līdera, kuru nevarētu nogalināt.

Tā bija vērā ņemama doma. Maikls arī to bija apsvēris. Džo droši vien ir taisnība.

-    Ticis galā ar Musolīni, tu ķersies pie Hitlera?

-    Zinu, tās ir tukšas iedomas, - Džo nopūtās. - Es neesmu muļķis un saprotu, ka tādam kā es Musolīni nav pa spēkam. Tikai grūti noraudzīties, kā pasaule brauc ellē un tu neko nevari izdarīt.

Te nu viņi bija vienisprātis. Aizmirsuši par neseno naidu starp ziemeļu un dienvidu itāliešiem, abi ienīda Musolīni. Abi baidījās no kara un ar to saistītās iznīcības. Vienlaikus abi saprata: ja itālieši gāzīs Musolīni, tas cels viņu nozīmi amerikāņu acīs, tādēļ lai karš turpinās.

Pēc vairākām dienām vispārēja uzmanība tika pievērsta Ustikai. Noslēdzis politiskās sadarbības līgumu ar Hitleru, Musolīni raidīja savu karaspēku uz Sicīliju, lika apcietināt visus pazīstamos un aizdomās turētos mafijas locekļus un nosūtīt viņus uz nelielo saliņu Ustiku. (Vito uzskatīja Musolīni par uzpūtīgu diktatoru, kura laiki ir beigušies.) Juzdami līdzi Usti- kas ieslodzītajiem, Maikls un Džo apsūdzēja Amerikas valdību par neizlēmību. Par to, ka daudzi no ieslodzītajiem ir tēva darījumu partneri, Maikls neminēja ne vārda. Lukadello zināja, ka Korleone, vecākais, nodarbojas ar eļļas importēšanu. To izmantoja nometnes virtuvē.

1940. gadā, kad Itālija pieteica karu antihitleriskajai koalīcijai, Džo Lukadello bija izstrādājis plānu.

-    Mēs dodamies uz Kanādu! - viņš paziņoja.

-    Uz Kanādu?

Džo izvilka avīžu izgriezumu. Rakstā tika ziņots, ka Kanādas karaliskā aviācija uzņem dienestā pieredzējušus amerikāņu pilotus. Jauniesauktos apmācīs Billijs Bišops, ass. Pirmā pasaules kara slavenākais lidotājs.

-    Lieliski! - Maikls iesaucās. - Bet mēs taču neesam pieredzējuši piloti.

Izrādās, Džo bija paredzējis visu līdz pēdējam sīkumam. Viņam bija draugs, poļu ebrejs no Rodailendas, civilās aviācijas pilots, kas apsmidzināja fermeru laukus, lai paglābtu tos no kukaiņiem, un laistīja mežus, lai pasargātu no ugunsgrē- kiem.Tieši viņš deva puišiem dažus padomus, un tad visi tris devās uz Otavu, lai pieteiktos karadienestā. Džo sev un Maiklam viltoja pilota tiesības. Sākumā viss norisa gludi, bet pēc divām dienām kazarmā ienāca pats Billijs Bišops un jautāja pēc Maikla Korleones. Tas, ka kanādietis pareizi izrunāja itāliešu uzvārdu, uzreiz šķita aizdomīgi. Bišops palūdza Maiklam uzrādīt pilota tiesības. Kazarmā bija daudz viltvāržu bez tiesībām, kuri nāca no smidzinātājlidmašīnām, bet pēc dažiem mēnešiem viņiem bija jākaro pret Luftwaffe. Runa nebija par tiesībām. Maikls noprata, ka te iejaukts Vito. Kāda jēga uzrādīt viltotas tiesības un apdraudēt Džo?

-    Atvainojiet, ser, - Maikls teica Billijam Bišopam. - Man nav pilota tiesību.'

Pēc brīža Maikls ar īpašu autobusu atgriezās Vermontā. Sešus mēnešus vēlāk Maikls atkal sēdēja autobusā. Šoreiz viņš devās uz Ņujorku, uz tēva dzimšanas dienu, kad vadītāja kabīnē pa radio paziņoja par Pērlhārboras bombardēšanu. Maikls drebēdams pieliecās un uzgrieza radio skaļāk. Drīz vien viņi tika uz ceļa. Tieši no autostacijas Maikls devās uz Taimskvēru. Laukumā jau pulcējās jaunieši, kas bija gatavi mesties kaujā. Maikls nolēma iet uz gaisa spēku korpusu un nostājās rindā, bet te uzradās virsnieks, kas apstaigāja viņus un paziņoja, ka tiem, kuru augums ir mazāks par metru deviņdesmit, būs jāstājas citā dienestā. Maiklam pietrūka piecu centimetru. Bet ari jūras kājnieku dienests pilnībā atbilda viņa ideāliem. Elitārs karaspēks, ar stingru disciplīnu, ar milzīgu fizisko slodzi, ar īpašu goda kodeksu. Maikls un leitnants, kas viņu pierakstīja, pārmija skatienus un savstarpēji sapratās. Uz tēva dzimšanas dienu bija jābrauc ar taksometru.

Tādējādi Vito Korleones mīļākais dēls ieradās svinībās pēdējais un paziņoja, ka ir uzņemts jūras kājniekos.

Vito uztvēra Maikla ziņu mierīgi. Kā jebkurš mīlošs un norūpējies tēvs, viņš uzdeva simtiem jautājumu. Tas, ka Vito neatbalsta dēla izvēli, bija acīmredzams, taču skaļi viņš neko neteica.

Pēc dažām dienām ASV valdība itāliešus pasludināja par karagūstekņiem. Tā, piemēram, maizes cepējs Enco divus gadus pavadīja Ņūdžersijas cietumā. Piedevām vairāk par tūkstoti amerikāņu pilsoņu ar itāliešu uzvārdiem tika arestēti. Apcietināja pat Terēzas Heigenas vecākus, tomēr viņus drīz vien atlaida pierādījumu trūkuma dēļ. Simtiem vienkāršāku cilvēku tika aizturēti ilgāk - neizdarījuši nekādus noziegumus, viņi pavadīja apcietinājumā daudzus mēnešus un pat gadus.

Pirms Ziemassvētkiem valdība izdeva dekrētu, kas ierobežoja itāliešu imigrantu iesaistīšanos aizsardzības rūpniecībā. Visā valsti darbu zaudēja simtiem darbspējīgu, likumpa- klausīgu dokeru, fabriku strādnieku un pat mašīnrakstītāju.

Maikls tolaik jau bija kara bāzē Perisas salā, rāpdamies gluži kā ķirzaka pa asajām piekrastes klintīm.

Četri procenti Amerikas iedzīvotāju nāca no Itālijas. Viņiem bija lemts kļūt par desmit procentiem karā kritušo.

Viss valdības ietērps Maiklam bija par lielu - gan uniforma, gan zābaki, gan ķivere. Tomēr Maikls to gandrīz nemanīja. Viņš lepojās, ka kļuvis par jūras kājnieku, un redzēja to, ko gribēja redzēt. Bet, kad Karmela saņēma sava jaunākā dēla fotogrāfiju ar skūtu galvu, slikti piegulošā, gandrīz palsā formastērpā, kas vairāk atgādināja kostīmu, viņa raudāja trīs dienas un trīs naktis. Tad viņa nolika fotogrāfiju uz kamīna malas un ikreiz, kad gāja garām, smagi nopūtās. Tomēr neviens neuzdrošinājās fotogrāfiju aizvākt.

Maikla vadā bija četrdesmit septiņi kājnieki, visi no Aus- trumkrasta, puse ziemeļnieku un puse dienvidnieku. Maikls nekad agrāk nebija bijis dienvidos. Viņš vairāk zināja par nesaskaņām starp Ziemeļitāliju un Sicīliju un bija pārsteigts, ka tādas sastopamas ari ASV. Dīvaini, bet konfliktos bija daudz kopīga. Tā kā viņš pārstāvēja gan Itālijas dienvidus, gan ASV ziemeļus, Maikls varēja pieslieties jebkurai pusei. Par laimi, strīdi lielākoties notika sīkumu dēļ. Piemēram, par mūziku. Dienvidniekiem patika lēnīgas, gari stieptas melodijas, bet ziemeļniekiem -jautrāki un dzīvīgāki ritmi, sevišķi Koula Portera un Džonija Mersera dziesmas, kuras klausoties varēja dejot. Lai gan Maikls bija pazīstams ar Džoniju Fontāni, Korleone strīdos par mūziku nepiedalījās. Tiklīdz ķīviņi kļuva pārāk skaļi un puiši uz bridi aizmirsa savu galveno ienaidnieku, uzradās ierindas mācības inspektors un tiem, kas bļaustījās visnegantāk, kļuva par īstu ienaidnieku. Ieradušies nometnē, jauniesauktie visvairāk baidījās no savām bailēm vai neizdarības, bet jau pēc stundas viņi daudz vairāk baidījās no seržanta Bredšova. Maikls bija mierīgs, centīgs kareivis, taču arī viņam šad tad radās bažas, ka seržants viņu nositīs. Naktis Maikls grozījās uz savas lāvas, priecājoties, ka ticis jūras kājniekos.

Maikla aizdomas, ka viņa korpusa galvenie noteikumi paredzēja nepielaist itāliešus elitārajā karaspēkā, apstiprinājās tad, kad viņš uzzināja, ka, izņemot viņu, vadā ir tikai viens itālietis. Tonijs Ferraro arī bija dzimis Ņujorkā un spēlēja zemākas līgas beisbolkomandā kā ķērējs. Viņš bija plecīgs un drukns. Tāpat kā Maikls, arī Tonijs bija brīvprātīgi pieteicies dienestā, tiklīdz izdzirda, kas noticis Pērlhārborā, lai gan visvairāk viņam gribējās doties uz Itāliju un nogalināt Musolīni.

Tonijs un Maikls vadā bija divi augumā mazākie, sliktāk par citiem skrēja un šāva mērķi. Toties viņi bija izturīgi, jo viss, ko bija dzirdējuši par nometnes stingro disciplīnu un lielo fizisko slodzi, izrādījās patiesība. Puiši krita un cēlās, atkal krita un cēlās. Daudzi no viņiem vēma pat asinis. Bet Maiklam apmācības iepatikās. Viņš nožēloja tos kājniekus, kurus jau pēc četru stundu maršēšanas līdz ceļiem smiltīs sūtīja atpakaļ uz barakām, nevis lika viņiem trenēties astoņas stundas, kā to darīja seržants Bredšovs. Kad apmācības beidzās, viņš pirmoreiz vērsās pie vada vīriem kā pie ieroču biedriem, kā pie līdzīgiem.

Pametot Perisas salu, daudzi jūras kājnieki neslēpa asaras - seržantu Bredšovu bija iemīlējuši visi.

Apmācību laikā Maikls nebija zaudējis neko, izņemot dažus nieka kilogramus, un brīnījās par raksturu, kas viņā bija izveidojies.

Pēc dažiem mēnešiem kaujā par mazītiņu salu, kurai nebija ne nosaukuma, ne stratēģiskās nozīmes, Toniju Ferraro nāvīgi ievainoja japāņu snaiperis.

Rīts vēl nebija uzausis, bet jūras kājnieki jau paķēra šautenes, uzlika plecos mantu maisus un nostājās ierindā līdzās kravas mašīnām. Kaprālis ar spēcīgu dienvidnieka akcentu izkliedza uzvārdus un norīkojuma vietas. Viņš kroplīgi izrunāja uzvārdu Korleone, ko Maikls jau bija gaidījis. Tomēr tas, ko viņš pateica pēc tam, pilnīgi satrieca Maiklu.

Eljotas nometne, jūras kājnieki.

Tātad viņu sūta uz Kluso okeānu. Sapnis piedalīties Itālijas atbrīvošanā bija sagrauts. Ko lai viņš tagad dara? Uzrakstīt sūdzību Kongresam? Bet tas laikam bijis viņa kongresmenis (bez šaubām, pēc tēva norādījuma), kas pieprasīja, lai Maiklu turp nosūta. Maikls neteica ne vārda. Jūras kājnieki nekurn.

Kāds dienvidnieku puisis, kas jau sēdēja kravas mašīnā, pastiepa roku un palīdzēja Maiklam ierāpties.

- Esi sveicināts, jaunais Dago zēn!

Maikls zināja, ka par Dago kājnieki sauc bāzi Sandjego. Vārda otro nozīmi viņš arī saprata, bet neko neatcirta pretī.

Tagad viņi pirmām kārtām ir jūras kājnieki, tad amerikāņi. Pārējais nāca pēc tam.

Maikls nekad agrāk nebija bijis ASV rietumos un lielāko ceļa daļu pavadīja, kā apburts pieplacis vilciena logam. Par tādu skaistumu ir vērts cīnīties! Viņš nevarēja iedomāties, ka viņa valstī ir tik brīnumainas vietas. Jo tuvāk nāca Klusajam okeānam, jo mežonīgāka un klinšaināka kļuva ainava.

Trīsdesmit jūdžu no Lasvegasas, kur pirms mēneša tika atvērts pirmais lielais kazino, viņi apstājās, lai piedalītos tuksneša kontrolapmācībās. Tonakt Maikls kailām rokām noķēra trusi, nodīrāja to un apēda jēlu. Viņš sēdēja pie strauta un raudzījās uz pilsētas spožajām ugunīm. Šo pilsētu uzņēmīgi cilvēki drīz vien pārveidos par spēļu industrijas centru. Las- vegasa pārdzīvos karu, Britu impērijas un Padomju Savienības sabrukumu, kā arī daudzu Amerikas tērauda rūpnīcu pārcelšanos uz Dienvidaustrumāziju.

Sandjego kājnieki pavadīja vairākas nedēļas, piedaloties teorētiskajās apmācībās, tuvcīņās, peldēšanā, un saņēma pēdējo instruktāžu. Kad pienāca laiks doties projām, sirds Maiklam nodrebēja. Viņš tiek nozīmēts par apsardzes kareivi. Galīgi un negrozāmi.

Ticis pie pirmā telefonautomāta, Maikls piezvanīja Tomam. Heigeni ēda vakariņas, un bija dzirdams, kā dzīvoklī raud bērns.

-     Gribu tev ko pajautāt, Tom. Ja samelosi, es tev nekad nepiedošu.

-    Vīrieši tā nerunā! - Toms atcirta.

Maikls bija jauns un noskaņots kareivīgi. Pēc daudziem gadiem viņš saprata, ka Toms bija atbildējis uz jautājumu, kuru viņš gribēja uzdot.

-    Vai tēvs ir kaut kā ietekmējis manu norīkojumu?

-    Uz kurieni tevi sūta? - Toms vaicāja.

-    Es neesmu iestājies jūras kājniekos, lai kļūtu par policistu, - Maikls pieklusināja balsi.

-    Vai tu esi kļuvis par policistu? - Heigens pārsteigts jautāja.

Maikls nolika klausuli.

Pēc dažām dienām viņš jau stāvēja piestātnē ar šauteni plecā. Puiši, ar kuriem viņš piedalījās apmācībās, devās savā pirmajā reidā. Garastāvoklis visiem bija pacilāts - viņi solījās nogalināt ikvienu japāni. Nevienu no šiem zēniem Maikls nekad vairs nesastapa.

Visnepatīkamākais sardzes daļas pienākums bija sekot, lai civiliedzīvotāji ievēro pretgaisa aizsardzības noteikumus. Cilvēkiem šķiet, ka viņu apstākļi ir sevišķi, un sēdēt bez gaismas nevienam negribējās, tādēļ skaidroties ar viņiem trūka pacietības. Pēc vairākām šādām uztraucošām naktīm Maiklam uznāca vēlēšanās iegāzt nepaklausīgajiem, pašpārliecinātajiem pilsoņiem ar šautenes laidi, taču viņam iešāvās prātā labāka doma. Viņa daļas komandieris, kas daudz mazāk cienīja civiliedzīvotājus nekā Maikls, par to bija sajūsmā.

-    Nekad nedomāju, ka pateikšu ko tādu itālietim, bet tu, puis, dienās vari kļūt par virsnieku!

Nākamajā dienā Maikls ar diviem palīgiem devās uz degvielas noliktavu pilsētas ziemeļos, pašā jūras krastā. Atraduši divas tukšas degvielas tvertnes, viņi tās uzspridzināja. Tā bija jauka pārmaiņa kaut uz brīdi tikt vaļā no apnicīgajiem, mūžam neapmierinātajiem civiliedzīvotājiem un iespēja izmantot praksē savas zināšanas par sprāgstvielām.

Dienu vēlāk vietējās avīzes un radio ziņoja (informācijas anonīmais autors bija Maikls), ka japāņu snaiperi tikuši klāt degvielas noliktavai un uzspridzinājuši to, jo iedzīvotāji neievēro pretgaisa aizsardzības noteikumus.

Pēc tam ieviest aptumšošanu bija vieglāk.

Maikls vairākkārt bija vērsies pie Eljotas nometnes pavēlniecības, lai pārskata viņa norīkojumu, taču veltīgi. Viņš pieteicās pilotu kursos. Kara sākumā pilotiem bija vajadzīga augstākā izglītība, pēc tam noteikumi mainījās. Bija jānoliek eksāmens un jāsaņem 117 balles. Maikls dabūja 130 balles, tomēr viņu neuzņēma. Reiz, kad Maikls bija nostāvējis četras stundas miera stājā pie admirāļa Kinga mītnes, viņam izdevās aprunāties ar admirāli. Tas apsolīja personiski iedziļināties notiekošajā un palīdzēt ar pārcelšanu uz Eiropas karadarbības laukiem. Bet atkal nekas nesanāca. Maikls pavadīja Eljotas salā tikai gadu, bet viņam šķita, ka pagājuši desmit.

Beidzot Maikls saprata, ka visus admirāļa dokumentus kārto un paraksta viņa vietnieks. Uzzinājis, kādas ir viņa muzikālās noslieces, Maikls tūdaļ sadabūja divas biļetas vietniekam un viņa sievai pirmajā rindā uz Džonija Fontānes koncertu.

Pēc dažām dienām Maikls tika pārcelts uz kaujas bataljonu.

Korleone devās kaujā ar bijušo pasažieru laineri, kas bija pārkrāsots pelēkā krāsā un apgādāts ar ieročiem. Ar šo kuģi jau nedēļām ilgi tika pārvadāts karaspēks. Laineris jau tuvojās ostai, kad pienāca pavēle par izcelšanos Gvadalkanalā.

Kaujas Gvadalkanalas salā ilga mēnešiem, japāņu kreiseri raidīja artilērijas šāviņus uz liedagu naktīs, vietvietām tiem izmisīgi pretojās simtiem kājnieku, kas bija patvērušies pazemes tuneļos, un kauja vēl nebija galā.

Gvadalkanalas liedags atgādināja izgāztuvi - te mētājās visdažādākā veida sadedzinātas mašīnas: tanki, džipi, peldoši kāpurķēžu transportieri. Taču, pirmoreiz ieraudzījis salu, Maikls iztēlojās, kāda tā bijusi agrāk, - zaļas kokospalmas, baltas smiltis, īsta tropu paradīze.

Kopā ar citiem kājniekiem Maikls iekāpa kuterī un brauca uz krastu. Tālumā sprāga šāviņi, bet viņiem neviens netrāpīja, un kuteris laimīgi piestāja malā. Paspēris dažus soļus pa liedagu, Maikls paklupa pret kaut ko mīkstu un nokrita smiltīs. Viņš aši piecēlās un skrēja uz koku skupsnu. Tad patvērās dzeloņstiepļu mudžeklī ar nomelnējušiem līķiem. Smaka bija neciešama - apdegušas, trūdošas miesas smārds sakāpa degunā un kaklā, izraisīdams nelabumu. Atskatījies uz liedagu, Maikls saprata, ka bija paklupis pret trūdošu līķi.

Japāņi bija pametuši savus kritušos, lai tie sapūst krastā vai tiek aizskaloti jūrā. Tie bija pirmie ienaidnieku līķi, kurus Maikls redzēja.

Salas pastāvīgā kontingenta jūras kājnieki, kuri sagaidīja jauno karaspēku, šķita tikpat netīri, bārdu apauguši un noguruši. Viņi gandrīz nesarunājās. Maikls un pārējie jaunat- braucēji savās tīrajās formās pēkšņi sajutās kā puikas, kas spēlē kovbojus vai indiāņus. Šie puiši bija karavīri. Kad Maiklu pirmoreiz paņēma patrulēt, viņš drebēja, izdzirdot ikvienu lapas čaboņu. Viņa pieredzējušie pavadoņi smīnēja un turpināja lauzties cauri džungļiem. Kad pārējie metās uz vēdera dubļos, arī Korleone darīja to pašu. Viņš bija pārliecināts - vēl mirklis, un uz viņu lidos bumbas, šāviņi un trasējošās lodes.

Otrajā Maikla uzturēšanās dienā Gvadalkanalas salā viņu norīkoja apsargāt lidlauku. Pēkšņi atskanēja dunoņa. Sašauta amerikāņu lidmašīna, nošķeldama koku galotnes un izšļākdama dūmu mutuļus, strauji tuvojās zemei. Pilots veica avārijas nosēšanos tikai simt jardus no starta laukuma. Lidmašīna aizdegās, un Korleone metās palīgā, lai glābtu pilotu. Tikmēr piebrauca divi džipi ar vīriem, un Maikla vada komandieris, seržants Hels Mičels, aizliedza Maiklam tuvoties lidmašīnai. Liesmas bija pārāk lielas, bet ugunsdzēsēju mašīnu bija sašāvuši japāņi. Ar rokām nevarēja apdzēst pat parastu ugunsgrēku. Maikls ielūkojās lidmašīnas kabīnē. Iestrēgušais pilots raudzījās uz Maiklu un lūdza, lai viņu nošauj. Maikls pacēla šauteni, bet seržants pavēli nedeva. Drīz vien kliedzieni aprima, bet pašam Maiklam bija jāapstrādā apdegumi.

Aptuveni pēc nedēļas tika pasludināta uzvara pie Gvadalkanalas salas. Veco kontingentu nomainīja, aizsūtīja mājās vai vismaz atpūtai Jaunzēlandē. Atjaunošanas darbu laikā Maikla bataljons tika atstāts apsargāt salu. Uz kartes Gvadalkanalas sala ir sīks punktiņš, bet tā ir simt jūdžu gara un divdesmit jūdžu plata. To klāj biezi, necaurstaigājami džungļi un postījumi, kas palikuši pēc kaujām. Nemaz nerunājot par alām.

No alām kājnieki baidījās visvairāk. Kaudzēm trūdošu līķu, aizas ar notekūdeņiem, milzīgas kodējskudras un jenota lieluma žurkas. Alās kājnieki nolaidās nelielās grupās dobermaņa pavadībā. Maikls bija iemīlējis divus pirmos suņus, bet tie saspridzinājās, uzdūrušies ar sprāgstvielām piebāztiem līķiem. Kopš tā laika viņš vairs suņiem nepieķērās.

Maiklam izdevās notvert vienu japāni. Izvārdzis, viņš bija tuvu nāvei. Maikls pieslēja viņu kājās. Japānis norādīja uz Korleones dunci. "Nazis," viņš nogārdza un parādīja, kā uzšķērdīs sev vēderu. Maikls negribēja viņam palīdzēt, un japānis atviegloti uzelpoja.

Diezgan drīz Maikls, tāpat kā daudzi citi kājnieki, kas attīrīja alas, saprata, ka te var gūt diezgan lielu labumu. Viņš iemācījās ātrāk pārmeklēt mirušo japāņu kabatas, nekā nostrādāja detonators. Nometnē salaupīto mantu bija kaudzēm, bet labākais tika nosūtīts uz Sandjego ar kājniekiem, kas savu laiku bija nokalpojuši. Taču, būdams apsviedīgs, Maikls aptvēra, ka mājsaimniecības priekšmetus var pārdot vietējiem iedzīvotājiem uri iemainīt pret pārtiku. Maikls daudz ko iemainīja pret zivīm. Tādējādi viņš ieguva cieņu savu ieroču biedru vidū, jo vairs nebija jāēd draņķīgā barība.

Kādu ritu Maikls pamodās un ieraudzīja, ka mazajam kucēnam, kuru viņš bija iemainījis no iezemieša par paciņu cigarešu, uzklupusi žurka. Korleone patrieca žurku no telts, bet kucēns nomira… Palūkojies augšup, Maikls ievēroja milzīgu zirnekļtīklu, kas bija izvilkts starp diviem kokosriekstu kokiem. Zirneklis tajā bija saķēris kaiju. Kaija bija sapinusies tīklā, un zirneklis mielojās ar to. Kad viņi jau grasījās uzspridzināt pēdējo alu un atgriezties nometnē, Maikls pamanīja albumu ar pasteļzīmējumiem. Vai tiešām kāds japānis būtu pavadījis brīvo laiku zīmēdams? Maikls noliecās. Tur bija vesela zīmējumu kaudze. Uz vienas lapas bija attēlota lidmašīna debesīs un lejā smaidoši cilvēki, kas māja tai ar rokām, uz otras - ģimene pie pusdienām, bet vieta galda galā tukša… Princese un vairāki poniji. Mazā meitene laikam bija atsūtījusi albumu tētim, kas droši vien bija gājis bojā šai karā, kura iznākumu nebija spējis mainīt. Maikls nogludināja lapas un nolika albumu zemē. Tad lika uzspridzināt alu.

Atgriezies nometnē, viņš uzzināja, ka Sicīlija ir atbrīvota. Maikls nekad vairs nepārmeklēja ienaidnieku kabatas.

Salīdzinājumā ar citiem Maikla bataljonam bija paveicies, ka viņi bija nonākuši Gvadalkanalas salā. Viņiem gluži labi bija veicies ari sadursmēs citās salās.

Taču Paleliu salā, uz kurieni nosūtīja kājniekus, bija citādi. Tur viņi kļuva par lielgabalgaļu.

Konvojs, kas iekāpa kuģī, atgādināja Oklahomas laukstrādniekus, kuri dodas uz rietumiem. Klājs bija pārpildīts ar cilvēkiem un mašīnām, piekrauts ar brezenta blāķiem. Tveice bija neciešama, četrdesmit grādi dienā un trīsdesmit pieci nakti. Apakšā gulēt visiem nepietika vietas. Bija jāatrod vieta uz klāja vai zem kravas mašīnām - vienalga kur, lai tikai būtu ēna. Maikls tikai izlikās guļam. Pat vispieredzējušākie veterāni jutās nelāgi.

Kad pie apvāršņa parādījās Paleliu, gaisā bija redzami tikai dūmu mutuļi un uguns liesmas. Desmitiem līnijkuģu raidīja uz salu divpadsmitcollu šāviņus, kreiseri apšaudīja to ar mīnmetējiem. Drīz vien Paleliu salas bombardēšana pārtapa apdullinošā dārdoņā. Šķita, ka sala teju, teju sašķīdīs sīkos gabalos. Kuģis drebēja. Gaisā smirdēja pēc mazuta. Desantnieki iesēdās amfībijās un devās uz salu.

Gaisu šķēla lodes, bet dūmi bija tik biezi, ka Maikls nevarēja saprast, kā šoferis saskata ceļu. Lūk, amfībija jau skāra koraļļu rifu, un seržants Mičels pavēlēja izkāpt krastā. Maikls izlēca un skrēja uz priekšu. Apkārt bija dūmi un haoss, sprāga šāviņi, kājnieki krita un kliedza aiz sāpēm, bet Maikls, galvu nodūris, skrēja uz nogāztajiem kokiem, aiz kuriem bija paslēpušies divi citi kājnieki. Viņš redzēja, kā šāviņi trāpa amfībijām, tās uzsprāgst un sadeg, bet no tām laukā streipuļojošos vīrus pļauj japāņu ložmetējuguns. īsā brīdī aizgāja bojā simtiem viņa ieroču biedru. Puiši, kurus viņš mīlēja un uzticējās tiem. Tagad Maikls vairs neko nejuta. Viss bija kā miglā tīts. Kaklā trāpīja lode. Ievainojums nebija dziļš, bet stipri asiņoja. Maikls to pat nepamanīja, kamēr kaprālis no Konektikutas, vārdā Henks Fogelsongs, apjautājās, kā viņš jūtas.

Kaujā ne vienmēr ir skaidrs, kas notiek un kāpēc. Kaut kur tālu Sandjego štābā sēdēja pulkvedis, kas bija atbildīgs par to visu, jo gribēja ieņemt Paleliu salu, bet nezināja, pret ko vērsti viņu ieroči. Kāds, kuru Maikls nepazina un kurš nebija redzējis viņu, bija nolēmis viņu izmantot. Ne jau Maiklu personiski. Nekā personiska te nav, tas ir karš. Un Maikls bija marionete. Maikls vienīgi centās nenomirt Paleliu uzbrukuma laikā. Nekādu sevišķu varonību viņš neizrādīja. Tikai bija laimīgāks par tūkstošiem citu viņa nodaļas puišu, kuri aizgāja bojā šai salā.

Šķērsojuši piekrastes zonu, kājnieki sakrāva kaudzē akmeņus un gruvešus, lai varētu atšaudīties. Japāņu uzbrukumi bija atslābuši, bet kājnieki visu nakti nogulēja aiz aizprostoju- miem. Pretinieks laikam bija izvēlējies nogaidošu taktiku, un nebija nekādas iespējas to iznīcināt.

Rītausmā seržants Mičels nolēma doties uzbrukumā kalnu grēdai, kur slēpās snaiperi. Maikls un desmit citi kājnieki metās uz piecdesmit jardu attālajiem brikšņiem. Divi tika nogalināti uzreiz, un vēl divus ievainoja. Bet tad kaujā iesaistījās amerikāņu tanks un atklāja uguni. Šaušana nerimās. Līdz virsotnei bija palikušas kādas piecdesmit pēdas. Hels Mičels sūtīja uz priekšu divus kājniekus ar automātiem un trīs ar liesmu metējiem. Japāņi tūlīt atklāja uguni. Mičels pavēlēja Korleonem un Fogelsongam palīdzēt aiznest no virsotnes ievainotos. Maikls piesedza viņus, bet Mičels un Fogelsongs nolaida lejā vienu ievainoto. Kad viņi devās pakaļ otram, šķembu mina nogalināja to un trāpīja Fogelsongam un Mičelam.

Kad vēlāk komandieri un žurnāla Life korespondents jautāja Korleonem, kas viņu pamudinājis aiznest no virsotnes savus ieroču biedrus un kā pašam izdevies palikt dzīvam, Maikls nevarēja atbildēt.

Iespējams, redzamība bija pasliktinājusies koraļļu putekļu dēļ vai arī japāņi bija nosprieduši, ka ir jau nogalinājuši visus kājniekus, un pievērsās tankam, kuru uzspridzināja tai brīdi, kad Maikls metās uz viņu bunkuru. Šaut ar liesmu metēju viņš neprata. Gluži vienkārši paķēra to, un virsotnei pārskrēja liesmu mēles.

No alas tika raidīta ložmetējuguns, un Maiklam šķita, ka viņam norauj kāju. Viņš nokrita zemē un centās patverties aiz laukakmeņiem. Svelošās miesas un napalma smaka bija šaušalīga. Maikls bija viens kalna virsotnē ar gurnā iestrēgušu lodi un cauršautu kāju…

Tieši viņa priekšā gulēja seši japāņi ar tukšiem acu dobumiem un apsvilušām lūpām. Adas viņiem tikpat kā nebija. Muskuļi bija redzami gluži kā anatomijas albumā.

Korleone palika, iesprūdis starp laukakmeņiem, tikai kādas divdesmit minūtes, kamēr izvilka no alas japāņus. Sanitārs, viscaur notašķījies ar asinīm, piesteidzās klāt un aiznesa Maiklu no virsotnes. Šķita, ka divdesmit minūtēs bija pagājusi visa dzīve.

Kā viņš no Paleliu salas nonāca Havajās, Korleone neatcerējās.

Kad Maikls nāca pie samaņas, pirmā doma bija, ka māte ļoti uztraucas. Maikls uzrakstīja viņai garu vēstuli un pierunāja māsiņu pievienot tai kādu suvenīru. Māsiņa izvēlējās kafijas krūzi ar Havaju salu kartes attēlu. Saņēmusi dāvanu un ziņu, ka dēls atgriežas mājās, Karmela Korleone ielēja krūzē vīnu un izdzēra to vienā paņēmienā, pateikdamās Jaunavai

Marijai, ka tā uzklausījusi viņas lūgšanas. Kopš tā laika, iedama garām fotogrāfijai uz kamīna plaukta, Karmela smaidīja.

Maikls un Hels Mičels atveseļojās, bet Henkam Fogelson- gam tik labi neveicās. Mirstot viņš palūdza sanitāru nodot Maiklam Korleonem savu pulksteni. Saņēmis šo negaidīto dāvanu, Maikls, kas pavirši pazina Henku, uzrakstīja viņa vecākiem, cik varonīgi cīnījies viņu dēls, un piedāvāja pulksteni atdot. Drīz vien pienāca atbilde, kurā Fogelsongi pateicās Maiklam un lūdza atstāt pulksteni sev.

Vēl slimnīcā Maikls uzzināja, ka viņu uzņēmuši pilotu kursos. Viņš bija arī paaugstināts par leitnantu. Paaugstinājums bija simbolisks, un uz lidotāju skolu Maikls neaizgāja. Karš Maiklam Korleonem bija beidzies.

Pirms izrakstīšanās no slimnīcas uzradās žurnāla Life reportieris, lai intervētu leitnantu Korleoni. Lieliski noskārzdams, ka to visu izkārtojis tēvs, Maikls pateicās reportierim par interesi, bet piebilda, ka viņš esot privātpersona. Viņš jau ir apbalvots ar medaļu, un lieka uzmanība viņam nav vajadzīga. Taču admirālis Kings personiski pārliecināja Maiklu sniegt interviju. "Tas cels kaujas garu!" viņš paskaidroja.

Maiklu nofotografēja jaunā, lieliski piegulošā formastērpā. Žurnāla speciālizdevums bija veltīts amerikāņu karavīru varonībai. Vāku rotāja Odija Mērfija, bet nākamo lappusi - Džeimsa K. Šī, nākamā Amerikas Savienoto Valstu prezidenta, attēls.

septītā gramata 1961. gada janvāris un jūnijs

22. nodaļa

No vairākiem starpniekiem Niks Džerači uzzināja, ka tiekot aicināts ierasties. Boss gribot viņu redzēt. Niks uzreiz noprata, ar ko tas saistīts. Viņš ierosināja tikties Bruklinas botāniskajā dārzā. Tā esot pārāk dzīva vieta, viņam atbildēja. Dons Korleone nevēloties piesaistīt sev uzmanību pēc iecelšanas prezidenta pagaidu komandā, sevišķi pirms inaugurācijas. Dona limuzīnā būšot ērtāk.

Viss skaidrs: viņi Niku grib nogalināt.

Šādā situācijā jādara, ko liek. Citas izejas nav. Tāda ir dzīve. Džerači to zināja jau ilgu laiku. Lai tiktos ar bosu, jāgatavojas gluži kā tiesas prāvai: jāpārdomā atbildes uz visiem iespējamiem jautājumiem un jācer uz labāko. Ja neaiziesi, būs jāpaliek zaudētājos.

Ja atvedīsi līdzi miesassargus, tas radis aizdomas. Nē, tas ir pilnīgi izslēgts, nazis un pistole ari. Ja nu viņu pārmeklē, tad viņam ir beigas. Turklāt kur ir garantija, ka īstajā mirkli viņš pagūs izvilkt paslēpto nazi vai pistoli?

Džerači nogaidīja visu ritu pie tavernas galdiņa. Pirmajā avēnijā kopā ar Džoniju Kulīti, Ediju Peradaisu un Momo Prusaku. Vairāki puiši grozījās pie ieejas. Vairāki apkaimes iedzīvotāji dzēra rīta kafiju pie bāra. Tavernas saimnieks bija bokseris Elvuds Kjūseks, kas Korleones Ģimenei palīdzēja "nodrošināt kārtību".

Maikls jau bija mēģinājis viņu nogalināt, bet Džerači lieliski atriebās. Ar Forlencas palīdzību viņš bija piespiedis Fredo savas Ģimenes. Tesio mūs nodeva, Pīts ir miris, bet solījums joprojām ir spēkā.

-    "Ogni promesa č un debito", vai ne? - Džerači teica. - Kā mēdza sacīt mans tēvs.

-     Pilnīgi pareizi! - Maikls iesaucās. - Šodien es izpildīju solījumu. Visādā ziņā tu esi labākais boss Ņujorkā. Kopš šodienas man vairs nav nekāda sakara ar tavu biznesu un es netīkoju pēc tā ienākumiem. Es izstājos no spēles. Tagad man ir jādēvē tevi par Donu. Dons Džerači. Apsveicu!

Tas ir viss. Man ir beigas!

-    Paldies! - Niks teica. - Vai tiešām viss ir tik vienkārši?

-    Bet kā gan citādi? - Maikls jautāja.

Niks neviļus palūkojās uz Neri. Viņi brauca uz rietumiem no Septiņdesmit devītās avēnijas Centrālparka virzienā. Neri raudzījās uz priekšu.

-    Man tas ir liels gods. Esmu sajūsmā!

-    Tu esi to pelnījis.

Džerači pastiepa labo roku bez gredzena.

-Ja es būtu zinājis, nopirktu gredzenu.

-     Ņem manējo, - Maikls piedāvāja. - To ir svētījis pats pāvests! - Korleone sāka vilkt nost gredzenu. Tas bija ļoti gaumīgs, ar izcilu, lielu briljantu safīru ietvarā.

Viņš taču nedāvinātu šo gredzenu cilvēkam, kuru gatavojas nogalināt? Un kurš gan labprātīgi atdos gredzenu, kuru svētījis muļķīgais pāvests?

-     Es pajokoju, - Džerači steidzīgi piebilda. - Vai tad es varu to pieņemt? Jūs jau tā bijāt pārāk devīgs. - Džerači pacēla labo roku, kas bija uz pusi lielāka par Maikla dūri. Tagad pirksti bija kļuvuši mezglaini un sarepējuši no daudzajām boksa cīņām bez cimdiem. - Nedomāju, ka gredzens man derēs.

-    Nebiju ievērojis, - Maikls iesmējās, atkal uzmaukdams gredzenu pirkstā.

Kā tad viņš nav ievērojis?

-    Zināt, kā mēdz teikt? Lieliem pirkstiem…

-    Lieli gredzeni!

-     Tieši tā. Bet paldies, Maikl! Mans sapnis ir piepildījies.

-    Vai tiešām tu nezināji?

-    Protams, zināju. Bet es dzirdēju, ka radušies kaut kādi sarežģījumi ar sapulci?

-    Tev ir lieliski informatori. Sapulce pieprasīja, lai es palieku par tās locekli. Mēģināju iebilst, bet viņu lēmums ir saistošs. Tādēļ es palieku padomdevējs kā sapulcei, tā tev. Protams, šī vienošanās jāpatur stingrā slepenībā. Ikviens kandidāts capo amatam jāapstiprina Sapulcei, un es iesaku to vispirms saskaņot ar mani. Ceru, ka tu gribēsi paturēt No- biljo?

-     Man jāpadomā. - Nobiljo vai Ričijs Divi Stobri bija nostājies Klemencas bijušā regime priekšgalā. Par Ričiju Niks bija dzirdējis tikai labu: tieši viņš palīdzēja Ņujorkas Ģimenēm izveidot monopolu cementa tirdzniecībai un arī baudīja lielu cieņu Fortloderdeilā. Tomēr uzreiz piekrist visam, ko piedāvā Maikls, nebūtu prātīgi. Pat ja viss notiek godīgi. - Vai domājat, ka Ričijs neapvainosies, ja izvēlēsieties mani?

-    Domāju, ka viņš apvainosies daudz vairāk, ja tu pazemināsi viņu amatā.

-    Es nemaz netaisos viņu pazemināt amatā. Tikai gribētu zināt, kā viņš uztvers jaunumus.

-    Droši vien pārāk nebrīnīsies.

-    Vai esat ar viņu jau runājis?

Maikls papurināja galvu.

-     Vēl ne, bet, ja radīsies problēmas, noteikti aprunāšos.

-     Problēmu droši vien nebūs, - Džerači mierīgi atteica. Viņi ar Ričiju bija apsprieduši baumas, un Ričijs apgalvoja, ka būšot priecīgs, ja Džerači kļūšot par jauno Donu un sapulce viņu apstiprinās. Laikam jau viņš runāja patiesi - Ričijs liekas jauks zēns.

-    Savu personisko regime izvēlies pats, es nevienu nepiedāvāšu. Tikai iepriekš man paziņo.

-    Norunāts.

-    Es konsultēšu tevi, bet nebūšu tavs consigliere. Gribu uzsākt jaunu dzīvi, lai pagātne netraucē.

-     Saprotu, - Džerači piebilda, lai gan saprata nebūt ne visu. - Consigliere arī apstiprināsiet?

-    Kā vēlies.

-    Ja neiebilstat, - Niks ierunājās, - es gribētu, lai mans consigliere ir Toms Heigens.

-    Diemžēl iebilstu, - Maikls paziņoja. - Mans brālis Toms paliks strādāt par manu advokātu.

Vēl viena laba zīme. Ja Korleone gribētu viņu nogalināt, tad būtu piekritis.

-     Mēģināts nav zaudēts. Jums vienmēr tiek gudrākās galvas.

-    Es tev nepatīku, vai ne, Fausto?

Niks bija nopratis, ka melot ir daudz bīstamāk nekā teikt patiesību.

-     Godīgi sakot, nē. Neņemiet Jaunā, bet jums nav pārāk daudz piekritēju.

-    Tomēr tu baidies no manis.

-     Bailes ir loģikas ienaidnieks, - Džerači sacīja. - Lai gan jums taisnība, baidos vairāk par nāvi. Es zinu, ko jūs gribat teikt, Maikl. Esmu gatavs uzņemties atbildību un saprotu, ko tas nozīmē jums un cik ļoti uzupurējusies jūsu Ģimene, lai radītu organizāciju. Tagad ir mana kārta. Es atdošu Ģimenei visu, kas man ir.

Maikls uzsita Nikam pa muguru.

Limuzīns iegriezās Brodvejā.

Par bijušo Lamponi regime netika runāts ne vārda. Roko bija nogalināts pirms diviem gadiem Maiami, bet capo līdz šim laikam nebija iecelts. Cienīgu kandidātu bija atliku likām, pamatā puiši no Nevadas - Als Neri, viņa brāļadēls Tonijs, Figaro un vēl vairāki cilvēki. Ja Maikls vēlētos dabūt tos savā pusē, viņš to pateiktu skaidri. Uzdot liekus jautājumus un izaicināt likteni, sevišķi Neri klātbūtnē, negribējās. Pie velna ar Nevadu!

Džerači paberzēja zodu.

-    Varbūt es likšos uzbāzīgs, bet man šis tas nav skaidrs. Vai jūs tiešām pilnīgi pametat biznesu? Atstāsiet sev dažus kazino Nevadā, un viss?

-    Labs jautājums, - Maikls pamāja. - Esmu apsolījis sievai un bērniem, ka atstāšu biznesu, un gribu turēt solījumu. Patiesībā es to biju nodomājis darīt vēl pirms diviem gadiem. Man piederēja ne tikai kazino Nevadā un Kubā, dažādi nekustamie īpašumi, bet vesela biznesa impērija, kas būtu nesusi peļņu vismaz simt gadus. Taču Kubā pie varas nāca komunisti, un mēs visu tur zaudējām. Turklāt Ģimeni piemeklēja dažādas neveiksmes, tādēļ organizācijai bija nepieciešami prāvi ienākumi no legālā biznesa un es nevarēju to pamest. Taču divu gadu laikā, sevišķi ar Džimija Šī uzvaru prezidenta vēlēšanās, viss mainījās. Zaudēt peļņu no spēļu biznesa Kubā bija nepatīkami, bet tagad mums izdevās paplašināt ietekmi Ņūdžersijā. Šā štata gubernators kļuvis par prezidentu, bet vēl svarīgāk ir tas, ka tev izdevās noslēgt savstarpēji izdevīgu līgumu ar Strači Ģimeni. Cik atceros, tagad noris sarunas par kazino atvēršanu Atlantiksitijā, un esmu nolēmis palikt sapulcē vēl kādu gadu, kamēr tas notiks. Diez cik ilgi komunisti valdīs uz salas, kas atrodas simt jūdžu attālumā no mūsu krastiem? Ja nebūtu krievu, mēs jau sen būtu atguvuši varu. Atšķirība starp Kubu un jebkuru citu komunistisko valsti ir apstāklī, ka tā atrodas tikai simt jūdžu no visbagātākās valsts pasaulē. Iespējams, pēc diviem trim gadiem mēs atkal tur atgriezīsimies. Šī apliecinājis man, ka viņa valdība darīšot visu, lai bijušie īpašnieki atgūst savu mantu. Ar to es gribu teikt, ka bez ievērojamiem līdzekļiem mēs nevaram vadīt kazino, nebaidoties, ka Lūijs Ruso un viņam līdzīgie mūs var iznicināt. Taču, kamēr mums nav šādu līdzekļu ne finansiālā, ne cilvēku resursu ziņā, labāk ir aiziet gadu agrāk nekā minūti vēlāk.

