Patersons Džeimss

Kurš mirs pirmais

Džeimss Patersons

Kurš mirs pirmais

* * *

“Kurš mirs pirmais?” piedāvā lasītājiem šaušalīgu ļaundari un strauju detektīvsižetu un ievada jaunu kriminālromānu sēriju “Sieviešu detektīvu klubs”, kurā veiksmīgas speciālistes apvieno spēkus slepkavību atrisināšanā. Autors saglabā spriedzi līdz pat pēdējai lappusei, un lasītāji ar nepacietību gaidīs šīs sērijas nākamo darbu.

American Library Association

Džeimsa Patersona cienītāji nebūs vīlušies, iepazīstoties ar viņa jaunāko darbu!

Library Journal

Šis romāns ir kā bumba ar laika degli - baiss un draudīgas spriedzes piesātināts darbs.

Los Angeles Times

Romāna darbība notiek Dž. Patersonam raksturīgā aizraujošā stilā, un autors sola arī turpmākus “Sieviešu detektīvu kluba” piedzīvojumus, kuri uzrunās lasītājus, kas dod priekšroku daiļā dzimuma pārstāvēm detektīvu lomās.

Booklist.com

Džeimss Patersons lieliski zina, kā nobiedēt lasītāju... Rakstnieka izdomai nav robežu.

New York Times

PATEICĪBAS

Izsaku pateicību cilvēkiem, kuri ar savu rūpīgo darbu un pieredzi palīdzēja man šīs grāmatas tapšanā.

Doktoram Gregam Zormanam, Floridas štata Fortloderdeilas Leiklendas slimnīcas Neiroķirurģijas nodaļas vadītājam, - viņa palīdzību es vēlētos grūtā brīdī.

Burvīgajām un talantīgajām Fernai Galperinai, Mērijai Džorda-nai, Barbarai Groševskai un Airīnai Markockai.

PROLOGS. INSPEKTORE LINDSIJA BOKSERE

IR NEPARASTI SILTA JŪLIJA NAKTS, tomēr es trīcu un drebu, stāvēdama uz sava dzīvokļa plašās pelēka akmens terases. Noraugos uz krāšņo, plašo Sanfrancisko panorāmu, piespiedusi pie deniņiem dienesta revolvera stobru.

- Esi nolādēts, Dievs! - es čukstu. Protams, bezgala patētiski, tomēr, manuprāt, atbilstoši situācijai un taisnīgi.

Izdzirdu Mijās Martas žēlo smilkstēšanu. Pagriežos un redzu, kā sunīte vēro mani pa terases stikla durvīm. Viņa jūt, ka notiek kaut kas ļauns. - Viss kārtībā, - es uzsaucu viņai caur durvīm. - Viss kārtībā. Ej savā vietiņā, suņuk.

Tomēr Marta neiet projām un nenovērš skatienu. Viņa ir laba un uzticīga draudzene, kas jau sešus gadus katru vakaru mīļi nolaiza man seju, novēlot labu nakti.

Raugoties kollija kucītes brūnajās acīs, es iedomājos, ka varbūt vajadzētu iet atpakaļ istabā un piezvanīt draudzenēm. Klēra, Sin-dija un Džila atsteigtos, vēl pirms es būtu nolikusi klausuli. Viņas mani apskautu un mierinātu ar sirsnīgiem vārdiem: Lindsij, tu esi kolosāla. Visi tevi mīl, Lindsij.

Tomēr mani māc nelāgas aizdomas, ka rītvakar vai parītvakar atkal atgriezīšos šeit, terases malā. Es vienkārši neredzu izeju no šī strupceļa. Esmu lauzījusi galvu par to simtiem reižu. Man it kā piemīt dzelžaini loģisks prāts, tomēr laikam arī dziļas emocijas. Tā bija mana stiprā puse, strādājot Sanfrancisko Policijas departamenta inspektores amatā. Šāds apvienojums ir liels retums, un, manuprāt, tieši tāpēc man darbs veicās labāk nekā daudziem vīriešiem Slepkavību izmeklēšanas nodaļā. Tiesa gan, neviens no viņiem tagad nestāv uz terases malas, lai izšķaidītu sev smadzenes ar dienesta ieroci.

Viegli pārvelku revolvera stobru pār vaigu, tad atkal paceļu pie deniņiem. Ak dievs, ak dievs, ak dievs! Pēkšņi atkal atceros maigas rokas, atceros Krišu, un man atkal izlaužas asaras.

Iztēlē pazib atmiņu tēli, pārāk strauji, lai spētu tos apjēgt.

Briesmīgās, atbaidošās jaunlaulāto slepkavības, kas pārbiedēja visu pilsētu, juku jukām ar manas mātes un pat tēva sejas zibšņiem. Manas labākās draudzenes - Klēra, Sindija un Džila - mūsu neprātīgais klubiņš. Es pat ieraugu sevi, vismaz tādu, kāda biju agrāk. Visi, visi vienmēr teica, ka es nemaz neizskatos pēc inspektores, vienīgās sievietes - slepkavību izmeklēšanas inspektores visā Sanfrancisko Policijas departamentā. Draugi vienmēr teica, ka es vairāk līdzinos Helēnai Hantai, kas precējusies ar Polu Reizeru seriālā “Bez prāta tevis dēļ”[1]. Es arī kādreiz biju precējusies. Taču nebiju Helēna Hanta, un viņš pavisam noteikti nebija Pols Reizers.

Tas viss ir tik briesmīgi, tik ļauni un netaisnīgi. Es parasti nemēdzu tik smagi pārdzīvot. Nespēju aizmirst Deividu un Melāniju Brantus, pirmo nogalināto pāri Grand Hyatt “Mandarīnu apartamentos”. Mani vajā atmiņas par šausmu skatu viesnīcas numurā, kur viņus pārsteidza nežēlīga un bezjēdzīga nāve.

Ar to viss sākās.

PIRMĀ GRAMATA. Deivids un Melānija

1

VIESNĪCAS LUKSUSNUMURĀ visur bija skaistas, sarkanas garkātu rozes - tiešām brīnišķīga dāvana. Šodien viss bija brīnišķīgi.

Varbūt kaut kur pasaulē ir kāds vēl laimīgāks cilvēks nekā es, nodomāja Deivids Brants, apskaujot savu jauno sievu Melāniju. Varbūt kaut kur Jemenā - kāds zemnieks, Allāha pielūdzējs, kas ticis pie otras kazas. Taču visā Sanfrancisko - noteikti itin neviens.

Jaunlaulātie paraudzījās pa Grand Hyatt “Mandarīnu apartamentu” dzīvojamās istabas logu. Tālumā vīdēja Berklijas gaismas, Alkatraza, izgaismotā Zelta Vārtu tilta graciozais siluets.

- Kaut kas neticams! - Melānija jūsmoja. - Es negribētu itin neko mainīt šajā dienā.

- Es ari ne, - Deivids čukstus atbildēja. - Ja nu vienīgi nebūtu ielūdzis savus vecākus. - Abi laimīgi iesmējās.

Tikai pirms īsa brīža viņi viesnīcas balles zālē bija pavadījuši pēdējos no trīssimt viesiem. Beidzot kāzu svinības bija galā. Tosti, dejas, glaimīgās runas, skūpsti fotoobjektīva priekšā, kāzu tortes fonā. Tagad viņi bija palikuši divatā. Divdesmit deviņus gadus veci un laimīgas kopdzīves cerību pārpilni.

Deivids pacēla no lakotā galdiņa divas pilnas šampanieša glāzes. - Iedzersim, - viņš paziņoja, - par otro laimīgāko vīru pasaulē.

- Otro? - Melānija tēlotā sašutumā pārjautāja. - Kurš tad ir pirmais?

Saķērušies rokās, viņi lēni, ar baudu iemalkoja dzērienu no kristāla glāzēm. - Kāds zemnieks ar divām kazām. Vēlāk pastāstīšu.

- Man ir dāvaniņa tev, - Deivids pēkšņi atcerējās. Viņš jau bija uzvilcis sievai pirkstā gredzenu ar lielisku piecu karātu briljantu, taču zināja, ka viņa to nēsās, tikai lai iepriecinātu vīra vecākus. Viņš

piegāja pie smokinga žaketes, kas bija uzmesta uz krēsla augstās atzveltnes, un atgriezās ar Bulgāri rotaslietu kārbiņu.

- Nevajag, Deivid, - Melānija iebilda. - Tu pats esi vislabākā dāvana.

- Tik un tā atver, - viņš mudināja. - Šie tev patiks.

Viņa pacēla kārbiņas vāciņu. Zem tā zamšādas maisiņā bija auskaru pāris - lieli sudraba riņķi ar koķetiem briljanta mēnestiņiem vidū.

- Tādu es iztēlojos tevi, - Deivids teica.

Melānija pacēla mēnestiņus pie ausu ļipiņām.

Tie bija brīnumskaisti tāpat kā viņa pati.

- Tu iedvesmo manus paisuma viļņus, - jaunais vīrs nomurmināja.

Viņi saplūda skūpstā, un Deivids maigi atvilka kleitas rāvējslēdzēju, un tā noslīdēja no pleciem. Noskūpstīja sievas kaklu. Tad lūpas lēni virzījās uz krūtīm.

Pēkšņi pie durvīm kāds pieklauvēja.

- Šampanietis, - atskanēja sveša balss.

īsu mirkli Deivids jau gribēja uzsaukt: “Atstājiet turpat!” Visu vakaru viņš bija ilgojies novilkt kleitu pār sievas maigajiem, baltajiem pleciem.

- Aizej, atver, - Melānija nočukstēja, pirkstos šūpojot auskarus viņa priekšā. - Es tikmēr uzlikšu šos.

Veikli izslīdējusi no vīra apskāviena, viņa devās uz “Mandarīnu apartamentu” galveno vannasistabu, mirdzošajām brūnajām acīm laimē starojot.

Ak dievs, kā viņš mīlēja šīs acis!

Ejot pie durvīm, Deivids nodomāja, ka nemainītu savu laimi ne pret ko pasaulē.

Pat ne pret otru kazu.

2

FILIPS KEMPBELS tik daudzreiz bija iztēlojies šo bridi, šo burvīgo ainu. Viņš nešaubījās, ka durvis atvērs līgavainis. Viņš iegāja numurā.

- Apsveicu, - Kempbels nomurmināja, pasniegdams šampanieti. Viņš raudzījās uz vīrieti atpogātajā smokinga kreklā ar atraisītu tauriņu ap kaklu.

Deivids Brants uzmeta viņam tikai paviršu skatienu un pievērsās ar košu lenti apsietajai kastei. Krug. Clos du Mesnil, 1989.

- Kas ir visļaunākais, ko kāds jebkad izdarījis? - Kempbels klusi pie sevis nočukstēja. - Vai es spēju to paveikt? Vai man pietiks drosmes?

- Vai kartīte ir? - līgavainis jautāja, meklēdams kabatā dzeramnaudu.

- Tikai šāda, ser.

Kempbels paspēra soli uz priekšu un ietrieca nazi dziļi līgavaiņa krūtīs starp trešo un ceturto ribu - tieši sirdī.

- Cilvēkam, kuram ir viss, - Kempbels noteica. Viņš iespraucās garām upurim istabā, aizcērtot durvis ar veiklu kājas spērienu. Apgrieza Deividu Brantu otrādi, atspieda ar muguru pret durvīm un grūda asmeni vēl dziļāk viņa ķermenī.

Līgavainis sastinga sāpēs un šausmās. No viņa krūtīm izlauzās neskaidra gārdzoņa - klusi, aizžņaugti, burbuļojoši elpas vilcieni. Viņa acis izbailēs iepletās.

Cik apbrīnojami, Kempbels nodomāja. Viņš varēja gluži fiziski sajust, kā aizplūst līgavaiņa dzīvības spēks. Šis vīrietis tikko bija izbaudījis vislaimīgākos brīžus savā dzīvē, bet tagad, jau pēc dažām minūtēm, viņu pārsteidza nāve.

Kempbels atkāpās, un līgavaiņa ķermenis noslīdēja uz grīdas. Telpa salīgojās kā laiva viļņos. Tad pēkšņi apkārtējā pasaule sāka paātrināti zibēt acu priekšā kā ņirbošu TV ziņu sižetu savirknējums. Apbrīnojami! Neko tādu viņš nebija gaidījis.

Izdzirdot jaunās sievas balsi, Kempbels attapās izraut nazi no Deivida Branta krūtīm. Viņš steidzās pretī Melānijai, kad tā iznāca no guļamistabas, joprojām ģērbusies garajā, mežģīņotajā kleitā.

- Deivid? - viņa sauca ar priecīgu smaidu sejā, kas pārvērtās izbailēs, ieraugot Kempbelu. - Kur ir Deivids? Kas jūs esat?

Viņa pārbijusies uzlūkoja svešinieku, pārlaida skatienu viņa sejai, naža asmenim, tad pamanīja vīra nedzīvo ķermeni uz grīdas.

- Ak dievs! Deivid! - viņa iekliedzās. - Ak, Deivid, Deivid!

Kempbels gribēja saglabāt atmiņā līgavu tieši šādu. Šausmās

sastingušu, plati ieplestām acīm. Vienā mirklī tajās bija apdzisis laimes un cerību spožais mirdzums.

Vārdi steidzīgi izlauzās pār lūpām. - Gribi zināt, kāpēc? Es arī gribu.

- Ko jūs izdarījāt! - Melānija atkal iekliedzās. Viņa pūlējās apjēgt notiekošo. Izbaiļu pilnais skatiens šaudījās šurpu turpu, meklējot bēgšanas ceļu.

Viņa pēkšņi metās skriet uz dzīvojamās istabas durvīm. Kempbels sagrāba viņas plaukstas locītavu un pielika viņai pie kakla asiņaino nazi.

- Lūdzu, - viņa iešņukstējās baiļu aizmiglotām acīm. - Lūdzu, nenogaliniet mani.

- Patiesībā, Melānij, esmu ieradies izglābt tevi, - viņš ar smaidu paziņoja, raudzīdamies viņas baiļu izķēmotajā sejā.

Kempbels virzīja asmeni zemāk un iedūra sievietes miesā. Ar īsu sāpju kliedzienu viņas slaidais augums drudžaini sarāvās. Acis nomirgoja un apdzisa kā izdegošas spuldzītes. Ķermenis nodrebēja nāves krampjos. Kāpēc? - izmisušais skatiens mēmi lūdzās. Kāpēc?

Pagāja vesela minūte, līdz slepkava atguva elpu. Melānijas Bran-tas asiņu smarža bija viņu apdullinājusi. Viņš gandrīz nespēja noticēt tam, ko tikko bija izdarījis.

Kempbels ienesa līgavas ķermeni atpakaļ guļamistabā un apguldīja gultā.

Viņa bija tik skaista. Smalki sejas vaibsti. Un tik jauna. Viņš atcerējās, kā pirmoreiz bija ieraudzījis Melāniju un aizrāvies ar viņas skaistumu. Tolaik viņa domāja, ka visa pasaule ir viņas priekšā.

Viņš ar plaukstu noglāstīja sievietes vaiga maigo ādu un satvēra pirkstos vienu auskaru - smaidošu mēnestiņu.

Kas ir visļaunākais, ko kāds jebkad ir izdarījis? - Filips Kempbels atkal jautāja sev, sirdij satraukti dauzoties.

Vai tas ir viss? Vai viņš jau ir to paveicis?

Vēl ne, atbildēja iekšējā balss. Vēl ne gluži.

Viņš lēni pacēla skaisto, balto līgavas kleitu.

3

PULKSTENIS RĀDĪJA mazliet pirms pusdeviņiem pirmdienas rītā jūnijā -vēss, apmācies vasaras rīts, īsti Sanfrancisko garā. Nedēļa bija sākusies nepatīkami, sēžot un šķirstot žurnāla The New Yorker vecus numurus ģimenes ārsta Dr. Roja Orentālera kabineta priekštelpā, gaidot, kad ārsts atbrīvosies.

Es apmeklēju Dr. Roju, kā joprojām dažkārt viņu uzrunāju, jau kopš socioloģijas studiju laikiem Sanfrancisko Universitātē un vienreiz gadā paklausīgi ierados uz veselības pārbaudēm.

Pēdējā bija pagājušajā otrdienā. Man par lielu izbrīnu, ārsts nedēļas beigās piezvanīja un lūdza atnākt šodien pirms darba.

Mani gaidīja rosīga diena - divas izmeklējamas lietas un liecības sniegšana apgabala tiesā. Cerēju jau deviņos būt darbā.

- Bokseres jaunkundze, - beidzot reģistratore mani uzrunāja.

- Tūlīt ārsts jūs pieņems.

Sekoju viņai ārsta kabinetā.

Parasti Orentālers sveica mani ar kādu banālu, bet labsirdīgu policijas stila jociņu, piemēram: “Ja jūs esat šeit, kurš tad sargā pilsētu no ļaunajiem!" Tagad, trīsdesmit četru gadu vecumā, es jau divus gadus biju galvenā inspektore Slepkavību izmeklēšanas nodaļā, kas atradās Tiesu namā.

Taču šodien viņš stīvi piecēlās un nopietni uzrunāja mani:

- Lindsij. - Tad norādīja uz krēslu pretī savam rakstāmgaldam. Ak vai...

Līdz šim mans uzskats par ārstiem bija pavisam vienkāršs - ja kāds no tiem sagaida mani ar tik nopietnu, raižpilnu skatienu un lūdz apsēsties, varētu būt tris izskaidrojumi. Un tikai viens no tiem ir slikts. Varbūt viņš grib aicināt mani uz randiņu vai gatavojas

pavēstīt bēdīgas ziņas, vai ari tikko ir iztērējis veselu bagātību par mēbeļu pārvilkšanu.

- Vēlos jums kaut ko parādīt, - Orentālers iesāka. Viņš pacēla pret gaismu diapozitīva kadru.

Viņš norādīja uz mazām, miglainām lodītēm, kas bija izkaisītas sīkāku bumbulīšu straumē. - Šis ir jūsu asins analīzes uzņēmuma palielinājums. Lielākās lodītes ir eritrocīti. Sarkanie asinsķermenīši.

- Izskatās itin ņipri, - es nedroši pajokoju.

- Tā jau arī ir, Lindsij, - ārsts atbildēja bez mazākās smaida ēnas. - Nelaime tāda, ka to ir pārāk maz.

Cieši ieskatījos viņam acīs, cerot, ka viņš tūlīt atmaigs un pateiks kaut ko pavisam banālu, piemēram: “Lindsij, nevajag darbā tik ļoti pārpūlēties.”

- Lindsij, ir tāda slimība, - Orentālers turpināja. - Negli aplas-tiskā anēmija. Tā ir reti sastopama. Vienkārši sakot, organisms vairs neražo sarkanos asinsķermenīšus. - Viņš pacēla kādu fotogrāfiju.

- Šādi izskatās normāla asins analīze.

Šajā attēlā tumšais fons izskatījās pēc Mārketstritas un Pauel-strītas krustojuma piecos pēcpusdienā - īsts možu, veselīgu lodīšu sastrēgums. Tās joņoja kā strauji ziņneši, apgādājot kāda cita cilvēka ķermeni ar skābekli.

Salīdzinājumā ar to mana asinsaina izskatījās tik izmirusi kā politiskās partijas štābs divas stundas pēc kandidāta zaudējuma vēlēšanās.

- Tā taču ir ārstējama, vai ne? - es jautāju ārstam. Drīzāk gan centos viņam to iedvest.

-Jā, Lindsij, ir ārstējama, - Orentālers atbildēja, bridi klusējis.

- Tomēr nopietna.

Pirms nedēļas es atnācu tikai tāpēc, ka acis asaroja un apsarka, biju pamanījusi, ka biksītēs nezin kāpēc smērējas asinis, un katru dienu ap trijiem pārņēma neizturams nogurums, it kā manī būtu ieperinājies kāds ļaunais rūķītis, kas izsūknē visus spēkus. Es taču allaž biju pieradusi pie dubultām maiņām un četrpadsmit stundu ilgām darbadienām. Uzkrājusi sešas nedēļas neizmantota atvaļinājuma.

- Tieši cik nopietna, doktor? - es jautāju, balsij bailēs ietrīcoties.

- Sarkanie asinsķermenīši ir vitāli svarīgi organisma apgādē ar skābekli, - Orentālers sāka skaidrot. - Hemopoēze - asins šūnu veidošanās kaulu smadzenēs.

- Doktor Roj, šī nav mediķu konference. Cik nopietna ir šī slimība?

- Ko jūs vēlaties dzirdēt, Lindsij? Diagnozi vai iespējamību?

- Gribu dzirdēt patiesību.

Orentālers pamāja ar galvu. Viņš piecēlās, apgāja ap rakstāmgaldu un satvēra manu plaukstu. - Patiesība ir tāda, Lindsij: jūsu slimība ir bīstama dzīvībai.

- Bīstama dzīvībai? - Man pamira sirds. Mute izkalta sausa kā pergaments.

- Nāvējoša, Lindsij.

4

Šī VARDA SALTĀ, BIEDĒJOŠĀ SKAŅA apdullināja mani kā lode starp acīm.

Nāvējoša, Lindsij.

Gaidīju, ka tūlīt Dr. Rojs atzīsies, ka tas bijis tikai kaut kāds melnā humora joks. Ka viņš sajaucis manas un kāda cita pacienta analīzes.

- Lindsij, es gribu nosūtīt jūs pie hematologa, - Orentālers turpināja. - Tāpat kā daudzām citām slimībām, ari šai ir stadijas. Pirmajā stadijā ir tikai neliels asinsķermenīšu izsīkums. To var ārstēt ar ikmēneša asins pārliešanu. Otrajā stadijā ir sistēmisks sarkano asinsķermenīšu trūkums. Trešajā stadijā nepieciešama hospitalizācija. Kaulu smadzeņu transplantācija. Potenciāli - liesas izņemšana.

- Un kurā no tām esmu es? - jautāju, krampjaini ievelkot elpu.

-Jūsu eritrocītu skaits ir tik tikko divi simti uz kubikcentimetru

svaigu asiņu. Līdz ar to jūs esat uz robežas.

- Uz robežas?

- Uz robežas, - ārsts atkārtoja, - starp otro un trešo stadiju.

Katra cilvēka dzīvē pienāk brīdis, kad viņš apjauš, ka likmes

pēkšņi mainījušās. Bezrūpīgais dzīves gājums atdūries pret mūra sienu - pēkšņi pienāk gals ilgajiem gadiem, kad cilvēks tikai laiski peldējis pa straumi, baudot sīkus ikdienas prieciņus. Darbā bieži esmu redzējusi, kā šī atklāsme pārsteidz cilvēkus kā pērkona spēriens no skaidrām debesīm.

Tagad bija pienākusi mana kārta.

- Un ko tas nozīmē? - vārgi iejautājos. Visa pasaule acu priekšā sāka lēnām griezties.

- Tas nozīmē, Lindsij, ka jums būs jāpārcieš ilgstošs intensīvas ārstēšanas kurss.

Es papurināju galvu. - Un kā ar manu darbu?

Biju nostrādājusi Slepkavību izmeklēšanas nodaļā jau sešus gadus, divus pēdējos - galvenās inspektores amatā. Kad mūsu leitnantam pienāks laiks nākamajam paaugstinājumam, tad, ja paveiksies, varēšu cerēt uz viņa amatu. Departamentam ir vajadzīgas stipras sievietes. Viņas spēj daudz ko sasniegt. Līdz pat šim brīdim es biju domājusi, ka sasniegšu daudz.

- Pašlaik, - ārsts atbildēja, - es nedomāju, ka tas traucēs. Kamēr vien jutīsiet, ka pietiek spēka, varat turpināt strādāt arī ārstēšanas laikā. Tā varētu būt pat laba terapija.

Pēkšņi šķita, ka telpas sienas savelkas ap mani kā smacējošs slazds.

- Es jums uzrakstīšu tā hematologa vārdu, - Orentālers piebilda.

Viņš sāka klāstīt par šī speciālista lielajiem nopelniem, taču es

vairs neklausījos. Es domāju - kam lai pastāstu? Mamma nomira pirms desmit gadiem ar krūts vēzi.

Tēvs pameta ģimeni, kad man bija trīspadsmit gadi. Man ir māsa Keta, taču viņa vada tik rāmu un sakārtotu dzīvi Ņūportbīčā, kur pat labais pagrieziens pie sarkanās gaismas ir īsta traģēdija.

Ārsts pabīdīja man tuvāk nosūtījuma lapiņu. - Lindsij, es taču jūs pazīstu. Jūs atkal iztēlosieties, ka šī kaite ir ārstējama ar lielāku darba slodzi. Taču šoreiz tā nav. Šis ir dzīvības un nāves jautājums. Noteikti piezvaniet viņam jau šodien.

Pēkšņi iepīkstējās mans peidžers. Sameklēju to somā un paskatījos numuru. No darba - Džeikobi.

- Man vajag telefonu, - es paziņoju.

Orentālers uzmeta man pārmetošu skatienu, kas pauda: Tā jau es domāju, Lindsij.

- Jūs pats teicāt, - es pūlējos nervozi pasmaidīt, - terapija.

Viņš pamāja ar galvu uz rakstāmgalda pusi, kur stāvēja tālrunis,

un izgāja no kabineta. Es zvanīju savam pāriniekam, automātiski nospiežot taustiņus.

- Prieki beigušies, Boksere, - klausulē atskanēja Džeikobi piesmakuši balss. - Mums ir dubultais viens-astoņi-nulle. Viesnīcā Grand Hyatt.

Biju gluži kā apstulbusi no ārsta pavēstītajiem jaunumiem. Klausoties kā caur miglu, laikam neko neatbildēju.

- Vai tu dzirdi mani, Boksere? Darbs gaida. Tu jau brauc?

- Jā, - es beidzot izdvesu.

- Un saposies smuki, - pārinieks norūca. - Kā uz kāzām.

5

NEATCEROS, KĀ NOKĻUVU no Dr. Orentālera prakses Noe ielejā līdz Hyatt Junionskvērā.

Galvā visu laiku draudoši atbalsojās ārsta vārdi. Smagos gadījumos Negli slimība var būt nāvējoša.

Zinu tikai to, ka nepilnas divpadsmit minūtes pēc Džeikobi zvana mans desmit gadus vecais Bronco, bremzēm čikstot, apstājās pie viesnīcas ātrija ieejas.

Visa iela bija drudžainas policijas rosības pārņemta. Mīļo pasaulīt, kas tad te, ellē, noticis?

Viss kvartāls starp Saterstritu un Junionskvēru bija norobežots ar zilbaltajiem policijas automobiļiem. Pie viesnīcas ieejas durvīm stāvēja uniformās ģērbušos policistu grupa, kas pārbaudīja ienākošos un izejošos cilvēkus un gaiņāja prom ziņkārīgos.

Parādīju žetonu un iegāju vestibilā. Tur sastapu divus pazīstamus ierindas policistus - resnvēderi Mjureju, kurš strādāja pēdējo gadu pirms pensijas, un viņa jaunāko pārinieku Vaskesu. Liku Mju-rejam ziņot par situāciju.

- Cik man zināms, trīsdesmitajā stāvā noslepkavoti divi svarīgi viesi. Visi mūsu spožākie prāti jau ir tur augšā.

- Kurš ir galvenais? - es jautāju, jūtot, kā spēki atgriežas.

- Šobrīd laikam jūs, inspektore.

- Tādā gadījumā gribu, lai nekavējoties slēdz visas ieejas viesnīcā. Un dabūjiet no menedžera visu viesu un darbinieku sarakstu. Nelaidiet ārā nevienu, kas nav tajā sarakstā.

Jau pēc mirkļa braucu liftā uz trīsdesmito stāvu.

Policistu un oficiālā personāla burzma norādīja man ceļu pa gaiteni līdz divviru durvīm ar uzrakstu “Mandarīnu apartamenti”.

Saskrējos ar noziegumu vietu apskates vienības vadītāju Čārliju Kleperu, kas kopā ar diviem tehniķiem nesa iekšā smagās aprīkojuma kastes. Klepera ierašanās nozīmēja, ka lieta tiešām ir svarīga.

Pa atvērtajām divviru durvīm vispirms ieraudzīju rozes - tās bija itin visur. Pēc tam pamanīju Džeikobi. - Skaties zem kājām, inspektore, - viņš skaļi uzsauca pāri visai istabai.

Manam pāriniekam bija četrdesmit septiņi gadi, bet viņš izskatījās desmit gadus vecāks. Mati nosirmojuši balti un pakausī sāka atkāpties. Viņa seju pastāvīgi rotāja smīniņš, kas radīja aizdomas, ka sekos kāda bezgaumīga “asprātība”. Mēs abi strādājām kopā jau divarpus gadus. Mana inspektores seržantes dienesta pakāpe bija augstāka, lai gan viņa stāžs departamentā bija septiņus gadus ilgāks nekā man. Viņš bija mans padotais.

Ieejot luksusnumurā, gandrīz paklupu pār pirmā upura - līgavaiņa - kājām. Viņš gulēja tieši pie ieejas durvīm, ļengani saļimis, ģērbies smokinga biksēs un atpogātā kreklā. Krūšu apmatojums bija pieķepis ar asinīm. Es dziļi ievilku elpu.

- Vai drīkstu iepazīstināt ar Deividu Branta kungu? - Džeikobi ar greizu smaidu svinīgi paziņoja. - Deivida Branta kundze ir tur iekšā. - Viņš norādīja uz guļamistabu. - Viņiem laikam visi prieki beidzās vēl ātrāk nekā citiem.

Notupos uz grīdas un cieši, uzmanīgi palūkojos uz mirušo līgavaini. Viņš bija glīts vīrietis ar izspūrušiem īsiem, tumšiem matiem un maigu zoda līniju, taču izskatu bojāja plati atvērto, sastingušo acu nedzīvais skatiens un sakaltušo asiņu straumīte uz zoda. Viņam aiz muguras uz grīdas mētājās smokinga žakete.

- Kurš viņus atrada? - jautāju, meklējot upura bikšu kabatā maku.

- Menedžera asistents. Viņiem šorīt bija jālido uz Bāli. Uz salu, Boksere, nevis uz kazino. Šādus pārus modina menedžera asistents.

Atvēru maku - Ņujorkas štata autovadītāja apliecība ar smaidošu līgavaiņa foto. Platīna kredītkartes, vairākas simt dolāru banknotes.

Piecēlos un pārlaidu skatienu luksusnumuram. Dzīvojamā istaba bija gluži kā stilīgs Austrumu mākslas muzejs - celadona pūķi, krēsli un dīvāniņi rotāti ar imperatora galma ainām. Un, protams, rozes, visur rozes. Man pašai labāk patika mazas, mājīgas viesnīciņas ar brokastīm, taču, ja kāds grib palepoties ar savu bagātību, šī bija viena no pārliecinošākajām iespējām.

- Iesim iepazīties ar līgavu, - Džeikobi mudināja.

Sekoju viņam pa atvērtajām divviru durvīm galvenajā guļamistabā un uzreiz apstājos. Līgava gulēja uz muguras platā gultā ar baldahīnu.

Esmu bijusi simtiem slepkavību vietās un varu pamanīt līķi tikpat ātri kā visi citi, taču šis skats mani pārsteidza nesagatavotu. Sirds sažņaudzās līdzjūtībā.

Līgava joprojām bija ģērbusies kāzu kleitā.

6

LAI CIK DAUDZ slepkavību upuru nāktos redzēt, tomēr ikreiz sāp sirds, taču šoreiz skats bija īpaši satriecošs.

Viņa bija tik jauna un skaista, gulēja tik rāmi, tīra un šķista, tikai trīs asiņu traipi uz krūtīm bija izplūduši kā rožu ziedi uz kleitas baltā auduma. Viņa izskatījās pēc aizmigušas princeses, kas gaida, kad princis nāks to modināt, taču šoreiz princis gulēja blakusistabā uz grīdas ar dziļu dūriena brūci sirdi.

- Ko tad var gribēt par trīstūkstoš piecsimt dolāriem diennakti? - Džeikobi paraustīja plecus. - īstu pasaku?

Visiem spēkiem pūlējos savaldīties un koncentrēties darbam. Uzmetu Džeikobi niknu skatienu, lai gan labi zināju, ka tādi sīkumi viņu nespēj apklusināt.

- Jēziņ, Boksere, kas tev lēcies? - Smīns pazuda no viņa sejas. - Es tikai pajokoju.

Par spīti visam, bērnišķīgā nožēlas izteiksme pārinieka sejā palīdzēja man atgriezties īstenībā. Līgavai uz labās rokas bija gredzens ar lielu briljantu un ausīs - stilīgi auskari. Lai kāds ari būtu slepkavas motīvs, laupīšana tā nebija.

Tiesu medicīnas ekspertīžu tehniķis gatavojās sākt pirmo apskati. - Izskatās pēc trim dūrienu brūcēm, - viņš ieminējās. - Laikam viņa tik viegli nepadevās. Līgavaini viņš novāca ar vienu dūrienu.

Man pēkšņi ienāca prātā, ka 90 procentos gadījumu slepkavību motīvs ir nauda vai sekss. Šoreiz laikam nauda tā nebija.

- Kad viņus pēdējoreiz kāds redzēja? - es jautāju.

- Vakarvakarā, īsi pēc desmitiem. Kad lejā beidzās milzu svinības.

- Un pēc tam ne?

- Es saprotu, Boksere, ka tas nav gluži tavs lauciņš, - Džeikobi atbildēja ar blēdīgu smaidu. - Taču parasti jaunais pāris pavada kāzu nakti bez lieciniekiem.

Es nicīgi atsmaidīju, piecēlos un pārlaidu skatienu plašajiem, greznajiem apartamentiem. - Nu tad pārsteidz mani, Džeikobi. Kurš var atļauties šādu numuru?

- Līgavaiņa tēvs ir kaut kāds svarīgs Volstrītas darbonis, nācis no austrumu štatiem. Viņš ar sievu ir apmeties numurā divpadsmitajā stāvā. Dzirdēju, ka baļļuks tur lejā esot bijis iespaidīgs. Un te augšā ari. Skaties, cik daudz to sasodīto rožu.

Aizgāju atpakaļ pie līgavaiņa un ieraudzīju pie durvīm uz marmora plauktiņa dāvanu kasti ar šampanieša pudeli. Kaste bija viscaur nošķiesta ar asinīm.

- Menedžera asistents to pamanīja, - Džeikobi paskaidroja. - Man šķiet, ka to atnesis slepkava.

- Vai viņš kādu redzējis?

- Jā, veselu baru cilvēku smokingos. Bija taču kāzas, vai ne?

Izlasīju šampanieša pudeles etiķeti. - Krug. Clos du Mesnil, 1989.

- Vai tas tev kaut ko izsaka? - Džeikobi jautāja.

- Tikai to, ka slepkavam ir laba gaume.

Paraudzījos uz asinīm notraipīto smokinga žaketi. Tai bija iegriezums ar nazi krūšu kreisajā pusē, nāvējošā dūriena vietā.

- Laikam slepkava to novilka pēc tam, kad bija nodūris upuri. -Džeikobi paraustīja plecus.

- Kāda velna pēc lai viņš to darītu? - es skaļi nomurmināju.

- Nezinu. Būs jāpajautā viņam pašam.

Čārlijs Klepers vēroja mani no gaiteņa, lai zinātu, kad varēs ķerties pie darba. Es pamāju, aicinot viņu ienākt. Tad atgriezos pie līgavas.

Man bija nelāga, pavisam nelāga nojauta par šo lietu. Ja iemesls nav nauda... tad... sekss.

Pacēlu smalkos tilla apakšsvārkus. Sirds sažņaudzās, redzot visļaunāko aizdomu apstiprinājumu.

Līgavas biksītes bija novilktas un karājās pie vienas pēdas.

Mani pārņēma dusmas un sašutums. Ieskatījos līgavas acīs. Vēl vakar visa dzīve bija viņas priekšā, pilna cerību un sapņu. Tagad viņa bija pārvērsta par asiņainu līķi, apgānīta, droši vien izvarota savā kāzu naktī.

Stāvot pie gultas un raugoties līgavas sejā, samirkšķināju acis un pēkšņi attapos, ka raudu.

- Voren, - es uzrunāju Džeikobi, - tev jāparunā ar līgavaiņa vecākiem. - Dziļi ievilku elpu. - Jānopratina visi, kas vakarvakarā atradās šajā stāvā. Ja kāds jau ir izrakstījies, tas jāsameklē. Un sadabū visu vakarvakarā strādājušo viesnīcas darbinieku sarakstu.

Es jutu - ja netikšu projām, nespēšu novaldīt asaru plūdus. - Tūlīt, Voren. Lūdzu... tūlīt pat.

Novērsusi skatienu, aizspraucos garām pāriniekam ārā no numura.

- Kas, ellē, lēcies Bokserei? - Čārlijs Klepers brīnījās.

- Tu taču pazīsti sievietes, - es dzirdēju Džeikobi atbildi. - Viņas kāzās vienmēr raud.

7

FILIPS KEMPBELS GĀJA pa Pauelstrītu uz Junionskvēra un Hyatt pusi. Policija bija bloķējusi visu ielu, un ļaužu pūlis pie viesnīcas strauji pieauga. Visapkārt skanēja policijas un ārkārtas dienestu mašīnu griezīgo sirēnu kaukšana. Tas viss tik ļoti atšķīrās no cienīgās un miermīlīgās Sanfrancisko noskaņas. Kā viņam tas patika!

Kempbels gandrīz nespēja noticēt, ka dodas atpakaļ uz nozieguma vietu. Taču tā viņu nepārvarami pievilka. Atrodoties šeit, viņš atmiņā atkal varēja izdzīvot vakarvakara notikumus. Soļojot pa Pauelstrītu arvien tuvāk un tuvāk viesnīcai, uzbangoja adrenalīna vilnis, sirds sāka nevaldāmi sisties, gandrīz viņu apdullinot.

Kempbels spraucās caur pūli, kas bija aizsprostojis visu Hyatt tuvāko kvartālu. Viņš dzirdēja baumas, ko čukstēja blakusstāvē-tāji, galvenokārt - labi ģērbušies biznesa aprindu ļaudis ar šausmu un bēdu izteiksmē savilktām sejām. Runāja par ugunsgrēku viesnīcā, pašnāvnieku, kas izlēcis pa logu, slepkavību, vēl kādu pašnāvību, taču nekas nespēja līdzināties patiesā notikuma drausmīgu-mam.

Beidzot viņš bija piekļuvis pietiekami tuvu, lai varētu vērot Sanfrancisko policijas darbību. Daži policisti nopētīja ļaužu pūli, meklējot viņu. Taču viņš neraizējās par pieķeršanu, nepavisam neraizējās. Tas vienkārši nevarēja notikt. Viņš nemaz neatgādināja aizdomās turamo, droši vien bija pēdējo piecu procentu vidū no visiem, kam policisti varētu pievērst uzmanību. Tas viņu nomierināja un pat ielīksmoja.

Ak dievs, viņš tiešām to paveica - sacēla visu šo milzu trauksmi -, un tas vēl bija tikai sākums. Vēl nekad dzīvē viņš nebija izbaudījis šādu sajūtu, un arī šī pilsēta neko tādu vēl nebija pieredzējusi.

Kādu biznesmeni, kurš iznāca no Hyatt, uzreiz apstāja reportieri un ziņkārīgie, apberot ar jautājumiem kā īstu slavenību. Trīsdes-mitgadīgā vīrieša sejā rotājās pārākuma pilns smaidiņš. Viņš zināja to, ko visi tik ļoti alka uzzināt, un tas cēla viņa pašapziņu. Tagad viņš varēja paspīdēt, izbaudot nožēlojamu slavas brīdi.

- Tas bija laulāts pāris - noslepkavoti penthausa numurā. -Kempbels dzirdēja stāstītāja balsi. - Turklāt medusmēneša laikā. Bēdīgi, vai ne?

Apkārt stāvošie visi vienā balsī noelsās, un Filipa Kempbela sirds priekā notrīsēja.

8

IR NU GAN SKATS! Sindija Tomasa spraucās caur murdošo vērotāju pūli, kas bija aplencis Grand Hyatt. Tad viņa pikti novaidējās, ieraugot policistu rindu, kas aizšķērsoja ceļu.

Vismaz simt ziņkārīgie bija cieši sadrūzmējušies ap viesnīcas ieeju - tūristi ar fotokamerām, biznesmeņi ceļā uz darbu, citi, kas klaigādami vicināja preses kartes un pūlējās iekļūt iekšā. Ielas otrā pusē stāvēja televīzijas ziņu dienesta furgons, un uzņemšanas grupa jau uzstādīja kameras un prožektorus pret viesnīcas fasādi.

Pēc diviem Chronicle pilsētas ziņu nodaļā nostrādātiem gadiem, aprakstot vietēja mēroga notikumus, Sindija nekļūdīgi spēja atpazīt sensāciju, kas kļūtu par tramplīnu viņas karjerā. Šis notikums uzdzina zosādu pār visu miesu.

- Slepkavība viesnīcā Grand Hyatt, - pilsētas ziņu redaktors Sids Glāss pavēstīja, kad kāds reportieris bija pārķēris policijas rācijas ziņojumu. Abi Chronicle parastie kriminālziņu žurnālisti Sūzija Ficpatrika un Toms Stouns bija aizņemti citos uzdevumos. - Tūlīt dodies uz turieni, - Sindijai par lielu pārsteigumu, priekšnieks pavēlēja. Viņai tas divreiz nebija jāsaka.

Taču tagad, stāvot ārpusē pie Hyatt ieejas, šķita, ka pēkšņajai veiksmei ātri pienācis gals.

Iela bija aizbarikādēta. Ik brīdi ieradās arvien jaunas reportieru komandas. Ja viņa neko neuzzinās, šo lietu nodos Ficpatrikai vai Stounam. Bija jāiekļūst iekšā. Taču viņa joprojām mīņājās ielas malā.

Sindija pamanīja limuzīnu rindu un piegāja pie pirmā - liela, lepna, bēškrāsā. Viņa pieklauvēja pie loga.

Šoferis pacēla skatienu no avīzes - protams, Chronicle - un atvēra logu, pamanījis Sindiju.

- Jūs gaidāt Stedmenu? - viņa jautāja.

- Nē-e, - šoferis atbildēja. - Edlsonu.

- Atvainojiet, atvainojiet. - Viņa pamāja ar roku. Iekšēji uzgavilējot priekā.

Šī bija viņas caurlaide viesnīcā.

Viņa vēl īsu brīdi uzkavējās pūlī, tad apņēmīgi ar elkoņiem izlauzās priekšā. Jauns patruļnieks aizšķērsoja ceļu. - Atvainojiet, -Sindija teica, izlikdamās noraizējusies. - Man ir tikšanās viesnīcā.

- Uzvārds?

- Edlsons. Viņš mani gaida.

Policists - durvju sargs pāršķirstīja pie planšetes piespraustu saraksta izdruku. - Vai zināt, kurā numurā viņš ir apmeties?

Sindija papurināja galvu. - Viņš noteica tikšanos vienpadsmitos grilbārā. - Hyatt grilbārs bija daudzu Sanfrancisko ietekmīgāko personu iecienīta brokastošanas vieta.

Policists pārlaida Sindijai vērīgu skatienu. Viņa jau zināja, ka melnajā ādas jakā, džinsos un Earthsake sandalēm kājās viņa droši vien neizskatās pēc augsta līmeņa lietišķo brokastu dalībnieces.

- Mana tikšanās, - Sindija atgādināja, norādot uz rokaspulksteni. - Edlsons.

Policists izklaidīgi pamāja ar roku, ļaujot viņai ieiet.

Viņa bija tikusi iekšā! Vestibilā ar augsto stikloto ātrija jumtu un zeltītām kolonnām trīs stāvu augstumā. Uznāca nevaldāmi smiekli, iedomājoties, ka visi slavenie, talantīgie un labi apmaksātie kolēģi palikuši ārā uz ielas.

Sindija Tomasa pirmā iekļuvusi iekšā. Tagad tikai jāizgudro, kā rīkoties turpmāk.

Viesnīca tiešām dūca kā bišu strops - policisti, biznesa ceļotāji, kas izrakstījās, tūristu grupas, apkalpojošais personāls tumšsarkanos uzvalkos. Priekšnieks teica, ka notikusi slepkavība. Pārdroša rīcība, zinot šīs viesnīcas spožo reputāciju.

Viņa pat nezināja, kurā stāvā. Vai kad tā notikusi.

Viņa pat nezināja, vai ir iesaistīts kāds viesis.

Iekšā viņa bija tikusi, taču ne velna nezināja.

Sindija pamanīja vestibila tālākajā galā vienkopus sakrautas nepieskatītas ceļasomas. Tās izskatījās kā lielai tūristu grupai piederīgas. Izsūtāmais pamazām veda somas ārā.

Viņa piegāja un pietupās pie kādas somas, izlikdamās, ka grib kaut ko izņemt no tās.

Garām gāja vēl viens izsūtāmais. - Jums vajag taksi?

Sindija noliedzoši papurināja galvu. - Man atbrauks pretī.

Tad, pārlaižot skatienu apkārt valdošajam haosam, viņa izteiksmīgi nobolīja acis. - Es tikko pamodos. Ko esmu palaidusi garām?

-Jūs neko neesat dzirdējusi? Tad laikam esat vienīgā. Vakarnakt šeit notika trakas lietas.

Sindija izbrīnā iepleta acis.

- Divas slepkavības. Trīsdesmitajā. - Viņš ierunājās klusākā balsī, it kā atklādams Sindijai pasaulē svarīgāko noslēpumu. - Varbūt pamanījāt vakarvakarā tās lepnās kāzas? Jaunais pāris pagalam. Kāds ielauzies “Mandarīnu apartamentos” un uzbrucis viņiem.

- Ak jēziņ! - Sindija sarāvās.

- Vai droši zināt, ka nevajag iznest somas ārā pie durvīm? -izsūtāmais jautāja.

Sindija ar pūlēm pasmaidīja. - Paldies, es pagaidīšu tepat.

Viņa pamanīja vestibila tālākajā galā atveramies lifta durvis.

Iznāca vēl viens izsūtāmais, stumdams bagāžas ratiņus. Tas laikam ir darbinieku lifts. No tālienes izskatījās, ka policisti to neapsargā.

Sindija lavījās caur drūzmu uz lifta pusi. Nospieda pogu, un spoži zeltītās durvis atvērās. Par laimi, kabīne bija tukša.

Viņa aši metās iekšā, un durvis aizvērās. Viņa nespēja noticēt savai veiksmei. Nespēja noticēt, ka tas notiek īstenībā. Viņa nospieda 30. stāva pogu.

“Mandarīnu apartamenti”.

Dubultslepkavība.

Viņas sensācija.

9

KAD LIFTS APSTĀJĀS, Sindija aizturēja elpu. Sirds dauzījās kā pāļu dzinējs.

Viņa bija 30. stāvā. Pašā epicentrā. Tas tiešām notika īstenībā.

Lifta durvis atvērās stāva tālākajā stūri. Sindija atviegloti uzelpoja, redzot, ka viņu nesagaida neviens policists.

Viņa izdzirdēja satrauktu murdoņu gaiteņa pretējā galā. Atlika tikai doties skaņas virzienā.

Steidzoties tālāk pa gaiteni, balsis kļuva arvien skaļākas. Sin-dijai garām pagāja divi vīri dzeltenās jakās ar lieliem, melniem burtiem “CSU^2” uz muguras. Gaiteņa galā policistu un izmeklētāju grupa stāvēja pie atvērtām divviru durvīm ar uzrakstu “Mandarīnu apartamenti”.

Viņa bija ne tikai tikusi iekšā - viņa atradās pašā sasodītajā notikumu degpunktā.

Sindija devās uz divviru durvju pusi. Policisti pat neskatījās uz viņu - tie bija aizņemti, ielaižot no galvenajiem liftiem nākošos policijas darbiniekus.

Viņa bija tikusi līdz pat nozieguma vietai. “Mandarīnu apartamenti”. Viņa varēja ieskatīties iekšā. Numurs bija plašs, grezns, bagātīgi rotāts.

Pilns ar krāšņām rozēm.

Tad viņas sirds pamira. Uzmācās pēkšņs nelabums.

Uz grīdas gulēja līgavainis asinīm notraipītā smokinga kreklā.

Sindijai saļodzījās kājas. Viņa vēl nekad nebija redzējusi slepkavības upuri. Viņa gribēja paliekties uz priekšu, lai visu kārtīgi nopētītu un iegaumētu, taču nespēja pakustēties.

- Kas jūs vēl tāda esat? - pēkšņi noprasīja kāda skarba balss. Nikns dūšīga auguma policists raudzījās viņai tieši sejā.

Pēkšņi viņu sagrāba stipras rokas un piespieda pie sienas. Sāpīgi piespieda. Sindija pārbijusies norādīja uz somu. kur atradās maks ar preses karti un fotogrāfiju.

Dusmīgais policists nicīgi pāršķirstīja viņas apliecības un kredītkartes kā reklāmas lapeles.

- Jēziņ! - Patruļnieka seja virs resnā kakla saviebās niknā grimasē kā dobermanim. - Viņa ir reportiere.

- Kā jūs te iekļuvāt? - bargi noprasīja tikko pienākušais pārinieks.

- Aizvāc viņu no šejienes! - pavēlēja dobermanis. - Un paturi preses karti. Tagad viņa veselu gadu netiks ne tuvu policijas preses konferencēm.

Pārinieks aiz rokas aizvilka Sindiju līdz galvenajiem liftiem. Paraugoties pār plecu, viņa vēl pamanīja nogalinātā vīrieša kājas uz grīdas pie durvīm. Tas viss bija tik briesmīgi, biedējoši un skumji. Sindiju kratīja baiļu drebuļi.

- Pavadi šo reportieri līdz ārdurvīm, - pārinieks izrīkoja vēl vienu policistu, kurš uzraudzīja liftu. Viņš novicināja Sindijas preses karti kā spēļu kārti. - Cerams, ka ekskursija uz 30. stāvu bija tā vērta, lai zaudētu šo.

Tikko durvis sāka aizvērties, atskanēja kāda balss: - Pagaidiet!

Kabīnē ienāca slaida auguma sieviete bāli zilā T kreklā un brokāta vestē, ar žetonu pie bikšu jostas. Gaišmatainā policiste bija glīta, taču nezin kāpēc ļoti noskumusi. Kad kabīnes durvis aizvērās, viņa atviegloti uzelpoja.

- Bēdīgs skats, inspektore? - Sindijas pavadonis apjautājās.

- Jā, - sieviete atbildēja, pat nepagriežot galvu.

Vārds inspektore nozibsnīja Sindijas prātā kā cerības stars.

Viņa nespēja noticēt savām acīm. Laikam nozieguma vieta tiešām ir īpaši asiņaina un atbaidoša, ja jau inspektore ir tik satriekta. Kamēr lifts virzījās visus trīsdesmit stāvus lejup, viņa tikai mirkšķināja acis, stīvi raugoties taisni uz priekšu.

Kad lifta durvis atvērās vestibilā, inspektore izsteidzās ārā.

-Jūs redzat galvenās durvis, - policists paziņoja Sindijai. - Ejiet ārā pa tām. Un nenāciet atpakaļ.

Tikko lifta durvis aizvērās, viņa apcirtās apkārt un pārlaida skatienu plašajam vestibilam, meklējot detektīvi.

Pamanīja, ka tā ieiet dāmistabā.

Sindija steidzās viņai nopakaļ. Tur iekšā viņas būs divatā.

Detektīve stāvēja pie spoguļa. Viņa bija gandrīz sešas pēdas gara, slaida un stalta. Sindijai par lielu pārsteigumu, sievietes acis bija saraudātas.

Ak jēziņ, jēziņ! Viņa atkal bija piekļuvusi ziņu avotam. Ko inspektore tik briesmīgu ieraudzīja, kas viņu tā satrieca?

- Jums nekas nekaiš? - Sindija beidzot klusi iejautājās.

Detektīve saspringa, apjaušot, ka nav viena. Taču sejas izteiksme

liecināja, ka viņa ir gandrīz vai gatava izkratīt sirdi. - Jūs esat tā reportiere, vai ne? Tā, kura bija tikusi augšā.

Sindija pamāja ar galvu.

- Kā jums izdevās nokļūt tik tālu?

- Nezinu. Laikam paveicās.

Detektīve paņēma papīra dvieli un nosusināja acis. - Tagad gan šķiet, ka jūsu veiksme ir beigusies, ja cerējāt kaut ko uzzināt no manis.

- Es nemaz tā nedomāju, - Sindija taisnojās. - Jums tiešām nekas nekaiš?

Policiste pagriezās. Viņas skatiens skaidri pauda: Man nav nekā, ko jums teikt - taču tie bija meli. Šķita, ka viņa pat ļoti ilgojas ar kādu izrunāties, izsūdzēt bēdas.

Šis bija viens no tiem savādajiem brīžiem, kad Sindija nojauta: aiz cilvēka nepieejamās “fasādes” kaut kas slēpjas. Ja lomas kaut nedaudz mainītos un viņai rastos izdevība, viņas varbūt pat varētu kļūt draudzenes.

Sindija iebāza roku kabatā, izvilka vizītkarti un nolika to uz izlietnes letes detektīves priekšā. - Ja kādreiz vēlaties izrunāties...

Inspektores glītajā sejā atgriezās dzīvība. Brīdi vilcinājusies, viņa atturīgi, tik tikko jaušami uzsmaidīja Sindijai.

Žurnāliste atbildēja ar smaidu. - Ja jau esmu šeit... - Viņa piegāja pie izlietnes un izņēma kosmētikas maku, tad uztvēra spogulī policistes skatienu.

- Glīta veste, - viņa noteica.

10

ES STRĀDĀJU TIESU NAMĀ. Šis Nams, kā mēs parasti dēvējām desmit stāvus augsto, pelēko granīta blāķi, kurā darbojas pilsētas Tieslietu departaments, atradās mazliet uz rietumiem no šosejas, uz Sestās un Braienta ielas stūra. Pati ēka ar pabalojušajiem, sterilajiem gaiteņiem gan pietiekami neapliecināja varas iestāžu bezcerīgi slikto gaumi, turpretī apkārtne to pauda jo skaļi. Drošības naudas aizdevēju būdas ar nemākulīgi uzkrāsotiem uzrakstiem, auto detaļu veikali, auto stāvlaukumi un nepievilcīgas kafejnīcas.

Tiesu namā bija apkopoti visi cilvēces netikumi - tur bija Auto zādzību, Dzimumnoziegumu, Laupīšanas nodaļa. Astotajā stāvā bija apgabala prokurora birojs, kur mazās kabīnītēs rosījās jauni, talantīgi prokurori. Visu desmito stāvu aizņēma aizturēto kameras. Kā reklāmā “viss vienā” - no aresta līdz apsūdzības izvirzīšanai. Turpat blakus atradās pat morgs.

Pēc steidzīgi sarīkotas lakoniskas preses konferences mēs ar Džeikobi nolēmām satikties augšā, birojā, lai pārrunātu visu līdz šim uzzināto.

Mēs, divpadsmit cilvēki, kuri izmeklēja visas slepkavības pilsētā, mitinājāmies divdesmit reiz trīsdesmit pēdas lielā kopīgā darba telpā, ko apgaismoja griezīgas dienasgaismas lampas. Mans rakstāmgalds atradās lepnā vietā - pie loga, kur pavērās “jauks” skats uz šosejas uzbraucamo rampu. Galds vienmēr bija apkrauts ar mapēm, fotogrāfiju kaudzēm, departamenta papīriem. Vienīgais īsti personiskais priekšmets uz tā bija pirmā pārinieka dāvinātais Plexiglas kubs. Uz tā bija rakstīts: Raugoties uz sliedēm, nevar pateikt, uz kuru pusi aizbrauca vilciens.

Pagatavoju sev tasi tējas un devos tikties ar Džeikobi pirmajā pratināšanas telpā. Novilku līniju uz tāfeles, sadalot to divās slejās -vienā pusē tas, ko mēs zinām, otrā - tas, kas jānoskaidro.

Pirmajā sarunā ar līgavaiņa vecākiem Džeikobi nebija uzzinājis neko derīgu. Tēvs bija augsta līmeņa Volstrltas finansists, vadīja firmu, kas nodarbojās ar starptautisku uzņēmumu pārpirkšanu. Viņš pastāstīja, ka kopā ar sievu palicis līdz pat pēdējo viesu aiziešanai un pēc tam abi “pavadījuši bērnus augšā”. Viņiem nebija neviena ienaidnieka visā pasaulē. Nebija ne parādu, ne atkarību vai draudu. Nekā tāda, kas varētu izraisīt tik drausmīgu, neiedomājamu ļaundarību.

Trīsdesmitā stāva viesu iztaujāšana bija mazliet veiksmīgāka. Viens pāris no Čikāgas bija pamanījis kādu vīrieti mīņājamies pie “Mandarīnu apartamentu” durvīm vakarvakarā ap pusvienpadsmi-tiem. Viņi atcerējās, ka vīrietis esot bijis vidējas miesasbūves, ar īsiem, tumšiem matiem, ģērbies tumšā uzvalkā vai varbūt smokingā. Viņš turējis rokās kādu priekšmetu, kas varēja būt ari dzēriena pudeles kaste.

Vēlāk divi izlietoti tējas maisiņi un divas tukšas Pepcid tablešu paciņas uz galda liecināja, ka mēs jau vairākas stundas esam krustām šķērsām apsprieduši šos jautājumus. Bija ceturksnis pāri septiņiem. Mūsu darbalaiks beidzās piecos.

- Šovakar tev nav randiņa, Lindsij? - Džeikobi beidzot apjautājās.

- Man randiņu netrūkst, Voren.

- Protams, kā jau es teicu, - šovakar nav randiņa.

Mūsu leitnants Sems Rots, kuru mēs dēvējām par “Jautrīti”, nepieklauvējis pabāza galvu pa durvīm. Viņš nosvieda uz galda Chronicle pēcpusdienas izdevumu. - Vai redzējāt šo?

Virsraksts milzu burtiem vēstīja: “KĀZU NAKTS SLAKTIŅŠ HYATT VIESNĪCĀ”. Es skaļi nolasīju pirmajā lappusē rakstīto: - “Apartamentos ar krāšņu skatu uz līci, bagāto ļaužu valstībā, divdesmit deviņus gadus vecā līgavaiņa nedzīvais ķermenis ļengani gulēja uz grīdas”. - Leitnants sarauca pieri. - Kas notiek? Vai jūs uzaicinājāt šo reportieri ekskursijā uz nozieguma vietu? Viņa zina vārdus, apraksta situāciju.

Raksta autore - Sindija Tomasa.

Atcerējos somiņā noglabāto vizītkarti un smagi nopūtos. Sindija, sasodītā Tomasa!

- Varbūt vajadzētu piezvanīt viņai un pajautāt, vai mums ir kādas norādes, - Rots turpināja.

- Vai nevēlies ienākt? - es aicināju. - Paskaties uz tāfeli. Mums noderētu palīdzība.

Rots tikai stāvēja durvīs, kodīdams biezo apakšlūpu. Viņš jau gatavojās aizvērt durvis aiz sevis, bet tad pagriezās atpakaļ.

- Lindsij, esi rīt no rīta manā kabinetā bez piecpadsmit deviņos. Mums šī lieta rūpīgi jāizplāno. Pagaidām tā ir tavā ziņā. - Tad viņš aizvēra durvis.

Es apsēdos uz galda. Šķita, ka plecus nospiež smags slogs. Diena bija pagājusi. Man neatradās neviens brīvs brīdis, lai padomātu par saviem baisajiem jaunumiem.

- Kas noticis? - Džeikobi jautāja.

Paraudzījos uz viņu un gandrīz biju gatava izstāstīt visu vai varbūt atkal sākt raudāt.

- Šī bija briesmīga nozieguma vieta, - viņš ieminējās, jau stāvot pie durvīm. - Labāk brauc mājās, ieej siltā vannā vai kā citādi atpūties.

Uzsmaidīju viņam, pateicīga par tik neierastu iejūtību.

Kad pārinieks bija aizgājis, es atkal pievērsos trūcīgi aprakstītajai tāfelei. Jutos tik vārga un iztukšota, ka tik tikko spēju piecelties. Pamazām atmiņā atausa visi šīsdienas notikumi, ārsta apmeklējums. Atkal pamira sirds, atceroties brīdinājumu: Nāvējoša, Lindsij.

Tad nāca apjausma kā vesera belziens pa pieri. Bija jau gandrīz astoņi vakarā.

Es tā arī nebiju piezvanījusi Orentālera ieteiktajam speciālistam.

11

TOVAKAR, ATGRIEZUSIES MĀJĀS, es savā ziņā paklausīju Džeikobi ieteikumam.

Vispirms izgāju pastaigā ar suni - Mīļo Martu. Dienas laikā par viņu rūpējas divas kaimiņienes, taču Marta vienmēr ir gatava doties izskrieties arī vakarā. Pēc pastaigas novilku Aerosole laiviņ-kurpes, nosviedu ieroci un drēbes uz gultas un iegāju ilgā, siltā dušā, paņemot līdzi Killian’s alu.

Baiso skatu ar Deividu un Melāniju Brantiem izdevās kaut uz brīdi aizskalot - lai viņi dus mierā.

Taču vēl palika Orentālers un aplastiskā anēmija. Un ārsts speciālists, kuram visu dienu nespēju saņemties piezvanīt.

Lai arī cik reižu ļāvu siltajai ūdens strūklai tīkami kapāt seju, tomēr nespēju aizskalot projām šajā ilgajā dienā pārdzīvoto. Visa mana dzīve bija mainījusies. Es vairs necīnījos tikai ar slepkavām ielās. Tagad būs jācīnās arī par savu dzīvību.

Iznākusi no dušas, izsukāju matus un rūpīgi nopētīju sevi spogulī. Man ienāca prātā kāda visai neierasta doma - es esmu glīta. Ne jau izcila skaistule, tomēr izskatīga. Gara auguma - gandrīz piecas pēdas un desmit collas -, gluži labā formā, ņemot vērā to, ka dažkārt grēkoju ar alu vai karameļu pralinē saldējumu. Man ir spožas, izteiksmīgas, brūnas acis. Enerģisks raksturs.

Kā tas var būt, ka tagad man būs jāmirst?

Šovakar gan manās acīs bija citāds skatiens. Baiļpilns. Viss šķita mainījies. Cīnies pret viļņiem, iekšējā balss mudināja. Stāvi stalti. Tu taču vienmēr stāvi stalti.

Lai kā pūlējos to apspiest, uzmācās jautājums: kāpēc es?

Uzvilku treniņtērpu, sasēju matus īsā zirgastē un devos uz virtuvi vārīt ūdeni makaroniem un sildīt mērci, ko pirms pāris dienām biju ielikusi ledusskapī.

Kamēr tā lēnām sila, uzliku Sāras Maklaklinas disku un apsēdos pie virtuves letes ar glāzi vakar atvērta sarkanvīna. Klausoties mūziku, samīļoju Martu.

Kopš laulības šķiršanas pirms diviem gadiem es visu laiku dzīvoju viena. Man riebjas dzīvot vienai! Man patīk cilvēki, draugi. Es mīlēju savu vīru Tomu vairāk nekā savu pašas dzīvību - bet viņš mani pameta, taisnodamies: “Lindsij, es to nespēju paskaidrot. Es mīlu tevi, tomēr man ir jāaiziet. Jāatrod kāda cita. Tas ir viss, ko varu pateikt.”

Laikam viņš runāja patiesību, taču tie bija visstulbākie un bēdīgākie vārdi, kādus jebkad esmu dzirdējusi. Mana sirds salūza miljons gabalos. Tā vēl joprojām ir salauzta. Tāpēc, lai kā nepatiktu dzīvot vienai - protams, ja neskaita Mīļo Martu, - es tomēr baidos atkal ar kādu saistīties. Ja nu viņš pēkšņi pārstās mani mīlēt? Es to nespētu izturēt. Tāpēc stingri atraidu visu vīriešu mēģinājumus man tuvoties.

Tomēr, ak dievs, kā man nepatīk būt vienai!

Jo īpaši šovakar.

Mana māte nomira ar krūts vēzi, kad es tikko biju beigusi koledžu. Es biju pārgājusi no Bērkli Universitātes uz mūsu pilsētas augstskolu, lai rūpētos par māti un palīdzētu audzināt jaunāko māsu Ketu. Tāpat kā ar daudzām citām dzīves nelaimēm, pat tēva aiziešanu, mamma ari šoreiz attapās un mēģināja kaut ko glābt, kad bija jau par vēlu.

Tēvu kopš trīspadsmit gadu vecuma biju redzējusi tikai divas reizes. Viņš divdesmit gadus nodienēja kā ierindas policists Centrālajā nodaļā. Visi viņu atzina par labu policistu. Pēc darba viņš mēdza iet uz bāru Alibi noskatīties Giants spēli. Dažkārt viņš paņēma līdzi mani - “savu mazo talismanu” - lepni parādīt kolēģiem.

Kad mērce bija gatava, uzlēju to uz fusilli makaroniem un paņēmu šķīvi un salātu trauku ārā uz terases. Marta tipināja līdzi.

Viņa man ir pieķērusies kā ēna kopš brīža, kad pieņēmu viņu no borderkolliju glābšanas biedrības. Es dzīvoju Potrero pakalnā, reno-vētā zilā dzīvojamā namā ar skatu uz līci. Bet ne jau tik krāšņu kā no “Mandarīnu apartamentiem”.

Apsēdos, uzcēlu kājas uz blakuskrēsla un noliku šķīvi klēpī. Līča otrā krastā spīguļoja Ouklendas gaismas kā tūkstošiem vienaldzīgu acu pāru. Raugoties uz ņirbošo uguntiņu galaktiku, man aizmiglojās acis, un jau otro reizi šajā dienā es apjautu, ka raudu. Marta maigi pieglauda man purnu, pēc tam iztukšoja fusilli šķīvi manā vietā.

BEZ PIECPADSMIT DEVIŅOS nākamajā rītā es pieklauvēju pie leitnanta Rota kabineta durvīm Tiesu namā. Rots ir mani iemīļojis - kā vēl vienu savu meitu, viņš apgalvo. Viņš pat nespēj iedomāties, cik augstprātīga ir viņa attieksme. Man vienmēr gribas pateikt, ka arī man viņš patīk - kā vectēvs.

Biju domājusi, ka būs sanācis vesels bars cilvēku - vismaz pāris ierēdņu uzvalkos no Iekšējās izmeklēšanas nodaļas vai varbūt kapteinis Veltings, kurš vada Inspektoru biroju, - taču, kad Rots aicināja mani ienākt, ieraudzīju, ka kopā ar viņu kabinetā ir vēl tikai viens cilvēks.

Izskatīgs vīrietis ar īsiem, tumšiem matiem un spēcīgiem pleciem, ģērbies šambrē auduma kreklā ar svītrainu kaklasaiti. Viņa glītā, inteliģentā seja it kā atdzīvojās, kad es ienācu, taču man tas nozīmēja tikai vienu - smalks kundziņš. No departamenta preses korpusa vai pilsētas Domes.

Mani pārņēma nelāga sajūta, ka viņi tikko ir runājuši par mani.

Braucot uz darbu, biju sagatavojusi pārliecinošu atspēkojumu pārmetumiem par preses drošības pārkāpumu - es ierados nozieguma vietā par vēlu un galvenais risināmais jautājums bija pats noziegums. Taču Rots mani apsteidza. - “Kāzu nakts sēras”, tā viņi to sauc, - viņš paziņoja, iesviežot man sejā Chronicle rīta izdevumu.

- Es to redzēju, - atbildēju, jūtot atvieglojumu, ka runa atkal ir par lietu.

Viņš paraudzījās uz Domes kundziņu. - Par to rakstīs visas avīzes katru dienu. Abi jaunieši bija bagāti, ar Ivy League^3 izglītību,

populāri. Gandrīz kā jaunais Kenedijs ar savu blondo sieviņu - tāda traģēdija.

- Man vienalga, kas viņi ir, - es atbildēju. - Paklau, Sem, par vakardienu...

Viņš mani apturēja ar rokas mājienu. - Aizmirsti vakardienu. Priekšnieks Mersers jau man zvanīja. Viņš šai lietai pievērsis lielu uzmanību.

Rots paraudzījās uz smalki ģērbušos, politiķim līdzīgo vīru stūrī. - Jebkurā gadījumā Mersers vēlas stingru uzraudzību šai lietai. Šoreiz nedrīkst notikt tādas kļūmes kā citās augsta līmeņa izmeklēšanās. - Tad viņš pievērsās man. - Šajā lietā mēs mainām noteikumus.

Pēkšņi gaisā šķita sabiezējam nelāgas intrigu priekšnojautas.

Tad Domes kundziņš piecēlās un panāca man pretī. Pamanīju ap viņa acīm sīkas krunciņas, kas liecināja, ka viņš dzīvē daudz ko pieredzējis. - Mērs un priekšnieks Mersers domā, ka mēs varētu veikt šo izmeklēšanu starpdepartamentu sadarbībā. Protams, ja jūs būtu ar mieru strādāt kopā ar jaunu kolēģi, - viņš piebilda.

- Jaunu kolēģi? - Mans skatiens šaudījās no viena sarunas biedra pie otra, līdz apstājās pie Rota.

- Iepazīsties ar savu jauno pārinieku, - Rots paziņoja.

Mani totāli padara par muļķi, iesaucās iekšējā balss, vīrietim viņi to neatļautos nodarīt!

- Kriss Reilijs. - Dižais Domes kundziņš pastiepa roku.

Es nepasniedzos, lai to satvertu.

- Dažus pēdējos gadus, - Rots turpināja, - kapteinis Reilijs darbojās mēra birojā kā kontaktpersona sadarbībā ar vietējo sabiedrību. Viņš specializējas potenciāli delikātu lietu pārvaldībā.

- Pārvaldībā?

Reilijs izteiksmīgi izbolīja acis. Viņš centās izlikties pieticīgs. - Kaitējumu ierobežošanā... mazināšanā... Vietējās sabiedrības aizvainojuma dziedēšanā, ja tāds ir radies.

- Ak tā, - es atcirtu, - tad jūs esat mārketinga speciālists.

Viņš pasmaidīja. Itin viss viņa izskatā pauda ierastu pašpārliecinātību, kāda, manuprāt, piemīt visiem uzpūtīgajiem ierēdņiem, kuri sēž pie lielajiem Domes galdiem.

- Pirms tam, - Rots turpināja, - Kriss bija Ziemeļu rajona kapteinis.

- Tas ir vēstniecību kvartāls. - Es nicīgi iesmējos. Visi jokoja par aristokrātisko Ziemeļu rajonu, kas pletās no Noba pakalna līdz Okeāna augstienēm. Tur par briesmīgākajiem noziegumiem uzskata gadījumus, kad augstākās sabiedrības dāmas naktī dzird aizdomīgus trokšņus aiz mājas durvīm vai vēlu pārnākuši tūristi netiek iekšā viesnīciņā, jo durvis jau ir aizslēgtas.

- Mēs arī regulējām satiksmi ap Prezidio, - Reilijs iebilda, atkal pasmaidot.

Es viņā neklausījos. Pievērsos Rotām. - Un kas būs ar Vorenu? -Visas lietas šajos divos gados mēs abi bijām izmeklējuši kopā.

- Džeikobi pārcels citā darbā. Man ir padomā īsti piemērots uzdevums viņa lielajai mutei.

Man bija žēl pamest pārinieku, lai kāds muļķīgs balamute viņš arī būtu. Taču Džeikobi pats bija sev ļaunākais ienaidnieks.

Man par pārsteigumu, Reilijs jautāja: - Jums nav iebildumu, inspektore?

Man nebija lielas izvēles. Piekrītoši pamāju ar galvu. - Ja jūs man netraucēsiet. Turklāt jums ir glītāka kaklasaite nekā Džeikobi.

- Dāvana Tēva dienā. - Viņš lepni pasmaidīja. Nespēju noticēt, ka sajutu pārskrienam sīkus vilšanās drebuļus. Atjēdzies, Lindsij! Es neredzēju gredzenu. Lindsij!

- Es tagad tevi atbrīvoju no visiem citiem uzdevumiem, - Rots paziņoja. - Lai citi pienākumi netraucē. Džeikobi var palīdzēt biroja darbos, ja grib palikt pie šīs lietas.

- Un kurš no mums ir galvenais? - es jautāju Jautrītim. Strādājot ar Džeikobi, es biju galvenā un biju pieradusi uzņemties vadību savās izmeklējamās lietās.

Rots pārsteigumā iesmējās. - Kriss strādā mēra birojā. Viņš ir bijušais rajona kapteinis. Kā tev šķiet, kurš ir galvenais?

- Varbūt darīsim tā - jūs būsiet noteicēja aktīvajā izmeklēšanā, - Reilijs ieminējās. - Bet manā ziņā būs iegūtās informācijas izmantošana.

Es vilcinājos un vērtējoši nopētīju viņu. īsts diplomāts.

Rots paraudzījās uz mani. - Vai gribi, lai pajautāju Džeikobi, vai viņam ir līdzīgi iebildumi?

Reilijs ieskatījās man acīs. - Ja mums neizdosies sastrādāties, es jums to skaidri pateikšu.

Tā bija pieņemamākā vienošanās, uz ko varēju cerēt. Noteikumi bija mainījušies. Toties es vismaz nezaudēju šo lietu. - Un kā tad man jūs uzrunāt? Kapteinis?

Reilijs brīvi un nepiespiesti pārmeta pār plecu gaišbrūnu sporta jaku un devās atvērt durvis. - Varbūt sauc vārdā. Piecus gadus esmu bijis civilais.

- Labi, Reilij, - es ar vieglu smaidu atbildēju. - Vai, strādādams Ziemeļu rajonā, esi kādreiz redzējis līķi?

13

SLEPKAVĪBU NODAĻĀ JOKO par morgu, ka tas, par spīti draņķīgajam klimatam, labi palīdz darbā. Formaldehīda asā smaka un balto slimnīcas flīžu nomācošais spīdums lieliski iedvesmo ātrāk atgriezties pie ikdienas darba rutīnas un bezcerīgu norāžu pārbaudīšanas.

Taču, kā mēdz teikt, tieši šeit ir slepkavību upuri.

Turklāt šeit es varu satikt kolēģi Klēru.

Par Klēru Vošbērnu nav nekā daudz ko teikt - vienīgi tas, ka viņa ir izcili gudra, ar lielisku izglītību un pieredzi, turklāt mana labākā draudzene visā pasaulē. Jau sešus gadus viņa ir pilsētas galvenā tiesu medicīnas eksperte, un visi slepkavību izmeklētāji zina, ka šis amats ir viņas spēju noniecinājums, jo viņa patiesībā vada šo nodaļu Antonija Rigeti vietā. Rigeti ir viņas valdonīgais un prasīgais priekšnieks, kas mēdz piesavināties citu nopelnus, taču Klēra reti par to žēlojas.

Pēc mūsu pašu uzskatiem, Klēra pārstāv Tiesu medicīnas ekspertu nodaļu. Taču daži laikam joprojām nespēj iedomāties sievieti šādā amatā, pat Sanfrancisko ne.

Sievieti, turklāt melnādainu.

Kad es un Reilijs ieradāmies, mūs ieveda Klēras kabinetā. Viņa bija ģērbusies baltajā ārstes halātā ar iesauku “Taurenītis”; tas bija izšūts uz kreisās krūšu kabatas.

Pirmais, ko ikviens uzreiz ierauga Klēras izskatā, ir piecdesmit mārciņas liekā svara. - Es esmu formā, - viņa mēdza jokot. - Apaļš ir forma.

Otra raksturīgākā īpašība ir viņas labsirdība un pašcieņa. Nekas viņu nevar izsist no līdzsvara. Viņai ir brahmana ķermenis, vanaga asais prāts un taurenīša maigā dvēsele.

Kad mēs ienācām, viņa sagaidīja mani ar nogurušu, bet apmierinātu smaidu, it kā nebūtu pusi nakts strādājusi. Iepazīstināju Reiliju ar viņu, un Klēra uzmeta man ašu, jautājošu skatienu.

Visas zināšanas, ko es gadu gaitā biju uzkrājusi par ielas dzīves viltībām, viņa līdzsvaroja ar dabas dotu gudrību. Kā viņai izdevās apvienot darba pienākumus un godkārīgā priekšnieka prasību izpildi ar divu pusauga dēlu audzināšanu, man bija īsts brīnums. Un viņas laulība ar Edmundu, kurš spēlēja basa bungas Sanfrancisko Simfoniskajā orķestri, viesa manī cerību, ka varbūt tomēr iespējama laimīga kopdzīve.

- Es jau tevi gaidīju, - viņa paziņoja, kad mēs apkampāmies. - Es tev vakarvakarā zvanīju no šejienes. Vai saņēmi manu ziņu?

Jūtot viņas silto, mierinošo roku pieskārienu, manas sirdssāpes uzbangoja no jauna. Ilgojos izstāstīt viņai visu. Ja šeit nebūtu Reilija, tad droši vien būtu izsūdzējusi visas bēdas vienā elpas vilcienā -par Orentāleru, Negli, visu.

- Biju aizņemta, - atbildēju. - Un pārgurusi. Ilga, grūta diena.

- Varat pat neteikt. - Reilijs klusi iesmējās. - Jūs esat labi sadziedājušās.

- Standarta procedūra, gatavojoties sekcijai. - Klēra plati pasmaidīja, kad mēs atrāvāmies. - Vai jums Domē to nemāca?

Viņš koķeti iepleta rokas.

- Nu nē, - Klēra iebilda, saspiežot manu plecu. - Tas ir jānopelna. Lai nu kā, - viņa atguva nopietno toni, - es tieši šorīt pabeidzu sākotnējo apskati. Vai gribat redzēt līķus?

Es piekrītoši pamāju ar galvu.

- Tikai saņemies - šis pārītis vairs diez ko nederēs reklāmai žurnālā Modern Bride.

Klēra veda mūs pa vairākām hermētiski noslēdzamām durvīm uz Līķu kambari - lielu, aukstu telpu, kur glabājās upuru ķermeņi.

Es gāju Klērai pa priekšu, bet viņa aiz elkoņa pavilka mani atpakaļ un iečukstēja ausī: - Ļauj uzminēt. Tu nobučoji Džeikobi uz deguna, un viņš uzreiz pārvērtās par šo burvīgo princi.

- Viņš strādā mēra birojā, - es ar smaidu atbildēju. - Viņu atsūtīja sargāt mani, lai nenoģībstu, ieraugot asinis.

- Tādā gadījumā, - viņa noteica, atverot Līķu kambara smagās durvis, - turies pie viņa cieši un nelaid vaļā.

14

ES JAU SEŠUS GADUS diendienā redzēju līķus. Taču šis skats man uzdzina nevaldāmus riebuma drebuļus.

Līgavas un līgavaiņa sakropļotie ķermeņi gulēja viens otram līdzās. Katrs uz savām nestuvēm, ar šausminošās nāves brīdī sastingušām sejām.

Deivids un Melānija Branti.

Viņu stingajās, rēgainajās sejās skaudrāk nekā jebkad ieraudzīju pierādījumu tam, ka pār mūsu dzīvi varbūt tomēr nevalda kādi taisnīgi vai labvēlīgi spēki. Ieskatījos Melānijas sejā. Vakar kāzu kleitā viņa šķita izstarojam rāmu traģiskumu.

Šodien skarbi atkailinātais, sagraizītais augums pauda tikai groteskas šausmas. Manī atkal uzbangoja vakarvakarā tik rūpīgi apslēptais izmisums.

Seši gadi Slepkavību nodaļā, un ne reizi es nebiju novērsusi skatienu. Taču tagad novērsos.

Sajutu Klēras plaukstu zem elkoņa un atlaidos pret viņas plecu.

Man par lielu pārsteigumu, tas izrādījās Reilijs. Steigšus atrāvos, reizē dusmīga un nokaunējusies. - Paldies, - es atbildēju izelpojot. - Man nekas nekaiš.

- Es daru šo darbu jau astoņus gadus, - Klēra atzinās, - un šoreiz arī es gribēju novērsties.

Viņa paņēma kādu mapi no apskašu galda, kas atradās pretī Deividam Brantam. Norādīja uz svaigo, dziļo naža dūriena brūci krūšu kreisajā pusē. - Viņam iedurts vienreiz labajā sirds kambarī. Šeit var redzēt, kā asmens ieejot pārdūris ceturtās ribas un krūšu kaula savienojumu. Pārplēsis AV mezglu, kas nodrošina sirds elektrisko jaudu. Tehniski nāves cēlonis ir sirds apstāšanās.

- Viņš mira no sirdstriekas? - Reilijs jautāja.

Rokās ar sarkani lakotajiem nagiem Klēra uzvilka stingrus ķirurgu cimdus. - Elektromehāniskā disociācija. Tikai smalkāks veids, kā pateikt, kas notiek, kad iedur nazi sirdi.

- Kas zināms par slepkavības ieroci? - es jautāju.

- Pagaidām varu pateikt tikai to, ka tas bija standarta nazis ar taisnu asmeni. Nav nekādu īpašu pazīmju vai ieejas brūces īpatnību. Vienu varu teikt droši - slepkava bija vidēja auguma - no piecām pēdām un septiņām collām līdz piecām un desmit - un labrocis, spriežot pēc trieciena leņķa. Šeit var redzēt, ka iegriezuma virziens ir mazliet slīpi uz augšu. Šeit, - viņa norādīja, aptaustot brūces apkārtni. - Līgavainis bija sešas pēdas garš. Viņa sievai, kuras augums bija piecas pēdas un piecas collas, pirmā iegriezuma leņķis bija slīpi uz leju.

Apskatīju līgavaiņa rokas un plaukstas, meklējot nobrāzumus.

- Vai ir kādas pretošanās pēdas?

- Nekādu. Nabaga cilvēks bija pārbiedēts līdz nāvei.

Es pamāju ar galvu un ieskatījos līgavaiņa sejā.

Klēra papurināja galvu. - Es gan domāju nedaudz ko citu. Čār-lija Klepera puiši nokasīja šķidruma paraugus no līgavaiņa kurpēm un priekštelpas cietkoksnes grīdas, kur viņu atrada. - Viņa pacēla mazu pudelīti ar duļķaina šķidruma pilieniem.

Mēs ar Reiliju neizpratnē raudzījāmies uz to.

- Urīns, - Klēra paskaidroja. - Nabaga vīrs acīmredzot piečurāja bikses. Laikam bija pamatīgi plūdi.

Viņa uzklāja uz Deivida Branta sejas baltu palagu un pašūpoja galvu. - Šo mazo noslēpumu labāk paturēsim pie sevis.

- Diemžēl, - viņa ar bēdīgu nopūtu turpināja, - līgavai tas nenotika tik ātri. - Viņa devās pie nestuvēm, kur atradās līgava.

- Varbūt viņa pārsteidza slepkavu. Uz viņas plaukstām un delnu locītavām ir nospiedumi, kas liecina par pretošanos. Ari šeit. - Viņa norādīja uz sarkanu nobrāzumu uz kakla. - Es mēģināju noņemt audu paraugus no nagu apakšas, bet tad jau redzēs, ko teiks laboratorija. Tātad - pirmais dūriens trāpīja vēdera augšdaļā un pārplēsa plaušas. Pēc kāda laika viņa būtu varējusi nomirt arī no tā, zaudējot daudz asiņu.

Klēra norādīja uz otro un trešo baismīgo iegriezumu zem kreisās krūts, apmēram tajā pašā vietā, kur līgavainim. - Viņas perikardijs bija tik pilns ar asinīm, ka to varētu izgriezt kā slapju trauklu-patu.

- Tu atkal izsakies pārāk zinātniski, - es iebildu.

- Plāna, dubulta membrāna, kas apņem sirdi. Šajā telpā uzkrājas asinis un saspiež muskuli tā, ka sirds vairs nevar iesūknēt asinis no galvenā asinsvada. Rezultātā sanāk, ka tā nožņaudzas.

Man pārskrēja salti drebuļi, iedomājoties, kā līgavas caurdurtā sirds noslāpst savās asinīs. - Gandrīz vai izskatās, ka viņš gribējis nogalināt abus pilnīgi vienādā veidā, - es ieminējos, aplūkojot naža dūrienu brūces.

- Es arī par to iedomājos, - Klēra piekrita. - Dūriens tieši sirdi.

Reilijs sarauca pieri. - Tātad slepkava varēja būt profesionālis?

Klēra paraustīja plecus. - Pēc dūrienu izpildes tehnikas - varbūt.

Tomēr es šaubos.

Viņas balsi ieskanējās nedrošība. Pacēlu galvu un cieši ieskatījos viņas sadrūmušajās acīs. - Tad jau jājautā: vai bija arī seksuāla vardarbība?

Klēra norija siekalas. - Ir skaidras norādes uz kaut kādu pēcnāves iekļuvi dzimumorgānos. Vaginas gļotāda bija stipri izstiepta, un es atradu sīkas plēstas brūces ap atveri.

Es sastingu dusmās. - Viņu izvaroja.

- Ja viņu izvaroja, - Klēra atbildēja, - tas bija īsti sadistisks pasākums. Vaginas dobums bija izplests tik plats, kādu es vēl nebiju redzējusi. Atklāti sakot, tas noteikti nav darīts ar dzimumlocekli.

- Ar trulu priekšmetu? - Reilijs iejautājās.

- Noteikti pietiekami platu... taču uz vaginas sieniņām ir nobrāzumi, kas varētu atbilst kaut kādam gredzenam. - Klēra dziļi ievilka elpu. - Manuprāt, tā bija dūre.

Es atkal nodrebēju, uzzinot kārtējo šausmu vēsti par Melānijas Brantas nāvi. Viņa bija sakropļota un brutāli piesmieta. Ar dūri. Tā

jau bija drūma un necilvēciska nežēlība. Uzbrucējs gribēja ne tikai īstenot savus asiņainākos murgus, bet ari pazemot upuri. Kāpēc?

-Ja spējat vēl kaut ko uzklausīt, nāciet man līdzi, - Klēra aicināja.

Viņa veda mūs pa divviru durvīm uz blakus esošo laboratoriju.

Uz balta, sterila papīra loksnes gulēja asinīm notraipītā smokinga žakete, ko mēs atradām blakus līgavainim.

Klēra pacēla žaketi aiz apkakles. - Klepers man to aizdeva. Protams, vispirms bija jāpārliecinās, kura asinis īsti ir uz tās.

Priekšpuses kreisā puse bija pārgriezta ar liktenīgo dūrienu un nošļakstīta ar tumšiem asiņu traipiem. - Un tagad sākas pats interesantākais, - Klēra turpināja. - Uz žaketes priekšpuses es atradu ne tikai Deivida Branta asinis.

Mums ar Reiliju izbrīnā iepletās acis.

- Arī slepkavas? - viņš pārsteigts jautāja.

Klēra papurināja galvu. - Nē, līgavas.

Aši atsaucu atmiņā nozieguma vietu. Jaunais vīrs bija nogalināts pie durvīm, bet viņa sieva - trīsdesmit pēdas tālāk, galvenajā guļamistabā.

- Kā līgavas asinis varēja nokļūt uz viņa žaketes? - es neizpratnē jautāju.

- Es arī sākumā to nevarēju saprast. Tāpēc atgriezos un piemērīju žaketi pie līgavaiņa torsa. Iegriezums īsti nesakrita ar brūci. Skaties, līgavaiņa ievainojums ir šeit. Pie ceturtās ribas. Iegriezums žaketē ir trīs collas augstāk. Pārbaudot rūpīgāk, izrādījās, ka šī sasodītā žakete ir pavisam citas firmas nekā bikses. Tā ir Joseph Abboud.

Klēra piemiedza aci, redzot, ka pamazām sāku aptvert, ko tas nozīmē.

Tā nemaz nebija līgavaiņa žakete. Tā piederēja cilvēkam, kurš viņu nogalināja.

Klēra izteiksmīgi izbolīja acis. - Neviens profesionālis to neatstātu.

- Varbūt viņš centās izmantot kāzas kā maskēšanos, - Reilijs atbildēja.

Man bija ienākusi prātā vēl biedējošāka iespēja.

- Varbūt tas bija kāds no viesiem.

15

SAN FRANCISCO CHRONICLE REDAKCIJĀ Sindijas Tomasas iekarsušās smadzenes darbojās gandrīz tikpat ātri, cik pirksti uz tastatūras.

Raksts pēcpusdienas numuram jānodod jau pēc nepilnas stundas.

No kāda Hyatt izsūtāmā viņai bija izdevies uzzināt par diviem Brantu kāzu viesiem, kas vēl atradās viesnīcā. Vakarvakarā aizsteigusies tos iztaujāt, viņa tagad varēja sacerēt traģisku, sirdi plosošu vēstījumu par jaunā pāra pēdējiem dzīves brīžiem - ar visiem zvērestiem, tostiem un romantisku pēdējo deju.

Visi pārējie reportieri joprojām bija spiesti iztikt ar policijas izpaustajām skopajām ziņām. Sindija bija tikusi daudz tālāk. Viņa bija uzvarētāja un priecājās par to. Viņa ari bija pārliecināta, ka šis būs viņas labākais raksts kopš darba uzsākšanas Chronicle un varbūt pat kopš studiju laikiem Mičiganas Universitātē.

Pateicoties šai veiksmei Hyatt viesnīcā, Sindija uzreiz bija kļuvusi par īstu slavenību redakcijas kolektīvā. Kolēģi, kurus viņa tik tikko pazina, pēkšņi nāca klāt, lai apsveiktu. Pat izdevējs, kuru viņa reti bija redzējusi pilsētas ziņu stāvā, nonāca lejā, lai iepazītos ar viņu.

Citi nodaļas žurnālisti aprakstīja kaut kādu demonstrāciju Dzirnavu ielejā pret celtniecības darbiem, kuru dēļ tagad veidojās pārāk intensīva satiksme skolas tuvumā.

Viņa rakstīja pirmajai lappusei.

Čakli klabinot taustiņus, viņa pamanīja pienākam pilsētas ziņu redaktoru Sidniju Glāsu. Avīzē visi viņu dēvēja par El Sidu^4. Pikti nopūties, viņš nostājās Sindijai tieši pretī. - Mums jāparunā.

Sindijas pirksti pamazām apstājās, un viņa pacēla galvu.

- Man neliek mieru divi ļoti nokaitināti vecākie kriminālrepor-tieri, kas alkst ķerties pie šīs lietas. Sūzija pašlaik pilsētas Domē gaida policijas priekšnieka un mēra paziņojumu. Stouns ir sagatavojis abu ģimeņu raksturojumus. Viņiem pa abiem kopā ir divdesmit gadu pieredze un divas Pulicera prēmijas. Un šis ir viņu lauciņš.

Sindijai pamira sirds. - Ko jūs viņiem teicāt? - viņa jautāja.

El Sida skarbās acis vēstīja, ka alkatīgie galvenie kriminālrepor-tieri, augstāka ranga žurnālisti ar saviem pētniecības asistentiem, tagad cenšas iejaukties un sabojāt šo lietu. Viņas lietu.

- Parādi, kas tev tur ir, - pilsētas ziņu redaktors beidzot pavēlēja.

Viņš apgāja apkārt galdam, noliecās pār Sindijas plecu un izlasīja datora ekrānā dažas rindas. - Lielākoties gluži labi. To tu droši vien arī pati zini. “Sērojošais” jāliek šeit. - Viņš ar pirkstu norādīja ekrānā. - Tas ir apzīmētājs, kas raksturo “līgavas tēvu”. Nekas tā nekaitina Aidu Morisu kā nepareiza vārdu kārtība un apzīmētāji nevietā.

Sindija juta, ka nosarkst. - Es zinu, zinu. Cenšos nenokavēt nodošanu. Termiņš ir...

- Es zinu, kad tas ir, - redaktors pikti atcirta. - Bet mums ir tāda kārtība, ka raksti jānodod ne tikai laikā, bet ari bez kļūdām.

Viņš neizturami ilgi urbās Sindijas sejā ar uzmanīgu, vērtējošu skatienu, liekot viņai justies neērti.

- Jo īpaši tad, ja gribi palikt pie šīs lietas. - Glāsa vienmēr tik neizdibināmā sejas izteiksme mazliet atmaiga, un viņš gandrīz uzsmaidīja Sindijai. - Es viņiem teicu, ka šī lieta ir tavā ziņā, Tomasa.

Sindija ar pūlēm apspieda vēlmi krist ap kaklu īgnajam, valdonīgajam redaktoram turpat kopīgās darba telpas vidū. - Vai man jādodas uz Domi? - viņa jautāja.

- īstie notikumi risinās tajā viesnīcas numurā. Dodies atpakaļ uz Hyatt.

El Sids jau sāka iet projām, kā allaž, sabāzis rokas bikšu kabatās.

Taču pēc mirkļa viņš pagriezās atpakaļ. - Protams, ja gribi palikt pie šīs lietas, iesaku sameklēt kādu ziņu avotu policijā - un ātri vien.

16

PĒC AIZIEŠANAS NO MORGA mēs ar Reiliju atgriezāmies nodaļā, domīgi klusēdami. Daudz kas šīs slepkavības detaļās man nebija skaidrs. Kāpēc lai slepkava ņemtu līdzi upura žaketi? Kāpēc atstātu šampanieša pudeli? Tas šķita bezjēdzīgi.

- Tagad mums ir seksuāls noziegums. Turklāt smags, - beidzot ierunājos, kad bijām nonākuši uz asfaltētā celiņa, kas veda uz Tiesu namu. - Es gribu salīdzināt sekcijas rezultātus ar datiem Milta Feninga un FIB datoros. Mums būs arī jātiekas ar līgavas vecākiem. Sīki jāuzzina, vai viņai pirms Deivida bijušas attiecības ar citiem vīriešiem. Un jādabū pilnīgi visu to cilvēku saraksts, kuri bija klāt kāzās.

- Varbūt labāk nogaidīt kādu apstiprinājumu šai versijai, - jaunais pārinieks ieminējās, - pirms ķerties pie tās tik aktīvi.

Es apstājos un pārsteigta raudzījos viņā. - Tu gribi uzzināt, vai kāds pieprasīs asiņainu žaketi atrasto mantu birojā? Es nesaprotu. Par ko tu raizējies?

- Es raizējos par to, - Reilijs atbildēja, - ka departamentam nevajadzētu traucēt sērojošās ģimenes ar dažādiem hipotētiskiem pieņēmumiem, kamēr nav drošu pierādījumu. Tā varbūt ir, bet varbūt arī nav slepkavas žakete. Varbūt viņš bija, bet varbūt nebija viesis.

- Kam tad vēl tā varēja piederēt - rabīnam?

Viņš aši man uzsmaidīja. - Varbūt slepkava to tīši atstāja, lai mūs maldinātu.

Pēkšņi viņa tonis šķita mainījies. - Tu atsakies no šīs versijas? -es noprasīju.

- Neatsakos, - viņš atbildēja. - Kamēr mums nav drošu pierādījumu, katru līgavas bijušo draugu vai zaudētāju kādā uzņēmumu

apvienošanā, kurā piedalījies Džeralds Brants, var uzskatīt par iespējamu aizdomās turamo. Es gan drīzāk negribētu, lai viņi nonāktu vispārējas uzmanības lokā, kamēr nav stingru un drošu pierādījumu.