-    Bet kurš pabaros ēstgribošos?- Džerači jautāja.

Viens no Korleones Ģimenes vērtīgākajiem ieguvumiem bija korumpēto ierēdņu un amatvīru tikls. - Es pazīstu daudzus kruķus un arodbiedrību līderus, dažus tiesnešus, bet tas laikam ir mazāk par pusi. Un politiķi? Tas viss ir baumu līmenī.

Džerači pārzināja lielāko daļu Ģimenes biznesa Ņujorkā, tomēr ar starpniekiem sadarbojās Maikls un Heigens.

-    Toms tev palīdzēs, - Maikls apsolīja. - Protams, būs zināms pārejas laiks. Kad es pārņēmu organizāciju pēc tēva, viņam un tēvam bija jāskaidro man visas lietas veselus sešus mēnešus.

-    Ja politiķiem pārejas periods ilgst divus mēnešus, man, cerams, pietiks ar sešiem.

Maikls pasmaidīja.

-    Bet vai jums pašam tiesneši un kruķi nebūs vajadzīgi? - Džerači apvaicājās. - Jūs no tiem atsakāties?

-   Vai es tā teicu? Liekas, es apsolīju, ka turpmāk neizmantošu Ģimenes ienākumus.

-    Skaidrs, es saprotu, jūs izstājaties no spēles.

-   Neesi naivs, Fausto. Prezidenta komandā ir daudz veiklu zēnu, kas baro vēl1 vairāk ēstgribošo nekā mēs.

Tātad tu aizej no biznesa tikai tiktāl, cik tev ir izdevīgi, nodomāja Džerači. Viss skaidrs.

-    Bet kā ar vietu sapulcē? Kas tajā piedalās, jūs vai es?

-    Pagaidām es. Ar laiku tu man pievienosies. Vispirms iemācies vadīt organizāciju, pēc tam runāsim par sapulci. Nedomāju, ka tur būs kādas problēmas.

Viņi apsprieda vēl šādas tādas detaļas. Limuzīns atkal šķērsoja parku un tad brauca pa Leksingtona avēniju - ne visai piemērotu vietu slepkavībai. Tātad viņu tiešām nenogalinās. Maikls joprojām nebija sapratis, kas organizējis viņa brāļa slepkavību. Tomēr Džerači par to nebija īsti pārliecināts.

-     Bet, runājot par lieliskiem informatoriem, - Džerači it kā starp citu ieminējās, - gribu jums šo to pastāstīt. Jūsu brāli mēģināja nogalināt.

-    Kurš?

-    Lūijs Ruso! Bāzdegunis.

-    Mani brāļi ir miruši.

-    Tas notika pirms kāda laika, bet es nupat to uzzināju.

-    Kuru no brāļiem mēģināja nogalināt?

Džerači bija sašutis, ka vēl pirms brīža Maikls bija nosaucis Tomu par brāli, bet tagad apgalvo, ka mani brāļi ir miruši.

-    Slepkavības mēģinājums pret Fredo izgāzās, un Ruso to atsauca. Vai atceraties Darba svētkus?

Precizēt, kura gada svētkus, nevajadzēja. Maikls pamāja.

-    Pēc Klemencas, jaunākā, kāzām Fredo bija nonācis Kanādas motelī ar - kā lai to saudzīgāk pasaka - ar kādu citu vīrieti. Slepkavas gribēja visu izkārtot tā, it kā Fredo būtu nošāvies aiz kauna vai nožēlas. Es to sauktu par provokāciju, ja nebūtu dažu faktu.

No Maikla neizdibināmās sejas izteiksmes neko nevarēja saprast.

-    Pirmkārt, kad Ruso rokaspuiši ieradās motelī, Fredo jau bija aizbraucis, bet gultā gulēja kails vīrietis - restorāna īpašnieks, precējies, divu bērnu tēvs. Otrkārt, kad slepkavas atvēruši durvis, vīrietis paķēris pistoli un sācis uz viņiem šaut. Pistole nav bijusi parasta, bet kolts ar nozāģētiem numuriem. Iespējams, tā bijusi Fredo pistole. Figaro teica, ka jūsu brālis to pazaudējis Kanādā, bet kolti viņam vienmēr patikuši. Tātad vīrietis nogalinājis vienu bandītu un smagi ievainojis otru. Nākamajā dienā kāds iekļuvis slimnīcā, iemidzinājis māsiņu ar hloroformu, pārgriezis rīkli ievainotajam bandītam, bet nazi iegrūdis viņam acī līdz pašam rokturim. Dienu pēc notikušā restorāna īpašnieks devies pie sava advokāta un pazudis. Pēc kāda laika sieva saņēmusi pa pastu viņa nocirstās rokas.

-     Vai gribi teikt, ka Dons Ruso veiksmīgi noslēpis savas pēdas?

-    Gluži pareizi.

-    Kādēļ viņi neatnāca pie Fredo vēlreiz?

-    Viņi gribēja apkaunot Ģimeni. Fredo tika iecelts par sotto capo, bet izrādījies zilais. Es neapgalvoju, ka viņš tāds ir. Gluži vienkārši informēju jūs.

Maikls pamāja.

-Ja Ruso gribēja inscenēt pašnāvību, - Džerači turpināja, - viņš būtu ticis sveikā cauri - ne atriebības, ne vendetas, nekā! Korleones Ģimene ir apkaunota, bet ieguvēji ir viņi. Bāz- degunis bija kā traks pēc Lasvegasas, uzskatīdams to par savu teritoriju. Bet pēc tam nāca sagrāve… Nu, jūs zināt, par ko es runāju. Mana sagrāve. Man nav pierādījumu, bet skaidrs, ka traģēdiju izraisīja Ruso un jūsu brālis. Fredo taču gandrīz visu laiku dzīvojis Losandželosā. Domāju, ka tieši tur viņš ir mūs nodevis. - Džerači sarauca uzacis un paraustīja plecus. - Los- andželosa taču barojas no Čikāgas, vai ne? - Korleones Ģimenes vadoņiem jau sen nebija nekāds noslēpums, ka Maikls bija pavēlējis nogalināt brāli.

-    No kurienes tev viss zināms? - Maikls jautāja.

-    Man ir informators, - Džerači pasmaidīja, - puisis no FIB.

-    No FIB? - Maikls pārjautāja, un viņa balsī jautās apbrīna. FIB ierēdņi, neraugoties uz sīkiem pārkāpumiem, tika uzskatīti par neuzpērkamiem.

-     Atceraties ieroci, kad Fredo tika arestēts Losandželosā pēc suņa nogalināšanas? Policija viņam konfiscēja koltu ar nozāģētiem numuriem. Šoreiz laboratorija veica analīzes un atjaunoja numuru. Kolts izrādījās no tās pašas partijas, kas bija Kanādas koltam. Tie nāca no kuģa kravas, kuru bija iegādājies mūsu pārstāvis Rino un pārdevis nezināmiem pircējiem. Paldies Dievam ka ne Džeraldam O'Melli. Un vēl kas!

Džerači ielūkojās iekškabatā un izņēma priekšmetu, kas gulēja līdzās paslēptajai pistolei, - šķiltavas no Milānas ar gravējumu "Ziemassvētki 1954".

-    Vai pazīstat? - viņš jautāja, pasviezdams tās Maiklam.

Maikls pietvīka. Viņš pasvārstīja šķiltavas savā mazajā plaukstā ar smalki manikirētiem nagiem, tad sažņaudza tās dūrē. Gandrīz sažņaudza.

-    Restorāna īpašnieks paziņoja, ka šķiltavas piederējušas viņa partnerim, - Džerači līksmi paziņoja. - Piedodiet, Maikl, man ir ļoti nepatīkami. Sakiet tikai vārdu, un es izkratīšu Ruso no panckām laukā. Viņš atbildēs par visu.

Maikls pagriezās pret logu un vairākus kvartālus drūmi klusēja, piesizdams dūrē sažņaugtās šķiltavas pie zoda. Džerači blefoja. Viņam nebija nekāda FIB informatora. Viņš bija uzzinājis, ka kolti ir no vienas partijas, bet pārējo piedomājis klāt, cerēdams, ka tā ir taisnība. Šķiltavas viņš bija dabūjis no Ruso, bet tas - no restorāna īpašnieka slepkavas.

Tomēr Džerači pavisam nopietni piedāvāja nogalināt Ruso. Viņa regime miers valdīja jau piecus gadus, naudas bija kaudzēm. Pēdējos gados Čezare Indelikato, Sicīlijas mafijas capo di tutti capi, piegādāja Džerači ne tikai heroīnu, bet arī cilvēkus. Ņujorkā Nikam bija vesela komanda uzticamu zēnu Bušvikā, Nikerbokera avēnijā, ari visā rietumu vidienē. Viņš picērijās bija nodrošinājis ar darbu simtiem legālo itāliešu imigrantu, kuri mierīgi mīcīja mīklu, gaidīdami Nika Džerači pavēles. Šādi cilvēki varēja gadiem ilgi dzīvot kaut kur Kenošā, Klīvlendas augstienē vai Jangstaunā kā likumpaklausīgi kaimiņi, kamēr pienāca laiks doties "atvaļinājumā" un izdarīt Nikam nelielu pakalpojumu, tad atgriezties mājās, un nevienam nemūžam neienāktu prātā saistīt viņus ar Čikāgas gangstera slepkavību simtiem jūdžu attālumā no šejienes. Ja Ričijs Divi Stobri ir tik labs, kā runā, Džerači bija pārliecināts, ka Korleones Ģimene varēs nolikt Ruso pie vietas un atkal padarīt šos lopus atkarīgus no Ņujorkas Ģimenēm. Pie reizes Džerači varēs noslēpt savas pēdas, un Maikls nekad neuzzinās, kas manipulējis ar Fredo, lai nodod brāli. Protams, labāk ir karot pēc Korleones ierosinājuma. Lai viņš atbild sapulces priekšā! Nikam par to nebūtu jāuztraucas.

-    Milzīgs paldies, - Maikls beidzot sacīja. - Bet, kā jau es teicu, esmu pametis biznesu.

Limuzīns apstājās. Viņi bija atgriezušies Pirmajā avēnijā pie Kjūseka bāra. Vai Maikls tiešām tik ilgi domājis vai tikai vilcinājis laiku?

Niks Džerači pastiepa kreiso roku ar plaukstu uz leju un palika apakšā labo roku.

-    Qui sotto non cipiove! Manā aizgādnībā tu aizmirsīsi bailes. Un giorno avrai bisogno di me. Kādu dienu tev būs vajadzīga mana palīdzība.

Sens izteiciens. Tā runāja Tesio, kad pieņēma viņu aizgādnībā, bet Maikls droši vien dzirdējis šos vārdus no tēva.

-    Paldies, Fausto! - Maikls sacīja.

-    Nav par ko!

Maikls pasmaidīja, un Nikam pār muguru pārskrēja skudriņas.

-     Saki - tu taču domāji, ka gribu tevi nogalināt? - Maikls jautāja.

-    Šķiet, ka agrāk vai vēlāk visi mēģinās mani nogalināt, - Džerači atteica. - Es turu aizdomās ikvienu. Ieradums!

-    Droši vien tādēļ tu joprojām esi dzīvs.

Kā viņš to domājis? Ka viņu neviens līdz šim nav nogalinājis vai tāpēc, ka Maikls to nav izdarījis šodien?

-    Kādēļ lai es domātu, ka jūs gribat mani nogalināt, Maikl? Sevišķi tagad, kad esat nolēmis uzsākt jaunu dzīvi? Vēlu jums veiksmi visādā ziņā!

Korleone joprojām bija sažņaudzis dūrē šķiltavas.

Viņi apskāvās un noskūpstīja viens otru, tad limuzīns aizbrauca, un Niks ilgi noraudzījās tam pakaļ. Kad Džerači atgriezās bārā, tur jau bija sapulcējušies gandrīz visi viņa vīri, kādi trīsdesmit vai četrdesmit, ne mazāk. Grīļīgiem soļiem Niks uzkāpa augšā un atkrita milzīgā ādas krēslā. Viņš uzvilka labās rokas pirkstā laulibas gredzenu, un viņa vīri cits pēc cita nāca to noskūpstīt.

23. nodaļa

-    Mister Fontāne! Vai jums tiešām piedāvāja amatu ŠI administrācijā?

Konstitūcijas zāles gaitenis bija žurnālistu pilns. Džonijs Fontāne sēdēja pie galda uz neliela paaugstinājuma kādu simt teātra un kinozvaigžņu ielenkumā. Bet uz skatuves uzkāps vēl vairāk. Viņi veidoja vēsturi. Neviens, kuru Džonijs bija uzaicinājis piedalīties Džimija ŠI inaugurācijas ballē, nebija atteicis. Ja krievi uzmestu bumbu Vašingtonai, no amerikāņu šovbiznesa paliktu tikai skolas ludziņas, rokmūzika un porno- filmas.

-    Amatu? - liekuļotās šausmās iesaucās Džonijs. - Esmu kļuvis par salondziedātāju, tādēļ nekāds amats man nav vajadzīgs.

Žurnālisti iesmējās. Lai domā, ka piedāvājums no ŠI puses tomēr bijis. Vispirms par to, ka Fontānem jāierāda postenis dēla administrācijā, bija ieminējies pats vēstnieks. Tas notika "Pili uz smiltīm", kad viņi ar Džoniju pēc kārtas izklaidējās ar Ritu Divālu, kas tagad ari sēdēja uz paaugstinājuma. Viņš piedāvāja Džonijam kļūt par vēstnieku Itālijā. Un kā būtu ar kādu nelielu tropu paradīzi - zilas debesis un lērums puskailu meiču? Viņš un Džonijs toreiz bija krietnā švunkā.

-    Ko tas liecina par ievēlēto prezidentu Šī, ja viņa inaugurācijas balli vada tāds cilvēks kā jūs, kura saites ar mafiju nav nekāds noslēpums?

Džonijs nespēja ticēt savām ausīm. Kas par blēņām?

Jautājumu uzdeva Ņujorkas bulvāravīzes reportieris. Vecs paziņa, Džonijs kādreiz bija viņu iekaustījis. Lai lieta nenonāktu līdz tiesai, nācās samaksāt desmit tūkstošus, bet prieks, kuru guva Fontāne, bija ikviena centa vērts.

Bobijs Čedviks, jaunievēlētā prezidenta svainis, noliecās pie mikrofona.

-    Atvainojiet, kā jūs teicāt: "Tāds cilvēks kā jūs?" Tāds kā Džonijs Fontāne? Jūs droši vien esat atlidojis no Urāna un nepazīstat mūsu dzīvi, bet šeit uz Zemes visiem zināms, ka Džo- nijam Fontānem nespēj līdzināties neviens.

Čedviks iesmējās, bet viņa smiekli aprāvās, jo citi reportieri joprojām gaidīja atbildi uz jautājumu. Ja kas tamlīdzīgs būtu noticis restorānā vai naktsklubā, Džonijam vajadzētu tikai saraukt uzaci, un nekauņa būtu izlidojis laukā.

-     Nevērīgiem žurnālistiem vispār patīk mētāties ar vispārīgiem apvainojumiem, - Fontāne mierīgi atteica. - Minēsim dažus faktus. Amerikā dzīvo vairāk nekā pieci miljoni iebraucēju no Itālijas. Saskaņā ar Senāta ziņojumu, kas publicēts pirms diviem gadiem, ar tā saukto mafiju ir saistīti vismaz četri tūkstoši cilvēku. Tātad attiecība, veco zēn, ir astoņi pret simtu - no simt itāliešiem tikai astoņi ir saistīti ar mafiju. Drīzāk tevi varētu apēst lācis. Bet, tiklīdz kāds no jums padzird itāliešu uzvārdu, tā uzreiz apvaino saistībā ar mafiju.

-    Vai jūs esat saistīts ar mafiju?

Nē, otrreiz viņš šai slazdā neiekritīs.

-     Uz šādu nekompetentu jautājumu es pat neatbildēšu!

-   Iespējams, es maldos, - iejaucās sers Olivers Smits-Krist- mass, pazīstams angļu aktieris, kas sēdēja paaugstinājuma malā, - bet vai jūs neesat sajaukuši naktsklubu īpašniekus ar māksliniekiem, kuri tajos uzstājas? Kur lai estrādes dziedātājs dzied, ja ne naktsklubā?

-     Ollijam pilnīga taisnība! - Fontāne atbalstīja draugu. -Ja jau reiz bigbendu ēra ir beigusies…

-    Vai taisnība, ka nelaiķis Vito Korleone bija jūsu krusttēvs? - reportieris nerimās.

Ne jau tādā nozīmē, tu, stulbeni!

-     Viņš bija manu vecāku draugs un piedalījās kristībās.

-    Vai jaunievēlētais prezidents ŠI ir saistīts ar organizēto noziedzību? - jautāja kāda cita laikraksta korespondents. - Pirms diviem gadiem Maikls Korleone bija liecinieks Senātā prāvā pret mafiju, bet tagad viņš ir prezidenta pagaidu komandas loceklis…

-    Kādēļ jūs to nepajautājat pašam Maiklam Korleonem? - Džonijs ievaicājās. - Bet vēl labāk bērniem no slimnīcas, kuru uzcēla par šīs ģimenes līdzekļiem. Mūsu valstij šis ir nozīmīgs laiks. Domāju, ka drīkstu runāt visu klātesošo vārdā, apgalvojot, ka mēs simtprocentīgi atbalstām prezidentu Šī. Tomēr varbūt pievērsīsimies notikumam, kura dēļ esam šeit sapulcējušies? Varbūt atcerēsimies gaidāmo inaugurāciju?

-Jūs esat uzaudzis Ņujorkā, - bulvāravīzes korespondents sacīja, - bet draudzējaties ar Lūiju Ruso no Čikāgas un Ignasio Pignatelli no Losandželosas. - Idiņš, pat uzvārdu Pinjatelli izrunā nepareizi! - Pignatelli māsa ir jūsu jaunās ierakstu studijas akcionāre. Vai tad var piederēt pie vairākām Ģimenēm vienlaikus?

-    Vai man būtu jānokāpj no tribīnes un jāiemāca tev uzvesties?

-   Jūs atkal gribat mani piekaut? Pareizāk sakot, "nokārtot rēķinus", kā pieņemts sacīt mafijā.

-    Kā es to, velns parāvis, varu zināt? - Fontāne iesaucās. Protams, visi to zināja, bet tas nebija galvenais.

Atskanēja murdoņa.

-    Dieva dēļ, kā es to varu zināt? - Džonijs tūdaļ izlaboja.

Pēc tam kad Keja Korleone pameta vīru un aizbrauca no Nevadas, viņa sāka strādāt internātskolā Menas štatā. Kopā ar bērniem viņa bija apmetusies kotedžā skolas teritorijā. Maiklam tas nepatika, tomēr Kejai bija vajadzīgs darbs - ne jau finansiāli, bet gan tādēļ, lai nostiprinātu savu neatkarību no bijušā vīra. Viņa meklēja darbu pēc iespējas tālāk no Taho ezera. Keja nebija gaidījusi, ka Maikls tik enerģiski cīnīsies par bērnu aizbildniecību, un bija ļoti pārsteigta, kad viņš negaidīti paziņoja, ka pārbaudījis Menas skolu un nolēmis, ka tā būs ideāli piemērota viņa bērniem. Keja nesaprata, kāpēc viņš pēkšņi bija pārdomājis. Korleone paskaidroja, ka līdz šim bija izmantojis bērnus kā līdzekli un šķiršanās laikā vadījies nevis pēc viņu interesēm, bet gan pēc savām. Kejai gribējās vīram ticēt, un viņa apvaldījās, lai nepateiktu Maiklam: ja viņš būtu vairāk vadījies no jūtām, nevis prāta, šķiršanās vispār nebūtu notikusi.

Maikls ne pārāk bieži tikās ar Toniju un Mēriju. Parasti viņš atlidoja bērniem pakaļ lidmašīnā un paņēma viņus nedēļas nogalē uz Ņujorku. Programma bija ļoti piesātināta: slidošana, izbraukumi ar pajūgiem, muzeji, kinofilmas, zoodārzs - viss, ko viņš varēja izdomāt. Mājās bērni atgriezās pārguruši. Mērija, kurai nupat palika septiņi gadi, dievināja tēvu un aizgūtnēm stāstīja, cik jauki pavadījusi laiku. Deviņus gadus vecais Tonijs parasti klusēja.

Kad Maikls pirmoreiz palūdza Kejai, lai viņa pati atved bērnus uz Ņujorku, jo esot ļoti aizņemts, viņa sacīja, ka tas nav iespējams. Viņš ielūdza sievu uz inaugurācijas balli, taču Keja atteicās. Viņai esot sliktas atmiņas par Vašingtonu. Tomēr Keja cerēja, ka Maikls atradīs kādu izeju, lai varētu paņemt Mēriju un Toniju. Bet tas nedrīkst būt kāds bandīts, kas ieradīsies Menā pakaļ bērniem, lai aizvestu viņus uz Ņujorku.

Viss mainījās, kad Keja uzzināja par Džūlzu Segalu. Kad viņi dzīvoja Nevadā, Segals bijis viņas ginekologs. Keja ieteikusi viņu draudzenei, no kuras arī dabūja zināt, ka Segals ticis nošauts pirms gada it kā bruņotas laupīšanas laikā, kā ziņoja avīzes.

Un, lūk, tagad, inaugurācijas dienā, Keja gaidīja viesnīcas Essex House luksusnumurā ar skatu uz Centrālparku. Bērni sēdēja pie televizora. Mājās viņiem televizora nebija. Redzot bērnus pieplakušus pie ekrāna, Keja saprata, ka nav kļūdījusies, atvedot viņus uz Vašingtonu. Viņa palūkojās pulksteni. Bijušais vīrs kavējās. Šķiet, Maiklu nekas nevarēja piespiest mainīt savus ieradumus.

Beidzot hallē atskanēja balsis. Maikls un, protams, Als Neri atvēra durvis.

-    Kādēļ viņš nav saģērbies? - Korleone jautāja, norādīdams uz Toniju. Viņš jau bija uzvilcis smokingu.

-     Es nebraukšu uz tavu muļķīgo balli! - Tonijs paziņoja.

Keja bija tā apjukusi, ka pat nepamanīja, pa kuru laiku

zēns bija novilcis uzvalku un pārģērbies zilajā kreklā un biksēs, kurās apmeklēja skolu.

Mērija metās tēvam ap kaklu.

-    Es braukšu! - viņa iesaucās. - Tēt, vai es izskatos pēc princeses? Uz balli taču brauc tikai princeses.

-    Protams, mīļā! Tu esi īsta princese! Nāc, Tonij, ģērbies, tev patiks.

Keja lika Tonijam pārģērbties. Zēns paķēra uzvalku un kurnēdams devās uz vannasistabu. Neri sēdēja uz dīvāna un apmierināts vēroja multfilmu. Mērija grozījās apkārt, izrādīdama kleitu. Keja ieteica viņai nomierināties un skatīties filmu kopā ar tēvoci Alu, jo viņai esot jāaprunājas ar tēti. Tad viņa paaicināja Maiklu uz blakusistabu un aizvēra durvis.

-   Keja, es turēju vārdu. Esmu pametis bīstamo biznesu, ko mantoju no tēva. Es tev solīju, ka turpmāk nodarbošos tikai ar legālu biznesu.

Keja sarauca pieri.

-    Tu solīji to pirms desmit gadiem. - Acīmredzot tas bija neveikls mēģinājums atjaunot ģimeni. Tomēr Keja cerēja, ka bērnu dēļ Maikls runā patiesību. Citādi agrāk vai vēlāk viņu nogalinās vai iesēdinās cietumā, un Keja nespēja iedomāties, kā to uztvers Tonijs un Mērija. - Es ļoti priecājos, Maikl. Tik tiešām!

-    Tu lieliski izskaties, Keja! Darbs un Mena. Tas nāk tev par labu.

-     Maikl, es gribu tev ko pajautāt. Saki man, lūdzu, taisnību.

Uz mirkli Maikla seja pārvērtās neizdibināmā maskā.

-    Vai tu liki nogalināt Džūlzu Segalu?

-Nē!

Mierīgi, nešauboties. Vienkārši nē, un viss. Droši vien tā jāatbild meļiem.

-    Piedod, bet es tev neticu, - Keja stingri noteica.

-     Liekas, es kādreiz tevi lūdzu nejautāt man par biznesa lietām!

-    Tas attiecas ne tikai uz tevi, bet ari uz mani. Tu nogalināji doktoru Segalu manis dēļ, vai ne? Tāpēc ka…

-    Es tevi lūdzu, Keja! - Vismaz tagad viņa sejā bija parādījušās kādas emocijas. - Es nevēlos to dzirdēt.

-    Runa ir par abortu. Vai gribi man atkal iesist? - Tieši tas bija noticis kādā citā Vašingtonas viesnīcā. Pļauka, kas bija sašķaidījusi viņu ģimeni gluži kā kristāla vāzi.

-    Nē, Keja! - Maikls sacīja. - Es neesmu…

-Ja aplaupīšanu sarīkoji tu…

-    Es nevēlos par to runāt!

-    …tev jāzina, ka Segals te nav vainojams.

-     Izbeidz, Keja! Mēs abi zinām, ka tad, kad tu… kad tas notika, tieši viņš bija tavs ārsts. Šī slimnīca pieder mums, Keja.

-    Tad tev nesagādātu lielas pūles ielūkoties slimības vēsturē un uzzināt, ka man bijis spontāns aborts.

-    Nu protams! Tāpēc tu lidoji uz Lasvegasu un apmeklēji ārstu, kas veica abortus ikreiz, kad Fredo…

Kejai šķita, ka viņas vēderu sažņaudz spēcīgas rokas.

-    Ak Dievs, Maikl… Es zināju, es to zināju. Tu vienkārši… Es biju tik nikna. Man bija tik ļoti bail… Bija briesmīgi dzīvot pastāvīgās bailēs par tevi, bet reiz es sapratu, ka vairāk par visu baidos no tevis…

-     No manis? Es nemitīgi rūpējos par ģimeni, par mūsu ģimeni, par tevi un bērniem.

-     Maikl, patiesībā tu rūpējies par gluži citu ģimeni. Vēl ilgi, pirms mēs nodibinājām mūsējo. Pat tava pirmā sicīliešu sieva bija tava otrā, bet es - trešā sieva.

-    Ne tev, ne bērniem nekad nekas nedraudēja un nedraudēs.

-     Diezgan, Maikl! Mūsu mājai Nevadā uzbruka gluži kā militāram objektam. Vai ari Apolonijai tu biji apsolījis, ka viņai nekas nenotiks? Man droši vien būtu jāpateicas Dievam, ka neesam sašķaidīti gabalos.

-    Keja…

-    Bet ko tu domā, sacīdams nekad nedraudēs? Kādu bandītu aizsardzību tu vari nodrošināt bijušajai sievai un bērniem kā legāls biznesmenis? Legāls biznesmenis. Redzēsim. Vai tiešām tu domā, ka es ticēšu, ka tu esi mainījies, ka tu jelkad mainīsies? Vārds "legāls" nenoslēps tavus nodarījumus.

Maikls cieši raudzījās Kejai acīs un iebāza roku svārku kabatā. Mirkli šķita, ka viņš tūdaļ izvilks pistoli vai nazi. Bet Maikls izņēma cigareti un aizsmēķēja.

-    Vai tu beidzi?

-   Tu nesaproti. Es neesmu tāda kā tu, Maikl! Es nekad nebūtu varējusi nogalināt mūsu… mūsu dēlu. Es aizlidoju uz Lasvegasu, lai palīdzētu organizēt līdzekļu fondu mākslas muzejam, un tad gadījās spontāns aborts. Veselas divas nedēļas pēc tam no tevis nebija nekādu ziņu. Divas nedēļas! Nevienai sievietei es nenovēlu pārdzīvot ko tādu vienai. Tad es nolēmu aiziet no tevis. Bija arī citi, daudz svarīgāki iemesli, par kuriem esam runājuši, bet tas bija pēdējais piliens. Es zināju, ka tu nekad nedosi man šķiršanos, tādēļ pateicu tev, ka esmu izdarījusi abortu. Man gribējās tevi sāpināt, un es sameloju. Man gribējās redzēt sāpes tavā sejā, un es tās ieraudzīju. Gribējās uzzināt, kā tu izturēsies, un es to uzzināju. Tu man iesiti!

Maikls zemu nodūra galvu un lēnām pamāja.

-    Džūlzs Segals bija mans ārstējošais ārsts, Maikl. Vai tiešām tu domā, ka kaut viens dakteris Lasvegasā, bet sevišķi

Džūlzs Segals, būtu uzdrošinājies izdarīt abortu Maikla Korleones sievai? Segals neuzdrošinātos… es nezinu, pat cigareti aizdedzināt bez tavas svētības. Pat murgainākajā sapni man nebūtu rādījies, ka tu aizsūtīsi bandītus pie ārsta.

- Mums jāiet, - Maikls teica un atgriezās otrā istabā. - Mērija, Tonij, vai esat gatavi? Kurš grib palidot ar lidmašīnu?

Mērija līksmi iekliedzās, bet Tonijs neteica neko. Pēc brīža bērni noskūpstīja Keju un aizgāja kopā ar tēvu. Televizoru neviens neizslēdza.

Keja Korleone - Džūlza Segala nāves nevilšā vaininiece - bezspēkā sabruka gultā.

Vainot varēja tikai sevi pašu. Maikls bija slepkava. Bet Keja bija iemīlējusi viņu nevis par spīti tam, bet gan tieši tādēļ. Keja nojauta, kurš bija nogalinājis tos divus vīriešus restorānā. Viņa zināja ari par citām slepkavībām, bet uz visu pievēra acis. Viņa apprecējās ar Maiklu un mainīja ticību, - mainīdama to, kas pieļāva šķiršanos, pret to, kas stingri aizliedza. Kopš tā laika Keja ik dienu piedalījās grēksūdzē, lūgdama piedošanu par to, ka mīl slepkavu. Un tomēr viņai izdevās piespiest Tomu Heigenu atklāt, ka māja pie Taho ezera tika aizdedzināta un nolīdzināta līdz ar zemi, jo tās pamatos un sijās bija ievietotas FIB noklausīšanās ierīces. Tas bija pēdējais piliens. Tad vajadzēja aiziet. Bet viņa palika un no jauna uzcēla māju. Kad cilvēki ar ložmetējiem sašāva to un gandrīz nogalināja bērnus, Keja aizveda Toniju un Mēriju no Taho un tomēr neaizgāja no Maikla. Keja pameta viņu tikai tad, kad Maikls atstāja viņu vienu pēc bērna zaudēšanas, iesita viņai un lika nogalināt brāli. Jebkura saprātīga sieviete to būtu izdarījusi daudz agrāk.

Pa televīziju raidīja ziņas. Dienas galvenais notikums, protams, bija jaunā prezidenta zvēresta nodošana. Pacēlusi galvu, Keja ieraudzīja pūlī Tomu un Terēžu Heigenus. Tad, ļaudamās izmisumam, atkal noslīga spilvenos un sāka raudāt.

24. nodaļa

Tērpusies sārtā vakarkleitā, kas tikko apslēpa viņas piebriedušās krūtis un apaļo vēderu, Frančeska Ven Arsdeila, kas gaidīja otro bērnu, dzinās pakaļ divus gadus vecajam dēlam Viljamam Brūsteram Ven Arsdeilam Ceturtajam (kuru viņa sauca par Saniju). Dzīvokļa milzīgajā istabu labirintā Kapitolija pakalnā panākt puiku nebija viegli. Sanijs bija gandrīz kails, ja neskaita apzeltītu futbolķiveri ar NotreDame komandas simboliku, kuru viņam Ziemassvētkos bija uzdāvinājis Frančeskas brālis Frenkijs. Izdzirdusi, ka pie mājas piebrauc mašīna, Frančeska palūkojās pa virtuves logu un sastinga - no elegantās Billija mašīnas izkāpa sieviete.

Frančeskai izkrita no rokām pidžama. Tā nebija aukle. Tā bija viņa. Tā sieviete!

Frančeska atbalstījās pret virtuves galdu. Nē, tas nevar būt! Meitenei ir tikai kādi piecpadsmit gadi, un tā ir aukle, nevis ģenerālprokurora Šī Floridas komandas slaidā blondīne, ar kuru vīrs viņu krāpa.

-    Frensij, vai esi gatava? - Billijs jautāja, atvērdams durvis.

Ieraudzījis tēvu, Sanijs metās viņam virsū, taču neaprēķināja un trāpīja ar galvu kājstarpē. Kamēr Billijs stenēdams atzvēlās krēslā, Frančeska pacēla pidžamu un nodeva to auklei kopā ar dēlu un sīkiem norādījumiem. Meitene izrādījās jaunākā māsa Billija skolasbiedram no Hārvarda juridiskās koledžas.

-   Tu lieliski izskaties, - Billijs uzslavēja, laipni atvērdams mašīnas durvis sievai. - Brīnišķīgi!

Frančeska, bez šaubām, saprata, ka atgādina tuklu, sārtu cūku, tomēr centās iekāpt mašīnā ar zināmu cieņu. Tas viņai ne sevišķi izdevās, taču Billijs izlikās neko nemanām. Viņš noliecās pie Frančeskas un sākumā maigi, bet pēc tam kaislīgi noskūpstīja viņu uz lūpām. Tad Ven Ārsdeils pateicās Frančeskai. Pateicās!

Jau vairākas nedēļas Frančeska dzīvoja vienā satraukumā. Māte bija ieteikusi viņai visu aizmirst. Vīriešiem vienmēr esot mīļākās. Statistika rāda, ka piecdesmit procenti vīriešu krāpj savas sievas. Bet kāpēc tikai piecdesmit? Tāpēc, ka otri piecdesmit ir meļi. Dažkārt, lai arī ne pārāk bieži, ir šķietami pārsteigtai jāuzzina, ka eksistē cita. Tas var nest zināmu labumu - vainas apziņa liks vīram izturēties tā, it kā viņš censtos iegūt labvēlību. Frančeskas māsa, gluži pretēji, ieteica vīru nogalināt. Ketijai gan nekad Billijs nebija paticis. Tomēr viņa nav nedz māte, nedz māsa (neraugoties uz boi- frendiem Londonā, kur māsa rakstīja diplomdarbu Eiropas literatūrā). Mātes stāvoklis būtiski maina sievietes uzskatus. Vai tiešām Frančeskai būtu jāierosina šķiršanās? Bet kas būs pēc tam? Vienai uzaudzināt divus bērnus? Tiktāl mātei bija taisnība. Tomēr Frančeska neticēja vīra apliecinātajai uzticībai. Billijs izturējās pret viņu ar sevišķu maigumu, bet pēdējos mēnešos viņi bija mīlējušies tikai divreiz. Bet, kad viņa bija stāvoklī ar mazo Saniju, Billijs nemitīgi uzbudinājās un pastāvīgi vilka sievu gultā.

-    Tev jāredz mans kabinets, mazā, - Billijs paziņoja. Tieši pēc apsveikuma runas Deniels Brendons Šī, prezidenta brālis un jaunais štata galvenais prokurors, sasauca savu štābu uz apspriedi. Billijs tagad strādāja mazāk stundu nekā kampaņas laikā (lai gan tās bija vairāk veltītas darbam). - Tas nav liels, bet atrodas tai pašā stāvā, kur Denija birojs.

-    Tu viņu sauc par Deniju? - brīnījās Frančeska. Bet mani sauc par mazo? viņa nodomāja.

-    Viņš pats tā lika, - Billijs sacīja, lepni izriezdams krūtis. Šis žests joprojām šķita mīļš un aizkustināja Frančesku, tomēr ne tik ļoti kā agrāk

-     Mans vīrs sauc vārdā pašu galveno prokuroru! - Frančeska jūsmoja. Diez vai viņš to sievieti arī sauc par mazo? - Es lepojos ar tevi!

Lai cik dīvaini, bet tā bija taisnība.

-    Viņš ir viens no jaunākajiem galvenajiem prokuroriem Savienoto Valstu vēsturē, - Billijs paziņoja. - Nebrīnīšos, ka ar laiku viņu atzīs arī par vienu no labākajiem prokuroriem. Viņā neiedomājamā veidā apvienojas prāts un diemžēl ari cietsirdība.

-    Liekas, viņš ir kā radīts šādam darbam, - Frančeska piebilda.

Pa ceļam uz balli Frančeska un Billijs uz īsu brīdi iegriezās dažādās vēstniecībās un lepnās viesnīcās. Billijs neiedomājamā kārtā uzminēja, kur atrodas mašīnu stāvvieta, kādi ir vajadzīgo viesu uzvārdi, pie kura ir jāpieiet, ar kuru jāaprunājas. Nonākusi iekšpusē, Frančeska tūdaļ steidzās uz tualeti. Viņai vienmēr bija jāčurā. Itin kā viņas pūslim būtu piekārts kāds smagums, bet atrast dāmu tualeti nebija tik vienkārši. Frančeska bija apžilbuši no krāšņajām rezidencēm - sevišķi no Francijas vēstniecības, kas viesa viņā ļaunu prieku - Ketija nomirs aiz skaudības! Lai kur viņa palūkotos - visur slavenības un pasaules varenie. Taču vienlaikus viņa jutās nožēlojami, svešie cilvēki ziņkāri aplūkoja viņu un centās aptaustīt vēderu, taču Billijs ne reizi neaizrādīja tiem, lai aizvāc savas netīrās rokas. Briesmīgi sāpēja mugura. Frančeska jutās lieka un nevajadzīga, tāpat kā lielākoties savā laulības dzīvē. Nerunājot par grūtniecību - bet par to nevarēja nerunāt; bērns laikam būs milzis -, neviens no viesiem nelīdzinājās viņai (Itālijas vēstniecību Billijs nevēlējās apmeklēt). Klātesošās bija vai nu slaidas, valdzinošas sievietes ar augstu uzspraustiem un prasmīgi ar laku apsmidzinātiem matiem, vai arī Vašingtonas sievas: ar lielām pērlēm apkārušās elegantas matronas, kas prata neuzbāzīgi un reizē dzīvi tērzēt.

Katrā pieņemšanā, izņemot brīžus, kad viņa devās uz tualetes istabu, Billijs neatkāpās no viņas ne soli. Bija skumji vērot, kā viņš mēģina apslāpēt vēlēšanos pamest viņu un aprunāties ar citiem, tomēr tas nebija tik skumji, lai Frančeska piedāvātu viņam to darīt.

Beidzot viņi ieradās Konstitūcijas zālē un kāpa augšā pa kāpnēm, kad Frančeska izdzirda nepazīstamu balsi:

-    Bīboj! Bīboj!

Frančeskai salēcās sirds. Tā taču ir Mērija Korleone un tēvocis Maikls! Viņa nav tikusies ar tiem kopš savas kāzu dienas, tātad pagājuši vairāk nekā trīs gadi. Ak Dievs, kā tēvocis ir novecojis!

Frančeska gribēja pacelt Mēriju uz rokām, bet laikus apdomājās.

-    Tevi nevar ne pazīt, - viņa sacīja meitenei. - Tu esi tik liela!

-     Arī tu esi liela! - iesaucās Mērija, noglāstīdama Frančeskai vēderu. Mērija bija viņas māsīca un varēja glāstīt vēderu, cik uziet. - Mums ir vienādas krāsas kleitas. Tev vēderā ir bērniņš, vai ne? Es esmu gudra, man jau ir septiņi gadi.

Tēvocis Maikls palūdza atļauju pataustīt Frančeskas vēderu.

-    Protams, drīkst, - Frančeska pamāja. - Tu patiešām esi gudra, - viņa teica Mērijai. - Tas ir bērniņš un diezgan liels.

Bērns iespēra ar kājiņu, un tēvocis Maikls laimīgi pasmaidīja. Te Frančeska pamanīja brālēnu Toniju, kas stāvēja tēvam aiz muguras. Viņa apskāva zēnu, bet tas neko neteica. Netālu stāvēja vīrietis garā mētelī, acīmredzot miesassargs.

-     Mans brālis gandrīz nerunā, - Mērija paziņoja. - Tikai nebaidies, viņš ir normāls. Dziedot viņš var pateikt visu. Diez vai ballē kāds dziedās?

-    Tu esi nenormāla! Par daudz pļāpā, - Tonijs aizrādīja māsai.

-    Cik jauki, ka es jūs satiku! - nopriecājās Frančeska. - Kad jūs atnācāt?

Maikls palūkojās pulkstenī. - Pirms kādām piecpadsmit minūtēm.

-     Vai jūs uz ilgu laiku pilsētā? - Frančeska apvaicājās. - Atnāciet apskatīt mūsu jauno dzīvokli. Mēs vēl neesam pilnībā pārvākušies, bet vienalga…

Maikls un Billijs saskatījās, un Ven Ārsdeils novērsa skatienu. Līdz šim viņi bija tikušies tikai vienreiz, kāzās, un toreiz Billijs izturējās diezgan savādi. Frančeska nojauta, ka runa ir par negatīvo ietekmi, kādu viņas ģimene var atstāt uz vīra politisko karjeru. Katrā laulībā ir aizliegti temati, bet Ven Ārsdeilu ģimenē bija tikai viens temats. Viņiem bija paveicies.

-    Es būšu šeit tikai vienu dienu, - Maikls atteica, - tādēļ labāk tiksimies nākamreiz. Šonedēļ prezidenta komanda beidz savu darbu, tomēr es diezgan bieži ieradīšos Vašingtonā darīšanās.

Billijs pastiepa roku miesassargam.

-    Billijs Ven Ārsdeils, - viņš teica.

-   Mēs esam tikušies, - Neri strupi atbildēja, bet roku nepasniedza.

-    Tēvoci Maikl, - sacīja Frančeska. - Vai tiešām neatnāk- siet pat uz mājās gatavotām brokastīm?

-   Tēt, vai mēs tiešām neaiziesim? - Mērija vaicāja. - Mamma saka, brokastis esot svarīgākā dienas maltīte.

-    Tu jau ēd brokastīs tikai sieru, - Tonijs nicīgi aizrādīja.

-   Vai tas ir no dziesmas? - Mērija pazobojās. - Es ēdu visu. Lūdzu, tēt, aiziesim pie Frančeskas!

Margerita Divāla izgāja uz skatuves ar desmit sarkanā mežģīņu veļā tērptām meitenēm un desmit slaidiem puišiem cieši piegulošās ādas biksēs. Lugas "Dabas aicinājums" noslēguma ainā skatītāji vēroja ugunsgrēku priekamājā un Ritas slaveno, pārsteidzošo nobeigumu. Rita tēloja nama saimnieci francūzieti, pazīstamu savedēju un šerifa draudzeni. Tā bija neliela loma, tomēr par to Divālas jaunkundze saņēma "Tonija" balvu. (Ļaunas mēles melsa, ka tādēļ viņa bija pārgulējusi ar tagadējo prezidentu.)

No aizkulisēm uz viņu nolūkojās Džonijs Fontāne, kurš bija tērpies baltā apmetnī ar purpursarkanu oderi un svītrainā frakā, kas bija īpaši pasūtināta pie labākā Milānas modelētāja inaugurācijas dienai. Džonijs turēja rokā nelielu glāzi. Šķita, ka tajā ir burbons, bet patiesībā tur bija tēja ar medu un ledus gabaliņiem.

-     Burvīgā un talantīgā mis Divāla atkal iekaro publiku, - jūsmīgi sacīja Bazs Fratello. Viņi ar Dotiju uzstājās nākamie. - Runā, ka viņa drātējas ar pašu Bāzdeguni.

Džonijs pats bija iepazīstinājis Ritu ar Džimiju Šī un Lūiju Ruso, bet uz inaugurācijas balli bija ielūdzis pēc paša ierosmes, nevienam nezinot. Dalībnieku sarakstu sastādīja tieši viņš, un, lai gan vēstniekam bija daži ierosinājumi, Fontāne tos ignorēja. Rita, protams, nebija spožākā zvaigzne, tomēr bija izvirzīta "Tonija" balvai. Viņi bija satikušies, kad Hels Mičels bija angažējis Ritu deju ansamblī un viņa bija tikai iesācēja franču dejotāja, bet Džonijs tolaik ierakstīja "Fontānes blūzu". Džonijs dziedāja galvenokārt sestdienas vakaros. Rita viņam kļuva par tādu kā veiksmes simbolu. Pat būdams precējies ar Eniju Makgauenu, Džonijs pavadīja ar Ritu nedēļu Akapulko un saņēma "Zelta globusu" par dzērāja policista lomu filmā.

Viltus priekamāja dega spožās liesmās. Publika bija sajūsmā.

-    Paskaties uz viņu, - Fratello teica, norādīdams uz prezidentu. Džimijs Šī sēdēja pašā priekšā, turēdams pie rokas sievu un smaidot vērodams, kā neīstās ielasmeitas augstu cilā vingrās kājas.

-   Tagad varēšu gulēt mierīgi, zinot, ka mūsu valsts līderis ir īsts vīrietis, kas prot novērtēt glītas meičas.

-    Būs mazāk jāsasprindzinās, turot roku uz pogas, - Džonijs piebilda.

Bazs laida vaļā savus neatdarināmos smieklus.

-    Kuru pogu tu domā? - viņš jautāja, un Džonijs sāka smieties.

-    Paklau, Baz, gribu tev ko pajautāt, - Džonijs sacīja. - Tu esi itālietis, dziedi tajās pašās vietās, kur es. Tev ir tie paši paziņas, kas man. Kādēļ tevi neviens neapvaino saistībā ar mafiju?

-    Zini, kuru saukā par stulbo makaronēdāju? Jebkuru itālieti, kas nupat izgājis no istabas.

-    Es runāju nopietni.

-    Esmu jocīgs un ērmots, - Bazs atteica. - Vai esi kādreiz sastapis ērmotu gangsteri?

-    Zini ko, draugs. Tu man neliecies jocīgs.

-    Es mīlu tevi, vecais lops.

Šādus vārdus Fontāne nevienam nebūtu piedevis, taču Bazs tā drīkstēja viņu saukt.

-    Ko nu, Džonij! Tev pieder daļa kazino. Vai tad godīgam cilvēkam var piederēt kazino?

-    Tādu kā es ir daudz, un tu to zini.

-     Es zinu, bet cilvēki domā citādi, - Bazs paskaidroja. - Vakar tu kārtīgi sadevi tam reportierim. Tev bija taisnība!

-    Par tevi es tādas cūcības neesmu lasījis.

-     Tu jau nedēļas laikā esi pārdevis vairāk disku nekā es visā gadā. Pamāj tik ar mazo pirkstiņu, un visas pilsētas daiļavas skries tev bariem pakaļ. Tu esi kinozvaigzne. Turklāt piedalījies kampaņā, kur par prezidentu tika ievēlēts tavs draugs, īsts brunču mednieks, kas jūtas tev pateicību parādā. Tu esi izsities uz augšu, mans dārgais dago, kamēr simtiem cilvēku velk nožēlojamu dzīvi un apskauž tevi. Aizmirsti, nedomā par to, gulēsi mierīgāk.

Džimijs Šī bija daudzsološs vīrs, kas iedvesmoja vēlētājus un ieguva visvairāk balsu. Vēlēšanu rezultāti pat nebija jāvilto.

Džonijs palīdzēja viņam cik spēdams, un šādu cilvēku bija daudz. Fontāne bija lepns, ka Džimijs uzvarējis, un cerēja, ka gūs labumu no draudzības ar prezidentu. Viņš jau bija sācis savas villas rekonstrukciju Lasvegasā, paplašinot galveno ēku un ceļot vasarnīcas viesiem un izlūkdienesta pārstāvjiem. Bija iekārtots otrs baseins un pat helikopteru nolaišanās laukums. Džimijs teica, ka te būšot viņa rietumu Baltais nams.

Tikmēr uzvedumā nonāca līdz galīgajam atrisinājumam. Skatuvi pārklāja dūmu mutuļi, bet Rita, saplēsusi kleitu, palika vienā apakšveļā. Lētajās vietās sēdošie varēja apgalvot, ka redzējuši viņas zvaigžņu stundu, toties Džonijam Fontānem šķita, ka tas ir pilnīgs kičs, bet Ritas tēlojums - bezgaumības kalngals.

-     Vai tu zini vēl kādu iemeslu, kādēļ neviens neapgalvo, ka esmu saistīts ar mafiju? - Bazs jautāja.

-    Nezinu, - Džonijs atteica, atkāpdamies pie skatuves.

-    Tāpēc, ka neesmu ar to saistīts.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

Bazs nodūra galvu.

-     Piedod, ja esmu tevi aizvainojis, - Fratello noslīga ceļos un noskūpstīja zīmoggredzenu, kuru Džonijam viņu īsajā kopdzīves laikā bija uzdāvinājusi Enija Makgauena.

Billijs Ven Arsdeils tikai vienreiz bija pajautājis Frančeskai Korleonei, vai viņas ģimene ir saistīta ar mafiju. Tas notika dienu pirms tam, kad Billijs beidza Floridas universitāti. Viņa vecāki bija ielūguši Billiju un Frančesku elitārā klubā, taču ģimenes vakars pārtapa trokšņainā dzēruma ķildā un izšķīra viņus.

-     Man patīk tava ģimene, - Frančeska bezkaislīgi noteica, cenšoties kliedēt neveiklo noskaņu. Tomēr Billijs novērtēja viņas pūliņus.

-    Mani vecāki vismaz nav noziedznieki.

-    Vai tas ir joks? - Frančeska apvaicājās.

. - Nezinu. - Seja Billijam noskaidrojās, un viņš uzdeva jautājumu, kuru glabāja sevī kopš viņu pazīšanās brīža. - Vai tava ģimene ir saistīta ar mafiju?

-     Šķiet, tu esi par to pārliecināts, vai ne? Domā, ka visi itālieši ir mafijā? Ēdam tikai picu, spageti un…

-    Es nerunāju par visiem itāliešiem, bet par tavas ģimenes vīriešu kārtas radiniekiem.

-    Protams, nē! - Frančeska nometa salveti, iecirta Billijam pļauku un aizgāja, skaļi aizcirzdama durvis.

Toreiz Frančeska zināja, ka viņas ģimene ir saistīta ar mafiju, - Ketija bija viņu pārliecinājusi. Tomēr viņa neuzskatīja sevi par meli. Tas, ko viņa bija uzzinājusi no māsas, attiecās tikai uz viņu, Frančesku. Daudz vairāk viņu uztrauca kas cits - vai tiešām Billijs satiekas ar viņu tikai tāpēc, ka viņa šķiet neparasta. Viņam vienmēr paticis kaut kas jauns un citāds: ārzemju filmas, citāda mūzika, bitniku dzeja franču kvartālā, nēģeru rajons Talahasi. Reiz viņi bija devušies uz seminolu rezervātu, lai Billijs varētu pamedīt krokodilus. Katru nedēļu viņam radās jauns vaļasprieks, pat matu griezums ikreiz bija cits.

Būs ko pastāstīt jahtkluba draugiem. Viņš pavadījis Ziemassvētkus īstu mafijas locekļu sabiedrībā, Ketija bija teikusi.

Tovakar Frančeska bija kā bulta izšāvusies no kluba, cenšoties neraudāt. Labi. Viss kārtībā. Billijs bija viņas pirmā mīlestība, un kas par to? Būs ari citi! Viņš tik un tā rudeni dosies uz Hārvardu, bet viņa paliks Talahasi, tik un tā viņiem nekas nesanāks. Viņš ir tāds kretīns. Viltnieks! Cik labi, ka viņa iecirtuši Billijam pļauku. Troksnis bija iespaidīgs. Roka vēl tagad tīkami smeldza. Jāpateicas brālim Frenkijam, kas kaitinājis viņu un devis iespēju vingrināties tik daudz gadu.

Tā pati intuitīvā sajūta, kas palīdzēja Billijam iegriezties un veikli aiziet no vēstniecību pieņemšanām inaugurācijas dienā, noderēja viņam ari tovakar Talahasi. Frančeska aizskrēja un nezināja, kurp dodas. Viņa bija ieklīdusi pilnīgi nepazīstamā rajonā un šausmās atskārta, ka ir apmaldījusies. Tieši tobrīd blakus piebremzēja mašīna. Tas bija Billijs savā Thunderbird markas braucamajā. Viņš zināja, kur meklēt Frančesku.

-      Ir gan sitiens! - viņš jūsmīgi iesaucās un pasmaidīja, rādīdams savus veselīgos, sniegbaltos zobus. Šī meitene prot kauties, un vispār viņa ir neparasta. - Es mīlu tevi, mežone!

-     Pastāsti - kā tava ģimene tikusi pie bagātības? - Frančeska jautāja. - Aiz katras lielas bagātības slēpjas noziegums. - To viņa bija izlasījusi kāda franču rakstnieka, liekas, Balzaka grāmatā, kuru studēja Ketija.

-    Daudzi noziegumi, esmu pārliecināts, - Billijs drūmi atteica. - Šie nelieši ir spējīgi uz visu.

Šie nelieši - tā Billijs sauca savu tēvu un vectēvu. Dīvaini, ka tā var runāt par ģimenes locekļiem.

Frančeska iekāpa mašīnā. Viņi salaba, bet šī ķilda atstāja iespaidu uz viņu turpmākajām attiecībām.

Viņu romāns norisa ar jaunībai raksturīgo melodrama- tismu. No Frančeskas puses tas izpaudās kā desmitlappušu vēstules, neskaidras aizdomas un raudulīgas telefonsarunas. Billijs apgalvoja, ka esot tik ļoti aiņemts Hārvardā, ka viņam neatliekot laika pat kārtīgi paēst un izgulēties, nemaz nerunājot par to, lai rakstītu viņai vēstules vai zvanītu pa telefonu. Viņš atsūtīja Frančeskai ar rakstāmmašīnu rakstītu pastkarti, kurā, starp citu, paziņoja, ka atrodoties praksē Ņujorkas firmā un vasarā uz Floridu neatbraukšot. Tad Frančeska, aizņēmusies no Sūzijas Kimbolas viņas mini folksvāgenu, pati devās pie Billija, lai noskaidrotu visus pārpratumus. Protams, nakti viņi pārgulēja kopā. Mājās viņa atgriezās vēl vairāk apmulsusi un saprata, ka ir stāvoklī.

Billijs lūdza izdarīt abortu un pat sarunāja kādu ārstu Palmbīčā.

Frančeska negribēja par to ne dzirdēt, tomēr ari bērns viņai tagad nebija vajadzīgs. Precēties ar Billiju, lai gan viņš par to nebija ieminējies, viņa nedomāja. Frančeska izstāstīja visu Ketijai un apgalvoja, ka nemūžam neprecēšoties ar to nelieti, pat ja viņš būtu pēdējais vīrietis pasaulē. Viss, kas varēja notikt, Frančeskai Korleonei bija nepieņemams.

Billijs lauza kāju, lecot ar izpletni (kārtējā vaļasprieka beigas), un, kamēr viņš gulēja slimnīcā, notika no Frančeskas viedokļa neizprotama pārmaiņa. Lai gan kurš var izskaidrot, kādēļ cilvēks pieņem to vai citu lēmumu? Todien, kad Billiju izrakstīja no slimnīcas, viņš atlidoja uz Talahasi un bildināja Frančesku.

Būdama pārlaimīga, meitene piekrita.

Kāzas notika jūlijā, kad Billijs vēl staigāja ar kruķiem. Frančeska bija sarūgtināta, ka Billija kāja neietilpst bikšu starā, taču Billijs sacīja, ka to varot paplatināt. Meiteni apbēdināja arī daudz kas cits, piemēram, ka viņa, būdama līgava, bija stāvoklī, bet nepatīkamākais bija tas, ka Billijs, staigādams ar kruķiem, nevarēs paņemt viņu zem rokas. Un kurš gan vedīs pie altāra tēva vietā? Ne jau jaunākie brāļi vai Stens no vīna veikala (kas joprojām bija saderinājies ar māti un joprojām nebija viņu apprecējis). Tēvocis Fredo bija vecāks par tēvoci Maiklu, un Frančeska pazina viņu labāk. Bet kādēļ tēvocis Maikls viņai tomēr patika vairāk? Vai tāpēc, ka viņš bija kara varonis un satriecoši labi izskatījās smokingā? No nedrošiem avotiem, tādiem kā Ketija un krustmāte Konija, Frančeska bija uzzinājusi šādus tādus noslēpumus. Tomēr Maikls bija labākais kandidāts, kas varēja izdot viņu pie vīra.

-   Tētis būtu izvēlējies tieši viņu, - Frančeska teica Ketijai, savai līgavas māsai, gaidot, ka tā iebildīs.

-    Protams! - dvīņumāsa negaidīti piekrita. Neviens, izņemot Ketiju, nevarēja pateikt "protams" ar tādu nicinājumu. - Kurš tad vēl?

Tēvoča Maikla cienīgā un pašpārliecinātā izturēšanās nomierināja Frančeskas uzbudinātos nervus. Viņš sacīja, ka San- tino, būdams tēvs, lepotos ar meitu. Tomēr tēvocis bija pietiekami apdomīgs, lai pateiktu to krietni agrāk, tādēļ viņi paguva kopā paraudāt. Kad viss jau bija gatavs laulībām, Maikls paņēma Frančesku pie rokas un teica, lai neuztraucoties.

-    Tas ir tikai tavas dzīves turpinājums, - viņš paraustīja plecus.

Frančeska iesmējās. To viņš lieliski pateica.

Pie altāra viņa devās, juzdamās pilnīgi laimīga. Tikai, kad Maikls ielika viņas roku Billija rokā, Frančeska tēvoča sejā pamanīja asaras.

Nākot no altāra, viņa atbalstīja Billiju, un viņš gāja bez kruķiem. Svinīgā mielasta laikā Billijs pat mēģināja dejot. Viņš bija slikts dejotājs, taču ģipša pārsējs viņu attaisnoja.

Jaunlaulātie pārcēlās uz Bostonu. Pēc juridiskās koledžas beigšanas Billijs atteicās no ienesīga darba Volstrītā (nauda viņam nebija vajadzīga), lai ieņemtu sekretāra amatu Floridas Augstākajā tiesā. Frančeska apmeklēja savas grupas izlaiduma vakaru Talahasi un gandrīz nepazina Sūziju Kimbolu līdzsvarotā, pašpārliecinātā sievietē, kas devās misionāres darbā uz Ķīnu. Bet Frančeskai tagad bija ģimene, un viņa patiešām domāja, ka ir laimīga, kamēr Billijs nepameta darbu tiesā un neiestājās Džimija Šī priekšvēlēšanu štābā. Vīra pastāvīgi nebija mājās, un Frančeska atklāja, ka viņš ir aizņemts ne tikai kampaņas darbā.

Kā viņa uzzināja par to sievieti?

Frančeska bija īsta Korleone, bet ģimenē bija princips, kuru bieži atkārtoja: Korleones nav iespējams piekrāpt. Tas bija viens uzskats. Bet vēl viņa neapzināti gaidīja sāncenses uzrašanos, kā jebkura par sevi nepārliecināta sieviete, kas uzskata, ka ir vīra necienīga.

Ernests Hemingvejs nebūt nav Papucis - vīrs ar baltu bārdu. Viņš nav zudušās paaudzes dziesminieks. Viņš nav nekāds biedēklis, kuru var neatzīt kā seksistu tie liekuļi, kuru dzīve nav dažu Hemingveja nodzīvoto dienu vērta. Neviens pasaulē nevar atņemt viņam pašu galveno - viņa lieliskās grāmatas, bet pārējais nav svarīgi.

Einšteins nav ģēnija iemiesojums. Pablo Pikaso nav melnīgsnējs, plikpaurains sieviešu cienītājs. Mocarts nav briesmīgais bērns. Virdžīnija Vulfa un Silvija Plāta nav izmisīgās dumpinieces pret vīriešu visvaldošo hegemoniju. Mahatma Gandijs un Mārtiņš Luters Kings nav miermīlīgi, tumšādaini puiši, kurus var apbrīnot baltie. Mazulis Rūts nav jocīgs resnulis, kas ēd hotdogus un apmeklē bērnu slimnīcas. Jā, mafija organizēja cīņu, kuras laikā Muhameds Ali nokautēja Soniju Listonu un kļuva par pasaules čempionu smagsvarā. Jā, Ali to paveica. Bet pirmām kārtām viņš bija vīrs, kas nokautēja vienu no spēcīgākajiem mūsdienu bokseriem un izdarīja to neparasti smalki.

Džonijam Fontānem bija lieliska balss un neiedomājami liels penis, kuru viņš prasmīgi lika lietā. Viņš palīdzēja pārveidot Lasvegasu no mazas tuksneša pilsēteles par milzīgu izpriecu centru Savienotajās Valstīs. Būdams imigrantu dēls, viņš kļuva par amerikāņu sapņa iemiesojumu.

Nopelni ir lieli.

Kāda nozīme tam, ka Džonijs nodeva Džimija Šī vēlēšanu kampaņai pusmiljonu dolāru ādas somiņā, kuru bija uzdāvinājis Džekijs Pingpongs? Ar naudu Džekijam nebija nekāda sakara. Džonijam tā bija kaut kur jāieliek. (Turklāt viņš dzīvoja šovbiznesa pasaulē, kur bija pieņemts pasniegt cits citam dāvanas.) Reiz Fontāne bija pieņēmis darbā kādu grāmatvedi, kas ieteica viņam izvēlēties pieticīgākas dāvanas pēc tam, kad Džonijs viņam bija uzdāvinājis Rolex pulksteni. Ar saviem koncertiem Fontāne bija nopelnījis miljonus nākamā prezidenta kampaņai. Kāda gan nozīme tam, ka šis pusmiljons bija daļa ienākumu no kazino "Kasbahs", kas piederēja Lūijam Ruso no Čikāgas? Kāda nozīme, kam Rietumvirdžīnijā tika šie piecsimt tūkstoši vai kā tie palīdzēja Džimijam Šī vēlēšanās gūt uzvaru, kura viņam tāpat bija nodrošināta?

Fontāne bija iepazīstinājis Ritu Divālu ar Lūiju Ruso un Džimiju Šī (kā arī ar Fredo Korleoni, kura bērnu viņa atdeva adopcijai 1956. gadā, kad viņas karjera gāja augšup). Tas, kas notika pēc tam, attiecas tikai uz Ritu, nevis uz Džoniju Fontāni.

Reiz Fontāni piekāva šerifa palīgs, kura sieva bijusi Džo- nija mīļākā. Pēc dažām dienām kauslis neskaidros apstākļos tuksnesi nomira. Nu un tad? Tuksnesī katru dienu kāds nomirst. Starp šīm briesmīgajām, bet neapgāžamajām patiesībām nav ne mazākās saistības.

Jā, Džonijs bija Vito Korleones krustdēls. Viņš draudzējās ar Maiklu, Ruso, Toniju Strači, Gasiju Čičero un citiem. Taču to ir darījuši daudzi, piemēram, vēstnieks M. Korbets Šī. Nevienai no tā sauktajām noziedzīgajām Ģimenēm Džonijs nepiederēja. Viņš gluži vienkārši bija uzticīgs cilvēkiem, kas grūtajā brīdī nebija viņu pievīluši.

Blā-blā-blā!

Galu galā Džonijs Fontāne bija dziedātājs. Pasaule tādu tik drīz nesagaidīs.

Viņš dēvēja sevi par salondziedātāju, sākumā aiz tīri sicī- liskas pazemības, pēc tam aiz liekulīgas pieticības un, beidzot, piecdesmitajos un sešdesmitajos gados, kad iznāca amerikāņu dziesmu šedevri, aiz liekulīgas pārliecības, ka visa pasaule pieder viņam.

Lai novērtētu Fontānes talantu, diezgan atcerēties viņa uzstāšanos Džeimsa K. Šī inaugurācijas ballē.

Jebkura cita cilvēka mugurā svītraina fraka liktos klau- niska, bet Fontānem tā piestāvēja. Džonijs bija uz skatuves visu vakaru kā ceremonijmeistars, viņa uzstāšanos nepārtrauca ne naktskluba grupas skeči, ne garlaicīgu uzvedumu fragmenti. Džonijs apliecināja sevi arī kā spožs partneris, kad viņi ar Ellu Ficdžeraldu bez pavadījuma nodziedāja "Slavas dziesmu republikai".

Šoreiz Fontānes repertuārā bija tikai trīs dziesmas. Šai gadījumā nebija vajadzības pārpūlēties. Gandrīz visi viņa grāvēji bija sentimentālas dziesmiņas par nelaimīgu mīlestību vai par atraidīta mīlētāja ciešanām, kas gan īsti neatbilda notikuma svarīgumam.

Lūk, viņš stāv uz skatuves gaismas ielokā. Blakus uz apaļa ķeblīša - melns cilindrs. Atskan mūzika - sākumā tikai klavieres un sitamie instrumenti, vēl slotiņas. Tas ir lēns, nesteidzīgs aranžējums. Fontāne paņem mikrofonu un, pavērsis acis pret griestiem, sāk dziedāt "Tā biji tu". Džonijs groza mikrofonu, lai variētu skaņas toni, kā to darīja Čārlijs Pārķers, spēlēdams saksofonu. Spēcīgu balsu ir daudz, bet Džonijs Fontāne ir retums - izcils dziedātājs.

Zālē atskan aplausi, bet Džonijs uzliek cilindru un dzied straujāko dziesmu - "Pilnos auļos", tik mežonīgi lēkādams pa skatuvi, ka Kouls Porters to nemūžam nevarētu iedomāties. Kad Fontāne beidz dziedāt, skatītāji aplaudē stāvus. Fontāne smaida kā cilvēks, kuram nav bijis nekā, bet kurš ieguvis gandrīz visu.

Ne jau daudzi atceras tekstu dziesmai "Lielie sapņi", kas kļuvusi par tādu kā himnu Šī prezidenta kampaņai, pēc tam kad Volijs Morgāns tai uzrakstīja jaunus vārdus. Panākumu spārnots, Džonijs sāk dziedāt šo dziesmu. Viņš dzied sirsnīgi. Pēc pirmā panta aiz viņa paceļas priekškars un uz skatuves uznāk visi uzveduma dalībnieki. Viņiem pievienojas koris. Kad kameras pievēršas skatītājiem, iedegas lielās gaismas un visi dzied, kājās stāvot, dzied kopā ar Fontāni. Prezidents skūpsta pirmo lēdiju, bet Fontāne pamet viņam cilindru. Džimijs Šī to saķer un uzliek galvā. Cilindrs der kā uzliets!

25. nodaļa

-    Es zinu, tavs vārds ir Billijs! - Mērija teica. - Bet es saukšu tevi par Bīboju. Mana māsīca Ketija, kas ir ļoti līdzīga Fren- sijai, tikai bez bērniņa puncī, arī tevi tā sauc, lai gan es to izdomāju pirmā, kad vēl biju maziņa.

-     Bībojs man arī patīk, - Billijs atteica, aicinādams ciemiņus iekšā. - Sauc mani tieši tā.

Frančeska bija piecēlusies četros no rīta, lai izkravātu virtuves traukus, aizietu uz pārtikas veikalu un pagatavotu brokastis. Viņa bija nogurusi, taču neizrādīja to. Pēdējā laikā bērns spārdījās aizvien stiprāk un gulēt ļāva mazāk.

-     Viss ir gandrīz gatavs, - Frančeska paziņoja. - Atvainojiet par nekārtību. Mēs esam atbraukuši šurp tikai pirms divām dienām. Billij, varbūt parādīsi viņiem dzīvokli, un pēc tam sēdīsimies pie galda. Ei, Sanij, nāc tūlīt šurp! Mums ir viesi!

Viņas dēls pārtrauca skatīties televīziju un drāzās virsū Tonijam. Sanijam tūlīt paliks trīs gadi, bet Tonijam bija deviņi. Viņš uztvēra to mierīgi. Tēvocis Maikls manīja dēla pacietīgo izturēšanos un bija acīmredzami apmierināts. Frančeskai nekad agrāk nebija licies, ka Maikls ir līdzīgs vectēvam Vito, bet šodien, ielūkojoties tēvoča gurdajās acīs, viņa bija pārsteigta, ieraugot šo līdzību.

-    Tātad tu esi Sanijs, - Maikls sacīja, paceldams puisēnu uz rokām. - Esmu tavs tēvocis Maikls. Esi gan tu resgalis!

Frančeska izbolīja acis.

-    Sanijs negrib vilkt nost futbola ķiveri. Dažreiz pat guļ ar to. Tur vainīgs Frenkijs. Ziemassvētkos viņš iemācīja Sanijam spēlēt futbolu.

Billijs bažīgi raudzījās uz Korleoni, šķiet, baidoties, ka viņš var dēlu nomest.

-    Labs skolotājs, neko teikt! - Maikls iesaucās. Otrā kursa students Frenkijs Korleone bija uzbrucējs savā Notre Dame komandā.

-    Tev patīk futbols vai kāds cits sporta veids? - Billijs apvaicājās Tonijam.

Tonijs paraustīja plecus.

-     Nu, tur mēs ar tevi esam līdzīgi, - Billijs sacīja, buži- nādams zēna matus.

-    Viņš ienīst sportu, - Mērija aizrādīja.

-    Man ir vienalga, - Tonijs sacīja.

Mērija ari gribēja pabužināt brāļa matus, bet dabūja pa rokām. Tēvocis Maikls nolika Saniju zemē un veikli izšķīra Toniju un Mēriju.

-    Atvaino, Frančeska, - viņš sacīja, un bērni tūdaļ nomierinājās. Maikls, šķiet, ir lielisks tēvs.

-    Nekas, - Frančeska atteica. - Viņi taču ir bērni. Tu droši vien kāvies ar brāļiem un krustmāti Koniju. Ari mums ar Ketiju dažreiz gadījās ķīviņi, brīnos, ka vēl nenositu viņu.

-     Brīnišķīgs dzīvoklis, - Maikls piemetināja. Māja, kurā bija apmetušies Billijs un Frančeska, bija vairāk nekā simt gadus veca. Kādreiz tā bijusi savrupmāja, bet tagad bija sadalīta četros plašos dzīvokļos. Ven Arsdeiliem, kuri iekārtojās pirmajā stāvā, tika kādreizējā balles zāle, kuru pārveidoja par dzīvojamo istabu, ēdamistabu un virtuvi. Koka grīdas bija izbūvētas ieslīpi, lai Sanija rotaļlietas un marmora bumbiņas varētu ripot pāri istabām. Frančeska bija sajūsmā. Viņa nekad mūžā nebija dzīvojusi tik elegantā, senatnīgā mājā.

Viņa vairākas dienas pārstaigāja istabas, nespēdama noticēt, ka tā patiešām ir viņas māja.

Palūkojusies pa logu, Frančeska ieraudzīja Alu Neri, kas sēdēja mašīnā.

-Jūsu šoferis arī var atnākt pabrokastot, - viņa piedāvāja, kad visi bija apsēdušies pie galda. - Viņš droši vien ir izsalcis.

-    Viņš jau ir paēdis, - Maikls strupi noteica. - Neri ceļas ļoti agri.

Par brokastīm Frančeska nemaz neuztraucās - galu galā no pieaugušajiem bija tikai tēvocis Maikls, vēl Billijs un trīs bērni. Tomēr viņa atvainojās, ja kādam negaršotu cīsiņi, tie gan bija labākie, kurus varēja nopirkt. Tik īsā laikā Frančeska nebija aptvērusi, kur lai iepērkas. Tomēr cīsiņi visiem garšoja. Maizītes nebija izcilākās, bet arī tās tika notiesātas. Ja Frančeska nebūtu stāvoklī, viņa labprāt apēstu veselu kārbu virtuļu ar želeju.

Frančeskai gribējās pajautāt kaut ko par krustmāti Keju. Taču viņa nevarēja izdomāt, kā lai iesāk sarunu. Korleones taču bija katoļi, tomēr nesen gan krustmāte Konija (kas bija precējusies ar Edu Federiči mazāk nekā gadu), gan tēvocis Maikls bija šķīrušies. Un kādēļ Stens no vīna veikala neprecas ar māmiņu? Kas notiks, ja viņai būs jāšķiras no Billija? Tas uztrauca Frančesku. Viņa nespēja iedomāties, kas var būt vēl briesmīgāk, ja būtu jādzīvo tālu no bērniem.

-    Ļoti žēl, ka jūs izšķīrāties ar Keju, - Billijs teica. Pateica, un cauri. Frančeska nezināja, vai apbrīnot viņa drosmi vai pārmest nesmalkjūtību.

Maikls skumji pamāja.

Frančeska pastiepa roku pāri galdam un līdzjūtīgi paspieda viņam roku.

-    Es visu bērnību mudināju savus vecākus šķirties, - Billijs atzinās. - Bet jūs ar Keju…

Frančeska iespēra viņam zem galda.

-    Visādi gadās, - Billijs turpināja. - Cik bieži jūs tiekaties ar Toniju un Mēriju?

-    Ne tik bieži, kā gribētos, - tēvocis Maikls mierīgi atteica. - Es cenšos izkārtot savas biznesa lietas tā, lai varētu veltīt viņiem pēc iespējas vairāk laika.

-    Tētim ir jauna lidmašīna! - Mērija lepni paziņoja. - Tagad viņš pie mums atlidos ļoti bieži.

Tonijs paņēma otru virtuli, lai gan vēl nebija apēdis to, kas bija uz šķīvja.

-    Ņujorkā man ir neliels dzīvoklītis, kur es apmetos, kad ierodos darīšanās, - Maikls stāstīja. - Būs laikam jāsameklē lielāks, lai bērni varētu dzīvot pie manis, kad ierodos pilsētā.

-    Man joprojām liekas, ka visa ģimene dzīvo Ņujorkā un tikai gatavojas pārcelties uz Nevadu.

-Jau seši gadi, - Maikls paskaidroja, - no tiem četri gadi pavadīti Taho. Es paturēju mājas arī Vegasā un Taho. Tās ir lielākas, nekā man nepieciešams, bet Mērijai un Tonijam tās ir mājas. Mājas vajadzīgas ikvienam.

-    Tagad viss ir citādi, - Billijs piemetināja. - Cilvēki kļuvuši kustīgāki, uz vietas nesēž. Lūk, mēs ar Frensiju trīs gadu kopdzīves iaikā esam mainījuši trīs adreses.

-     Dīvaini, bet, neraugoties uz Floridā pavadītajiem gadiem, par savu māju es uzskatu Ņujorku, - Frančeska atzinās.

- Laikam vajadzēja doties uz koledžu kopā ar Ketiju. Viņai nepatīk Ņujorkā…

-    Bet tad mēs nekad nebūtu satikušies, - Billijs šausmās noteica.

Frančeska palūkojās uz vīru. Viņš likās satriekts un sadrū- mis, it kā nebūtu cerējis viņu kādreiz satikt. Tas bija tik sāpīgi, ka Frančeskas sirds atmaiga.

-    Ko tu runā, mīļais! - Frančeska iesaucās, maigi pieskaroties Billija vaigam.

-    Frensija un Bībojs sēž kokā! - iesaucās Mērija. - Tonij, nodziedi dziesmiņu par mīlestību!

-    Tēt, lai viņa aizveras! - sašuta Tonijs.

Maikls Korleone pacēla kafijas tasi.

-    Par mīlestību!

Neko labāku nevarēja pateikt.

Bērni beidza ķildoties, visi pacēla glāzes, un Frančeska juta vienīgi vispārējas mīlestības gaisotni.

Tikai Billijs neizrādīja pienācīgu sajūsmu.

Kad ciemiņi grasījās aiziet, Frančeska nodeva lielu šķīvi ar ēdieniem miesassargam.

Ven Ārsdeili stāvēja uz lieveņa marmora pakāpieniem, mādami ardievas aizbraucošajam limuzīnam.

-    Tu vienmēr esi teicis, ka mīli manu ģimeni, - Frančeska sacīja Billijam. Sanijs skraidīja pa ielu, spārdīdams savu plīša lācīti gluži kā futbolbumbu. - Tad kādēļ tev nepatīk tēvocis Maikls?

Saruna jau ne vienu reizi vien bija skārusi šo tematu. Kādēļ gan nevarētu tikt vaļā no pēdējā tabu?

Billijs neatbildēja, tikai pamāja, lai Sanijs nespēlējas uz ielas. Puisēns gan rotaļājās uz ietves, taču Billijs Ven Ārsdeils pacēla zēnu uz rokām un ienesa mājā.

Vakarā, nolikusi Saniju gulēt, Frančeska pārguruši iegāja guļamistabā un ieraudzīja, ka viņas gultas pusē izlikti aktu vāki ar dokumentiem. Billijs jau bija atbalstījies spilvenos un lasīja.

-    Gribi, lai es guļu uz dīvāna? - Frančeska apjautājās.

Billijs satrūcies pacēla acis, tūlīt pat savāca aktu vākus un

nometa tos uz grīdas. Frančeska atgūlās, bet vīrs nodzēsa gaismu un sāka viņu masēt: lēnām, ļoti uzmanīgi, vairāk pievēršoties Frančeskas pietūkušajām kājām un smeldzošajai mugurai. Frančeska bija tā nogurusi, ka, iekritusi gultā, domāja tikai par to, lai spētu aizmigt. Bet, kad Billijs novilka viņai naktskreklu, Frančeska pagriezās pret viņu un, sajutusi vīra mēli ieslīdam starp lūpām, izdvesa dobju, saldkaislu vaidu.

-    Vai tev ir labi?

-    Nepļāpā, bet mīli mani, - viņa atteica.

Kādu brīdi Frančeska aizmirsa visu apkārtējo. Kad viss beidzās, viņa, sviedriem noplūdusi, bezspēkā atslīga spilvenos. Billija iedegusi roka uzgūlās viņas milzīgajam, sniegbaltajam vēderam. Viņi vēl ilgi tā gulēja.

Bērns sāka spārdīties vēl negantāk.

-    Kādēļ tu saki, ka man nepatīk tavs tēvocis? - Billijs ierunājās.

-    Nerunāsim par to, - Frančeska gurdi atteica. Atbildi viņa tāpat zināja vai domāja, ka zina. Nevajadzēja par to ieminēties.

Pēkšņi Frančeska sajuta dzemdību sāpju viļņus.

-    Ir nu gan spēriens! - Billijs iesaucās.

Frančeska sakoda zobus, lai nekliegtu. Sāpes pamazām aprima.

-    Vai atceries, kā es lēcu ar izpletni un lauzu kāju?

-    Protams, - Frančeska atbildēja, cenšoties elpot dziļāk.

-    Es meloju. Nekad mūžā neesmu lēcis ar izpletni.

Dzemdību sāpes atkārtojās, stiprāk nekā iepriekš.

-    Liekas, ir sācies, - Frančeska nočukstēja. - Man tūlīt būs bērns.

Tonakt Frančeska kļuva par savas ģimenes drūmā likteņa upuri. Vecmāmiņa no tēva puses nekad nevēlējās par to runāt, bet viņai bija četri spontāni aborti. Vecmāmiņa no mātes puses katru gadu 22. jūlijā devās uz misi, lai sērotu par todien zaudēto bērnu. Arī mātei un krustmātei Konijai bijuši spontāni aborti.

Frančeskas meita, kas piedzima trīs mēnešus pirms laika, izrādījās ļoti dūšīga. Viņa nodzīvoja gandrīz dienu. Viņu nosauca par Karmelu - par godu vecvecmāmiņai. Frančeska gribēja apglabāt meitu ģimenes kapa vietā Longailendā, kur atdusējās visi Korleones. Billijs tam nepiekrita. Viņš domāja, ka bērns jāapglabā Floridā. Tomēr, apstākļu spiests un sirdsapziņas pārmetumu mocīts, Billijs piekāpās Frančeskai.

Par visu samaksāja tēvocis Maikls. Frančeska zināja, ka Billijs iebildis, tomēr bija apmierināta, ka viņam pietika veselā saprāta neatteikties no palīdzības. Bēres bija pieticīgas un pagāja spēcīga sniegputeņa laikā.

Billija vecāki neatbrauca, tāpat kā Ketija, kas atsūtīja no Londonas līdzjūtības telegrammu. Toties Frančeskas brālis Frenkijs, kas bēru dēļ bija izlaidis svarīgu maču, nesūdzējās. Arī Čips, kuram todien palika sešpadsmit, nekurnēja. īsti Korleones. Ģimene.

Mazo Karmelu apbedīja itāliešu kapsētā, kur marmora plāksnes rotāja vienīgi kamejas ar mirušo attēliem. Pamezdama kapsētu, Frančeska skūpstīja radinieku vēsās sejas. Vecmāmiņa Karmela, vectētiņš Vito, vecmāmiņa Andželīna, tēvocis Karlo, viņas tēvs Santino Korleone. Frančeska raudzījās tēva smaidošajās acīs un nodomāja: Te nu mēs esam satikušies.

Tēvoci Fredo uzskatīja par pazudušu, tādēļ viņa fotogrāfijas nebija, tāpat kā Karmelas Ven Ārsdeilas uzņēmuma. Mazulīte bija nodzīvojusi tikai dienu, kādas tur fotogrāfijas.

Tēvocis Maikls, kas, bez šaubām, bija ļoti aizņemts, ieradās visagrāk un palika visilgāk, sniegdams Frančeskai lielāko atbalstu. Neviens, pat māte nebūtu varējusi aprunāties ar viņu tā pēc bērna zaudējuma kā tēvocis Maikls. Vēlāk, vērodama dēlu, kas bezbēdīgi rotaļājās ar Toniju un Mēriju, Frančeska saprata, ka jābūt stiprai un jādzīvo tālāk.

Billijs ļoti pārdzīvoja meitas nāvi, un viņam bija grūti par to runāt.

Frančeska ar pūlēm valdījās, lai nevainotu Billiju. Tas bija muļķīgi, bet Frančeskai šķita, ka tā ir likteņa atriebība par to, ka Ven Arsdeils bija pieprasījis viņai izdarīt abortu, kad viņa bija stāvoklī ar Saniju. Vai tiešām viņš domā, ka sieva viņam piedos pēc tam, kad viņš izstāstījis patiesību? Izrādās, ka viņš nemaz netaisījās viņu precēt un pārdomāja tikai pēc tam, kad tēvoča Maikla uzsūtītie vīri salauza viņam kāju.

Turklāt, raugoties uz vīru, Frančeska juta, ka viņš baidās, ka policija vai FIB nofotografēs viņu īstās itāliešu mafijas bērēs. Tas laikam būtu netaisnīgi. Frančeska nezināja, ko Billijs domā. Viņus tiešām fotografēja. Ļaunie, cietsirdīgie reportieri! Frančeska sāka saprast, kādā saspringumā diendienā dzīvo viņas tēvocis. Arī viņas tēvs tā dzīvojis.

Dienā, kad Frančeska apglabāja savu meitu, viņa atskārta: Billijs bija izmantojis vecāku naudu, iekļuvis Šī priekšvēlēšanu štābā, ticis par galvenā prokurora palīgu, lai sagrautu viņas ģimeni.

Kādas muļķības! Frančeska saprata, ka aiz bēdām nespēj skaidri domāt. Viņu bija pārņēmušas jūtas, apjukums, trakoja hormoni. Tas taču ir Billijs, viņas mūža mīlestība.

Tomēr.

Pirms trim gadiem, kad Frančeska, citēdama Balzaku, bija paziņojusi, ka aiz katras bagātības slēpjas noziegums, Billijs bija nevērīgi atbildējis, ka noziegumi var būt vairāki, bet šie nelieši ir spējīgi uz visu, un viņš nebūt nejokoja. Tad kādēļ Billiju uztrauc vienīgi tas, ko izdarījusi viņas ģimene? Tādēļ, ka mēs esam itālieši, būtu atbildējusi Ketija. Tieši viņa bija atklājusi, ka jaunā prezidenta tēvs bijis vectētiņa darījumu partneris. Viņi nodarbojās ar alkohola kontrabandu. Tagad to vairs neuzskata par noziegumu, bet toreiz… Paaudzēm nomainoties, Džeimss K. Šī saimnieko Baltajā namā, bet Maikls Korleone (atkal pēc Ketijas ziņām un pēc krustmātes Konijas vārdiem, jo viņa bija pārstājusi dzert un tika uzskatīta par drošu avotu) sarāvis saites ar noziedzīgo pasauli un kļuvis par legālu biznesmeni. Tomēr bezsirdigie reportieri pat mazulītes Karmelas bērēs neliek viņam mierul Kādēļ? Tādēļ, ka mēs esam itālieši, būtu atbildējusi Ketija.

Vairākas nedēļas pēc bērēm Frančeska sadūšojusies piezvanīja uz Londonu. Uzmodinājusi māsu, viņa pateica, cik sāpīgi viņai bijis, ka Ketija nevarēja atbraukt uz bērēm.

-Jums bija bēres1 - Ketija nesaprata. - Es domāju, ka tas ir tikai spontāns aborts…

-    Tikai aborts?! Viņa nodzīvoja gandrīz…

-    Vai tu zini, cik šeit ir pulkstenis?

-     Kā tu varēji neatbraukt uz bērēm? Kad mazā Karmela nomira, es…

-    Tu devi tam vārdu? Ak Dievs! Nosauci par godu vecmāmiņai?

To. Augli? Bērnu?

Frančeska nolika klausuli.

Lai gan Džimijs Šī bija brīdinājis, ka nevarēšot atbraukt no Vašingtonas savas administrācijas pirmajās simt dienās, Džonijs Fontāne atrada laiku saspringtajā profesionālajā grafikā, lai sekotu sagatavošanas darbiem savā nupat paplašinātajā villā, itin kā prezidenta vizīte būtu paredzēta jau rit. Džonijs papildināja apkalpojošo personālu par desmit cilvēkiem, iekļaujot to skaitā atvaļinātu drošības dienesta virsnieku, kura uzdevums bija uzturēt pastāvīgus sakarus ar savu bijušo aģentūru - gadījumā, ja prezidents atbrauks uz Lasvegasu un gribēs mazliet izklaidēties. Tagad villā bija iekārtota atsevišķa viesu istaba. Tajā varēja iekļūt vai nu caur nišu no kāpņu telpas, vai pa skapja grīdā iebūvētu eju, kas ļautu drošības dienesta virsniekam ievest prezidenta birojā meitenes no jaunās pazemes garāžas. Lūijs Ruso bija uzdāvinājis Ritai Divālai luksus- numuru "Kasbahā", bet nepieciešamības gadījumā Fontāne bija vienojies ar vismaz trijām Holivudas seksa dievietēm, kuras solīja ierasties pēc pirmā uzaicinājuma. Denijs Šī atkal bija sācis satikties ar Eniju Makgauenu, kas bija viņa mīļākā vēl pirms apprecēšanās ar Fontāni. Džonijs skaidri lika saprast, ka labprāt gaidīšot viņus ciemos - vai nu kopā, vai atsevišķi. Labākie Losandželosas pavāri saņēma pa piecdesmit dolāriem katrs, pēc tam kad nosolījās pamest visu un atbraukt šurp, tiklīdz radīsies vajadzība. Pats Džonijs nekad nebija lietojis narkotikas, bet prezidents un Bobijs Čedviks ostīja kokaīnu. Gasijs Čičero apņēmās piegādāt vistīrāko mantu.

Džonija karjera piedzīvoja komerciālu augšupeju. Iespējams, to veicināja Lūija Ruso un Džekija Pingponga subsīdijas. Džonijs centās nedomāt par to un ļāva par subsīdijām rūpēties savai juristu un grāmatvežu komandai. Tas pats attiecās uz viņa kinostudiju un Korleones investīcijām. Vienīgais, ko Džonijs zināja, - kompānijas nes peļņu. Viņa diskiem bija milzu piekrišana, bet autorhonorārs tagad trīsreiz pārsniedza to, ko maksāja Nacionālajā ierakstu studijā. Viņš bija pārvilinājis pie sevis Filliju Ornsteinu, un visi albumi, kurus producēja Fillijs, kļuva par zelta diskiem. Panākumus guva pat viņa kinostudijas sliktās filmas. Vienīgā filma, kas tūlīt pēc uzņemšanas cieta zaudējumus, bija "Ceptās ribiņas", kur Olivers Smits- Kristmass tēloja nāvīgi slimu advokātu, bet Dž. Dž. Vaits, juniors, - melnādainu dziedātāju, kas bija nepatiesi apsūdzēts par baltās meitenes izvarošanu. Pēc dažiem gadiem šī filma kļuva par klasiku. Ja Fontāne pirka akcijas, to vērtība pieauga, zemes gabali nesa neiedomājami lielu peļņu. Bet "Mākoņpils" kazino, kur divdesmit procenti piederēja Džonijam? Tas kļuva par populārāko vietu pie Taho ezera, no apmeklētājiem nevarēja ne atkauties. Tik tiešām, ir labi būt prezidenta draugam, bet Džonija Fontānes draugam - vēl labāk.

Ar brāļiem Šī Džonijs nebija runājis kopš inaugurācijas dienas. Viņš saprata, ka tie ir ļoti aizņemti, un tomēr, kad līdz prezidenta simtdienu termiņam bija atlikušas dažas dienas, Fontāne neizturēja un piezvanīja uz privāto numuru, kas viņam bija iedots. Sekretāre atteicās viņu savienot ar prezidentu.

-    Vai es drīkstu atstāt kādu ziņu?

-    Protams, mister Fontāne.

-    Pierakstiet: Ved savu draudziņu uz Vegasu, kamēr tas vēl nav nolūzis. Ar sveicienu Dž. F. Nododiet tieši tā.