Te nu tas viss bija. Teātra spēlēšana. Liekuļošana, noklusēšana. Brants un padomnieks Veils - līgavas tēvs - bija svarīgas personas. Atrodi vainīgos, Lindsij. Tikai, meklējot tos, neapdraudi departamentu.

Es atcirtu: - Man šķita: iespējamība, ka slepkava varēja piedalīties kāzās, ir visas izmeklēšanas pamats.

- Lindsij, es tikai iesaku nogaidīt kādu apstiprinājumu, pirms sāksim pratināt līgavas vedēju par viņa seksa dzīvi.

Es pamāju ar galvu, neatraujot skatienu no viņa acīm. - Bet tikmēr, Kriš, sekosim visām pārējām pavisam drošajām norādēm.

Mēs stāvējām neveiklā klusumā.

- Nu labi. Kā tu domā, kāpēc slepkava samainīja žaketes ar līgavaini? - es jautāju.

Viņš atspiedās pret cementa mūrīša malu. - Man šķiet, viņam tā bija mugurā, nogalinot upurus. Tā bija notraipīta ar asinīm. Viņam bija jātiek projām nepamanītam. Turpat mētājās līgavaiņa žakete. Un viņš tās samainīja.

- Tātad tu domā, ka viņš tā nopūlējās, sagraizot žaketi un atstājot pie durvīm, cerēdams, ka neviens neievēros atšķirību. Cits izmērs, cits ražotājs. Tas viss vienkārši paslīdēs garām. Reilij, kāpēc viņš to atstāja? Kāpēc neiebāza kādā maisiņā? Vai salocītu nepaslēpa zem jaunās žaketes?

- Nu labi, - Reilijs piekāpās. - Es nezinu. Un kā tev šķiet?

Es nezināju, kāpēc slepkava atstāja žaketi, taču pamazām manā prātā sāka veidoties biedējošs pieņēmums. - Pirmā iespējamība, -es atbildēju, - viņš krita panikā. Varbūt iezvanījās tālrunis vai kāds pieklauvēja pie durvīm.

- Kāzu naktī?

- Tu jau sāc runāt kā mans bijušais pārinieks.

Devos uz Tiesu nama pusi, un Reilijs mani panāca. Atvēra stikla durvis un palaida mani pa priekšu. Kad iegāju pa tām, viņš satvēra manu elkoni. - Un otrā iespējamība?

Es apstājos, ieskatījos viņam acīs, cenšoties noteikt, ciktāl drīkstu viņam uzticēties. - Kāda ir tava īstā pieredze šajā jomā? -es noprasīju. Viņš pasmaidīja, nezaudējot mieru un pašapziņu. - Es kādreiz biju precējies.

Es neatbildēju. Otrā iespējamība mani biedēja. Vai slepkava paraksta savus noziegumus? Spēlējas ar mums? Tīši atstāj norādes? Tie, kuri izdara tikai vienu slepkavību kaisles iespaidā, neatstāj tādas norādes kā šī žakete. Arī profesionāļi neatstāj.

Norādes atstāj sērijveida slepkavas.

17

AIZ LOGA, pa kuru raudzījās Filips Kempbels, pavērās plašs skats uz līci, taču viņš to īsti neievēroja. Viņš bija iegrimis domās.

Beidzot tas ir sācies. Spēle iet vaļā ar pilnu jaudu, viņš nodomāja. Pilsēta līča krastā nekad vairs nebūs tāda kā agrāk, vai ne? Nekas vairs nebūs pa vecam. Tas bija sarežģīti - ne gluži tā, kā šķita iepriekš, tomēr savā ziņā skaisti.

Viņš bija aizvēris sava kabineta durvis kā vienmēr, kad bija iegrimis pētījumos. Pēdējā laikā viņš vairs negāja pusdienās kopā ar kolēģiem. Tie viņu garlaikoja. Šo ļaužu dzīves pildīja tik sīkumainas intereses. Vērtspapīru tirgus. Amerikāņu futbola komandas Giants un 49ers. Atpūtas braucieni atvaļinājumos. Viņiem visiem bija tik sekli, mietpilsoniski sapņi. Toties viņa sapņi lidoja spārnos. Viņš jutās kā biznesa gigants, kas kaldina jaunus, vērienīgus plānus Silīcija ielejā.

Taču tas viss jau bija palicis pagātnē. Tagad viņam bija noslēpums. Vislielākais noslēpums pasaulē.

Viņš pastūma darba papīrus uz rakstāmgalda stūri. Tie pieder vecajai pasaulei, viņš nodomāja. Tāpat kā mans agrākais “es”. Garlaicīgais tipiņš. Darbarūķis.

Viņš atslēdza rakstāmgalda kreisās puses augšējo atvilktni. Aiz ierastā personīgo mantu jucekļa bija paslēpta maza, pelēka slēdzama kārbiņa. Tikai tik liela, lai pietiktu vietas trīs reiz piecas collas lielu kartīšu paciņai.

Tagad šī ir mana pasaule.

Viņš atkal atsauca atmiņā Hyatt notikušo. Līgavas skaisto seju porcelāna bālumā, košos asiņu ziedus uz viņas krūtīm. Viņš joprojām nespēja noticēt, ka tas tiešām notika. Naža asais krakšķis,

izlaužoties caur skrimšļiem. Viņas pēdējais, krampjainais elpas vilciens. Un, protams, ari viņas vīra.

Kā viņus sauca? Ak mīļais dievs, viņš to jau ir aizmirsis.

Nē, nav vis aizmirsis! Branti. Šo vārdu tagad nemitīgi skandina visās avīzēs un TV ziņās.

Viņš atslēdza kārbiņu ar ķēdītē piekārtu atslēgu. No tās izslīdēja rūpīgi glabātu, reibinošu sapņu atspoguļojums.

Kataloga kartīšu kaudzīte. Glīta un kārtīga. Sakārtota pēc alfabēta. Citu pēc citas viņš pārcilāja kartītes. Jauni vārdi... Kings... Merseds... Paseno... Pītersons.

Visi - saderinātie pāri.

18

KAD ATGRIEZOS NO MORGA, uz mana rakstāmgalda gaidīja vairākas steidzamas ziņas. Tas labi - steidzamas ziņas noteikti ir arī svarīgas.

Zvanījis Čārlijs Klepers no ekspertu biroja. Saņemts provizoriskais ziņojums. Pēc tam daži reportieri - no AP, vietējām televīzijas stacijām. Pat arī tā sieviete no Chronicle, kas man iedeva savu vizītkarti.

Našķējoties ar līdzpaņemtajiem grilēta cāļa un bumbieru salātiem, piezvanīju Kleperam. - Tikai labas ziņas, - pajokoju, izdzirdot klausulē viņa balsi.

- Tādā gadījumā varu tev iedot kādu no numuriem, kas sākas ar 900. Tur par diviem dolāriem minūtē sastāstīs visu, ko vien gribēsi dzirdēt.

Jau pēc viņa balss toņa nojautu, kas sekos. - Neko neizdevās dabūt?

- Kaudzēm daļējo, Lindsij, - atbildēja ekspertu šefs, ar to domājot nepārliecinošus pirkstu nospiedumus, ko viņa padotie noņēmuši viesnīcas numurā. - Līgavas, līgavaiņa, menedžera asistenta, istabenes.

- Vai noņēmāt nospiedumus arī no līķiem? - es uzstāju. Slepkava bija pacēlis Melāniju Brantu no grīdas. - Un no šampanieša kastes?

- Protams. Nekā. Vainīgais bijis ļoti piesardzīgs.

- Un kas bija uz grīdas? Šķiedras, kurpju nospiedumi.

- Neskaitot čuras. - Klepers iesmējās. - Tu domā, ka es ar tevi koķetēju? Lindsij, tu jau esi smuka, taču mani vairāk uzbudina slepkavu atmaskošana. Pašlaik kāds no manējiem ar mikroskopu pēta to smokinga žaketi. Ziņošu tev, tiklīdz ko uzzināšu. Vari būt droša.

- Paldies, Čārlij, - es vīlusies nomurmināju.

Turpinot pāršķirstīt zīmīšu kaudzi, atkal parādījās Sindijas Tomas as vārds.

Parasti es nemēdzu atzvanīt reportieriem pašā izmeklēšanas karstumā. Taču šī sieviete tik viltīgi un veikli bija spējusi tikt līdz pat nozieguma vietai, bet pēc tam izrādīja neparastu atturību, kad bija pieķērusi mani vājuma brīdī labierīcībās.

Atradu viņu redakcijā. - Paldies, ka atzvanījāt, inspektore, -viņa laipni atbildēja.

- Laikam biju jums pakalpojumu parādā. Paldies, ka bijāt tik laba pret mani viesnīcā.

- Katram kādreiz tā gadās. Tomēr man jājautā: vai jūs vienmēr tik sāpīgi pārdzīvojat, redzot nozieguma vietu? Jūs taču esat slepkavību izmeklētāja, vai ne?

Man nebija ne laika, ne patikas apspriest šādu tematu, tāpēc izlīdzējos ar Džeikobi vārdiem. - Bija taču kāzas. Es tajās vienmēr raudu. Kā varu jums palīdzēt, Tomasas jaunkundze?

- Sindija... Es jums izdarīšu labu pakalpojumu. Kad būs sakrājušies pieci, varbūt jūs ari atbildēsiet vismaz ar vienu.

- Mēs izmeklējam slepkavību, turklāt ļoti nežēlīgu. Nebūs nekādas spēlītes ar vienošanos un kaulēšanos. Un, ja mēs tiksimies vēl kādreiz, tad redzēsiet, ka man ļoti nepatīk būt kādam parādā.

- Man vispār bija tāda klusa vēlme, - viņa ieminējās, - uzzināt jūsu versiju par līgavu un līgavaini.

- Vai tad Chronicle par slepkavībām neraksta Toms Stouns? -es jautāju.

Dzirdēju, kā viņa ievelk elpu. - Es jums nemelošu. Parasti es rakstu vietējos jaunumus pilsētas ziņu nodaļai.

- Tagad beidzot esat tikusi pie īstas sensācijas. “Debesīs noslēgta laulība beidzas ellē”. Tas ir straujš izrāviens.

- Patiesību sakot, inspektore, - viņa ierunājās klusākā balsī, - es vēl nekad pirms tam nebiju redzējusi neko tādu. Kad ieraudzīju Deividu Brantu tur guļam... savā kāzu naktī. Zinu, ko jūs droši vien domājat, bet es zvanīju ne tikai rakstīšanas dēļ. Es tiešām gribētu palīdzēt, kā vien spēju.

- Es to novērtēju, bet mums šeit ir tik daudz brašu puišu ar žetoniem. Jādod taču viņiem iespēja izcelties, vai ne? Turklāt jums jāzina, ka, ielavoties trīsdesmitajā stāvā, jūs nesagādājāt man lielu pateicību no komisāra. Es biju atbildīga par nozieguma vietu.

- Es nemaz necerēju, ka tikšu tik tālu.

- Tā nu esam pārliecinājušās, ka nav zināms, kura kurai ir parādā. Bet tā kā šī lieta ir mana...

Reportiere atkal ierunājās stingrākā tonī. - Es zvanīju, lai uzzinātu, ko jūs teiksiet par rakstu, kuru publicēsim šopēcpusdien. Jūs jau zināt, ka līgavaiņa tēvs vada uzņēmumu pārpirkšanas firmu. Mūsu biznesa redaktors Bloomberg datos uzzinājis, ka viņi pēdējā brīdī atteikušies no piedāvātā darījuma ar trešo lielāko Krievijas auto ražošanas uzņēmumu Novgorod Auto. Brants bija solījis līdz pat divsimt miljoniem dolāru kā būtisku kapitāla daļu. Novgorod Auto ir viens no tiem Krievijas konglomerātiem, kurus pārņēmuši jaunlaiku melnā tirgus kapitālisti. Es dzirdēju, ka bez šīs naudas viņiem tūlīt pat draud bankrots. Mans ziņu pienesējs teica, ka viņi esot ļoti kašķīgi.

Es iesmējos. - Kašķīgi, Tomasas jaunkundze? Es pati drīz kļūšu mazliet kašķīga.

- Acīmredzot daži no šiem krieviem palika muļķa lomā.

Es atkal iesmējos. - Sazvērestība ar mērķi izdarīt slepkavību ir federāls noziegums, - paskaidroju viņai. - Ja jums ir kādi pierādījumi, tad jāzvana Tieslietu departamentam.

- Es tikai iedomājos, ka vajadzētu pastāstīt jums. Bet varbūt jūs varētu komentēt, kādas vēl versijas pārbaudāt?

- Protams. Varu droši teikt, ka tās atrodas izmeklēšanas procesā.

- Paldies. - Viņa nopūtās. - Vai esat jau noskaidrojuši kādu aizdomās turamo?

- Vai tiešām Chronicle vadība lika jums to jautāt? Jūs taču zināt, ka es nedrīkstu to izpaust.

- Neoficiāli. Neminot jūsu vārdu. Pa draugam.

Klausoties viņā, atcerējos, kā pati savulaik, tūlīt pēc stāšanās dienestā, pūlējos izsisties uz augšu. Visa policijas valstība bija noslēgta kā ar Ķīnas mūri, līdz beidzot kāds tajā pavēra pavisam niecīgu spraudziņu, lai es varētu iespraukties. - Kā jau teicu, Tomasas jaunkundze, - ierunājos mazliet pieļāvīgākā tonī, - es neko nesolu.

- Sindija, - reportiere atgādināja. - Vismaz sauciet mani par Sindiju. Nākamajai reizei, kad pieķeršu jūs labierīcībās vājuma brīdī.

- Labi, Sindija. Es jūs noteikti paturēšu prātā.

i

19

NEGRIBĒJU DOTIES UZ MĀJĀM. Un zināju, ka nespēju ari vairs ilgāk palikt darbā.

Paķēru somu, noskrēju lejā pazemes garāžā un iedarbināju savu veco labo, sagrabējušo Bronco, skaidri nezinot, kurp doties.

Braucu, kur acis rāda, - pa Ceturto, Trešo ielu, uz Misijas ielu, garām Moscone centram - kafejnīcām, slēgtiem veikaliem. Tikai lejup no kalna uz Embarkadero krastmalas pusi.

Apbraucu apkārt klubam Battery, virzoties projām no līča krasta. Man nebija noteikta mērķa, tomēr rokas uz stūres šķita darbojamies patstāvīgi, lai aizvestu mani kaut kur. Iztēlē visu laiku zibēja noslepkavotā jaunā pāra ķermeņi. Galvā atbalsojās Orentālera teiktie vārdi. Šodien beidzot piezvanīju hematologam Dr. Medvedam un norunāju tikšanos.

Tuvojoties Saterstritai, es pagriezos. Un pēkšņi sapratu, uz kurieni dodos.

Iebraucu Junionskvērā. Gluži neapzināti biju nonākusi tieši Hyatt spoži apgaismotās ieejas priekšā.

Parādīju menedžerim žetonu un uzbraucu ar liftu trīsdesmitajā stāvā.

“Mandarīnu apartamentu” durvju priekšā sēdēja tikai viens policists uniformā. Es viņu pazinu - Deivids Heils no Centrālā iecirkņa. Ieraugot mani tuvojamies, viņš piecēlās. - Nav kur palikt, inspektore?

Ieeju “Mandarīnu apartamentos” aizšķērsoja krustu šķērsu savilktas dzeltenas lentes. Heils iedeva man atslēgu. Pavilku nost pāris lenšu gabalu un iespraucos zem pārējiem. Pagriezu atslēgu slēdzenē un iegāju numurā.

Tas, kurš nekad vienatnē nav uzturējies nesen pastrādātas slepkavības vietā, nevar iedomāties, kādas baisa nemiera trīsas tā

izraisa. Es jutu, ka šajās telpās vēl klejo Deivida un Melānijas Brantu izmisušie rēgi.

Biju pārliecināta, ka esmu kaut ko palaidusi garām. Un biju arī pārliecināta, ka tas atrodas šeit. Bet kas tas ir?

Luksusnumurs izskatījās apmēram tāds pats kā iepriekšējā reizē. Dzīvojamās istabas Austrumu paklājs bija aizvests uz Klepera laboratoriju. Bet gulošo ķermeņu novietojums un asiņu traipi bija kārtīgi apzīmēti ar zilu krītu.

Aplūkoju Deivida Branta nogalināšanas vietu. Iztēlojos, kā viss varēja notikt.

Viņi divatā dzer šampanieti. (To varēju secināt pēc divām pustukšām glāzēm uz galdiņa pie terases.) Varbūt viņš tikko uzdāvinājis jaunajai sievai auskarus. (Uz galvenās vannasistabas letes bija atvērta kārbiņa.)

Tad kāds klauvē pie durvīm. Deivids Brants iet atvērt. Šķita, it kā telpas saspringtajā gaisā lidinātos noslēpumi, satraukti čukstēdami.

Ienāk slepkava ar šampanieša kasti rokās. Varbūt Deivids viņu pazīst. Varbūt viņi vēl pirms stundas kopā līksmojuši svinībās. Parādās nazis. Tikai viens dūriens. Līgavainis piespiests pie durvīm, pārbīlī sastindzis. Viss notiek tik ātri, ka viņš pat nepagūst iekliegties. “Nabaga virs piečurāja bikses,” teica Klēra.

Vai līgava nekliedz? Varbūt viņa ir vannasistabā. (Rotaslietu kārbiņa.) Varbūt viņa tur iegāja uzlikt auskarus.

Slepkava lavās caur numuru. Notver līgavu, kas, neko nenojaušot, iznāk no vannasistabas.

Iztēlojos Melāniju Brantu - laimīgu, priekā starojošu. Slepkava arī to redz. Vai viņš ir kāds no Melānijas paziņām? Vai viņi bija tikušies svinībās? Vai Melānija pazina savu slepkavu?

Ir tāds navaho indiāņu teiciens: “Pat bezvējā vējam ir balss.” Es ieklausos klusajā, noslēpumus glabājošajā viesnīcas istabā.

Pastāsti, Melānij! Esmu ieradusies tevis dēļ. Es klausos.

Man pārskrien drebuļi, atsaucot atmiņā slepkavības norisi visos sīkumos. Viņa pretojas, mēģina bēgt. (Zilumi un nelielie nobrāzumi uz rokām un kakla.) Slepkava uzbrūk viņai ar nazi pie gultas

kājgaļa. Viņš ir pārbijies, tomēr ari milzu sajūsmā par pastrādāto. Viņa nenomirst pēc pirmā dūriena. Jādur vēlreiz. Un ari trešoreiz.

Kad viss galā, viņš nes upuri uz gultu. (Nevelk. Uz grīdas nav asiņainu švīku.) Tas ir svarīgi. Viņš izturas saudzīgi. Tieši tas man liek domāt, ka viņš pazīst līgavu.

Varbūt viņš kādreiz mīlējis Melāniju? Viņš saliek mirušās sievietes rokas uz vidukļa mierīgas atpūtas pozā. Aizmigusi princese. Varbūt viņš iztēlojas, ka viss notikušais ir tikai ļauns sapnis.

Nekas šajā telpā neliecina par profesionāļu vai algotu slepkavu klīniski vēso darbības stilu. Vai pat par jebkādu slepkavību pieredzi.

Es ieklausos.

Pēkšņi viņu pārņem mežonīgs niknums. Viņš apjauš, ka nekad vairs neredzēs Melāniju. Savu princesi...

Viņš ir tik dusmīgs! Grib apgulties viņai līdzās tikai šo vienu reizi. Izbaudīt tuvību.

Taču viņš to nespēj. Tas aptraipītu princesi. Tomēr viņam tā jāiegūst. Tāpēc viņš paceļ līgavas kleitu. Iegūst viņu ar dūri.

Tas viss ir uzkrītoši skaidrs. Tomēr esmu pārliecināta, ka ir vēl kāda pēdējā norāde, ko es neredzu. Neatklāta. Ko esmu palaidusi garām? Ko mēs visi līdz šim esam palaiduši garām?

Pieeju pie gultas. Iztēlojos Melāniju, drausmīgās dūrienu brūces, taču viņas seja ir rāma, bez pārmetumiem. Slepkava viņu tāpat ari atstāj. Nepaņem auskarus. Nepaņem arī milzīgo briljanta gredzenu.

Tad pēkšņi nāk apjausma, tik apdullinoši kā vilciens, kas pilnā gaitā izjoņo no tumša tuneļa. Kā pietrūkst. Ko es nepamanīju. Mīļais dievs, Lindsij!

Gredzeni!

Iztēlojos līgavu guļam gultā. Viņas smalkās rokas, notraipītas asinīm. Briljanta gredzens joprojām pirkstā, bet...jēziņ! Vai tas ir iespējams?

Skrienu atpakaļ uz priekštelpu un atsaucu atmiņā līgavaiņa saļimušo ķermeni.

Viņi tikai pirms dažām stundām bija salaulājušies. Devuši svinīgos solījumus. Taču viņiem uz rokas nebija zelta stīpiņu.

Laulības gredzeni.

Slepkava neņem par piemiņu auskarus, es apjautu.

Viņš ņem gredzenus.

20

NĀKAMAJĀ RĪTĀ DEVIŅOS ierados Dr. Viktora Medveda kabinetā, un šis patīkamais neliela auguma vīrietis ar šauru seju un smalkiem vaibstiem, runādams ar vieglu austrumeiropiešu akcentu, pārbiedēja mani līdz nāvei.

- Negli ir slepkava, - viņš nosvērtā balsī paziņoja. - Tas laupa organismam spēju cirkulēt skābekli. Iesākumā simptomi ir gurdenums, imūnsistēmas pavājināšanās un nelieli galvas reiboņi. Rezultātā slimniekam var rasties smadzeņu darbības traucējumi līdzīgi kā insulta gadījumā, kā arī var sākt zust gara spējas.

Viņš piecēlās, pienāca man klāt un saudzīgi satvēra plaukstās manu seju. Nopētīja mani caur biezajiem briļļu stikliem. - Jūs jau esat novājējusi, - viņš secināja, ar īkšķiem iespiežot vaigus.

- No rītiem vienmēr paiet kāds laiks, līdz asinis sāk straujāk riņķot, - es ar smaidu ieminējos, cenšoties apslēpt sirdi sažņaugušās bailes.

- Ja mēs to neapturēsim, - Dr. Medveds pareģoja, - tad pēc trim mēnešiem jūs būsiet izģindusi kā rēgs. Ļoti glīts, tomēr rēgs.

Viņš atgriezās pie rakstāmgalda un paņēma manu kartīti. - Redzu, ka jūs esat policijas detektīve.

- Slepkavību nodaļā, - es paskaidroju.

- Nu tad nav nekādas jēgas ļauties ilūzijām. Taču es negribu jūs biedēt. Aplastisko anēmiju var apturēt. Līdz pat trīsdesmit procentiem pacientu palīdz ārstēšanas kurss ar sarkano asinsķermenīšu koncentrāta pārliešanu divreiz nedēļā. No tiem, kuriem tas nepalīdz, līdzīgu procentuālo daudzumu var izārstēt ar kaulu smadzeņu pārstādīšanu. Taču pirms tam jāpārcieš sāpīgs ķīmijas terapijas process, lai aktivizētu baltos asinsķermenīšus.

Es sastingu. Piepildījās Orentālera ļaunākie pareģojumi. - Vai ir kāda iespēja uzzināt, kam ārstēšana palīdz un kam - ne?

Medveds salika kopā plaukstas un papurināja galvu. - Vienīgā iespēja uzzināt ir uzsākt ārstēšanu. Tad arī redzēsim.

- Es pašlaik izmeklēju svarīgu lietu. Dr. Orentālers teica, ka varēšu turpināt strādāt.

Medveds skeptiski savilka lūpas. - Varēsiet turpināt tik ilgi, kamēr pietiks spēka.

Es lēni, mokoši izelpoju. Cik ilgi spēšu to noslēpt? Kam es to varu pateikt? - Ja ārstēšana iedarbosies, cik drīz jau būs redzams uzlabojums? - es cerīgi iejautājos.

Ārsts sarauca pieri. - Tas nav tāpat kā norīt aspirīna tableti, kad sāp galva. Diemžēl šis varētu būt ilgs pasākums.

Ilgs pasākums. Iedomājos, ko par to teiktu Rots. Un savas izredzes uz leitnantes pakāpi.

Te nu tas ir, Lindsij. Tavas dzīves lielākais pārbaudījums.

- Un, ja tā neiedarbosies, tad - cik ilgi... līdz sāksies...

- Sāksies pasliktinājums? Labāk bruņosimies ar optimismu un cerību. Visu pārējo apspriedīsim vēlāk.

Tagad viss karājās mata galā. Lietas izmeklēšana, mana karjera, visi manas dzīves mērķi. Likmes bija mainījušās. Tagad es staigāšu apkārt ar tikšķošu spridzekļa laika mehānismu krūtīs -cieši uzvilktu, uzliesmojošu. Un visa mana nākotne būs pamazām sarūkošais deglis.

Es klusi jautāju: - Kad sāksim?

Ārsts uzrakstīja uz lapiņas adresi tajā pašā ēkā. Trešajā stāvā. Mofeta ambulatorie pakalpojumi. Datuma nebija.

- Ja jums pašai nav iebildumu, es labprāt sāktu tūlīt.

21

RAKSTS PAR DŽERALDA BRANTA biznesa darījumu ar krieviem bija parādījies avīzē. Visos kioskos redzamākajā vietā dižojās liels, melns virsraksts: “LĪGAVAIŅA TĒVS VARBŪT SADUSMOJA KRIEVUS”.

Chronicle ziņoja, ka FIB ir nopietni pievērsies šai lietai. Lieliski.

Kad ap pusvienpadsmitiem beidzot ierados darbā, manos asinsvados bija iepildītas ar hemoglobīnu bagātinātas asinis no diviem puslitra maisiņiem. Tikai ar milzu pūlēm spēju izstumt no atmiņas skatu, kā biezais tumšsarkanais šķidrums lēni pil manā vēnā.

Rots mani pasauca, un viņa seja kā allaž pauda niknu sapīkumu. - Chronicle apgalvo, ka vainīgi krievi. FIB it kā tam piekrīt. - Viņš pārliecās pār manu rakstāmgaldu. Pastūma uz manu pusi avīzes rīta numuru.

- Es to redzēju. Neļauj FIB iejaukties, - es atbildēju. - Ši ir mūsu lieta.

Pastāstīju viņam par vakarvakaru, par atgriešanos nozieguma vietā. Par savu pārliecību, ka līgavas līķa seksuālā apgānīšana, asiņainā žakete, pazudušie gredzeni liecina par neprāta apsēstu slepkavu vienpatni.

- Tas nav nekāds krievu profesionālis. Viņš iebāza dūri tajā sievietē, - atgādināju leitnantam. - Tieši viņas kāzu naktī.

- Vai tu gribi, lai es lieku federāliem neiejaukties, - Rots noprasīja, - jo tev ir spēcīgas nojautas par šo lietu?

- Tā ir slepkavības lieta. Perverss, ļoti nežēlīgs seksuāla rakstura noziegums, nevis kaut kāda starptautiska sazvērestība.

- Varbūt krievu slepkavam vajadzēja pierādījumu. Vai varbūt viņš bija seksuāls maniaks.

- Pierādījumu - kam? Par šo slepkavību ziņoja visas avīzes un TV kanāli valstī. Turklāt vai tad krievu slepkavas parasti nenogriež arī pirkstu?

Rots pikti nopūtās. Viņa seja nervozi noraustījās.

- Man jāskrien, - es paziņoju. Pacēlu gaisā dūri, cerot, ka Rots saprata joku.

Džeralds Brants joprojām bija viesnīcā Hyatt, gaidīdams, kad varēs vest projām dēla līķi. Devos uz viņa luksusnumuru un atradu viņu tur vienu.

- Vai redzējāt avīzes? - es jautāju, kad apsēdāmies uz terases pie galdiņa ar saulessargu.

- Avīzes, Bloomberg, kaut kāda reportiere no Chronicle zvanījās visu nakti. Visi šie apgalvojumi ir pilnīgs neprāts, - viņš atbildēja.

- Jūsu dēla nogalināšana bija neprātīga rīcība, Branta kungs. Vai gribat, lai runāju pilnīgi atklāti saistībā ar izmeklēšanu?

- Kā to saprast, detektīve?

- Pirms pāris dienām jums jautāja, vai zināt kādu, kas vēlētos jums kaitēt...

- Un es teicu jūsu detektīvam, ka tikai ne šādā veidā.

- Vai jums nešķiet, ka daži grupējumi Krievijā varētu būt mazliet dusmīgi par jūsu atteikšanos no darījuma ar viņiem?

- Bokseres jaunkundze, mēs nesadarbojamies ar grupējumiem. Novgorod Auto akcionāru vidū ir daži no šīs valsts ietekmīgākajiem cilvēkiem. Turklāt jūs liekat man justies kā aizdomās turamajam. Tas bija bizness. Sarunas. Mūsu darbības jomā ar šādiem gadījumiem jāsastopas katru nedēļu. Deivida nāvei nav nekādas saistības ar Novgorod Auto.

- Kā jūs varat būt tik pārliecināts, Branta kungs? Jūsu dēls un viņa sieva ir miruši.

- Tāpēc, ka sarunas nemaz neizjuka, detektīve. Tā bija viltus ziņa, ko mēs pasviedām medijiem. Vakarvakarā mēs noslēdzām darījumu.

Viņš piecēlās, liekot man saprast, ka saruna beigusies.

Tūlīt pēc tam zvanīju Klērai. Ilgojos ar viņu parunāt. Man bija nepieciešama viņas labestības dienišķā deva. Un ari palīdzība lietas izmeklēšanā.

Klēras sekretāre teica, ka viņai pašlaik ir konferences zvans, un lūdza uzgaidīt.

- Tiesu medicīnas speciālisti, - Klēra, pēc brīža atbrīvojusies, pukojās. - Paklausies šo... Kāds vīrs, braucot ar ātrumu sešdesmit jūdzes stundā, kur atļautais ātrums ir trīsdesmit piecas, ietriecas nepareizi novietotā Lexus, kurā sēž pavecs vīrs, gaidīdams sievu. Večuks pagalam. Tagad vadītājs pieprasa daļu no upura mantojuma, jo tas, lūk, bija neatļauti novietojis automašīnu. Visas tiesājošās puses tikai kāro nogrābt kādu gabalu no mantojuma, pat eksperti. Rigeti liek man piedalīties, jo par šo lietu raksta ASV Tiesu medicīnas asociācijas žurnālā. Daži no šiem neliešiem ir tādi: ja iedosi viņiem peniju par viņu domām, zini, ko dabūsi?

- Sīknaudu, - es ar smaidu atbildēju. Klēra ir tik asprātīga.

- Pareizi. Man vēl ir tikai apmēram trīsdesmit viena sekunde. Kā tev klājas? - viņa apjautājās. - Es ilgojos pēc tevis, mīļum. Un ko tu īsti gribēji, Lindsij?

Es vilcinājos, ilgojoties izsūdzēt bēdas, tomēr saņēmos un pajautāju tikai, vai Brantu līķiem, kad tos atveda, uz rokas bija laulības gredzens.

- Cik man zināms, nebija, - Klēra atbildēja. - Mēs iegrāmatojām auskarus un briljantu, tik lielu kā acābols. Taču laulības riņķu nebija. Es arī to pamanīju. Tieši tāpēc zvanīju tev vakarvakarā.

- Diži prāti domā līdzīgi, - es secināju.

- Vai vismaz rosīgi prāti, - viņa piebilda. - Un kā virzās šī drausmīgā, atbaidošā lieta?

Es nopūtos. - Nezinu. Tagad mums būs jāiztaujā trīssimt viesi, lai noskaidrotu, vai kāds no tiem nav turējis ļaunu prātu. Tu jau redzēji, kādu versiju izvirza prese. Krievu atriebība. FIB ložņā apkārt, un priekšnieks Mersers kūda Rotu nodot šo lietu īstam detektīvam. Starp citu, esmu uzdevusi Džeikobi noskaidrot žaketes izcelsmi. Visādi citādi lietas izmeklēšana virzās normāli.

Klēra iesmējās. - Nepadodies, mīļum. Ja kāds spēj atrisināt šīs slepkavības, tad tā esi tu.

- Ak, ja tā būtu vienīgā nelaime... - Es aprāvos.

г

- Vai viss kārtībā? - Klēra bažīgi iejautājās. - Tu izklausies tāda saskumusi.

- Vispār man ar tevi jārunā. Varbūt varam satikties sestdien?

- Protams, - Klēra atbildēja. - Ak, piķis rāvis... Redžija izlaiduma svinības. Vai vari pagaidīt vienu dienu? Es varētu svētdien atbraukt uz vēlajām brokastīm.

- Protams, varu pagaidīt, - atbildēju, apspiežot vilšanos.

- Svētdien būtu lieliski. Es priecātos satikties.

Ar smaidu noliku klausuli. Uz īsu bridi tiešām uzlabojās noskaņojums. Jau tikai sarunājot tikšanos ar Klēru, šķita, ka no pleciem novēlies milzu smagums. Līdz svētdienai man būs vairāk laika sagatavoties. Izdomāt, kā spēšu apvienot ārstēšanos ar darbu.

Pienāca Reilijs. - Vai gribi iet iedzert kafiju?

Biju domājusi, ka viņš dusmosies uz mani par vēlo ierašanos darbā. Bet viņš laikam nojauta manu sarūgtinājumu.

Reilijs novicināja man deguna priekšā lielu bieza papīra aploksni un paraustīja plecus. - Tas ir Brantu kāzu viesu saraksts. Es domāju, ka tu gribēsi zināt, kas bija šie izredzētie.

V

22

MĒS DEVĀMIES UZ “ROMU” pāri ielai pretī Tiesu namam - vienu no daudzajām Eiropas stila kafejnīcām ar ģipša apmetuma sienām un augstiem griestiem. Man labāk patīk “Pīts”, bet “Roma” ir tuvāk.

Es pasūtīju tasi tējas, bet Reilijs izvēlējās kādu smalku mocha latte kafiju un šķēli svaigas ķirbju maizes - to viņš pasniedza man.

- Vai kādreiz esi aizdomājusies, kā šīs kafejnīcas spēj nopelnīt? -viņš jautāja.

- Ko? - Pārsteigta paraudzījos viņā.

- Tās ir uz katra stūra. Visās pasniedz vienus un tos pašus produktus, un vidējā viena pirkuma summa ir... cik?... divi dolāri un trīsdesmit pieci centi?

- Šis nav nekāds randiņš, Reilij, - es atcirtu. - Izskatīsim sarakstu.

- Varbūt drīzāk trīs vai trīsarpus. Droši vien labākajā gadījumā šo kafejnīcu bruto ienākumi ir četrsimt tūkstoši.

- Reilij, lūdzu, - es atgādināju, sākot zaudēt pacietību.

Viņš pastūma aploksni pa galdiņu tuvāk man.

Es to atvēru un pāršķirstīju astoņas vai deviņas lapas ar Dže-ralda Branta biroja logotipu, pilnas ar vārdiem un adresēm. Dažus līgavaiņa puses viesus pazinu uzreiz. Berts Rosens - bijušais ASV Valsts kases sekretārs. Samners Smits - miljardieris, kas sapelnījis savu bagātību astoņdesmitajos gados ar lieliem uzņēmumu pārpirkšanas darījumiem. Čips Steins no filmu studijas E-flix, Spīlberga draugs; Megija Sontero - modīgā SoHo dizainere no Ņujorkas. Daudzi slaveni vārdi, kas sola lielus sarežģījumus.

No līgavas puses bija vairāku Sanfrancisko apvidū ievērojamu personu vārdi. Pats pirmais - mērs Fernandess. Arturs Abramss -slavens vietējais jurists. Es pāris reižu esmu uzstājusies pret viņa

firmu, sniedzot liecību slepkavību lietās. Villijs Aptons - valsts skolu pārraugs.

Reilijs pievilka savu krēslu tuvāk manējam. Sēžot blakus, mēs ātri pārskatījām visu sarakstu. Iespaidīgs laulātu pāru uzskaitījums ar tituliem “Doktors” vai “Godājamais” uzvārda priekšā.

Tas bija garš, neizteiksmīgs šķietami nepieejamu personu saraksts.

Es pat nezināju, ko biju gaidījusi, - vismaz kaut ko, kas šķistu aizdomīgs. Kādu slavenību vārdus ar noziedzīgu zemtekstu, ko nepamana pat ģimenes locekļi.

Reilijs bažīgi nopūtās. - Biedējošs saraksts. Tu ņem piecdesmit, es - piecdesmit, bet pārējos atstāsim Džeikobi. Pēc divām nedēļām visi atkal satiksimies tepat un apspriedīsim uzzināto.

Izredzes uzbāzties ar jautājumiem visiem šiem cilvēkiem - protams, katrs būs šausmu pārņemts un sašutis par tādu pratināšanu -nepavisam mani neiepriecināja un neraisīja cerības.

- Kā tev šķiet, vai mērs Femandess varētu būt seksuāls slepkava? - es nomurmināju. - Manuprāt, varētu.

Mani nākamie vārdi bija īsts pārsteigums man pašai. - Tu teici, ka esi bijis precējies?

Ja jau mums piespiedu kārtā būs jāstrādā kopā, tad labāk uzreiz visu noskaidrot. Un, atklāti sakot, mani māca ziņkāre.

Reilijs pēc brīža pamāja ar galvu. Viņa acīs šķita pazibam sāpes. - Patiesībā esmu vēl joprojām. Šķiršanās stāsies spēkā nākammē-nes. Septiņpadsmit gadi kopā.

Uzmetu viņam līdzjūtīgu skatienu. - Piedod! Beigsim šo iztaujāšanu.

- Tas nekas. Dzīvē visādi notiek. Pēkšņi izrādījās, ka mēs dzīvojam dažādās pasaulēs. Pareizāk sakot, Mariona iemīlējās savā darba devējā - nekustamo īpašumu firmas īpašniekā. Šis stāsts ir vecs kā pasaule. Es tā arī neiemācījos, ar kuru dakšiņu jāēd kurš ēdiens.

- Es būtu tev aiztaupījusi ciešanas, - ieminējos. - Pēc kārtas no kreisās uz labo pusi. Vai bērni ir?

- Divi kolosāli puikas. Četrpadsmit un divpadsmit gadi. Džei-sons ir sportists. Tedijs - gudrinieks. Izveidoja savas sestās klases mājaslapu. Es ar viņiem tiekos katru otro nedēļas nogali. Mans prieks un acuraugs, Lindsij.

Es gluži labi varēju iztēloties Reiliju kā lielisku tēvu. Sestdienās dzenājam bumbu kopā ar dēliem, uzstādām datoru atpūtas istabā. Turklāt šim vīrietim ir tiešām sirsnīgas acis. Pamazām sāku apjaust, ka viņš nav mans ienaidnieks.

- Tomēr šķiet... - viņš uzsmaidīja man, - ka dakšiņu pareizās secības zināšana tev īsti nepalīdzēja. Tu esi šķīrusies, vai ne?

- Oooo! Kāds ir ievācis ziņas, - es atbildēju. - Es apprecējos tūlīt pēc Policijas akadēmijas beigšanas. Toms studēja Bērkli Universitātes Juridiskās fakultātes otrajā kursā. Sākumā viņš gatavojās specializēties krimināltiesībās. Mums bija gandrīz vai Karvila un Metelinas^5 attiecības. Es iztēlojos, kā abi kopā varēsim atmaskot noziedzniekus. Tomēr viņš izvēlējās korporatīvās tiesības.

- Un?

- Tā bija viņa dzīve, nevis manējā. Es nebiju gatava lauku klubiņam. Šis arī ir sens stāsts, vai ne? - Es pasmaidīju. - Patiesība ir tāda - viņš mani pameta. Varētu teikt, ka salauza manu sirdi sīkos gabaliņos.

- Šķiet, ka mums ir daudz kā kopīga, - Reilijs klusi ieminējās. Viņam tiešām ir jaukas acis. Izbeidz, Lindsij!

- Ja gribi zināt, - es nesatricināmā mierā atbildēju, - pēdējos sešus mēnešus man bija vētrains romāns ar Vorenu Džeikobi.

Reilijs iesmējās un izlikās pārsteigts. - Mī un žē, Džeikobi nemaz neizskatās tev piemērots. Kāda tad ir viņa liktenīgā pievilcība?

Atcerējos savu bijušo vīru Tomu, tad vēl vienu vīrieti, kurš man it kā nopietni patika. Un to, kas mani vienmēr pievilka, ja ielaidos ar kādu tuvākās attiecībās. - Maigas rokas. Un droši vien arī laba sirds.

- Nu tad kā tev šķiet? - Reilijs jautāja. - Ja piedāvā pārdošanā mājas ievārījumus. Nosauc kafijas šķirnes pievilcīgos vārdos -“Arābu vēsmas”, “Siroko”. Vai tā varētu uzlabot pārdošanas rādītājus?

- Kāpēc tu par to runā, Reilij?

Viņš uzmeta man skatienu, kas pauda gan mulsu smaidu, gan lepnu dzirksti dzidri zilajās acīs. - Es strādāju policijā jau sešpadsmit gadus. Tāpēc jāsāk domāt par nākotni... Man ir kāda iemīļota vieta. Taho. Varbūt kāda no šīm franšīzēm...

- Atvaino, es nespēju iedomāties tevi aiz letes tirgojam smalkmaizītes.

- Jaukākais kompliments, ko tu līdz šim man esi pateikusi.

Es piecēlos, iespiedu lielo aploksni padusē un devos uz durvju pusi. - Bet, ja tā padomā, varbūt tu būtu labāks beķeris nekā policists.

- To es saprotu. - Viņš pasmaidīja. - Asprātīga atbilde visos dzīves gadījumos. Nezaudējot modrību.

Izejot no kafejnīcas, es atmaigu un teicu pāriniekam: - Man ari ir kāda iemīļotākā vieta.

- Varbūt tu kādreiz man to parādīsi.

- Varbūt.

Reilijs mani pārsteidza - mūžu dzīvo, mūžu mācies. Viņš tiešām ir jauks cilvēks. Man ienāca prātā - vai viņam ir maigas rokas?

23

RAUGOTIES SPOGULĪ UZ SEVI greznajā līgavas kleitā, Rebeka Paseno saprata, ka beidzot kļuvusi pieaugusi.

Mana mīļā mazulīte. Šos vārdus viņa bija dzirdējusi kopš pašas piedzimšanas dienas.

Un nebija ari grūti iedomāties, kāpēc, ja ir trīs vecākie brāļi. Māte vienmēr bija ilgojusies pēc meitiņas. Tēvs ari, taču gadi aizritēja un vecāki jau samierinājās, ka viņu laiks ir pagājis. Vecākais brālis - pārgalvīgais Bens - gāja bojā vēl pirms Rebekas piedzimšanas. Vecāki bija bēdu satriekti. Vairs pat nedomāja par bērnu radīšanu. Un tad pēkšņi, brīnumainā kārtā, pieteicās Bekija.

- Manu meitiņ, - Bekija aiz muguras izdzirdēja mātes balsi.

- Ak, mammuci. - Bekija nopūtās un pasmaidīja.

Viņa turpināja vērot sevi. Viņa tiešām bija skaista. Garajā, baltajā kleitā bez lencītēm, ar tilla plīvura mākoni viņa mirdzēja un staroja kā dārgakmens. Maikls būs sajūsmā. Sagatavošanās darbu jūklī - viesnīca Napā, ziedu pasūtīšana, kleitas pēdējā brīža labojumi - viņai šķita, ka priecīgā diena nekad nepienāks. Taču tagad tā bija gandrīz klāt. Piektdien.

Saks veikala pārdevēja Perkinsas kundze spēja tikai noraudzīties un apbrīnot. - Visi būs mēmi no sajūsmas, mīļā.

Bekija apgriezās apkārt, trīsdaļīgajā spogulī apskatot sevi no visām pusēm. Viņa plati pasmaidīja. - Būs gan, vai ne?

- Mēs ar tēvu gribam tev kaut ko uzdāvināt, - māte paziņoja.

Viņa pasniedzās somiņā un izņēma nelielu zamšādas rotaslietu

maisiņu. Tajā bija viņas briljanta kaklarota - četru karātu ovāls pērļu virtenē, ko viņa bija saņēmusi dāvanā no savas mātes.

Viņa piegāja tuvāk meitai un aplika rotu viņai ap kaklu.

- Cik brīnišķīga! - Bekija izdvesa. - Ak, mammucū

- Es to saņēmu savā kāzu dienā, - māte teica. - Tā man dāvāja skaistu un laimīgu dzīvi. Tagad tava kārta.

Rebeka Paseno kā apburta stāvēja spoguļa priekšā. Krāšņais tērps, spožais briljants kakla bedrītē.

Beidzot viņa nokāpa no kleitas pielabošanas platformas un apskāva māti. - Mammuci, es tevi mīlu. Tu esi vislabākā.

- Tagad tērps gatavs, - māte noteica, acīs iemirdzoties asarām.

- Nē, vēl ne gluži, - Perkinsas kundze iebilda. Viņa iesteidzās palīgtelpā un atgriezās ar ziedu pušķi. Protams, tie bija mākslīgie, veikala piederums, tomēr šajā brīdī izskatījās pēc krāšņākajiem ziediem pasaulē.

Viņa iedeva buķeti Bekijai, un tā atkal uzkāpa uz platformas, piespiedusi ziedus pie krūtīm. Redzēja sava laimīgā smaida atspulgu trijos spoguļos. Apkārt stāvošās sievietes nespēja atraut skatienus no viņas.

- Tagad gan viss kārtībā, - Perkinsas kundze paziņoja.

Stāvēdams turpat netālu Saks veikalā un vērodams, kā Bekija

pielaiko grezno tērpu, Filips Kempbels viņai pilnīgi piekrita.

- Tava svarīgā diena ir gandrīz klāt, - viņš klusi čukstēja. - Tu izskaties burvīgi.

24

NAKAMAJĀ RĪTĀ ZVANĪJA Milts Fenings no FIB Dzimumnoziegumu nodaļas. Viņa datubāzē bija atradušies daži līdzīgi noziegumi, taču viņš uzreiz brīdināja, ka neviens no tiem nedod derīgu norādi.

Vispirms viņi kā atslēgvārdus izmantoja izvarošanu ar dūri un atrada vairākus piemērus, galvenokārt geju noziegumus. Viens gadījums bija saistīts ar dažu prostitūtu slepkavībām Komptonā 1992. gadā, taču vainīgais - Nikolass Čito - pašlaik Sankventinas cietumā izcieta divdesmit piecu gadu sodu.

Bija vairākas slepkavības viesnīcās, viena pat saistīta ar jaunlaulātajiem - Ohaio štatā kāds līgavainis uzšķērdis savas jaunās sievas vēderu, kad atklājis, ka nav viņai pirmais vīrietis. Taču nebija nekādu vietēju vai vēl neatrisinātu noziegumu, kas varētu dot norādi.

Biju vīlusies, taču ne pārsteigta. Viss līdz šim uzzinātais bija pārliecinājis mani, ka Deivida un Melānijas Brantu liktenīgā tikšanās ar slepkavu Hyatt viesnīcā nebija viņu pirmā sastapšanās.

Pamanīju Džeikobi ienākam darba telpā. Divas dienas viņš bija no manis izvairījies, veltot visu uzmanību savu uzdevumu izpildei -šampanieša un žaketes meklējumiem.

Pēc divu gadu pieredzes zināju - Džeikobi jūtas nelaimīgs, ja nevar paķircināt mani.

- Kā sokas meklējumi? - apjautājos.

Viņš pasmīnēja ar sakniebtām lūpām. - Čins un Mērfijs apzvana visus sasodītos vīna veikalus četrdesmit jūdžu rādiusā. Tu domā, ka šie tirgoņi veic kārtīgu uzskaiti? Viņi visi saka - šo pudeli varēja pasūtīt no jebkuras vietas visā valstī. Un vēl jāņem vērā pasūtījumi pa pastu. Un internētā. Trakums!

Es sapratu, ka tā nav īsti cerīga norāde. Tomēr cik daudzi ir gatavi maksāt divsimt dolārus par šampanieša pudeli?

- Taču, - viņš beidzot atļāvās pašapmierināti pasmaidīt, - mēs noskaidrojām dažus vārdus.

It kā lai mani pamocītu, Džeikobi lēni pāršķirstīja savu piezīmju bloknotu vismaz līdz trīsdesmitajai lappusei. Tad piemiedza acis, svarīgi noklepojās un paziņoja: - Jā, te tas ir... “Goldensteitas Vīnu veikals” Kreščentā. Krug. Clos du Mesnil, - viņš nolasīja, barbariski izrunājot franču nosaukumu. - 1989. gads. Pagājušā gada martā kāds pasūtījis veselu kasti šīs dziras. Vārdā Rojs K. Šoens.

- Vai pārbaudījāt viņu?

Džeikobi pamāja ar galvu. - Neko nav dzirdējis ne par kādiem Brantiem. Viņš ir zobārsts. Laikam arī bagātiem zobārstiem garšo smalki vīni. - Viņš pāršķīra nākamo lapu. - Vēl ir “Vīnadārza vīni” Millas ielejā. Ar to nodarbojās Mērfijs. - Pirmoreiz pāris dienu laikā Džeikobi man īsti uzsmaidīja. - Vīna pircēja uzvārds arī bija Mērfijs. Šī veikala regulārais klients. Rīkoja viesības par godu sievas dzimšanas dienai. Ja vari man piešķirt brīvu rītu, es aizbraukšu viņu pārbaudīt, bet gribēju sūtīt Mērfiju. Kaut vai humora pēc.

- Un kā sokas ar smokinga žaketi?

- Mēs piezvanījām ražotājam. Šāda veida smokingus šajā apvidū pārdod piecpadsmit veikalos. Ja vispār tas ir pirkts šeit, tuvumā. Mēs iesaistījām viņu vietējo pārstāvi. Sameklēt šī praķa īpašnieku... tas nu nebūs viegli.

- Voren, kad apstaigāsi tos veikalus, - es ķircinoši ieminējos, - pie reizes pameklē sev kādu pieklājīgāku kaklasaiti.

- Ļoti smieklīgi! Un kā tad tu tiec galā bez manis? - Džeikobi noprasīja, ieskatoties man acīs. Viņa sejas izteiksme ar sakniebtajām lūpām skaidri pauda vilšanos. Tas man lika justies vainīgai.

- Kaut kā jau iztieku. - Tad nopietni piebildu: - Piedod, Voren. Tu taču zini, ka es neprasīju jaunu pārinieku.

Viņš mulsi pamāja ar galvu.

- Vai gribi, lai pārbaudu visus mūsu atrastos smalkā šampanieša cienītājus?

Es papurināju galvu. Piecēlos un nosviedu uz Džeikobi rakstāmgalda Brantu kāzu viesu saraksta kopiju. - Gribu, lai salīdzini, vai kāds no tiem ir šajā sarakstā.

Viņš pāršķirstīja lapas, klusi iesvilpdamies, pamanot dažu slavenāko personu vārdus. - Žēl gan, Boksere. Nav ne Šoena, ne Mērfija. Varbūt būs jāpagaida otrais pāris un ar to veiksies labāk.

- Kāpēc tu tā domā? - es noprasīju. Džeikobi gan bija neciešams tips, tomēr ari labs policists ar lielisku intuīciju noziedznieku rīcības sistēmas atpazīšanā.

- Mēs meklējam švītīgi ģērbušos ripiņu, kuram patīk vārtīties asinīs kopā ar beigtām līgavām, vai ne?

Pamāju ar galvu. Atcerējos kādu sava pirmā pārinieka teicienu. Lindsij, nekad nemēģini spēkoties ar cūku. Jūs abi novārtīsieties netīri. Bet cūkai tas patiks.

- Tādam laikam būtu grūti atrast draudzeni, - Džeikobi secināja.

25

JAUNLAULĀTO SLEPKAVĪBU IZMEKLĒŠANAS pirmā nedēļa bija pagājusi. Kaut kas neticams.

Džeikobi ar savu komandu cītīgi turpināja žaketes un šampanieša meklējumus, taču pagaidām bez rezultātiem. Mēs ar Reiliju bijām iztaujājuši divdesmit kāzu viesus - no mēra līdz līgavaiņa labākajam draugam. Tie visi bija satriekti un sašutuši, taču nespēja pavēstīt neko noderīgu.

Es spēju domāt tikai par to, ka steidzami jāatrod kādas drošas norādes, kamēr ļaundaris - gredzenu zaglis - nav izdarījis nākamo slepkavību.

Pārcietu otro asins pārliešanu. Vēroju, kā biezais, sarkanais šķidrums ieplūst vēnā. Lūdzos, kaut tas padarītu mani stiprāku, taču nebiju pārliecināta. Pilienu lēnais, nemainīgais ritms atgādināja pulksteņa tikšķus.

Un pulkstenis tiešām tikšķēja. Gan man, gan priekšniekam Mer-seram.

Sestdien sešos pēcpusdienā Džeikobi aizvēra bloknotu, uzvilka sporta jaku un aizbāza ieroci aiz jostas. - Uz redzi, Boksere, - viņš atsveicinājās.

Reilijs pirms aiziešanas apstājās pie mana galda. - Es tev esmu parādā aliņu. Vai gribi izmantot?

Kāda alus glāze noderētu, es nodomāju. Sāku jau pierast pie Rei-lija sabiedrības. Taču nelāga nojauta vēstīja - ja tagad iešu iedzert kopā ar viņu, tad nenoturēšos un izstāstīšu visu - par Negli, ārstēšanas kursu, mokošajām bailēm sirdi.

Papurināju galvu. - Laikam vēl bridi uzkavēšos, - atbildēju, pieklājīgi paraustot plecus.

- Vai rītdien esi aizņemta?

- Jā. Tikšos ar Klēru. Pēc tam atnākšu šurp. Un tu?

- Džeisonam futbola spēle Paloalto. Vedīšu abus puikas uz turieni.

- Izklausās jauki. - Tā tiešām ari bija. Manā dzīvē laikam šādi pasākumi nebūs lemti.

- Atgriezīšos rītvakar. - Jau pirmajā kopīgā darba dienā viņš bija man iedevis savu peidžera numuru. - Es dzīvoju stundas brauciena attālumā. Piezvani, ja uzzini ko svarīgu.

Kad Reilijs bija aizgājis, manā darba telpas stūri iestājās klusums. Izmeklēšana pārtraukta līdz rītam. Arā, gaitenī, sarunājās daži naktsmaiņas policisti.

Nekad vēl nebiju jutusies tik vientuļa. Man šķita - ja tagad aiziešu mājās, tad palaidīšu garām kādu svarīgu pavedienu lietas atrisināšanā. Neizpildīšu Melānijai doto kluso solījumu. Vēl tikai vienreiz paskatīšos, teicu sev. Vēlvienreiz pamēģināšu.

Kāpēc lai slepkava ņemtu gredzenus?

Mani pārņēma neizturams nogurums. Jaunie, kareivīgie asinsķermenīši atņēma man spēkus, lai gan rosīgi vairojās tieši manai aizsardzībai. Kavalērijas pulks traucas uzbrukumā. Cerība cīnās pret šaubām. Kaut kāds neprāts.

Laikam Deivids un Melānija jāatstāj mierā līdz rītam. Apliku biezajai lietas mapei apkārt elastīgo auklu un ievietoju to pelēkajā plastmasas kastē ar uzrakstu “Izmeklējamās lietas”. Pie citām, līdzīgām mapēm ar līdzīgiem nosaukumiem.

Vēl brīdi paliku sēžam pie rakstāmgalda tumšajā darba telpā. Tad sāku raudāt.

OTRA GRAMATA

Sieviešu detektīvu klubs

26

BEKIJA DEDŽORDŽA, laimē starodama jau otro dienu Maikla sievas godā, iznāca no viesnīcas vestibila rokrokā ar vīru. Viņa dziļi ieelpoja vēso vakara gaisu - pirmo āra gaisa malku veselas diennakts laikā.

Neilgajā laikā kopš kļūšanas par laulātu pāri viņi bija vairākas reizes mīlējušies un divreiz bijuši kopā varen karstā dušā. Viņi uz brīdi bija atstājuši istabu, lai dotos apnicīgās, bet, par laimi, pēdējās vēlajās brokastīs kopā ar vecākiem. Ar lielu lūgšanos atrunājušies no brauciena uz vīna darītavu Opus One, viņi steidzās atpakaļ uz numuru un atvēra pēdējo šampanieša pudeli. Maikls uzlika seksa videofilmu, un, skatoties to, viņi iemēģināja dažas neparastas un satraucošas lomas. Maiklam šķita uznākušas visādas fantāzijas par ģērbšanos sieviešu drēbēs.

Rīt viņi dosies uz Mazatlanu pavadīt debešķīgu nedēļu, kad viņa varēs uzmeklēt un izpētīt visas burvīgi kārdinošās vietiņas vīra ķermenī. Varbūt viņi pat pāris reižu izies no istabas, lai pavērotu delfīnus.

Viņa nosprieda, ka pagaidām viss norit vienkārši lieliski.

Šovakar viņi dosies uz Napas smalkāko restorānu French Laundry. Visi to slavēja kā pašu izcilāko vakariņošanas vietu, un viņi bija rezervējuši galdiņu gandrīz pusgadu iepriekš. Bekijai siekalas saskrēja mutē, iztēlojoties izsmalcinātu garšu buķeti - zoss aknu pastēti, pīles cepeti ar meža ogām, ko lieliski papildinās dārgs šampanietis.

Ejot uz netālu novietoto automašīnu, viņi ieraudzīja piebraucam melnu limuzīnu. Atvērās vadītāja puses logs, un uniformā ģērbies šoferis pabāza ārā galvu. - Dedžordža kungs un kundze?

Viņi apjukuši paraudzījās viens uz otru, tad pasmaidīja. - Jā, tie esam mēs.

- Esmu jūsu rīcībā, - šoferis paziņoja. - Uz viesnīcas rēķina.

Bekija bija sajūsmā. - Vai tiešām tas mums? - Tikai vienreiz

savas juridiskā biroja sekretāres karjeras laikā, kāda svarīga darījuma noslēgšanas dienā, viņa bija braukusi tik iespaidīgā limuzīnā, taču toreiz bija iespiesta aizmugures sēdeklī kopā ar četriem rūpju pārņemtiem juristiem.

- Rezervēts un apmaksāts uz visu nakti, - šoferis atbildēja, piemiedzot ar aci.

Jaunlaulātie pārsteigti saskatījās.

- Mums neviens neko par to neteica, - Maikls brīnījās, tomēr šķita gluži iepriecināts, ka izpelnījies tādu godu.

Bekija ielūkojās limuzīnā. - Ak, Maikl! - Salonā bija mīksti ādas sēdekļi un pulēta mahagonija bārs ar kristāla glāzēm. Apgaismojums bija pieklusināts līdz romantiskai puskrēslai. Bija pat char-donnay pudele uz ledus. Viņa iztēlojās, kā lepni pieripos pie Napas modīgākā restorāna ar šo burvīgo auto.

- Nāc, Maikl! - Viņa iesmējās, gandrīz vilkdama vīru aiz rokas.

- Tas tik būs brauciens!

- Es jūs gaidīšu pie durvīm, kad nāksiet ārā, - šoferis apsolīja,

- un tā ir sagadījies, ka jūsu priekšā ir Napas gleznaināko ceļu labs pārzinātājs.

Bekija redzēja, ka Maikla nelielās šaubas sāk pagaist. - Vai tad tu negribi smalki izvizināt savu princesi?

Tāpat kā tad, kad viņa pirmoreiz uzsmaidīja Maiklam birojā, tāpat kā vakarnakt gultā viņa redzēja, kā vīrs piekāpjas un paklausa viņas vēlmei. Dažkārt viņš mēdza būt pārāk piesardzīgs. Kā jau grāmatvedis. Tomēr viņa allaž prata Maiklu pierunāt.

- Ja Bekija tā vēlas, - Maikls beidzot piekrita.

27

- TIKKO PRECĒJUŠIES? - Filips Kempbels jautāja, sirdij salecoties.

Pretī braucošo mašīnu spožie lukturi apgaismoja viņu kā rentgena stari, atklājot slēptākās vēlmes.

- Divdesmit sešas stundas, divdesmit divas minūtes un... četrdesmit piecas sekundes, - Bekija nočivināja.

Kempbela sirds satraukti dauzījās. Viņa bija burvīga. Viņi abi kopā bija burvīgi. Vēl labāki, nekā viņš bija cerējis.

Ceļš vienmuļi stiepās it kā uz nekurieni, taču viņš zināja, kurp dodas. - Cienājieties ar vīnu. Spainītī ir Palmeyer. Daži to uzskata par labāko visā ielejā.

Sēžot pie stūres, slepkavas nervi bija saspringti līdz pēdējam.

Kas ir visļaunākais, ko kāds jebkad izdarījis? Vai es spēšu to paveikt vēlreiz? Un - vēl vairāk - vai jebkad spēšu pārstāt to darīt?

Paraudzījies atpakaļ, viņš redzēja, ka Bekija un Maikls lej glāzēs Palmeyer vīnu. Viņš dzirdēja, kā nošķind saskandinātas glāzes, un kādus vārdus par veiksmes gadiem. Sirdij ledaini sažņaudzoties, viņš vēroja jaunā pāra skūpstu.

Viņš ienīda katru šūniņu šo apmierināto, bet piemuļķoto ļautiņu ķermeņos. Vai tad negribi smalki izvizināt savu princesi? Viņš aptaustīja klēpī nolikto pistoli. Viņš bija mainījis slepkavības ieroci.

Pēc brīža Kempbels nogriezās no galvenā ceļa augšup stāvā pakalnā.

- Šoferi, uz kurieni mēs braucam? - aizmugurē atskanēja jaunā vīra balss.

Viņš ielūkojās atpakaļskata spogulī un uzmundrinoši uzsmaidīja Dedžordžiem. - Iedomājos, ka labāk vedīšu jūs pa skaisto ainavu

ceļu. Jaukākie skati visā ielejā. Un tāpat paspēsiet astoņos uz restorānu.

- Mēs nedrīkstam nokavēt, - līgavainis nedroši atgādināja. - Galdiņu bija vēl grūtāk rezervēt nekā pašu sasodīto viesnīcu.

- Nesatraucies, mīļum, - Bekija īstajā bridi iedūdojās.

-Jau pavisam drīz sāksies plašie skati, - Kempbels solīja. - Tiešām skaisti. Bet tikmēr atpūtieties. Uzlieciet mūziku. Es jums parādīšu visus labākos skatus. Ļoti romantiski.

Viņš nospieda kādu pogu, un uz pasažieru salona griestiem iespīdējās šaura mirgojošu gaismu josliņa - maiga, romantiska gaismas mūzika.

- Ooo, - Bekija izdvesa, ieraugot gaismiņas. - Cik burvīgi!

- Tagad es uz visu brauciena laiku aizvēršu starpsienu. Medusmēnesis ir tikai vienreiz mūžā. Varat darīt, ko vien vēlaties. ŠI nakts ir veltīta jums.

Viņš atstāja starpsienu mazliet pavērtu, lai varētu redzēt un dzirdēt jauno pāri, vedot tos arvien augstāk kalnos. Viņi maigojās un čubinājās, skūpstījās. Līgavaiņa plauksta slīdēja augšup pa Bekijas gurnu. Viņa ar iegurni piespiedās vīram.

Ceļš kļuva grambaināks, un dažos posmos raupjo, ieplaisājušo betonu nomainīja grantēts zemesceļš. Viņi brauca augšā kalnā. Nogāzes abās pusēs rotāja tumšu vīnogulāju rindas.

Bekijas koķetajiem smiekliņiem sekoja dziļu, elsošu sēcienu ritms. Filipam Kempbelam aizrāvās elpa. Sievietes elsas skanēja tikai dažu collu attālumā. Viņa gurnus sāka pārņemt silts saldkais-les vilnis tāpat kā pirms nedēļas viesnīcā Grand Hyatt. Maikls bija iegājis Bekijā, un viņa no baudas ievaidējās.

Kas ir visļaunākais?

Kādā klajumiņā viņš apturēja auto un izslēdza priekšējos lukturus. Paņēma pistoli un atlaida drošinātāju.

Tad viņš nolaida starpsienu.

Maigajā salona apgaismojumā viņš ieraudzīja Bekiju - viņas melnā kokteiļkleitiņa bija savilkta uz augšu līdz viduklim.

- Bravo! - viņš iesaucās.

Jaunieši pārsteigti paraudzījās augšup.

Viņš ieraudzīja līgavas acīs pazibam bailes. Viņa centās aizsegties.

Tikai tad slepkava attapās, ka siltais vilnis, kas applūdina gurnus un ceļus, ir viņa paša urīns.

Viņš iztukšoja pistoles aptveri Bekijas un Maikla Dedžordžu ķermeņos.

28

TAJĀ SVĒTDIENAS RĪTĀ es pirmoreiz visas nedēļas laikā pamodos cerību pilnā noskaņojumā. Tāda nu es esmu... vai biju.

Bija jauks un saulains rīts - līcī ņirbēja sīki vilnīši, it kā arī tas būtu prieka pārņemts. Un šodien būs mana tikšanās ar Klēru. Kad varēšu izsūdzēt bēdas.

Svētdienas rītos man bija savs rituāls. Es devos uz savu iemīļoto vietu, kā jau ieminējos Reilijam.

Vispirms vingrošanas tērpā aizbraucu uz centru, uz Marina Green parku, un devos skriet tilta ēnā.

Šādos rītos mani pārņēma sajūsma par visu skaisto, ko var baudīt, dzīvojot Sanfrancisko. Jahtu piestātnes brūno piekrasti, līča trokšņus, pat Alkatrazu, kas bargi slējās uz salas.

Noskrēju ierastās trīsarpus jūdzes uz dienvidiem gar ostu, pēc tam pa divsimt divpadsmit akmens pakāpieniem uzkāpu Meisona forta parkā.

Pat ar visu slimību es vēl joprojām spēju to paveikt. Šorīt kaite šķita atkāpusies.

Paskrēju garām līksmi rejošiem suņiem, kas skraidīja, palaisti no saites, mīlas pārīšiem rīta pastaigā, pelēkās drēbēs ģērbtiem plikgalvainiem ķīniešiem, kuri strīdējās pie madžonga^6 galdiņa. Vienmēr tajā pašā vietā, augstu klints virsotnē, ar skatu uz austrumiem pār līci. Pulkstenis rādīja 7.45.

Neviens nezināja, ka es nāku šurp. Un kāpēc nāku. Tāpat kā katru svētdienu nonācu pie nelielas cilvēku grupas, kas nodarbojās

ar taiči. Vairākums bija ķīnieši, un, kā jau katru nedēļu, nodarbību vadīja tas pats vecais vīrs pelēkā adītā cepurē un triko vestē.

Aizelsusies apstājos un iesaistījos nodarbībā tāpat kā katru svētdienu jau desmit gadus kopš mātes nāves.

Šie ļaudis mani nepazina. Nezināja, ar ko es nodarbojos. Kas es esmu. Es nepazinu viņus. Vecais vīrs, kā vienmēr, sveica mani ar ašu, laipnu galvas mājienu.

Того^7 ir rakstījis: “Laiks ir tikai strauts, kurā es dodos zvejot. Es padzeros no tā, taču dzerot varu saskatīt smilšaino dibenu un apjaust, cik sekls tas ir. Straume slīd projām, bet mūžība paliek. Es gribu dzert dziļākus ūdeņus, zvejot debesīs, kur oļu vietā ir zvaigznes.”

Esmu pārlasījusi šos vārdus vismaz simt reizes. Tieši tā es jūtos šeit, augšā. Ļaujoties mūžības straumei.

Nav anēmijas.

Nav noziegumu, nav nāves moku izķēmotu seju.

Nav jaunlaulāto slepkavību.

Veicu Rīta gulbja un Pūķa vingrojumu, jūtoties tik viegli un brīvi kā pirms tās dienas, kad Orentālers paziņoja baisos jaunumus.

Nodarbības vadītājs pamāja man ar galvu. Neviens nejautāja, kā es jūtos. Vai kā pagāja nedēļa.

Es tikai sveicu šo dienu, pateicoties liktenim, ka varu to piedzīvot.

Mana iemīļotākā vieta.

Atgriezos mājās īsi pirms vienpadsmitiem ar pusizdzertu kafijas tasi un Chronicle svētdienas numuru rokās. Nolēmu ātri izskatīt pilsētas ziņu sadaļu, lai redzētu, vai mana jaunā labākā draudzene Sindija Tomasa uzrakstījusi vēl kaut ko par slepkavību lietu, pēc tam ieiet dušā un sagatavoties vienos tikties ar Klēru.

11.25 iezvanījās tālrunis. Man par lielu pārsteigumu, klausulē atskanēja Reilija balss.

- Tu esi apģērbusies? - viņš noprasīja.

- Puslīdz. Kāpēc jautā? Man ir tikšanās.

- Atcel to. Es atbraukšu tev pretī. Mēs dosimies uz Napu.

- Uz Napu? - Viņa balsī nebija ne mazākās vieglprātības vai koķetērijas pieskaņas. - Kas noticis?

- Šorīt iegriezos darbā tikai pārbaudīt, kas jauns. Kamēr biju tur, centrālā dispečeru pults pāradresēja kāda Hartviga zvanu. Viņš ir leitnants Napā. Viņiem pazudis kāds atpūtnieku pāris. Jaunlaulātie, kas tur pavada medusmēnesi.

29

KAD BIJU PIEZVANĪJUSI KLĒRAI, lai atceltu tikšanos, nomazgājusies dušā, paslēpusi slapjos matus zem otrādi uzliktas Giants cepures un uzrāvusi mugurā drēbes, Reilija baltais Explorer jau signalizēja uz ielas.

Nokāpusi lejā, uzreiz pamanīju, ka pārinieks mani nopēta - slapjos matus, džinsus, melno ādas jaku. - Labi izskaties, Boksere, -viņš uzslavēja. Smaidīdams viņš pārslēdza pārnesumus.

Viņš bija ģērbies ikdienišķi - saburzītās haki biksēs un pabalo-jušā zilā polo kreklā. Viņš arī izskatījās labi, taču es pat nedomāju to teikt.

- Šis nav nekāds randiņš, Reilij, - es atgādināju.

- Tā jau tu vienmēr skandini, - viņš atbildēja, paraustot plecus, un nospieda gāzes pedāli.

Mēs ieradāmies “Napas augstieņu viesnīciņā” pēc stundas un piecpadsmit minūtēm, tieši tajā laikā, kad es biju gatavojusies izkratīt sirdi Klērai.

Izrādījās, ka šī viesnīciņa ir viens no tiem smalkajiem, dārgajiem spa centriem, kādu vienmēr esmu sapņojusi apmeklēt. Tā bija paslēpusies dziļi kalnos, Brieža Lēciena ceļa malā. Spriežot pēc viesnīciņas izskata - galvenā ēka būvēta no milzu sarkankoka guļbaļķiem ar rūdīta stikla arku logiem -, tā bija domāta viesiem, kas nesirgst ar pārmērīgu pieticību.

Uz lokveida piebraucamā ceļa pie viesnīcas ieejas bija novietotas divas zaļi baltās policijas automašīnas. Vestibilā mums norādīja ceļu uz menedžera kabinetu, kur mūs sagaidīja nervozs, sarkanmatains pārvaldnieks, kas šķita tikko pabeidzis apmācības kursu programmu, kā ari daži vietējie policisti.

- Es esmu Hartvigs, - paziņoja garš, kalsns, ielas drēbēs ģērbies vīrs. Viņam rokā bija Starbucks papīra kafijas tase. - Atvainojiet, ka sabojāju jums brīvdienu, - viņš piebilda draudzīgā tonī.

Viņš mums parādīja pazudušā pāra kāzu fotogrāfiju. Tā bija ievietota tradicionālajā Plexiglas statīvā ar Zelta Vārtu tiltu fonā. - Svinību dāvana, - viņš paskaidroja.

- Maikls Dedžordža kungs ar kundzi. No jūsu puses. Abi strādāja pilsētā, lielā grāmatvedības firmā. Salaulājās piektdienas vakarā.

Fotogrāfija bija tiešām jauka. Līgava - ar mirdzošām acīm, bieziem, brūniem matiem, līgavainis - nopietna izskata sārtvaidzis ar brillēm metāla ietvarā. Ak dievs, tikai ne viņi arī! Tikai ne to atkali

- Kad viņus kāds pēdējoreiz redzēja? - es jautāju.

- Vakarvakarā, septiņos piecpadsmit. Viesnīcas darbinieki redzēja, kā viņi nokāpj lejā, lai dotos vakariņās. Uz French Laundry, -Hartvigs paskaidroja. - Šveicars uzrakstīja ceļa norādījumus, bet viņi restorānā neieradās.

- Viņi aizbrauca vakariņās, un no viņiem vairs nav ne ziņas, ne miņas?

Hartvigs nervozi berzēja vaigu. - Menedžeris teica, ka viņi ieradušies iepriekšējā dienā ar zelta krāsas Lexus. Durvju sargs apstiprina, ka viņi tajā pēcpusdienā devušies neilgā izbraukumā.

- Un tālāk? - Es pamāju ar galvu, mudinot viņu runāt ātrāk.

- Automašīna joprojām ir stāvlaukumā.

Es jautāju: - Vai ir kādi ziņojumi no ārpasaules, kas mums būtu jāzina?

Hartvigs piegāja pie rakstāmgalda un pasniedza man nelielu papīra lapiņu kaudzīti. Es tās ātri pārskatīju. Mamma. Tētis. Džūlija un Sems. Vikija un Dons. Laimīgu ceļu!

- Mēs rūpīgi pārmeklējām visu apkārtni ap viesnīcas teritoriju. Pēc tam paplašinājām meklēšanu. Izskatās līdzīgi tām jūsu slepkavībām. Lepnas kāzas, lielas svinības. Pēc tam - puff, jaunais pāris pazūd.

- It kā ir līdzīgi, - es atbildēju. - Tikai mums bija līķi.

Napas policista seja saspringa. - Varat man ticēt, es jūs neizsaucu uz šejieni palīgā aizpildīt pazudušu personu meklēšanas veidlapas.

- Kāpēc jūs esat tik pārliecināts? - Reilijs jautāja.

-Jo vakarvakarā šveicaram kāds piezvanījis. It kā no restorāna, apstiprinot viņu rezervāciju.

- Un tad?

Hartvigs iedzēra malciņu kafijas un tikai tad ieskatījās mums acīs. - Neviens no restorāna nav zvanījis.

30

JAUNLAULĀTIE NEBIJA UZŅĒMUŠI nekādus neparastus viesus, nebija ieplānojuši nekādus izbraucienus, kas liktu novirzīties no mērķa. Galdiņš restorānā French Laundry bija rezervēts tikai divām personām.

Drūmās aizdomas pastiprināja tas, ka viņi bija nokavējuši ieplānoto lidojumu uz Meksiku.

Kamēr Reilijs apstaigāja teritoriju, es ātri aplūkoju jaunā pāra numuru. Milzīgā sarkankoka gulta bija rūpīgi saklāta, koferis izkravāts, drēbes kārtīgi saliktas kaudzītēs, arī tualetes piederumi. Daudz ziedu - galvenokārt rozes. Varbūt Bekija Dedžordža bija paņēmusi tās līdzi no svinībām.

Viss liecināja par to, ka Dedžordžu pāris gatavojās no rīta sēsties lidmašīnā.

Ārā pie durvīm atkal sastapu Reiliju. Viņš runāja ar izsūtāmo, kurš laikam pēdējais bija redzējis Dedžordžus aizejam.

Kad bijām palikuši divatā, Reilijs teica: - Es kopā ar diviem vietējiem puišiem izstaigāju mežu simt jardu rādiusā. - Viņš pikti papurināja galvu. - Nav pat nekādu pēdu nospiedumu. Apskatīju ari viņu auto. Tas ir aizslēgts. Nav ne asiņu, ne cīņas pēdu. Un tomēr kaut kas ar viņiem šeit ārā notika. Viņiem kāds uzbruka. Divdesmit trīsdesmit jardus no viesnīcas.

Es bezcerīgi pārlaidu skatienu visapkārt - piebraucamajam ceļam un tuvējam stāvlaukumam. Ārpusē pie teritorijas vārtiem stāvēja vietējās policijas patruļautomašīna. - Neuzbruka. Pārāk riskanti. Tik redzamā vietā. Varbūt kāds bija atbraucis viņiem pretī.

- Galdiņš bija rezervēts tikai diviem, - viņš iebilda. - Un durvju sargs stingri apgalvo, ka viņi devās uz savu automašīnu.

- Kā tad viņi pazuda?

Tad mūsu uzmanību piesaistīja liela, melna limuzīna riepu švīkstoņa, tam iegriežoties oļiem klātajā piebraucamajā ceļā. Limuzīns piestāja zem sarkankoka nojumes ieejas durvju priekšā.

Mēs ar Reiliju noraudzījāmies, kā atveras viesnīcas durvis un iznāk šveicars, stumdams ratiņus ar ceļasomām. Limuzīna šoferis izkāpa, lai atvērtu bagāžnieku. Apjausma nāca mums abiem reizē.

- Tas gan ir stipri aptuvens minējums, - Reilijs noteica, uztvēris manu skatienu.

- Varbūt, - es piekritu, - tomēr tas izskaidrotu, kā svešiniekam izdevās piekļūt tik tuvu, nepiesaistot lieku uzmanību. Manuprāt, jāpārbauda, vai Līča rajonā nav ziņots par kāda limuzīna zādzību.

Piebraucamajā ceļā parādījās vēl viena automašīna - sudrab-krāsas Mazda - un apstājās loka tālākajā galā. Mani pārņēma izmisums, ieraugot, ka no tā izkāpj sieviete platās brezenta biksēs un Mičiganas Universitātes sporta kreklā.

- Reilij, tu teici, ka viena no tavām īpašajām prasmēm ir kaitējumu ierobežošana, vai ne?

Viņš paraudzījās uz mani tā, it kā es būtu jautājusi Dr. Kevorkja-nam^8: jūs laikam labi protat jaukt ķimikālijas, vai ne?

- Nu tad, - es piebildu, raugoties uz šurp nākošo sievieti, - ierobežo šo.

Mums tuvojās Sindija Tomasa.

31

- VAI NU JUMS IR gluži fantastiska oža uz sensācijām, - es dusmīgi uzrunāju Sindiju Tomasu, - vai arī būs jāsāk uzskatīt jūs par aizdomās turamo slepkavībā.

Šī bija jau otrā reize, kad viņa neaicināta uzradās iespējamā nozieguma vietā.

- Tikai nesakiet, ka iztraucēju jūsu romantisko randiņu, - viņa veikli atspēlējās.

Tas mani nokaitināja līdz baltkvēlei. Iespējams, šeit bija pastrādāts smags noziegums. Ja ziņa par to pāragri nonāks atklātībā, tad departamentam zudīs jebkāda iespēja kontrolēt situāciju. Es jau varēju iztēloties kliedzošos virsrakstus: JAUNLAULĀTO SLEPKAVA UZBRŪK ATKAL. Un Rots no dusmām uzsprāgs gaisā. Tā būs jau otrā reize, kad es nespēšu nosargāt nozieguma vietu no tās pašas reportieres.

- Kas ir tava draudzene? - Reilijs jautāja.

- Sindija Tomasa, - viņa paziņoja, sniedzot roku. - Un jūs?

- Sindija strādā Chronicle, - es brīdināju pārinieku.

Reilijs pārsteigumā aprāvās rokasspiediena vidū, samulsis kā atlaists strādnieks, kas sasveicinās ar sava amata pārņēmēju.

- Klausieties ļoti uzmanīgi, Tomasas jaunkundze, - es stingri noteicu. - Nezinu, vai jūs te esat jau pietiekami ilgi, lai sāktu nojaust, kas notiek. Bet, ja gatavojaties vēl kaut ko pasākt, nevis tikai paskaidrot, kāpēc esat šeit, un tūlīt pēc tam savākt savas mantiņas un braukt projām, jūs uzreiz iekļūsiet departamenta “melnajā” sarakstā.

- Sindija, - viņa atgādināja. - Taču vispirms daudz interesantāks jautājums: kāpēc es šeit saskrienos ar jums?

Mēs ar Reiliju raudzījāmies uz žurnālisti arvien lielākā niknumā un nepacietībā.

- Atbildiet uz jautājumu, - es uzstāju.

- Nu labi. - Viņa savilka lūpas. - Jūs abi attraucaties šurp svētdienā, kapteinis Reilijs ložņā pa mežu un stāvlaukumu, jūs pratināt viesnīcas darbiniekus, abi izskatāties noraizējušies. Man sāk rasties zināmas aizdomas. Piemēram, ja teritorija nav norobežota, tad varbūt vēl nav pastrādāts noziegums. Bet varbūt kāds ir pazudis. Tā kā mēs visi zinām, kādu lietu jūs pašlaik izmeklējat, nemaz nebūs pārspilēti pieņemt, ka tas varētu būt kāds tikko apprecējies pāris. Varbūt mūsu jaunlaulāto slepkava atradis nākamos upurus.

Man iepletās acis nelāgās priekšnojautās.

- Varbūt tā ir, - viņa pasmaidīja - bet varbūt es esmu visu smagi pārpratusi un jūs abi esat ieradušies tikai uz nelielu degustāciju departamenta vīna kluba uzdevumā.

- Jūs to visu uzminējāt, tikai vērojot mūs? - es jautāju.

- Godīgi sakot, nē. - Viņa ar galvas mājienu norādīja uz viesnīcas vārtiem. - Lielāko daļu uzzināju no tā pļāpīgā vietējā policista, ar kuru mazliet patērzēju.

Es gluži neviļus pasmaidīju.

- Nopietni runājot, jūs taču saprotat, ka nedrīkstat publicēt neko no šeit uzzinātā, - Reilijs atgādināja.

- Vēl viens jaunais pāris nogalināts? Tādā pašā veidā? - Viņa apņēmīgi nosprauslājās. - Protams, es to visu publicēšu.

Ar šausmām aptvēru, ka tuvojas katastrofa.

0-

- Es jums ļoti iesaku tūlit sēsties mašinā un braukt atpakaļ uz pilsētu.

- Vai jūs tā teiktu Ficpatrikai vai Stounam?

- Ja jūs tagad brauktu atpakaļ uz pilsētu, tad es tiešām būtu jums pakalpojumu parādā.

Viņa nicīgi pasmaidīja. - Jūs jokojat, vai ne? Tā vienkārši ņemt un aiziet?

- Jā, vienkārši aiziet.

Sindija papurināja galvu. - Atvainojiet. Pirmkārt, tad mani droši vien izmestu no darba, un, otrkārt, es neparko nelaidīšu garām šo lietu.

- Bet ja es brauktu jums līdzi? - pēkšņi ieminējos. - Ja jūs varētu dabūt kāroto informāciju, uzzināt visu no pirmavota, tomēr ņemot vērā arī mūsu noteikumus?

Reilijam acis gandrīz izsprāga no pieres, bet es uzmetu viņam skatienu, kas vēstīja, ka pati tikšu galā.

- Kad šī lieta nonāks atklātībā, - Sindija neatlaidās, - tā būs tāda sensācija, ko neviens nespēs kontrolēt.

- Un, kad tas notiks, tad tā būs jūsu.

Viņas acis domīgi piemiedzās. Viņa apsvēra, vai var man uzticēties. - Jūs gribat teikt - tieši no jums, ekskluzīvi?

Gaidīju, ka Reilijs iebildīs. Man par lielu pārsteigumu, viņš piekrita.

- Visus paziņojumus presei nosaka priekšnieks Mersers? - Sindija jautāja.

- Jā. Visus publiskos paziņojumus.

Paraugoties uz Reiliju, mani nervi bija saspringti kā ģitāras stīgas. Ja viņam nevar uzticēties, tad pēc atgriešanās pilsētā mani sagaida pamatīgs brāziens. Tūlīt pie mana rakstāmgalda ieradīsies Rots vai - vēl ļaunāk - Mersers. Tomēr man bija tāda nojauta, ka varu viņam uzticēties.

- Tad es braukšu uz pilsētu kopā ar Tomasas jaunkundzi, - ieminējos, gaidot pārinieka reakciju.

- Sindiju, - reportiere apņēmīgi atgādināja.

Reilijs domīgi, bet piekrītoši pamāja ar galvu. - Es te pabeigšu visas darīšanas ar Hartvigu. Drīz tev piezvanīšu. Tomasas jaunkundze, kāds negaidīts prieks.

Pateicīgi uzsmaidīju pāriniekam. Tad satvēru reportieres elkoni un pavēlēju: - Ejam, Sindij, es jums pa ceļam izskaidrošu noteikumus.

32

NEZINU, KĀPĒC TĀ RĪKOJOS.

Tas bija riskanti un pārsteidzīgi - pilnīgi pretēji manai ierastajai rīcībai, kas ļāva man sasniegt visus līdzšinējos panākumus.

Varbūt es tikai gribēju rīkoties par spīti priekšniecības autoritātei. Rotām, Merseram. Spēlēt pēc saviem noteikumiem.

Varbūt šī lieta izvērsās plašumā un es tikai gribēju saglabāt ilūziju, ka spēju to kontrolēt.

Bet varbūt es vienkārši gribēju iesaistīt izmeklēšanā vēl kādu.

- Pirms kaut kur dodamies, - es teicu, satverot Sindijas plaukstas locītavu, kad viņa iedarbināja motoru, - man kaut kas jānoskaidro. Kā jūs uzzinājāt par šeit notiekošo?

Viņa dziļi ievilka elpu. - Pagaidām jūs esat veiksmīgi atstūmusi mani no lielākās sensācijas manā karjerā. Vai tagad man jānodod ari savi ziņu avoti?

- No tā ir atkarīga visa mūsu turpmākā sadarbība.

- Es gan labāk ļautu jums pašai uzminēt, - Sindija tiepās.

- Sadarbība nevar būt veiksmīga bez uzticēšanās.

- Bet tai jābūt abpusējai, vai ne, inspektore?

Mēs sēdējām, cepinādamās piekārsušajā, ar tukšām plastmasas glāzītēm piemētātajā automašīnā, it kā sacenzdamās spītībā.

- Nu labi, - es beidzot piekāpos. Pastāstīju to pašu mazumu, kas mums bija zināms par notikumiem, kuru dēļ šopēcpusdien ieradāmies Napā. Dedžordžu pazušanu. To, ka viņiem piektdienas vakarā bija kāzas. Iespējamību, ka viņi var būt otrais upuru pāris. - Neko no tā visa nedrīkst publicēt, - es uzstāju, - kamēr nav apstiprinājuma. Es pati došu atļauju.

Sindijas acis iemirdzējās, pārliecinoties par savu minējumu pareizību.

- Tagad jūsu kārta. Tur nebija neviena žurnālista. Pat ne vietējā. Kā jūs to uzodāt?

Sindija ieslēdza braukšanas pārnesumu. - Es jau teicu, ka strādāju pilsētas ziņu nodaļā, - viņa iesāka, izbraucot uz galvenā ceļa, - un visiem spēkiem cenšos paturēt šo lietu. Priekšnieks pavēlēja man nedēļas nogalē sadabūt kādu svarīgu, konkrētu informāciju par to. Jūs jau vienreiz mani atraidījāt, tāpēc es kopš vakardienas iekārtojos dežurēt uz jūsu ielas, lai gaidītu, kad kaut kas uzradīsies.

- Jūs man sekojāt?

- Izmisīga rīcība, vai ne? Bet efektīva.

Atsaucu atmiņā abas pēdējās dienas. - Uz videonomu? Šorīt uz ostu?

Žurnāliste mazliet piesarka. - Es jau gatavojos mest mieru, bet tad ieradās jūsu pārinieks. Sekoju jums tāpat vien, izklaides pēc.

Atlaidos pret sēdekļa atzveltni un sāku smieties.

- Nav jau nemaz tik izmisīga, - es nomurmināju. - Noziedznieki ar to nodarbojas gadiem ilgi. - Sajutu gan apmulsumu, gan atvieglojumu.

Atpakaļceļā uz pilsētu sīkāk izklāstīju mūsu vienošanās noteikumus. Es biju tā darījusi arī iepriekš, ja kāds reportieris uzzināja pārāk daudz un varēja apdraudēt izmeklēšanu. Neko par šo lietu nedrīkst publicēt, kamēr mums nav apstiprinājuma. Kad tas būs, es gādāšu, lai Sindija par to uzzina pirmā. Ļaušu viņai ikreiz uzzināt jaunumus agrāk nekā pārējiem, bet tikai mazliet agrāk.

- Un ir arī kāds āķis, - es stingri noteicu. - Mūsu sadarbību var nosaukt par prioritātes vienošanos. Tā ir pārāka par visām jūsu pašreizējām attiecībām - ar savu draugu vai kolēģiem. Pat ar priekšnieku. Viss, ko es jums atklāšu, būs tikai starp mums un paliks starp mums, līdz es došu atļauju to publicēt.

Sindija pamāja ar galvu, bet es gribēju pārliecināties, vai viņa ir sapratusi.

- Ja redaktors jautās, kur jūs to uzzinājāt, tikai paraustiet plecus. Ja kāds liels vīrs no departamenta - kaut vai pats priekšnieks Mersers - piebrauks ar limuzīnu pie jūsu durvīm un aicinās pavizināties, lai iztaujātu par ziņu noplūdi, jūs tikai pasakiet: paldies par izvizināšanu. Ja apgabala prokurora birojs izsauc jūs zvērināto tiesas priekšā, pieprasa atklāt ziņu avotus un tiesnesis iesviež jūs aiz restēm - tad tikai paņemiet līdzi pietiekami daudz lasāmvielas, lai nebūtu garlaicīgi.

- Sapratu, - Sindija atbildēja. Un viņas acis to apstiprināja.

Pārējo brauciena laiku mēs sākām runāties par sevi, par saviem

darbiem un vaļaspriekiem, un notika gluži negaidīts pavērsiens. Jutu, ka Sindija sāk man iepatikties.

Viņa jautāja, cik ilgi es jau strādāju policijā, un es gluži nejauši izstāstīju vairāk nekā biju gatavojusies izpaust. To, ka arī mans tēvs bija policists un ka viņš mūs pameta, kad man bija trīspadsmit gadi. To, ka es Sanfrancisko Universitātē studēju socioloģiju. Ka gribēju pierādīt sieviešu līdztiesību vīriešu valstībā. Un daudz kas no manis sasniegtā un paveiktā ir tikai centieni pierādīt savu piederību šai profesijai.

Sindija pastāstīja, ka viņa arī ir studējusi socioloģiju, tikai Miči-ganas Universitātē. Un, pirms tikām līdz jahtu piestātnei, bijām jau atklājušas daudzas citas pārsteidzošas kopīgas īpašības.

Sindijas jaunākais brālis bija dzimis manā dzimšanas dienā -5. oktobri. Viņa ari aizrāvās ar jogu, un mana pirmā jogas pasniedzēja, pie kuras mācījos pirms daudziem gadiem Sanfrancisko, pašlaik apmācīja viņu Kortemaderā. Mums abām patika lasīt grāmatas par ceļojumiem un kriminālromānus - Sjū Graftonu, Patriciju Kom-velu, Elizabeti Džordžu. Mēs abas jūsmojām par restorānu Gordon’s House of Fine Eats.

Sindijas tēvs bija nomiris jauns - pirms gadiem septiņpadsmit -, un dīvainā kārtā viņai tad ari bija tieši trīspadsmit gadi.

Bet vissatriecošākā sakritība, no kuras man pārskrēja auksti drebuļi, bija tā, ka viņš nomira no leikēmijas - slimības, kas ir radniecīga deģeneratīvajai kaitei, kura pašlaik bija pārņēmusi mani.

Gandrīz vai gribēju atklāt Sindijai savu noslēpumu, tomēr aprāvos. Tas jāstāsta Klērai. Taču, tuvojoties Zelta Vārtu tiltam, sāka pārņemt nojauta, ka liktenis mani ne velti savedis kopā ar šo ceļabiedri, turklāt man tiešām patika viņas sabiedrība.

Tuvojoties pilsētai, piezvanīju Klērai. Bija pagājušas vairākas stundas kopš mūsu norunātā sākotnējā tikšanās laika, tomēr viņa joprojām labprāt bija gatava tikties - un man bija daudz, ko stāstīt.

Mēs norunājām tikties turpat, kafejnīcā “Sūzija”, tikai šoreiz uz agrām vakariņām, nevis vēlām brokastīm. Klēra gribēja zināt, ko šodien esmu uzzinājusi. - Izstāstīšu visu, kad satiksimies, - es apsolīju.

Un tad vēlreiz šajā dienā pārsteidzu pati sevi.

Es jautāju: - Vai neiebilsti, ja paņemšu līdzi kādu draudzeni?

33

KAD KLĒRA IERADĀS, mēs ar Sindiju tukšojām otro “Margaritas” glāzi. Jau no desmit pēdu attāluma viņas jaukais smaids šķita apgaismojam visu telpu. Piecēlos un sirsnīgi apkampu draudzeni.

- Nevarējāt pagaidīt veco māmuļu? - viņa žēlojās, aplūkojot tukšo glāžu rindu.

- Šī bija gara diena, - es paskaidroju. - Sasveicinies ar Sindiju.

- Priecājos iepazīties, - Klēra līksmi teica, satverot Sindijas plaukstu.

Lai gan bijām gatavojušās tikties divatā, Klēra bija cilvēks, kas ātri atrod kopīgu valodu arī ar citiem.

- Lindsija man daudz ko stāstīja par tevi, - Sindija paziņoja, pārkliedzot troksni.

- Lielākoties tā ir patiesība, ja vien viņa neapgalvo, ka esmu nez kāds superīgais tiesu medicīnas ģēnijs, - Klēra ar platu smaidu atbildēja.

- Patiesībā viņa teica tikai to, ka tu esi ļoti laba draudzene.

“Sūzija” ir gaiša, līksma kafejnīca ar apgleznotām sienām un

gardiem ēdieniem Kārību jūras gaumē. Muzikālais pavadījums -nedaudz regeja, nedaudz džeza. Jauka vieta, kur var atpūsties, tērzēt, klaigāt un pat uzspēlēt biljardu.

Pienāca mūsu pastāvīgā viesmīle Loreta, un mēs pierunājām Klēru paņemt “Margaritu” un pasūtījām vēl vienu porciju pikanto vistas spāmiņu.

- Pastāsti par Redžija izlaidumu, - es mudināju.

Klēra nočiepa spārniņu no mūsu trauka un domīgi pašūpoja galvu. - Jauki dzirdēt, ka pēc visiem ilgajiem skološanās gadiem viņi spēj pateikt dažus teikumus, kas nav pilni ar žargona vārdiem.

Viņi izskatījās pēc ielas pusaudžu bariņa, kuri cenšas iegūt Grammy balvu, bet direktors apgalvo, ka gan jau viņi nāks pie prāta.

-Ja ne, tad varēs iet uz akadēmiju. - Es nosmējos, sajūtot vieglu reiboni.

Klēra pasmaidīja. - Cik labi, ka tu atkal esi priecīga. Kad mēs todien runājām pa telefonu, tu izklausījies tik sašļukusi, it kā Jautrītis būtu tevi pavisam nospiedis pie zemes.

- Jautrītis? - Sindija jautāja.

- Mans priekšnieks. Mēs viņu saucam par Jautrīti, jo viņš mūs iedvesmo ar savām humānajām rūpēm par visiem viņa gādībai uzticētajiem padotajiem.