Mazliet vēlāk tika ziņots, ka neizdevušos iebrukumu Kubā gatavojusi nevis saujiņa saniknotu ekspatriantu, bet gan ASV specdienesti ar tiešu valdības atbalstu. Džonijs tūdaļ nožēloja, ka bija atstājis šādu muļķīgu ziņu. Atvaļinātais izlūkdienesta virsnieks paskaidroja, ka zvanīt sekretārei, lai viņa nodod ziņu, nav nozīmes. Tā droši vien jau bija nokļuvusi žurnālā prezidentam uz galda.

Tomēr troksnis un kņada drīz vien aprima. Izrādās, ka operāciju jau sen bija izplānojis Šī priekšgājējs. To, ko mantoja prezidents, vairs nevarēja apturēt. Mehānisms jau bija iedarbināts. Kad kaislības norima, Korbets Šī izplatīja ziņas, ka dēls gatavojas savam pirmajam braucienam uz rietumiem. Prezidents parakstījis likumu par jauna nacionālā parka izveidošanu pie Lasvegasas un uzstāsies ar apsveikuma runu celtniecības vietā. Viņam esot paredzētas vēl dažas oficiālas tikšanās, bet pēc tam viņš došoties atvaļinājumā.

-    Viņš to ir pelnījis, - piebilda Džonijs telefonsarunas laikā ar vēstnieku. Pat Džimija politiskajiem pretiniekiem bija jāatzīst, ka, izņemot Kubas avantūru, jaunais, daudzsološais prezidents uzsāka savu karjeru veiksmīgāk par daudziem citiem viņa priekšgājējiem Amerikas vēsturē.

-     Atbrauciet iepriekš, ja vēlaties, - Džonijs ielūdza. - Ar sievu vai viens. Palieciet, cik ilgi vien vēlaties.

-    Ar sievu, protams! - vēstnieks iezviedzās. Viņš jau vairākkārt bija ciemojies pie Fontānes Beverlihilsā un ikreiz kārtīgi izklaidējies ar meitenēm.

Vēstnieks ieradās pēc dažām dienām tikai viena miesassarga pavadībā. Viņš sēdēja pie baseina kails un nemitīgi runāja pa telefonu, acīmredzot par kaut ko aizkaitināts, bet klusinādams balsi. Brīžiem gan viņš uzkāpa savā istabā, kur viņu gaidīja kārtējā Džonija sagādātā augstas klases prostitūta. Vēstnieks nekad nedevās uz pilsētu, lai aplūkotu kādu šovu vai teātra izrādi, viņš pat nespēlēja tenisu, lai gan Fontāne bija iekārtojis savā villā lielisku kortu.

Fontāne tikmēr gatavojās prezidenta vizītei. Pie villas piebrauca kravas mašīnas ar ēdieniem un dzērieniem. Dienu pirms paredzētās prezidenta atbraukšanas Džonijs paņēma ratiņus un parādīja savam viesim, ko izgatavojuši vietējie lietpratēji. Ratiņos gulēja milzīga bronzas plāksne ar uzrakstu: "Šeit gulējis prezidents Džeimss Kevano Šī."

-    Ko tu, velns parāvis, domā ar to iesākt?

-    Nav slikti, vai ne, Korbet? Šodien to piestiprinās pie gultas galvgaļa, kur gulēs Džimijs. Es gribēju ielikt vārdu "gulējis" pēdiņās, bet nolēmu, ka jābūt godbijīgam.

Vēstnieks sarauca pieri.

-    Vai nav pārāk liela?

-     Paklau, Korbet! Maniem draugiem paredzēts viss labākais. Viņi to ir pelnījuši!

Vēstnieks pašūpoja galvu.

-    Šķiet, tu esi mani pārpratis. Džimijs neatbrauks.

Fontāne iesmējās.

-    Tu joko? Bet, nopietni runājot, cikos viņi rit ierodas? Man vēl šis tas jāsagatavo.

-    Vai tu esi kurls, stulbais makaronēdāj! Viņš neatbrauks. Es nekad neesmu teicis, ka dēls gatavojas braukt uz Vegasu. Tu ielūdzi mani, un es esmu klāt. Džimijam tagad ir daudz citu darīšanu. Viņš atklās parka celtniecību, uzstāsies ar runu, bet atpūsties viņam nav laika. Pat ja viņš dosies atvaļinājumā, tad ne jau uz Lasvegasu un ne jau pie… tāda kā tu.

-    Kas tur slikts, ja paciemojas pie manis? Kas vainas manai mājai?

Taču Džonijs jau bija visu nopratis.

-    Tu zini, ka mēs augsti vērtējam to, ko tu mūsu labā esi darījis, - vēstnieks teica.

-    Tas izklausās pēc vilka pases?

-    Žēl, ka tā sanāca, Džon. Pie visa vainīgs tas kubiešu izvir- tulis.Viņš nostādījis manu dēlu neveiklā stāvoklī. Mēs domājam, kā varētu viņam atriebties. Tu taču esi itālietis un saproti, kas ir atriebība!

Kāds sakars kubiešu izvirtulim ar tik milzīgu nekaunību?

-    Kam bija domāti visi šie ēdieni? Visi šie…

-     Kā lai es to zinu! - vēstnieks iesaucās. Viņš piecēlās, nometa dvieli un pilnīgi kails, rokas izstiepis, stāvēja Fontānes priekšā. Šī bija liela auguma, bet kalsns vīrs. Kādēļ šis vecais āzis visu laiku staigā apkārt kails un vējš plivina viņa šļaugano peni, Džonijs nevarēja saprast.

Džonijs Fontāne pašūpoja galvu un ar mokām apvaldīja sašutuma vētru krūtīs. Tad nolika plāksni uz baseina malas, pagriezās un iegāja mājā. Piekaut prezidenta tēvu laikam nebūtu labākais gājiens. Var, protams, šur tur piezvanīt un aizsūtīt pie viņa kādu ar sifilisu vai gonoreju slimu meiču vakarā, bet nav vērts ķēpāties. Labāk nepievērst uzmanību vecajam āzim.

Nākamajā dienā agri no rīta vēstnieks aizbrauca pat neatvadījies.

Ārēji Džonijs pārdzīvoja šo aizvainojumu nesatricināmā sicīliešu mierā. Viņš noīrēja furgonu un palīdzēja kalpotājiem iekraut tajā ēdienus. Tad lika šoferim aizvest tos uz kādu zupas virtuvi Losandželosas trūcīgākajā rajonā un stingri piekodināja, lai pasaka, ka tas ir ziedojums no nezināma labvēļa.

Džeimss Kevano Šī uzstājās ar runu, kuru Fontāne noskatījās pa televīziju. Grūti dusmoties uz cilvēku, kas tā rūpējas par valsts nākotni.

Tomēr reportāžas beigās tika ziņots, ka nākamo nedēļu prezidents pavadīšot Malibu, atpūšoties pie sava bijušā klasesbiedra no Prinstonas laikiem un tagadējā advokāta, kas, pēc reportiera domām, esot "tiešais prezidenta Džona Edamsa pēcnācējs".

Fontāne nespēja ticēt savām ausīm.

Stulbais makaronēdājs!

Tad Džonijs izslēdza televizoru un devās uz būvlaukumu. Redeļu kastē bija palikuši divi trotila lādiņi, ar kuriem tika spridzinātas klintis. Džonijs nekad nebija rīkojies ar trotilu, taču bija tā pārskaities, ka ne no kā nebaidījās. Viņš aizdedzināja vienu lādiņu, un deglim pārskrēja liesmu mēles. Džonijs aizmeta lādiņu uz helikoptera nolaišanās laukumu. Pēc brīža uzvirmoja smiltis un gaisā uzšāvās dūres lieluma betona gabali.

Stulbais makaronēdājs!

Otrs lādiņš pārvērta laukumu par tādu kā vulkāna krāteri.

26. nodaļa

Bija vēl pavisam agrs, kad Toms Heigens iegāja kluba restorānā, lai iedzertu kafiju. Viņš, kā parasti, pasūtīja uzreiz divas tasītes, lai nebūtu atkarīgs no oficiantu iegribām.

-    Mister Heigen! - viņu uzrunāja nepazīstama balss.

Toms palūkojās apkārt.

-    Vēstnieka kungs! - viņš iesaucās un piegāja pie galdiņa, kur ar izlūkdienesta vīriem sēdēja Korbets Šī, lai paspiestu vecā kunga roku. - Cik patīkams pārsteigums! - Tas droši vien bija noslēpums, ka Šī bija pavadījis kādu laiku Džonija Fontānes villā. Taču Nevadā Tomam Heigenam tikpat kā nebija noslēpumu. - Kas jūs atvedis uz Lasvegasu?

-    Mans fonds apsver priekšlikumu uzcelt teātri vietējā universitātē, - Šī paskaidroja. - Biju pārsteigts, ka Lasvegasā vispār ir universitāte, nemaz nerunājot par teātra nodaļu. Tādēļ nolēmu atbraukt, lai redzētu to savām acīm. Sēdieties, lūdzu!

It kā Heigens būtu nez kāds pakalpiņš. Nu ko, vēstnieks bija uzticīgs sev!

-    Es tikai uz īsu bridi! Vēl ir tik agrs…

-    Tējai nekad nav par agru, - vēstnieks teica, paceldams tasi.

-    Es dzeru kafiju, - Heigens pasmaidīja. - Vai esat kluba biedrs?

Vēstnieks saviebās, it kā Toms būtu pajautājis kaut ko nepieklājīgu.

-     Tas, ko dara jūsu dēls, ir brīnišķīgi, - Heigens sacīja. - Esmu nostrādājis Vašingtonā neilgu laiku, tomēr paguvu saprast, cik grūti īstenot savus lēmumus, sevišķi, ja tie skar parasto amerikāņu dzīves uzlabošanos.

Tas rosināja vēstnieku tēvišķi uzskaitīt dēla sasniegumus, neminot notikumus Kubā. Heigens gan neliekuļoja. Prezidenta Šī fotogrāfijas rotāja viņa bērnu istabas sienas kopā ar kinozvaigžņu, rokgrupu solistu un Jēzus portretiem. Lai cik netaisnīga bija prezidenta Šī uzvara un lai cik nepieredzējis viņš šķita, Toms pārsteigts vēroja, cik strauji Džimijs pārtop par īstu līderi. Gluži tāpat kā Maikls, kad Toms mācīja viņam pārvaldīt Ģimeni.

Toms izdzēra otro tasi. Bija jāiet.

-   Vai esat ieradies uz ilgu laiku pilsētā? - viņš jautāja vēstniekam.

-   Es jau braucu projām, - Šī atteica. - Vēl dažas tikšanās, un es skriešus traukšos projām no šīs tuksneša elles uz Kaliforniju.

-    Mums tomēr kādreiz jāuzspēlē teniss, - Heigens atgādināja.

-    Kāds teniss?

-    Aizmirstiet to, - Heigens piebilda. - Lūdzu, nododiet prezidentam manus sveicienus. Lasvegasā viņš vienmēr ir gaidīts ciemiņš.

-    Noteikti nodošu.

Toms Heigens aizvadīja dienu darbā, iegriezās uz brīdi mājās, bet pēc tam - golfa klubā. Viņš bija noīrējis kārtu un piebrauca ar to pie laukuma. Spēle sākās, bija viņa kārta sist pa bumbu. Toms iesita no visa spēka, lai gan tūlīt domās pievērsās kam citam.

Heigens ikreiz nevilšus juta, kur iekritīs bumba, un viņu tracināja - tā bija arī šoreiz -, ja viens no partneriem iebelza pa bumbu tā, it kā cerētu, ka, atsitusies pret zemi, tā trāpīs Nīlas iztekā.

Tu esi nekam nederīgs kluba spēlētājs, Toms nodomāja, dauzīdams rokas pa karta vadāmo riteni. Ir jāsaņemas!

-    Mana bumba, mana bumba! - Heigens iesaucās. Viņam reti kad bija jāveltī vairāk nekā desmit sekundes, lai atrastu savu bumbu. Šoreiz viņu apsteidza, tātad pa bumbu sitīs cits. Laime ir īsa.

-    Atradu! Mana bumba! - līksmi paziņoja Maikls Korleone. Arī viņš bija dzirdējis, ka Korbets Šī ir pilsētā. Iespējams, ka prezidents bija gatavojies apmesties pie Fontānes, bet pēc tam viņam tas bija jāatceļ. Tas gan nenozīmē, ka iecere par Kor- bethollu bija nepatiesa.

-     Tā tu pazaudēsi visu savu handikapu, - Maikls sacīja, raidīdams trāpīgu sitienu uz bedrītes pusi, - ja neveltīsi vairāk laika sitieniem un pārāk nesteigsies.

-    Būs jau labi, - Heigens atbildēja. - Handikaps golfā nav galvenais. - Viņa-priekšrocība bija seši trāpījumi, labākais rezultāts golfa partijā starp diviem pāriem. Helam Mičelam bija piecpadsmit trāpījumi, Maiklam - divdesmit. Viņa draugs Džo spēlēja ar aizlienētām nūjām, un būtu labi, ja trāpītu deviņos no simta. - Sit, ja atradi bumbu, nevelc garumā!

Hels Mičels, kas sēdēja kārtā blakus Maiklam, pašūpoja galvu un nosmējās. Citos apstākļos Heigens nebūtu uzdrošinājies tā runāt ar Maiklu. Tomēr sportā Toms joprojām bija autoritāte, gluži kā pirms daudziem gadiem, kad mācīja jaunāko brāli spēlēt tenisu. Viņu spēles partneri par to nebrīnījās. Viņi pazina Maiklu un Tomu jau daudzus gadus - Mičels bija iepazinies ar viņu kara laikā, bet Džo vēl agrāk, brīvprātīgo nometnē. Lukadello bija kārns puisis no Filadelfijas, viņš valkāja spilgtu apģērbu un melnu apsēju uz acs. Vegasā viņš pavadīja atvaļinājumu, būdams Korleones viesis "Pilī uz smiltīm". Tieši tur Heigens ar viņu bija iepazinies.

-    Maikls stāstīja, ka jūs kopā esat dienējuši Kanādas gaisa spēkos, - Mičels ierunājās. Džo Lukadello nupat bija veiksmīgi iesitis bumbu bedrītē. Pēc tam visi devās uz nākamo mērķi.

-    Kanādas Karaliskajos gaisa spēkos, mister Mičel, - Džo izlaboja.

-    D'augi mani sauc par se'žantu, - Hels paziņoja.

-    Paldies, draugs!

-     Būtu tu mūs redzējis, seržant, - Maikls teica. - Pāris pārgalvīgu puišu, kas tikko spēja valdit mazo mācību lidmašīnu, bet mums šķita, ka varēsim notriekt meseršmitus.

-    Jūs bijāt jauni. Meseršmiti ir no aplamā kara. Tie bija vareni. Bet mēs bijām izveicīgi.

-    Aplamais karš, - Maikls nomurmināja.

Kopš Fredo nodevības brīža Maiklam bieži mainījās garastāvoklis. Tas bija ietekmējis ari Tomu. Būdams consigliere, viņš vienmēr uzskatīja, ka ir lietas, kas jādara, un tās tiek paveiktas. Vēlāk par tām vairs nav jārunā. Pat nelielas šaubas var uzdzīt murgus.

Atbrīvoties no tā. Tikt vaļā un aizmirst.

Heigens bija labs spēlētājs. Ar spēcīgu sitienu viņš ietrieca bumbu bedrītē.

-     Džo, es tā arī nesapratu, ar ko tu tagad nodarbojies? - Mičels pajautāja, kad karti tuvojās nākamajai bedrītei. - Joprojām esi pi'ots?

-   Jocīgi! - Džo negaidīti iesaucās. - Tu esi jocīgs puisis. Es zināju, ka tu vadi kazino, bet man nebija ne jausmas, ka esi arī viens no komiķiem.

Protams, Mičels gribēja sacīt "pilots", bet tas, kas sanāca, vairāk atgādināja "pirāts". Heigenam negribējās labot Džo un tādējādi mulsināt Mičelu. Viņš pat nevarēja pārmīt skatienus ar Maiklu, jo tas sēdēja citā kārtā. Labu brīdi neviens nezināja, ko lai saka.

Tieši tad Tomam pirmoreiz ienāca prātā, vai Džo Lukadello tik tiešām ir sens Maikla draugs, nevis kādas citas Ģimenes loceklis.

-    Nevis pi'ots, bet pi'ats, - seržants noteica. Viņš sāka tik sparīgi vicināt rokas, atdarinādams lidmašīnu, ka viņa kārts gandrīz iebrauca smilšu bedrē. - Li'mašīnas!

-    Labi! - Lukadello iesaucās. - Atvaino mani! Pēc kara es biju saistīts ar Eastern aviosabiedrībām.

-    Aci tev arī izsita kara laikā?

-    Tā varētu teikt, - Džo sacīja.

Tā varētu teikt? Heigens izkāpa no karta un paņēma nūju. Varbūt viņam tikai liekas? Daudziem kara veterāniem nepatīk runāt par karu. Toms karā nav bijis, atšķirībā no tiem trijiem. Šķiet, Maiklu izvairīgā atbilde nemulsināja.

Heigens nolika bumbu pirmajam sitienam.

-    Tad ar ko tu īsti nodarbojies? - Mičels uzstāja.

-    Ar šo un to, - Džo atteica. - Te ar vienu, te atkal ar ko citu. Es to neņemu galvā.

Heigens vilcinājās. Viņš jau bija atvēzējies, lai sistu pa bumbu, bet, izdzirdis pēdējos vārdus, nolaida nūju. Noteikumi to aizliedza, bet Tomu tas neuztrauca. Runāt var visu, viņam bija vienalga. Taču Džo vārdos varētu slēpties zināma patiesība. Domājams, ka Maikls bija ieradies Vegasā uz divu akcionāru sanāksmi, bet Lukadello bija atvaļinājumā. Tomēr, ja Džo ir citas Ģimenes loceklis, tad notiekošā jēga mainās. Heigens vienmēr uzskatīja, ka aiz jaunā bosa iecelšanas slēpjas kas vairāk nekā vēlēšanās kļūt par likumpaklausīgu pilsoni. Ja Korleone tiešām bija nolēmis atkāpties, kādēļ atstāja tik daudz pavedienu? Sapulce tikai priecāsies, ja viņš beidzot aizies. Maikls bija minējis tik daudz skaistu argumentu: ģimene, bērnu nākotne, legāls bizness… Varbūt viņš gluži vienkārši baidās zaudēt sakarus, kas bija Korleones Ģimenes vērtīgākais ieguvums?

Heigens atkal atvēzējās.

Viņš joprojām uzskatīja, ka Maikls radījis tikpat sarežģītu, lielisku mīklu, kādas veidoja Vito un kuras Tomam patika risināt. (Kādēļ Heigens šoreiz atteicās to darīt kopā ar Maiklu, bija grūti izprotams.) Vai tiešām šis zellis oranžās biksēs ir mīklas atrisinājums? Vajadzētu pārbaudīt viņa datus. Maikls apgalvoja, ka viņi kopā strādājuši brīvprātīgo nometnē, un Heigens tam bija noticējis. Džo stāstīja, ka viņš nāk no nelielas pilsētiņas Džersijas pie Filadelfijas robežas, bet Heigens lāgā nepazina Filadelfijas klanus. Viņi nebija neko sabiedriski un neizbrauca ārpus štata robežām. Iespējams, izdosies kaut ko uzzināt no Ņūdžersijas puišiem. Prezidents Šī pats bija dzimis Ņūdžersijā. Bet Maikls Korleone bija cieši jo cieši saistīts ar vēstnieku. Skaidrības nebija nekādas - Eastern aviosabiedrības? Tomēr bija daudz pieturas punktu, un Heigens bija pārliecināts, ka viņam izdosies visu atrisināt.

Joprojām ģērbies golfa drēbēs, Heigens iededza gaismu savā kabinetā virs apavu veikala netālu no Fremontas tirdzniecības centra un apsēdās pie rakstāmgalda, kuru Dženko Abandando kādreiz bija atvedis no Vito Korleones nama Lasvegasā. Šobrīd Toma sakari ļāva viņam īsā laikā ievākt informāciju par jebkuru. Daži telefona zvani - un kārtīgi nodrukāts dosjē bija viņa rīcībā. Tērēt stundu informācijas vākšanai, pēc viņa domām, bija nepiedodama izšķērdība. Heigens jau zināja datus, ko Lukadello bija norādījis, reģistrējoties "Pilī uz smiltīm", un vēl to, ko bija dzirdējis no rīta golfa laukumā. Toms bija aprēķinājis, ka Džo Lukadello prasīs viņam trīs telefona zvanus un divdesmit minūtes. Heigens palūkojās pulkstenī, uzņēma laiku un nocēla telefona klausuli.

Pagāja četras stundas, bet viņš joprojām nebija neko uzzinājis. Ne Kanādas Karaliskajās aviolīnijās, ne Eastern aviosabiedrībā, ne Vermontas brīvprātīgo nometnē nekad nebija dienējis jauneklis vārdā Džo Lukadello. Arī Filadelfijā par viņu neko nezināja. Viņa pirkstu nospiedumi ASV policijas uzskaitē nebija reģistrēti. Viņš nekad nebija pircis ne mašīnu, ne laivu, ne ieroci. Nodokļus viņš arī nemaksāja. No iepriekšminētā izrietēja, ka Džo Lukadello gluži vienkārši neeksistēja, un tomēr viltus eksistence liecināja par daudz ko. Ciktāl Heigens varēja spriest, nekāda Džo Lukadello nebija. Toms visu ritu bija spēlējis golfu ar Vienača Kaspera parādību.

Lai četras stundas birojā nebūtu izšķiestas veltīgi, Heigens nolēma pārbaudīt vēstnieka sacīto. Viss, ko viņš bija teicis, izrādījās patiesība: viņš bija ciemojies pie Džonija, bet aizbraucis. Vēstnieks ticies ari ar universitātes teātra nodaļas mācību spēkiem, kuri vēlējās uzzināt, vai misters Šī gatavojas celt teātri.

- Vēstnieks ir grūti prognozējams cilvēks, - Heigens atbildēja. - Novēlu jums veiksmi!

Heigens atkal palūkojās pulkstenī. Lai pārģērbtos un pagūtu uz izstādes atklāšanu Mūsdienu mākslas muzejā, bija atlicis gaužām maz laika.

Toms skrēja, ko kājas nes, uz māju, veikli pārģērbās un ieradās muzejā agrāk, nekā vajadzīgs. Terēza, būdama mākslas padomes priekšsēdētāja, sagaidīja mākslinieku lidostā. Izdēdējusī uzraudze, kas dežurēja pie ieejas samta lentes, pakratīja Tomam ar pirkstu, likdama izturēties mierīgāk, bet muzeja direktors, izdzirdis troksni, metās Heigenam klāt un sirsnīgi atvainojās.

Toms nekad nebija uzskatījis sevi par mākslas pazinēju, bet, palūkojies uz gleznām, uzreiz noprata, ko bija iecerējusi Terēza, un pasmaidīja. Viņa sievai bija universitātes diploms mākslas vēsturē, un viņa aizrāvās ar abstrakcionismu. Viņas mākslas padomē ietilpa sirmgalves fermeru sievas, kuras ne sevišķi izprata mākslu, toties precīzi zināja, kas viņām patīk: sērīgās indiāņu eļļas gleznas, Normena Rokvela lauku ainavas, agrīnie Pikaso darbi. Šodienas izstādes nosaukums bija "Kaķi, mašīnas un komiķi" - Endija Vorhola popārts. Mašīnas gleznās bija attēlotas gluži kā žurnālu reklāmās un bija izvietotas daudzkrāsainās kolonnās un rindās. Komiķus Stulbeņa un Su- permeņa veidolā mākslinieks lieliem triepieniem bija izmētājis starp riteņiem. Sirmgalvēm fermeru sievām varēja iepatikties kaķi, bet Tomam no tiem, sevišķi no zaļā ar sarkanām acīm, šermuļi skrēja pār kauliem.

Tika pārgriezta sarkanā lente, bet Terēzas joprojām nebija. Zālē sāka pulcēties pirmie apmeklētāji.

-    Glīts braucamais! - iesaucās Maikls Korleone, kas bija atnācis uz izstādi akcionāru, lielāko nekustamo īpašumu pārstāvju un Ala Neri pavadībā. Pēc izstādes visi devās privātās vakariņās, kuras gatavoja Enco Arguello grozāmajā zālē "Pilī uz smiltīm". - Tik daudz krāsu, ka grūti izvēlēties!

-    Tas droši vien ir galvenais, - Heigens piebilda.

Beidzot Terēza atveda mākslinieku - trauslu, necilu jaunekli ar iesarkaniem matiem un brillēs ar biezām, oranžām lēcām. Fermeru sievas tūdaļ ielenca viņu ciešā lokā.

-    Tavs draugs Džo, liekas, ir patīkams zēns, - Heigens it kā starp citu ieminējās.

-    Tā ir, - Maikls atteica. - Viens no uzticamākajiem draugiem.

-    Vai tiešām? - Heigens brīnījās.

-    Vai velti izniekoji laiku? - Korleones balsī bija jūtama skarba pieskaņa.

Kā Maikls bija varējis uzzināt par to darboni no Bonancas ciemata? Heigens bija ļoti piesardzīgs. Vai tiešām kabinetā ir noklausīšanās ierīces, bet visos telefonos vabolītes?

-    Tu taču neko neatradi, vai ne?

Lukadello. Viņš runā par Lukadello!

-    Es tiešām ievācu šādas tādas ziņas par tavu draugu, - Toms atzinās. - Turklāt man bija šis tas darāms. Bet, ja vēlies zināt, es tiešām neko neatradu.

-Ja gribēji ko uzzināt par Džo, kādēļ nepajautāji man?

-    Mani māca ziņkārība, - Heigens atteica.

Maikls paņēma no paplātes vīna glāzi un pamāja uz zaļā kaķa pusi.

-    Par dīko ziņkārību! - viņš uzsauca, bet dzert nedzēra.

-    Vai tiešām mani nodeva? - Heigens bija pārsteigts.

-    Neviens tevi nenodeva, - Korleone atteica, pāriedams uz sicīliešu dialektu. - Es gluži vienkārši pazīstu tevi, Tom. Es zināju, ko tu darīsi un kā rīkosies. Tu esi īsts advokāts, tādēļ sevi nodevi.

-    No kuras Ģimenes viņš ir? Esmu saistījies ar Nuncio no Filadelfijas un…

-    Kādēļ tu uzreiz ierindo Džo mafijas pulkā, Tom? Tādēļ ka viņam ir itāliešu uzvārds? Esmu vīlies tevī…

-    Ar uzvārdu te nav nekāda sakara. Kādēļ tu tā runā?

-    Paklau, nevajag uztraukties. Džo pats tev visu pastāstīs, - Maikls atkal sāka runāt angliski. - Tā vai citādi, tev vajadzēs viņu uzklausīt! Šodien pusnaktī mēs tiekamies manā luksus- numurā.

Izspraukusies cauri pūlim, kas ielenca mākslinieku, Terēza piegāja pie vīra un Maikla.

-    Kā jums patīk izstāde?

-    Lieliski! - Maikls iesaucās.

-    Tīrā fantastika, - Toms piebilda.

Terēza apņēma vīru ap pleciem, it kā viņi joprojām būtu skolasbiedri.

-    Man arī nepatīk, - Terēza atzinās. - Bet, tici man, gan izstāde, gan Vorhols kādreiz būs slaveni.

-    Lidmašīna aizkavējusies? - Toms savicināja rokas, tēlodams lidmašīnu gluži kā šorīt seržants. Maikls neviļus pasmaidīja

Terēza pašūpoja galvu:

-    Nē, Vorhols palūdza mani apstāties un paieties pa Stripu. Viņš nez kāda velna pēc ilgi nostāvēja pie kādas markīzes. To pašu darīja arī pie dāvanu veikala skatloga. Tad savāca visas iespējamās priekamāju reklāmas. Veselu klēpi, nez kādiem nolūkiem, un kas beigās to visu nesa? Es, protams!

-    Nez kādiem nolūkiem? - Toms jautāja.

-    Nedomāju, ka viņam patīk meitenes, - Terēza bažīgi nočukstēja.

Toms novērsa skatienu no Maikla.

-    Lai vai kā, - Terēza piebilda, - tagad viņš stāsta visiem, ka nākotnē Amerika pārtaps par Lasvegasu. Nevis būs kā Las- vegasa, bet pārtaps par Vegasu. Viņš gan ir pabijis pilsētā tikai trīs stundas.

-     Daži cilvēki ātri visu aptver, - Maikls paraustīja plecus.

Kad pēc vakariņām Toms iegāja Maikla luksusnumurā, Džo Lukadello jau bija priekšā. Kails līdz vidum viņš sēdēja savās oranžajās biksēs pie bāra un lika pasjansu.

-     Prieks tevi redzēt, Tom! Nāc iekšā! - Varēja likties, ka tas ir viņa luksusnumurs.

-     Maikls teica, ka tu gribi ar mani tuvāk iepazīties. Jūtos glaimots.

Pēc izstādes atklāšanas Toms nebija atkāpies no Maikla ne soli. Diez kad viņš bija paguvis visu izstāstīt Lukadello?

Atnāca Als un Tomijs Neri. Maikls īsi pamāja viņiem, un tie iegāja blakusistabā, cieši pieverot aiz sevis durvis.

-    Vai Maikls tev pateica? - Toms pārlaida skatienu apkārt un saprata, kādēļ viss liekas tik pazīstams. Biljarda galds! Tas taču ir bijušais Fredo numurs, kurā viņš dzīvoja pirms kāzām. Numurā bija veikts remonts, tomēr biljarda galds palicis. Maikls pilnā skaļumā ieslēdza televizoru. Arī televizors bija tas pats. Fredo turēja to ieslēgtu, lai būtu troksnis, bet Maikls - lai kaut cik paglābtos no noklausīšanās ierīcēm. Rādīja nakts šovu ar dalībniekiem baltās togās.

Turēdams vienā rokā aizsāktu pērno pudeli un vēl neatvērtu Jack Daniel's otrā, Džo vaicājoši palūkojās uz Tomu.

Heigens centās ko saskatīt aiz tumšā acs apsēja, bet viņam nekas nesanāca.

-    Es atturēšos, - Toms sacīja. - Paklau, neapvainojies, bet man bija smaga diena, un tā vēl nav beigusies. Labāk saki man patiesību. Kas tu esi?

-     Viņš ir Džo Lukadello, - Maikls iejaucās, sakārtodams biljarda bumbas uz galda. - Tā ir vistīrākā patiesība.

-    Lai gan es pārstāju tāds būt pirms piecpadsmit gadiem.

-    Tiešām? Bet kas tu esi tagad? - Heigens apvaicājās.

-     Jebkurš vai neviens. Maikls pazīst mani kā Džo Lukadello, jo tad, kad mēs satikāmies, es saucu sevi tieši tā. Es joprojām varu uzskatīt sevi par Džo Lukadello, lai gan, kā tu esi noskaidrojis, izņemot reģistrācijas kartīti "Pilī uz smiltīm", kas drīz vien pazudīs, par mani nekādu ziņu nav. Daži cilvēki atceras, ka cilvēks ar šādu vārdu reiz dzīvojis pasaulē, un tas ir viss!

-    Tātad tu esi rēgs? - Heigens teica.

-    Pareizi! - Džo iesmējās. - Tu gandrīz uzminēji.

Maikls Korleone spēcīgi iesita pa biljarda bumbām. Tās

sadūrās, un Toms no spalgās skaņas gandrīz nokrita no bāra ķebļa.

Tad Heigens atskārta. Kas ir līdzīgs spokam? Spiegs. Džo bija CIP spiegs. '

-    Vai tiešām negribi neko iedzert? Tu esi ļoti nervozs!

-    Viņš dzer kafiju. - Korleone iedzina divas bumbas makā. - Stipru kafiju litriem.

-    Tas tevi nobeigs!

Heigens pagriezās pret Maiklu.

-     Kas te notiek? Šis vienacis, kuru neviens nav redzējis kopš neatminamiem laikiem, atbrauc uz Lasvegasu atvaļinājumā un apgalvo, ka…

-    …ka viņš ir iesaistīts darījumos, - Džo iestarpināja.

Spēcīgi vēzēdams nūju, Maikls izspēlēja divu bumbu kombināciju.

-    Un mums viņam būtu jātic? Tāpat vien uz vārda?

-    Biju labākās domās par tevi, Tom, - Maikls siciliski piebilda. - Kādēļ tu runā par to, ko nezini? Kāpēc tu domā, ka neesmu redzējis Džo daudzus gadus? Es tikai sacīju tev, ka viņš ir mans draugs, kuru sastapu nometnē. Kāpēc tev liekas, ka neesmu noskaidrojis, kura labā viņš strādā? Kāpēc tev šķiet, ka viņš ieradies atvaļinājumā, nevis darīšanās, lai mums ko piedāvātu?

Heigenss sarauca pieri. Mums?

Un kā Toms un Maikls var droši zināt, ka Džo nesaprot sicīliešu dialektu?

Korleone raidīja spožu sitienu pa trim bumbām no borta.

-    Tom, tu biji mans advokāts iztiesāšanā Senātā, - Maikls ierunājās angliski. - Tu spīdoši novadīji lietu, bet… - kārtējā bumba ieripoja makā, - …bet man bija rezerves aizstāvības līnija.

-    Nu, "aizstāvības līnija" ir pārspīlējums, - Džo sacīja, savākdams kārtis no bāra letes. - Drīzāk nodrošinājums, draudzīgs pakalpojums… Tom, tu tik lieliski tiki galā, ka mums bija pavisam maz jāpiestrādā…

Pavisam maz jāpiestrādā.

Korleone nolika malā biljarda nūju.

Izrādās, ka Lukadello bija saistījies ar Maiklu neilgi pirms aptvarstes baltajā kotedžā Ņujorkas štatā, kad FIB apstiprināja jauno gangsteru iznīcināšanas programmu un kļuva skaidrs, ka viņi drīzumā gatavo izšķirošo triecienu itāliešu mafijai. Maikls un Džo nebija satikušies kopš tā laika, kad Billijs Bišops bija palūdzis Maiklam uzrādīt pilota vadīšanas tiesības. Maikls, lai aizstāvētu Džo, tūdaļ atzinās, ka nekādu tiesību viņam nav, un tādējādi paglāba draugu. Vēlāk Džo Lukadello tika ievainots pie Remagenas, aizbēga no gūstekņu nometnes, bet pēc tam nonāca ASV izlūkdienestā. Tālāk notikumi sekoja cits citam. Sākumā viņš strādāja Eiropā, bet dažus pēdējos gadus - dzimtenē. Vārdu sakot, Džo, kas joprojām bija pateicīgs Korleonem par to, no kā tas bija atteicies viņa labā, nosprieda, ka var atlīdzināt. Viņam bija dažādas iespējas paglābt savus draugus no cietuma. Pat ja lieta nonāktu līdz tiesai, FIB neuzzinātu par Korleones līdzdalību, nemaz nerunājot par Džo. - Kur tad ir vaina? - toreiz jautāja Maikls. - Nekādas vainas nav, - Džo paskaidroja. - Mēs taču neesam FIB, mums nav vajadzīgi informatori. Neko sevišķu mēs nelūdzam, tikai nelielu pakalpojumu. Ja Maikls vai viņa ļaudis nevarēšot paveikt to, ko lūgšot Lukadello, nekādu problēmu nebūšot. Ja ne, tad ne, un ar to būs cauri! Džo ir tāds pats biznesmenis kā Korleone, tādēļ ne par kādu vergošanu nav runas.

Heigens gribēja atgādināt visas pēdējo triju gadu lietas, kas viņam likās dīvainas, bet tūlīt apvaldījās. Tagad viņš par to nespēja domāt.

-    Kādēļ jūs pēkšņi nolēmāt mani ar to iepazīstināt? - Heigens apvaicājās.

-    Džo ir kāds priekšlikums, - Maikls sacīja. - Bet man vajadzīgs tavs padoms. Gribu šo to uzsākt. Neliels solis atpakaļ, kas ļaus mums paspert desmit soļus uz priekšu. Ja piekritīsim, būs vajadzīga tava tiešā līdzdalība.

-    Kas tas ir par priekšlikumu?

Maikls paņēiria nūju un norādīja uz Džo, it kā dodams viņam vārdu. Tad, palūkojies uz galdu, sāka prātot, vai ar vienu sitienu var iedzīt bedrītē uzreiz četras bumbas.

Džo papliķēja Tomam pa plecu.

-    Tas, ko es teikšu, var jums patikt, un jūs gribēsiet piedalīties, bet var ari nepatikt. Katrā gadījumā esmu runājis ar cilvēkiem, kuri saprot, kā rīkoties šādos apstākļos.

Korleone mazliet netrāpīja bumbai.

-    Pirms daudziem gadiem mēs ar Maiklu apspriedām Musolīni, un es teicu, ka nav tāda cilvēka vai līdera, kuru nevarētu nogalināt.

-    Tu runāji pārliecinoši, - Maikls pamāja.

-    Lūk, dažos vārdos mūsu valdības priekšlikums. Tas nāk no paša Elberta Sofita, CIP direktora, un to apstiprinājis prezidents. Vai esat ar mieru atkal doties uz Kubu un atsākt biznesu? Kā jūs izturētos pret to, ja par jūsu pūlēm maksāšu pieklājīgu naudu? Visa peļņa ir pilnīgi legāla, un mēs varam nokārtot, lai nebūtu nekādu problēmu ar nodokļiem. Mēs pat apmācīsim jūsu cilvēkus. Ja piekritīsiet, šis noteikums būs saistošs.

-    Apmācīt viņus?

-     Revolūcija daudz ko mainījusi. Puišiem, kurus jūs sūtīsiet uz Kubu, būs vajadzīgas šādas tādas zināšanas un informācija. Viņiem palīdzēs kubiešu patrioti, kuri tagad dzīvo trimdā. Mēs pazīstam šos cilvēkus un zinām viņu iespējas. Mēs garantējam, ka neviens no dalībniekiem nenokļūs cietumā Amerikā vai, pasarg Dievs, Kubā. Gribu uzreiz piebilst: ja kas noies greizi, mūsu līdzdalība nekādā ziņā nedrīkst tikt izpausta. Ja krievi uzzinās, ka visā notiekošajā vainojami mēs vai valdība, Trešais pasaules karš ir neizbēgams. Protams, ja jūsu cilvēkiem radīsies nepatikšanas, mēs centīsimies palīdzēt, tomēr neizpaužot mūsu līdzdalību operācijā. Jūs un jūsu cilvēki būsiet rīkojušies kā privātpersonas. Jūs nekad neesat sastapis mani, jo manis vispār nav.

Heigenu būtu iepriecinājis Džo priekšlikums un nopietnība, ar kādu viņš visu izskaidroja, ja nebūtu operācijas grandiozo apmēru. Pat ierindas policista nogalināšana neatbilda Korleones Ģimenes noteikumiem, Heigens domāja. Kā gan viņi cer novākt citas valsts vadītāju?

Pretēji vispārpieņemtajam uzskatam, kuru izplatīja FIB un CIP, mafija nekad nenogalināja tāpat vien, bet visbiežāk aiz atriebības vai savu locekļu drošības labad. Par naudu - nekādā gadījumā.

Lai gan - vai šī nebija atriebība? Cilvēki mira par to, ka centās nozagt Korleones Ģimenei simt dolārus, bet Kubas valdība bija piesavinājusies kazino. Vai tas nav tas pats, kā nozagt miljonus?

Un, dies zina, tieši kādus noteikumus ievēroja biznesu atstājušais Dons?

Meistariski izspēlētā kombinācijā Maikls iedzina visas četras bumbas sānu bedrītē. Sestā bumba uzklupa piektajai gluži kā izslāpis mīlnieks, un pēc brīža abas nozuda stūra bedrītē.

-    Oho! - Džo iesaucās. - Nekad neesmu redzējis neko tamlīdzīgu!

Negaidīti pie durvīm pieklauvēja.

-    Vai mēs kādu gaidām? - Heigens nobrīnījās.

-     Viņš ir nokavējis, - Džo paziņoja, bet atvērt aizgāja Maikls. - Lūdzu atvainot, lai gan jums droši vien zināms, ka viņš nokavē gandrīz vienmēr!

Tas bija vēstnieks M. Korbets Šī.

-     Atvainojiet, kungi, - viņš teica. Izlūkdienesta vīri bija palikuši gaitenī, tātad viņi pārmeklējuši Maikla numuru jau iepriekš. - Aizkavējos, tiekoties ar dēliem. Tātad vai varu ziņot prezidentam un ģenerālprokuroram, ka mēs par visu esam vienojušies? Vai ir palikušas kādas neskaidrības? Cik atceros, dārgais consigliere, vēl šorīt jūs prezidentam zvērējāt uzticību un mīlestību?

27. nodaļa

Kad Lukadello un Šī bija aizgājuši, Toms sajauca sev stipru kokteili un izgāja uz balkona. Pāri ielai virs kazino "Kasbahs" paviljona dega neona uzraksts "Džonijs Fontāne". Čikāgas zaņķis… Neviens no izpildītājiem nepiederēja nevienai Ģimenei, bet Heigenu gadiem ilgi tirdīja doma, ka viņi ļāvuši Lasvegasas izcilākajam dziedātājam pārmesties pie Korleones lielākajiem konkurentiem. Heigenam, tāpat kā Vito un Fredo, nepatika Fontāne, un viņš to nicināja gandrīz tikpat lielā mērā kā Maikls. Viņa bijušajam bosam bija taisnība: tāda sīkuma dēļ, kurš kurā kazino ir angažēts, nav vērts strīdēties ar citām Ģimenēm, bet, taisnību sakot, te Maikls daļēji piesedza Fredo, kas bija atbildīgs par mākslinieku angažē- šanu Korleones viesnīcās. Uzskatīdams, ka draudzība ar Džo- niju ir svarīgāka par jebkuru norunu, Fredo tika pieķerts, kad Fontāne, kas bija draudzīgās attiecībās ar Ruso, parakstīja sešgadīgu līgumu ar kazino "Kasbahs". Pie velna draudzību, bet nauda ir nauda.

Arī te pamatā bija nauda. Heigens dziļi ievilka elpu. Nedrīkst ļaut vaļu emocijām!

Durvis atvērās, un Maikls iznāca balkonā. Viesnīcas numurā bija stereosistēma, un Maikls bija skaļi ieslēdzis radio, droši vien atkal tāpēc, lai pasargātos no noklausīšanās. Raidīja kaut kādu operu. Tomam ne sevišķi patika opermūzika, un Maikls to zināja. Taču Toms neko neaizrādīja.

-    Liekas, tu jau iepriekš zināji, ko teiks Lukadello, - Heigens sacīja. - Kad tu pirmoreiz uzzināji par šo priekšlikumu?

Maikls noklikšķināja ar dārgakmeņiem apdarinātas un ar gravējumu rotātas šķiltavas. Liesma spilgti izgaismoja viņa seju. Viņš ievilka dziļu dūmu.

-    Sava pēdējā brauciena laikā uz Kubu.

-      Pēdējoreiz tu biji Kubā… - Kad mūs nodeva Fredo, Heigens nodomāja, bet neuzdrošinājās to paust skaļi. - Revolūcija jau tika gatavota. Vai viņi zināja, kas notiks? Vai tu to zināji?

-    Tad mēs pirmoreiz visu apspriedām, - Maikls atbildēja. - Tolaik tā bija drīzāk ideja nekā piedāvājums. Es neticēju, ka revolūcijai pietiek ar viena cilvēka harismu. Man šķita, ka viņa nogalināšana neko nemainīs.

-    Bet tagad?

-    Ari tagad. Tikai tagad nav svarīgi, vai kas mainās vai ne.

Vēl viena mīkla. Toms iedzēra malku kokteiļa.

-    Es mīlu tevi, Maikl, - viņš sacīja. - Bet varbūt pienācis laiks katram iet savu ceļu? Vismaz profesionālā ziņā.

-    Es tā nedomāju, - Maikls stingri noteica.

-Lai ko tu domātu, es tev pateikšu vienu lietu. Man ir apnicis, ka mani tur neziņā - te uztic noslēpumu, te atkal kaut ko slēpj no manis. Te es esmu tavs brālis, tad atkal tavs advokāts, pēc tam consigliere, pēc tam tavs algotais politiķis, tad es pildu tavus pienākumus, kamēr tu esi ārzemēs, un beidzot tagad es esmu tukša vieta, ar kuru var pat neapspriesties. Tu zināji, ka es neko neiebildīšu ne tā puiša klātbūtnē, kuru pazīstu tikai dažas stundas, ne Korbeta ŠI klātbūtnē. Tomēr nez kāda iemesla pēc tu radīji situāciju, ka man pašam par visu jālauza galva.