- Ak tā, bet man šķita, ka jūs runājat par manu pilsētas ziņu redaktoru. - Sindija nicīgi nosmējās. - Šim vīram vislabāk patīk, ja var piedraudēt kādam atņemt visas priekšrocības. Viņš pat neapjēdz, cik pazemojoši un augstprātīgi izturas pret mums.

- Sindija strādā Chronicle, - es paskaidroju Klērai, redzot viņas neizpratni. Policijā valdīja nerakstīts aizliegums draudzēties ar preses pārstāvjiem. Lai iegūtu labvēlību, reportieriem bija jāizpelnās uzticība.

- Viņa raksta tavus memuārus, meitiņ? - Klēra ar piesardzīgu smaidu apjautājās.

- Varbūt. - īso versiju. Bet bagātu ar notikumiem.

Viesmīle atnesa Klēras “Margaritu”, un mēs pacēlām glāzes.

- Par šīs pasaules varenajiem, - es uzsaucu tostu.

Sindija iesmējās. - Par varenajiem - īstiem sūdabrāļiem, uzpūtīgiem ākstiem, kas grib mūs apspiest.

Klēra sajūsmā iespiedzās, un mēs visas braši saskandinājām kā senas draudzenes.

- Ziniet, kā bija, kad es tikko sāku strādāt avīzē? - Sindija ieminējās, skrubinādama spārniņu. - Viens no vecākajiem žurnālistiem pastāstīja, ka redaktoram šodien ir dzimšanas diena. Es aizsūtīju viņam pa e-pastu apsveikumu. Nodomāju: ja jau viņš ir mans priekšnieks, tad varbūt tā būs laba iepazīšanās, varbūt iepriecināšu viņu. Vēlāk tajā pašā dienā šis ķēms izsauc mani pie sevis. Tik ļoti pieklājīgs un smaidīgs. Viņam ir tik kuplas uzacis kā vāveru astes. Viņš liek man apsēsties pretī. Es domāju - re kā... viņš tomēr arī ir dzīvs cilvēks tāpat kā visi.

Klēra pasmaidīja. Es vienā malkā piebeidzu otro kokteiļa glāzi.

- Bet tad tas nelietis sarauc pieri un paziņo: “Tomasa, nākamās pusotras stundas laikā man uzklups sešdesmit reportieri, kuri būs uzskribelējuši visas lielākās bezjēdzības, kas notiek šajā sasodītajā pasaulē, un par varēm pūlēsies sabāzt to visu četrdesmit lappusēs. Tomēr ir patīkami apzināties, ka tad, kad visi pa galvu pa kaklu cenšas paspēt nodot darbus, tev pietiek brīva laika sūtīt man mazus, jaukus, smaidiņus.” Par to viņš man uzdeva veselu nedēļu lasīt piektās klases skolēnu sacerējumus “Kāpēc es gribu vienu dienu būt avīzes redaktors”, lai noteiktu konkursa uzvarētāju.

Es iesmējos un gandrīz atklepoju iedzerto. - Tas ir no sērijas “Neviens labs darbs nepaliek nesodīts”. Un ko tu darīji?

Sindija lepni pasmaidīja. - Aizsūtīju visiem nodaļas žurnālistiem e-pasta paziņojumu par priekšnieka dzimšanas dienu. Šie visu dienu vilkās ārā no viņa kabineta ar bāliem, satriektiem ģīmjiem.

Atkal pienāca Loreta, un mēs pasūtījām ēdienus - cāli asajā mērcē, fajitas un lielu porciju salātu kopīgai notiesāšanai. Un arī trīs pudeles alus Dos Equis. Uzlējām uz spārniņiem ellišķīgi aso jamaikiešu mērci Toasty Lady un vērojām, kā Sindijai pēc pirmā ugunīgā kumosa acīs saskrien asaras.

- Iesvētīšanas rituāls, - es paziņoju. - Tagad tu esi uzņemta mūsu kompānijā.

- Asā mērce vai tetovējums, - Klēra ar nopietnu sejas izteiksmi piebalsoja.

Sindija vērtējoši piemiedza acis, tad pagriezās un uzrotīja T krekla piedurkni. Parādīja aizmugurē uz pleca ietetovētas divas mazas nošu atslēgas.

- Klasiskās izglītības ēnas puses, - viņa ar blēdīgu smaidu paziņoja.

Es saskatījos ar Klēru, un mēs atzinīgi uzgavilējām.

Tad Klēra, mazliet piesarkusi, pacēla krekla malu. Nedaudz zem dūšīgās, brūnās jostasvietas parādījās mazītiņa taurenīša kontūra.

- Lindsija mani reiz sakūdīja, - viņa atzinās. - Pēc tam kad pašķīrās no tā Sanhosē prokurora. Mēs devāmies uz Big Sur pavadīt tur visu nakti. Tikai mēs abas. Lai izlādētu spriedzi. Un atgriezāmies ar šiem.

- Kur tad ir tavējais? - Sindija jautāja, pagriezusies pret mani.

- Nevaru parādīt. - Papurināju galvu.

- Nu lūdzu, - viņa uzstāja. - Parādi!

Es nopūšoties pārvēlos uz kreisā gurna un uzplikšķināju pa labo dibena vaigu. - Collu gara ķirzaciņa. Ar tādu skaistu mazu astīti. Ja kāds aizdomās turamais krīt man uz nerviem, es viņu piespiežu pie sienas un piedraudu, ka iegrūdīšu viņam šo ķirzaku ģīmī tā, ka tā izskatīsies tik liela kā Godzilla.

Mūs apņēma sirsnīgs siltums. Uz brīdi Deivida un Melānijas Brantu sejas un pat mana slimība šķita palikušas kādā citā pasaulē. Mēs tikai izklaidējāmies.

Kaut kas bija noticis, kaut kas tik sen neizjusts, taču tik neizsakāmi vajadzīgs.

Es sajutu draudzīgu atbalstu.

34

- TAGAD, KAD ESAM TIK LABI SADRAUDZĒJUŠĀS... - Klēra paziņoja, kad bijām paēdušas, - varbūt pastāstīsiet: kā jūs abas satikāties? Es zinu tikai to, ka tu devies uz Napu pārbaudīt kādu jaunlaulāto pazušanu.

Maikls un Bekija Dedžordži, kuri pirms mirkļa šķita tik tālu, atkal ar blīkšķi atgriezās manā atmiņā. Man bija tik daudz, ko stāstīt Klērai, taču šīsdienas plāni gluži nemanāmi bija pilnībā mainījušies. Jutos gandrīz kā mele, izstāstot par Napā notikušo, taču noklusējot svarīgos jaunumus par savu veselību.

Klēra uzklausīja mani, apsverot visu ar savu aso prātu. Viņa bija konsultējusi vairākās sērijveida slepkavību lietās gan kā galvenā tiesu medicīnas speciāliste, gan kā lieciniece eksperte.

Man pēkšņi bija radusies kāda ideja. Savā pašreizējā savārgumā nebiju sajūsmā, ka vienai būs jāuzņemas atbildība par vairāku slepkavību izmeklēšanu, kas nonāks īpašas mediju uzmanības lokā. Nākamais priekšlikums pārsteidza ari mani pašu.

- Vai jūs gribētu man palīdzēt?

- Palīdzēt? - Klēra izbrīnā samirkšķināja acis. - Kā?

- Klēra, šī lieta izraisīs īstu sprādzienu, - es atbildēju. - Ja tiešām šeit apkārt klīst jaunlaulāto slepkava, tas izskanēs pa visu valsti. Mēs visas esam ieinteresētas šajā lietā. Varbūt mēs varētu laiku pa laikam satikties un apspriesties. Tikai mēs trīs... Neoficiāli.

Klēra piesardzīgi paraudzījās uz mani. - Tu gribi, lai mēs pašas veicam izmeklēšanu?

- Pie šī galdiņa, dziļi iegrimušas “Margaritās”, ir tiesu medicīnas, slepkavību izmeklēšanas un arī preses spožākās pārstāves. - Jo vairāk par to domāju, jo vairāk man iepatikās šī ideja. Mēs varētu

vēlreiz pārskatīt visas oficiālās izmeklēšanas norādes, apmainīties ar uzzināto, atbrīvoties no varas iestāžu politiskajām intrigām un birokrātijas. Trīs sievietes, kuras ar prieku apšaubīs un apgāzīs vīriešu visvarenības mītu. Un - vēl svarīgāk - mūs vienoja patiesa līdzjūtība pret upuriem.

Pēkšņi man šī iecere šķita tiešām spoža.

Klēra neticīgi pašūpoja galvu.

- Klēra, - es uzstāju, - tu domā, ka mums nekas neizdosies? Netiksim galā saviem spēkiem?

- Nē, mani pārsteidza kas cits, - viņa atbildēja. - Es tevi pazīstu desmit gadus, un vēl nekad nevienā darbā tu neesi lūgusi palīdzību.

- Lai tas ir pārsteigums. - Ieskatījos viņai tieši acīs. - Jo šoreiz es to lūdzu.

Centos ļaut viņai noprast, ka mani kaut kas nomāc, kaut kas varbūt pat svarīgāks par lietas izmeklēšanu. Un ka neesmu pārliecināta, vai tikšu ar to galā. Tāpēc man noderētu palīdzība. Un viņa vēl nezina visu.

Klēras sejā pamazām atplauka tikko manāms piekrītošs smaids. - In “Margaritas" veritas. Es piedalos.

Es atbildēju ar pateicīgu smaidu, tad pievērsos Sindijai.

- Un tu? Piedalies?

Viņa nedroši stomījās: - Es... nezinu, ko par to teiktu Sids Glāss, bet lai viņš iet ellē. Es piedalos.

Mēs saskandinājām glāzes.

Sieviešu detektīvu klubs bija piedzimis.

35

NAKAMAJĀ RĪTĀ IERADOS darbā tieši no asins pārliešanas astoņos no rīta, grīļojoties vieglā nespēkā un reibonī. Vispirms ātri izskatīju Chronicle rīta numuru. Man par lielu atvieglojumu, pirmajā lappusē nebija nekā par viesu pazušanu Napā. Sindija bija turējusi vārdu.

Ieraudzīju Reiliju iznākam no Rota kabineta. Viņa krekla piedurknes bija uzrotītas, atsedzot spēcīgos apakšdelmus.

Reilijs man piesardzīgi uzsmaidīja - tas skaidri liecināja par nosodījumu manai vakardienas norunai ar Sindiju. Ar pavēlošu zilo acu skatienu viņš aicināja mani iziet gaitenī.

- Mums jārunā, - viņš paziņoja, kad iespiedāmies stūrītī pie kāpnēm.

- Paklau, Reilij, - es teicu. - Atvaino par vakardienu. Es domāju, ka tas mums palīdzēs iegūt laiku.

Viņa skatiens draudīgi satumsa. - Varbūt labāk paskaidro, kāpēc šīs žurnālistes dēļ bija vērts apdraudēt mūsu kontroli pār šo lietu.

Es paraustīju plecus. - Vai tu redzēji šīrita avīzēs kaut ko par Napu?

- Tu pārkāpi policijas priekšnieka tiešu rīkojumu. Ja tev par to nebūs lielu nepatikšanu, tad man gan.

- Vai tev būtu mazākas nepatikšanas, ja Chronicle parādītos raksts par sērijveida slepkavu?

Viņš atspiedās pret sienu. - Tā ir Mersera darīšana.

Kāds man pazīstams policists kāpa augšā pa kāpnēm un, garām iedams, norūca sveicienu. Es atbildēju ar izklaidīgu galvas mājienu.

- Nu labi, - es sacīju. - Kā tu gribi risināt šo jautājumu? Gribi, lai eju atzīties Semam Rotām? Es to varu.

Reilijs vilcinājās. Redzēju, ka viņš mokās minējumos, izvērtējot iespējamās sekas. Pēc ilga klusuma brīža viņš papurināja galvu.

- Kāda jēga? Tagad.

Mani pārņēma atvieglojuma vilnis. Pieskāros viņa rokai un sirsnīgi uzsmaidīju. - Paldies.

- Lindsij, - viņš piebilda. - Es sazinājos ar štata ceļu policiju. Pagājušajā nedēļā nav neviena ziņojuma par nozagtu limuzīnu.

Šie jaunumi, kas liecināja par strupceļu, mani apbēdināja.

No kopējās darba telpas atskanēja kāda balss. - Vai Boksere ir tur ārā?

- Esmu šeit, - atkliedzu.

Tas bija Pols Čins - viens no spējīgajiem un izdarīgajiem jaunākajiem policistiem, kuri bija norīkoti palīgā mūsu komandai.

- Zvana kāds leitnants Frenks Hartvigs. Teica, ka tu viņu pazīstot.

Ieskrēju iekšā un paķēru tālruņa klausuli no civilās sekretāres rakstāmgalda. - Lindsija Boksere klausās.

- Mēs viņus atradām, inspektore, - Hartvigs pavēstīja.

36

- VIŅUS ATRADA UZRAUGS, - Hartvigs nomurmināja, drūmi pašūpojot galvu. Mēs gājām augšup pa smilšainu taku, kas veda uz kādu nelielu Napas vīna darītavu. - Cerams, ka esat gatavi šim skatam. Drausmīgākais, ko savā dzīvē esmu redzējis. Viņi nogalināti mllējoties.

Mēs ar Reiliju steigšus aiztraucāmies uz Seinthelēnu, nogriezāmies austrumu virzienā uz 29. šoseju jeb “vīna ceļu” - Vanaga kraujas ceļu, kas veda augstu kalnos, pārtopot par zemesceļu. Tad beidzot ieraudzījām gluži nemanāmu koka plāksni ar uzrakstu “Zvirbuļu krauja”.

- Uzraugs nāk šurp divreiz nedēļā. Viņš tos atrada šorīt septiņos. Šo vīna darītavu neviens vairs regulāri neizmanto, - Hartvigs turpināja. Bija redzams, ka viņš ir uztraucies, satriekts. Vīna darītava bija tikai liels viļņota skārda šķūnis, pilns ar spožu, mūsdienīgu aprīkojumu - vīnogu spiednēm, raudzēšanas tvertnēm, nekārtīgās rindās sakrautām vīna nogatavināšanas mucām.

- Jūs varbūt esat pieraduši pie tādām slepkavībām, - Hartvigs ieminējās, kad iegājām ēkā. Nāsīs uzreiz iecirtās asa puvuma smaka. Man sametās nelabi. Pie slepkavību skatiem nekad nevar pierast.

Viņi nogalināti mīlējoties.

Vairāki vietējās policijas eksperti bija sadrūzmējušies pie lielas, spožas, atvērtas vīnogu spiednes. Viņi aplūkoja divas tumšas kaudzītes. Tie bija Maikla un Bekijas Dedžordžu ķermeņi.

- Fūū, sūdu būšana, Lindsij, - Reilijs nomurmināja.

Jaunais vīrs, ģērbies bleizerā un haki biksēs, truli raudzījās

mums pretī. Pašā pieres vidū rēgojās mazs lodes caurumiņš. Sieva sēdēja viņam virsū - melnā kleita sacelta līdz padusēm. Viņas sejā

bija sastingusi neprātīgu baiļu izteiksme. Krūšturis bija novilkts lejup līdz viduklim, atsedzot asinīm notraipītas krūtis. Biksītes bija novilktas līdz ceļiem.

Tas bija atbaidoši pretīgs skats. - Vai ir zināms aptuvenais nāves laiks? - jautāju Hartvigam. Viņš ar pūlēm valdīja nelabumu.

- Spriežot pēc brūču bojājumiem, eksperti domā, ka nāve iestājusies pirms divdesmit četrām līdz divdesmit sešām stundām. Viņi nogalināti pazušanas vakarā. Ak dievs, viņi taču bija tik jauni!

Raudzījos uz jaunās sievas nedzīvo, asiņaino ķermeni, un skatiens pievērsās viņas rokām.

Nekas nespīdēja. Laulības gredzena nebija.

- Jūs teicāt, ka viņi nogalināti tieši akta laikā? - es jautāju. - Esat pārliecināts?

Hartvigs pamāja ar galvu tiesu medicīnas eksperta asistentam. Tas uzmanīgi novēla Bekijas Dedžordžas ķermeni no vīra.

No Maikla Dedžordža atpogātajām haki biksēm ārā slējās loceklis ar lieliski saglabājušos pēdējo erekciju.

Mani pārņēma svelošas dusmas. Dedžordži tiešām bija ļoti jauni. Tāpat kā Branti, tikko pārsnieguši divdesmit gadu vecumu. Kurš gan var pastrādāt kaut ko tik drausmīgu?

- Šeit var redzēt, kā viņus vilka. - Hartvigs rādīja sakaltušu asiņu švīkas uz ieplaisājušās betona grīdas. Švīkas veda uz autoriepu pēdām, kas bija skaidri redzamas maz izbraukātajā zemē. Divi šerifa palīgi iezīmēja šīs pēdas ar dzeltenu lenti.

Reilijs noliecās un nopētīja tās. - Plata riteņu bāze, bet četrpadsmit collu riepas. Protektoru zīmējums skaidrs, labi uzturēts. Apvidus auto būtu sešpadsmit collu riepas. Es teiktu, ka tas bijis liels luksusa sedans.

- Es domāju, ka tu esi tikai kabineta policists, - nobrīnījos.

Viņš pasmaidīja. - Koledžas laikā vienu vasaru strādāju NASCAR

trases tehniķu komandā. Es protu nomainīt riepu ātrāk, nekā 3Com alus bārmenis spēj izmainīt divdesmitnieku. Manuprāt, tas varēja būt Cadillac. Vai Lincoln. - Viņa skatiens pauda: limuzīns!

Man prātā uzreiz atausa Klēras ieteikums: Atrodi noziegumu saistību.

Nav nekāds brīnums, ja sērijveida slepkava maina nogalināšanas veidu. Seksuāla rakstura slepkavām patīk atrasties tuvu upuriem - nožņaugt, nosist, nodurt ar nazi. Viņi alkst izjust upuru pretošanos, dzīvības izdzišanu. Viņiem patīk ielauzties upura mājā. Nošaušana ir atsvešināta, klīniska. Tā nesniedz baudu.

Uz brīdi man ienāca prātā, vai tomēr nav divi slepkavas.

Otrs ir atdarinātājs. Tā varētu būt.

Neviens cits nezina par gredzeniem.

Piegāju pie Bekijas Dedžordžas, kuru ārsts pašlaik ievietoja līķu maisā. Ieskatījos viņas acīs. Viņi mīlējās. Vai slepkava viņus piespieda? Vai pārsteidza?

Seksuāls psihopāts, kas maina nogalināšanas veidu. Slepkava, kas atstāj norādes.

Ko viņš atstāja šeit?

Ko mēs neesam pamanījuši?

37

IZEJOT ĀRĀ, DZIĻI IEELPOJU svaigu gaisu. Kopā ar Krišu Reiliju un Hartvigu devos lejup pa zemesceļu. Zemāk pletās vīnadārziem rotātā ieleja. Abās pusēs ceļam stiepās tukšu vīnogulāju rindas. Mēs klusējām. Apdulluši no šoka.

Pēkšņi man prātā iešāvās biedējoša doma. Mēs atradāmies tūkstoš pēdu augstumā, pilnīgi vientuļā vietā. Kaut kas neatbilda loģikai. - Hartvig, kāpēc šeit?

- Varbūt tāpēc, ka šī ir nomaļa vieta, kur neviens nenāk.

- Es gribēju jautāt, - paskaidroju, - kāpēc tieši šeit? Tieši šajā vietā. Kurš zina par šo vīna darītavu?

- Uz šīm nogāzēm ir daudz mazu, atsevišķu zemes gabalu. Lielie konsorciji sagrābuši visas platības ielejā, līdzenumā. Šajos zemes gabalos ir vairāk nostrādāšanās nekā peļņas. Tur ir jāmīl šis darbs. Paskatieties piedāvājumus. Katru gadu desmitiem šādu darītavu izbeidz darbību. Visi vietējie zina par šādām pamestām vietām.

- Pirmās slepkavības notika pilsētā. Un tomēr viņš tik labi zināja, uz kurieni doties. Kam pieder šis zemes gabals?

Hartvigs papurināja galvu. - Nezinu.

- Es ieteiktu noskaidrot. Un ieteiktu arī vēlreiz pārmeklēt upuru viesnīcas numuru. Kāds bija viņus noskatījis. Zināja visus viņu plānus. Ceļojumu brošūras, vizītkartes, paskatieties, vai nav kaut kas no limuzīnu pakalpojumu firmām.

Lejā atskanēja lielas automašīnas motora rūkoņa, kura brauca augšup pa zemesceļu. Ieraudzīju apstājamies baltu Sanfrancisko Tiesu medicīnas ekspertu biroja Bronco.

Pie stūres sēdēja Klēra Vošbērna. Es biju lūgusi viņu atbraukt -cerot salīdzināt abu noziegumu vietu lietiskos pierādījumus.

Atvēru automašīnas durvis un pateicīgi uzrunāju viņu: - Paldies, ka atbrauci, mīļum.

Klēra nopietni pašūpoja galvu. - Es tikai cerēju, ka viss tomēr beigsies citādi. Šādus zvanus man nekad nepatīk saņemt. - Viņa pārsteidzoši viegli izlocīja savu dūšīgo augumu pa auto durvīm. - Man vēlāk pilsētā ir tikšanās, tomēr ātri aplūkošu nozieguma vietu, iepazīšos ar vietējo atbildīgo.

Es iepazīstināju Klēru ar Frenku Hartvigu. - Jūsu tiesu medicīnas eksperts ir Bils Tolls, vai ne? - viņa stingri noprasīja.

Hartvigs piesardzīgi samirkšķināja acis, juzdamies nedroši. Vispirms viņš bija pieaicinājis mani un Reiliju kā konsultantus. Pēc tam aicināja piedalīties izmeklēšanā. Tagad ierodas Sanfrancisko tiesu medicīnas eksperte.

- Nesatraucieties, es piezvanīju viņam uz mobilo, - Klēra piebilda. - Viņš jau gaida mani. - Viņa pamanīja mediķu komandu stāvam pie dzeltenajiem līķu maisiem. - Iešu palūkoties.

Cenšoties nezaudēt noteikšanu pār šo lietu, Hartvigs sekoja viņai cieši pa pēdām.

Pienāca Reilijs un nostājās man līdzās. Viņš šķita noguris.

- Tev nekas nekaiš? - apjautājos.

Viņš drūmi papurināja galvu. Nespēja atraut skatienu no šķūņa, kurā bija pamesti līķi.

Atcerējos, kā viņš mani atbalstīja morgā. - Sen nebiji redzējis īsti briesmīgus skatus?

- Ne jau tāpēc, - viņš atbildēja ar nomāktu sejas izteiksmi. - Es gribu, lai tu zini... lai kas arī notiktu turpmāk, šoreiz galvenais nav sadarbība ar pilsētas Domi. Vai kaitējumu ierobežošana, Lindsij. Es gribu notvert to tipu.

Es arī domāju tieši par to pašu. Šoreiz galvenais nebija nopelni. Vai manas izredzes uz leitnantes pakāpi. Vai pat cīņa ar slimību.

Bridi abi stāvējām līdzās.

- Pat ja neviens no mums, - viņš beidzot ierunājās, pārtraucot klusumu, - nav nekāds dedzīgais laulības institūcijas aizstāvis.

38

FILIPS KEMPBELS SĒDĒJA pie stūres jau kopš pašas rītausmas, kad devās ceļā lielajā, nomātajā limuzīnā. Viņa nervi bija satraukumā saspringti - un viņš ar sajūsmu izbaudīja to.

Viņš virzījās uz priekšu kā transā, vienmērīgā, nemainīgā ātrumā, šķērsoja Līča tiltu un devās tālāk uz austrumiem pa 80. šoseju. Pie Valleho viņš beidzot atbrīvojās no blīvās rīta satiksmes straumes un, saglabājot piesardzīgu 60 jūdžu ātrumu, turpināja ceļu uz austrumiem.

Kempbels negribēja, lai viņu aptur policija.

Avīzes sauca viņu par briesmoni. Psihopātu, sociopātu. Liecinieki eksperti televīzijā analizēja viņa motīvus, viņa pagātni un iespējamās nākamās slepkavības.

Viņi neko nezina. Viņi visi maldās. Viņi atradīs tikai to, ko es gribu, lai atrod. Viņi redz tikai to, ko es gribu, lai redz.

Pavisam netālu no Nevadas štata robežas atradās Rēno, kuru viņš uzskatīja par vulgāru, novecojošu kovboju pilsēteli. Kempbels palika uz maģistrāles, neiebraucot pilsētā. Plaši bulvāri ar ģipša apmetuma ēkām gar malām - degvielas uzpildes stacijas, ieroču veikali, lombardi. Šeit var dabūt visu, ko vajag, bez liekiem jautājumiem. īstā vieta, kur nopirkt šaujamo vai nomainīt zagtu auto, vai izdarīt gan vienu, gan otru.

Ārpus pilsētas, pie konferenču centra viņš iebrauca Lumpy’s autonomā. Novietoja auto brīvā vietā stāvlaukumā, atvēra cimdu nodalījumu, izņēma salocītos dokumentus un atviegloti nopūtās.

Limuzīns bija pilnīgi tīrs. Sterils. Tajā neskanēja upuru rēgu čuksti. Vakar augu dienu viņš to tīrīja, mazgāja un spodrināja, noberžot visus asiņu traipus, līdz nebija palikušas pat niecīgākās

pierādījumu pēdas. Tagad šis auto atkal bija tikpat mēms un anonīms, kādu viņš to bija saņēmis.

Kempbels atviegloti uzelpoja. Tagad jau varēja iztēloties, ka Maikls un Bekija Dedžordži nekad nav dzīvojuši šajā pasaulē.

Viņš ātri samaksāja par auto un izsauca taksometru, lai brauktu uz lidostu.

Nonācis tur, viņš piereģistrējās reisam, pie kioska ieskatījās Sanfrancisko avīzē. Nebija nekā par Bekiju un Maiklu. Viņš devās uz iekāpšanas vārtiem.

Pie ātro ēdienu letes nopirka Fruitopia aprikožu dzēriena pudeli un veģetāro sviestmaizi.

Kempbels iegāja pa 31. vārtiem ar norādi: Rēno Air reiss uz Sanfrancisko. Apsēdās un ķērās pie pusdienām.

Blakus sēdēja pievilcīga, jauna sieviete. Gaiši mati, stingra pēcpuse, pietiekami bezgaumīgi ģērbusies, lai piesaistītu viņa skatienu. Ap kaklu viņai bija zelta ķēdīte, kurā ar smalki izlocītiem burtiem bija rakstīts viņas vārds - Brandija. Uz rokas - gredzens ar mazu briljantiņu.

Viņš sveicinot aši, neuzbāzīgi uzsmaidīja.

Viņa paņēma Kipling mugursomu, iedzēra malku ūdens no plastmasas pudeles un izņēma grāmatu papīra vākos - “Geišas atmiņas”. Kempbelam šķita interesanti, ka viņa lasa tieši šo grāmatu - par sievieti, kura dzīvo izklaides verdzībā. Tas jau par kaut ko liecina.

- Vai laba grāmata? - viņš smaidot apjautājās.

- Tā vismaz visi saka, - viņa atbildēja. - Es tikko sāku lasīt.

Kempbels pieliecās tuvāk, ieelpojot viņas lēto smaržu citrusu

aromātu.

- Grūti noticēt, - viņš turpināja, - ka to sarakstījis vīrietis.

- Kad izlasīšu, pateikšu jums, kā patika. - Viņa pāršķīra vēl dažas lapas, tad piebilda: - To man uzdāvināja līgavainis.

Filips Kempbels juta, kā īsie, smalkie matiņi uz rokām saceļas gaisā.

Sirds sāka nemierīgi sisties. Viņš pārvilka trīcošu pirkstu pār kazbārdiņu.

- Ak tā. Un kad tad būs svarīgā diena?

39

REILIJS AIZBRAUCA ATPAKAĻ uz pilsētu ar mūsu automašīnu. Es vēl brīdi uzkavējos un devos projām kopā ar Klēru. Man bija jāizstāsta viņai, kas ar mani notiek. Mēs ar Klēru jau daudzus gadus esam labākās draudzenes. Mēs sarunājamies katru dienu vismaz vienreiz. Es zināju, kāpēc man ir tik grūti izstāstīt viņai par savu slimību, -negribēju viņu sāpināt. Vai apgrūtināt ar savām problēmām. Biju viņu ļoti iemīļojusi.

Kratoties ekspertu automašīnā pa grambaino kalnu ceļu, es jautāju, vai Klērai izdevās kaut ko uzzināt nozieguma vietā.

- Pirms nāves viņiem pavisam noteikti bija seksuālas darbības, -viņa pārliecināti atbildēja. - Es redzēju kaunuma lūpu izstiepumu ap vaginu. Izdalījumus uz viņas gurniem. Tie ir tikai minējumi, Lindsij, jo varēju paskatīties vien dažas minūtes, tomēr man šķiet, ka vīru nošāva pirmo. Viena tīra brūce galvā liecina, ka viņš nošauts bez pretošanās. Tiešā trāpījumā. Rebekas brūces liecina par ko citu. Viņa sašauta no mugurpuses. Starp lāpstiņām un kaklā. Es pieņemu, ka no trīs līdz piecu pēdu attāluma. Ja sperma atbildīs un viņi tiešām uzbrukuma brīdī nodarbojās ar seksu, tas liek domāt, ka viņa bija virsū. Tātad uzbrucējam bija nemanāmi jāpiekļūst diezgan tuvu, kamēr viņi mīlējās. Jāpienāk no mugurpuses. Ja jau tu saki, ka viņi tovakar neaizbrauca ar savu automašīnu, tad acīmredzot bija ceļā uz kaut kurieni. Manuprāt, tas atbilst tavai teorijai, ka viņi nāves brīdī atradās kādā transportlīdzeklī. Slepkava bija priekšējā sēdeklī. Kāpēc gan tas nevarētu būt limuzīns?

- Tas ir viss? - Es papurināju galvu un uzsmaidīju Klērai.

- Kā jau teicu, man bija tikai dažas minūtes laika. Turklāt tā bija tava teorija. Ja tā izrādīsies pareiza, tad es tikai atradu dažus pierādījumus.

Kādu laiku braucām klusēdamas. Es joprojām mocījos, meklējot īstos vārdus.

Tad Klēra apjautājās: - Un kā jaunais pārinieks?

Es atzinīgi pamāju ar galvu. - Izrādās, ka normāls. Viņš mani aizstāvēja pie Rota un Mersera.

- Bet tu viņu uzreiz nodēvēji par mēra biroja uzsūtītu sargsuni.

- Es kļūdījos.

- Nav jau pirmā reize, kad tu kļūdies attiecībā uz vīriešiem, -Klēra ķircināja.

Saviebu seju tēlotā apvainojumā un izlikos neredzam viņas smaidu.

- Vienalga, sargsuns vai ne, - Klēra turpināja, - viņš ir daudz izskatīgāks par Džeikobi.

- Gudrāks arī. Kad mēs vakar braucām uz Napu, es ieslēdzu viņa Explorer stereosistēmu. Skanēja filmas “Jūras vēstis”[9] mūzika.

- Tātad, - Klēra ziņkāri noprasīja. - Vai kaut kas notiek?

- Tu domā - ne tikai četru nevainīgu cilvēku slepkavības?

- Es domāju - tev ar Krišu Reiliju, Lindsij. Viņš strādā mēra birojā, ir izskatīgs, un tavs randiņu kalendārs nav gluži tik noslogots kā Gvinetai Paltrovai. Tu nevari apgalvot, ka viņš nav tavā gaumē.

- Klēra, mēs esam aizņemti lietas izmeklēšanā.

- Jā. - Viņa iespurdzās. - Viņš nav precējies, vai ne?

- Beidz, Klēra, - es lūdzos. - Es neesmu tam gatava.

Kad Klēra piemiedza man ar aci, es pēkšņi sāku iztēloties, kā būtu uzsākt attiecības ar Reiliju. Ja es būtu braukusi no Napas kopā ar viņu, nevis ar Sindiju. Ja būtu uzaicinājusi viņu ienākt pie manis parastā, vientulīgā svētdienā, mēs uz ātru roku būtu pagatavojuši kaut ko ēdamu. Iedzertu alu uz terases, vērojot saulrietu līcī. Atkal atcerējos, kā viņš mani nopētīja. Labi izskaties, Boksere. Viņš to ievēroja. Patiesību sakot, arī es biju viņā daudz ko ievērojusi. Pacietīgs, iejūtīgs skatiens. Spēja noklausīties “Jūras vēstis” līdz galam. Nebūtu grūti ar viņu aizrauties.

Taču šis iztēles sapnis par iemīlēšanos ātri vien sabruka. Jutu savus dzīvības spēkus pamazām aizplūstam.

Pašlaik nebija nekādas iespējas uzsākt attiecības ne ar Reiliju, ne kādu citu.

No sāniem paraudzījos uz Klēru. Viņa pagrieza auto uz 101. šoseju. Dziļi ievilku elpu.

- Vai esi kaut ko dzirdējusi par tādu Negli aplastisko anēmiju? -es jautāju.

40

TAS ATSKANĒJA TIK PĒKŠŅI un negaidīti, ka Klēra uzreiz īsti neapjauta, ko es ar to domāju.

Viņa aši atbildēja tāpat kā uz jebkuru medicīnas jautājumu savā laboratorijā. - Asins saslimšana. Diezgan reta, nopietna. Organisms pārstāj ražot eritrocītus.

- Sarkanos asinsķermenīšus, - es piekritu.

Klēra paraudzījās uz mani. - Kāpēc tu jautā? Taču ne jau Ketai? -Viņa atcerējās manu māsu.

Es papurināju galvu. Sēdēju kā sastingusi, raudzīdamās taisni uz priekšu. Manas acis aizmigloja asaras.

Laikam šis ilgais klusuma brīdis ļāva Klērai apjaust patiesību.

Viņa nočukstēja: - Taču ne jau tev?

Mašīnā iestājās biedējošs klusums.

- Ak, Lindsij! - Klēras seja sašļuka.

Viņa apturēja Bronco ceļa malā un uzreiz pasniedzās un apskāva mani. - Ko teica ārsts?

- Ka tas ir nopietni. Var būt nāvējoši.

Ieraudzīju drūmās vēsts atspoguļojumu Klēras sejā. Bēdas un sāpes. Klēra taču bija ārste patoloģe. Viņa bija izpratusi situācijas nopietnību, vēl pirms es ieskatījos viņai acīs.

Pastāstīju, ka divreiz nedēļā eju uz sarkano asinsķermenīšu koncentrāta pārliešanu.

- Tāpēc tu vakar gribēji satikties? - viņa iesaucās. - Ak, Lindsij! Kāpēc tu nevarēji vienkārši man pateikt?

Tagad neviens no maniem klusēšanas iemesliem nešķita pārliecinošs. - Es tik ļoti gribēju pateikt. Taču baidījos. Varbūt visvairāk baidījos atzīt to pati sev. Un centos aizmirsties izmeklēšanas darbā.

- Vai vēl kāds zina? Džeikobi? Rots?

Es papurināju galvu.

- Reilijs?

Dziļi ievilku elpu. - Vai tu joprojām domā, ka esmu gatava attiecībām ar īsto Vīrieti?

- Ak tu nabadzīte, - Klēra klusi izdvesa. - Ak, Lindsij, Lindsij, Lindsij!

Viņas augums nodrebēja elsās. Sapratu, ka tiešām esmu viņu sāpinājusi.

Pēkšņi vairs nespēju valdīties - sāpes, kauns un nedrošība gāzās pār mani kā lavīna.

Apskāvu Klēru un apjautu, ka viņa vienīgā sargā mani no pilnīgas sabrukšanas. Sāku raudāt, un drīz arī Klēra pievienojās. Taču es sāku justies labāk. Vairs nebiju viena.

- Es tev palīdzēšu, mīļum, - Klēra čukstēja. - Būšu kopā ar tevi, meituk.

41

SLEPKAVĪBA NAPĀ MAINĪJA VISU.

Daudzi asi kritizēja Policijas departamenta darbu lietas izmeklēšanā. Mūs lamāja no visām pusēm.

Kliedzoši virsraksti vēstīja, ka uzdarbojas sadistisks, vājprātīgs pilnīgi jauna tipa slepkava. Ap Tiesu namu siroja citu pilsētu ziņu dienestu filmēšanas grupas. Katrā TV ziņu raidījumā goda vietā rēgojās traģiskas kāzu fotogrāfijas un sērojošu tuvinieku sejas.

Manis vadītā darba grupa tikās divreiz dienā. Mums piekoman-dēja vēl divus inspektorus no smago noziegumu izmeklēšanas vienības un kriminālistikas psihologu. Visi lietas dokumenti mums bija jāiesniedz FIB. Izmeklēšana vairs neaprobežojās ar kāda vientuļa ļaundara meklēšanu Deivida vai Melānijas Brantu pagātnē. Tā bija kļuvusi plašāka, dziļāka, traģiskāka un biedējošāka.

Aptaujājot tuvējo vīna veikalu darbiniekus, Džeikobi komandas vīri bija noskaidrojuši dažus vārdus, bet neko vairāk.

Arī par asiņaino žaketi neko neizdevās uzzināt. Nelaime bija tāda, ka šis smokinga modelis bija četrus vai piecus gadus vecs. Nevienā no piecpadsmit Līča rajona veikaliem neglabāja reģistrus par ražotāju modeļiem, tāpēc pirkumus bija praktiski neiespējami izsekot. Tad būtu jāpārskata katrs rēķins.

Mersers trīskāršoja izmeklētāju skaitu.

Slepkava izvēlējās upurus rūpīgi un precīzi. Abas slepkavības notika pirmajā diennaktī pēc salaulāšanās, abas liecināja par upuru gaitu pārzināšanu visos sīkumos - to apmešanās vietas, ceļojumu plāni. Abiem pāriem bija atstāta lielākā daļa vērtīgo lietu - rokas-pulksteņi, maki, rotaslietas. Trūka tikai laulības gredzenu.

Viņš pameta Dedžordžu pāri šķietami vientuļā vietā, tomēr tādā, kur viņus noteikti atradīs.

Viņš bija atstājis ari citas uzkrītošas norādes, kurām mēs varējām sekot. Tas šķita bezjēdzīgi.

Lindsij, slepkava lieliski zina, ko dara.

Viņš zina arī, ko dari tu.

Atrodi noziegumu saistību.

Man bija jāatrod kopsaucējs: kā viņš pazina upurus; kā varēja tik daudz zināt par tiem.

Mēs ar Reiliju sadalījām savā starpā iespējamības. Viņš pievērsās Brantu un Dedžordžu visu pārvietošanos organizētājiem - ceļojumu aģentūrām, limuzīnu pakalpojumu firmām, viesnīcām. Es pievērsos plānotājiem. Gan jau galu galā atradīsim kādu saikni starp šiem noziegumiem.

- Ja mēs drīz kaut ko neatradīsim, - Reilijs pukojās, - tad šajā pilsētā pārāk daudzi priesteri un rabīni paliks bez darba. Ko tas maniaks īsti grib?

Es neko neteicu, tomēr man šķita, ka zinu. Viņš grib iznīcināt laimi, sapņus, nākotnes izredzes. Viņš cenšas sagraut vienīgo, kas ļauj mums visiem izdzīvot, - cerību.

42

TAJĀ VAKARA Klēra Vošbērna paņēma līdzi uz guļamistabu tasi tējas, klusi aizvēra aiz sevis durvis un atkal sāka raudāt. - Sasodīts, Lindsij, - viņa čukstēja. - Kāpēc tu man neuzticējies?

Viņa gribēja kādu bridi palikt viena. Visu vakaru viņa bija sasku-musi un izklaidīga. Bet tas nemaz nebija viņas garā. Pirmdienās, kad simfoniskajam orķestrim bija brīvs vakars, Edmunds vienmēr gatavoja vakariņas. Tas bija viens no viņu rituāliem - kopīgs ģimenes vakars, kad tētis darbojas virtuvē, bet zēni nokopj galdu. Šovakar Edmunds bija pagatavojis viņu iecienītāko ēdienu - cāli ar kaperiem un etiķi. Taču vakaram trūka īstās noskaņas, un tā bija viņas vaina.

Klēru nomāca viena vienīga doma. Viņa bija ārste, taču tāda ārste, kuras darbs saistīts tikai ar nāvi. Ne reizi mūžā viņa nebija izglābusi kādu dzīvību. Viņa bija ārste, kas neārstē.

Viņa izņēma no sienas skapja un uzvilka flaneļa pidžamu, tad devās uz vannasistabu un rūpīgi notīrīja gludo, brūno seju. Nopētīja sevi spogulī.

Klēra nebija skaistule - vismaz ne tāda, kādas pieņemts apjūsmot sabiedrībā. Viņa bija dūšīga un apaļa, vidukļa tauku krokas saplūda ar platajiem gurniem. Pat viņas rokas - prasmīgās, veiklās rokas, kas augām dienām rīkojās ar smalkiem instrumentiem, - bija tuklas un mīkstas.

Kā teica viņas vīrs, vieglums Klērai piemita tikai deju zālē.

Tomēr viņa pati uzskatīja sevi par ļoti laimīgu, īstu veiksminieci. Jo viņa bija nākusi no skarba Sanfrancisko melnādaino rajona un spējusi izmācīties par ārsti. Jo viņa bija mīlēta. Un prata sniegt mīlestību citiem. Jo viņai dzīvē bija viss, ko vien varēja vēlēties.

Tas nebija taisnīgi. Lindsija taču bija cīnītāja, aizstāvēja citu dzīvības, bet tagad slimība pamazām laupīja to viņai. Klēra pat nespēja domāt par to profesionāli kā ārste, klīniski neitrāli apcerot slimības nenovēršamību. Tā viņu sāpināja kā tuva cilvēka nelaime.

Viņa ir ārste, kas nespēj ārstēt.

Ar dēlu palīdzību nomazgājis traukus, Edmunds ienāca guļamistabā. Apsēdās uz gultas blakus sievai.

- Mināt, tu esi apslimusi, - viņš teica, noglāstot Klēras plecu. - Ikreiz, kad tu dodies uz dusu pirms deviņiem, es zinu, ka nejūties labi.

Viņa papurināja galvu. - Es neesmu apslimusi, Edmund.

- Kas tad vainas? Tā briesmīgā lieta?

Klēra pacēla roku. - Lindsij ai nelaime. Es viņu šodien vedu no Napas. Viņa pastāstīja ļoti bēdīgus jaunumus. Viņa ir nopietni slima. Ax kādu retu asins saslimšanu - anēmijas paveidu. To sauc par Negli aplastisko anēmiju.

- Un vai tā ir bīstama?

Klēra asaru aizmiglotām acīm pamāja ar galvu. - Velnišķīgi bīstama.

- Ak dievs, - Edmunds nomurmināja. - Nabaga Lindsija. - Viņš satvēra Klēras plaukstu, un bridi abi sēdēja drūmā klusumā.

Beidzot Klēra ierunājās: - Es esmu ārste. Katru dienu saskaros ar nāvi. Zinu tās cēloņus un simptomus, visas zinātnes gudrības. Taču nevaru nevienu izārstēt.

- Tu visu laiku mūs ārstē, - Edmunds iebilda. - Tu dziedē mani katru manas dzīves dienu. Tomēr ir tādi brīži, kad pat visa tava mīlestība un apbrīnojamais prāts nespēj līdzēt.

Klēra atlaidās vīra stiprajās rokās un pasmaidīja. - Tu esi diezgan saprātīgs, būdams bundzinieks. Ko tad mēs galu galā varam darīt?

- Tikai šo, - viņš atbildēja, apskaudams sievu.

Viņš ilgi turēja Klēru ciešā apkampienā, un viņa zināja, ka Edmunds viņu uzskata par visskaistāko sievieti pasaulē. Tas palīdzēja.

43

NĀKAMAJĀ PĒCPUSDIENĀ es guvu pirmo ieskatu par slepkavas seju.

Kriss Reilijs iztaujāja upuru ieplānoto ceļojumu organizētājus. Es pārbaudīju kāzu plānotājus.

Divi dažādi uzņēmumi. Dedžordžiem - “Baltais Plīvurs”. Brantiem - smalka konsultante, vārdā Miriama Kempbela. Šeit saiknes nebija.

Biju pie sava rakstāmgalda, kad dežurējošā sekretāre pāradresēja zvanu.

Zvanīja Klēra. Viņa tikko bija atgriezusies no līķu apskates Napā kopā ar apgabala patologanatomu. Viņa šķita satraukta.

- Atnāc pie manis, - viņa pavēlēja. - Tūlīt!

- Tu atradi saikni. Bekija Dedžordža bija seksuāli aizskarta?

- Lindsij, mums ir darīšana ar pilnīgi slimu idiotu.

- Viņi pavisam noteikti ir nogalināti dzimumakta laikā, - Klēra paziņoja, kad pēc dažām minūtēm ierados viņas laboratorijā. - Re-bekas Dedžordžas ķermenī atrastās spermas pēdas atbilda no viņas vīra noņemtajiem paraugiem. Un šāvienu brūču leņķis apstiprināja manus pieņēmumus. Rebeku nošāva no mugurpuses. Vīra drēbes viscaur nošķiestas ar viņas asinīm. Viņa sēdēja viņam virsū... Taču ne jau tāpēc es saucu tevi šurp.

Viņa nopietni paraudzījās uz mani ar lielajām, tumšajām acīm, un es sapratu, ka sekos svarīgs jaunums.

- Nospriedu, ka labāk būs paturēt to noslēpumā, - viņa paskaidroja. - To zinu tikai es un vietējais medicīnas eksperts.

- Ko tu zini, Klēra? Saki taču, nestiep garumā!

Pamanīju laboratorijā uz letes mikroskopu un hermētiski noslēdzamu Petri trauciņu, kādus atcerējos no vidusskolas bioloģijas stundām.

- Tāpat kā ar pirmajiem upuriem, - viņa satraukti iesāka, - līķis bija seksuāli aizskarts. Tikai šoreiz ne tik uzkrītoši. Kaunuma lūpas izskatījās normāli, kā varētu būt pēc seksuāla kontakta, un nebija iekšējo nobrāzumu kā pirmajai līgavai. Tolls to palaida garām... bet es meklēju pēcnāves vardarbības pazīmes. Un tur nu tas bija -vaginā, it kā skaļi saukdams: “Paņem mani, Klēra!”

Viņa pacēla Petri trauciņu un pinceti, tad uzmanīgi noņēma vāciņu. Skatiens pauda šī brīža svarīgumu.

No caurspīdīgā trauciņa viņa izņēma vienu puscollu garu, rudu matu.

- Tas nepieder vīram?

Klēra papurināja galvu. - Paskaties pati.

Viņa ieslēdza mikroskopu. Es pieliecos pie tā un uz spoži baltā fona ieraudzīju divus matus: vienu - tievu, spīdīgu, melni brūnu, otru - īsu, saliekušos sirpja formā.

- Šie abi paraugi pieder Maiklam Dedžordžam, - viņa paskaidroja. - Garākais ir no galvas. Otrs - no dzimumorgāniem.

Tad viņa uzlika no Petri trauciņa izņemto matu uz cita stikliņa un ievietoja to zem mikroskopa objektīva blakus abiem pārējiem. Mana sirds sāka sisties straujāk. Šķiet, sāku noprast, ko Klēra grib pavēstīt.

Trešais mats mikroskopā parādījās sarkanīgi brūnā krāsā un divreiz resnāks par katru no Dedžordža matiem. Ap tā sakni bija aptinušies sīki pavedieni. Tas pavisam noteikti piederēja kādam citam.

- Tas nav ne galvas, ne dzimumorgānu apmatojums. Tas nācis no bārdas, - Klēra paziņoja, pārliecoties man pār plecu.

Atrāvos no mikroskopa un satraukti paraudzījos uz viņu.

Slepkavas sejas apmatojums bija nokļuvis Bekijas Dedžordžas vagīnā.

- Pēc nāves, - viņa piebilda lielākai skaidrībai.

44

KĀ TEICA KLĒRA, mēs veidojām slepkavas portretu soli pa solim, liekot kopā no gabaliņiem. Viņa augums, seja, fetiši. Slepkavošanas veids.

Tagad man bija jānoskaidro, kā viņš izseko upurus.

Mēs ar Reiliju bijām ar pilnu jaudu pievērsušies ceļojumu un kāzu plānotājiem. Piecpadsmit detektīvi ik dienu devās pārbaudīt norādes. Tagad, kad mums bija tik zīmīgs izskata raksturojums, atgriezāmies pie viesiem, meklējot to vidū bārdainu vīru, kas redzēts aizdomīgi ložņājam apkārt.

Es biju pārliecināta, ka vismaz kādā no šīs paplašinātās meklēšanas virzieniem izdosies gūt rezultātus. Kāds no viesiem noteikti būs pamanījis kādu aizdomīgu personu. Varbūt mēs atradīsim kopīgu ceļojumu aģentu vai kādu informācijas noplūdi. Vai kādā no Džeikobi meklējumiem atradīsies atbilstība.

Nākamajā rītā zvanīja Hartvigs. - Vīna darītava “Zvirbuļu krauja”... pieder kādai vietējai grupai ar nosaukumu “Melnā vanaga partneri”. Vietējais jurists Eds Lesters veido nekustamo īpašumu partnerības.

- Vai zināt, kur viņš bija nedēļas nogalē?

-Jā, es pārbaudīju. Portlendā. Skrēja maratonā. Sazinājos ar viņu, kad viņš atgriezās savā birojā. Viņš pilnīgi noteikti bija Portlendā.

Es joprojām biju pārliecināta, ka tas, kurš atstāja līķus pamestajā vīna darītavā, nebija nejauši atradis šo nomaļo vietu. Tā slepkavam kaut ko nozīmēja. - Vai īpašums viņam pieder bez kredītiem?

- Jā. “Melnā vanaga partneri” organizē darījumus. Piesaista naudu no ārpuses - pārticīgus ļaudis jūsu pilsētā. Tādus, kas vēlas iesaistīties vīna biznesā. Lesters darbojas kā galvenais partneris.

- Un kas ir viņa partneri šajā īpašumā?

- Nezinu. Investori.

Dziļi ievilku elpu, cenšoties nezaudēt pacietību. - Kādi investori?

- Tādi, kuri parasti grib palikt noslēpumā. Klausieties, inspektore, es saprotu, ko jūs domājat, taču šis jurists sadarbojas tikai ar ļoti respektabliem ļaudīm. Ticiet man, jebkurš varēja atrast to vietu. Nekustamo īpašumu aģenti, kāds to klients, jebkurš vietējais iedzīvotājs. Man būs jāstrādā ar šiem cilvēkiem vēl ilgi pēc jūsu izmeklēšanas beigām.

Piespiedu tālruņa klausuli pie pleca un pagriezos krēslā pret logu. - Leitnant, šī ir vairāku slepkavību izmeklēšana, visļaunākais noziegums, kādu esmu redzējusi. Līķu izmešanas vieta atrodas trīs jūdžu attālumā pa vientuļu zemesceļu. Katrs, kurš ved līdzi mašīnā divus līķus, varēja mierīgi izmest tos jebkurā vietā pirms tam. Tas, kurš tos atstāja, noteikti zināja, ka vīna darītava atrodas tieši tur. Un es nedomāju, ka tas ir vietējais. Diez vai viņš piesaistītu vispārēju uzmanību tik tuvu savai dzīvesvietai. Piezvaniet, kad uzzināsiet, kas ir Lestera partneri. - Noliku klausuli, negaidot atbildi.

Mans optimisms pamazām sāka šķobīties.

Reilijs pie ceļojumu aģentiem neko neuzzināja. Branti bija pasūtījuši ceļojumu smalkās sabiedrības aģentūrā “Ceļotprieks”, kas apkalpo bagātus klientus. Dedžordži izmantoja Losaltosas firmas “Ceļavējš” pakalpojumus.

Mūsu detektīvi pārbaudīja abu firmu personāla datus. Starp tiem nebija nekādas saistības - nekādu kopīgi organizētu ceļojumu, neviens no aģentiem nebija strādājis abās firmās. Iespējams, kāds bija ielauzies viņu datorsistēmā, ieminējās Journeytime vadītājs. Taču šādu cilvēku atrast ir gandrīz neiespējami.

Mani meklējumi izrādījās tikpat bezcerīgi. Biju saņēmusi dokumentus no abiem kāzu plānotājiem. Gravieri, mūziķu grupas, fotogrāfi, mielastu rīkotāji, floristi. Nebija nekā kopīga. Branti un Dedžordži bija dzīvojuši divās dažādās pasaulēs. Pagaidām man nebija ne jausmas, kā slepkava atrod upurus.

45

UZAICINĀJU KLĒRU UN SINDIJU uz kluba otro apspriedi. Šoreiz noskaņojums bija pavisam citāds. Nebija ne smieklu, ne bravūras. Nekādu svinību kokteiļu. Bija nogalināti vēl divi cilvēki. Mums nebija neviena aizdomās turamā, un lieta aizvien izvērsās plašumā. Visas norādes ātri vien noveda strupceļā. Mūs visas pārņēma arvien lielāka spriedze.

Pirmā atnāca Klēra. Viņa apskāva mani un jautāja, kā jūtos.

- Nezinu, - atzinos. Biju pārcietusi trīs procedūras.

Dažkārt jutos stipra. Citreiz, sevišķi pēcpusdienās, tik tikko

spēju pavilkt kājas. - Medveds solīja nākamnedēļ vēlreiz pārbaudīt manu sarkano asinsķermenīšu skaitu.

Pēc tam ieradās Sindija. Viņa bija ģērbusies krekliņā ar lencītēm zem rūtaina vīriešu virskrekla un džinsu biksēs ar izšuvumu. Viņa izskatījās ļoti glīti - kā īsta stilīga pilsētniece. Nebiju runājusi ar viņu kopš pirmdienas, kad atļāvu publicēt ziņu par otrajām slepkavībām. Pat atliekot to par vienu dienu, viņa tomēr bija apsteigusi visas pārējās avīzes.

- Laikam mana kārta izmaksāt, - Sindija paziņoja. Nosvieda uz galda jaunu vizītkarti ar Chronicle spilgti sarkano logotipu. Izlasīju, kas uz tās rakstīts: Sindija Tomasa, reportiere, Pilsētas kriminālziņu nodaļa.

Mēs viņu apbērām ar sirsnīgiem apsveikumiem, pēc tam mazliet piezobojām, lai nekļūst pārāk iedomīga. Tas taču ir draugu pienākums, vai ne?

Pastāstīju, ka no ceļojumu aģentiem un kāzu plānotājiem neko neizdevās uzzināt. - Dažas detaļas mani ļoti mulsina, - es atzinos.

- Pistole... Seksuālie slepkavas parasti nemaina nogalināšanas veidu. Tas taču ari sniedz seksuālo baudu.

- Dīvaina kombinācija, - Klēra piekrita. - Plānojot uzbrukumus, viņš ir tik savaldīgs. Tik labi visu zina. Kāzu svinību vietu, viesnīcas numuru, kāzu ceļojuma maršrutu. Zina, kā pats varēs aizbēgt. Taču slepkavības laikā viņu pārņem niknums. Nepietiek ar vienkāršu nogalināšanu. Vēl arī jāapgāna upuri.

Es pamāju ar galvu. - Tas arī ir galvenais. Viņš uzbrūk kāzās, tātad kaut kas tajās viņam šķiet neciešams. Bet man šķiet, ka viņu pārņēmusi apsēstība ar līgavām. Abus līgavaiņus viņš novāca ātri. It kā tie nemaz nebūtu svarīgi. Toties līgavas... tās ir viņu apbūrušas. Tātad uz kurieni dotos šis tips, - es skaļi jautāju, - meklēt potenciālos upurus? Ja jūs gribētu nogalināt līgavas, kur jūs tās meklētu?

- Viņiem bija jāizvēlas gredzeni, - Klēra ieminējās. - Pie juveliera.

- Vai pilsētas Domē, - Sindija piebilda. - Viņiem bija jāizņem atļauja.

Paskatījos uz viņu un iesmējos. - Tas gan būtu jauki, ja vainīgais izrādītos valsts ierēdnis.

- Pasta darbinieks, - Klēra un Sindija ieteicās reizē.

- Fotogrāfi, - Klēra piebilda.

Es varēju iztēloties aiz fotoaparāta objektīva paslēpušos perversu ļaundari. Tās visas bija derīgas iespējamības. Tikai bija vajadzīgs laiks un cilvēki to pārbaudei, pirms slepkava uzbruks atkal.

- Visa tā līgavu būšana nav mana stiprā puse, - atzinos Klērai.

- Tāpēc aicināju tevi palīgā.

- Kur tad palikusi visa lielība par trim gudriniecēm7 - Klēra iesmējās. - Un apgalvojumi, ka es esot izcila medicīnas eksperte?

Mēs atbildējām ar mulsiem smiekliņiem.

Mēs vēl iemalkojām alu. Sieviešu detektīvu klubs. Tas izklausās labi. Vīriešiem ieeja aizliegta.

- Kur ir tā sasodītā saikne? - es jautāju. - Viņš pats grib, lai mēs to atrodam. Tāpēc arī atstāj norādes. Viņš grib, lai mēs atklājam saikni.

Mēs klusējām, iegrimušas domās.

- Es varu to nojaust, - turpināju. - Kāzu ceremonijā un svinībās viņš saskata kaut ko tādu, kas izraisa viņā vājprātīgu niknumu. Kaut ko tādu, kas viņam jāiznīdē. Cerību, jaunības nevainību? Vīrus viņš novāc uzreiz. Bet līgavas? Kā viņš atrod līgavas?

-Ja viņš dzīvo savā perverso sapņu valstībā, - Sindija ieminējās, skaļi domādama, - viņš dotos uz turieni, kur fantāzijas var izjust visspēcīgāk, visspilgtāk. Varbūt, lai uzkurinātu dusmas, viņam nemanāmi jānovēro līgavas.

Tad Klēras acīs iemirdzējās apjausmas dzirksts. - Es iedomājos, ka pati laikam ietu tur, kur viņas izvēlas kāzu kleitas. Tur es meklētu savus upurus.

46

NĀKAMAJĀ RĪTĀ IERODOTIES DARBĀ, mani gaidīja Hartviga fakss, kurā bija uzskaitīti “Zvirbuļu kraujas” partneri. Iedevu to Džeikobi pārbaudīt. Pēc tam piezvanīju abu kāzu plānotāju - “Baltā plīvura” un Miriamas Kempbelas - kontaktpersonām.

Es neko daudz necerēju. Līdz šim visi meklējumi bija veltīgi. Man par lielu pārsteigumu, abi plānotāji apstiprināja vienu un to pašu.

Melānija Branta un Bekija Dedžordža tiešām iegādājās savas kleitas vienā un tajā pašā veikalā.

Saks Līgavu salonā.

Šī bija pirmā reālā saikne starp abām lietām. Varbūt arī tā novedīs strupceļā, tomēr es nešaubīgi nojautu, ka tai piemīt kaut kas daudzsološs un noderīgs.

Ierados Saks veikala atvēršanas laikā desmitos no rīta. Līgavu salons atradās trešajā stāvā, paslēpies stūrī starp dāvanu un smalku porcelāna trauku nodaļu.

Sastapu Mariannu Perkinsu ierodamies darbā ar kūpošu kafijas krūzi rokā. Nodaļas vadītāja bija laipna, stilīgi ģērbusies sieviete ap piecdesmit gadiem - tieši tāda, kura varētu divdesmit gadus strādāt ar līgavām. Perkinsa lika kādai pārdevējai aizstāt viņu un ieaicināja mani piekrautā palīgtelpā, kur mētājās neskaitāmas līgavu fotogrāfijas no žurnāliem.

- Es biju satriekta, to uzzinot, - viņa atzinās. Nobālējusi skumji pašūpoja galvu. - Melānija vēl nesen bija šeit, pirms divām nedēļām. - Viņa raudzījās manī ar asaru pilnām acīm. - Viņa bija tik skaista... Saprotiet, inspektore, visas līgavas man ir kā pašas bērni. Sirds sāp, it kā būtu zaudējusi vienu no savējiem.

- Vienu? - Cieši ieskatījos viņai acīs. - Jūs neesat dzirdējusi?

- Ko dzirdējusi?

Pastāstīju Mariannai Perkinsai par Bekiju Dedžordžu.

Viņas sejā parādījās šausmas un izmisums. Zaļās acis iepletās, pieplūda pilnas ar asarām. Viņa raudzījās manī ar neko neredzošu skatienu. - Ak mans dievs... - Viņa krampjaini ievilka elpu. - Mēs ar vīru pavadījām dažas dienas savā atpūtas namiņā Modesto. Viņa nesen bija pie mums... Ak mans dievs... Kas te īsti notiek, inspektore?

Uzreiz apbēru viņu ar jautājumiem. Kurš varētu kaut ko zināt par klientēm? Citi pārdevēji? Veikala vadība? Noskaidrots, ka slepkava ir vīrietis. Vai šajā nodaļā strādā vīrieši?

Uz katru no šiem jautājumiem Marianna Perkinsa izbijusies atbildēja noliedzoši. Nodaļas personāls ir nemainīgs jau vismaz astoņus gadus. Neviena vīrieša. Gluži tāpat kā mūsu detektīvu klubā.

Marianna paliecās krēslā uz priekšu, pūlēdamās atcerēties kādu zīmīgu detaļu. - Mēs viņu apbrīnojām. Bekiju... viņa bija burvīga. Šķita, it kā viņa pirms tam nebūtu uzskatījusi sevi par īpašu skaistuli, taču šajā tērpā pēkšņi ieraudzīja sevi pavisam jaunā gaismā. Māte viņai uzdāvināja kaklarotu ar pērlēm un briljantu, un es ieskrēju kabinetā pēc puķēm. Tieši tad es kādu pamanīju. Stāvam tur. - Viņa norādīja. - Viņš skatījās uz Bekijas pusi. Atceros, ka nodomāju: “Re, kā, arī viņš apjūsmo tavu skaistumu.” Tagad es to atceros.

Steidzīgi jautāju par svešā vīrieša izskatu - pāri par četrdesmit pieciem gadiem, varbūt jaunāks. - Nevarēju īsti labi apskatīt, -nodaļas vadītāja paskaidroja. - Viņam bija bārda.

Tas noteikti bija viņš! Tātad Klērai bija taisnība. Viņš atrada un izsekoja upurus Saks veikalā.

Es stingri noprasīju: - Kā kāds svešinieks varētu uzzināt informāciju par kāzām? Datumus? Vietas? Medusmēneša ceļojumus?

- Mēs glabājam šo informāciju, - Marianna Perkinsa atbildēja, - kad meitenes izvēlas kleitas. Daļēji tā mums ir vajadzīga darbā, piemēram, datumi, termiņi. Turklāt tā mums palīdz labāk iepazīt līgavu. Daudzas no viņām arī reģistrējas pie mums.

Labāk iepazīt līgavu.

- Kurš var piekļūt pie šīs informācijas?

Viņa papurināja galvu. - Tikai mēs... manas pārdevējas. Mūsu nodaļa ir maza. Kādreiz mēs to nododam ari smalko porcelāna trauku un dāvanu nodaļai.

Es jutu, ka beidzot esmu uz pēdām. Sirds dauzījās kā negudra. - Parādiet visu informāciju, kas jums ir par Melāniju Brantu un Bekiju Dedžordžu, un visām klientēm, ar kurām jūs pašlaik strādājat. - Viņš šeit meklēja savus potenciālos upurus, vai ne? Tad jau ir labas izredzes, ka viņš atgriezīsies. Kāda kliente no līgavu saraksta var būt nākamā.

Redzēju, kā pārvēršas Perkinsas kundzes seja. It kā viņa būtu ieraudzījusi kādu biedējošu skatu. - Tad man jums jāatklāj vēl kaut kas.

-Kas?

- Apmēram pirms mēneša pēc inventarizācijas mēs atklājām, ka pazudusi mape ar informāciju par līgavām.

47

ATGRIEZUSIES DARBĀ, es uzreiz izdarīju divas lietas - piezvanīju Klērai un Sindijai un pastāstīju veikalā uzzināto un pēc tam devos meklēt Krišu Reiliju.

Izstāstīju Krišam visu, un mēs nolēmām norīkot kādu detektīvi no Dzimumnoziegumu nodaļas dežurēt Saks veikalā. Aizsūtīju pie Mariannas Perkinsas mākslinieku - portretu zīmētāju.

Tad Kriss pavēstīja man kaut ko svarīgu. Rots un Mersers bija nodevuši lietas dokumentus FIB.

Aizvainojums iedūrās kā nazis tieši sirdī. Aizskrēju uz labierīcībām, aizvēru aiz sevis durvis un atbalstījos ar muguru pret aukstajām, ieplaisājušajām flīzēm. Nolādētie, valdonīgie draņķi vīrieši! Nolādētie Rots un Mersers!

Raudzījos uz savu atspulgu spogulī. Vaigi bija piesarkuši. Āda kvēloja.

FIB! Šī bija mana lieta - un arī Klēras un Sindijas, un Reilija. Tā man bija svarīgāka nekā jebkura cita kādreiz izmeklētā.

Pēkšņi man saļodzījās kājas. Anēmija? Ārsts brīdināja, ka var uznākt pēkšņs nelabums vai reibonis. Pussešos bija paredzēta ceturtā asins pārliešana pie Mofeta hematoloģijas nodaļā.

Mani pārņēma neizsakāma tukšuma izjūta, tajā cīnījās dusmas un bailes. Es tikko sāku tuvoties atrisinājumam. Man nebija vajadzīgi svešinieki tumšos uzvalkos, ar šaurām kaklasaitēm, kas rosīsies apkārt, neveikli un nemākulīgi iejaucoties izmeklēšanā.

Samirkšķināju acis, raugoties spogulī. Vēl tikko dusmās kvēlojušie vaigi tagad šķita nedzīvi bāli. Acis - blāvi, ūdeņaini pelēcīgas. Visā manā izskatā šķita izbalējušas krāsas.

Vēroju sevi spogulī, līdz atskanēja pazīstamā iekšējā balss: Beidz žēloties! Saņemies! Tu uzvarēsi - tu vienmēr uzvari.

Noskaloju seju ar aukstu ūdeni. Lipīgie sviedri uz kakla sāka nožūt.

Daži vājuma brīži tev ir atļauti. Izpūtu elpu ar vārgu smaidu. Tikai ne pārāk bieži.

Pamazām manās acīs atgriezās ierastais spožums un vaigi atguva sārtumu. Pulkstenis bija divdesmit pāri četriem. Piecos jābūt pie Mofeta. Rītdien sākšu izskatīt Saks uzzinātos vārdus.

Mazliet piekrāsojusi seju, atgriezos darba telpā.

Gluži nelaikā pienāca Reilijs. - Tagad varēsi sakopt viņu postījumus, - gluži lieki uzšņācu viņam, ar to domājot FIB.

- Es nezināju, - viņš atbildēja. - Tiklīdz uzzināju, pateicu tev.

- Jā. - Es pamāju ar galvu. - Saprotu.

Reilijs piecēlās no krēsla, apgāja apkārt manam rakstāmgaldam un apsēdās uz tā malas ar seju pret mani. - Noticis kaut kas slikts, vai ne? Pastāsti man. Lūdzu! - Kā viņš to uzminēja? Varbūt viņš tomēr ir daudz labāks detektīvs, nekā es biju ar mieru atzīt. īsu brīdi gribēju izstāstīt viņam visu. Ak vai, kā ilgojos izkratīt sirdi!

Bet tad pēkšņi viņš izrīkojās pavisam negaidīti.

Uzsmaidīja tik bezgala sirsnīgi un atbruņojoši. Piecēla mani no krēsla un apskāva.

No liela pārsteiguma nespēju pat pretoties. Nevarīgi sašļuku viņa rokās. Tas nebija gluži seksuāls apskāviens, tomēr mani satricināja sen neizjustas kaisles vilnis.

Reilijs turēja mani apkampienā, līdz manas raizes un nemiers pamazām pierima.

Tieši pašas sasodītās darba telpas vidū. Nezināju, ko darīt, taču negribēju atrauties. Vai likt viņam atlaist mani.

- Es varētu tevi nosūdzēt par to, - beidzot iečukstēju viņa plecā.

Viņš neizkustējās. - Vai iedot pildspalvu?

Lēnām atrāvos no viņa. Šķita, it kā ikviena manas miesas šūniņa būtu atbrīvota no neciešamas spriedzes. - Paldies, - es pateicīgi nomurmināju.

- Tu biji pavisam ne savā ģīmī, - viņš klusi noteica. - Darbalaiks ir gandrīz galā. Varbūt gribi parunāties pie kafijas tases? Tikai kafiju, Lindsij, nekādu randiņu.

Ieskatījos pulkstenī un pēkšņi atklāju, ka ir jau gandrīz pieci. Tūlīt jābūt pie Mofeta.

Uzmetu Reilijam skatienu, kas, cerams, pauda: Aicini mani citreiz, - bet skaļi atbildēju: - Nevaru. Man jāiet.

48

GLĪTĀ, SMAIDĪGĀ REĢISTRATORE pieklājīgi pamāja ar galvu nākamajam rindā stāvošajam. - Sveicam jūs viesnīcā Lakefront Hilton, ser.

Filips Kempbels piegāja pie letes. Viņš izlasīja sievietes vārdu -Keilina. Spulgacīte Keilina ar bieziem, kupliem matiem. Viņš atbildēja ar smaidu. Viegli flirtējot. Pasniedza rezervācijas apstiprinājuma lapiņu.

- Pirmoreiz pie mums, Kempbela kungs? - reģistratore apjautājās smalkā, čivinošā balstiņā.

Viņš pasmaidīja un atbildēja apstiprinoši.

Kamēr Keilina ievadīja datorā Kempbela rezervāciju, viņš vēroja sievietes kustības, domīgi noglaudot raupjo, sarkanīgo bārdu.

Kempbels gribēja, lai reģistratore viņu atceras. Lai iegaumē viņa seju. Varbūt arī kaut ko no viņa teiktā.

Viņš gribēja, lai kādudien, kad ieradīsies kāds centīgs FIB aģents ar zīmējumu vai fotogrāfiju, šī mazā, čivinošā lellīte padomātu un atcerētos šo tikšanos, sirdij nodrebot bailēs. Viņš gribēja, lai Keilina atceras visu.

Tāpat kā Saks Līgavu salona pārdevēja.

- Vai esat ieradies apskatīt muzeju, Kempbela kungs? - Keilina jautāja, klabinot taustiņus.

- Uz Voskūlu kāzām, - viņš lepni atbildēja.

- Tā visi saka. - Sieviete pasmaidīja.

Viņš vēroja, kā uz tastatūras zib viņas persiku krāsā nolakotie nagi. - Es jums ierādīju luksusnumuru ar brīnišķīgu skatu pa logu, -Keilina paziņoja, pasniedzot atslēgu. Viņa pasmaidīja. - Lai jums priecīgas kāzas. Un patīkama uzturēšanās pie mums.

- Tā arī būs, - Kempbels laipni atbildēja. Pirms aiziešanas viņš uztvēra Keilinas skatienu un teica: - Runājot par kāzām, - jums ir skaists gredzens.

Nokļuvis numurā, viņš atvilka aizkarus, un acu priekšā tiešām pavērās plašs un krāšņs skats.

Uz Klīvlendu Ohaio štatā.

49

ES VIŅU REDZĒJU... To nelieti. Ko viņš šeit meklēja?

Lielā ļaužu pūlī, kas strauji virzījās lejup pa Mārketstntu. Tikai viena veikla kustība, laužoties caur drūzmu, kas dodas uz prāmja pusi.

Ieraugot viņu, man asinis sastinga dzīslās.

Viņš bija ģērbies zilā kreklā ar atpogātu apkaklīti un brūnā velveta žaketē. Izskatījās pēc vienkārša koledžas profesora. Jebkurā citā dienā es būtu pagājusi viņam garām, nemaz neievērojot. Viņš bija tievs, kalsns, ar pilnīgi neuzkrītošu ārieni, ja neskaita kādu iezīmi.

Sarkanīgi brūno bārdu.

Viņa galva te pazibēja, te pazuda pūlī. Es sekoju, bet nekādi nespēju piekļūt tuvāk.

- Policija! - iesaucos, pārkliedzot troksni.

Mans sauciens noslāpa steidzīgās, vienaldzīgās ļaužu drūzmas murdoņā. Kuru katru brīdi varēju viņu pazaudēt.

Es nezināju viņa vārdu, zināju tikai viņa upurus. Melāniju Brantu. Rebeku Dedžordžu.

Pēkšņi viņš apstājās. Pagriezās pretēji ļaužu straumei, tieši pret mani.

Viņa seja šķita izgaismota, spīdēja uz tumšā fona līdzīgi kā viduslaiku krievu svētbildēs. Mūsu skatieni sastapās pāri drūzmai.

Tas bija pēkšņas un nešaubīgas apjausmas mirklis. Viņš zināja, kas es esmu. Viņa vajātāja.

Tad, man par lielām šausmām, viņš metās bēgt, ienirstot un pazūdot ļaužu burzmā.

- Stāvi! - es iekliedzos. - Šaušu!

Manu muguru pārklāja auksti sviedri. Izvilku ieroci.

- Gulties! - uzkliedzu, taču ļaužu bars tikai drūzmēdamies steidzās uz priekšu, aizsedzot bēgli. Es viņu pazaudēšu. Slepkava aizbēgs.

Pacēlu ieroci, domās koncentrēju uzmanību uz viņa sarkanīgo bārdu.

Viņš pagriezās - ar pārākuma apziņas pilnu smīniņu.jo bija pārspējis mani viltībā.

Ievilku elpu, rūpīgi nomērķēju.

Gluži kā palēninātā filmā visas sejas ļaužu drūzmā pavērsās pret mani.

Es atkāpos. Šausmu pārņemta, nolaidu ieroci.

Visām sejām bija tāda pati sarkana bārda.

Tas bija sapnis. Es pamodos pie virtuves letes, apjukusi raugoties pusizdzertā chardonnay glāzē. Dzīvoklī valdīja ierastais miers. Nebija ne steidzīgu ļaužu pūļa, ne bēgošu seju. Tikai Mīļā Marta gulšņāja uz sava matracīša.

Katliņā uz plīts vārījās ūdens. Es gatavoju savu iecienīto mērci -ricotta siers, cukini, baziliks. Fonā skanēja mūzika - Torijas Amosas disks.

Tikai pirms stundas manā ķermenī bija saspraustas caurulītes un infūzijas sistēmu šļūtenītes. Mana sirds pukstēja vienā ritmā ar metronomam līdzīgajiem, vienmērīgajiem monitora pīkstieniem.

Sasodīts, es gribu atkal savu veco dzīvi! Vecos, iemīļotos sapņus. Ilgojos pēc Džeikobi zobgalībām, Sema Rota nicīguma, skriešanas Marina Green parkā. Es vēlējos bērnus - pat ja tas nozīmēja, ka atkal jāprecas.

Pēkšņi atskanēja mājas ārdurvju zvans. Kas gan varētu nākt šādā laikā? Gausi aizvilkos pie klausules un jautāju: - Kas tur ir?

- Man šķita, ka tu gatavojies kaut kur iet, - atsaucās čerkstoša balss.

Tas bija Reilijs.

50

- KĀ TU TE GADĪJIES? - pārsteigta noprasīju.

Es priecājos, tomēr arī pēkšņi apjuku. Matus biju saspraudusi mezglā, uzvilkusi vecu Berklijas T kreklu, kurā reizēm arī gulēju, un pēc asins pārliešanas jutos savārgusi un nelaimīga. Dzīvoklī valdīja nekārtība.

- Vai drīkstu ienākt? - Reilijs jautāja.

- Darba lietās vai tāpat vien? - es gribēju zināt. - Mums taču nav atkal jābrauc uz Napu?

- Šovakar ne. - Dzirdēju, kā viņš iesmejas. - Šoreiz es paņēmu līdzi.

To es īsti nesapratu, tomēr nospiedu pogu, lai atvērtu ārdurvis. Aizskrēju atpakaļ uz virtuvi, izslēdzu plīti, uz kuras vārījās makaroni, vienlaikus paceļot no grīdas dažus spilvenus un nometot uz dīvāna, bet žurnālu kaudzi uzcēlu no grīdas uz virtuves krēsla.

Uzziedu nedaudz lūpu spīduma, izpurināju atbrīvotos matus, un tad ari atskanēja dzīvokļa durvju zvans.

Reilijs bija ģērbies kreklā ar atpogātu apkaklīti un platās haki biksēs. Viņam rokā bija vīna pudele. Kunde. Ļoti jauki. Viņš atvainodamies uzsmaidīja. - Cerams, tu neņemsi ļaunā tādu ielaušanos.

- Neviens pie manis nevar ielauzties. Es pati tevi ielaidu, -atbildēju. - Kā tu te gadījies?

Reilijs iesmējās. - Es biju tepat tuvumā.

- Tuvumā? Tu dzīvo līča otrā krastā.

Viņš pamāja ar galvu, uzreiz atsakoties no šī aizbildinājuma.

- Es tikai gribēju pārliecināties, ka tev nekas nekaiš. Tu šodien darbā šķiti pavisam sanīkusi.

- Cik jauki, Reilij, - atbildēju, ieskatoties viņam acīs.

- Un? Kā tad ir?

- Nu tā. Es tiešām biju mazliet satriekta. Rots. FIB iejaukšanās. Tagad atkal jūtos labi. Tiešām.

- Man prieks, - viņš atbildēja. - Kaut kas jauki smaržo.

- Es te šo to gatavoju. - Apklusu, domājot, ko teikt tālāk. - Vai esi vakariņojis?

Viņš papurināja galvu. - Nē, nē. Negribu tevi traucēt.

- Kāpēc tad atnesi vīnu?

Viņš atkal tik neatvairāmi uzsmaidīja. - Ja tevis nebūtu mājās, es dotos uz Otrās un Brenena ielas stūri kā parasti.

Es ari pasmaidīju un beidzot aicināju viņu iekšā.

Reilijs ienāca dzīvoklī. Paraudzījās apkārt un atzinīgi pamāja ar galvu, aplūkojot dažus keramikas traukus, melni zeltaino Villija Meisa atlasa beisbola jaku, terasi ar skatu uz līci. Viņš pasniedza man pudeli.

- Virtuvē jau ir viena atvērta, - es teicu. - Ielej sev glāzi. Es pārbaudīšu ēdienu.

Iegāju virtuvē, atgādinot sev, ka esmu tikko atgriezusies no ambulatoro pakalpojumu klīnikas, kur ārstēju nopietnu slimību, turklāt mēs taču esam pārinieki. Nespējot apspiest satraukuma trīsas, liku galdā traukus vēl vienai personai.

- Divdesmit ceturtais numurs Giants komandā? - Reilijs sauca no istabas. - Vai šī iesildīšanās jaka ir īsta?

- Villija Meisa. Tēvs man to uzdāvināja desmitajā dzimšanas dienā. Viņš gribēja dēlu. Es to glabāju visus šos gadus.

Reilijs ienāca virtuvē, paņēma augsto ķebli pie letes. Kamēr es maisīju mērci, viņš ielēja sev glāzi vīna. - Tu vienmēr tik nopietni gatavo sev vien?

- Vecs paradums, - atbildēju. - Manā bērnībā māte katru dienu ilgi palika darbā. Man bija sešus gadus jaunāka māsa. Dažkārt mamma atgriezās tikai ap astoņiem vakarā. Cik vien spēju atcerēties, vienmēr esmu gatavojusi vakariņas.

- Kur bija tavs tēvs?

- Pameta mūs, - atbildēju, putodama sinepes kopā ar vīnogu sēkliņu eļļu, balzametiķi un citronu sulu salātu mērcei. - Kad man bija trīspadsmit gadi.

- Tad tevi uzaudzināja māte?

- Tā varētu teikt. Brīžiem man šķiet, ka es pati sevi uzaudzināju.

- Līdz apprecējies.

- Jā, un tad savā ziņā uzaudzināju arī vīru. - Es pasmaidīju. - Tu gan esi ziņkārīgs, Reilij.

- Policisti parasti tādi mēdz būt. Nebiji pamanījusi?

- Jā gan. īsti policisti.

Reilijs izlikās aizvainots. - Kā varu tev palīdzēt? - viņš piedāvāja.

- Vari sarīvēt sieru, - atbildēju ar platu smaidu. Pabīdīju viņam tuvāk Parmesan kluci un metāla rīvi.

Viņš sāka rīvēt, un mēs sēdējām un gaidījām, kad izvārīsies makaroni. Mīļā Marta ienāca virtuvē un ļāva Reilij am viņu samīļot.

- Šopēcpusdien tu tiešām nebiji savā ģīmī, - viņš atkal ierunājās, glaudīdams Martas galvu. - Parasti tu spēj uzklausīt Rota stulbības, ne aci nepamirkšķinot. Bet šoreiz likās, ka tev kaut kas noticis.

- Nekas nav noticis, - es meloju. - Vismaz pašlaik ne. Ja jau tu tā jautā.

Atbalstījos pret leti un raudzījos viņā. Viņš bija mans pārinieks, tomēr arī kas vairāk - cilvēks, kuram es varbūt varēju uzticēties. Ilgs un grūts laiks bija pagājis, kopš biju uzticējusies kādam, kura dzimums sākas ar burtu “v”. Varbūt kādā citādā laikā... es domāju.

Skanēja Torijas Amosas burvīgā balss.

- Vai gribi padejot? - Reilijs pēkšņi jautāja.

Pārsteigta paraudzījos viņā. - Es nedejoju. Es gatavoju vakariņas.

- Tu nedejo... tu gatavo vakariņas? - Reilijs atkārtoja, saraucot pieri.

- Jā. Tu jau zini, ko mēdz teikt par gatavošanu.

Viņš paraudzījās apkārt. - Bet es saku, ka tā nav taisnība. Varbūt tomēr tu drīksti padejot.

Mūzika bija tik maiga un sapņaina, un, lai kā es censtos to noliegt, sirds dziļumos ilgojos pēc stipru roku apskāviena.

Pat negaidot manu piekrišanu, sasodītais pārinieks satvēra mani aiz rokas un pavilka apkārt letei. Gribēju atrauties, bet klusa, paļāvīga iekšējā balss čukstēja: Ļaujies, Lindsij. Viņš ir labs cilvēks. Tu zini, ka vari viņam uzticēties.

Tā nu es ļāvos Kriša Reilija apskāvienam. Tik jauki bija ieslīgt viņa rokās.

Sākumā mēs tikai stāvējām uz vietas, stīvi šūpojoties. Tad pēkšņi mana galva pieglaudās viņa plecam un pārņēma sajūta, ka tagad esmu pasargāta no visa ļaunuma, vismaz uz brīdi.

- Šis nav randiņš, - es nomurmināju.

Iztēlē aizlidoju uz kādu jauku, skaistu vietu, kur mani vēl gaida mīlestība, cerības un sapņi.

- Patiesību sakot, - atzinos Reilijam, - es priecājos, ka tu iegriezies ciemos.

- Es arī.

Tad jutu, ka viņš apskauj mani ciešāk. Man pār muguru pārskrēja tik sen neizjustas, pusaizmirstas trīsas.

- Tev taču tās ir, Reilij, vai ne? - es jautāju.

- Kas, Lindsij?

Maigas rokas.

51

KEITIJA UN DŽEIMSS VOSKŪLI sāka savu pirmo deju - un, par spīti tradīcijai, tas bija ātrais gabals.

Aizraujošais La Bamba ritms satricināja spoži apgaismoto Rokenrola Slavas zāles ātriju Klīvlendā.

- Visi dejo! - iesaucās līgavainis. - Aiziet, visi! Kopā ar mums!

Modīgas jaunas meitenes ar krāsotiem matiem, ģērbušās spīdīgās zaļās un sarkanās balles kleitiņās - sešdesmito gadu stilā -, šūpojās uz deju grīdas kopā ar partneriem retro zīda kreklos - Travoltas stilā. Jaunais pāris, pārģērbušies ballītes tērpos, pievienojās viņiem, šūpojot gurnus, klaigājot, vicinot rokas gaisā.

Tas gandrīz vai sabojāja visu, nodomāja Filips Kempbels.

Viņš gribēja, lai līgava ir ģērbusies baltā.

Bet te nu viņa bija - sasvīdušiem matiem ar sarkani krāsotām šķipsnām, ar kaķa acu formas brillēm, ģērbusies piegulošā zaļā kleitiņā.

Šoreiz, Keitij, tu esi aizgājusi par tālu.

Muzeja Lielajā zālē bija četrdesmit galdi, katrs rotāts ar kādas rokenrola zvaigznes portretu. Pie augstajiem stikla griestiem karājās spīguļiem greznots plakāts ar uzrakstu: Džeimss un Keitija.

Dziesma beidzās uz līksmas, skaļas nots. Sasvīdušie kāzu viesi atgriezās pie galdiem atelsdamies un vēdinādamies. Apkārt rosījās melnās vestēs ģērbušies viesmīļi, piepildot vīna glāzes.

Līgava piegāja pie laimē starojoša, klasiski svinīgi ģērbta pāra un apskāva viņus. Mammu un tēti. Filips Kempbels nespēja atraut skatienu no viņas. Viņš redzēja, kā tēvs uzmet meitai mīlestības pilnu skatienu, kas pauda: Mēs esam daudz ko pārcietuši, meitiņ, bet tagad viss būs labi. Tagad tu piederi pie smalkās sabiedrības ar tās

trasta fondiem, labdarības pasākumiem un maziem, rudmatainiem mazbērniem.

Pienāca līgavainis un kaut ko iečukstēja līgavai ausī. Viņa saspieda vīra elkoni, mīļi un koķeti uzsmaidot. Viņam aizejot, Keitijas pirkstu gali vēl mirkli kavējās uz vīra piedurknes, it kā solot: Es tūlīt būšu klāt.

Saraustījis bikšu siksnu, līgavainis izslīdēja no galvenās zāles. Pāris reižu atskatījās, un Keitija viņam pamāja.

Kempbels nolēma sekot viņam, turoties drošā attālumā. Viņš devās pa platu, labi apgaismotu gaiteni projām no ātrija. Pusceļā Džeimss Voskūls piesardzīgi paraudzījās atpakaļ pār plecu. Tad atvēra kādas durvis un iegāja. Labierīcībās.

Slepkava devās tālāk. Gaitenī neviena cita nebija. Viņš juta, kā pieņemas spēkā nepārvarama tieksme.

Pirksti ieslīdēja žaketes kabatā, aptaustīja pistoles auksto tēraudu. Viņš atlaida drošinātāju. Nespēja vairs apvaldīt vētru, kas plosījās viņa prātā.

Ej iekšā, kūdīja iekšējā balss. Izdari to.

Viņš iegāja bālgani apgaismotajā telpā. Pie pisuāriem un izlietnēm neviena nebija. Līgavainis bija ieslēdzies kabīnē. Nāsīs ieplūda asa dūmu smaka - marihuāna.

- Tā esi tu, mīļā? - līgavainis saldā balsī iejautājās.

Visi nervi Kempbela ķermenī saspringa. Viņš nomurmināja kaut ko nesaprotamu.

- Nāc tik iekšā, saulīt, - līgavainis mudināja, - ja gribi dabūt vēl pēdējo dūmiņu.

Filips Kempbels atrāva vaļā kabīnes durvis.

Līgavainis pārsteigts pacēla galvu ar marihuānas smēķi lūpu kaktiņā. - Ei, vecīt, kas, ellē, tu tāds esi?

- Tas, kurš novāc tādus nožēlojamus tārpus kā tu. - To pateicis, viņš izšāva. Tikai vienreiz.

Džeimsa Voskūla galva atgāzās atpakaļ. Sarkanas šļakatas nošļāca sienas flīzes. Līgavainis vienreiz nošūpojās, tad ļengani sašļuka uz priekšu.

Šāviena atbalss satricināja visu telpu. Gaisā palikusī kordīta smaka sajaucās ar zālītes dūmiem.

Filipu Kempbelu pārņēma savāds miers un bezbailība. Viņš pavilka atpakaļ līgavaiņa galvu un pieslēja līķi sēdus. Tad sāka gaidīt. Dzirdot, kā atveras ārdurvis, atnesot līdzi tālas svinību skaņas, viņš nodrebēja no galvas līdz kājām.

- Vosk, kur tu esi? - atskanēja sievietes balss.

Tā bija viņa. Līgava.

- Ko tu tur pīpē, darvu? - Keitija ieķiķinājās. Viņa piegāja pie izlietnēm, un atskanēja ūdens šalkoņa.

Kempbels varēja viņu saredzēt pa spraugu kabīnes durvīs. Viņa stāvēja pie izlietnes, sparīgi ķemmēdama matus. Viņam ienāca prātā laba doma. Kā novietot līķus. Kurus atradīs policija.

Tikai ar milzu pūlēm viņš spēja savaldīties - nogaidīt, līdz viņa ienāks kabīnē.

- Atstāj man arī pāris dūmiņu, vecīt! - līgava iesaucās.

Viņš vēroja, kā sieviete dejojošā gaitā tuvojas kabīnei. Jau tik tuvu. Tik neizsakāmi burvīga! Kāds baudījums!

Kad līgava atvēra durvis, skatiens viņas acīs bija slepkavas lielākā balva.

Šausmas, ieraugot Džeimsu ar sarkanām putām uz lūpām. Pār-bīlis, pēkšņi pamanot slepkavas seju un tieši uz viņas pieri nomērķēto pistoli.

- Tu man labāk patiki baltā tērpā, Keitij, - tas bija viss, ko slepkava pateica.

Tad viņš nospieda gaili - un žilbinoši balts uzliesmojums sašķēla drumslās kaķa acu formas brilles.

52

PIRMDIENAS RĪTĀ IERADOS darbā agri, juzdamās mazliet neveikli pēc pirmās tuvākās saskarsmes ar Reiliju - kopīgajām vakariņām un dejošanas. Kamēr gudroju, kā tas viss turpināsies, pieskrēja Pols Čins, viens no mūsu darba grupas inspektoriem. - Lindsij, ceturtajā pratināšanas telpā ir kāda sieviete, ar kuru tev vajadzētu aprunāties.

Kopš ēterā atskanēja slepkavas izskata apraksts, visu laiku pieteicās cilvēki ar viltus novērojumiem un bezcerīgām norādēm. Viens no Čina pienākumiem bija sekot tām, lai cik neticamas tās šķistu.

- Kas tad šī ir - gaišreģe vai policijas fane? - ar skeptisku smaidu apjautājos.

- Šī varētu būt īsta lieciniece, - Čins atbildēja. - Viņa bija pirmajās kāzās.

Steigšus pietrūkos no krēsla, lai sekotu viņam. Pie darba telpas ieejas pamanīju ienākam Reiliju. Krišu.

īsu mirkli mani pāršalca prieka trīsas. Vakar viņš aizgāja ap vienpadsmitiem, kad bijām iztukšojuši abas vīna pudeles. Mēs paēdām, apmainījāmies ar iespaidiem par dienestu policijā un viedokļiem par laulības vai brīvas dzīves priekšrocībām.

Tas bija jauks vakars. Palīdzēja atgūties no izmeklēšanas spriedzes. Varēju pat uz bridi aizmirst slimību.

Mani mazliet nobiedēja trīsas sirds dziļumos, kas pauda ilgas pēc kaut kā vairāk. Piektdienas vakarā attapos, izmisīgi raugāmies viņā, kamēr viņš palīdzēja nomazgāt traukus, un domājam: Ja vien apstākļi būtu citādi...

Reilijs nāca man tieši pretī ar kafijas krūzi un avīzi rokās. - Sveika! - Viņš pasmaidīja. - Glīta veste.

- Činam ir lieciniece ceturtajā telpā, - paziņoju, satverot viņa elkoni. - Esot redzējusi viņu pati savām acīm. Gribi nākt līdzi?

Lielajā steigā es jau biju paskrējusi pāriniekam garām, neļaujot viņam ne mirkli attapties. Viņš nolika avīzi uz civilās sekretāres rakstāmgalda un steidzās man līdzi augšā pa kāpnēm.

Šaurajā pratināšanas telpā sēdēja glīti ģērbusies, pievilcīga sieviete ap piecdesmit gadiem. Čins nosauca viņas vārdu - Lorija Birnbauma. Viņa šķita saspringta un nobijusies.

Čins apsēdās blakus sievietei. - Birnbaumas kundze, vai jūs varētu izstāstīt inspektorei Bokserei visu to pašu, ko tikko pastāstījāt man?

Sieviete bija baiļu pārņemta. - Tieši bārdas dēļ atcerējos. Līdz šim nemaz nebiju par to domājusi.

- Jūs bijāt Brantu kāzās? - es jautāju.

- Jā, kā līgavas ģimenes viesi, - viņa atbildēja. - Mans vīrs strādā universitātē kopā ar padomnieku Veilu. - Viņa nervozi iemalkoja kafiju. - Tā bija tikai īsa tikšanās. Bet viņš uzdzina man aukstus drebuļus.

Čins nospieda diktofona ierakstīšanas pogu.

- Lūdzu, turpiniet, - es mierinoši ieteicos. Atkal sajutos piekļuvusi tuvāk viņam - nelietim ar sarkano bārdu.

- Es stāvēju viņam blakus. Viņam bija tāda sirmojoša, sarkana bārda. Līdzīga kazbārdiņai. Tāda, kādas nēsā Losandželosā. Viņš šķita vecāks, varbūt ap četrdesmit pieciem, piecdesmit gadiem, bet viņam piemita kaut kas dīvains. Es runāju nesakarīgi, vai ne?

-Jūs runājāt ar viņu? - es jautāju, cenšoties likt viņai saprast, ka nav ko uztraukties un es palīdzēšu visu noskaidrot. Pat detektīvi vīrieši bija spiesti atzīt, ka es vislabāk visā mūsu stāvā protu iztaujāt lieciniekus. Viņi jokoja, ka tā esot “sievišķīga prasme”.

- Es tikko biju ienākusi no deju zāles, - viņa sāka stāstīt. - Pacēlu skatienu, un tur viņš bija. Es teicu kaut ko tamlīdzīgu: “Jaukas svinības... jūs no līgavas vai līgavaiņa puses?” īsu mirkli viņš pat izskatījās gandrīz pievilcīgs. Bet tad viņš tik nikni paraudzījās uz mani. Es nospriedu, ka viņš ir viens no tiem augstprātīgajiem investīciju baņķieriem no Brantu puses.

- Ko viņš jums teica? - es jautāju.

Sieviete paberzēja pieri, pūloties atcerēties. - Viņš pavisam dīvainā kārtā teica, ka viņi esot veiksminieki.

- Kas ir veiksminieki?

- Melānija un Deivids. Es laikam teicu: “Vai viņi nav īsti veiksminieki?” - domājot jauno pāri. Viņi izskatījās tik starojoši. Un viņš atbildēja: “Ak, viņi ir gan veiksminieki.”

Sieviete pacēla galvu; sejā bija redzams apjukums. - Viņš tos nosauca vēl kaut kā... izredzētie.

- Izredzētie?

-Jā. Viņš teica: “Ak, viņi ir gan veiksminieki... Varētu pat teikt -izredzētie.”

- Jūs teicāt, ka viņam bija kazbārdiņa?

- Tas ari bija pats dīvainākais. Bārda viņu padarīja vecāku, bet viss pārējais viņā bija jaunāks.

- Viss pārējais viņā? Kā to saprast?