-     Paklau, Tom, tev ne par ko nav jālauza galva. Es tikai gribēju, lai tu visu uzzini nevis no manis, bet no Džo, jo tā ir viņa operācija. Mēs uzņemsimies saistības pēc kontrakta. Mi- kijs ŠI tika uzaicināts tikai tevis dēļ, kā garants tam, ka prezidents pilnībā atbalsta operāciju. Vai ievēroji, cik dusmīgs bija Mikijs? Mums tas ir bizness, jaunas iespējas, nauda, vara. Viņiem tā ir atriebība. Man ari nebija īstas pārliecības, tādēļ nolēmu, ka tev būs labāk, ja uzzināsi visu tieši.

Mikijs Šī. Tā vēstnieku kādreiz sauca Dons Vito.

-    Tom, ja vēlies apspriest Džo priekšlikumu, lūdzu. Ja mēs iesaistīsimies šai operācijā, mums pavērsies milzu iespējas. Tas, ka mūsu rīcībā būs Džerači cilvēki, ir vēl lielāks trumpis. Mēs varētu sūtīt Uz turieni arī puišus no Nevadas, bet vienīgais, kas gatavs šādai operācijai, ir Als Neri, taču mēs nedrīkstam viņu zaudēt. Tas būtu pārāk riskanti. Bet, ja mēs iesaistīsim Džerači vīrus, situācija ir gluži citāda: labi, ja viņi tiks ar visu galā, bet, ja netiks, mums ar to nav nekāda sakara. Visa atbildība gulsies uz Džerači. Galu galā biznesu es esmu pametis.

Toms nokraukšķināja ledus gabaliņu, vērodams naksnīgo ainavu.

-    Ja atentāts izdosies, bet komunisti paliks pie varas, - Maikls turpināja, - kas tad notiks? Pasaule nekļūs ne labāka, ne sliktāka, bet mēs par savām pūlēm šo to iegūsim. Padomā,

Tom. Tas daudz ko mainīs. Tiks atjaunota demokrātija, un mēs varēsim atsākt savu biznesu Kubā. Viss būs legāli, peļņa lielāka nekā tagad. Mūsu valdība un marionetes, kuras aizsūtīs uz Kubu, būs mums bezgala pateicīgas un ievēros mūsu intereses vairāk par citu Ģimeņu interesēm. Šķiet, mēs varēsim viegli pārliecināt sapulci, ka Džerači un viņa puiši rīkojušies pēc mūsu ierosmes. Ja kāds arī būs sašutis par mūsu sadarbību ar valdību, tad miljoni, kurus viņi nopelnīs Kubā, drīz vien viņus nomierinās. Jebkurā gadījumā, lai kā attīstītos notikumi, mēs nopelnīsim pusi valdības piešķirtās naudas, bet otru pusi dabūs Džerači. Viņš nekad neuzzinās, ka esam iejaukti darījumā. Džo un viņa partneri vienosies ar viņu tieši, neminot mūs. Var teikt, ka Džerači atdos mums pusi nopelnītā, tikai šoreiz mūsu daļu atnesīs Lukadello. Džerači ir pārāk godkārīgs un agresīvs, lai atraidītu šādu izdevību. Viņa sicī- lieši ir kā radīti šim darbam: viņi ir drosmīgi, bezgala uzticīgi cilvēki, turklāt nav saistīti ar solījumu, kas aizliedz nogalināt politiķus un kruķus. Bet, ja nu Džerači tomēr atnāks pie mums, lai lūgtu padomu vai dabūtu mūsu svētību, mēs vienkārši pateiksim, ka ar šādām lietām nenodarbojamies. Ja viņš piedāvās daļu naudas, mēs pieklājīgi atteiksimies. Vienīgi labvēlīga iznākuma gadījumā Fausto uzzinās par mūsu līdzdalību Kubas operācijā, visdrīzāk no sava krusttēva - Dona Forlencas. Pat ja tā notiks, kas par to? Tad Džerači kļūs par varoni - un atkal pateicoties mums. Tomēr galvenais visā šai lietā ir tas, Tom, ka man būs nepieciešams pieredzējis un uzticams cilvēks, uz kuru es varēšu paļauties. Bez tevis es netikšu galā, pat nemēģināšu.

- Tu jau itin labi tiec galā bez manis, - Heigens piebilda. - Tev līdzās ir tavs vecais draugs Džo, Als Neri un Niks Džerači, kas padarīs netīro darbu. Bez manis var iztikt, Maikl. Skaties, kādus zaudējumus ik gadu cieš mafija, un tā ir bijis gadiem ilgi, tomēr tā zeļ un plaukst. Neaizstājamu cilvēku nav.

-    Bet tu man esi vajadzīgs, Tom! Tu esi tik daudzus gadus sadarbojies ar vēstnieku. Prezidents nekad nerīkosies pret mums un tēva gribu.

-     Pie vēstnieka var aizsūtīt jebkuru. Advokātu, tiesnesi, ikvienu juristu.

-    Tu esi vienīgais cilvēks pasaulē, kuram es uzticos, un tu to zini. Ja es ko esmu slēpis no tevis, tad ne jau tāpēc, ka nenovērtēju tevi, bet tāpēc, ka centos pasargāt!

-    Pasargāt mani? Sirsnīgs paldies! - Toms iesaucās.

-    Paklau, ko lai es saku? Ka esmu cilvēks, esmu kļūdījies un ne vienmēr esmu bijis korekts pret tevi? Gribi, es atvainošos? To tu gribi panākt?

-     Protams, ne, - Toms nopūtās. - Es vēlos, lai tu sniedz atklātas atbildes uz dažiem jautājumiem.

Maikls pazemīgi pamāja.

-Jautā, padomdevēji

-    Vai melnais apsējs uz Lukadello acs ir īsts?

-    Ir nu gan jautājums!

-    Nekas, sekos ari svarīgāki.

-    Džo teica man, ka zaudējis aci karā, sīkumos mēs neiedziļinājāmies.

-    Bet pats priekšlikums - ir īsts vai neīsts? Vai Lukadello ir šādas pilnvaras? Kas attiecas uz vēstnieku… Lai gan viņš palīdzējis ievēlēt savu dēlu par prezidentu, tomēr reālas varas viņam nav. Es nekad neesmu viņam uzticējies, esmu pārliecināts, ka arī tu ne.

-     Sākumā mans vienīgais informators bija Lukadello, - Maikls stāstīja, - tomēr, nolēmis pieņemt priekšlikumu, es pieprasīju tikšanos ar Elbertu Sofītu. Formāli būdams padomdevējs, pagaidu valdības sēdēs Vašingtonā es nepiedalījos un ne ar vienu nesatikos. Tomēr ar direktoru Sofitu satikos. Vēl tad šķita, ka iecere ir ļoti riskanta. Tāpat kā neveiksmīgo iebrukumu Kubā, ari to bija sankcionējusi iepriekšējā administrācija. Taču Džo bija teicis taisnību. Sofits apgalvoja to pašu.

Amerikāņu karaspēks nevar sagrābt Kubu, tāpēc ka krievi dos prettriecienu. Ja ASV aprobežosies tikai ar ekonomiskām sankcijām, komunisti paliks pie varas vēl gadus piecdesmit. Ja nav iespējams rīkoties tieši, valdībai jāizmanto citi līdzekļi. A plāns nav izdevies, bet B plāns esam mēs.

-    Tātad tas ir īstais iemesls, kādēļ tu esi pametis biznesu?

-    Gan jā, gan nē. Paklau, es jau gandrīz visu esmu izstāstījis, bet par finansēm un juridisko pusi tu zini vairāk par mani. Tev zināmi visi paņēmieni, kādus mēs lietojām, lai ievēlētu Šī par prezidentu. Kas attiecas uz sakariem, mēs tos veidojām un izmantojām kopīgi ar Džerači. Tom, ja tu esi sicīlie- tis, varam šo savienību nosaukt par regimel

Heigens paņēma vēl vienu dzērienu augstā glāzē.

-    Tas bija domāts kā joks, - Maikls piebilda.

Toms sakratīja ledu glāzē.

-    Vai dzirdēji? Tie ir mani smiekli.

Lejā iekaucās sirēna, un divas ugunsdzēsēju mašīnas izbrauca no depo. Kaut kur pilsētas nomalē bija izcēlies ugunsgrēks.

-    Labi, tev ir taisnība. Es neesmu pateicis tev visu. Radušās vēl dažas problēmas, kuras es nevarēšu atrisināt, ja pilnībā aiziešu no biznesa. Tādēļ esmu vienojies ar sapulci par to, ka… Ak Dievs, Tom, arī tu man esi palīdzējis atrast pieņemamus noteikumus!

-    Tātad viena no šīm problēmām ir Kuba?

-    Nē, Kuba ir tikai līdzeklis, lai sasniegtu visu.

Toms pataustīja kabatās, meklēdams cigāru, un beidzot atrada to krūškabatā. Viņš mazliet atmaiga. Kā jau daudzi bāreņi, viņš neuzticējās cilvēkiem, pat radiniekiem. Tomēr dvēseles dziļumos Heigens zināja, ka viņam ir lemts būt par Maikla consigliere mūžīgi.

Korleone uzšķīla šķiltavas. Cigaretes smēķētājam liesma uzšāvās par augstu.

Heigens nokoda Kubas cigāra galu.

-     Paldies, - teica Heigens piesmēķēdams. - Glītas šķiltavas.

-    Tā ir dāvana, - Maikls atteica.

-     Pastāsti man par tām divām problēmām, - Toms palūdza.

Maikls aizdedza cigareti un norādīja uz "Kasbahu".

-    Problēma numur viens.

-    Fontāne? - Heigens izbrīnījās. - Esmu noguris no minējumiem.

-     Fontāne! - Maikls nicīgi piebilda. - Nē, es domāju Ruso. Ja pilnīgi pametīšu biznesu, Ruso, kas ieguvis tik lielu varu pēdējos gados, tūdaļ tiks iecelts par capo di tutti capi, tas būs liels trieciens mūsu pozīcijām, sevišķi te, pie Taho ezera. Arī Kubā, kad mēs tur atgriezīsimies. Ruso mums sekos, un mēs būsim bezspēcīgi viņu atturēt. Nevadā mums ir pietiekami daudz vīru, lai mūs aizstāvētu, bet ar Čikāgu netiksim galā. Ja es zaudēšu vietu sapulcē, bet Ruso kļūs par galveno bosu, mēs tiksim politiski sakauti, un tās būs beigas.

-    Tā laikam ir, - Heigens piekrita.

Radiopārraidi pārtrauca dīdžejs, kas paziņoja, ka tika raidīts fragments no Maskaņji operas "Zemnieku gods", bet pēc tam sparīgi pasludināja reklāmas pauzi.

-    Nemaz nerunājot par to, ja Bāzdegunis, kas lieliski pazīst vēstnieku, kļūs par capo di tutti capi, baidos, ka viņš būs daudz tuvāks prezidentam nekā mēs.

-     Kaut ko tamlīdzīgu es jau biju gaidījis, - Toms sacīja. - Pirmoreiz dzirdu, ka tu nosauci Ruso par Bāzdeguni. Nezināju, ka tu lieto iesaukas.

-     No pirmās problēmas izriet otrā, - Maikls pasmaidīja, lai .gan tas nebija priecīgs smaids. - Vai tu zini, kas man iedeva šīs šķiltavas?

-    Mēģināšu uzminēt. Ruso?

-    Tātad minējumi tev vēl nav apnikuši? Nē, Tom. Tas nav Ruso.

Maikls pastāstīja Tomam par Džerači.

Par to, ka mēģinājis viņu nogalināt, kā arī par to, ka labvēlīgākos apstākļos centīsies to darīt atkal.

Heigens, ne vārda nesakot, klausījās, apzinoties, ka būtu jāniknojas par to, ka Maikls tik ilgi turējis viņu neziņā, un pūlējās apvaldīt prieku, ko izjuta.

Viņš sajauca sev kokteili ar viskiju, bet Korleone, kas parasti nedzēra pat vīnu, arī palūdza pagatavot kokteili.

-     Ir vēl viens jautājums, - Heigens teica, pasniegdams Maiklam glāzi. - Kas traucēs CIP izrīkoties ar mums tāpat, kā tu gribi izrēķināties ar Džerači? Izmantot mūs un pēc tam gluži vienkārši novākt?

-     Prieks dzirdēt šādus vārdus no tavas mutes! - Maikls piebilda.

-Un?

-    Viss ir iespējams, - Korleone piekrita. - Situācija ir diezgan sarežģīta. Taču mums ir pietiekami daudz sakaru, lai sarīdītu FIB pret CIP un otrādi. Turklāt neaizmirsti, ka mums ir radinieks Tieslietu ministrijā.

-    Kurš? Billijs Ven Ārsdeils? - Toms pavīpsnāja. - Puišelis, kas joprojām domā, ka dabūjis šo darbu, pateicoties vecāku sakariem? Viņš darīs visu, lai no mums norobežotos.

-    Viņš darīs visu, ko liksim mēs, - Maikls teica, - un, proti, viņš kļūs par mūsu ziņotāju Tieslietu ministrijā. Billijs ir ļoti godkārīgs un nerēķinās ar mums. Viņš baidās, ka, apprecējies ar Frančesku, uz mūžu iestrēdzis necilajā bibliotēkas darbā, nevis organizē preses konferences un uzturas tiesas zālē. Šķiet, mums nav jāizmanto mūsu sakari, lai palīdzētu viņam iegūt labāku darbu. Billijs domās, ka izmanto mūs, bet mēs vēlāk palūgsim viņam izdarīt pakalpojumu.

-    Citiem vārdiem sakot, - Heigens ierunājās, ar grūtībām valdīdams smaidu, - piedāvāsim viņam to, no kā viņš nespēs atteikties. Spoži, Maikl! Tēvs būtu lepojies ar tevi!

Vito Korleone nekad nebija bijis Lasvegasā, taču balkonā sēdošie vīrieši juta viņa klātbūtni gluži kā siltas plaukstas pieskārienu.

-     Redzēsim, - Maikls sacīja. - Plāna vērtība izpaužas tā īstenojumā.

-    Par īstenojumu! - Toms uzsauca. Brāļi saskandināja glāzes un izdzēra sausas.

Astota gramata 1961-1962

28. nodaļa

Tātad Maikls Korleone un Niks Džerači uzsāka savu pēdējo sadarbības gadu aukstā kara laikā.

Viņi organizēja uzbrukumus viens pret otru un maldīgi domāja, ka otrs to nezina.

Gan viens, gan otrs perināja ļaunus nodomus un baidījās priekšlaikus atklāt savas kārtis.

Bez sapulces svētības un atļaujas Džerači nevarēja uzstāties pret Maiklu (vai, piemēram, pret Ruso). Taču dabūt šādu atļauju nebija iespējams, ja viņš nebija sapulces loceklis. Tikpat svarīgi bija tas, ka, nogalinot Maiklu Korleoni, Džerači vienlaikus nogalināja veselu armiju uzpirkto politiķu, tiesnešu, arodbiedrības darbinieku, policistu, ugunsdzēsēju komandas priekšnieku, celtniecības inspektoru, izmeklētāju, laikrakstu un žurnālu redaktoru, televīzijas producentu un pat stratēģiski svarīgu ierēdņu. Par visiem Ģimenes sakariem un to darbību zināja tikai Korleone un Heigens, kas bija neuz- pērkams. Maikls bija aizskāris Heigena cieņu, bet tie abi bija viens otram vajadzīgi gluži kā sen precējušies vīrs un sieva. Džerači šķita, ka novākt Heigenu ir pārāk riskanti. Tikai viena iespēja no tūkstoša, ka viss izdosies, jebkurā citā gadījumā par upuri kļūs pats Džerači. Pat ja sekmēsies atbrīvoties no Maikla, bija grūti iedomāties, ka Heigenu, kas pat nav itālietis, varēs iesaistīt operācijā, sakot labi, Nik, tā nu tas notiek. Pat netiešā Džerači piekļuve šiem sakariem bija pārāk vērtīga, lai ar to riskētu.

Kas attiecas uz Maiklu, Džerači viņam bija daudz nepieciešamāks, lai viņu nogalinātu. Kurš vēl varētu vadīt Kubas operāciju? Korleonem bija vajadzīgs cilvēks, kas savāks puišus, paveiks darbu, bet pēc tam klusi nozudis, tātad - uz mata Džerači.

Bet vēl svarīgāk bija godam izturēt pārejas laiku un kļūt par uzticamu bosu citiem Doņiem. Ja Maikls nogalinās Džerači tagad, viņš neturēs tēvam un sievai doto vārdu. Bijušajai sievai, nelaiķa tēvam…

Vienalga! Šķiršanās un nāve ir nopietnas lietas, bet cilvēks, kas izmanto tās savā labā, lai lauztu solījumu, nevar uzskatīt sevi par godavīru.

Niks Džerači pirmoreiz ievēroja drebuļus, kad Maikls Korleone iecēla viņu par bosu. Tie gandrīz pilnībā izzuda un izpaudās, tikai stipri saaukstējoties - līdz tam brīdim vasarā, kad Niks kopā ar Džo Lukadello (kuru viņš pazina kā aģentu Aiku Rozēnu) aizbrauca uz Ņūdžersiju aplūkot purvainu zemes gabalu. Tieši tur Fredo Korleone un Džerači kādreiz bija plānojuši izveidot Austrumu Kolmu. Lai cik pārgalvīgs bija Fredo plāns, zeme izrādījās vērtīgs ieguvums. Džerači tikai bija izmantojis noliktavas vajadzībām šķūni, bet zemi nebija licis lietā. Viņš jebkurā brīdī būtu varējis to pārdot un iegūt divkāršu peļņu.

Viņi visi brauca vienā mašīnā. Donijs Kulīte pie stūres, viņam blakus jauniņais Karmine Marino. Rozens valkāja uz acs tumšu apsēju un nemaz nelīdzinājās ebrejam. Viņš bija uzaicinājis vēl vienu aģentu, vīzdegunīgu jaunekli, kuru it kā sauca par Doilu Flaueru. Kongresmenis, kas bija pastāstījis Džerači, ka Maikla piedalīšanās pagaidu valdībā bijusi tīrā formalitāte, bija aprunājies ar direktoru Elbertu Sofitu un noskaidrojis, ka Rozens un Flauers tiešām ir CIP aģenti. Tomēr Niks palūdza Ediju Pera- daisu un vēl dažus drošības puišus sekot viņiem.

Mašīna nogriezās pa grambainu, dubļainu lauku ceļu uz šķūņa pusi. Neizvēlīgi atkritumu savācēji un parasti pilsoņi gadiem ilgi bija izmantojuši šo vietu kā izgāztuvi. Tādēļ Nika Džerači privātīpašums bija piegāzts ar vecām plītīm, tualetes podiem, rūsējošiem vieglo un lauksaimniecības mašīnu korpusiem. Bet kādreiz šo atkritumu un gružu rajonu sauca par Ebetsfīldu.

-     Labākā vieta, kur norakt tavus līķus, - Rozens sacīja.

-   Es to nezināju, - Džerači godīgi atzinās. Visi mirušie, kas tika atrasti uz Nika zemes, bija sadzīves ķildu upuri. Zagļu bandas - Strači puiši, kuri te rīkojās, zināja, kam pieder zemes gabals, un cienīja īpašumtiesības. - Kruķi uzskata mūs par piemērotākajiem grēkāžiem. Tiklīdz atrod paklājā ietītu līķi, tā vaino mafiju.

-    Mēs neesam kruķi, - Rozens piebilda.

-    Manai vecmāmiņai arī bija tāda mantiņa, - Flauers sacīja, norādīdams uz Donija izkārnījumu maisiņu.

-    Nācās pierast, - Donijs atteica. - Tāpat kā tavam draugam pie pirāta apsēja.

-    Vai tu esi iztaisījies? - Rozens jautāja. - Smird pēc sūdiem.

Donijs tik strauji nogriezās, ka uzšļācās dubļi, un gribēja

kaut ko atcirst Rozenam, bet Karmine viņu apsteidza.

-    Tie nav viņa sūdi, kas smird, bet Ņūdžersijas štats.

Flauers un Džerači draudzīgi iesmējās, izkliedējot saspringto

gaisotni. Karmine bija dzimis līderis. Viņam bija gandrīz trīsdesmit gadi, bet viņš izskatījās par desmit gadiem jaunāks. Bokiko radinieks no mātes puses, viņš bija arī krustdēls Čezare Indelikato, Palermo Donam, kura vadībā Džerači sākumā nodarbojās ar narkotiku tirdzniecību. Karmine bija ieradies valstī kā ķīlnieks visu Ģimeņu pirmās tikšanās laikā. Bija pagājuši tikai pieci gadi, bet viņš jau vadīja gangsteru bandu Niker- bokera avēnijā.

Pie šķūņa stāvēja divas mašīnas. Bija gaiša diena, bet abas līgojās, jo iekšā nodarbojās ar seksu.

-     Vienīgā problēma mums šeit ir vietējie iedzīvotāji, - Džerači teica. - Paskat, tīrais kauns!

Piebrauca mašīna ar Džerači miesassargiem, bet izkāpa tikai Edijs Peradaiss.

-    Tu drebi tāpat kā šis mašīnas, - Rozens piebilda. - Vai tev nekas nekaiš?

-    Tas ir Donijs un viņa velna kondicionieris, - Džerači pasūdzējās, lai gan mašīnā nemaz nebija auksts. Niks izkāpa, lai kaut cik izstaipītu kājas. Svaigajā gaisā drebuļi norima.

Karmine arī nolēma izkāpt. Viņš vienā rāvienā izvilka no bikšu jostas pistoli un raidīja trīs šāvienus pa šķūni.

Mašīnas tūdaļ pārstāja līgoties. Nobijušies laulības pārkāpēji vilka virsū savas izmētātās drēbes. Karmine izšāva vēlreiz.

-     Četri šāvieni pa tiešo! - Flauers iesaucās. - Nu ko, sākums nav slikts. Tomēr brīdinu tevi, šādi gājieni ir bīstami.

Karmine pamāja aizbraucošajām mašīnām.

Visi, pat aģenti, atkal iesmējās. Džerači pārstāja drebēt.

-     Pēdējoreiz, kad Karmine bija nolēmis nobaidīt drātētā- jus, - Donijs stāstīja, - mašīna iestiga dubļos. Mēs gribējām viņus izvilkt, bet tie pameta vāģi un aizbēga. Pēc tam vienu no mūsējiem arestēja. Nez vai par zagtu var nosaukt mašīnu, kuru pametuši izvirtuļi.

Momo Prusaks bija gadījies savā gaļas izcirtuvē, kad to pārbaudīja policija. Tagad viņš sēdēja cietumā par lielu zādzību.

-     Tai meičai fordā pupi bija pa pirmo! - aģents Flauers nošmaukstināja lūpas.

-Jā, ar tādām var kārtīgi nodrātēties!

Rozens pamāja, lai gan viņa skatiens bija izklaidīgs.

-     Nav slikti, nav slikti, - viņš nomurmināja, un Džerači uzreiz saprata, ka tas mērķēts nevis uz sarkanmates krūtīm, bet gan uz viņa īpašumu.

-    Nu kā? - Džerači apvaicājās.

Rozens, domās iegrimis, māja ar galvu un apmierināts ņurdēja. Džerači veda aģentus uz šķūni. Tas tikai no ārpuses šķita pussagruvis, bet iekšpusē to bija nostiprinājis kāds puisis, kas izgatavoja bruņotas mašīnas Korleones Ģimenei.

-    Vai kādam ir papīra lapa? - Rozens jautāja, pacēlis zīmuli.

Flauers izņēma no krekla kabatas mazu bloknotu.

-   Lielāku! - Rozens tik strauji vicināja zīmuli, ka pat Badijs Ričs būtu varējis viņu apskaust.

-    Varu piedāvāt kartona kārbu, - Edijs Peradaiss sacīja.

Rozens sarauca pieri. Tobrīd varēja ielūkoties aiz viņa tumšā

apsēja uz acs.

-    Nē, man vajadzīgs papīrs.

-    Atvaino, es neko nepierakstu un neko nezaudēju.

Pameklējis mašīnā, Džerači atrada Bevas bioloģijas burtnīcu.

-    Vai derēs?

Rozens pamāja. Apsēdies uz šķūņa grīdas, viņš sāka zīmēt sporta zāles plānu. Viņš zīmēja ātrāk, nekā spēja kustināt roku. Tad Rozens izgāja no šķūņa un, palūkojies apkārt, iezīmēja vietu, kur varētu atrasties nākamās kazarmas. Iedvesmojies no Karmines un Donija Kulītes, kuri, stāvot uz ciņa, blieza pa kaijām un žurkām, Rozens šo to palaboja un uzskicēja šautuvi.

Donijs nevarēja lāgā trāpīt, bet Karmine šāva gluži kā Bafalo Bils, sašķaidīdams kaijas asiņainu spalvu skumšķos. Izņemot kruķus vai kara veterānus, vairums mafijas locekļu, ieskaitot Džerači, nevarētu trāpīt pat šķūņa platajā sienā. Slepkavības parasti notika tiešā tēmējumā. Džerači ļaužu vidū nebija neviena snaipera, bet tieši viņi būs vajadzīgi Kubā. Tātad Karmine Marino ir viens no tiem, kas dosies uz Kubu cīnīties pret ienīsto brīvības ienaidnieku.

-     Ir gan meistars! - Flauers jūsmīgi nočukstēja, piebikstīdams Džerači un norādīdams uz sava partnera veiklo zīmēšanas stilu.

Rozens nodeva viņiem burtnīcu. Lai gan viņš bija uzski- cējis ātri, rasējumi bija apbrīnojami precīzi. Pēc tiem varēja celt kazarmas.

-     Manī ir zudis arhitekts, - Rozens it kā atvainodamies sacīja.

Džerači paziņoja, ka viņa ļaudis var paveikt darbu trijās dienās, bet Rozens sarauca pieri un piebilda, ka viss neesot tik vienkārši. Izrādās, iekams sākt celtniecību, jāizpilda dažādi valdības priekšraksti un naudas nodrošinājuma dēļ tas nav iespējams (Džerači to varēja izkārtot, bet viņam nebija tiesību finansēt procesu).

Tieši tad Džerači noskārta, cik viss ir nopietni un ka šie divi klauni tiešām strādā valdības labā.

Rozens paņēma burtnīcu un sāka to rūpīgi šķirstīt, gluži kā vecmeita, aplūkojot līgavas tērpus skatlogā.

-    Nezinu! Ja nebūtu problēmu ar vietējiem iedzīvotājiem.

-    Kādas problēmas var rasties ar vietējiem iedzīvotājiem? - Džerači noprasīja.

-    Ja atņems cilvēkiem vietu, kur viņi gadiem ilgi sagāza atkritumus un drātējās ar bērnu auklēm, diez vai viņi būs apmierināti, - Flauers domīgi noteica.

-    Sevišķi Ņūdžersijā, - Karmine piebilda. Viņš piegāja pie mašīnas un izņēma no bagāžnieka jaunu aptveri ar patronām.

-    Esmu dzimis un uzaudzis Ņūdžersijā, ser! - Rozens izaicinoši iesaucās.

-   Tad jūs pats visu zināt, - paraustīdams plecus un aizcirzdams bagāžnieku, Karmine aizrādīja.

-    Tu man patīc! - Flauers iesaucās, uzsizdams Karminem pa muguru. - Tāds cilvēks mums ir vajadzīgs!

-     Kāds tam sakars ar manu muguru? - Karmine sašuta.

-    Neaiztiec to vairs!

-    Jocīgi, viņam nepatīk, ka papliķē pa muguru! - Džerači brīnījās.

-    Jocīgi, - Karmine apliecināja. - Daudzi, kas tā darījuši, tagad nonākuši kapsētā.

-    Tagad es vēl vairāk esmu pārliecināts, - uzsāka Flauers,

-     ka labāku kandidātu par tevi, mister Marino, mēs neatradīsim. Ja neņem vērā sašautās žurkas un nepatiku pret muguras aiztikšanu, tu esi varens puisis.

Karmine plati pasmaidīja un papliķēja Flaueram pa muguru. Aģents gribēja darīt to pašu, bet laikus aprāvās. Tad abi skaļi iesmējās.

-    Pirmais dago, kuram nepatīk, ja viņam papliķē pa muguru, - Rozens nomurmināja, un Džerači šķita, ka to var pateikt tikai itālietis.

-   Ar vietējiem problēmu nebūs, - Džerači apsolīja. - Varat man ticēt!

Nākamajā dienā pie šosejas parādījās uzraksts: "Ekskluzīvi zemes gabali. Pārdošanā no 1962. gada jūnija". Vietējie iedzīvotāji nomirs aiz ziņkārības. Viņu cerības atlīdzinās visus ieguldījumus zemes gabalā - drenēšanu, labiekārtošanu, juristu un arhitektu piesaistīšanu, vietējās zemes komitejas piekukuļošanu. Vārdu sakot, parasta lietu kārtība, kas mafijas Donam bija tikpat labi pazīstama kā jebkuram citam.

Tovakar vakariņu laikā Džerači sāka drebēt tik stipri, ka nobiedēja Bārbu un Bevu, bet Šarlote gribēja izsaukt neatliekamo palīdzību.

-    Nekas, - Niks steidzīgi piebilda, - tas ir no kafijas.

Sieva jau sen bija lūgusi viņu pāriet uz tēju.

-   Nekādi nesanāk, - Niks atzinās. - Šovakar klubā es iedzēru espreso.

Tomēr nekādu kafiju viņš nebija dzēris. Ar milzīgu gribasspēku Niks piespieda sevi atslābināties, lai ēdot kontrolētu roku un žokļu kustību. Bet, kad no rīta drebuļi sākās no jauna, Šarlote sacīja - ja Niks neiešot pie ārsta, viņa pārgriezīšot tam ceļgala cīpslas un ar varu aizvedīšot uz slimnīcu. Džerači apgalvoja, ka ar viņu viss esot kārtībā un drebēšana pāriešot. Tad Šarlote atnesa no virtuves vislielāko nazi. Niks iesmējās un apliecināja, ka ļoti mīlot viņu. Draudoši vicinādama nazi, sieva paziņoja, ka ir noskaņota nopietni un apņēmīgi.

-     Es arī, - Niks atteica un ar drebošu roku norādīja uz telefonu. - Esi tik labiņa un uzgriez numuru.

Kad Šarlote nolika klausuli, drebēšana norimās.

Džerači personiskais ārsts uzmanīgi izmeklēja viņu un uzdeva neskaitāmus jautājumus. Spriežot pēc visa, viņš bija neziņā.

-     Varbūt pie visa vainīgi nervi? - dakteris piebilda. - Vai jums ir problēmas darbā? Pārslodzes, stress vai kas tamlīdzīgs? Varbūt ir nepatikšanas mājās?

-Jums šķiet, ka esmu prātā jucis? To jūs gribat teikt?

Ārsts nosūtīja Džerači pie speciālista.

-Ja ar vārdu "speciālists" jūs domājat psihiatru, es atgriezīšos un jūs gaida nepatīkama saruna.

Ārsts apliecināja, ka apzinās to.

Speciālists acīmredzot bija pasaulslavens neirologs un neliela auguma vīrelis. Diagnoze, kuru viņš noteica Džerači, bija Parkinsona slimība sākumstadijā, kas radusies daudzo galvas traumu dēļ, kad viņš bijis profesionāls bokseris, un kas bija saasinājusies pēc spēcīga smadzeņu satricinājuma.

-    Pa galvu mani sita ne pārāk bieži, - Džerači sašuta.

-    Jūs, bokseri, visi esat vienādi! - ārsts iesmējās. - Viss, ko jūs atceraties, ir - kāds bijis jūsu pretinieks. Pastāstiet man par smadzeņu satricinājumu. Tas notika nesen, vai ne?

Protams, Džerači neminēja ne vārda par aviokatastrofu, kas gandrīz maksāja viņam dzīvību.

-    Var teikt ari tā, - Džerači sacīja. - Ja seši gadi ir nesen.

-    Kas notika pirms sešiem gadiem?

-    Es nokritu un zaudēju samaņu. Tā bija ļoti nepatīkama trauma.

Neirologs paspīdināja viņam acīs ar lukturīti.

-    Diez no kurienes jūs nokritāt? No Empire State Building?

-    Var teikt ari tā, - Džerači apliecināja.

No Antica Focacceria viesnīcas logiem Niks Džerači vēroja, kā spēcīgs, ūsains vīrs - viņa draugs un biznesa partneris Čezare Indelikato šķērso Svētā Franciska laukumu. Laukums bija gluži kā gaismas oāze, dziļi ieslēpusies Palermo tumšajās, šaurajās ielās. Likās, vecais virs iet viens.

Patiesībā Dons Čezare nekad nebija viens. Viņš bija iemācījis saviem soldatos un miesassargiem saplūst ar apkārtējo vidi. Nevilšs garāmgājējs nekad nebūtu uzminējis, ka jaunekļi, kas bija atbalstījušies pret katedrāles sienu, bija Dona Čezares vīri, tāpat kā tie četri, kas slaistījās pie restorāna un strīdējās par futbolu. Nevilšs garāmgājējs būtu nodomājis, ka necilais vīrietis, kas šķērsoja laukumu, ir bijušais vēstures skolotājs, kurš drīz dosies pensijā, nevis Sicīlijas atbrīvošanas varonis un ietekmīgākais mafijas barvedis Palermo.

Jāpiebilst, ka Palermo ir tāda pilsēta, kur visi cits citu ievēro.

Bija trīs pēcpusdienā, un restorāns vēl bija slēgts. Oficiantu, kurš apkalpoja galdiņu, jau bija pārmeklējuši Dona Čezares ļaudis, no kuriem viens dežurēja pie ieejas, bet trīs pārējie pieskatīja pavārus virtuvē.

Dzerot sarkanvīnu un ēdot sviestmaizes ar restorāna slaveno liellopu liesu, Džerači un Indelikato apsprieda ar narkotiku tirdzniecību saistītas problēmas. Viņi runāja angliski. Un nevis drošības apsvērumu dēļ, bet tāpēc, ka, par spīti biežajiem braucieniem uz Sicīliju un bērnību, kas bija pavadīta sicī- liešu vidū, Džerači vāji runāja itāliski, bet sicīliešu dialektā vēl sliktāk. Viņš gandrīz visu saprata, bet runāt nevarēja. Viņš to nespēja izskaidrot, iedarbojās kaut kāda iekšēja aizture.

-    Prieks tevi redzēt Palermo, mans labais draugs! - Dons Čezare sacīja, apēzdams atlikušo sviestmaizi un nolaizīdams pirkstus. - Tikai nedomāju, ka tu esi veicis tik garu ceļu tikai tādēļ, lai aprunātos ar mani par narkotikām.

-    Šoreiz atvedu līdzi sievu un meitas, - Džerači paskaidroja. - Vecākā meita rudenī dodas uz koledžu jeb uz universitāti, kā tu sacītu. Iespējams, tas ir mūsu pēdējais kopīgais atvaļinājums. Viņas nekad nav bijušas šai skaistajā salā iepriekš, tādēļ desmit dienu laikā cer ieraudzīt pēc -iespējas vairāk. - Džerači un ģimene varētu pabūt uz salas vēl ilgāk, ja būtu atlidojuši ar lidmašīnu, bet Niks nevēlējās izaicināt likteni. - Es pats ļoti slikti pazīstu Sicīliju, neesmu bijis pat Taor- minā.

Dons Čezare sērīgi pacēla rokas pret debesīm.

-     Man pieder labākā viesnīca Taorminā. Kādēļ tu agrāk nebrīdināji mani, ka atbrauksi - un vēl ar sievu un bērniem? Jūs uzņemtu kā karaliskās ģimenes locekļus.

-Jūs jau tā esat manā labā tik daudz darījis, Don Čezare, ka es nespēju lūgt ko vairāk.

Tomēr vecais Dons neatkāpās, iekams Džerači apsolīja atbraukt nākamajā gadā un pavadīt laiku Dona Indelikato kalnu viesnīcā.

-    Don Čezare, man ir vēl viens iemesls tikties ar jums vēlreiz. Runa ir par jūsu krustdēlu Karmini Marino.

Dons sarauca pieri.

-    Vai viņam klājas labi?

-     Lieliski, - Džerači atteica. - Karmine ir viens no labākajiem maniem vīriem. Tādēļ ari gribu aprunāties ar jums par darbu, ko gribu viņam piedāvāt. Darbs ir ļoti svarīgs, labi apmaksāts, taču bīstams.

Nikam gribējās uzticēties vecajam Donam. Indelikato bija ļoti vērtīgs un drošs sabiedrotais. Turklāt viņš bija vienīgais no Džerači paziņām, kurš agrāk bija strādājis CIP. Kara laikā mafijas locekļi, kuri netika izraidīti uz Ustiku, darbojās Sicīlijā gluži kā Pretošanās kustība Francijā. Indelikato ātri vien bija izvirzījies par vienu no vadošajiem šis iedarbīgās kustības līderiem. Ar Lakija Ltfčano, no ASV deportētā Dona, starpniecību Indelikato satikās ar cilvēkiem no OSS, kas vēlāk pārtapa par CIP, un piegādāja vērtīgu informāciju, kura kļuva par pamatu salas ieņemšanai. Tieši Indelikato bija ienākusi prātā doma nomest no lidmašīnas tūkstošiem sarkanu lakatiņu ar lielo "L" burtu, kas simbolizēja Lakiju Lučano, lai brīdinātu sicīliešus - bet ne fašistiskos iebrucējus no ziemeļiem -, ka atbrīvošana ir tuvu. Britu karaspēks, kas nesadarbojās ar mafiju, cieta milzīgus zaudējumus, atbrīvojot Sicīlijas austrumu daļu, toties rietumu daļā, sevišķi rajonos, kur bija mafijas atbalsts, amerikāņi ar savu izcilo pretizlūkošanu bija daudz veiksmīgāki. Pēc Sicīlijas atbrīvošanas daudzās pilsētās par pagaidu mēriem tika iecelti mafijas pārstāvji. Sabiedroto karaspēkam pametot salu, vairums Donu palika pie varas. Kad Ustikā izdzīvojušie atgriezās mājās, viņi atklāja, ka ar ASV un OSS pūliņiem mafijas politiskā ietekme bija daudzkārt pieaugusi. Drīz pēc tam Čezare Indelikato tika ievēlēts Itālijas parlamentā un vadīja populāro kustību par Sicīlijas atdalīšanos no Itālijas un tās iekļaušanos ASV ar četrdesmit devītā štata tiesībām.

Galu galā Džerači nolēma neriskēt.

-    Sīkumus es jums nevaru stāstīt, - viņš sacīja. - Vienīgi to, ka Karmine grib paveikt šo darbu un komandēs cilvēkus, kurus sūtīšu kopā ar viņu.

-   Nesaprotu, kādēļ tu man to visu stāsti. Gribi dabūt manu svētību? Es pat nezinu, par ko ir runa.

-    Ja liksiet atcelt Karmini no līdzdalības šai operācijā, es to izdarīšu. Bet es nedrīkstu izjaukt to, ko mēs darām. Kas mums jādara.

Dons Čezare apdomāja dzirdēto.

-    Cik es saprotu, - viņš beidzot ierunājās, - mans krustdēls Karmine, kas katru mēnesi sūta mātei naudu, var aiziet bojā, pildot šo slepeno darbu. Ja tā, tad manas svētības nebūs.

Džerači neko neatbildēja.

-    Tu taču zini, ka viņš ir Bokiko radinieks? Es negribu, lai vaino mani, ja ar viņu kas notiks.

Dona Čezares balsī nebija pārliecības. Šķiet, viņš gluži vienkārši izlūkoja apstākļus. Viņš lieliski zina, kas ir Karmines Marino radinieki…

Valdīja klusums.

-    Iznāk, Karmine zina par gaidāmo operāciju, par tās mērķi un briesmām, un tomēr gatavs to darīt, si?

-    Pilnīgi pareizi. Viņš gatavs to darīt.

Dons lēnām pašūpoja galvu, it kā gribēdams pierādīt, ka apdomā savu vārdu iespējamās sekas.

-    Karmine ir vīrietis, - viņš teica, - un pats var izlemt, kā rīkoties.

-    Paldies, Don Čezare. - Džerači atkal juta, ka sāk drebēt, un atvainojies aizgāja uz tualeti. Patiesībā viņam vajadzēja izkustēties un koncentrēties iešanai, lai pārietu drebuļi. Tas gan daudz nepalīdzēja. Toties pačurājis viņš jutās daudz labāk.

-    Daudzu iemeslu dēļ, viens no kuriem ir Karmines iecelšana par komandieri, - Džerači atgriezies ierunājās, - gaidāmajai operācijai vispiemērotākie būs sicīlieši. Vēl viens iemesls ir tas, ka viņiem nav aizspriedumu, kas aizliedz nogalināt kruķus un valsts ierēdņus.

-    Jums vajadzīgi cilvēki? - Indelikato jautāja. - Es jums tos sadabūšu.

-    Liels paldies, bet ievest puišus tieši šim darbam ir pārāk riskanti. Vajadzīgi cilvēki, kuri kādu laiku dzīvojuši ASV. Es negribu izmantot tikai puišus no Karmines nodaļas. Nedod Dievs, ja ar viņu kas notiek. Apzvanīšu picērijas un savākšu labākos zēnus.

-    Pareizi, lai atceras, kāpēc turp aizbraukuši.

Gandrīz visi picēriju darbinieki bija tieši vai netieši nogādāti Amerikā ar Čezares Indelikato pūliņiem.

-     Daudzus no šiem puišiem es pat nepazīstu, - Džerači piebilda.

-    Protams. Viņi dzīvo mierīgi, problēmas nevienam nesagādā, kas tur ko pazīties?

-    Tieši tā. Tātad man būs puiši, kas nodzīvojuši valstī septiņus gadus. Nevienu no viņiem es neesmu redzējis. Man vajadzīgs jūsu padoms, Don Čezare. Vai jūs nevarētu nosaukt četrus labākos no tiem, kurus nosūtījāt uz Štatiem? Labākos rakstura stingrības, prāta un izturības ziņā.

Džerači domāja, ka Čezare brīdi vilcināsies, taču viņš atbildēja uzreiz, īsi raksturojot katru no vīriem. Ja viņi ir kaut uz pusi tik labi, tad Džerači nebūs grūtību paveikt operāciju, pat nesūtot uz Kubu Karmini.

-    Ir vēl viena problēma, kas nav saistīta ar iepriekšteikto, - Džerači piebilda. - Tas attiecas uz nodevēju, cilvēku no jūsu vidus, kuru nesen iesūtīja no Amerikas. Sapulce uzskata, ka viņa klātbūtne šeit nav vēlama.

Džerači to nevarēja izdarīt pats, un Dons Čezare, protams, visu saprata. Viņš tagad ir boss, tādas lietas jādara citiem.

Vārgs, izdēdējis kapuciešu mūks kāpa lejā pa klostera ēkas kāpnēm uz pazemes kapsētu. Lai gan viņam bija glaukoma un artrīts, mūks nevēlējās kļūt par apgrūtinājumu ordenim. Viņš joprojām pildīja tos pašus pienākumus, ko pirms daudziem gadiem, kad bija ieradies Palermo kā jauneklis. Viņš strādāja dārzā, gatavoja ēdienu saviem brāļiem Kristū, balzamēja mirušos, kurus apbedīja tuvējā pilsētas kapsētā, bet, lūk, pārdot tūristiem pastkartes un savākt pēc tiem atkritumus - kolas skārdenes, vīna pudeles, izlietotas zibspuldzes (fotografēt bija stingri aizliegts) un reiz pat izmantotu prezervatīvu - viņam nepatika.

Bija pēcpusdienas laiks, gandrīz trīs dienā, kad pazemes kapsēta tiks atvērta apmeklētājiem. Aiz restotām durvīm gaidīja grupa vācu tūristu. Jo zemāk nokāpa mūks, jo klusākas kļuva atnācēju rupjās balsis. Kapucietis pasmaidīja, pateicoties Dievam par to, ka Viņš saudzē tā ausis.

Uz kāpnēm mētājās konfekšu papīriņš. Mūks noliecās, un viņa ceļgali nokrakšķēja.

Viņa priekšā pletās tuneļi, kur savu pēdējo atdusas vietu bija atraduši astoņi tūkstoši sicīliešu. Daudzi irstošie skeleti garās virknēs nokarājās āķos, to galvaskausi bija noliekušies, it kā pauzdami pazemību. Citu mirstīgās atliekas atdusējās plauktos, kas bija iebūvēti nišās pie pašiem griestiem. Koka zārku nebija daudz, skeleti gulēja tajos uz skaidu spilveniem, kurus klāja putekļi, kas reiz bijuši pīšļi. Laicīgā dzīvē mirušie bijuši hercogi un baroneses, kardināli un nozīmīgi priesteri, varoņi, kas bija cīnījušies līdzās Garibaldi, un tie, kuri pavērsa zobenu pret viņu. Daži, tostarp mūka vectētiņš, bija aptraipījuši savu godu, saistīdamies ar tiem, kurus Sicīlijā dēvēja par draugiem. Astoņi tūkstoši mirušo: visi viņi bija dāsni samaksājuši ordenim par to, lai viņu mirstīgās atliekas atdusētos šai alā. Kapucietis nebeidza brīnīties par cilvēka bezprātu. Mūki bija pārstājuši pieņemt līķus 1881. gadā, pirms astoņdesmit gadiem, divus gadus pēc mūka dzimšanas, pieļaudami izņēmumu La bambina, divus gadus vecu meiteni. Šos cilvēkus, kuri tik ļoti gribēja tikt iemūžināti pēcnācēju atmiņā, visi bija aizmirsuši, izņemot Pestītāju. Nebija daudz šo katakombu bērnu, kurus jelkāds apraudāja. Viņu ķermeņu sairuma procesu bija aizkavējuši kapuciešu balzamētāji un vēsais, sausais alu gaiss, un tikai La bambina palika iznīcības un aizmirstības neskarta.