- Viņa seja. Balss. Es saprotu, ka tas varbūt izklausās nesakarīgi, bet redzēju viņu tikai īsu bridi, kad atgriezos no deju zāles.

Uzzinājām no šīs liecinieces tik daudz, cik bija iespējams. Auguma garumu, matu krāsu. Kā viņš bija ģērbies. Viss apstiprināja trūcīgās ziņas, kas jau bija mūsu rīcībā. Slepkava ir vīrietis ar īsu, sarkanīgu bārdu. Viņš bija ģērbies smokingā - šī smokinga žaketi viņš bija atstājis “Mandarīnu apartamentos”.

Manī iekvēlojās satraukuma uguns. Biju pārliecināta, ka Lorijai Bimbaumai var ticēt. Bārda. Smokings. Mēs veidojām viņa izskatu no maziem gabaliņiem. - Vai jums nav palicis atmiņā vēl kaut kas zīmīgs? Kāda izskata iezīme? Izturēšanās manieres?

Viņa papurināja galvu. - Tas notika tik ātri. Tikai tad, kad ieraudzīju zīmēto portretu Chronicle...

Uzmetu skatienu Činam, liekot saprast, ka ir laiks saukt šurp mākslinieku detaļu precizēšanai. Pateicos lieciniecei un atgriezos pie sava rakstāmgalda. Varēsim ar viņas palīdzību izveidot vēl vienu

skici, ko izmantot kopā ar to, kas zīmēta pēc Mariannas Perkinsas teiktā Saks veikalā.

Slepkavības izmeklēšanā sākās jauna stadija. Tā bija ļoti saspringta. Mēs bijām norīkojuši novērotāju ārpusē pie Saks Līgavu salona. Pamazām sazinājāmies ar visām klientēm, kuru vārdi bija veikala sarakstā, ar katru, kura vairāku pēdējo mēnešu laikā bija pasūtījusi kāzu kleitu.

Mana sirds satraukti dauzījās. Iztēlē iedomātā seja, sapnī redzētais sarkanbārdainais vīrs sāka parādīties arvien skaidrāk. Drīz būsim viņu piespieduši pie sienas.

Iezvanījās tālrunis. - Boksere, - atsaucos, pārcilājot sarakstus Saks veikala mapē.

- Mans vārds ir Makbraids, - atskanēja dobja, satraukta balss. - Esmu slepkavību izmeklēšanas detektīvs. Klīvlendā.

53

- MUMS ŠEIT IR SLEPKAVĪBA, kas līdzīga tām, kuras jūs izmeklējat, -Makbraids paskaidroja.

- Šautas brūces, - viņš turpināja, - abiem upuriem. Iešauts tieši starp acīm. - Viņš pastāstīja par ātro, bet atbaidošo nāvi, kas pārsteidza Keitiju un Džeimsu Voskūlus kāzu svinību laikā Rokenrola Slavas zālē. Šoreiz slepkava pat negaidīja svinību nobeigumu.

- Kādu ieroci jūsu slepkava izmantoja Napā? - Makbraids jautāja.

- Deviņu milimetru, - es atbildēju.

- Tāds pats.

Man no pārsteiguma sagriezās galva. Klīvlendā?

Iekšējā balss iesaucās: Kādu velnu Sarkanbārdis meklē Ohaio? Mēs tikko izdarījām svarīgu atklājumu, noskaidrojām, kur viņš atrod upurus. Vai viņš to ir uzzinājis? Ja uzzinājis, tad - kā?

Vai nu Klivlendā bija uzdarbojies slepkava atdarinātājs, kas ir gluži iespējams, vai arī šī lieta ir vēl vairāk izvērsusies plašumā un var novest jebkur.

- Makbraid, vai jums ir nozieguma vietas fotogrāfijas? - es jautāju.

Makbraids norūca: - Jāā. Tieši priekšā uz galda. Pretīgs skats. Seksuāli atklāts.

- Vai varat atrast roku tuvplānu?

- Varu. Bet kāpēc tieši rokas?

- Kas viņiem ir uz rokām, Makbraid?

Dzirdēju, kā viņš pāršķirsta fotogrāfijas. - Jūs domājat gredzenus?

- Labs minējums, detektīv. Jā.

Es ilgojos, kaut tas nebūtu mūsu slepkava. Klīvlenda... tas sagrautu visas manas cerības, ka esam piekļuvuši viņam tuvāk. Vai Sarkanbārdis tagad sāks slepkavot visās valsts malās?

Pēc brīža Makbraids apstiprināja tieši to, ko es negribēju dzirdēt. - Laulības gredzenu nav.

Tas nelietis sācis klejot apkārt. Mēs bijām norīkojuši novērotāju tur, kur viņš, mūsuprāt, varētu parādīties, bet viņš atradās divtūkstoš jūdžu attālumā. Tikko nogalinājis jauno pāri kāzu svinību laikā Ohaio. Velns, velns, velns!

- Jūs teicāt, ka līķi atrasti seksuāli atklātās pozās? - izmisumā jautāju Makbraidam.

Klīvlendas policists brīdi vilcinājās. Tad beidzot ierunājās: - Līgavainis nošauts, sēžam uz poda. Tādu mēs viņu atradām. Sēdus, ar ieplestām kājām. Līgava nošauta, ienākam tajā pašā tualetes kabīnē. Uz durvju iekšpuses ir pietiekami daudz viņas smadzeņu, lai to apstiprinātu. Bet, kad mēs viņu atradām, viņa bija novietota ar seju uz leju. Nu... viņas seja bija starp līgavaiņa kājām.

Es klusēju, iztēlojoties šo ainu un ik brīdi arvien vairāk ienīstot šo nežēlīgo, necilvēcisko riebekli.

-Jūs jau saprotat... orālā seksa pozā, - Makbraids beidzot izmocīja. - Mūsu izmeklētāji labprāt uzdotu jums dažus jautājumus.

- Varēsiet pajautāt pats. Es rit būšu pie jums.

54

NĀKAMAJĀ RĪTĀ PUSSEPTIŅOS mēs ar Reiliju devāmies gluži negaidītā ceļojumā uz Kllvlendu. Makbraids sagaidīja mūs lidostā. Viņš bija pavisam citāds, nekā biju iztēlojusies. Nevis tukls pusmūža īru katolis, bet gan kalsns, enerģisks, apmēram trīsdesmit astoņus gadus vecs un melnādainais.

- Jūs esat jaunāka, nekā biju domājis. - Viņš uzsmaidīja man.

Es atbildēju ar smaidu. - Un jūs pavisam noteikti mazāk izskatāties pēc īra.

Ceļā uz pilsētu viņš mums izstāstīja par notikušo.

- Līgavainis ir no Sietlas. Darbojies kaut kādā saistībā ar mūzikas biznesu. Strādājis ar rokgrupām. Producents... mārketinga aģents. Līgava uzaugusi šeit, Ohaio. Šeikeru augstienēs. Viņas tēvs ir korporatīvo lietu jurists. Meitene bija glīta, rudmataina, ar vasar-raibumiem, nēsāja brilles.

Viņš paņēma no instrumentu paneļa bieza papīra aploksni un pasvieda to man uz pasažieru sēdekļa. Tajā bija vesela kaudze glancētu, astoņas reiz vienpadsmit collas lielu nozieguma vietas fotogrāfiju - skarbas, nesaudzīgas, tās atsauca atmiņā senus bandu karu fotouzņēmumus. Līgavainis sēž tualetes kabīnē ar pārsteigtu sejas izteiksmi un sašķaidītu galvas virsu. Līgava, sakņupuši ar galvu viņa klēpī, mirkst savu un vīra asiņu jūrā.

Raugoties uz šo pāri, mani pārņēma ledainas šausmas. Kamēr slepkava atradās Ziemeļkalifomijā, man šķita, ka spēsim viņu savaldīt. Tagad viņš bija izrāvies brīvībā.

Mēs iztaujājām Makbraidu par svinību vietu - kā abi upuri varēja nonākt vīriešu tualetē un kāda ir Slavas zāles apsardze.

Katra saņemtā atbilde arvien vairāk pārliecināja, ka uzdarbojies mūsu slepkava. Kāda velna pēc viņš atkūlies uz šejieni?

Pie Ezerkrasta bulvāra mēs nogriezāmies no šosejas. Visapkārt slējās modemu augstceltņu rindas. - Tur tā ir, - Makbraids paziņoja.

Jau no tālienes pamanīju Rokenrola Slavas zāli, kas mirdzēja kā robaini noslīpēts dārgakmens. Perversais slepkava uzdrīkstējās apgānīt pilsētas slavenāko apskates objektu. Tagad viņš varbūt jau bija atgriezies Sanfrancisko. Vai devies uz Čikāgu? Ņujorku? Topeku? Plāno nākamo nežēlīgo dubultslepkavību.

Bet varbūt viņš atradās kādā viesnīcas numurā otrpus laukumam un vēroja mūsu ierašanos.

Sarkanbārdis varēja būt jebkur.

55

JAU TREŠO REIZI divās nedēļās man bija jāaplūko šaušalīgas dubult-slepkavības vieta.

Makbraids pavadīja mūs uz otro stāvu un caur rēgaini klusu, tukšu kā izmirušu ātriju - līdz vīriešu tualetei, ko aizšķērsoja sakrustotas nozieguma vietas dzeltenās lentes un apsargāja policisti.

- Sabiedriskajā tualetē, - Reilijs noteica. - Viņš ar katru reizi kļūst nekaunīgāks.

Šoreiz nebija līķu, nebija biedējošu atklājumu.

Upuri jau sen bija aizvesti uz morgu. Viņu vietā bija palikušas ar lenti un kritu iezīmētas drūmas kontūras, bet pie sienām pielīmētas atbaidošas melnbaltas upuru fotogrāfijas.

Es varēju iztēloties, kā tas notika. Kā līgavaini nogalināja pirmo, izšķaidot asinis uz sienas aiz tualetes poda. Kā Sarkanbārdis gaidīja līgavu un pārsteidza viņu ienākam, bet pēc tam novietoja Keitiju Voskūlu piedauzīgajā pozā starp vira kājām. Apgānīja viņu.

- Kā viņi abi varēja nokļūt šeit pašā svinību karstumā? - Reilijs jautāja.

Makbraids norādīja uz kādu nozieguma vietas fotogrāfiju pie sienas. - Mēs atradām marihuānas izsmēķi blakus Džeimsam Voskū-lam. Droši vien viņš atlavījās uz šejieni mazliet iekaifot. Un līgava laikam atnāca pievienoties viņam.

- Un neviens neko neredzēja? Neviens cits nenāca viņiem līdzi?

Makbraids papurināja galvu.

Mani pārņēma tās pašas smacējošās dusmas kā abās iepriekšējās reizēs. Kā es ienīdu šo slepkavu! Šo sapņu nolaupītāju. Līdz ar katru ļaundarību ienīdu viņu arvien vairāk. Šis nelietis mūs izsmēja. Katra

slepkavības vieta bija kā vēstījums. Katrs nākamais gadījums -arvien pazemojošāks.

- Kāda tovakar bija apsardze? - es jautāju.

Makbraids paraustīja plecus. - Visas izejas, izņemot galveno, bija slēgtas. Pie galvenās ieejas bija sargs. Visi kāzu viesi ieradās vienlaikus. Pāris apsargu negribīgi klīda viesu pūlī, bet parasti šādos pasākumos viņiem ir pieņemts izturēties neuzkrītoši.

- Es visās malās redzēju videokameras, - Reilijs uzstāja. - Jābūt kādiem ierakstiem.

- Es arī uz to ceru, - Makbraids piekrita. - Es jūs iepazīstināšu ar drošības dienesta vadītāju Šārpu. Tūlīt varēsim tiem pievērsties.

Endrū Šārps bija modrs stiegraina auguma vīrs ar stūrainu zodu un plānām, bālām lūpām. Viņš izskatījās nobijies. Vēl nupat viņam bija tik jauks, viegls darbiņš, bet tagad uzklupusi policija un FIB.

Skaidrošanās ar diviem svešiem Sanfrancisko policistiem viņu samulsināja vēl vairāk. Viņš ieveda mūs savā kabinetā, izņēma no paciņas Marlboro Light cigareti un pievērsās Reilijam.

- Pēc astoņām minūtēm man ir tikšanās ar izpilddirektoru.

Mēs pat nepūlējāmies apsēsties. Es jautāju: - Vai jūsu apsargi

ievēroja kaut ko neparastu?

- Trīssimt viesu, detektīves kundze. Visi sapulcējās ieejas ātrijā. Mani darbinieki parasti tādos pasākumos īpaši neiesaistās, tikai skatās, lai kāds pārāk sadzēries viesis nesāk aiztikt eksponātus.

- Kā tad slepkava tika ārā?

Šārps pagriezās ar visu krēslu un norādīja uz muzeja plāna palielinātu attēlu. - Vai nu šeit pa galveno ieeju, kur jūs ienācāt, vai pa sētas puses verandas ieeju. Tā ved uz Ezera taku. Tur ir vasaras kafejnīca. Parasti šī ieeja ir slēgta, bet šoreiz kāzinieki gribēja, lai tā ir atvērta.

- Atskanēja divi šāvieni, - es atgādināju. - Neviens neko nedzirdēja?

- Mums teica, ka būs ļoti smalka sabiedrība. Jūs domājat, viņiem patīk, ka mani apsargi maisās pa kājām? Mēs atstājām tikai divus trīs vīrus pieskatīt, lai pārāk satrakojušies viesi neieklīst aizliegtajās teritorijās. Vai man vajadzēja norīkot apsargus visos gaiteņos, kas ved uz labierīcībām? Ko tad tur var nozagt - tualetes papīru?

- Novērošanas kameras? - Reilijs jautāja.

Šārps nopūtās. - Protams, mēs novērojām ekspozīcijas zāles. Galvenās izejas... attālu skatu uz visu Galveno zāli. Bet gaiteņos, kur notika šaušana, nav nekā. Ari pašā mazmājiņā - nekā. Starp citu, policija tieši pašlaik pārskata novērošanas kameru ierakstus kopā ar abu ģimeņu pārstāvjiem. Būtu daudz vieglāk, ja mēs zinātu, ko, ellē, īsti meklējam.

Pasniedzos portfelī un izņēmu stipri aptuvenu mākslinieka skici. Tajā bija redzama kalsna seja ar izvirzītu zodu, atpakaļ atsukātiem matiem un mazliet ietonētu kazbārdiņu.

- Varat sākt ar šo.

56

MAKBRAIDAM BIJA JĀATGRIEŽAS darbā sniegt paziņojumu par izmeklēšanu preses pārstāvjiem. Man bija jāizgudro, kāpēc slepkava ieradies Klīvlendā un vai šim noziegumam ir kāda saistība ar mūsu izmeklējamām slepkavībām Sanfrancisko. Bija pienācis laiks aprunāties ar līgavas vecākiem.

Šeikeru augstienes bija smalks pārtikušu ļaužu rajons pašā vasaras plaukumā. Katrā ielā aiz koptiem zālieniem koku ielokā slējās lepnas savrupmājas. Mani veda viens no Makbraida policistiem, bet Reilijs tikmēr devās uz viesnīcu Lakefront Hilton tikties ar līgavaiņa ģimeni.

Kogutu māja bija jauks sarkanu ķieģeļu Normandijas stila namiņš lielu ozolu paēnā. Pie durvīm mani sagaidīja līgavas vecākā māsa; viņa nosauca savu vārdu - Hilarija Blūma. Viņa mani ieaicināja ērtā, gleznām rotātā atpūtas istabā, kur bija daudz grāmatu, liels televizors un abu māsu bērnības fotogrāfijas, un vecāku kāzu bildes.

- Keitija vienmēr bijusi dumpiniece, - Hilarija paskaidroja. - Nemiera gars. Ilgu laiku nevarēja atrast savu vietu dzīvē, bet tagad tikko sāka norimties. Bija dabūjusi labu darbu - par publici-tātes aģenti kādā Sietlas firmā. Tur viņa arī iepazinās ar Džeimsu. Tikko bija sākusi atgūties no tā visa.

- No kā atgūties? - es jautāju.

- Kā jau teicu - viņa bija nemiera gars. Tāda nu bija Keitija.

Istabā ienāca Hilarijas un Keitijas vecāki Hjū un Kristīne Koguti.

Viņu skatieni pauda apjukumu un neticīgu šoku, kāds pārņem cilvēkus, kad vienā mirklī sabrūk viss viņu dzīves pamats.

- Viņa visu laiku mētājās no vienām attiecībām citās, - māte negribīgi atzina. - Taču viņa ari dedzīgi mīlēja dzīvi.

- Viņa vienkārši bija jauna, - tēvs piebilda. - Varbūt mēs viņu pārāk izlutinājām. Viņa allaž kāroja piedzīvot ko nebijušu.

Fotogrāfijās šī meitene ar spurainajiem, rudajiem matiem un pārdrošo acu skatienu izstaroja tādu pašu dzīvesprieku, kādu slepkava acīmredzot bija saskatījis arī abos pirmajos upuros. Tas mani neizsakāmi sāpināja.

- Vai zināt, kāpēc esmu ieradusies? - es beidzot jautāju.

Līgavas tēvs pamāja ar galvu. - Noskaidrot, vai šai slepkavībai

ir kāda saistība ar tiem briesmīgajiem noziegumiem jūsu pusē.

- Vai varat pateikt, vai Keitija bija kaut kā saistīta ar Sanfrancisko?

Pamanīju abu vecāku sejās iezogamies drūmu apjausmu.

- Viņa tur dzīvoja divus gadus pēc koledžas beigšanas, - māte atbildēja.

- Viņa iestājās Kalifornijas Universitātē Losandželosā, - tēvs paskaidroja. - Apmēram gadu nodzīvoja Losandželosā. Centās iekļūt kādā no filmu studijām. Sāka ar pagaidu darbu Fox studijā. Pēc tam dabūja to publicitātes darbu Sanfrancisko saistībā ar mūziku. Tur bija vētraina dzīve. Ballītes, reklāmas pasākumi un, protams, ne tikai tas vien. Mēs par to nepriecājāmies, bet Keitija pati to uzskatīja par lielu sasniegumu.

Viņa dzīvoja Sanfrancisko. Es pajautāju, vai viņi ir kaut ko dzirdējuši par Melāniju Veilu vai Rebeku Paseno.

Viņi papurināja galvu.

- Vai Keitijai bija kādas attiecības, kas beidzās ar naidu? Kāds bijušais draugs, kurš greizsirdības vai apsēstības dēļ gribētu viņai kaitēt?

- Visas Keitijas attiecības bija viens vienīgs neprāts, - Hilarija indīgi noteica.

- Es taču viņu brīdināju. - Māte skumji pašūpoja galvu. - Bet viņa vienmēr gribēja rīkoties tikai pēc sava prāta.

- Vai viņa pieminēja kādu īpašu cilvēku no Sanfrancisko pavadītā laika?

Visu skatieni pievērsās Hilarijai. - Nē. Nevienu tādu īpašu.

- Neviens nenāk prātā? Viņa taču tur kādu laiku nodzīvoja. Vai pēc aizbraukšanas uzturēja kontaktus ar bijušajiem paziņām?

- Atceros, viņa teica, ka vēl joprojām laiku pa laikam dodoties uz turieni, - tēvs ieminējās. - Darba darīšanās.

- Vecus paradumus grūti atmest. - Hilarija nosmīkņāja, sakniebjot lūpas.

Noteikti bija kāda saistība. Kāda pazīšanās no Sanfrancisko pavadītajiem gadiem. Kāds cilvēks mēroja tik tālu ceļu, lai izbeigtu viņas dzīvi.

- Vai kāds no Sanfrancisko bija uzaicināts uz kāzām? - es jautāju.

- Viena draudzene, - tēvs atcerējās.

- Merila, - māte piebilda. - Merila Koula. Tagad jau Šortlija. Šķiet, viņa bija apmetusies Hilton, bet nezinu, vai vēl ir tur.

Izņēmu mākslinieka skici - iespējamā slepkavas portretu. - Es saprotu, ka tas ir visai aptuvens, tomēr vai šis cilvēks jums nešķiet pazīstams? Kāds no Keitijas paziņām? Varbūt kāzās redzējāt kādu līdzīgu vīrieti?

Taču Koguti tikai papurināja galvu.

Es piecēlos, lai dotos projām. Lūdzu viņus noteikti sazināties ar mani, ja kaut ko atcerēsies, lai cik sīks vai nenozīmīgs tas šķistu. Hilarija pavadīja mani līdz ārdurvīm.

- Un vēl viens jautājums, - ieminējos. Es gan zināju, ka tas ir maz ticams. - Vai Keitija gadījumā nepirka kāzu kleitu Sanfrancisko?

Hilarija pārsteigta paraudzījās manī un papurināja galvu. - Nē, retro veikalā. Sietlā.

Pirmajā brīdī šī atbilde sagādāja vilšanos. Bet tad es pēkšņi apjautu, ka tieši šī ir meklētā saistība. Abās pirmajās slepkavībās ļaundaris meklēja upurus no tālienes. Tāpēc izvēlējās tos šādi. Izsekojot.

Taču šo upuri - Keitiju - viņš izvēlējās citādi.

Biju pārliecināta, ka slepkava viņu pazina.

57

UZREIZ BRAUCU UZ HILTON Ezerkrasta bulvāri un sastapu Merilu Šortliju pēdējā brīdī pirms došanās uz lidostu. Viņa izrādījās stilīga jauna sieviete ap divdesmit septiņiem gadiem, ar pusgariem kastaņbrūniem matiem, saspraustiem mezglā uz pakauša.

- Mēs, tāds neliels bariņš, nosēdējām nomodā visu nakti, - viņa paskaidroja, atvainodamās par aizpampušajām acīm. - Es labprāt vēl uzkavētos, taču nevar zināt, kad policija beidzot atļaus vecākiem saņemt Keitijas līķi. Man mājās ir gadiņu vecs mazulis.

- Koguti teica, ka jūs dzīvojat Sanfrancisko.

Merila apsēdās uz gultas malas man pretī. - Losaltosā. Pārcēlos uz turieni pirms diviem gadiem, kad apprecējos.

- Man jāuzzina kaut kas par Keitijas Kogutas dzīvi Sanfrancisko, - es paskaidroju. - Mīļākie. Attiecību izjukšana. Kāds, kam varētu būt iemesls izrēķināties ar viņu.

-Jūs domājat, ka viņa pazina to vājprātīgo? - Jaunās sievietes seja saspringa.

- Varbūt, Merila. Jūs varat palīdzēt mums noskaidrot. Vai palīdzēsiet?

- Keitijai patika iepazīties ar vīriešiem, - Merila atbildēja, bridi klusējusi. - Viņa gribēja, lai vienmēr viss notiek pēc viņas prāta.

- Vai tas nozīmē, ka viņa bija izvirtīga?

- Ja gribat, var teikt ari tā. Viņa patika vīriešiem. Tajos laikos viņa aizrāvās ar daudz ko. Ar mūziku, filmām. Alternatīvo kultūru. Visu, kas vien viņu ielīksmoja.

Sāku apjaust, ko tas nozīmē. - Vai tas attiecas ari uz narkotikām?

- Kā jau teicu - visu, kas vien viņu ielīksmoja. Jā, Keitija lietoja izklaides narkotikas.

Lai gan Merila bija glīta, viņas sejai piemita nocietināta izteiksme kā sievietei, kas spējusi izrauties no padibeņu zaņķa un pārtapt par gādīgu ģimenes māmiņu.

- Vai nenāk prātā neviens, kas gribētu viņai atriebties? Kāds, kas bija viņā pārāk ieķēries? Varbūt kļuva greizsirdīgs, kad viņa to pameta?

Brīdi padomājusi, Merila papurināja galvu. - Nē, drīzāk ne.

- Jūs bijāt tuvas draudzenes?

Viņa pamāja ar galvu. Taču skatiens it kā noslēdzās sevī.

- Kāpēc viņa devās prom no Sanfrancisko?

- Dabūja kolosālu darbu. Laikam šķita, ka beidzot sāks jaunu dzīvi. Viņas tēvs un māte vienmēr ilgojās pēc tā. Kā jau Šeikeru augstieņu publika. Paklau, man tiešām jāpaspēj uz lidmašīnu.

- Vai varētu būt, ka Keitija no kaut kā bēga?

- Ja dzīvo tā kā mēs tolaik, tad vienmēr no kaut kā jābēg. -Merila Šortlija garlaikoti paraustīja plecus.

Man nepatika viņas attieksme - šī saltā vienaldzība. Viņa vēl joprojām slēpās aiz izlaidīgās pagātnes cinisma bruņām. Turklāt bija aizdomas, ka viņa kaut ko noklusē. - Kā tad jūs izbēgāt, Merila? Apprecējāt kādu bagātu tehnoloģiju gigantu no Silīcija ielejas?

Viņa papurināja galvu. Beidzot tikko jaušami pasmaidīja. - Fondu pārvaldnieku.

Es paliecos uz priekšu. - Tātad jūs neatceraties nevienu īpašu cilvēku? Kādu, ar kuru viņa varbūt vēl turpināja tikties? Kādu, no kura baidījās?

- Tajos laikos, - Merila Šortlija atteica, - man vispār bija grūti skaidri atcerēties kādu seju.

- Viņa bija jūsu draudzene, - es sašutumā ierunājos skaļāk. - Vai gribat, lai parādu, kā viņa izskatās tagad?

Merila piecēlās, piegāja pie kumodes un sāka kravāt ādas somā tualetes piederumus un kosmētiku. Pēc brīža viņa pārstāja darboties un ieskatījās spogulī. Tad paraudzījās pār plecu un uztvēra manu skatienu. - Varbūt bija kāds vīrietis, kurā Keitija bija īpaši ieķērusies. Svarīgs vīrs. Vecāks. Viņa sacīja, ka es zinātu, kas viņš ir, - taču negribēja teikt viņa vārdu. Šķiet, viņi iepazinās saistībā ar darbu. Cik atceros, viņš bija precējies. Nezinu, kā viņiem viss beidzās. Un kurš to izbeidza. Un vai vispār tas beidzās.

Sajutu adrenalīna uzplūdu. - Kas viņš ir, Merila? Varbūt viņš nogalināja jūsu draudzeni.

Viņa papurināja galvu.

- Vai esat kādreiz redzējusi šo vīrieti?

Viņa atkal papurināja galvu.

Es neatlaidos.

- Jūs esat vienīgā draudzene no tiem laikiem, kuru viņa uzaicināja uz kāzām, taču nekad neesat satikusi to vīrieti? Un pat nezināt viņa vārdu?

Merila vēsi pasmaidīja. - Viņa sargāja savus noslēpumus. Nestāstīja man visu. Skauta godavārds, inspektore. Man šķiet, viņš bija populāra persona.

- Vai pāris pēdējos gados jūs bieži tikāties ar Keitiju?

Merila atkal papurināja galvu. Viņa izturējās kā īsta maita. Silīcija ielejas jaunbagātniece.

- Keitijas tēvs teica, ka viņa vēl joprojām šad un tad devās uz Sanfrancisko. Darba darīšanās.

Merila paraustīja plecus. - Nezinu. Man jāiet.

Atrāvu vaļā somu un izņēmu vienu no Makbraida iedotajām nozieguma vietas fotogrāfijām - to, kurā Keitija ar plaši ieplestām acīm saļimusi asiņu peļķē sava vīra priekšā.

- To izdarīja kāds, kuru viņa pazina. Vai gribat, lai pie lidmašīnas jūs sagaida policija un iesēdina aizturēšanas kamerā kā svarīgu liecinieci? Varēsiet izsaukt sava vīra advokātu, tomēr paies divas dienas, līdz viņš jūs izdabūs ārā. Ko par šādu gadījumu teiks naudīgie augsto tehnoloģiju darboņi? Es to noteikti varētu iedabūt Chronicle.

Merila pagrieza man muguru, viņas zods nodrebēja. - Es nezinu, kas viņš ir. Zinu tikai to, ka viņš bija vecāks, precējies un pamatīgs draņķis. Izvirtulis, turklāt ļauns. Keitija teica, ka viņam patīk seksa spēles. Taču viņa neparko negribēja atklāt, kas īsti viņš ir, sargāja noslēpumu. Viss pārējais jums būs jānoskaidro pašai.

- Viņa joprojām turpināja tikties ar šo vīrieti, vai ne? - Es pamazām sāku visu apjaust. - Arī pēc pārcelšanās uz Sietlu. Arī pēc iepazīšanās ar nākamo vīru.

Merila tikko jaušami pasmaidīja. - Pareizi uzminējāt, inspektore. Līdz pat beigām.

- Cik tuvu beigām?

Merila Šortlija pacēla tālruņa klausuli. - Zvana četrsimt otrais numurs. Es izrakstos. Steidzami.

Viņa piecēlās, uzlika plecā Prada somu, pārmeta pār roku dārgu lietusmēteli. Tad paraudzījās uz mani un vēsi noteica: - Līdz pašām beigām.

58

- nav NEKĀDS BRĪNUMS, ka līgavai nebija baltas kleitas, - Reilijs pikti norūca, kad pastāstīju viņam par sarunu ar Merilu Šortliju.

Makbraids bija pasūtījis mums galdiņu vakariņām itāliešu restorānā Nonni, kas atradās pie ezera, nelielas pastaigas attālumā no mūsu viesnīcas.

Reilijs sarunā ar līgavaiņa vecākiem nebija uzzinājis neko noderīgu. Džeimss Voskūls bija centīgs jauns mūziķis, kas apgrozījās Sietlas mūziķu sabiedrības perifērijā, līdz beidzot izlēma kļūt par dažu jauno grupu pārstāvi. Viņam neesot bijis nekādas saistības ar Sanfrancisko.

- Slepkava pazina Keitiju, - es uzstāju. - Kā gan citādi viņš būtu to atradis šeit? Viņiem bija attiecības.

- Līdz pat beigām? - Reilijs domīgi noteica.

- Līdz pašām beigām, - es uzsvēru. - Tas nozīmē, ka varbūt arī šeit, Klīvlendā. Šīs nebija nekādas nevainīgās jaunavas. Merila teica, ka tas vīrietis bijis vecāks, precējies, izvirtis, agresīvs. Tas atbilst slepkavību raksturam. Kāds no Keitijas Sanfrancisko paziņām noteikti ir redzējis Sarkanbārdi. Kāds zina. Merila apgalvo, ka Keitija sargāja savu mīļāko, iespējams, tāpēc, ka viņš bija slavenība.

- Tu domā, ka šī Merila Šortlija nepateica visu?

- Varbūt. Vai arī ģimenes locekļi. Man ir tādas aizdomas, ka viņi kaut ko noklusēja.

Reilijs bija pasūtījis ‘97 Chianti, un, kad to atnesa, viņš pacēla glāzi. - Par Deivida un Melānijas, Maikla un Bekijas, Džeimsa un Keitijas piemiņu.

- Iedzersim par viņiem, kad būsim notvēruši to nožēlojamo nelieti, - es atbildēju.

Pirmoreiz pēc ierašanās Klīvlendā mēs bijām palikuši divatā, un es pēkšņi sāku nervozēt. Mums bija jāaizpilda viss brīvais vakars, un, lai kā mēs centāmies runāt tikai par lietas izmeklēšanu vai jokot par tēmu “šis nav randiņš”, tomēr manī cīnījās pretrunīgas izjūtas un iekšējās balss brīdinājums kā basģitāras stīgas duna atgādināja, ka nav īstais brīdis uzsākt romantiskas attiecības, pat ne ar tik glītu un pievilcīgu vīrieti kā Kriss Reilijs.

Bet kāpēc tad es pārģērbos maigi zilā džemperī un smalkās biksēs, nevis paliku tajā pašā vīrišķīgajā šambrē kreklā un haki biksēs - visu dienu valkātajā ietērpā?

Mēs pasūtījām ēdienus. Es izvēlējos osso bucco, spinātus un salātus, bet Reilijs - ceptas teļa gaļas šķēli.

- Varbūt tas bija kāds viņas kolēģis? - Reilijs ieminējās. - Vai saistīts ar viņas darbu?

- Es liku Džeikobi pārbaudīt Sietlas firmu, kurā viņa strādāja. Keitijas tēvs teica, ka viņa joprojām mēdza doties uz Sanfrancisko darba darīšanās. Gribu noskaidrot, vai tiešām tā bija.

- Un ja ne?

- Tad vai nu viņa kaut ko slēpa, vai tagad - vecāki.

Viņš iedzēra malku vīna. - Kāpēc viņa vispār precējās, ja vēl joprojām uzturēja attiecības ar citu vīrieti?

Es paraustīju plecus. - Viņi visi apgalvoja, ka Keitija beidzot bija sākusi norimties. Gribētos gan redzēt, kāda viņa bija agrākos laikos, ja tagadējo dzīvi sauc par norimšanos.

Iedomājos, ka vajadzētu vēlreiz iztaujāt Keitijas māsu Hilariju. Atcerējos viņas teikto: Vecus paradumus grūti atmest. Tobrīd nospriedu, ka viņa ar to domā narkotikas un ballītes. Vai arī viņa domāja Sarkanbārdi?

- Makbraids teica, ka rit no rīta varēsim apskatīt muzeja novērošanas kameru ierakstus.

- Viņš tur bija, Reilij, - es uzstāju. - Viņš tovakar bija klāt. Keitija pazina savu slepkavu. Mums tikai jānoskaidro, kas viņš ir.

Reilijs ielēja manā glāzē vēl mazliet vīna. - Mēs tagad esam pārinieki, vai ne, Lindsij?

- Protams, - es atbildēju, mazliet pārsteigta par šo jautājumu. - Vai tad neredzi, ka es tev uzticos?

- Es gribēju teikt - mēs kopā esam pieredzējuši trīs dubultslep-kavības, esam apņēmušies izmeklēt tās līdz galam. Es aizstāvēju tevi pie Mersera. Un pat palīdzēju tev nokopt galdu pēc vakariņām tavās mājās.

- Un tad? - Es pasmaidīju. Taču pārinieka seja bija neparasti nopietna. Centos uzminēt, kas viņam padomā.

- Kā tev šķiet - varbūt beidzot tu varētu sākt uzrunāt mani vārdā?

59

PĒC VAKARIŅĀM MĒS ar Krišu devāmies pa celiņu koku paēnā gar ezera krastu atpakaļ uz viesnīcu. Vēsa, mitra vēja pūsma glāstīja man seju.

Mēs neko daudz nerunājām. Man joprojām nervu spriedzē trīsas skrēja caur kauliem.

Brīžiem mūsu rokas viegli saskārās. Kriss bija novilcis žaketi, un zem krekla izcēlās viņa stingrie plecu un roku muskuļi. Bet es jau, protams, tādiem sīkumiem nepievērsu uzmanību.

- Vēl ir agrs, - viņš ieminējās.

- Pusseši pēc mūsu laika, - es atbildēju. - Es vēl varētu sazvanīt Rotu. Varbūt jāpaziņo viņam visi jaunumi.

Reilijs pasmaidīja. - Tu jau piezvanīji Džeikobi. Varu saderēt, ka viņš aizskrēja uz Rota kabinetu, vēl pirms bija nolicis klausuli.

Ejot līdzās pāriniekam, šķita, ka nepārvarams spēks mani gan pievelk pie viņa, gan atgrūž. - Lai tā būtu, - atteicu, - šoreiz man tiešām negribas zvanīt Rotām.

- Un ko tu gribētu darīt? - Reilijs jautāja.

- Varbūt vienkārši pastaigāsimies.

- Šovakar spēlē Indians. Vai gribi ielavīties? Varētu paspēt uz piekto inningu.

- Reilij, mēs esam policisti.

- Jā, tas nebūtu labi. Tad varbūt gribi padejot?

- Nē, - es atbildēju vēl stingrāk. - Negribu dejot. - Katrs vārds šķita uzlādēts ar bīstama zemteksta enerģiju. - Toties es tiešām gribētu... - pagriezos pret viņu, - saukt tevi vārdā, tikai grūti to ikreiz atcerēties.

- Bet man savukārt ir grūti izlikties, ka starp mums nekas nenotiek, - viņš atbildēja, raugoties man acīs.

- Es zinu, - klusi nočukstēju. - Taču es nevaru.

Tas izklausījās diezgan muļķīgi, taču, lai kā es iekāroju Krišu, mana iekšējā pretestība bija stiprāka.

- Es zinu... taču nevaru. Ko tas nozīmē?

- Tas nozīmē, ka arī es kaut ko jūtu. Un varbūt pat gribētu tam ļauties. Tomēr pašlaik īsti nezinu, vai esmu gatava. Tas ir sarežģīti, Kriš.

Mani nervi bija saspringti līdz pēdējam.

Gluži neapzināti atkal bijām sākuši iet. No ezera uzpūta vējiņš, žāvējot uz kakla izspiedušos sviedrus.

- Tu domā - sarežģīti tāpēc, ka mēs strādājam kopā?

- Jā, tāpēc, - es meloju. Agrāk es dažreiz biju satikusies ar kolēģiem policistiem.

- Tāpēc... un kas vēl? - Reilijs jautāja.

Manī uzbangoja mežonīga vēlme vienkārši padoties. Pretrunīgās izjūtas nežēlīgi cīnījās. Ilgojos pēc viņa pieskāriena un arī baidījos no tā. Mēs bijām vieni ezera krastā. Ja viņš tagad apskautu mani, ja pieliektos un noskūpstītu, es nezināju, vai spētu pretoties kārdinājumam.

- Es tiešām to gribētu, - atzinos, ar pirkstu galiem pieskaroties viņa plaukstai un ieskatoties viņa tumši zilajās acīs.

- Tu kaut ko noklusē, - viņš iebilda.

Tikai ar milzu piepūli novaldījos, lai neizsūdzētu bēdas. Nesaprotu, kāpēc to neizdarīju. Sirds dziļumos ilgojos, kaut viņš mani iekārotu un joprojām domātu, ka esmu stipra. Sajutu viņa ķermeņa siltumu, un droši vien viņš tikpat skaidri nojauta manu svārstī-šanos. - Es tagad vienkārši neesmu tam gatava, - klusi noteicu.

- Tu taču zini, Lindsij, ka es nebūšu tavs pārinieks vienmēr.

- Protams, zinu. Un varbūt es arī vienmēr tevi neatraidīšu.

Nezinu, vai biju vīlusies vai atvieglota, ieraugot viesnīcu. Sirds

dziļumos ilgojos uzreiz skriet uz savu numuru, atvērt visus logus un dziļi ieelpot naksnīgo gaisu.

Gandrīz jau nopriecājos, ka nebūs jāpieņem grūts lēmums, bet tad Reilijs izdarīja kaut ko pavisam negaidītu.

Nemaz nebrīdinot, viņš paliecās uz priekšu un pieskārās ar lūpām manai mutei. Skūpsts bija viegls un saudzīgs, it kā jautājot: Vai drīkst?

Brīdi ļāvos siltajam lūpu pieskārienam. Maigas rokas... maigas lūpas.

Protams, biju jau iepriekš iztēlojusies to notiekam. Bija tieši tik jauki kā iedomu ainās. Es gribēju stingri savaldīties, taču viņš mani negaidīti pārsteidza un es tam ļāvos. Tomēr, tikko biju gatava padoties, manī atkal pamodās bailes - bailes no neizbēgamās patiesības.

Noliecu galvu un lēnām atrāvos.

- Tas bija jauki. Vismaz man, - Reilijs noteica, viegli piespiežot pieri pie manas galvas.

Es pamāju ar galvu, tomēr atbildēju: - Kriš, es nevaru.

- Lindsij, kāpēc tu vienmēr sevi apspied? - viņš jautāja.

Gribēju teikt: Tāpēc, ka es tevi mānu. Gribēju izstāstīt visu, kas

notiek.

Tomēr biju gatava turpināt mānīties, lai gan bija jāapspiež tik spēcīga iekāre, kāda nebija izjusta gadiem ilgi. - Es tikai gribu notvert Sarkanbārdi, - atbildēju.

60

NAKAMAJĀ RĪTĀ DETEKTĪVS Makbraids bija atstājis zīmīti, ka gaidīs mūs Šārpa kabinetā Slavas zālē.

Kaut kas bija atrasts videoierakstos.

Vienkārši iekārtotajā konferenču zālē muzeja drošības dienesta vadītājs, Makbraids un daži Klīvlendas policijas slepkavību izmeklēšanas detektīvi sēdēja un raudzījās lielā videomonitorā, kas stāvēja uz riekstkoka skapīša.

- Vispirms, - Šārps svarīgā tonī iesāka, - mēs tikai vispārēji izskatījām ierakstus kopā ar abu ģimeņu locekļiem, apstājoties pie katras nepazīstamākas sejas. Jūsu iedotā skice, - viņš pagriezās pret mani, - palīdzēja sašaurināt meklējumus.

Viņš pavērsa pret ekrānu tālvadības pulti un nospieda pogu. - Pirmie ieraksti, ko tagad redzēsiet, uzņemti pie galvenās ieejas.

Ekrāns izgaismojās, un parādījās tipisks melnbalts novērošanas kameras ieraksts. Tas izskatījās tik ērmīgi un dīvaini. Vairāki uzkrītoši ģērbušies viesi ieradās visi reizē, un daudzi no tiem bija saposušies slavenu rokzvaigžņu kostīmos. Viens bija Eltons Džons. Viņa pavadonei bija spuraini izplūkāti mati, nokrāsoti dažādos gaišākos un tumšākos toņos Sindijas Loperes stilā. Es pazinu Čaka Berija un Maikla Džeksona līdziniekus, dažas Madonnas, Elvisus, Elvisus Kostello.

Šārps ātri patina ierakstu uz priekšu, un tas virzījās kā atsevišķu, samontētu stopkadru virkne. Ieradās pavecs pāris tradicionālos vakartērpos. Aiz viņiem, gandrīz paslēpies aiz to mugurām, nāca kāds vīrietis, kurš nepārprotami vairījās no kameras, pagriežot seju sāņus.

- Skatieties! - Šārps iesaucās.

Es viņu redzēju! Sirds sāka mežonīgi dauzīties. Nolādētais Sarkanbārdis!

Attēls bija briesmīgi neskaidrs un graudams. Vīrietis, nojaušot kameras objektīva skata virzienu, ātri pasteidzās tai garām. Varbūt viņš jau iepriekš bija atnācis uz muzeju izlūkot novērošanas kameru izvietojumu. Varbūt viņš vienkārši bija pietiekami viltīgs, lai izvairītos no parādīšanās tuvplānā. Lai kā ari būtu, viņš iejuka drūzmā un pazuda.

Mana sirds sažņaudzās dusmās. - Vai varat patīt atpakaļ un pievilkt tuvāk? - es jautāju Šārpam. - Man jāredz viņa seja.

Viņš nospieda pulti, un attēls parādījās lielākā palielinājumā.

Es piecēlos. Man acu priekšā bija daļēji saskatāma slepkavas seja.

Nebija redzamas ne acis, ne skaidri vaibsti. Tikai miglains profils. Izvirzīts zods. Un kazbārdiņas kontūra.

Ne mirkli nešaubījos, ka tas ir slepkava. Es nezināju viņa vārdu. Tik tikko varēju saskatīt seju. Taču neskaidrais tēls, kuru domās sāku veidot kopā ar Klēru, tagad bija man acu priekšā.

- Vai labāku kvalitāti nevar dabūt? - Reilijs uzstāja.

Kāds no muzeja tehniskajiem darbiniekiem atbildēja: - Varam mēģināt digitāli uzlabot. Šajā neapstrādātajā ierakstā neko labāku nevar.

- Mēs viņu notvērām ari vēlāk, - Šārps ieminējās.

Viņš ātri patina ierakstu uz priekšu un apturēja plašā skatā uz Galveno zāli - kāzu svinību vietu. Kadrā izdevās saskatīt smokingā ģērbto viru, kas stāvēja viesu pulka malā, vērodams tos. Taču, palielinot attēlu, tas atkal kļuva graudains un neskaidrs.

- Viņš rūpīgi izvairās no kamerām, - es pačukstēju Reilijam. - Zina, kur tās atrodas.

- Mēs parādījām šos attēlus abām ģimenēm, - Šārps paskaidroja. - Neviens viņu neatpazina. Neviens nevar pateikt, kas viņš ir. Protams, pastāv iespēja, ka tas nav viņš. Taču ņemot vērā jūsu skici...

- Tas ir viņš, - es stingri noteicu. Ieurbos ar skatienu neskaidrajā attēlā. Biju ari pārliecināta, ka tas ir Keitijas Voskūlas noslēpumainais mīļākais.

61

HILARIJA ZINA, KAS VIŅŠ IR. Es biju gandrīz pārliecināta par to. Taču nespēju iedomāties, kāpēc viņa slēpj tik svarīgu faktu, kas saistīts ar viņas māsas nāvi. Vecus paradumus grūti atmest, viņa teica.

Gribēju izjautāt Hilariju vēlreiz un sazvanīju viņu ģimenes mājā Šeikeru augstienēs.

- Man izdevās aprunāties ar Merilu Šortliju, - es teicu. - Vēl tikai jānoskaidro dažas detaļas.

- Inspektore, jūs taču saprotat, ka mūsu ģimenei šis ir ļoti grūts laiks, - Hilarija atbildēja. - Mēs pateicām jums visu, ko zinājām.

Es negribēju izturēties pārāk uzstājīgi. Viņa taču bija tik traģiski zaudējusi māsu. Vecāku mājā valdīja bēdas un pulcējās sērotāji. Turklāt viņai nebija nekāda pienākuma vispār runāt ar mani.

- Merila man daudz ko pastāstīja par Keitiju. Par viņas dzīvesveidu...

- Mēs arī to visu izstāstījām, - Hilarija atgādināja. - Un arī to, ka pēc iepazīšanās ar Džeimsu viņa sāka nākt pie prāta.

- Tieši par to es ari gribu parunāt. Merila atcerējās kādu vīrieti, ar kuru Keitija satikās Sanfrancisko.

- Cik atceros, mēs taču teicām, ka viņa satikās ar daudziem vīriešiem.

- Šīs attiecības esot bijušas ilgākas. Viņš bijis vecāks. Precējies. Kaut kāds svarīgs vīrs. Varbūt slavenība.

- Es nebiju savas māsas sargs, - Hilarija iebilda.

- Man jāzina viņa vārds, Blūmas kundze. Šis vīrietis varētu būt viņas slepkava.

- Diemžēl nevaru palīdzēt. Es jau pastāstīju visu, ko zinu. Māsa nemēdza atklāt man savus noslēpumus. Mēs dzīvojām ļoti atšķirīgi. Jūs jau noteikti pati nopratāt - man daudz kas viņas dzīvē nepatika.

- Iepriekšējā sarunā jūs kaut ko pateicāt. Vecus paradumus grūti atmest. Kādus paradumus jūs ar to domājāt?

- Diemžēl nesaprotu, par ko jūs runājat. Inspektore, šo lietu izmeklē Klīvlendas policija. Varbūt ļausim viņiem darīt savu darbu?

- Es cenšos palīdzēt, Blūmas kundze. Kāpēc Keitija devās projām no Sanfrancisko? Man šķiet, ka jūs to zināt. Vai kāds viņai darīja pāri? Vai Keitijai bija nepatikšanas?

Hilarijas balsī ieskanējās bailes. - Es cienu jūsu pūliņus, inspektore, bet tagad man jābeidz saruna.

- Hilarij, gan jau tas nonāks atklātībā. Kā jau vienmēr. Adrešu grāmatiņa. Tālruņa rēķins. Nav runa tikai par Keitiju. Kalifomijā ir vēl četri citi upuri. Viņi bija tikpat cerību pilni par laimīgu nākotni kā jūsu māsa. Un tikpat ļoti bija to pelnījuši.

Viņa klusi iešņukstējās. - Nesaprotu, par ko jūs runājat.