Mūks nogriezās pa kreisi, rūpīgi vērodams grīdu, lai uzlasītu gružus un kādu nokritušu ķermeņa daļu. Šai katakom- bas daļā gulēja viņa vectētiņš un vecmāmiņa no Korleones mazās pilsētiņas. Abi karājās āķos vertikālā stāvoklī. Vectētiņam mugurā bija zaļi samta svārki, bet zem tiem cauršauta brūce, kurā bija iedurts metāla stienis, kas saturēja trauslo ķermeni. Vecmāmiņa bija kāzu kleitā, toties ar lauztu roku, kauls bija nokritis pirms daudziem gadiem, un tas tika sastiprināts ar stiepli. Kad kapucietis bija ieradies klosterī, viņiem, kā daudziem mirušajiem, vēl bija sejas. Piecdesmit gadu laikā mūks ik dienu vēroja, kā pakāpeniski izzūd acis un āda. Viņš skūpstīja savus pirkstgalus, pielika tos pie senču pierēm, murmināja lūgšanas un steidzās projām.

Pašā tuneļa galā atdusējās La bambina, burvīga divus gadus veca mazulīte, kas bija mirusi 1920. gadā un kļuva par Sicīlijas tūristu pievilkšanas objektu. Dakteris, kas balzamēja meiteni, lielījās mūkam, ka pilnveidojis paša izgudroto procedūru. Iekams kāds uzzināja viņa noslēpumu, arī viņš nomira. Viņu bija nogalinājis lepnības gars, kā vēlāk jaunajiem brāļiem stāstīja kapucietis, lai gan patiesībā iemesls bija visai prozaisks - liesas plīsums. Vecais mūks bija pavadījis daudzas stundas, studēdams daktera pierakstus, veltīgi mēģinādams uzminēt balzamēšanas noslēpumus. Divus gadus vecā meitenīte ar garajiem, blondajiem matiem zārkā izskatījās tā, it kā nebūtu nogulējusi tur četrdesmit vienu gadu, bet nomirusi pirms dažām dienām.

Piegājis pie La bambinas zārka, mūks nosprieda, ka viņa nespodrais skatiens maldina viņu. Līdzās nabaga meitenei viņš pamanīja ķermeni, kas bija saglabājies tikpat labi kā viņas ķermenis.

Mūks izberzēja acis. Tas bija vīrietis kailu galvvidu, lietusmētelī. Pirkstos mirdzēja briljanti, kaklā - ķēde ar smagu amuletu. Mirušajiem gan pirms balzamēšanas dārglietas parasti noņēma. Ieraudzījis raksturīgās tumšās svītras pie vīrieša mutes, kapucietis atviegloti nopūtās.

Tā bija milzu marionete! Arī briljanti bija viltoti. Vecs numurs, taču mūks bija nodzīvojis Palermo pietiekami ilgi, lai brīnītos par ko tamlīdzīgu.

Viņš piegāja tuvāk.

Tumšās svītras Sela Narduči sejā bija asins straumītes. Virve, ar kuru viņu bija nožņauguši pirms pusdienlaika, kad kata- kombas tika slēgtas, mētājās turpat uz grīdas, blakus mirušā nospodrinātajām kurpēm.

Kapucietis klusām atskārta baiso ainu šai dīvainajā un svētajā vietā, un viņa sirds salūza. Vienkāršs zaglis būtu paņēmis dārglietas, bet parasts slepkava būtu paslēpis ķermeni, nevis atstājis to šeit, klostera kapsētā blakus La bambinai. Mūks iekliedzās pilnā balsī, nolādēdams draugus. Kurš gan vēl būtu pastrādājis šādu briesmu darbu? Viņš bija ziedojis dzīvi, lai izpirktu savas dzimtas drausmīgos grēkus, bet tie viņu piemeklēja atkal un atkal. Un tagad, mūža nogalē, viņš sastopas ar tādu zvērību. Tas bija neiedomājami cietsirdīgi. Niknums, gluži kā inde, pārņēma mūka dvēseli. Viņa lāsti kļuva skaļāki.

Pēc viņa kliedziena atskrējušie brāļi vēlāk stāstīja: kad godājamais, vecais vīrs nomiris, viņa seja bijusi sarkana gluži kā Itālijas karoga labās puses svītra.

Sēdēdams uz savas lepnās villas klinšu terases, no kuras pavērās skats uz viņa pārvaldīto viduslaiku pilsētu Palermo, Čezare Indelikato klausījās slepkavas stāstu par notikušo un jau kuro reizi pārliecinājās, ka Dieva ceļi ir neizdibināmi. Dons Čezare nekad nebija ticies ar nabaga mūku, taču bija dzirdējis viņa vārdu. Tas bija Dona Čezares vectēvs Feliče Krapisi, kas bija nogalinājis mūka vectēvu. Vēl dīvaināk bija tas, ka nogalināt Narduči Donu Čezari bija lūguši divreiz (vispirms Tomass Heigens, pēc tam Niks Džerači). Uzticamais soldato nogalināja Narduči tikai vienreiz, taču Dievam labpatikās, lai upuri būtu divi.

Dons Čezare pateicās slepkavam un lika aiziet.

Palicis viens, viņš gandarījumā un bijībā pacēla glāzi pret Palermo un satumsušajām debesīm.

Kādu tostu viņš varēja piedāvāt savai pilsētai, pasaulei un Dievam, kuri bija padarījuši viņu tik bagātu, tik laimīgu un veiksmīgu, palīdzēdami grūtos brīžos un sodīdami viņa vietā nožēlojamās skudras, kas centās iemantot Dieva svētību?

Ko vēl lai saka?

- Esi sveiks! - Indelikato uzsauca un iedzēra grapu.

Tosts atbalsojās klintīs. Klausoties to vēlreiz un vēlreiz, Dons iztukšoja glāzi.

29. nodaļa

Korleones mājā pie Taho ezera Terēza Heigena un Konija Korleone (kura atkal bija pieņēmusi meitas uzvārdu) kopā gatavoja vakariņas. Tā notika, kad viņas vakaros palika vienas, un tas bija gandrīz pastāvīgi. Reizēm viņas darbojās Heigenu virtuvē (kā šovakar), reizēm Korleones virtuvē - nekādu īpašu sistēmu Maikls tur nemanīja. Pēdējos divos gados Konija bija krietni mainījusies, vairs netēloja sabiedrības dāmu un atgriezās mājās palīdzēt brālim - gluži kā neprecētās radinieces, kas pildīja atraitņu un vecpuišu prezidentu pirmās lēdijas lomu.

Konijas pārtapšanā liela nozīme bija Terēzai. Viņa kļuva par tās vecāko māsu, kuras Konijai nekad nav bijis. Viņas pat strīdējās kā māsas, bet sirsnīgi mīlēja viena otru. Terēzas ietekmē Konija sāka interesēties par mākslu un palīdzēja misis Heige- nai vākt līdzekļus pastāvīga simfoniskā orķestra nodibināšanai pie Taho ezera. Abām dāmām bija savs birojs Sieviešu vēlētāju ligā. Viņām bija kopīgs modelētājs, gluži kā pirmajai lēdijai. Pēdējā gadā Konija pat sāka ģērbties konservatlvāk.

Toms un Maikls bija patvērušies Heigena kabinetā akmens kotedžā aiz mājas, gaidot, kamēr viņus aicinās vakariņās. Konijas bērni tracināja Maiklu, sevišķi viņa krustdēls, sešus gadus vecais Mikijs Riči, kas nepārtraukti pinkšķēja. Māsa palīdzēja uzturēt māju, bet Maiklam būtu vienkāršāk kādu šim darbam algot. Vērojot citu bērnus savā mājā, viņš ilgojās pēc Entonija un Mērijas vēl vairāk, nekā būtu klīdis tajā viens. Piedevām vēl Heigenu bērni, kas dzīvoja kaimiņos. Džaiena Heigena un Mērija bija vienaudzes, gāja vienā skolā un draudzējās. Nebija iespējams raudzīties uz Džaienu un nejust smeldzīgu vēlēšanos kaut vai palasīt meitai pasaciņu pirms gulētiešanas.

Viņiem ar Tomu, protams, bija ari biznesa lietas, ko apspriest. Heigens bija runājis ar vēstnieku par Billija Ven Ārs- deila darba pienākumu paplašināšanu Tieslietu ministrijā. ŠI apliecināja, ka esot informējis par to savu dēlu Deniju, galveno prokuroru, par ko Toms šaubījās. Billijs joprojām veica nenozīmīgu darbu, kas nekādi neatbilda Korleones interesēm.

Tika apspriests arī Vinsente Forlenca un viņa nepārliecinošais skaidrojums, ar kuru viņš pamatoja sava consigliere nogalināšanu. Piedevām Niks Džerači bija atsūtījis ziņu, ka vēloties aprunāties ar Maiklu Korleoni personiski, aci pret aci.

-     Vai Džerači lika noprast, par ko grib runāt? - Maikls jautāja, nojauzdams, ka tas attiecas uz Narduči.

-    Nē, viņš neko nepaskaidroja, - Toms atteica. - Tikai piebilda, ka varot atbraukt šurp, ja tev tā būtu ērtāk… Ak, velns!

Golfa zālienā pie mājas Viktors Riči - viņa divpadsmit gadus vecais māsasdēls, kas nupat bija izslēgts no skolas par kaušanos un dzeršanu, - bija palicis priekšā kāju deviņpadsmitgadīgajam Endrū Heigenam, kas bija septiņus gadus vecāks par viņu. Endrū bija pārgājis Notre Dame universitātes otrajā kursā, studēja teoloģiju un gatavojās kļūt par priesteri, diez vai viņš bija ķildas sācējs. Viktors draudīgi tuvojās Endrū, bet tas iesvieda golfa nūju krūmos un nogāza Viktoru zālienā. Maikls sarauca uzacis.

-    Nē, nevajag! - Toms iesaucās. - Endrū pats tiks galā.

-    Par Endrū es neuztraucos.

Heigenu pārbiedētais suns riedams skraidīja gar māju. Brīdi vēlāk no virtuves izskrēja Konija netīrā priekšautā un sāka kliegt uz Viktoru. Endrū ar savām garajām rokām sagrāba Viktoru aiz skausta un nodeva saniknotajai mātei.

-    Vai Viktors tev nevienu neatgādina? - Toms apvaicājās. Maikls nosprieda, ka Heigens domājis viņu vai Fredo, taču

nekādu līdzību nesaskatīja. Turklāt ne viņš, ne Toms nekad nepieminēja Fredo. Kas noticis, noticis, lieki vārdi un taisnošanās ir nevietā. Vai tad to var attaisnot?

-    Tu domāji mani? - Maikls jautāja. - Vai tad es kāvos? Toms pārvalbīja acis. Tātad viņš tomēr mēģina ierunāties

par Fredo.

-    Vai tad… vai viņš kādreiz uzbrucis tev un Sanijam? Heigens drūmi pašūpoja galvu:

-    Man nevajadzēja par to ieminēties. Kļūstu vecs un pļāpīgs. Pēc mirkļa Maikls saprata, ka Toms nav domājis Fredo, bet gan Karmelu, kurai patika lamāties ar kaimiņiem par dažādiem sīkumiem.

. - Katrā gadījumā Džerači tik drīz neieradīsies Taho. Viņam būs jābrauc ar vilcienu.

-    Pēc nedēļas es satiekos ar bērniem.

-    Tad labāk ir nesatikties ar Džerači, - Heigens aizrādīja.

-    Kādēļ gan?

-    Tevi var ievilināt slazdā, sevišķi Ņujorkā.

-    Viss būs kārtībā! - Maikls apgalvoja. - Es uzmanīšos. Neri par visu parūpēsies.

-     Bet ja nu viņi uzzina, ka mēs novācām Narduči agrāk par viņiem?

Sels Narduči nebija tāds vīrs, kas varētu klusēt, ja viņu spīdzina. To Maikls negribēja pieļaut. Narduči varēja sastāstīt jebko, bet viņš nevēlējās to dzirdēt no šā neģēļa mutes.

-    Kā Džerači to varēja uzzināt? - Maikls brīnījās. - Mēs taču bijām saistījušies ar to pašu cilvēku kā viņi. Mēs brīdinājām Indelikato, ka pie viņa vērsīsies ar līdzīgu lūgumu, un tad viņš rīkojās pēc mūsu norādījuma.

-    Tu esi tik ļoti pārliecināts par Čezari Indelikato? Es ar viņu tikos pirmoreiz, bet ar Džerači viņš ir pazīstams daudzus gadus.

-    Ar Korleones Ģimeni viņš strādā vēl ilgāk! - Maikls sašutis iesaucās. - Ja kara laikā nebūtu palīdzējis mans tēvs, Indelikato vēl tagad nodarbotos ar tomātu pārvadātāju aplaupīšanu. Tā vai citādi, kāda jēga viņam kaitēt pašam sev? Donam tika samaksāts divreiz par vienkāršu darbiņu! Viņš ne brīdi nevilcinājās.

-   Pēc visām šīm blēņām, kuras Forlenca sastāstīja sapulcei par Narduči uzdarbošanos Sicīlijā, - Heigens sacīja, - brīnos, ka viņš neaizsūtīja uz salu savus cilvēkus. Vismaz lai satiktos ar Donu Čezari.

-   Forlenca apgalvos, ka Džerači no Klīvlendas - viņa krustdēls - tik un tā bijis darīšanās Sicīlijā. Tā ir taisnība, lai gan viss ir mazliet aizdomīgi, bet Donu Forlencu tas nemulsina. Viņš taču paziņoja sapulcei, kā izrīkosies ar Narduči. Spoži! Šķita, ka viņam nekā nav, ko slēpt.

-    Bet vai tu joprojām esi pārliecināts, ka viņiem ir kas slēpjams? - Ar viņiem tika domāti Forlenca, Džerači un Ruso.

-    Vai tad dzīvē var būt par kaut ko pārliecināts? Es gan esmu, - Maikls atteica.

-Ja tas būtu kāds cits, es teiktu: "Esi uzmanīgs!"

Maikls pasmaidīja.

-Ja es to dzirdētu no kāda cita, es apvainotos.

-    Šķiet, es zinu, kā rīkoties ar Ruso.

Heigenu pārtrauca Konija, kas dauzīja gongu tā, it kā sauktu palīgā, nevis aicinātu vakariņās.

Tovakar lūgšanu pirms maltītes noskaitīja nopērtais Viktors.

Frančeska Ven Ārsdeila bija pavadījusi visu ritu, gatavodamās piknikam, lai pārsteigtu vīru. Tomēr, kad viņa ar mazo Saniju ieradās birojā vīram pakaļ, Billijs sāka sūdzēties par daudziem tūristiem tirdzniecības centros un lielo karstumu. Taču beigās pateicās Frančeskai par laipnību un piekrita doties līdzi.

-    Labi, tāpat jau neesmu pārāk aizņemts, - Billijs noteica.

Spriežot pēc visa, viņš bija sācis strādāt Tieslietu ministrijā, lolodams nereāli godkārīgus sapņus. Tagad, kad bija pagājuši septiņi mēneši nožēlojamā darbā, Billijs joprojām negribēja atzīties ne sev, ne sievai, ka sapņi nav piepildījušies. Frančeska atgādināja, ka viņš tikai pirms diviem gadiem beidzis Juridisko fakultāti, bet, atbildot uz to, Billijs minēja veselu virkni nepazīstamu cilvēku. Visi viņi bija mācījušies Hārvardā daudz sliktāk par Billiju, bet pēc diviem gadiem taisījuši spožu karjeru.

-    Es ticu, - Frančeska sacīja, - kādreiz citi Hārvardas beidzēji tāpat runās par tevi: "Zini, ar ko senators Ven Ārsdeils nodarbojās…"

-    Diezgan, Frensija!

-     …divus gadus pēc Juridiskās fakultātes beigšanas? Strādāja ASV Tieslietu ministrijā un nevis pie kaut kāda prokurora, bet pie Deniela Brendona Šī! Pie izcilākā ģenerālprokurora Amerikas vēsturē un mūsu trīsdesmit septītā vai nez kāda tur prezidenta laikā.

Sanijs lēkāja pa zālienu, dejodams slaveno Mērkaķa deju no Jojo, Mrs. Cheese and Annie šova. Ja nebūtu zeltītās futbol- ķiveres zēna galvā, viņš būtu kā izspļauts Jojo. Ap Ārsdeilu namu jau sāka pulcēties tūristi.

-    Kur viņš to ir iemācījies? - Billijs nočukstēja, izklādams zālē segu.

-     No leļļu šova televīzijā, - Frančeska paskaidroja. "Kas tiek rādīts jau mēnešiem," viņa gribēja piemetināt, taču neko neteica. Billijs sarauca pieri - vai nu apmulsis, vai neapmierināts ar pārlieko uzmanību savai ģimenei. Sanijs beidza dejot, un apkārtstāvošie draudzīgi aplaudēja. Frančeska aizrādīja dēlam, ka viņš vēlreiz nevarēs iznākt publikas priekšā, jo esot laiks pusdienot.

Ģimenes pusdienas svaigā gaisā - kas var būt labāks? Bet kādēļ Billijs to nenovērtē? - Frančeska domāja. Kādēļ viņš neuztver to kā dzīves mirkli un nepriecājas? Kādēļ visu laiku runā par neveiksmēm darbā? Pēc viņu kopīgās nelaimes, zaudējot bērnu, ko viņi gandrīz nepieminēja, Frančeskai aizvien vairāk gribējās aizbraukt no šīs Dieva nolādētās pilsētas. Kopš viņa bija uzzinājusi par vīra mīlas dēku, Billijs izturējās pret sievu ļoti maigi, līdz tai naktij, kad notika nenovēršamais. Kopš tā laika viņš gandrīz nepieskārās Frančeskai. Vienīgo reizi, kad Billijs pamēģināja, viņš nevarēja sasniegt erekciju, bet Frančeska bija pārāk vārga, lai viņam palīdzētu. Viņš novēlās no tās uz muguras un panāca visu ar roku. Kad vēlāk Billijs tuvojās viņai, Frančeska sāka raudāt, lai gan juta dīvainu atvieglojumu. Tad Billijs aizvien biežāk sāka aizmigt viesistabā uz dīvāna pie televizora.

-    Tu nesaproti, Frensij, - Billijs žēlojās. Baidoties notriept savu krokotā auduma uzvalku, viņš paklāja apakšā dažas salvetes un tikai tad apsēdās uz segas. - Es caurām dienām kvernu bibliotēkā, konspektējot citu advokātu runas un pārbaudot svešus izteikumus. Advokāti ir manā vecumā, un daži no viņiem neatšķir pareizu angļu valodu no… Mērkaķa dejas!

-     Mērkaķa deja! - Sanijs iekliedzās un, nosviedis zemē sviestmaizi ar šķiņķi, paķēra futbola ķiveri un metās dejot. Billijs pat nepakustējās. Frančeska tūdaļ nomierināja dēlu un, izņēmuma kārtā atļāvusi viņam nenoņemt ķiveri, piedabūja paēst pusdienas.

-     Pat students būdams, es ne ar ko tādu nenodarbojos. Bija citi, kas to darīja manā vietā.

Frančeska uzreiz neaptvēra, ka Billijs runā par darbu bibliotēkā, nevis par viņas cenšanos nomierināt četrus gadus veco dēlu, kas bija pilnīgi pārņemts ar leļļu šovu. Billijam bija kāds, kas tika galā ar dēlu, - viņa. Kustīgs, veselīgs četrus gadus vecs puisēns tā nokausēja Frančesku, ka cīnīties ar činkstošo, mūžam neapmierināto viru viņai nepietika spēka. Frančeskai bija tikai vienpadsmit gadi, kad nomira tēvs, un veidols, kuru viņa glabāja atmiņā, droši vien neatbilda īstenībai, bet viņa neatcerējās, ka viņš jebkad būtu žēlojies sievai.

-    Tātad tu vairs nerecenzē juridiskos izdevumus? - Frančeska apvaicājās.

-     Kā es varu ar tevi par to runāt? - Billijs iesaucās. - Tu neesi beigusi pat koledžu. Jūsu ģimenē neviens to nav beidzis.

-   Tiešām? Bet kā tad krustmāte Keja, tēvocis Toms un krustmāte Terēza?

Billijs iesmējās. - Viņi taču nav tavi asinsradinieki. Izņemot Terēžu, viņi pat nav itālieši.

Frančeska būtu ļāvusi viņam turpināt, ja blakus nesēdētu Sanijs. - Mana dvīņumāsa ir beigusi koledžu un drīz iegūs doktora grādu. Mans brālis ir labākais Notre Dame universitātes students un…

-    Tavs brālis Frenkijs spēlē futbolu. Kāds viņam ir galvenais priekšmets? Vingrošanas teorija?

-    Tas ir zemiski! - Frančeska iesaucās. Frenkijs tiešām vairāk spēlēja futbolu un nekad nebija labi mācījies skolā. Tomēr Frančeska priecājās, ka brālis atradis piemērotu nodarbošanos. - Arī es būtu dabūjusi diplomu, ja tu… - Frančeska palūkojās uz Saniju, kas tagad kāri ēda sviestmaizi, un negribēja viņa klātbūtnē vairs neko sacīt. - Tu pats visu zini.

-    Lai dejotu tango, vajadzīgi divi, - Billijs dzēlīgi piebilda. - Liekas, tev bija iespēja visu nokārtot…

Tad Billijs šausmās atskārta, ko bija pateicis.

-    Iespēja visu nokārtot? - Frančeska atkārtoja.

-    Piedod man, - Billijs gribēja apskaut sievu, bet Frančeska atgrūda viņa roku.

Atlikušo pusdienu daļu Billijs pavadīja atvainodamies, bet nekas nelīdzēja. Viņš daudz runāja un nogurdināja Frančesku.

-     Pie visa vainojams darbs, - Billijs taisnojās. - Nonācis tiktāl, ka tas ietekmē mūsu attiecības. Jūtu, ka varu paveikt ko vairāk, un baidos, ka nespēšu būt laimīgs, kamēr stāvoklis nemainīsies. Vai vari to saprast?

Frančeska atbildēja, ka visu saprotot un ka Billijam vajagot aprunāties ar ģenerālprokuroru un paskaidrot, ka viņu neapmierinot pašreizējā situācija. Bet viņa taču nedēļām ilgi to bija atkārtojusi. Frančeska nesaprata, kādēļ Billijs vilcinās. Viņai tika mācīts - ja nevar atrisināt problēmu, jāgriežas pie augstākstāvošiem. Billijs bija uzaudzis ar daudzām priekšrocībām un droši vien uzskatīja tāpat. Vai tiešām viņš baidās no Deniela Brendona Šī? Neticami! Deniels Šī, bāls un kaulains sava brāļa atspulgs, bija vīrs ar izbiedētu skatienu, kuram kāds, šķiet, nupat bija norāvis brilles un kurš pastāvīgi mirkšķināja acis, lai gan apgalvoja, ka redze viņam esot lieliska.

Kad viņi beidza pusdienot, Billijs noskūpstīja Saniju uņ teica: ja Frančeska tā vēloties, viņš tūlīt došoties pie galvenā prokurora, lai aprunātos ar Deniju Šī.

-    Es tikai gribu, lai tu būtu laimīgs, - Frančeska liekulīgi sacīja. Kopš kāda laika viņa vēlējās ko vairāk par sava diplomētā vīra laimi. - Kā tu pats teici.

Viņi kopā aizgāja līdz Tieslietu ministrijai. Turēdams uz vienas rokas aizmigušo dēlu un otrā rokā futbola ķiveri, Billijs apturēja taksometru, lai sievai nebūtu jānes bērns mājās. Atvadoties Billijs pavirši noskūpstīja Frančesku, it kā būtu tikai ģimenes draugs, un pateicās viņai, lai gan neatcerējās, kas tā bijusi par dienu.

Taksometrs izbrauca uz Konstitūcijas avēnijas.

-    Laimīgu kāzu gadadienu! - Frančeska nočukstēja.

-    Vai ko vēlaties, mem? - taksists jautāja.

-    Neko, - Frančeska atteica, pieglauzdama pie krūtīm Saniju un pūlēdamās neraudāt.

Todien pēcpusdienā Billijs tiešām satikās ar Deniju Šī. Saskaņā ar stenografēto protokolu, kuru veica ģenerālprokurora sekretāre, bija noticis, lūk, kas.

-    Pulksten 15.37 GP (galvenais prokurors Deniels Brendons Šī) pieņēmis BVĀ (Billiju Ven Arsdeilu) savā desmit minūšu pārtraukumā un vienojies, ka BVĀ pavadīs viņu tradicionālajā skrējienā ministrijas desmitajā stāvā. Daudzajās grāmatās par brāļiem Šī tika stāstīts par galvenā prokurora īpatnējo vadības stilu: sekretāre sekojusi prokuroram un viņa sarunu biedram ar bloknotu rokās, taču par viņas stenografēšanas veiklību ziņu nav. BVĀ piekritis.

BVĀ pastāstījis par savu sagatavotību darbam un vēlēšanos tikt iesaistītam lietu izskatīšanā, lai varētu pavadīt vairāk laika tiesas zālē un mazāk bibliotēkā. BVĀ apvaicājies, vai viņa Hārvarda universitātes diplomam esot kāds sakars ar tagadējo neatbilstošo darbu, atsaucoties uz to, ka vairums citu darbinieku ieguvuši izglītību Prinstonā. GP kategoriski noliedzis jebkādu saistību, minēdams vairākus ebrejus un nēģerus, kuri mācījušies valsts augstskolās, bet tagad ieņemot vadošus amatus prezidenta administrācijā. Tika pieminēts ari senators (cenzēts), pie kura darbā GP personiski iekārtojis mis (cenzēts) no Maiami universitātes, kas it kā bijusi BVĀ "draudzene". BVĀ atvainojies. GP atvainošanos pieņēmis.

BVĀ tomēr izteicis neapmierinātību ar ieņemamo amatu un lūdzis viņu pārcelt uz citu nodaļu. GP piedāvājis griezties pie savas nodaļas priekšnieka. BVĀ paudis vilšanos, ka GP pats nevēloties viņam palīdzēt, ievērojot (vairākas rindas cenzētas, var izlasīt tikai "Ven Ārsdeils Sitruss, kompānija", nosaukums uzrakstīts pareizi, lai gan bijušas kļūdas Billija uzvārdā).

GP sacījis, ka nesaprotot, par ko ir runa.

BVĀ paskaidrojis, ka viņa vecāki (vēl divas rindas cenzētas).

GP paudis izbrīnu, tāpēc ka radniecības faktoram neesot bijis nozīmes, pieņemot BVĀ darbā. GP atzinis, ka BVĀ kandidatūru pirmais piedāvājis MKŠ (viņa tēvs, bijušais Kanādas vēstnieks M. Korbets Šī). GP uzskatījis, ka BVĀ saistījis MKŠ uzmanību ar savu lielisko reputāciju Hārvardā, kā arī ar aktīvu piedalīšanos prezidenta priekšvēlēšanu kampaņā kopā ar mis (cenzēts).

BVĀ bijis pārsteigts un nespējis noticēt, ka viņa ģimenes saistībām neesot bijis nekādas nozīmes un tās nevarot palīdzēt tagad.

GP atzinis, ka ģimenes saistības tomēr bijušas starp MKŠ un BVĀ sievas (kuras meitas uzvārds cenzēts) radiniekiem.

BVĀ izteicis nožēlu, ka viņu "iesmērējuši" GP.

GP apliecinājis, ka viss esot daudz sarežģītāk, nekā liekoties. Atgādinājis BVĀ par parakstīto apņemšanos neizpaust informāciju, GP paziņojis, ka gatavojot vispusīgu programmu par saukšanu pie atbildības… (BVĀ sievas radinieku uzvārdi cenzēti) un viņiem līdzīgos cilvēkus.

BVĀ atbildējis, ka viņš dedzīgi atbalstīšot šāda veida programmu un apsolījis neko nestāstīt sievai un viņas ģimenei par dzirdēto.

GP bijis pārsteigts, vai tas maz iespējams.

Līdz ar to vārdu apmaiņa beigusies.

BVĀ apliecinājis, ka pielikšot visas pūles, lai ikviens viņa sievas radinieku pastrādātais noziegums nepaliktu nesodīts, citādi viņa paša politiskajai karjerai esot beigas. BVĀ paziņojis, ka viņam ir daudz kas zināms par sievas radinieku nelikumīgo darbību un viņš esot gatavs sniegt jebkuru informāciju, kas palīdzēšot GP īstenot savu programmu.

GP paudis apmierinātību ar šo gatavību un apsolījis vēlreiz apsvērt BVĀ pārcelšanu uz citu nodaļu. Viņš pasniedzis BVĀ tīru, baltu dvieli un pateicies par vaļsirdību.

Tikšanās beidzās 15.47 pēc austrumu joslas laika.

Lidosta, kura Maikls Korleone parasti izmantoja, ierodoties Ņujorkā, atradās gandrīz pašā Longailendas nomalē. Kādreiz tā bijusi privāta lidosta, bet kopš Otrā pasaules kara laikiem nonāca valdības kontrolē. Pirms dažiem gadiem Niks Džerači, kas tagad, protams, vairs nelidoja, bija izkārtojis tā, lai Korleones Ģimenes īrētās vai vadītās lidmašīnas varētu tur nolaisties.

Maikla lidmašīna piezemējās piecdesmit jardu attālumā no angāra, kur gaidīja Džerači. Viņš pārgāja pāri gudronētajai šosejai. Als Neri izkāpa no lidmašīnas un pārmeklēja Nīku. Džerači dziļi ievilka elpu un iekāpa lidmašīnā.

-    Atstāj lūku vaļā, - Džerači palūdza miesassargam.

Neri vaicājoši palūkojās uz Maiklu, un tas pamāja. Neri

atstāja lūku vaļā un nostājās ārpusē.

-    Vai tad mēs vairs neesam draugi? - Korleone jautāja.

-    Kādēļ jūs tā domājat?

-    Es liku tevi pārmeklēt, bet tu baidies tikties ar mani aiz slēgtām durvīm.

-    Par pārmeklēšanu es neko nevara teikt, - Džerači sacīja, - lai gan neiebildu pret to. Es joprojām uzticos jums, neraugoties uz jauko un apsviedīgo misteru Alu Neri, kas ir apbruņots ar vairākiem ieročiem. Mana uzticēšanās jums ir nemainīga. Gluži vienkārši es… Nez vai jūs to spējat saprast, bet es pirmo reizi iekāpu lidmašīnā, kopš… Nu, jūs jau zināt.

Maikls visu lieliski saprata. Viņš neko neteica un sāka aizpildīt lidojuma plānu nākamajam ceļa posmam.

-    Pat ja mēs ar meitām dodamies uz Koniailendu, lidmašīna paceļas gaisā bez manis, - Džerači skumji piebilda. - Tādēļ, ja drīkstu lūgt, atstājiet lūku atvērtu, bet mūsu sarunas laikā izslēdziet, lūdzu, motoru.

. Maikls bija dzirdējis, ka Nikam Džerači bija radusies nervu trīce, bet agrāk to nebija redzējis. Patiesībā nebija nemaz tik ļauni.

-    Piedāvāju saprātīgu kompromisu, - sacīja Korleone, pa- sviezdams aizpildīto anketu Neri, lai tas aiznes dispečeram.

-    Lūka paliks atvērta, bet motors strādās.

Vai tiešām Džerači domā, ka Maikls aizlidos bez Neri un ar atvērtu lūku? Vai ka būs tik neapdomīgs, ka paliks slēgtā telpā ar bijušo boksa čempionu, kurš, lai arī cieš no nervu trīces, tomēr var viņu sakropļot?

-     Labi, - Džerači piekrita. - Ļaujiet man pateikt, ko gribēju, un es tūlīt aiziešu. Šķiet, jums būtu vērts to zināt. Pat nezinu, kā lai sāk, bet saņemšos. Esmu izdomājis, kā mums dabūt atpakaļ savus īpašumus Kubā.

Maikls šķita patiesi izbrīnīts, lai gan lieliski zināja visu, ko pastāstīja Džerači. Viņu nepārsteidza ne vienacainā žīda piedāvājums, ne iežogotā zeme Ņūdžersijā, kuru apsargāja federālie aģenti ar rotveileru baru, ne savtīgo sicīliešu, ne kādreiz turīgo, bet tagad izmisumā nonākušo kubiešu degmaisījums, kad tie bija pārvarējuši valodas, kultūras un citas atšķirības. Tikuši galā ar sīkām grūtībām (viens no viņiem sekmīgi atveseļojās Toledo Ohaio štatā), viņi pēc dažām nedēļām nodaļās pa diviem trijiem cilvēkiem ielavīsies Kubā, cerībā, ka, nogalinot vienu cilvēku, atrisinās visu. Maiklu pārsteidza tas, ka Niks Džerači viņam to pastāstīja.

-    Ko tu domāji ar "mūsu" īpašumu? - Maikls jautāja, noklausījies Džerači vārdos. - Man nav īsti skaidrs.

-    Lai tas nozīmē to, ko domājat jūs. Zinu, ka esat pametis darījumus, bet ar spēļu biznesu joprojām nodarbojaties jūs, nevis es. Man šķita, jums būs derīgi uzzināt iepriekš par visām iespējām, kuras var rasties, un arī par konkurentiem, protams.

Par konkurentiem?

-    Par kādiem konkurentiem?

-    Ja es zinātu visu, sen jau būtu nācis pie jums pēc padoma. Sākumā man lika saprast, ka aiz "kubiešu" operācijas stāvu tikai es, bet pēc tam uzzināju ko citu. Semijs Drago no Tampas it kā saņēmis līdzīgu piedāvājumu un gatavojot savus vīrus bāzē Maiami dienvidos. Tas mani nebūt neuztrauca, kamēr es nenoskaidroju, ka slēgtajā karabāzē pie Džeksonvilas, kuru es laiku pa laikam izmantoju savām vajadzībām, trenējas vēl piecdesmit cilvēki. Cik man izdevās uzzināt, šos puišu savācis Karlo Tramonti no Jaunorleānas, bet… - Džerači paskaidroja, raugoties uz savām drebošajām plaukstām, - …Tramonti ir niecība, bet Drago ir nulle. Salieciet viņus kopā, un kas iznāk? - Džerači izpleta kreisās rokas pirkstus un sāka skaitīt: - R-u-s-o.

Maikls uzskatīja, ka aiz vārdiem "uzzinājis" un "noskaidrojis" slēpjas pilnīgi konkrēti informatori Vinsentes Forlencas vai paša Lūija Ruso veidolā.

-    Izbeidz! - Maikls sacīja. - Es zinu, tu esi visu pastāstījis aiz cieņas un draudzības pret mani, un par to esmu tev ļoti pateicīgs. Tomēr tas ir par daudz! Es nevaru tajā piedalīties. Domāju, ka no sava Klīvlendas krusttēva tu esi saņēmis pretēju informāciju, tomēr es daru visu iespējamo, lai tu ieņemtu sapulcē manu vietu. Mēs esam saistīti, cieši saistīti. Šķiet, ka tagad nav īstais laiks noskaidrot attiecības ar citām Ģimenēm.

Maikls nespēja atšķirt, vai Džerači māj ar galvu vai dreb.

-    Es zināju, ka man nav jālūdz jūsu svētība, - Džerači pieceldamies teica. - Vienkārši gribēju pārliecināties, vai neizraisu pret sevi ko pretēju - jūsu lāstu.

Pēdējā frāze Maiklam likās nenozīmīga.

-    Novēlu tev un taviem vīriem veiksmi Kubā! - Korleone iesaucās. - Nodod sveicienu mūsējiem kazino. Mēs taču par visu esam vienojušies?

-    Noteikti nodošu, - Džerači apsolīja, nokāpdams pa trapu lejā. - Esam norunājuši.

Pēc nedēļas Taho ezera piestātnē pietauvojās Džo Lukadello sīkā laivele. Viņš bija atbraucis viens, kā bija solījis. Kapra un Tomijs Neri viņu satika, pārmeklēja un ziņoja Maiklam, ka viss esot kārtībā. Maikls tūlīt piezvanīja Tomam, ka ieradies Džo, tad pagaidīja, kamēr tas iznāks, un tikai tad nokāpa pļaviņā, kur viņu uz alumīnija soliņa gaidīja Lukadello un Heigens.

-    Toms negrib man teikt, - Džo sūdzējās. - Maikl, varbūt tu zini? Kuram ienāca prātā savākt šos puišus no picērijām? Godīgi atzīstos, es to negaidīju.

Tā bija Džerači ideja, bet Maikls neredzēja iemesla, kādēļ par to būtu jāstāsta Džo.

-    Paklau, vai tas, ko pastāstīja Fausto Džerači, ir taisnība? - Maikls jautāja.

-    Tas mani vienmēr pārsteidz, - atbildēja Džo. - Neviens, izņemot tevi, nesauc viņu par Fausto.

Maikls cieši nopētīja veco draugu.

-Jā, tā ir taisnība. Projektā piedalās arī citi. Es nekad neesmu apgalvojis pretējo.

-    Tu visu zināji un neko man neteici…

-    Jā, zināju un nepateicu! Un ne jau pirmoreiz. Jo vairāk uzzinu par jūsu, kā viņu tur sauc… - Lukadello saminstinājās, meklēdams vajadzīgo vārdu, - tradīciju, jo vairāk saskatu līdzību. Šīs jūsu slepenās biedrības ar klusēšanas likumu, goda kodeksu un tā tālāk. Tomēr šajā situācijā CIP un mafija darbojas citādi. Jūs varat zināt visu par visiem, bet pie mums neviens ne par ko visu nezina.

-    Tas neies cauri.

-    Es neesmu pieņēmis šos noteikumus. Turklāt nesaprotu, kādēļ tevi tas uztrauc. Tu esi projekta dalībnieks. Tiklīdz uzdevums būs izpildīts, visi dalībnieki, atkārtoju, visi saņems dāsnu atalgojumu par savu darbu. Mūsu operācija ir lieliski sagatavota. Mēs negribam zaudēt cilvēkus cīņā ar komunismu, un, tā kā tev ir militāra pieredze, tas mums dod milzu priekšrocības. Visus sīkumus es nezinu, bet šo to esmu dzirdējis. Tā, piemēram, raidstacijā, kur bieži uzstājas mūsu varonis, ar aerosolu gaisā tikšot izkaisīts LSD, halucinogēnā narkotika, lai vēršanās pie kubiešu tautas izskanētu sevišķi iedvesmojoši. Tiek domāts par viņa cigāru saindēšanu un apavu noklāšanu ar ķimikālijām, kas iesūktos ādā, radītu izsitumus un mati, ieskaitot bārdu, beidzot izkristu. Simtiem sivēnu un pērtiķu ir nobeigušies, izmēģinot jaunās tabletes, kuras acumirkli izšķīst ledainā daikiri. Jaunākā ideja ir supermaza zemūdene, kas nogādāšot mīlīgu gliemežvāku lagūnā, kur mūsu varonis parasti nirst ar akvalangu. Tiklīdz viņš mēģināšot noraut gliemežvāku, iedarbosies spridzināšanas mehānisms un viņš tikšot sašķaidīts gabalu gabalos. Tātad cilvēki strādā. Mēs darbojamies lietišķi. Komunistu ieliktenis tiks novākts.

Uz soliņa ilgu laiku valdīja klusums.

-    Nu kā, vai piedalīsies? - Džo neizturēja. - Gribētāju ir atliku likām.

-   Vai vari garantēt, ka mūsu ļaudīm tiks radīti īpaši apstākļi?

-     Garantēt? - Džo iesaucās. - Vai es esmu kāda apdrošināšanas kompānija? Tavs Džerači ir labākais kandidāts, kas piedalās operācijā. Viņš pirmais savācis savu nodaļu, un puiši viņam ir tie labākie. Priekšniecība uzskata, ka uz Kubu dosies tieši viņi. Ja runā godīgi, tad dažam labam liekas, ka, ņemot vērā jūsu pastāvīgos ķīviņus, jūs tikai gribat saņemt naudu, bet piedalīties operācijā nedomājat. Tātad man šķiet, ka tieši tavi cilvēki būs galvenie, lai gan garantēt neko nevaru. Kad Džerači vīri tiks nosūtīti, es tev paziņošu. Apsolu, nevis garantēju.

-    Skaidrs, - Maikls noteica.

Viņi apsprieda-vēl dažas operācijas detaļas, proti, kas notiks, kad nodaļa nonāks Kubā. Lukadello nomierināja Maiklu, apliecinādams, ka viņš varot neuztraukties un ļaut, lai notiek kas notikdams.

-     Nekad nedomāju, ka mums izdosies atrast puišus, kas varēs līdzvērtīgi cīnīties ar kubiešiem, - Džo sacīja. - Runa nav par to, ka mūsējie ir sliktāki, tā nav, bet viņi strādā naudas dēļ. Pat ja kas neizdosies, viņiem paliks nauda, sociālais nodrošinājums, tāpat kā tev. Bet tas Kubas izdzimtenis saviem vīriem piedraudējis - ja tie zaudēs, viņiem draud nāve. Tādēļ jau viņa izlūkdienests ir tik labs. Bet tavi puiši? - Džo jūsmīgi pašūpoja galvu. - Ar tiem mēs uzveiksim jebkuru.

Maikls pateicās viņam.

Džo piecēlās, lai dotos projām.

-    Lai kurš būtu izdomājis savākt tos picēriju puišus, - viņš teica, atraisīdams no piestātnes laivu, - tā ir velnišķīgi laba ideja. Es nedrīkstu neko teikt, bet arī CIP rīcībā ir īpaša nodaļa, kas radusies gluži nesen. Speczēni, tā viņus sauc. Es stāstu to tādēļ, ka jūs par viņiem nekad neuzzināsiet. Tad, lūk, CIP viņus izveidojusi, gādā par viņu labklājību, bet lielākoties netraucē, kamēr uzrodas vajadzība izpildīt kādu uzdevumu. Es neesmu saistīts ar viņiem, bet, piemini manus vārdus, pienāks laiks, kad par Amerikas prezidentu kļūs kāds speczēns.

Maiks vēroja, kā attālinās laiva, viņa sejā rotājās viegls smaids. Viņš jau zināja vismaz trīs šādus speczēnus: puisi, kas zaudēja Džimijam Šī vēlēšanās, Ģimenes uzpirktā senatora dēlu, kas izlikās, ka iegūst naftu Teksasā, un Pītera Klemencas dēlu Reju, lielveikalu tīkla īpašnieku.

-    Laiks apciemot Ruso, - Maikls sacīja Heigenam. - Tas dod tev papildu iemeslu.

-    Tu esi pārliecināts?

Maikls pamāja.

-     Džerači puiši tiks galā vai netiks, bet mēs esam gatavi jebkuram iznākumam. Džo jaunumi mani mazliet samulsināja, taču mums nav par ko uztraukties. Vienīgā vājā vieta ir mūsu putniņš Tieslietu ministrijā, tomēr Billijs jau ir izmantojis izdevību mūs nodot, lai iegūtu ģenerālprokurora uzticību. Jāpaiet vēl kādam laikam, lai viņš ko vairāk uzzina, un tad mēs izmantosim viņu savās interesēs. Tādēļ labāk sākt ar Ruso. Ceru, ka tu esi gatavs?

-    Esmu gatavs! - Heigens atteica.

-    Tas ir nopietns solis.

-    Es jau sen gaidīju šo dienu. Ļoti, ļoti sen.

-    Nu, tad viss ir kārtībā, - Maikls piebilda, noskūpstīdams vecāko brāli uz vaiga, un devās uz savu tukšo māju.

30. nodaļa

Mazāk nekā gadu pēc pirmo ēku uzcelšanas uz Džerači zemes tās tika nojauktas, lai atgūtu nenomaksātos nodokļus. Džerači paziņoja, ka viņam esot puiši, kas paveikšot darbu par saprātīgu cenu, taču "aģents Aiks Rozens" piebilda, ka tās esot jānojauc saskaņā ar instrukciju. Bija jāievēro zināmi drošības pasākumi. Atlikušos kaujiniekus nosūtīja uz mājām ar noteikumu ierasties noteiktā laikā karabāzē Bahamu salās.

Pirmie uz Kubu pēc CIP direktora Elberta Sofita personiskās pavēles tika nosūtīti trīs kubiešu ekspatrianti. Loģiski spriežot, ja kas notiek, kubiešiem būs vieglāk sajaukties ar vietējiem iedzīvotājiem un nozust nekā Džerači cilvēkiem. Niks bija sašutis. Viņš gribēja, lai viņa rīcībā būtu viens kubietis (pavadoņa un tulka lomā) un divi sicīlieši, lai uzmundrinātu operāciju. "Tikai pamēģināsim," Džerači apgalvoja saviem CIP sakarniekiem, "un redzēsiet, ka viss noritēs gludi." Kubieši nolaidās bezvārda koraļļu salā neitrālajos ūdeņos, kur viņus gaidīja ātrlaiva, kas bija nozagta Ernesta Hemingveja villā. Viņi tika nogalināti, braucot uz krastu, kad nenoskaidrotos apstākļos ātrlaiva uzsprāga atklātā jūrā. CIP paziņoja, ka pilots bijis Kubas valdības spiegs. Džerači to visu uzzināja nevis tieši, bet no aģenta Rozena. Džerači nebūt nevēlējās zaudēt cilvēkus, bet viņam negribējās, lai diktatoru novāc citas Ģimenes cilvēks, un nebija skaidrs, kas notiek citās nometnēs. Kādēļ bija jāsavāc itālieši, ja uz salu pašā sākumā gatavojās nosūtīt kubiešus?

Pēc kādas nedēļas Rozens paziņoja, ka uz Kubu dosies vēl trīs cilvēki, šoreiz ar radara vadītu hidroplānu maksimāli zemā augstumā, paļaujoties uz privātdetektīvu, kas gaidīšot piekrastē. Džerači tika ieteikts pieprasīt vienu kaujinieku, Niks pieprasīja divus, un tad viņam lika skaidri saprast - vai nu viens, vai braukšot tikai kubieši. Džerači izvēlējās Karmīni. Sicīliešu soldato apliecināja bosam, ka viss būšot kārtībā, viņš viens tikšot galā par diviem.

Pēc dažām dienām Džerači sēdēja savā vasaras mājā pie baseina, lasīdams to pašu divsējumnieku par Senās Romas kara mākslu, kuru nebija jaudājis izlasīt jau septiņus gadus, kad pie durvīm kāds pieklauvēja. - Tev zvanīja, - Šarlote paziņoja. Viņa bija norūpējusies. Jo ilgāk abi bija precējušies, jo mazāk viņai patika saņemt ziņojumus vīram, sevišķi no tiem, kas neminēja savu vārdu.

-    Nepazīstams vīrietis lūdza pateikt, ka viņi ir nonākuši galamērķī. Tieši tā arī pateica: "Nonākuši galamērķī." Vai tu saproti, par ko ir runa?

-    Protams! - nopriecājās Niks. - Labāk nevar būt.

-    Kā grāmata?- sieva dzēlīgi apvaicājās.

-    Grāmatas! - Džerači precizēja. - Divi sējumi. Bet kad tu pati pēdējā laikā esi kaut ko lasījusi? Tavai zināšanai - esmu gandrīz beidzis pirmo sējumu.

Laukā vēl bija tumšs, kad Heigens iznāca no Palmer House viesnīcas un noķēra taksometru, lai nenokavētu tikšanos ar Lūiju Ruso. Terēza vēl gulēja, no rīta viņai bija paredzēta sanāksme Čikāgas mākslas galerijā, kur notika muzeja darbinieku nacionālais konsorcijs. Rīt viņi dosies uz Sautbendu apciemot ne tikai Endrū, bet arī Frenkiju Korleoni, kas šosezon spēlē "Karojošo īru" komandā un ir dabūjis viņiem biļetes uz pēdējo maču pret Sirakūzu universitāti, kur kādreiz bija mācījusies Terēza. Toms bija sen gaidījis šo nedēļas nogali.

Heigenam gribējās noīrēt limuzīnu, bet tas būtu riskanti. Taksists izrādījās tipisks Čikāgas patriots, kas nemitīgi jūsmoja par kādu sporta komandu. Tomam bija ko padomāt: viņš bija iedzēris tikai divas tases kafijas, taču svīda. Viņš nebija uztraucies, turklāt mašīnā nebija karsts. Acīmredzot vainojams viņa asinsspiediens, un ārsts nebija jokojies, piekodinādams -ja viņš tūlīt nesākšot ārstēties, kādā jaukā dienā plīsīšot kā asinis piesūkusies ērce. Taksometra vadītājs joprojām gvelza niekus, bet Heigens nedomāja viņu apklusināt. Jo vairāk pļāpā, jo mazāk atcerēsies pasažieri.

Ruso piederēja privātklubs tālu no centra, gandrīz pie pašas Viskonsinas robežas. Lai gan bija agrs rīts un satiksme nebija pārslogota, brauciens aizņēma vairāk par stundu. Tomam šķita, ka viņš gandrīz veselu mūžību iet pa autostāvvietu uz kluba ēku - baltu, krāsotu izdedžu betona šķūni. Lai gan klubs bija neliels, tajā uzstājās tādi dziedātāji kā Džonijs Fontāne, daudzi izcili komiķi, pat Aiss Kapadess. Izkārtne pie ieejas vēstīja: "Hektors Santjago, rumbas karalis!" Koncerti nekad netika reklamēti, taču biļetes vienmēr bija izpirktas. Līdzās šķūnim bija pilsētas četru māju apmēra dīķis, kuru ieskāva priedes. Tā tumšie ūdeņi blāvi mirguļoja. Pretējā krastā vīdēja necila ēka bez logiem, acīmredzot par kazino pārbūvēta noliktava. Nakti pa dīķa spoguļgludo virsmu slīdēja gondolas ar viesiem. Ruso ārkārtīgi lepojās ar savu klubu: katrā ziņā pat viņa biznesa partneri nespēja aizbraukt no šejienes, neapmeklējuši viņa nenovērtējamo kazino. Heigenam neviļus bija jāapbrīno milzīgais ieguldītā darba apjoms un Lūija Ruso pārdrošība, ar kādu viņš bija piekukuļojis visus apkaimes policistus, lai viņa apmeklētāji varētu slīdēt gondolās pa dīķi uz viņa nelegālo spēļu biznesa namiņu.

Aiz kluba nelielā kotedžā bija ierīkots tāds kā pansionāts. Vislielāko istabu augšstāvā Ruso izmantoja kā biroju. Lai tur nonāktu, Heigenam bija jāiziet cauri metāla pārbaudes ierīcei, bet pēc tam - cauri tērauda durvīm, kādas bieži sastopamas banku glabātavās. Kā jau Heigens bija paredzējis, pie kabineta durvīm sēdēja divi algoti bandīti ar automātiem klēpī. Viens no viņiem piecēlās, nesteidzīgi pārmeklēja ciemiņu, bet otrs pamāja uz bosa mitekli.

-    Vai tiešām pats mana labā drauga Maikla consigliere? - iesaucās Ruso, pazibinādams briljanta aproču pogas. - Kāds gods!

Heigens pateicās viņam un apsēdās piedāvātajā krēslā. Ruso palika stāvam, klaji pauzdams savu pārākumu.

-    Maikls Korleone, - Heigens uzsāka, - ir gatavs atbalstīt jūsu kandidatūru capo di tutti capi amatam un atteikties no vietas sapulcē par labu Nikam Džerači, ja mēs panāksim vienošanos dažos nelielos jautājumos.

-     Ei, vai dzirdējāt? - Ruso uzsauca saviem bruņotajiem miesassargiem. - Paklau, īru zēn, tur, no kurienes es nāku, vispirms bučojas un tad drātējas. Vai saprati, par ko es runāju?

Heigens pamāja.

-     Esmu pa pusei vācietis, Don Ruso, un nebūt negribēju jūs aizvainot. Zinu, ka esat aizņemts cilvēks, un man šķita, ka jūs sapratīsiet, ja uzreiz runāšu par galveno.

-    Vai gribi kafiju? Velns, kur ir manas manieres? Varbūt kādu kokteili, īru zēn?

-     Pietiks ar kafiju, - Heigens atteica. Tā bija no kafijas vārītāja, taču varēja iztikt. - Liels paldies!

Ruso sarauca pieri.

-    Vai tev nekas nekaiš? Man liekas, te nav karsts.

-    Viss ir kārtībā.

-    Mana mamma teica, ka "viss kārtībā" drīzāk ir noskaņojums nekā stāvoklis.

-    Gudra sieviete.

-   Tā gan. Bet, spriežot pēc tava izskata, tu vai nu briesmīgi baidies, vai tev ir… kā viņu tur sauc… tropiskais drudzis. Gluži kā džungļos. Ei, puiši! - viņš pasauca. - Atnesiet mūsu īru draugam dvieli!

-    Man vajag tikai kafiju, - Heigens sacīja, tukšodams tasi diviem lieliem malkiem.

-   Tikai viens cilvēks te ir svīdis tā kā tu - spiegs ar noklausīšanās ierīci uz krūtīm.

-    Vai tiešām?

Ruso pamāja.

-    Pārmeklējiet mani, ja vēlaties, - piedāvāja Toms, paceldams rokas. - Es neiebilstu.

Ruso nebija neko lepns cilvēks un pats pārmeklēja Heigenu. Nekādas noklausīšanās ierīces, protams, nebija. Ruso atkal norādīja, lai Heigens apsēžas.

Šoreiz Toms nogaidīja, kamēr ari Ruso apsēdīsies.

- Dažus nelielus jautājumus, tu saki? - pārjautāja Ruso, apsēžoties pie galda. - Kādus, piemēram?

Stāvēdams uz Sjenfuegosas pilsētas bibliotēkas balkona, Karmine Marino pielādēja Kalašņikova automātu un sāka gaidīt, kad parādīsies autokolonna. Viņš bija zaudējis abus iekar- slgos kubiešus jau pirmajā naktī, kad viņi izcēlās krastā.

Bija jāsazinās spāņu valodā, kas atgādināja kroplīgu itāliešu valodu, tomēr Karminem izdevās pārvarēt divsimt jūdžu pa diktatora teritoriju un satikties ar divām spiedzēm, kuras nodeva turpmākās instrukcijas. Karmine bija dziļi vīlies, kad meitenes atteicās nodarboties ar seksu tumšajā un svelmainajā Kubas naktī. Kas tās par spiedzēm, kas neatdodas dedzīgam kaujiniekam? Vai tad vispār vērts cīnīties par brīvību? Viņas bija divas, tomēr viņš neko nepanāca. Tas bija nepatīkami. Droši vien viņas bija lesbietes. Vai ari viņš nebija tāds, kādu sevi bija iedomājies? Ja viņš tiks laukā no šejienes dzīvs, tad sameklēs to vienacaino žīdu un pateiks viņam, kādai jābūt kārtīgai spiedzei: kuplām krūtīm, kaislīgai un straujai. Karmine nav nekāds muļķis. Kubā šādu meiteņu ir atliku likām.

Gar ielas malām bija sastājušies karavīri, lai atturētu gavilējošos kubiešus."Autokolonnai tuvojoties, pūlim pārskanēja dīvaina metāliska zumēšana, it kā sajūsmas pilnie kliedzieni būtu ierakstīti lentē un skaņa te celtos, te noplaktu. Būdams vēl gluži mazs zēns Sicīlijā, Karmine bija dzirdējis, kā pūlis sveic citu despotu - Musolīni.

Pie baznīcas autokolonna nogriezās ap stūri un tagad tuvojās bibliotēkai. Visas bija amerikāņu ražojuma mašīnas, kas bija varen jocīgi. Šie cilvēki ienīst amerikāņus, un še tev!

Ceturtajā pēc kārtas, zilajā automobili ar nolaižamo jumtu, kā solīts, sēdēja bārdainais diktators pilnā militārā formā, salkani smaidīdams un mādams ar roku savai apspiestajai tautai.

Marino dziļi ievilka elpu un nospieda gaili.

Bārdainā galva spēji atmetās atpakaļ. Asiņu šalts pārklāja automobiļa bagāžnieku. Šoferis piedeva gāzi.

Ielā atskanēja izmisuma saucieni, bet policija novirzīja pārējo kolonnu, tostarp melno sedanu, kurš brauca divas mašīnas aiz "prezidenta" automobiļa un kurā sēdēja Kubas līderis, uz blakusielu un projām no pilsētas.

Vīrietis zilajā mašīnā ar nolaižamo jumtu, diktatora labākais dubultnieks, bija miris.

Sieviešu drēbēs pārģērbto Karmini Marino notvēra ceļā uz Gvantanamo līci.

Lūijs Ruso piekrita visiem Heigena priekšlikumiem. Korleones var netraucēti kontrolēt savas viesnīcas, kazino Nevadā, kā arī Atlantiksitijā, ja izdosies legalizēt spēļu biznesu Ņūdžersijā. Heigens atzina, ka Džerači kaujiniekus tiešām kontrolē Maikls Korleone, bet savukārt Ruso lika saprast, ka viņš pārzina Drago un Tramonti nodaļas. Maikls Korleone un Lūijs Ruso bija sāncenši, taču viņiem bija daudz vairāk kopīga nekā ar ciniskajiem oportūnistiem no CIP vai Baltā nama.

Mazliet pastrīdējies par sīkumiem, Ruso piekrita: ja gadījumā viņa puiši pirmie tiks pie operācijas Kubā, Korleones varēs atkal pārņemt kontroli pār Kapri un Sevillas Biltmoras salu un darboties likumīgi, nebaidoties no Ruso vai kādas citas organizācijas iejaukšanās. It īpaši, ja Maikls palīdzēs Ruso iegūt varu un kļūt par galveno bosu - pirmo reizi kopš Vito Korleones nāves pirms septiņiem gadiem.

Heigenam personiski būs jāpārrauga Korleones uzpirkto cilvēku organizēšana. Daļa šīs operācijas pakāpeniski tiks nodota Nikam Džerači, bet tā būs pieejama ari Lūijam Ruso, gadījumā ja viņš palīdzēs Maiklam Korleonem kļūt par pilnīgi likumīgu biznesmeni.

Ruso bija bezgala atsaucīgs, un Toms aizvien vairāk atskārta, ka Bāzdegunis viņu no šejienes dzīvu nelaidīs laukā. Viņi ar Maiklu jau bija paredzējuši, ka kaut kas līdzīgs var notikt. Bet paredzēt ir viens, taču būt uz nāves sliekšņa - gluži kas cits. Svīšana nerimās, Toms būtu atdevis tūkstoš dolāru par dušu un tīrām drēbēm.

-    Šodien ir liela diena, īru zēn! - Ruso paziņoja. - Es labprāt ar tevi iedzertu, tomēr, piedāvādams kokteili, es pārsteidzos. Man te nav nekā stiprāka par kafiju. Kluba bārs ir diezgan pieklājīgs, bet īstie, labākie dzērieni ir Ilinoisas štatā, Lūija ezera pretējā krastā.

Vēl nebija pat deviņi vakarā.

-     Pateicos jums, piedāvājums bija diezgan vilinošs, bet man ir laiks atgriezties, - Heigens pieklājīgi sacīja.

-      Liecies mierā, īru zēn! Vai tiešām mēs neapslacīsim mūsu darījumu? Ja jau esat nolēmuši nodarboties ar spēļu biznesu, es gan teiktu, ka daudz jūs nepelnīsiet, bet neviens jau jums nelika to darīt, tev derētu beigās ielūkoties manā kazino, ar kuru es nelaimīgā kārtā lepojos. Tagad tas uz bridi ir slēgts, bet… - Ruso noņēma tumšās brilles. Acāboli šķita sarkani, bet varavīksnene - zaļgana. Viņš pasmaidīja.

Heigenam pārskrēja drebuļi. Diez vai tas bija no svīšanas un kondicionētā gaisa, kā Toms mēģināja sev iestāstīt.

-    …draugiem viss ir iespējams, - Ruso paziņoja. - Vai kādreiz esi vizinājies ar gondolu?

-    Liekas, ne.

Ruso pavadīja Tomu līdz durvīm, un apbruņotie miesassargi piecēlās viņiem pretī.

-    Puiši, - Ruso līksmi ierunājās, - mūsu draugs nekad nav vizinājies gondolā. Cilvēkam pirms nāves taču jāpiedzīvo kas patīkams?

Pusnaktī Džo Lukadello piezvanīja pie Nika Džerači parādes durvīm. Niks ar grāmatu rokā bija aizmidzis krēslā savā kabinetā. Šarlote, iedzērusi miegazāles, cieši gulēja. Bārba jau bija aizbraukusi uz koledžu, tādēļ pa iekšējo telefonu atbildēja tikai Beva Džerači.

-    Pasaki tēvam, ka esmu Aiks Rozens.

-    Vai viņš jūs gaida?

-Jā, protams!

-    Kas notika ar jūsu aci? - Beva apvaicājās. - Vai to izsita?

-   Jā, kara laikā.

-    Es neticu jums! - Beva iesaucās.

Lukadello pacēla tumšo apsēju. Acābols bija tik briesmīgs, ka jebkura meitene, to ieraudzījusi, būtu iekliegušies un aizbēgusi. Lukadello apsēdās uz lieveņa kāpnītēm un gaidīja policiju. Tas bija vēl viens spožs faktors, kuru bija iedibinājuši šie ļaudis. Policija darbojās kā viņu privātā apsardze, un citi cilvēki - civiliedzīvotāji, ja vien gribēja, varēja saukt tos pie atbildības.

Pēc brīža pie mājas piebrauca divas patruļmašīnas. No tām ar ieročiem rokās izkāpa policisti. Lukadello pacēla rokas un uzrādīja vadītāja tiesības uz Aika Rozena vārda. Viņš esot mistera Džerači importa un eksporta biznesa partneris un ieradies šeit tik vēlā stundā neparedzētu muitas apstākļu dēļ. Kņada uzmodināja Džerači, kas pateicās kruķiem un nomierināja meitu. Tad kopā ar aģentu devās uz savu mājiņu.

Apsēdies krēslā, kuru Džerači bija paglābis pēc postažas Ebetsfildā, Lukadello pastāstīja par to, kas noticis ar Karmini.

-     Neuztraucies, lai ko tie darītu ar viņu, Karmine neko nestāstīs.

-Ja viņš sāks runāt, tā nebūs tava briesmigākā problēma.

-   Tiešām? - Džerači nesaprata, par ko runā aģents, bet tas, ka viņš pateica "tava", nevis "mūsu" problēma, nesolīja neko labu.

-    Kubieši neies viņu spīdzināt. Daudz labāk ir sacelt lielu starptautisku skandālu par to, ka ārzemju algotnis gribējis nogalināt viņu bārdaino, iemīļoto vadoni. Krievi būs viņu pusē un vērsīsies ANO. Kad puisi deportēs, mums neatliks nekas cits kā ielikt viņu aiz restēm vai nogalināt.

-     Nerūpējies par to, - Džerači sacīja. - Karmine Marino joprojām ir Itālijas pilsonis, un, ja viņu nosūtīs uz dzimteni, viņam ir pietiekami ietekmīgs krusttēvs.

Lukadello pašūpoja galvu.

-    Tu neko nesaprati. Mums jānovāc viņš, pirms kas tāds notiks. Bet tieši te arī sākas tavas problēmas.

Nu nē, Džerači nepieļaus, lai šis vienacainais maita nogalina viņu paša pagalmā.

-    Piecelies! - Niks pavēlēja. - Man tevi jāpārmeklē.

-    Laipni lūdzu! - Rozens mierīgi sacīja. - Ja es gribētu tevi nogalināt, tu jau sen būtu miris. Bet, ja tērēsi laiku šādām izdarībām, būs vien jārīkojas.

Tomēr Džerači viņu pārmeklēja un atņēma pistoli un divus nažus.

-     Vari atstāt sev piemiņai! - Lukadello dzēlīgi piebilda. - Vai esi aizmirsis? Esmu tavā pusē.

Džerači norādīja viņam, lai apsēžas.

-     Ir jau vēls. Es gulēju un nekādi nespēju saprast, kādēļ tās ir tikai manas, nevis arī tavas problēmas?

-    Protams, tās ir arī manas problēmas. Paklau, esmu dzirdējis no priekšniecības - ne jau no mana bosa -, ka FIB zinājis par Tramonti nometni Džeksonvilā un jau sācis izmeklēšanu. Klīst baumas, ka birojam kāds laikus paziņojis ari par mūsu operāciju, bet es tam neticēju. Tomēr pēc šī incidenta tas vairs nav svarīgi. Pastāv varbūtība, ka birojā salīdzinās dažādus faktus un izdarīs secinājumus.

-    Vai tad tu nevari mani no tā pasargāt? Tu neko nespēj darīt?

-     Šādos apstākļos ļoti maz, - Rozens atbildēja. - Mūsu puiši būs jānovāc.

-    Tad nogalini viņus visus! - Džerači sacīja. - Es neiebil- dīšu.

-    Diemžēl tas neko neatrisinās, - Lukadello nopūtās. - No drošiem avotiem mums ir zināms, ka tavs bijušais partneris Maikls Korleone gatavojas tevi nogalināt. Viņš tikai gaidījis, ka tu sekmīgi pabeigsi operāciju. Tagad, kad viss ir izgāzies, tavai dzīvībai draud briesmas. Piedevām no mazāk drošiem avotiem mēs uzzinājām, ka ari Lūijs Ruso grib tevi nonāvēt, acīmredzot tādēļ… Es neesmu līdz galam izpratis, kā pie jums viss darbojas, bet ir taču kaut kāda sapulce?

Džerači paraustīja plecus.

-    Nekad neesmu dzirdējis par to.

-    Nu protams! Tomēr visu, ko dara Ruso, atbalstījusi sapulce, bet diemžēl tavu operāciju - nē. Iznāk, ka tu esi tik lielā mērā pārkāpis viņu protokolu, ka sapulce pilnvarojusi kādu… kuru, mēs precīzi nezinām, visdrīzāk misteru Ruso, tā sakot, nogalināt tevi. Paklau, vai tu vairāk netrīci?

-    Trīce uznāk lēkmjveidīgi.

-   Ja kas tamlīdzīgs būtu noticis ar mani, es noteikti drebētu.

-    Man ir Parkinsona slimība. Tās nav bailes. Tam nav nekāda sakara ar bailēm. Starp citu, kā tu zini, ka nav iemesla baidīties?

-    Ak, iemeslu ir, cik uziet! - Rozens iesaucās. - Katrā ziņā notikumi attīstās strauji, un tev būs jārīkojas vēl straujāk.

-    Man, nevis mums?

-    Tieši tev, - Lukadello apliecināja. - Nevis "mums". Mums ar to nav nekāda sakara. Tu un es nekad neesam tikušies. Tāds jēdziens kā "mēs" neeksistē. Tāpat kā neeksistē aģents Aiks Rozens.

Lukadello teica, ka lielākais, ko viņš varētu darīt, - ir izvest Niku Džerači un viņa ģimeni no valsts. Viņš pasūtīšot turpceļa biļetes ar pieņemtiem uzvārdiem uz jebkuru zemeslodes daļu. Uz lidostu varot atsūtīt aģentu, kas viņus sagaidīšot un pirmajā laikā palīdzēšot iekārtoties jaunajā dzīvē, lai kur viņi nonāktu. Tas nebūs iespējams visur, tomēr, ja Džerači izvēlēsies dažas apmešanās vietas, iespējams, viņš nebūs kļūdījies.

Niks palūkojās uz pistoli galdā. Vajadzētu nošaut šo neģēli. Sliktāk jau nebūs!

Pēkšņi viņš atskārta, kā tikt laukā no šīs jezgas vai vismaz iegūt laiku.

-     Nu labi, bet tagad paklausies, - Džerači teica un izstiepa roku, lai saliektu pirkstus, apzināti atdarinādams savu krusttēvu Vinsenti Forlencu. - Man ir četri noteikumi. Pirmais, - Džerači salieca rādītājpirkstu, - es dodos uz Sicīliju. Tava palīdzība nebūs vajadzīga. Man ir draugi. Otrais, - viņš salieca vidējo pirkstu, - ar lidmašīnu es nelidoju, bet tu palīdzēsi man nokļūt tur, kur es vēlēšos, tāpat kā manai ģimenei, ja tā pievienosies, par ko es šaubos. Trešais, - zeltnesis, - galvoju, ka mans draugs Maikls Korleone negatavojas mani nogalināt. Tādēļ tev būs jāpārbauda savi drošie avoti un jāuzzina, kur viņi kļūdījušies. Un ceturtais, - Niks salieca mazo pirkstiņu, - kategoriski neiesaku nogalināt Karmini Marino vai likt viņu nogalināt.

-     Pirmie trīs noteikumi ir pilnīgi pieņemami. Kas attiecas uz Karmini… ari man viņš patīk. Viņš nav izdarījis neko sliktu. Devās turp, kur viņam lika, izšāva uz mērķi, kuru mēs viņam norādījām. Pat noniecināja savu vīrieša lepnumu un pārģērbās sieviešu drēbēs, tādējādi cenšoties aizbēgt. Ja tas būtu atkarīgs no manis, es viņu savervētu par aģentu, bet… Varu tikai pateikt, ka te esmu bezspēcīgs.

Džerači pasmaidīja.

-    Karmines mātes meitas uzvārds ir Bokiko.

Taču pat tad, kad Džerači pateica, ka Bokiko nežēlīgā un savtīgā atriebības kāre kļuvusi par peļņas avotu, Lukadello palika nesatricināms.

-    Kam viņi atriebsies? - Lukadello iesmējās. - ASV valdībai?

Džerači pašūpoja galvu.

-    Viņi vienmēr izvēlas konkrētu objektu.

-    Par ko tu runā? Par mani? Nē, es zinu! Viņi uzbruks prezidentam!

. Nikam piemetās trīce. Lai nomierinātos, viņš saķēra Lukadello aiz skausta un piecēla kājās.

-    Karmine vēl ir dzīvs, - viņš nočukstēja. - Neaiztiec viņu, un tie nevienam pakaļ neatnāks.

Tik agri strādāja tikai viens gondoljers. Ruso gondolas bija diezgan lielas, tādēļ vietas pietika visiem. Kā jau Heigens bija paredzējis, Ruso miesassargi bija paņēmuši līdzi ieročus.

-    Neskaties uz mani tā, īru zēn! - Luijs Ruso palūdza, apsēžoties priekšgalā. - Es zinu, kauties tu neproti. Ko gan tu esi iemācījies? Labi, atslābinies. Mācies no manis, un dzīvosi ilgāk.

Miesassargi draudzīgi iesmējās, bet gondoljers novērsa skatienu un neko neteica. Viņš sāka airēt pa netīro, mākslīgo dīķi. Beidzot viņš un Heigens saskatījās. Gondoljers nemanāmi pamāja Tomam.

Heigens vairs nesvīda. Viņu bija pārņēmis pilnīgs miers.

Ruso stāstīja, kā ieguvis šo zemes gabalu, bet Heigens neklausījās. Viņš lūkojās uz krastmalā augošajiem kokiem, nepacietīgi gaidīdams, kad gondola iepeldēs ezera vidū un strauji pagriezīsies. Neviens nedrīkst ieraudzīt, kā viņš atraisa siksnu.

Pusceļā gondoljers izvilka kārti no ūdens. Cik gan daudz reižu viņš bija vadījis gondolas pāri šim dīķim un bija uztre- nējis tādus muskuļus, ka jebkurš svarcēlājs varētu viņu apskaust! Heigens piecēlās un atraisīja siksnu, bet gondoljers atvēzējās ar kārti, ļaudams vaļu dusmām pret visiem pašpārliecinātajiem stulbeņiem, kurus bija vadājis savā gondolā. Kārts trāpīja vienam no miesassargiem.

Otrs miesassargs pietrūkās kājās, bet, iekams paguva izvilkt pistoli, Toma Heigena ādas siksna aizžņaudza viņam kaklu.

Gondoljers paķēra nogalinātā pistoli un nomērķēja uz Lūiju Ruso.

Otrs miesassargs saļima un kļuva sarkans. Heigens juta, kā viņa pirkstos plīst tā traheja. Vīrietis beidza raustīties, un Heigens nogrūda viņu laivas dibenā.

Ruso gribēja pārlēkt pār bortu, taču gondoljers viņu laikus saķēra aiz skausta. Tumšās brilles iekrita ūdenī un nogrima.

-   Es taču piekritu visiem taviem noteikumiem! Kādēļ tu tā rīkojies? - Čikāgas Dons raudādams jautāja.

-    Neuzdrošinies mani apvainot! - Heigens iekliedzās, izņemdams no nožņaugtā bandīta krūškabatas pistoli ar klusinātāju. Tipisks slepkavas ierocis! Toma plaukstas smeldza, nožņaugt cilvēku nebija tik vienkārši. - Tu gribēji mani nogalināt! - Heigens teica, vicinādams pistoli gar Ruso degunu.

-    Tu esi prātā jucis! - Ruso žēlojās. - Tas jau ir tikai ierocis. Es taču neko tādu negribēju.

-     Pat ja tu negribēji, man ir vienalga. Tu biji iestāstījis Haimenam Rotām, kā piedabūt Fredo nodot Ģimeni, bet tavi draugi no Losandželosas palīdzēja organizēt to visu. Ir simtiem citu iemeslu, lai tevi nogalinātu.

-    Tu mani nogalināsi? - Asaras aizklāja Ruso acis un darīja tās mazāk briesmīgas, bet no falliskā deguna tecēja puņķi. - Vai tiešām? īru zēn, tu taču nenodarbojies ar šādām lietām? Tu esi bijis kongresmenis. Domā, ka viņi ļaus tev kādu nogalināt? Tu taču esi Irs.

Toms Heigens atskārta, ka visu savu apzinīgo mūžu bija cietis pāridarījumus. Viņš pirmām kārtām bija Iru puisēns bez pajumtes. Viņš bija nodzīvojis visu Ņujorkas ziemu netīrās pavārtēs un sapelējuša maizes klaipa dēļ cīnījies ar pieaugušiem vīriem. Heigens pacēla pistoli un greizi pasmaidīja.

-   Ja dzīvosi ar vilkiem vienā alā, pats iemācīsies gaudot, - viņš klusu noteica.-

Toms izšāva, un lode trāpīja Ruso galvā, atlēca ar rikošetu un neievainoja tik dziļi, kā būtu ievainojis lielāka kalibra šāviņš.

Heigens iesvieda pistoli dīķī. Kopā ar gondoljeru viņi veikli piesēja atsvaru trim līķiem un pārmeta tos pār bortu. Neviens viņus neredzēja. Gondoljers nogādāja Heigenu krastā un rūpīgi izberza laivu. Nekādu asins pēdu viņš drošības pēc neatstāja, par ko saņēma dāsnu atlīdzību. No kluba Heigens aizbrauca ar Lūija Ruso personisko automašīnu. Gondoljers zvērēja pie mātes nemirstīgās dvēseles, ka redzējis aizbraucam Donu Lūiju Ruso. Mašīna tika atrasta pēc divām dienām lidostas stāvvietā. Laikraksti ziņoja, ka todien no Čikāgas izlidojuši vairāki cilvēki, kas pēc apraksta bijuši līdzīgi Lūijam Ruso. Neviena no pārbaudītajām personām gan neatbilda Ruso aprakstam.

Miesassargi bija uzticīgi Ruso soldatos, un viņus būtu grūti, pat neiespējami uzpirkt. Turpretī gondoljers gada laikā nopelnīja mazāk, nekā maksāja Lūija Ruso aproču pogas. Čikāgas bosu un viņa miesassargus atrada pēc mēneša. Viņi nebija vienīgie līķi. Dīķa ķīmiskais sastāvs bija paātrinājis sairšanu. Kad štata policija bija nosusinājusi dīķi un pacēlusi dūņu augšējo slāni, atklājās daudzas mirušo atliekas džutas maisos, čemodānos un pat degvielas tvertnēs.

Tikmēr gondoljers bija pazudis.

Ne policija, ne Čikāgas Ģimene viņu neatrada. Viņš mierīgi nodzīvoja savas atlikušās dienas ar svešu uzvārdu nelielā pilsētiņā Nevadā, kur nez par kādu naudu bija nopircis ieroču veikalu un privātu kapsētu no federālās valdības, tikai divdesmit jūdzes no vētrainās, radiācijas apstarotās Roktaunas apkaimes.

Džo Lukadello piezvanīja Maiklam Korleonem no tuvākā automāta mazāk nekā jūdzi no Džerači mājas un pateica to, kas bija jāsamelo par Ruso nodomiem un patiesību par Maikla plāniem. Par kuģi, kas it kā aizvedīšot Džerači uz Sicīliju. Vienu pašu. Sieva un bērni nebraukšot viņam līdzi, kas atviegloja uzdevumu.

-     Atvaino, ka nekas nesanāca, - Lukadello teica, domādams Kubas operāciju. - Zinu, tu uz mani ļoti paļāvies.

-    Tātad mēs esam pataupījuši spēkus nākamajai cīņai, - Maikls atbildēja. - Ko vēl var vēlēties?

-   Jā, vairāk neko nevar vēlēties, - Džo sacīja. - Ar noteikumu, ka esi jauns.

Bija tumšs, kad Vinsente Forlenca pamodās savā savrupmājā Šagrinfolzā un juta, ka nevar paelpot. Krūtis mokoši sāpēja, šķita, ka tām uzkāpis zilonis. Saņēmies Forlenca piezvanīja medmāsai. Laikam atkal uznākusi sirdslēkme. Nu ko, tā nebija ne pirmā, ne ari pēdējā. Šoreiz gan nebija tik briesmīgi kā citkārt. Droši vien tas bija zilonēns, vai ari viņš bija sācis radināties pie sāpēm.

Medmāsa izsauca neatliekamās palīdzības mašīnu un kā varēdama Forlencu nomierināja. Viņa, protams, nebija kardio- loģe, taču apzinājās, ko saka. Organisma vitālās funkcijas For- lencam bija normālas.

Vinsente Forlenca bija ļoti piesardzīgs cilvēks. Pats Dievs viņu nespēja aicināt pie sevis, kur nu vēl parastie mirstīgie. Savrupmāja Šagrinfolzā un viņa bunkurs Klaburčūsku salā vairāk atgādināja cietoksni un tika stingri apsargāts. Jau vairākus gadus Forlenca nekāpa mašīnā vai kuģī, kamēr viņa ļaudis nebija tos pārmeklējuši. Tādu cilvēku viņam bija divi, turklāt puiši nesatika un visādi centās pieķert viens otru neuzticībā savam Donam. Forlenca vairs neēda neko, kas nebija gatavots viņa klātbūtnē. Tomēr pat Donam Forlencam neienāca prātā nopratināt ārstus, kas bija atbraukuši glābt viņa dzīvību. Tas neienāca prātā ne miesassargiem, ne medmāsai, kas nesaskatīja neko neparastu, kā ārsts un sanitāri izmeklēja veco viru. Neatliekamā aizbrauca, taču pēc brīža ieradās otra, īstā.

Pirmā mašīna tika atrasta nākamajā dienā tikai viena kvartāla attālumā no vietas, kur bija nozagta. Vinsenti Žīdu Forlencu neviens vairs neredzēja.

Stadionā sāka spēlēt ASV himnu, bet Toms un Terēza Hei- geni kopā ar dēlu Endrū, simpātisku jaunekli, piecēlās kājās. Toms pielika roku pie krūtīm un negaidīti iedziedājās.

-    Parasti tu tikai kaut ko murmini! - Terēza nobrīnījās.

-    Kā var murmināt, ja spēlē dižas valsts himnu? - Toms sašuta.

Frenkijs Korleone bija mazākais spēlētājs Notre Dame komandā, taču jau pirmajā cīņā par bumbu izlauzās cauri aizsardzības līnijai un ar tādu sparu uzdrāzās milzīgajam "Sira- kūzu" komandas aizsargam, ka tas nenoturējās kājās un nogāzās gar zemi. Skatītāji ieaurojās, bet Frenkijs, it kā nebūtu paveicis neko neparastu, aizskrēja pie savas komandas.

-    Frenkij! - Endrū iekliedzās.

-    Mans krustdēls! - Terēza dēlam pievienojās.

Toms un Terēza apskāvās, kad aizsargs beidzot piecēlās un aizgāja no laukuma.

Nākamajā puslaikā "Sirakūzas" centās pārtvert bumbu. Uztvērējs gaidīja, bet te nez no kurienes uzradās Frenkijs un bumbu atsita.

-    Ē-ē-e! - Terēza iekliedzās. - Uz priekšu, Frenkij!

-     Uz priekšu, Killer! - Toms piebalsoja. "Killers" bija Frenkija iesauka. Viņš gan daudz nedomāja par šī vārda nozīmi.

-    Mammu, vai tad tu nefano par "Sirakūzām"? - Endrū zobojās.

Novembra diena bija kā radīta futbolam - spirgta un gandrīz saulaina. Tribīnēs, šķiet, bija sanākuši visi pilsētiņas iedzīvotāji.

-    Es fanoju par ģimeni, - Terēza atteica.

Maikls Korleone sēdēja Palermo ostā uz jahtas, kas piederēja viņa tēva vecajam draugam Čezarem Indelikato. Maikls nekad nebija ņēmis līdzi tik daudz apsardzes kā šoreiz braucienā uz Palermo, bet Dons Čezare neapvainojās. Tagad bija trauksmaini laiki.

Pārliecināts, ka viņam nekas nedraud, Korleone bija ērti iekārtojies uz klāja, tikai pārsimt metru no vietas, kur piestās Džerači. Viņš apzināti riskēja, vieglprātīgi dodoties uz Sicīliju tikai tādēļ, lai redzētu, kā Niku Džerači sagaidīs Sicīlijas nežēlīgākie slepkavas.

Maikls bija nolēmis atgriezties Ņujorkā. Izņemot Heigenu, visi Korleones Ģimenes labākie cilvēki jānovāc - saistība ar

Džerači dara viņus pārāk bīstamus. Atliek viduvējības, tādi kā Edijs Peradaiss un brāļi Di Mičeli. Maiklam atkal būs jāvada Ģimene pašam, no sākuma līdz galam, un jāizkārto viss kā triumfāla atgriešanās. Nu ko, pēc Lūija Ruso un Vinnija Forlencas novākšanas citu Ģimeņu barveži viņu uzskata par īstu uzvarētāju. Tomēr viss, par ko Maikls bija sapņojis, - legāls bizness, miers, ģimenes laime, - tagad kļuva nesasniedzams un visdrīzāk uz visiem laikiem.

Pat Džerači nogalināšana neizgaisinās vilšanās rūgtumu. Viņš to zināja.

Nekāda prieka no tā nebūs. Arī to viņš zināja.

Un tomēr…

Kamēr viņi gaidīja, Dons Čezare - kā jau īsts sicīlietis - apjūsmoja labumus, ko sniedz dalība Romas masonu ložā "Propaganda Divi". Nosaukumu viņš neminēja, bet abi sarunu biedri lieliski saprata, par ko ir runa. "P 2", kā parasti dēvēja ložu (lai gan Indelikato arī to nepieminēja), bija slepena organizācija, daudz ietekmīgāka nekā mafija, Vatikāns, CIP un KGB, kopā ņemti. Maiklam tika piedāvāts kļūt par tās locekli, un, ja viss noritētu gludi, viņš būtu pirmais amerikānis, kas tajā uzņemts. Pat Vito Korleone netika uzskatīts par cienīgu kandidātu. Tātad, lai gan Karmines Marino operācija bija izgāzusies, šīs pasaules varenie uzskatīja, ka Maikls Korleone ir amerikāņu noziedzīgās pasaules ietekmīgākā figūra. Jebkurš cilvēks Korleones vietā justos glaimots, un Maikls izlikās tāds esam.

Beidzot pie apvāršņa parādījās kuģis. Sūkdams ledus- ūdeni, Maikls sāka vērot, kā Dona Indelikato vīri ieņem vietas piestātnē.

Kuģis pietauvojās.

Pamazām sāka nākt laukā pasažieri.

Nika Džerači viņu vidū nebija.

Indelikato pamāja vīram uz jahtas jumta, tas pavicināja oranžu karogu, ziņodams, ka tagad ir laiks uzkāpt uz kuģa un atrast objektu.

-    Viņi to atradis, - Dons Čezare apsolīja. - Tie ir kārtīgi puiši, bet viņam nav kur sprukt.

Tomēr drīz vien pa rāciju pienāca sliktas ziņas. Acīmredzot objekts bija izmucis no saviem vajātājiem.

Pārskaities Maikls tūdaļ sazinājās ar ASV.

Džo Lukadello sazvanīt neizdevās, bet viņa vietnieks apliecināja Maiklam, ka viss noris pēc plāna. Viņiem bijis jāizmanto vairāki starpnieki, lai noslēptu identitāti, un, pēc vietnieka vārdiem, ja Džerači nav ielēcis Vidusjūrā, viņam jābūt uz kuģa.

-    Tas, bez šaubām, ir viņš, - vietnieks apliecināja. - Man ir viņa dokumentu kopijas: pase, fotogrāfijas, viss.

Svilpodams itāliešu dziesmiņu, kuru viņam bērnībā bija dziedājusi māte, Fausto Džerači, vecākais, nesteidzīgi devās uz akmens arku, kas kādreiz ieskāva seno, nocietināto Palermo pilsētu.

Čezare Indelikato bija ne mazāk apmulsis kā Maikls.

31. nodaļa

Nakts vidū atskanēja telefona zvans. Maikls Korleone vēl nebija atguvies pēc nogurdinošā pārlidojuma no Palermo.

-    Piedodiet, ka uzmodināju jūs, tēvoci Maikl. Liekas, noticis nelaimes gadījums.

Maikls nekad nebija atšķīris Ketiju un Frančesku, īpaši pēc balsīm.

-     Frensija! - no virtuves pasauca Ketija Korleone. Viņas vilciens bija ieradies no Vašingtonas tikai pirms dažām stundām, bet Ketija jau bija paņēmusi Billija rakstāmmašīnu un glītās kaudzītēs izlikusi grāmatas uz Frančeskas galda, lai sāktu rakstīt disertāciju. - Tevi pie telefona!

-    Kurš tas ir? - jautāja Frančeska. Viņa bija vannasistabā, kur grieza Sanijam matus.

No Ketijas lūpām atskanēja vārds, kuru Frančeska un Billijs bija vienojušies nekad neminēt šai mājā, - slaidās, blondās padauzas vārds. Viņa kopā ar Billiju bija piedalījusies Šī vēlēšanu kampaņā.

Frančeskai izkrita no rokām šķēres. Kādu brīdi viņa pat apskaitās, ka māsa jokojas, bet māsa, protams, nejokoja. Viņa pat nezināja, kā sauca Billija mīļāko.

-    Sēdi šeit! - Frančeska pavēlēja dēlam.

Mātes balsī bija jūtams kas tāds, kas zēnam lika paklausīt.

Lielāko daļu mūža Ketija un Frančeska neko viena no otras nebija slēpušas. Kas tad bija mainījies? Iemesls taču nav tas, ka viņas bija devušās uz dažādām koledžām, Frančeska domāja. Viņa stāvēja un raudzījās uz melno telefonu guļamistabā, un juta, kā deniņos pulsē asinis. Pie visa vainojami zēni, vīrieši. Vai tad viņi nerada vislielākās problēmas? Vairāk par visu Frančeskai tagad gribējās ieslēgties vannasistabā, pie- kļaut dēlu pie krūtīm, lai viņš nekļūtu par vienu no šiem valdzinošajiem, egoistiskajiem sociopātiem.

Taču viņa saņēmās, dziļi ievilka elpu un paņēma .klausuli.

-    Atvainojiet, ka traucēju jūs. - Pēc blondīnes balss šķita, ka viņa nupat raudājusi. Un vēl šķita, ka viņa ir kaut kur tepat blakus. - Ticiet, man nebija viegli jums piezvanīt.

-    Kur jūs esat? - Frančeska jautāja.

-    Paklausieties, man būtu vieglāk vispār nezvanīt, - apgalvoja sieviete, - daudz vieglāk. Es tikai gribu rīkoties taisnīgi.

-   Vai nav mazliet par vēlu, tu mauka! - Frančeska dusmās iekliedzās. - Tu laikam esi Vašingtonā, nemelo man!

-    Melot es nedomāju, tikai piezvanīju, lai pateiktu taisnību.

Frančeska apslāpēja vēlēšanos nolikt klausuli. Tomēr viņai

nez kāpēc likās, ka jādzird tas, ko pastāstīs blondīne, lai gan ļoti negribējās.

-    Uzgaidi! - Frančeska teica un, uzlikusi roku klausulei, palūdza Ketijai, lai pabeidz griezt matus Sanijam. Tad viņa aizcirta durvis un tās aizslēdza. Pēc tam iebelza ar delnas malu pa sienas apmetumu un izsita tajā caurumu. Ketija uzkliedza, vai viss esot kārtībā. Bija jāsamelo, ka labāk nevarot būt. Frančeska atkal paņēma klausuli. - Tagad stāsti! - viņa sacīja un ar drebošo labo roku pievēra acis, it kā cenšoties paglābties no tā, ko dzirdēs.

-     Sākumam pateikšu, ka jums ir taisnība, - sacīja blondīne. - Esmu Vašingtonā un strādāju kongresmeņa birojā. Atbraucu šurp ne jau Billija, bet darba dēļ, taču…

-    Vai tiešām tu domā, ka tev ir tiesības raudāt? - Frančeska viņai aizrādīja.

Blondīne saņēmās un īsos vārdos pastāstīja, kas noticis. Drīz pēc tam, kad Frančeska zaudēja bērnu, viņi ar Billiju atkal sagājuši kopā. Tā tas turpinājies, kamēr viņa palikusi stāvoklī, taču Billijs piespiedis viņu izdarīt abortu. Viņai esot bijis grūti dzīvot vienai, un viņa nolēmusi pamest darbu un atgriezties mājās - Sarasotā.

Zobus sakodusi, Frančeska piespieda pietūkušo roku pie gultas galvgaļa. Labi, ka sāpes kaut cik apslāpē augošās dusmas.

Ne tagad. Nesagādāšu tai maukai tādu prieku.

Blondīne teica, ka zvanot no sava biroja. Viņi ar Billiju nupat esot paēduši pusdienas ķīniešu restorānā. Tur, lai kā tas būtu, notikusi ķilda, kas noveda pie asarainām beigām. Viņa apgalvoja, ka Billijs raudājis tikpat gauži kā viņa.

-    Nu, vai tev nav kļuvis vieglāk? - Frančeska novilka caur zobiem. - Vai vari tagad dzīvot mierīgi?

Frančeska drebēja. Ja būtu vienā telpā ar šo sievieti, viņa nešaubīgi to nogalinātu. Nogāztu gar zemi un spārdītu tik ilgi, kamēr pāršķeltos galva. Labāk gan būtu iedurt viņai nazi sirdī.

-    Ne visai, - palaistuve atzinās. - Varat teikt, ko gribat. Esmu to pelnījusi. Un tomēr es neesmu… - viņa atkal sāka raudāt. - Es neesmu tāda, kas…

-    Visi nelieši uzskata sevi par kārtīgiem cilvēkiem, - Frančeska nicīgi atcirta. - Zini, kas tu esi? Slampa! Tu neesi tāda, kāda esi iedomājusies. Cilvēka būtība izpaužas viņa rīcībā. Ja tu izturies kā slampa, tad arī esi slampa. Viss, man ir jābeidz!

-    Pagaidiet, nenolieciet klausuli! - lūdza sieviete. - Gribu pateikt jums ko svarīgu. Šķiet, ka tas ir svarīgāks par to, ko esmu jau pateikusi.

-    Kā tu zini, kas man ir svarīgs, bet kas nav?

-    Runa ir par jūsu ģimeni.

-    Kas noticis? - Ketija metās klāt māsai. - Tikai nesaki, ka viss ir kārtībā!

-    Palīdzi man pārsiet roku, - Frančeska palūdza.

-    Tev jābrauc pie ārsta! - Ketija uzstāja. - Kas tevi tā uztraucis?

-    Palīdzi man!

Vairāki šķirti nodzīvotie sīko strīdu un nesaskaņu gadi pagaisa kā nebijuši, māsas saprata viena otru no pusvārda. Pēdējā laikā viņām bija radušās domstarpības, taču, būdamas dvīņumāsas, viņas joprojām uztvēra pasauli vienādi. Tas bija izšķiroši. Nav nekā sarežģītāka un mazāk svarīga par ģimeni, nekā vieglāk saprotama un vienlaikus nesaprotama. Dvīņiem tas ir divkārt grūti atskāršams.

Frančeska neko sīkāk nepaskaidroja, bet Ketija saprata to, kas bija jāsaprot. Viņa pārsēja Frančeskai roku, palīdzēja saģērbties un uzklausīja norādījumus attiecībā uz Saniju (aizved viņu pusdienās uz kafejnīcu pie Austrumu tirgus, viņam tur patīk, patīk arī tirgus, taču saģērbieties siltāk, solīja, ka naktī būšot sniegs). Ketija centās māsu nomierināt, taču ļoti uzmanīgi.

Noskūpstījusi Saniju, Frančeska paķēra Billija Dual-Ghia mašīnas atslēgas. Viņiem bija tikai viena mašīna (lai gan tā maksāja divtik), un, protams, Billijs nelabprāt deva viņai to vadīt. Vismaz šodien viņš bija atļāvis Frančeskai sagaidīt Ketiju stacijā.

-    Nedari neko tādu, ko nebūtu darījusi es! - Ketija nosauca pakaļ aizejošajai māsai.

-    Varbūt tu esmu es? - Frančeska atkliedza.

Kad Frančeska pieturēja pie Tieslietu ministrijas, viņa atcerējās, ka novietot mašīnu autostāvvietā drīkstēja tikai Billijs, un viņai bija jāapbrauc apkārt ēkai, meklējot piemērotu vietu. Apdauzītā, cieši nosaitētā roka smeldza. Sāpes kļuva stiprākas ikreiz, kad bija jāpārslēdz ātrums. Tomēr tas atturēja viņu no raudāšanas. Nē, asaras tagad nelīdzēs.

Cenšoties nomierināties, Frančeska uzsita ar savu savainoto roku pa mašīnas ādas stūri. Bet labāk nekļuva. Cilvēka būtība izpaužas viņa rīcībā. Frančesku aizkaitināja pašas sīk- manība sameklēt autostāvvietu šādā brīdī. Iekliegušies gluži kā sagūstīts vilks, viņa novietoja mašīnu brīvajā kravas transporta novietnē.

Viņa lēnām uzkāpa, nevis uzskrēja pa Tieslietu ministrijas kāpnēm.

-    Atvainojiet, misis Ven Arsdeila, - sacīja Billija ofisa sekretārs, - bet misters Ven Ārsdeils ir izbraukuma sanāksmē ar ģenerālprokuroru. Viņi atgriezīsies ne agrāk kā rītdien.

To visu Frančeska jau zināja. Viņi ar Billiju bija norunājuši tikties Džordžtaunas bārā pie upes, lai pēc tam dotos vakariņās un uz kino.

-    Billijs ir aizmirsis kaut kādus dokumentus, - Frančeska paskaidroja, - un palūdza man tos atvest.

Nākamajā brīdī viņa jau bija Billija kabinetā, par ko blondīne stāstīja, un atrada to, ko tā bija ieteikusi pameklēt, - biezu mapi galda augšējās atvilktnes pašā apakšā. Mape bija apbružāta, un uz tās bija ar Billija roku rakstīts apzīmējums "Apdrošināšana".

Skaidrs, ka šeit izskatīt mapi nebija iespējams. Frančeska pasita to padusē, pateicās sekretāram un devās projām. Piegājusi pie mašīnas, viņa ievēroja, ka tai pat nebija uzlīmēts soda talons par nepareizu novietošanu. Tā ir laba zīme, Frančeska nodomāja, lai gan īsti tam neticēja.

Mapē, kā bija solījusi blondīne, glabājās informācija par viņas ģimeni. Laikrakstu izgriezumi, kas varēja būt jebkuram, taču no avīzēm, kuras iznāca dažādos štatos. Simtiem rūpīgi sakārtotu un sistematizētu fotogrāfiju, to skaitā tās, kuras bija uzņēmusi pati Frančeska vēl pirms iepazīšanās ar Billiju. Tajās bija redzama visa viņas ģimene, it īpaši radinieki no tēva puses. Lūk, viņas tēvoču un vectētiņa fotogrāfija no krustmātes Konijas kāzām, tā kādreiz stāvēja uz viņas tualetes galdiņa un it kā bija pazudusi pārkravāšanās laikā. Lūk, četri bloknoti. Tādos Frančeska kādreiz bija rakstījusi sacerējumus angļu valodas kursā iesācējiem, taču Billijs tajos bija sīki informējis par viņas ģimeni. Katra bloknota beigās - ar rakstāmmašīnu rakstītas lappuses, kas ietvēra īsu satura izklāstu. Frančeska prātoja, kad viņš sācis to darīt. Spriežot pēc pirmā ieraksta - 1955. gada 25. decembrī, nākamajā dienā pēc tam, kad viņi bija pirmoreiz mīlējušies Džekson- vilas viesnīcā. Tomēr Billijs nebūt nerakstīja par seksu, bet gan sīki atstāstīja to, kas notika vecmāmiņas Karmelas mājā. Tā nebija nekāda dienasgrāmata, drīzāk mājasdarbs. Un tas nebija viltojums. Dažas lietas varēja zināt tikai Billijs, turklāt tas nešaubīgi bija viņa rokraksts, spriežot pēc kursīvajiem A un M lielajiem burtiem, kurus viņš tolaik lietoja, bet vēlāk aizstāja ar drukātajiem.

Viņš sagaidījis Ziemassvētkus īstas mafijas sabiedrībā.

Par šo mapi Billijs bija pastāstījis savai blondajai padauzai no Sarasotas. Droši vien pat parādījis viņai to, un viņi krietni pasmējušies, kaili gulēdami kādā viesnīcas numurā.

Frančeskai apreiba galva, un, neviļus atslīgusi pret ātrumu pārslēgšanas sviru, viņa sāka raudāt. Bet tas nelīdzēja. Vajadzēja rīkoties, nevis sēdēt neuzticīgā vīra greznajā mašīnā un bezpalīdzīgi raudāt.

Nē, viņa nebija bezpalīdzīga sieviete.

Viņa bija Korleone.

Viņa bija dižā karavīra Santino Korleones meita.

"Palīdzi man, tēt!" viņa vienā laidā murmināja.

Pie Kongresa nama viņu apturēja policists, lai izrakstītu soda talonu, bet, ieraudzījis Frančeskas ciešanu pārņemto seju un neprātīgās acis, steidzīgi aizvāca talonu grāmatiņu. Policists nobāla, it kā būtu sastapis rēgu. Viņš pagriezās un, šūpodams galvu, devās projām.

Tumšajā autostāvvietā pie Potomakas upes Frančeska, sēžot vīra sarkanajā mašīnā, vēroja ielas pretējās puses bāru, kur viņai bija jāsatiekas ar Billiju. Viņa gaidīja jau diezgan ilgi un bija paguvusi izlasīt visu, kas glabājās pretīgajā mapē, - gan pieņēmumus, gan puspatiesības un augstprātīgos izteikumus. Frančeska nevalkāja pulksteni, bet tas, kas bija mašīnā, rādīja nepareizu laiku. Somiņā bija aspirīns (kopā ar virtuves nazi, tēvoča Fredo un Dinas Dannas kāzu dāvanu), bet tabletes bija sabirzušas. Savainotā roka pulsēja vēl vairāk. Tomēr dvēseles un fiziskās sāpes kopā neļāva zaudēt samaņu - gluži kā divas nāvējošas indes, nokļuvušas asinīs, uzturēja viņu pie dzīvības.

Pirms kādas stundas Billijs bija iegājis bārā kopā ar dažiem citiem jauniem advokātiem. Sievu viņš nebija pamanījis, bet, ja ari būtu, viss ātri beigtos. Pie naža Frančeska nebūtu ķērusies, bet skandālu noteikti sarīkotu. Taču viņa nevarēja saņemties un izkāpt no mašīnas. Viņa gan būtu izkāpusi, ja zinātu, ko darīt vai ko grib darīt.

No vienas puses, Frančeska nožēloja, ka bija paņēmusi līdzi nazi, bet, no otras, - šaubījās, vai spēs iesist ar kreiso roku.

Frančeska domāja par savu spītīgo un jocīgo dēlu, kas dīvainā kārtā piešķīra viņai lielāku apņēmību.

Ja vien varētu nomierināties, domas darbotos skaidrāk.

Tagad Frančeska atskārta, ka bija maldījusies, uzskatīdama: ja tēvs būtu šeit, viņas dzīve veidotos citādi.

Viņai šķita, ka, atkal ieraugot Billiju, viņa vairs tā nedusmosies, bet, kad viņš beidzot grīļodamies iznāca no bāra un uzslēja mēteļa apkakli, Frančeskā uzbangoja niknums.

Apdrošināšana.

Sirds sāka mežonīgi dauzīties. Roka sāpēja tik stipri, ka Frančeska iešņukstējās. Tikmēr Billijs nogriezās ap stūri un pa šauru bruģētu ieliņu devās uz M strītas pusi. Frančeska zināja, kādēļ viņš tā rīkojas. Bagāts zēns, kas varēja atļauties nopirkt greznu mašīnu, jo ar tādu braukāja Džonijs Fontāne, Bobijs Čedviks un Denijs Šī, bet kas bija tik skops, ka nevēlējās maksāt taksometram, ja tam bija jānobrauc daži lieki kvartāli. M strītā viņš tiks cauri lētāk.

Frančeska ieslēdza aizdedzi. Billijam bija ātra mašīna Dual- Ghia, viena no ātrākajām pasaulē. Lielisks itāliešu tehnoloģijas un amerikāņu greznības apvienojums.

Pēc mirkļa, drudžaini sagrābusi ātruma pārslēga sviru, Frančeska jau drāzās pa tumšo ieliņu.

Billijs atskatījās, aizklādams acis no spilgto lukturu gaismas, bet Frančeska iekrampējās stūrē. Billijs bija tieši viņai priekšā. Vāri pasmaidījusi, Frančeska uzbrauca Billijam virsū. Saduroties viņa kurpes aizlidoja pa gaisu, kājas saliecās, bet galva atsitās pret pārsegu tik stipri, it kā viņš būtu nokritis no desmitā stāva. Mašīna piebremzēja, bet ripoja uz priekšu. Frančeska brauca lēnāk, bet nenospieda bremzes. Billijs palika uz pārsega un, šķiet, bija saaudzis ar to.

Paķērusi mapi, Frančeska izlēca no mašīnas. Tad apdomājusies kārtīgi pievēra durvis un, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis, nevilcinoties devās projām.

Frančeska nebija savainojusies. Viņa nekliedza un neraudāja. Viņai pietika garīgo spēku, lai to paveiktu, un fizisko spēku, lai ar savainoto roku vadītu mašīnu. Liekas, neviens neko nebija redzējis.

Nogājusi kādus piecdesmit jardus, Frančeska ieraudzīja Billija kurpi, bet pat nepalēnināja soļus.

Viņa piespieda sevi neatskatīties, tomēr, kad bija jānogriežas uz M strītu, vajadzēja palūkoties atpakaļ.

No pakalna augšas mašīna nelikās tik sakropļota. Billijs nekustīgi gulēja uz pārsega, bet pa bruģi plūda asinis. Sākumā Frančeska neapjauta, kur radušās šīs asinis, un tikai vēlāk ievēroja, ka Billija kājas nebija pakļuvušas zem priekšējā bam- pera. Tās bija palikušas tālu aizmugurē.

Nekādu sirdsapziņas pārmetumu Frančeska nejuta.

Kā viņa nokļuva mājās, Frančeska neatcerējās. Vienīgi juta, kā sāp roka un cik spēji saraujas sirds ikreiz, kad aiz muguras iekaucās sirēna. Taču viņa ne reizi neatskatījās.

Ketija sēdēja pie galda un rakstīja, bet Sanijs gulēja savā istabā.

Frančeska smagi atslīga uz dīvāna.

-    Vai Billijs nezvanīja?

-    Nezinu, - Ketija atteica, galvu nepacēlusi. - Es atslēdzu telefonu, lai varētu mierīgi strādāt. Ceru, ka tu neuztraucies. Sanijs ir tik mīļš. Burvīgs! Mēs jauki pavadījām laiku. Kā tava roka?

-    Vai atceries, kad es uzzināju, ka Billijs mani krāpj, tu ieteici viņu nogalināt? Es to izdarīju.

Ketija iesmējās, bet, ielūkojusies māsas blāvajās acīs, tūdaļ aprima.

-    Ak Dievs, tu…

-    Paskaties, - Frančeska sacīja, pastiepdama māsai mapi.

-    Pastāsti man visu! - Ketija pavēlēja. - Tikai ātri.

Policija ieradās kādu stundu pēc Frančeskas atgriešanās un varbūt piecas minūtes pēc tam, kad Ketija iekāpa autobusā un devās uz staciju, lai brauktu atpakaļ uz Ņujorku. Frančeskas dzīvoklī nebija nekādu māsas uzturēšanās pēdu. To, ka viņa brauc uz Vašingtonu, Ketija nebija pateikusi ne mātei, ne viņas līgavainim no vīna veikala. Sandra tūlīt sāktu žēloties, ka meita sen neesot ciemojusies pie viņiem Floridā.

Kad izmeklētājs pastāstīja par notikušo, Frančeska kliegdama aizskrēja uz guļamistabu, kur pārliecinoši notēloja histēriju. Bija jāiebelž pa sienu ar kreisās rokas delnu - stipri, bet, protams, ne tik stipri, lai kaut ko sadauzītu. Tomēr troksnis bija iespaidīgs. Kad guļamistabā ienāca policisti, viņi ieraudzīja sienā caurumu un Frančeskas pietūkušo, viņuprāt, lauzto roku. Ledus, kas bija mazinājis pietūkumu, bija iemests tualetes podā.

Par laimi, troksnis nebija uzmodinājis mazo Saniju. Pēc tam kad policija un Denija Šī atsūtītais ārsts bija aizgājuši, Frančeska atslēdza telefonu un noliecās pie dēla gultas. Puisēns gulēja, un blakus uz spilvena bija nolikta zeltainā futbola ķivere.

Sanijam viss būs jāpastāsta. Viņa piezvanīs Ketijai uz Ņujorku, bet māsa paziņos briesmīgos jaunumus mātei, Billija brālim un viņa vecākiem. Bet ar Saniju būs jāaprunājas pašai.

Frančeska atgriezās virtuvē un dabūja aiz katliem un pannām paslēpto mapi. Viņa pāršķirstīja to vēlreiz, brīnīdamās, kā var nodot savu ģimeni. Un kālab? Karjeras dēļ? Frančeskas ģimenei bija sakari. Tādēļ Billijs bija nolēmis, ka tā var apdrošināt sevi.

Frančeska zināja, ko nozīmē augt bez tēva, bet viņa nesaprata, kā var uzaugt ar tēvu, kas nolēmis iznīcināt savu ģimeni.

Nekādus sirdsapziņas pārmetumus viņa joprojām nejuta.

Sanijam viņa pagaidām pateiks, ka tētis cietis nelaimes gadījumā un tagad ir debesīs kopā ar mazulīti Karmelu. Tomēr kādreiz, viņa sev apsolīja, dēls uzzinās patiesību.

Frančeska ieslēdza telefonu un piezvanīja Ketijai, lai pastāstītu, kas noticis. Viņas jau iepriekš bija vienojušās neko neatklāt pa telefonu, ja gadījumā Billijs būtu licis, lai sarunas noklausās. Patiesībā daļa viņu sarunas bija neīsta, kur Frančeska stāstīja māsai par vīra bojāeju, un īstā, kur Ketijai tika paziņots par tiem, kuriem jāpiezvana.

Aiz loga svīda gaisma. Nevadā bija dziļa nakts, tomēr Frančeska piezvanīja. Viņam ir jāzina.

- Piedodiet, ka uzmodināju jūs, tēvoci Maikl. Liekas, noticis nelaimes gadījums.

Nākamajā dienā, kā jau Ketija bija paredzējusi, Tieslietu ministrijas sekretārs paziņoja, ka Frančeska Ven Arsdeila bija ieradusies, lai pēc vīra lūguma paņemtu dokumentus. Tomēr nekā neparasta vai aizdomīga tur nebija. Pēc sekretāra vārdiem, misis Ven Arsdeila bija atstājusi ministriju labā noskaņojumā. Pēc policijas pieprasījuma Frančeska uzrādīja vairākus aktu vākus, kurus Billijs glabāja mājās. Par mapi ar apzīmējumu "Apdrošināšana" neviens nejautāja.

Frančeskas atrašanās vietu pēc Tieslietu ministrijas apmeklējuma bija viegli pierādīt: Austrumu tirgus kafejnīcas oficianti apliecināja, ka redzējuši viņu kopā ar mazo Saniju.

Augšstāva kaimiņi paziņoja, ka manījuši Frančesku ar dēlu pirms tumsas atgriežamies mājās, bet vēlāk kāds veselas divas stundas rakstījis ar rakstāmmašīnu. Frančeska to apliecināja. Viņa teica, ka rakstījusi uz Ņujorku māsai vēstuli, kuru nosūtījusi pirms policijas ierašanās. Frančeska to paziņoja Ņujorkas labākā advokāta klātbūtnē (ar kuru iepriekš bija vienojies Toms Heigens). Pēc dažām dienām Ketija (tā paša advokāta klātbūtnē) sacīja, ka māsas vēstuli saņēmusi, bet izlasījusi un aizmetuši prom. Daudzie radinieki, ieskaitot dvīņu māti Sandru Korleoni, apstiprināja, ka pēdējos gados māsas gandrīz neesot tikušās. Māte patiesi cerēja, ka šis briesmīgais notikums palīdzēs Ketijai un Frančeskai atkal tuvināties.

Šķita, ka Dual-Ghias stūre un pārslēgšanas svira bijusi rūpīgi notīrīta no pirkstu nospiedumiem - nekādu pēdu, pateicoties Frančeskas rokas apsējam, nebija. Tomēr salonā tika atrasti četru dažādu cilvēku pirkstu nospiedumi. Trīs no tiem piederēja Ven Arsdeilu ģimenei - Billijam, Frančeskai un Sanijam (par laimi, Ketija valkāja cimdus), bet ceturtais pirkstu nospiedums, kas tika atrasts priekšējā un aizmugures sēdekli, -jaunajai sievietei, ar kuru Billijam Ven Ārsdeilam bijis mīlas sakars.

Atradās vairāki liecinieki, kuri bija redzējuši, kā šī sieviete Billija bojāejas dienā piereģistrējusies Dupont Circle viesnīcā un pēc kādas stundas, asarās mirkdama, aizbraukusi no tās. Blondīne bija atzinusies dažiem darba kolēģiem, ka todien Billijs sarāvis attiecības ar viņu. Pirms vairākiem mēnešiem viņa bija stāstījusi tiem pašiem kolēģiem, ka gaidot bērnu un Billijs liekot izdarīt abortu.

Kad izmeklētāji viņu pratinājuši, blondīne bijusi ļoti apjukusi. Galu galā viņu apcietināja un apsūdzēja otrās pakāpes slepkavībā.

Devita gramata 1962. gada vasara

32. nodaļa

Kā jau bija bažījušies operācijas organizētāji, Karmines Marino arests izvērtās par starptautisku skandālu.

Vēriens, ar kādu CIP mēģināja darboties Kubā, pārsteidza prezidentu Šī. Viņš sniedza oficiālu paziņojumu, ka ASV darīšot visu, lai sauktu Itālijas pavalstnieku Marino pie atbildības. Savukārt Itālijas valdība paziņoja, ka viņu rīcībā esot dosjē par vairākiem Karminēm Marino, taču neviens nav līdzīgs starptautiskajam teroristam. Kubas diktators apgalvoja, ka prezidents Šī ir personiski atbildīgs par notikušo. Padomju premjers nekomentēja situāciju, bet ieradās Havanā uz bojāgājušā dubultnieka lepnajām bērēm.

Neoficiāli prezidents Šī pavadīja daudz stundu, tiekoties ar drošības dienesta pārstāvjiem un lamādams CIP direktoru. Taču, iekams prezidents paguva tikties ar tēvu un izteikt viņam savas aizdomas par iesaistīšanos diversijā, vēstnieku M. Korbetu Šī piemeklēja insults. Viņš nodzīvoja vēl vairākus gadus, tomēr runāt vairs nespēja.

Pierādīt Marino piederību tam, ko laikraksti nemitīgi dēvēja par "Korleones noziedzīgo klanu", nebija grūti. Pat Ģimenes kontrolētā prese bija spiesta sekot konkurentu paraugam un pārbaudīt baumas, ka jaunais bandīts nav darbojies viens.

Oficiāli štata galvenais prokurors noliedza jebkādu federālās valdības saistību ar tā saukto mafiju. Slēgtajās sēdēs ar saviem darbiniekiem viņš nāca klajā ar apņēmīgu plānu cīņai ar organizēto noziedzību. Billijs Ven Ārsdeils esot bijis neaizstājams, tādēļ visi izmeklētāju pūliņi tikšot veltīti viņa piemiņai.

FIB direktors nebija aizmirsis tikšanos ar Tomu Heigenu pirms daudziem gadiem, kad nākamais kongresmenis viņam parādīja melnbaltu fotogrāfiju, kurā direktors bija redzams ceļos noslīdzis fellācijas akta laikā. Tagadējā situācija piešķīra viņa atmaskojumam jaunu, drūmi komisku nokrāsu. Tādēļ viņam neatlika nekas cits kā atbalstīt štata galvenā prokurora drosmīgo plānu.

ANO resora parastie vidutāji - nelielas valstis ar attīstītu izglītības sistēmu un izformētu armiju - mēģināja vienoties par Karmines Marino deportāciju vai izdošanu dzimtenei vai ASV, kur viņam pēc dažiem mēnešiem būtu piešķirta pilsonība. Vidutāji pieprasīja vismaz garantēt Karminem Marino ātru un taisnīgu tiesu Kubā. Kubas valdība tikšanos ar ANO pārstāvjiem pārvērta par milzīgu šovu, bet diktatoram bija izdevīgi, ka Marino paliek tur, kur viņš bijis: aiz restēm, lai taisnības zobens nebeidzami karājas virs viņa kailā kakla.

Vai Marino tika spīdzināts, līdz šai dienai nav noskaidrots. Katrā ziņā viņš nekad nevienam neko nebija stāstījis.

Drīz vien jauna, daudz nopietnāka Savienoto Valstu un Kubas krīze aizmēza diktatora dubultnieka slepkavību un tās atskaņas no pasaules preses lappusēm.

Kubas valdības laikraksta pirmajā lappusē par to ziņoja tikai vienreiz, kad Karmine Marino mēģināja aizbēgt no cietuma un tika nošauts. Amerikas presē un televīzijā tas tikpat kā nebija pieminēts. Oficiālā versija netika apšaubīta.

Patvēries tunelī zem Madison Square Garden izklaides centra divas stundas pirms Džonija Fontānes izpārdotā koncerta, Maikls Korleone, tērpies jaunā klasiska piegriezuma smokingā, gaidīja savu consigliere. Izņēmis nelaiķa brāļa šķiltavas, viņš aizdedza cigareti. Ja atnāk par agru, ir jāgaida.

Par Maikla atgriešanos Ņujorkā baumoja jau vairākus mēnešus. Viņa Ģimene un daudzas citas ar nepacietību gaidīja

Dona pārnākšanu. Un kādēļ gan ne? Tie, kas bija uzticīgi Maiklam, to nenožēloja. Taču viņi nebija vienīgie, kurus interesēja Maikla turpmākā rīcība. Sabiedrība ari bija ieintriģēta. Baumas par viņu tika izplatītas visās pilsētas avīzēs. Sev par šausmām, Maikls bija kļuvis par tādu kā tautas varoni. Viņam piedēvēja simtiem noziegumu, lai gan nebija izvirzīta neviena apsūdzība. Tādi slepkavas kā Lūijs Ruso un Emiljo Barzlni bija miruši, bet Korleone ir sveiks un vesels. Vairākums Amerikas Donu tika arestēti sapulces laikā Ņujorkā, bet Maikls, kuram pēc taisnības bija jābūt viņu vidū, nebija manāms ne tūkstoš jūdžu attālumā no šīs vietas. Viņa Ģimenes talantīgākie cilvēki Selijs Tesio un Niks Džerači apšaubīja viņa autoritāti, un kur viņi bija tagad?

Korleone ar gadiem bija kļuvis izskatīgāks. Viņš valkāja visdārgākos uzvalkus, mati bija tikpat kupli un zobi tikpat balti kā prezidentam. Kara varonis lidoja ar personisko lidmašīnu un bija populārs gluži kā publikas elks Džonijs Fontāne. Viņš bija zaudējis divus brāļus un nesalūza. Viņš bija mīlējis un divreiz cietis neveiksmi, taču pārvarēja to. Gandrīz vai ik dienu laikrakstos parādījās raksti vai fotogrāfijas par viņa romānu ar apburošo "Tonija" balvas ieguvēju aktrisi Mar- geritu Divālu. Viņa tagad dzīvoja Ņujorkā, tātad tas bija laika jautājums, ka ari Maikls pārcelsies uz turieni.

Ņujorkieši tiektin tiecās apmesties līdzās Maiklam Korle- onem un veidot apdzīvotus rajonus, kas būtu drošāki par nelielām Aiovas štata luterāņu pilsētiņām. Mākleri aizgūtnēm piedāvāja viņam nekustamos īpašumus, zinādami, ka tas atmaksāsies, jo cenas ar laiku celsies.

Maikls izdzirda, ka viņu sauc Toms Heigens.

Toms bija atstājis savus miesassargus ar Maikla miesassargiem un nokāpa tunelī viens. Viņi apskāvās.

-    Vai esi gatavs?

Korleone pamāja.

-    Tās ir tikai vakariņas, vai ne?

-Jā, var teikt ari tā, - Toms atteica.

Viņi devās uz visparastāko ģērbtuvi, kuru izmantoja Ņujorkas basketbola komanda. Šodien te bija paredzēta piecu Ņujorkas Ģimeņu barvežu un viņu consigliere tikšanās un svinīgas pusdienas. Pirmoreiz būs klāt četri citi Doni: Melnais Tonijs, Leo Slaucējs, Resnais Pollijs Fortunato un visjaunākais Dons Ozijs Altobello, kas bija nomainījis nesen dabiskā nāvē mirušo Riko Tatalju. Tie bija Korleones Ģimenes draugi.

-    Neuztraucies, Maik, - aplikdams viņam roku, Toms sacīja, - viss būs labi. Tu centies izdarīt neiespējamo, un tev neizdevās, pareizāk sakot, gandrīz neizdevās, bet nevajag sevi tirdīt.

-    Vai es izskatos pēc cilvēka, kas tirda sevi?

-    Tikai tiem, kas tevi nepazīst, - Heigens tēvišķi paspieda Maikla plecu gluži kā Vito Korleone, ja gribēja ko palūgt. - Tu esi cilvēks, kas nožēlo to, ko nav paveicis. Tas, protams, ir labi, bet dažkārt jāatceras arī tas, ko esi sasniedzis.

Maiklam gribējās atbildēt, ka nav nekā, ko viņš īsti būtu vēlējies. Tomēr tas tā nebija, un Maikls to apzinājās. Viņam bija divi brīnišķīgi bērni, brālis un māsa, kuri viņu mīlēja. Atmiņas par laimīgo bērnību. Griba pārveidoties un sākt visu no jauna. Viņš ir neiedomājami bagāts un dzīvo dižākajā valstī pasaulē, kas pieprasa, lai cilvēks top citāds.

Toms noņēma roku. Viņi jau stāvēja uz tās telpas sliekšņa, kur notiks vakariņas.

-Ja viņš ir Štatos, mēs noteikti viņu atradīsim, - Heigens sacīja, domādams Džerači, kura vārdu viņi bija nolēmuši neminēt. - Nevar slēpties mūžīgi.

Maikls par to nebija tik pārliecināts. Viņi abi bija dzirdējuši nostāstus par sicīliešu mafiozi, kuri bija nodzīvojuši pagrīdē divdesmit un pat trīsdesmit gadus. Bet Amerika taču bija daudz lielāka par Sicīliju.

-    Toties Amerikā ir vairāk pļāpu. Ja viņš ir šeit, Maikl, mēs viņu notversim. Vai tu tici tam?

Kaut kur augšstāvā atskanēja Fontānes balss - viņa ievad- himna, ko viņš allaž bija ienīdis.

- Es ceru, - Maikls klusu noteica.

Toms Heigens atvēra durvis.

Ieraudzījuši Maiklu, Doni uzgavilēja viņam un smaidīdami steidzās paspiest roku.

Milzīgajā alā zem bunkura Klaburčūsku salā, kur viss bija sagatavots ilgstošam patvērumam, Niks Džerači beidzot bija izlasījis divsējumnieku par Senās Romas karamākslu. Šīs divas grāmatas bija vienīgās, kuras viņš bija paguvis paņemt līdzi no mājām. Alā bija arī kaut kādi mīlas romāni un pornožur- nāli, kurus Džerači nebūtu lasījis pat vājuma brīžos. Viņš bija zaudējis skaitu dienām un naktīm, bet, kad jutās noguris, devās gulēt. Atskārtis, ka pienācis rīts, viņš uzvārīja sev kafiju, paņēma bloknotu un sāka rakstīt. "Fausto darījums" - tā viņš nosauks grāmatu. Lai cilvēki uzzina patiesību par Amerikas noziedzīgo pasauli.

Bet vai tad viņš zina, kā raksta grāmatas? Velns parāvis, viņš taču nav stulbāks par citiem. Galvenais ir sākt. Niks paņēma rakstāmo un ķērās pie darba.

"Mēs dzīvojam pēc īpašiem priekšrakstiem, kas ir cildenāki un taisnīgāki nekā tie likumi, kurus pieņem valdība. Esmu pieredzējis pietiekami daudz un zinu, ka man ir pamats tā runāt. Kamēr jūs lasīsiet šo grāmatu, valdība noziedzīgā kārtā pazudinās vairāk nevainīgu cilvēku nekā manas pārliecības vīri septiņos mafijas pastāvēšanas gadsimtos. Varat man ticēt, lai gan jūs to droši vien negribēsiet. Kā vēlaties! Neapvainojieties, bet tieši tas dara jūs, dārgie lasītāji, par stulbeņiem. Manu bijušo partneru un, neuzskatiet par pārdrošību, arī jūsu prezidenta vārdā atļaujiet jums pateikties."

Niks pārtrauca rakstīt. Viņš nevarēja palikt šeit mūžīgi, lai gan bunkurā bija radīti visi apstākļi ilgstošai dzīvei. Vismaz tik ilgi, kamēr viņš uzrakstīs grāmatu.

Dažkārt nakti Džerači šķita, ka viņš dzird, kā strādā urbjmašīnas. Strādnieki raka tuneli, kas reiz savienos viņa bunkuru ar Klivlendu. Lai gan, iespējams, viņam tikai tā likās. Varbūt tad, kad tie beigs urbt tuneli, viņš vai nu neizturēs un aizies, vai ari būs miris. Viņa izredzes bija niecīgas. Cerības bija vājas un tikpat kā nekādas.

Niks Džerači iesmējās. Stāvoklis nebija apskaužams, bet viņš nepadosies.

Maikls Korleone un Frančeska Ven Ārsdeila izkāpa no lifta un devās uz žilbinoši baltu, komfortablu dzīvokli. Viņiem sekoja Kouls Rodžers. Als Neri piespieda bloķēšanas sarkano pogu. Ketija Korleone ar mazo Saniju gaidīja apakšstāvā kādā no luksusnumuriem, kas, Maiklam nopērkot visu ēku, bija paredzēts dvlnēm.

Dzīvoklis aizņēma visu augšējo, četrdesmito stāvu, lai gan ēka nelikās augsta. Pa mirdzošo marmora grīdu Maikls piegāja pie loga, no kura pavērās skats uz īstriveru un Kvlnsu. No ārpuses māja šķita diezgan parasta, iespiesta starp debesskrāpi un strupceļu Septiņdesmit otrās ielas galā. Apakšējos stāvos bija daudzi biroji. Pie augšstāva dzīvokļu lifta dežurēja apsardze. Neri būs jāpārbauda apsardzes vīri un jāaizstāj ar citiem. Būs jāpasūta ari īpaša atslēga. Jā, šeit ir daudz drošāk nekā pie Taho ezera vai Longbīčā. Koula kompānija bija pārbaudījusi un iekārtojusi dzīvokli signalizāciju vēl ilgi pirms tam, kad Maikls bija pateicis viņam, ko vēlas iegādāties, tādēļ nebija iespējams, ka varētu atkārtoties tas, kas bija noticis pie Taho ezera.

Frančeska jūsmoja par dzīvokli un skaisto skatu no logiem. Maikls bažījās, ka, atskārtusi to, kas bija noticis ar Billiju, viņa kritīs depresijā, tomēr nekas tāds nenotika un, šķiet, nekad nenotiks. Frančeska rakstura stingrības un neatlaidības ziņā aizvien vairāk atgādināja tēvu. Vīra aukstasinīgā nogalināšana un pilnīgs sirdsapziņas pārmetumu trūkums bija Santino

Korleones garā. Kā gan Frančeska varēja zināt, ka Maikls jau laikus bija par to parūpējies? Billijam tika izdarīts piedāvājums, no kura viņš nespēja atteikties. Toms gribēja izmantot godkārīgo jaunekli Ģimenes interesēs, nevis lai atriebtos viņam. Pēc kāda laika viņiem Tieslietu ministrijā būtu savs cilvēks. Taču viņu uz pusēm sabrauca sieva ar viņa paša automašīnu. Maikls bija gādājis par to, lai Frančeska nekad neuzzina patiesību.

-    Vai bērnistaba ir tur? - Maikls jautāja, norādīdams uz gaiteni.

-    Tieši tā, - Kouls atbildēja, - pa gaiteni labajā pusē.

Kouls, šķiet, bija pazīstamākais būvnieks un nekustamā

īpašuma mākleris Ņujorkā. Patiesībā viņa vārds bija Rudžero Kolombo, viņš bija uzaudzis Elles Ķēķī līdzās Korleones ģimenei. Viņš bieži stāstīja aizkustinošo notikumu par to, ka Vito Korleone bija pārliecinājis saimnieku neizlikt Kolombo ģimeni no dzīvokļa, lai gan viņi bija pārkāpuši īres noteikumu, kas aizliedza turēt dzīvniekus (tādējādi neļaujot saimniekam izīrēt dzīvokli par lielāku maksu citai ģimenei). Bet viss notika tādēļ, lai mazais Rudžero varētu sev paturēt mīļoto kranci, kuram par godu tika nosaukta viņa King's Properties firma. Vēlāk ar Vito Korleones atbalstu Rodžers Kouls iestājās koledžā. Kouls palīdzēja Maiklam Korleonem nopelnīt miljonus ar nekustamo ipašumu tirdzniecību - sākumā nelegāli, bet vēlāk pilnīgi legāli. Ja Maikls būtu vairāk paļāvies uz tādiem cilvēkiem kā Kouls, viņš, iespējams, būtu turējis Kejai un tēvam doto vārdu. Bet varbūt vēl nav par vēlu? Viņš varētu pamēģināt vēlreiz.

Taču pagaidām viņš ir atgriezies Ņujorkā.

-    Cik bieži jūs tiekaties ar viņiem?

-    Ar kuriem?

-    Ar ģimeni, ar Toniju un Mēriju?

Sākumā Maiklam šķita, ka Rodžers domājis viņa bijušos biznesa partnerus.

-    Viņi atbrauks rīt.

Manhetenas apstākļiem istabas ir diezgan lielas, lai gan, protams, mazākas nekā pie Taho ezera.

-    Liekas, viņiem patiks, - Maikls domigi sacīja.

-    Un jums pašam? - jautāja Kouls. - Ja nepatīk, varu pameklēt ko citu.

-    Kas ir pārdevējs?

-    King's Properties aģentūra, tikai un vienīgi, - Kouls pasmaidīja.

Tātad, būdams Koula neoficiāls partneris, Maikls jau sen bija mājas līdzīpašnieks.

-    Vai tiek pārdota visa ēka?

-    Oficiāli nē, tikai dzīvokļi. Bet jums mēs, protams, nāksim pretī.

Maikls atkal varēs apvienoties ar savu ģimeni. Ketija tika uzaicināta strādāt par pasniedzēju universitātē, viņas ar Fran- česku dzīvos kopā un audzinās mazo Saniju. Konija ar bērniem apmetīsies blakusdzīvoklī tai pašā stāvā. Toms un Terēza varēs aizņemt veselu apakšstāvu. Visi, kas šeit dzīvos, būs drošībā.

Rodžers ar Maiklu sīkāk apsprieda noteikumus.

-    Lieliski, man tas der, Rodžer!

Frančeska sāka aplaudēt, bet vīrieši noskūpstīja cits citu uz vaiga. Pēc brīža visi trīs devās uz liftu.

-   Tie, kas dzimuši Ņujorkā, vienmēr tajā atgriežas, - Kouls piebilda. - Es zināju, ka tu pārnāksi. Apsveicu ar ierašanos mājās, draugi!

-    Es pats priecājos, ka esmu atgriezies, - Maikls teica, liekas, skaļāk, nekā bija gribējis. Lifta durvīm aizveroties, viņa vārdi joprojām atbalsojās jaunās mājas tukšajās istabās.

Pateicības

Izsaku sirsnīgu pateicību visiem, kas man palīdzēja šīs grāmatas tapšanā:

Dotijai Eimsai, Linnai Andersonei, Ignasio Apolloni, Rei- čelai Bernstainai, Tomasam Blaijam, Keitai Blūmai, Kristīnai Kabello, Feličem Kavalaro, Džīnai Centrello, Rodžeram Koulam, Entonijam Korleonem, Sanijam Dilonam, Dīnai Dannai, Megijai Finai, Frančeskai Fonteinai, Rino Frankaviljam, Bazam Fratello, tēvam Endrū Heigenam, Terēzai Heigenai, Čezarem Indelikato, junioram, Džonatanam Džao, Džonijam Zīmulim Karpam, Bārbarai (Džerači) Kenedijai, Dž. A. Kriauski, Maikam Loeram, Kerolai Lēvensteinai, Kongresa loceklei Vinifredai Ennijai Makgauenai, Elizabetei Makgvairai, Denielam Mena- keram, Kejai Maikelsonei, Helam Mičelam, Moonflower® (dzimušai Beverli Džerači), Džīnai Midlovskai, Tomam Nevinsam, Neilam Olsonam, Leolūkem Orlando, Filam Ornstainam, Eliso- nai Pērlai, Betai Pīrsonai, profesorei Ketrinai (Korleonei) Pjetra- lungai, Entonijam Pjuzo, Džuliānam Kvintam, Kellem Rūde- nam, Donaldam Serio, seram Oliveram Smitam-Kristmasam, Villijam Ceļotājam Tonelli, gubernatoram Džordžam Ven Ārs- deilam, Herietai Vasermanei, Donam Veisbergam, Entonijam Zikardi un Endijam Vorholam.

Papildus tam grāmatas tapšanu atbalstīja šādas organizācijas: Yadoo korporācija, Hambidžas mākslas centrs, Rag- deila fonds, Centrālā inteliģences aģentūra, Floridas štata universitātes Talahasi Otrā pasaules kara institūts. Paldies jums ikvienam un visiem.

Par autoru

Marks Vaingārdners ieguvis maģistra grādu tēlotājmākslā Džordža Meisona universitātē. Savu pirmo grāmatu viņš publicēja divdesmit sešu gadu vecumā, kamēr vēl mācījās. Viņa grāmatas ietvertas gada labāko grāmatu sarakstos The New York Times, Los Angeles Times, Chicago Sun-Times, USA Today, kā ari Ņujorkas bibliotēkas grāmatu apskatā. Marks Vaingārdners ir publicējies ari GQ, Playboy, Family Circle, American Short Fic- tion, Ladie's Home Journal, Parents un New York Time Magazine. Daži viņa stāsti tikuši atzīti par gada izcilākajiem stāstiem konkursā The Best American Short Stories. Marks Veingārdners ir bijis ari Asociēto literāro programmu valdes loceklis. Šobrīd viņš ir jaunrades literatūras programmas profesors un vadītājs Floridas štata universitātē Talahasi.

Saturs

Pirmā grāmata

1955. gada pavasaris 11

Otrā grāmata

1955. gada septembris 31

Trešā grāmata

1955. gada rudens un ziema 183

Ceturtā grāmata

1956-        1957 227

Piektā grāmata

1957-        1959 297

Sestā grāmata

1920-1945 361

Septītā grāmata

1961. gada janvāris un jūnijs 393

Astotā grāmata

1961-1962 463

Devītā grāmata

1962. gada vasara 523

V.l

Marks Vaingārdners KRUSTTĒVS ATGRIEŽAS

Redaktore Anita Baumane

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. TL-1983. A/s «Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

Content

Vaingardners Marks Krusttēvs atgriežas

PIRMĀ GRAMATA 1955. gada pavasaris

1. nodaļa

2. nodaļa

OTRA GRAMATA 1955. gada septembris

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

TREŠĀ GRĀMATA 1955. gada rudens un ziema

12. nodaļa

13. nodaļa

CETURTĀ GRĀMATA 1956-1957

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

PIEKTĀ GRAMATA 1957-1959

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

SESTĀ GRAMATA 1920-1945

21. nodaļa

septītā gramata 1961. gada janvāris un jūnijs

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

Astota gramata 1961-1962

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

Devita gramata 1962. gada vasara

32. nodaļa

Pateicības

Par autoru

Saturs