Man bija atlikusi tikai viena iespēja. - Gribat dzirdēt atbaidošo patiesību par slepkavībām? Ja es kaut ko esmu iemācījusies, strādājot Slepkavību nodaļā, tad tas ir fakts, ka robežas nav kā akmenī iecirstas. Vakar jūs bijāt nevainīgs upuris, bet tagad jau esat iesaistīta noziegumā. Šis slepkava uzbruks atkal, un tad jūs līdz pat mūža beigām nožēlosiet, ka nepateicāt man visu.

Klausulē iestājās saspringts klusums. Es zināju, ko tas nozīmē. Hilarija Blūma cīnījās ar savu sirdsapziņu.

Atskanēja klikšķis. Viņa bija nolikusi klausuli.

62

LIDMAŠĪNA ATPAKAĻ uz SANFRANCISKO izlidoja četros pēcpusdienā. Es negribēju, tik ļoti negribēju doties projām, neuzzinājusi viņa vārdu. Jo īpaši tāpēc, ka biju jau piekļuvusi tik tuvu.

Kāds slavens vīrs.

Izvirtulis.

Kāpēc viņas to aizsargā?

Tomēr mēs šajās divās dienās bijām daudz paveikuši. Es pārliecinājos, ka visas trīs slepkavības pastrādājis viens un tas pats cilvēks. Mēs ieguvām drošu norādi, kas saista viņu ar Sanfrancisko, iespējamu identitāti, izskata apstiprinājumu. Šeit pēdas bija gluži svaigas, un pēc atgriešanās mājās varēsim viņam piekļūt daudz tuvāk.

Abas izmeklēšanas noritēs ar vietējiem spēkiem. Klīvlendas policija sazināsies ar Sietlas kolēģiem un liks pārmeklēt līgavas māju. Varbūt no viņas personīgajām mantām - adrešu grāmatiņas, e-pasta ziņas datorā - izdosies uzzināt, kas ir noslēpumainais Sanfrancisko mīļākais.

Klīvlendas lidostā gaidot iekāpšanu lidmašīnā, piezvanīju uz savu balss pastu, lai pārbaudītu, vai nav jaunu ziņu. Bija pa vienai no Sindijas un Klēras - apjautāšanās par braucienu, par mūsu izmeklēšanu. Reportieri uzbāzīgi taujāja manu viedokli par Klīvlendas noziegumu.

Un tad atskanēja Merilas Šortlijas piesmakuši balss. Viņa nosauca savu Kalifomijas tālruņa numuru.

Nospiedu ciparus, cik vien ātri spēju. Atbildēja mājkalpotāja, un fonā bija dzirdama mazuļa raudāšana.

Kad Merila ierunājās, varēju nojaust, ka viņas vienaldzības bruņas ir nedaudz ieplaisājušas. - Es tā padomāju, - viņa iesāka, - laikam tomēr vakar nepateicu jums visu.

- Ak tā? Prieks to dzirdēt.

- Tas vīrietis, par kuru es stāstīju. Tas, ar kuru Keitija bija sapinusies Sanfrancisko. Es teicu patiesību. Es nezināju viņa vārdu.

- Pieņemsim, lai tā būtu.

- Taču dažas lietas es zināju... Es jau teicu, ka viņš pret Keitiju neizturējās labi. Viņam patika tādas skarbas seksa spēles. Ar piederumiem un scenārijiem. Varbūt pat nelielu filmēšanu. Nelaime tāda, ka arī Keitijai patika šīs spēles.

Krietnu brīdi klusējusi, Merila turpināja: - Nu... Man šķiet, viņš piespieda Keitiju, lika viņai paciest vairāk, nekā viņa pati būtu ar mieru. Atceros zilumus uz viņas sejas un kājām. Bet visvairāk bija salauzts viņas gars. Neviena no mums tolaik nesagājās gluži ar Toma Krūza līdziniekiem, tomēr kādu laiku Keitija bija tiešām pārbijusies. Viņa pilnībā bija tā tipa varā.

Es jau sāku saprast, ko tas nozīmē. - Tāpēc arī devās projām, vai ne? - es jautāju.

Dzirdēju, kā Merila Šortlija nopūšas. - Jā, tāpēc.

- Kāpēc tad viņa turpināja tikties ar viņu, arī dzīvojot Sietlā? Jūs teicāt, ka viņu attiecības ilga līdz pat beigām.

- Es taču neapgalvoju, - Merila Šortlija atbildēja, - ka Keitija spēja sakarīgi domāt.

Tagad sāku apjaust, ka visu Keitijas Kogutas dzīvi nomāca traģiska nenovēršamība. Biju pārliecināta, ka viņa aizbēga no Sanfrancisko, lai mēģinātu izrauties no šī varmākas ķetnām. Taču nespēja atbrīvoties no viņa ietekmes.

Vai tāpat bija arī pārējām nogalinātajām līgavām?

- Man jāzina viņa vārds, Šortlijas kundze. Lai kas viņš būtu, viņš varbūt ir nogalinājis jūsu draugus. Un vēl četrus cilvēkus. Jo ilgāk viņš paliks brīvībā, jo lielākas iespējas, ka būs vēl citi upuri.

- Es jau teicu, inspektore, ka nezinu viņa vārdu.

Ierunājos skaļāk terminālā valdošajā troksnī. - Merila, kādam tas ir jāzina. Jūs taču pazināt Keitiju gadiem ilgi, kopīgi uzdzīvojāt.

Merila vilcinājās. - Keitija savā ziņā bija uzticīga. Viņa teica, ka šī vīrieša vārds esot plaši pazīstams. Viņš esot kaut kāda slavenība. Es noteikti zinātu, kas viņš ir. Keitija aizsargāja viņu. Vai varbūt pati sevi.

Sāku drudžaini pārcilāt prātā filmu un mūzikas biznesa aprindas. Viņa bija iepinusies sliktā kompānijā. Iegrimusi zaņķī pāri galvai un, tāpat kā daudzi citi, kas nokļuvuši bezizejā, metās bēgt. Tikai nespēja izrauties pietiekami tālu.

- Viņa noteikti kaut ko jums stāstīja, - es uzstāju. - Ar ko viņš nodarbojās? Kur dzīvoja? Kur viņi mēdza tikties? Jūs abas taču bijāt tuvas kā māsas. - Izvirtīgās māsiņas?

- Es zvēru, inspektore. Izmisīgi rakņājos atmiņā.

- Tad droši vien kāds cits zina. Kurš? Pasakiet!

Dzirdēju, kā Merila Šortlija skumji iesmejas. - Jautājiet viņas māsai.

Pirms iekāpšanas lidmašīnā piezvanīju Makbraidam un ierunāju viņa balss pastā visu, ko biju uzzinājusi. Keitijas mīļākais, iespējams, bija slavenība. Tieši viņa dēļ Keitija devās projām no Sanfrancisko. Raksturojums atbilda mūsu slepkavas darbības stilam. Viņas māsa Hilarija varbūt zina slepkavas vārdu.

Lidmašīnā spēju domāt tikai par to, ka mēs tuvojamies atrisinājumam. Reilijs sēdēja man līdzās. Kad pacēlāmies gaisā, atlaidos pret viņa plecu, ļaujoties bezgalīgam nogurumam.

Visas manas veselības nedienas šķita gluži kā citā pasaulē. Atcerējos kādu sarunu ar Klēru. Es teicu viņai, ka mērķis atrast šo nelieti dod man spēku turpināt cīņu. Notvert sapnī redzēto aizbēgušo Sarkanbārdi.

- Mēs viņu noķersim, - teicu Reilijam. - Neļausim nogalināt vēl vienu jauno pāri.

63

NĀKAMAJĀ RĪTĀ ASTOŅOS es biju pie sava rakstāmgalda.

Izmeklēšanu varēja turpināt vairākos virzienos. Tiešākais ceļš bija vērsties pie Hilarijas Blūmas, pieņemot, ka viņa zina tā vīrieša vārdu, kā Merila lika noprast. Es sapratu, ka viņa, kādas greizas loģikas vadīta, cenšas pasargāt savu ģimeni no jauniem pārdzīvojumiem, ja Keitiju publiski pasludinās par nožēlojamu seksa verdzības upuri, kas krāpj savu topošo vīru pašā kāzu priekšvakarā.

Agrāk vai vēlāk ļaundara vārds nāks gaismā. Vai nu ar viņas palīdzību, vai no Sietlas.

Pirms ķeršanās pie darbiem piezvanīju uz Medveda kabinetu un no jauna pieteicos uz atcelto asins pārliešanu šodien piecos. Reģistratore lika brīdi uzgaidīt un tad teica, ka ārsts pats gribot tikties ar mani.

Varbūt pavēstīs labus jaunumus. Patiesību sakot, es tiešām jutos mazliet stiprāka. Varbūt ārstēšana sāka iedarboties.

Grūti bija uzreiz saprast, kā atsākt Sanfrancisko pārtraukto darbu. Tagad visas labākās norādes bija Klīvlendā. Izlasīju dažus ziņojumus par Džeikobi meklētajiem pierādījumiem, desmitos vadīju darba grupas apspriedi.

Jāatzīst, ka cerīgākās norādes - mats un Saks Līgavu salons -bija radušās sadarbībā ar Klēru un Sindiju. Nespēju vairs ilgāk gaidīt un īsi pirms divpadsmitiem piezvanīju Klērai.

- Ziņo jaunumus! - viņa satraukti pavēlēja. - Mēs taču esam pārinieces.

- Ziņošu, - es atbildēju. - Piezvani Sindijai. Tiksimies pusdienās.

64

MĒS TRIJATĀ STĀVĒJĀM, atbalstījušās pret akmens mūrīti Domes parkā, un našķējāmies ar tuvējā veikalā nopirktajām salātu sviestmaizēm. Detektīvu kluba kārtējā apspriede.

- Tev bija taisnība, - es teicu Klērai. Pasniedzu viņai novērošanas kameras uzņēmuma kopiju, kurā bija redzams, kā Sarkanbārdis ielavās Klīvlendas kāzās.

Klēra uzmanīgi un vērīgi ieskatījās attēlā. Kad viņa pacēla skatienu, viņas sejā parādījās viegls smaids, priecājoties, ka apstiprinājies sākotnējais pieņēmums par noziedznieka izskatu. - Es tikai izmantoju norādi, ko tas nelietis pats bija atstājis.

- Varbūt, - es atbildēju, piemiedzot viņai ar aci. - Taču Rigeti noteikti palaistu to garām.

- Tas gan taisnība, - viņa ar apmierinātu smaidu piekrita.

Bija saulaina, vējaina diena jūnija beigās - gaisā vēdīja spirgtas

okeāna vēsmas. Biroju ļaudis centīgi sauļojās, sekretāres bariņos čaloja.

Izstāstīju visu Klīvlendā noskaidroto. Taču neieminējos ne vārda par to, kas notika pie ezera ar Krišu Reiliju.

Kad beidzu stāstu ar Merilas Šortlijas satriecošo atklāsmi, Sindija ieminējās: - Varbūt, Lindsij, tev vajadzēja palikt tur.

Es papurināju galvu. - Tā nav mana lieta. Es tur biju tikai kā konsultante. Tagad atrodos triju jurisdikciju sadarbības centrā.

- Kā tev šķiet, vai Merila Šortlija tomēr kaut ko noklusēja? -Klēra jautāja.

- Nē, diez vai. Ja viņa zinātu, tad būtu pateikusi.

- Līgavai taču droši vien šeit bija ari citi draugi, - Sindija ieteicās. - Viņa strādāja publicitātes jomā. Ja šis džeks bija slavens, tad varbūt viņa ar to iepazinās saistībā ar darbu.

Es pamāju ar galvu. - Es jau liku to pārbaudīt. Un Sietlas policija pārmeklē viņas dzīvokli.

- Kur viņa strādāja, kad dzīvoja tur? - Klēra jautāja.

- Kādā firmā ar nosaukumu Bright Star Media. Acīmredzot viņa bija saistīta ar vietējo mūziķu aprindām.

Sindija iemalkoja ledustēju. - Varbūt ļauj man papētīt?

- Tu domā - līdzīgi kā toreiz Hyatt? - es atjautāju.

Viņa pasmaidīja. - Nē, drīzāk kā Napā. Nu, lūdzu... Es taču esmu reportiere. Katru dienu pavadu kopā ar cilvēkiem, kas ir īpaši apmācīti netīru noslēpumu uzrakšanā.

Nokodu kumosu sviestmaizes. - Labi, - beidzot piekritu, - rīkojies, ja vēlies.

- Bet vai tikmēr, - Sindija gribēja zināt, - es drīkstu publicēt to, kas pašlaik ir zināms?

Liela daļa šīs informācijas bija slepena. Ja tā nonāks atklātībā, visas aizdomas uzreiz vērsīsies pret mani. - Vari rakstīt par Klīvlendas slepkavības līdzīgo raksturu. Par to, kā atrasti līķi. Par līgavas pagātni Sanfrancisko. Merilu Šortliju nedrīkst pieminēt nekādā gadījumā! -Cerēju, ka šāds atspoguļojums liks slepkavam noprast, ka mēs esam cieši uz pēdām. Tad viņš varbūt neuzdrošināsies nogalināt vēl kādu.

Sindija devās nopirkt saldējumu pie netālajiem tirgotāja ratiņiem. Klēra, izmantojot šo brīdi, apjautājās: - Un kā tu pati jūties? Vai turies?

Dziļi nopūtos un paraustīju plecus. - Uznāk reiboņi. Nespēks. Ārsts jau brīdināja, ka tā būs. Man šopēcpusdien ir asins pārliešana. Medveds teica, ka gribot ar mani runāt. - Redzēju Sindiju atgriežamies.

- Tas jums, - viņa līksmi paziņoja, nesdama trīs saldējumus.

Klēra piespieda roku pie krūtīm, izlikdamās, ka viņu tūlīt ķers

sirdstrieka. - Man jau tāds ir tikpat vajadzīgs kā Teksasai silts vējiņš augustā.

- Man arī. - Es iesmējos. Taču bija grūti atteikties no mango saldējuma, turklāt, ja jau mani plosa infekcija, tad jābauda dzīve, kamēr var.

Ari Klēra tomēr paņēma savu porciju. - Bet kaut ko tu mums tīši noklusēji, - viņa paziņoja, lēni nolaizot saldējumu. - Kas tev bija ar Krišu Reilija kungu Oh-ai-ai-oo štatā?

- Nav jau nekā, ko stāstīt, - es atbildēju, paraustot plecus.

- Viens no policistu trūkumiem, - Sindija iesmējās, - jūs nemaz neprotat melot.

- Vai tagad tu raksti sestajai lappusei? - es noprasīju, zinot, ka šajā lappusē ir Chronicle smalko aprindu tenku sadaļa.

Gluži neviļus jutu, ka nosarkstu. Klēra un Sindija bija kāri ieurbušās manī ar skatieniem, liekot saprast, ka pretoties ir veltīgi.

Uzvilku celi uz mūrīša malas un apsēdos jogas pozā. Tad izstāstīju visus jaunumus - par ilgo, lēno deju manā dzīvoklī, un Klēra par to sajūsmā iesaucās: “Tu nedejo, meituk, tu gatavo vakariņas!” Pastāstīju par gaidpilno sajūtu, sēžot viņam blakus lidmašīnā, par nervozo pastaigu pie ezera, par savām šaubām un nedrošību, pretrunīgajām izjūtām, kas mani nomoka.

- Vārdu sakot, man bija ar pārcilvēciskām pūlēm jāsavaldās, lai nesāktu raut viņam nost drēbes turpat uz ezermalas celiņa.

- Kāpēc tad ne, meituk? - Klēra brīnījās, iepletusi acis. - Tas tev būtu nācis par labu.

- Nezinu, - es atbildēju, papurinot galvu.

Taču es zināju gan. Un arī Klēra zināja, lai kā ari censtos pārvērst visu jokā. Viņa saspieda manu plaukstu. Sindija raudzījās uz mums, nesaprotot, kas notiek.

Klēra ieminējās: - Es labprāt atteiktos novājēt par divdesmit mārciņām, lai redzētu Jautrīša sejas izteiksmi, uzzinot, ka policisti pieķēra jūs abus mīcāmies pa krūmiem.

- Sanfrancisko policistu pārītis, - Sindija paziņoja televīzijas diktores tonī, - kas Klīvlendā vajāja jaunlaulāto slepkavu, tika pieķerts divdomīgā situācijā krūmos ezera krastā.

Mēs skaļi iespiedzāmies smieklos, un tas bija tik jauki.

Sindija paraustīja plecus. - Lindsij, tas man būtu jāpublicē.

- Tagad gan, - Klēra iesmējās, - jums ies karsti, kopā braukājot policijas auto.

- Es gan nedomāju, ka Krišam patīk tādas izdarības, - es aizstāvēju pārinieku. - Neaizmirsti, ka viņš klausās “Jūras vēstis”.

- Ak vai... nu jau tu viņu sauc par Krišu, ko? - Klēra izdvesa. - Un nenovērtē viņu tik pārsteidzīgi. Edmunds spēlē trīs instrumentus, zina visu par mūziku no Bartoka līdz Kītam Džaretam, tomēr dažkārt kaisle viņu pārņem ļoti negaidītās vietās.

- Piemēram, kur? - Es iesmējos, pārsteigumā aizraujoties elpai.

Klēra koķeti papurināja galvu. - Es tikai gribu, lai tu saproti,

ka vīriešiem visa cienīgā izturēšanās izkūp kā nebijusi, kad nonāk līdz tai lietai.

- Netielējies nu, - es uzstāju, - tu pati to iesāki. Klāj vaļā!

- Teiksim tā: pie manis darbā uz apskates galdiem ne tikai līķīši bijuši stīvi.

Man saldējums gandrīz izkrita no rokām. - Tu laikam joko. Tu? Un Edmunds?

Klēra līksmi nosmējās. - Un ja jau tiktāl ir pateikts... Vienreiz mēs to izdarījām simfonisko koncertu zāles partera ložā. Protams, pēc mēģinājuma.

- Kas tad jums uznācis? Staigājat apkārt un visur atzīmējaties kā pūdeļi? - es izbrīnā iesaucos.

Klēras apaļā seja atplauka smaida. - Tas gan bija sen. Bet, ja tā padomā, tad toreiz manā kabinetā, medicīnas ekspertu Ziemassvētku ballītes laikā, - tas nemaz nebija tik sen.

- Ja jau mēs te izkratām sirdis, - Sindija ieminējās, - tad man savukārt, kad tikko biju sākusi strādāt Chronicle, bija dēka ar kādu no Literatūras un mākslas nodaļas vecākajiem žurnālistiem. Mēs mēdzām tikties lejā, bibliotēkā. Nekustamo īpašumu nodaļas tālākajos nostūros. Tur parasti neviens nenāca.

Sindija kaunīgi saviebās, bet Klēra atzinīgi iekrekšķējās smieklos.

Es biju pārsteigta. Gluži no citas puses biju ieraudzījusi savu draudzeni, kuru pazinu jau desmit gadus. Taču sajutos ari mazliet nokaunējusies. Man šādu piedzīvojumu nebija.

- Nu tad, - Klēra pievērsās man, - kādus pikantus noslēpumus pavēstīs inspektore Boksere?

Pūlējos atcerēties kaut vienu reizi, kad būtu nostrādājusi kaut ko pavisam neprātīgu. Attiecībā uz seksu neuzskatīju sevi par biklu vai atturīgu. Tomēr, lai kā arī piepūlētu atmiņu, laikam visi kaisles brīži bija kvēlojuši gultā zem segas.

Klusēdama paraustīju plecus.

- Nu tad ir laiks kaut ko uzsākt, - Klēra paziņoja, pacēlusi pirkstu. - Kad pienāks mana nāves stundiņa, es neatcerēšos nekādus smalkos zinātniskos grādus vai uzstāšanās konferencēs. Dzīvē rodas tikai dažas retas izdevības tā īsti ļaut sev vaļu, tāpēc labāk nelaist tās garām.

Jutu, kā sirds sažņaudzas nožēlā. Tobrīd pat nezināju, ko vēlos vairāk - uzzināt, kā sauc sasodīto Sarkanbārdi, vai izbaudīt mežonīgu mīlas dēku. Laikam gan vienu, gan otru.

65

PĒC PĀRIS STUNDĀM es, pārģērbusies slimnīcas halātiņā, sēdēju Mofeta hematoloģijas klīnikā.

- Doktors Medveds gribēja ar jums parunāt, pirms sāksim, -teica asins pārliešanas māsa Sāra.

Mocījos satrauktās gaidās, kamēr viņa izkravāja pārliešanas sistēmas piederumus. Patiesību sakot, es visu laiku jutos ciešami. Nebija nekādu īpašu sāpju vai nelabuma, ja neskaita pagājušās nedēļas gadījumu dāmistabā.

Dr. Medveds ienāca, nesdams padusē aploksni no bieza papīra. Viņa sejas izteiksme bija laipna, bet atturīga.

Es vārgi pasmaidīju. - Tikai labi jaunumi?

Viņš apsēdās man pretī uz galda malas. - Kā jūtaties, Lindsij?

- Labāk nekā iepriekšējā reizē.

- Nogurums?

- Tikai neliels. Kā jau darbadienas beigās.

- Pēkšņs nelabums? Reiboņi?

Atzinos, ka pāris reižu bija uznācis vēmiens.

Dr. Medveds ātri kaut ko atzīmēja tabulā.

Viņš pāršķirstīja dažas pierakstu lapas mapē. - Redzu, ka jums jau ir bijušas četras sarkano asinsķermenīšu koncentrāta pārliešanas...

Mana sirds nepacietīgi dauzījās, nespējot sagaidīt. Beidzot viņš nolika mapi un ieskatījās man tieši acīs.

- Diemžēl, Lindsij, jūsu eritrocītu skaits turpina kristies. Šeit var redzēt tendences līkni.

Medveds pasniedza man papīra lapu.

Paliecies uz priekšu, viņš izņēma no krūšu kabatas Cross pildspalvu. Uz lapas bija ar datoru veidota diagramma.

Viņš novilka ar pildspalvu pār līkni. Tā nenovēršami virzījās lejup. Velns!

Man izlauzās vilšanās nopūta.

- Man kļūst sliktāk, - es secināju.

- Atklāti sakot, - ārsts piekrita, - šī nav tāda tendence, kādu es cerēju panākt.

Es nemaz nepieļāvu šāda iznākuma iespējamību, ierakos darbā, jutos pārliecināta, ka stāvoklis uzlabosies. Šīs attieksmes pamatā bija dabiska uzticēšanās, turklāt biju taču pārāk jauna un enerģiska, lai būtu neglābjami slima. Man taču bija darāms darbs, patiesi svarīgs darbs un visa dzīve vēl priekšā.

Man drīz jāmirst, vai ne? Ak dievs!

- Kas notiks tagad? - ar pūlēm iejautājos. Balss bija pārvērtusies klusā čukstā.

- Es gribu turpināt šo ārstēšanas kursu, - Medveds atbildēja. - Turklāt pastiprināt. Dažreiz tas sāk iedarboties ar novēlošanos.

- Superintensīvajā režīmā, - es drūmi pajokoju.

Ārsts pamāja ar galvu. - Sākot no šīs dienas, jums vajadzētu nākt trīs reizes nedēļā. Un es arī palielināšu devu par trīsdesmit procentiem. - Viņš piecēlās no galda malas. - Pagaidām vēl nav īpaša pamata satraukumam, - viņš paziņoja mazliet priecīgākā tonī. - Jūs varat turpināt strādāt - protams, ja pietiek spēka.

- Man noteikti jāstrādā, - es atbildēju.

66

BRAUCU MĀJĀS KĀ APSTULBUSI. Vēl tikko pirms brīža es cīnījos par šīs nolādētās lietas atrisināšanu, bet tagad jau jācīnās par savu dzīvību.

Man bija jāuzzina slepkavas vārds. Tagad es to gribēju vairāk nekā jebkad. Un gribēju arī atgūt savu ierasto dzīvi. Ilgojos atkal izbaudīt visu, ko tā spēj sniegt, - laimi, panākumus, tuvu cilvēku, ar kuru visā dalīties, bērnu. Un tagad, kad biju satikusi Reiliju, zināju, ka ir iespēja to visu iegūt. Ja vien es izturēšu. Ja pierunāšu labos asinsķermenīšus savairoties.

Iegāju savā dzīvoklī. Mīļā Marta sajūsmā metās man pretī, tāpēc izvedu to nelielā pastaigā. Bet pēc tam tikai dīki sēdēju un bēdājos, cenšoties saņemties un sākt kaut ko darīt, tomēr sērīgi apjaušot, ka nespēju. Apsvēru pat iespēju pagatavot vakariņas. Varbūt tas mani nomierinātu.

Paņēmu sīpolu un nogriezu divas bēdīgas šķēlītes. Tad sapratu, cik bezjēdzīgi tas ir.

Man bija ar kādu jāparunā. Gribēju izmisīgi kliegt: Neesmu pelnījusi tādu draņķību! - un šoreiz man vajadzēja, lai kāds to uzklausa.

Iedomājos par Krišu, iztēlojos viņa roku mierinošo apskāvienu. Viņa acis, smaidu. Ilgojos, kaut varētu viņam visu izstāstīt. Viņš būtu klāt vienā mirklī. Es varētu pieglaust galvu pie viņa pleca.

Piezvanīju Klērai. Viņa uzreiz visu nojauta pēc manas trīcošās balss. Saprata, ka noticis kaut kas briesmīgs.

- Man bail, - es atzinos.

Mēs runājām veselu stundu. Es runāju.

Kā apjukusi krustām šķērsām klāstīju draudzenei savas raizes -mani bija pārņēmusi panika par slimības nākamās stadijas draudīgo

tuvošanos. Pastāstīju Klērai, ka apņēmība notvert slepkavu dod man spēku cīnīties. Tā neļauj man būt tikai sērīgai, bezcerīgai slimniecei. Man dzīvē ir svarīgs mērķis.

- Vai tagad kaut kas ir mainījies, Lindsij? - viņa klusi jautāja.

- Nē, es gribu viņu noķert vairāk nekā jebkad.

- Tad mēs to arī izdarīsim. Tu, es, mazā Sindija. Mēs tev palīdzēsim cīnīties. Atbalstīsim tevi, Lindsij. Vismaz šoreiz necenties tikt ar visu galā viena.

Pēc stundas viņa bija mani nomierinājusi un mēs varējām viena otrai novēlēt labu nakti.

Es saritinājos uz dīvāna. Kopā ar Martu ietinos segā un skatījos filmu “Deivs”. Vienu no manām iecienītākajām.

Kad filmas beigās Sigurnija Vīvere apciemo Kevinu Klainu viņa jaunajā kampaņas birojā, man vienmēr jāraud.

Aizmigu, izmisīgi cerot, kaut manā dzīvē visām raizēm būtu laimīgs noslēgums.

67

NĀKAMAJĀ RĪTĀ ĶĒROS pie darba ar lielāku sparu nekā jebkad. Joprojām biju pārliecināta, ka pavisam drīz, varbūt jau pēc dažām stundām uzzināsim Sarkanbārža vārdu.

Sazinājos ar Rota kontaktpersonu Sietlas policijā Džimu Hīkinu. Viņš teica, ka tieši šobrīd pārmeklējot līgavas mantas. Apsolīja nekavējoties ziņot, ja uzradīsies kaut kas noderīgs.

Saņēmām atbildi no Sietlas firmas Infortech, kurā bija strādājusi Keitija Voskūla. Visu triju darba gadu laikā nebija neviena grāmatvedības ieraksta par ceļa izdevumu apmaksu uz Sanfrancisko. Keitijas pienākums bija strādāt ar sīkākajiem Sietlas klientiem. Viņa bija jaunākā klientu vadītāja. Ja viņa bieži bija devusies uz Sanfrancisko, tad tikai pati uz sava rēķina.

Visbeidzot piezvanīju Makbraidam. Kogutu laulātais pāris joprojām apgalvoja, ka neko vairāk nezinot. Taču vakar detektīvs bija ticies ar Keitijas tēvu un tas bijis jau gandrīz gatavs atklāt noslēpumu. Bezgala sāpīgi bija apzināties, ka izmisīgi pūliņi saglabāt meitas godu aptumšo vecāku spriešanas spējas.

Makbraids ieteica man kā sievietei vēlreiz mēģināt viņus pārliecināt. Es piezvanīju līgavas mātei Kristīnei Kogutai.

Sarunas sākumā viņas balss tonis šķita mainījies - nomākts, tomēr brīvāks, it kā sirdssāpju mokas būtu pierimušas. Vismaz es cerēju, ka tā.

- Jūsu meitas slepkava staigā brīvībā, - es atgādināju. Nespēju vairs izteikties saudzīgi. - Divu citu jauno pāru tuvinieki sēro. Man šķiet, jūs zināt, kā sauc Keitijas mocītāju. Lūdzu, palīdziet mums ielikt viņu aiz restēm.

Dzirdēju, kā sieviete dziļi ievelk elpu. Kad viņa atkal ierunājās, balss pauda skumjas un kaunpilnu atzīšanos. - Saprotiet, inspektore, ja māte audzina bērnu, tad tas vienmēr paliek cieši pieaudzis pie sirds. Tad savu meitiņu mīl tik ļoti, ka nespēj no tās novērsties.

- Es saprotu, - atbildēju. Jutu, ka viņa svārstās uz robežas. Viņa zina ļaundara vārdu, noteikti zina!

- Viņa bija tik skaista... spēja savaldzināt ikvienu. Brīvais nemiera gariņš. Mēs cerējām, ka pienāks bridis, kad viņa satiks citu tikpat brīvu garu, kas atmodinās visu labo viņas raksturā. Mēs centāmies to ieaudzināt saviem bērniem. Mans vīrs apgalvo, ka mēs vienmēr esam Keitiju pārāk lutinājuši. Varbūt paši ari novedām viņu nelaimē.

Es neteicu ne vārda. Sapratu, cik grūti izteikt tik ilgi un dziļi sirdī glabātus noslēpumus. Gribēju, lai viņa pati nonāk līdz lēmumam atzīties.

- Inspektore, vai jums ir bērni?

- Vēl nav, - es atbildēju.

- Grūti noticēt, ka pašas meita var sagādāt tādas bēdas. Mēs lūdzāmies, lai viņa izraujas no tā visa. Paši sameklējām viņai jaunu darbu. Palīdzējām pārvākties. Domājām - lai tikai viņa tiek projām no tā nelieša.

Es klusēju, ļaujot viņai izrunāties.

- Saprotiet, inspektore, viņa bija kā slima, tik atkarīga kā narkomāne. Nespēja sevi apvaldīt. Taču es nesaprotu, kāpēc viņš Keitiju tik briesmīgi mocīja. Sabradāja viņas dvēseli dubļos. Kāpēc viņš tā darīja?

Pasakiet viņa vārdu! Kas viņš ir?

- Viņš bija nobūris un pakļāvis Keitiju ar savu personību. Attiecībās ar viņu Keitija vairs nebija noteicēja pati pār sevi. Viņa turpināja mūs apkaunot līdz pašām beigām. Tomēr pat tagad, - viņa pieklusināja balsi, - joprojām nespēju iedomāties, kā cilvēks, kas mīlēja manu meitu, spētu viņu nogalināt. Laikam tomēr es tam īsti neticu. Varbūt tāpēc ari tik ilgi negribēju teikt.

- Pasakiet tagad, - es lūdzu.

- Šķiet, ka viņi iepazinās kādas viņa filmas pirmizrādē. Viņš teica Keitijai, ka viņai ir tāda seja, kādu viņš iztēlojies, radot vienu no savu darbu tēliem. Viņa varone.

Un tad Kogutas kundze to pateica.

Es pārsteigumā sastingu.

Es zināju šo vārdu. Uzreiz pazinu to. Sarkanbārdis tiešām bija slavenība.

68

DRUDŽAINI PĀRCILĀJU PRĀTĀ iespējamos saskares punktus. Kopaina sāka noskaidroties. Viņš bija viens no mazākuma partneriem “Zvirbuļu kraujas” vīna darītavā, kur bija pamesti otrā pāra līķi. Viņš vairākus gadus pazina Keitiju Kogutu Sanfrancisko. Vajāja viņu. Viņš bija vecāks. Precējies.

Slavens.

Pats par sevi aizdomās turamā vārds nebija nekāds pierādījums. Viņš vienkārši agrāk bija pazinis pēdējo nogalināto līgavu. Viņam bija netieša saistība ar otro slepkavību vietu.

Taču, spriežot pēc Merilas Šortlijas un Kristīnes Kogutas teiktā, viņam piemita brutāls temperaments un varbūt bija arī motīvs izdarīt šīs briesmīgās slepkavības. Manī sāka mosties pārliecība, ka tieši viņš ir Sarkanbārdis.

Steidzos pie Reilija. - Kas noticis? - viņš nesaprata. - Ugunsgrēks, vai?

- Es tūlīt to uzsākšu. Nāc līdzi, un redzēsi.

Aizvilku viņu aiz rokas uz Rota kabinetu.

- Es zinu slepkavas vārdu, - paziņoju, lepni paceļot gaisā dūri.

Abi kolēģi raudzījās manī izbrīnā ieplestām acīm.

- Nikolass Dženkss.

- Rakstnieks? - Reilijam pārsteigumā aizrāvās elpa.

Es pamāju ar galvu. - Viņš bija Keitijas Kogutas mīļākais šeit, Sanfrancisko. Viņas māte beidzot to pateica. - Izstāstīju kolēģiem par šī vīrieša diezgan zīmīgo saistību ar vismaz trim upuriem.

- Šis tips ir... slavens, - Rots izdvesa. - Pēc viņa darbiem uzņemtas filmas, kases grāvēji.

- Tieši par to ir runa. Merila Šortlija teica, ka Keitija centās slēpt viņu attiecības. Sem, šim vīram ir divi saskares punkti ar mūsu lietu.

- Viņam netrūkst arī citu saskares punktu, - Rots iesaucās. - Dženkss kopā ar sievu apgrozās visos smalkākajos pasākumos. Esmu redzējis viņu bildē kopā ar mēru. Vai viņš nebija viens no solītājiem darījumā ar mērķi paturēt Giants komandu pie mums?

Jautrīša kabinetā pār mums sabiezēja draudu un riska priekšnojautas.

- Sem, ja tu būtu dzirdējis, kā viņu raksturoja Koguti, - es turpināju. - Kā mežonīgu zvēru. Plēsoņu. Es domāju, ka mums izdosies atklāt viņa sakarus ar visām trim līgavām.

- Man šķiet, ka Lindsijai ir taisnība, - Kriss ierunājās.

Mēs vērojām, kā Rots lēnām pārcilā prātā faktus. Nikolass Dženkss ir slavens. Nacionāla mēroga personība. Neaizskarams. Leitnanta seja saviebās, it kā viņš būtu apēdis vecu austeri.

- Pašlaik tev nav nekādu pierādījumu, - viņš paziņoja. - Tikai nieki. Vēl vājāki par netiešajiem pierādījumiem.

- Viņa vārds ir parādījies saistībā ar četru cilvēku nāvi. Mēs varētu viņu nopratināt tāpat kā jebkuru citu. Varētu prasīt apgabala prokurora atļauju.

Rots brīdinoši pacēla roku. Nikolass Dženkss bija viens no slavenākajiem Sanfrancisko iedzīvotājiem. Bīstami bija iejaukt viņu slepkavības izmeklēšanā. Mēs nedrīkstējām kļūdīties. Es nezināju, ko Jautrītis domā. Beidzot viņa saspringums mazliet atslāba, viņš ievilka elpu, un tas jau nozīmēja piekrišanu. - Vari prasīt apgabala prokurora atļauju, - viņš piekrita. - Zvani Džilai Bernhardai.

Viņš pievērsās Reilijam. - Таs jāpatur noslēpumā, kamēr mums nav pilnīgi drošu pierādījumu.

Diemžēl apgabala prokurora vietniece Džila Bernharda bija aizņemta tiesā. Sekretāre teica, ka viņa neatbrīvosies līdz pat darbadienas beigām. Žēl gan. Es mazliet pazinu Džilu, un man viņa patika. Viņai piemita gan stingrs raksturs, gan pārsteidzoši ass prāts. Un pat arī sirdsapziņa.

Mēs ar Reiliju kopā iedzērām kafiju, apspriežot turpmāko rīcību. Rotām bija taisnība. Mums tiešām nebija nekādu pierādījumu, lai varētu saņemt aresta orderi. Tieši vērsties pret šādu personu var būt bīstami. Šādos gadījumos nedrīkst kļūdīties. Viņš cīnīsies pretī.

Ienāca Vorens Džeikobi ar pašapmierinātu smaidiņu sejā. - Šodien laikam uznācis šampanieša lietus, - viņš nomurmināja.

Es to noturēju par kārtējo indīgo piezīmi saistībā ar mani un Reiliju.

- Jau nedēļām ilgi nespēju atkost šo mēslu. - Viņš apsēdās un piešķieba galvu uz Reilija pusi. - Atkost... šampanieti... tas saskan, kapteini, vai ne?

- Lai jau būtu, - Reilijs atbildēja.

Džeikobi turpināja: - Tā nu vakar Dženingss noskaidrojis vēl trīs vietas, kur arī pārdotas dažas kastes šīs burbuļdziras. Viens no pircējiem ir Sanmateo grāmatvedis. Jocīgākais ir tas, ka viņa vārds parādās mūsu reģistros. Nosēdējis divus gadus Lampokā par vērtspapīru blēdībām. It kā nav nekādas saistības, vai ne? Sērijveida slepkavības, vērtspapīru blēdības...

- Varbūt viņam bija naids pret cilvēkiem, kuri iesniedz kopīgas nodokļu deklarācijas, - es ieminējos, uzsmaidot Džeikobi.

Viņš savilka svarīgu grimasi. - Otra pircēja ir kāda 3Com vadītāja, kura gatavojās savas četrdesmitās dzimšanas dienas svinībām. Šis Clos du Mesnil ir īsta kolekcionāru manta. No Francijas, tā esmu dzirdējis.

Paraudzījos uz viņu, nespējot sagaidīt, kad viņš nonāks pie galvenā.

- Bet trešais pircējs, tas bija īstais šampanieša lietus... Liels izsoļu nams “Baterfīlds un Baterfīlds”. Pirms trim gadiem pārdevis divas kastes astoņdesmit devītā gada brūvējuma. Par divarpus tūkstošiem kasti, plus komisijas maksa. Privātam kolekcionāram. Sākumā viņi negribēja izpaust vārdu. Bet mēs piespiedām. Izrādījās slavens vīrs. Turklāt mana sieva ir viņa cienītāja. Izlasījusi visas viņa grāmatas.

Mēs ar Reiliju sastingām. - Kas viņš ir, Voren? - es noprasīju.

- Es nospriedu, ka jāpārbauda, varbūt izpelnīšos lielu sajūsmu, ja atnesīšu mājās grāmatu ar autogrāfu. Vai esi lasījusi Nikolasa Dženksa “Lauvas tiesu”?

69

DŽEIKOBI PAZIŅOJUMS APDULLINĀJA mani kā belziens pakrūtē. Taču reizē ari izkliedēja visas atlikušās šaubas.

Keitija Koguta, “Zvirbuļu krauja”, Clos du Mesnil šampanietis. Tagad Dženkss bija saistīts ar visām trim slepkavībām.

Viņš bija Sarkanbārdis.

Gribēju skriet pie Dženksa un uzklupt viņam, taču zināju, ka nedrīkstu. Gribēju piekļūt viņam tuvumā, ieskatīties viņa nekaunīgajās acīs un likt saprast, ka es visu zinu.

Tad pēkšņi man krampjaini aizžņaudzās elpa. Nesapratu, vai tas ir spējš nelabums, slimības uzliesmojums vai ilgi samilzušo dusmu izlaušanās.

Lai kas arī tas būtu, man bija jātiek ārā. - Es aizeju, - teicu Reilijam. Biju tiešām nobijusies.

Viņš pārsteigts un apjucis noraudzījās manā bēgšanā.

- Klau, ko es tādu pateicu? - dzirdēju Džeikobi jautājam.

Paķēru jaku un somiņu un noskrēju pa pakāpieniem ārā uz ielas. Sirds dauzījās kā dēmonu dusmu bungas. Auksti sviedri pārplūda pār visu miesu.

Izskrēju ārā, vēsumā, un strauji aizsoļoju pa ielu.

Man nebija ne jausmas, uz kurieni dodos. Jutos kā ārzemju tūriste, kas pirmoreiz apstaigā šo pilsētu. Drīz vien sākās burzma, veikali, ļaužu straume, kuri dodas savās gaitās, neievērojot mani. Ilgojos kaut uz īsu brīdi pazust pūlī. Starbucks, Kinko’s, Empress Travel Pazīstami nosaukumi zibēja gar acīm.

Mani urdīja tikai viena nepārvarama vēlme. Gribēju ieskatīties viņam acīs.

Piektajā ielā pēkšņi biju nonākusi pie Borders grāmatveikala. Iegāju tajā.

Veikals bija plašs un labi pārskatāms, ar košiem reklāmas stendiem un jaunāko grāmatu plauktiem. Es neko nejautāju. Tikai skatījos. Tieši acu priekšā uz kādas letes pamanīju meklēto.

“Lauvas tiesa”. Vismaz piecdesmit grāmatas - biezas, koši zilos vākos, dažas sakrautas kaudzītēs, citas novietotas stāvus.

Nikolasa Dženksa “Lauvas tiesa”.

Šķita, ka sirds tūlīt izlēks no krūtīm. Mani pārņēma vārdos neizsakāma, bet nenoliedzama pārliecība. Mērķis un uzdevums. Tāpēc jau esmu izmeklētāja. Tieši šajā brīdī.

Paņēmu vienu Dženksa grāmatu un paraudzījos uz pēdējo vāku.

Manu acu priekšā bija jaunlaulāto slepkavas seja. Es biju pārliecināta.

Par to liecināja Nikolasa Dženksa sejas forma - skarba kā akmenī cirsta. Pelēko acu vēsi atsvešinātais, valdonīgais skatiens.

Un vēl kaut kas.

Sarkanīga bārda ar sirmiem pavedieniem.

TREŠĀ GRĀMATA

Sarkanbārdis

70

DŽILA BERNHARDA, gudrā un stingrā apgabala prokurora vietniece, kura bija norīkota strādāt jaunlaulāto slepkavību lietā, nometa smalkās Ferragamo kurpes un uzcēla vienu celī saliekto kāju uz ādas krēsla pie rakstāmgalda. Viņa cieši ieskatījās man sejā ar savām vērīgajām zilajām acīm.

- Vai es tevi pareizi sapratu? Tu domā, ka jauno pāru slepkava ir Niks Dženkss? - viņa jautāja.

- Esmu pārliecināta par to, - es atbildēju.

Džila bija melnīgsnēja un neatvairāmi glīta. Viļņaini, ogļmelni mati kuplā ielokā apņēma šauru, ovālu seju. Viņa bija īsta veiksmi-niece, trīsdesmit četru gadu vecumā kļuvusi par Beneta Sinklēra biroja uzlecošo zvaigzni.

Svarīgākais, kas jāzina par Džilu, bija tas, ka, strādājot par prokurori trešo gadu, viņa uzturēja apsūdzību Lafreida lietā, kurā pilsētas mēra seno tieslietu partneri saskaņā ar likumu “Par reketa ietekmētām un korumpētām organizācijām” apsūdzēja negodīgā ietekmes izmantošanā. Neviens, arī pats apgabala prokurors, negribēja sabojāt savu karjeru, vēršoties pret ietekmīgo finansistu. Džila piespieda viņu pie sienas un iesēdināja aiz restēm uz divdesmit gadiem. Saņēma paaugstinājumu un pārcēlās uz pašam Lielajam Benam tuvāko kabinetu.

Mēs ar Reiliju nosaucām visus Nikolasa Dženksa saskares punktus ar trim dubultslepkavībām - pirmajā nozieguma vietā atrasto šampanieti, saistību ar “Zvirbuļu kraujas” vīna darītavu, vētrainās attiecības ar trešo līgavu Keitiju Voskūlu.

Džila atmeta galvu un iesmējās. - Ja gribi sodīt šo tipu par kādas sievietes dzīves sabojāšanu, - laipni lūdzu. Pastāsti to laikrakstam Examiner. Bet šeit diemžēl ir nepieciešami fakti.

Es teicu: - Džila, mēs esam atraduši viņa saistību ar šīm trim dubultslepkavībām.

Viņas lūpas savilkās neticīgā smaidā, kas pauda: Nekā nebija, varbūt citreiz. - Šampanieša saistība varētu derēt, ja jums būtu vēl kādi droši pierādījumi. Bet tādu jums nav. Nekustamā īpašuma partnerība ir tukšs numurs. Nekas no tā visa tieši nesaista viņu ar kādu no noziegumiem. Tādu vīru kā Nikolass Dženkss - populāru, ar ietekmīgiem sakariem - nedrīkst aiztikt ar nepamatotām apsūdzībām.

Viņa nopūtās un pastūma tālāk lielu dokumentu kaudzi. - Jūs, draugi, gribat noķert lielo zivi? Tad sameklējiet stiprāku makšķeri.

Mani pārņēma vilšanās par tik skarbu atraidījumu. - Džila, man tomēr šī nav pirmā slepkavība.

Viņas apņēmība neatslāba.

- Un man arī šī nav pirmā skaļā lieta. - Tad viņa pasmaidīja un mazliet atmaiga. - Atvaino, - viņa piebilda. - Šis ir viens no Beneta iecienītākajiem izteicieniem. Es laikam pavadu pārāk daudz laika ar tām haizivīm.

- Mēs runājam par daudzkārtēju slepkavu, - Reilijs atgādināja, un viņa skatiens pauda arvien lielāku sarūgtinājumu.

Džilai piemita nepielūdzama pretestība ar vienu vienīgu noteikumu - “pierādi man to”. Es iepriekš biju strādājusi kopā ar viņu divās slepkavību lietās un zināju, cik nenogurdināma un labi sagatavojusies viņa ir tiesas zālē. Reiz viņa kādas tiesas prāvas laikā, kurā es piedalījos kā lieciniece, uzaicināja mani “pamīt pedāļus” uz velotrenažiera. Es, sviedriem noplūdusi, padevos pēc trīsdesmit smagas piepūles minūtēm, bet Džila, ne mirkli neapstājoties, turpināja mežonīgā tempā mīties līdz pat četrdesmit piecām. Divus gadus pēc Stenforda Universitātes Juridiskās fakultātes beigšanas viņa apprecējās ar kādas ievērojamas riska kapitāla firmas jaunu, daudzsološu partneri. Apsteidzot veselu bataljonu karjeras prokuroru, viņa kļuva par apgabala prokurora labo roku. Šajā jaunu, spējīgu censoņu pārpilnajā pilsētā Džila bija īsta laimes lutekle.

Pasniedzu viņai novērošanas kameru Slavas zālē uzņemtās Nikolasa Dženksa fotogrāfijas.

Viņa aplūkoja tās un paraustīja plecus. - Vai zini, ko pretējās puses liecinieki eksperti teiks par tām? Blēņas un nieki. Ja Klīvlendas policisti domā, ka var viņu notiesāt uz to pamata, lai jau veicas.

- Es negribu viņu atdot Klīvlendai, - atzinos.

- Nu tad sadabū kaut ko tādu, ko es varu rādīt Lielajam Benam.

- Varbūt var dabūt atļauju mājas pārmeklēšanai un pierādījumu izņemšanai, - Reilijs ieminējās. - Varbūt varēsim salīdzināt pirmās nozieguma vietas šampanieša pudeli ar pārējām viņa nopirktajām.

- To es varētu ierosināt kādam tiesnesim, - Džila domīgi noteica. - Droši vien kāds no viņiem uzskata Dženksa literāros darbus par tik samaitājošiem, ka viņš ir pelnījis notiesāšanu. Taču, manuprāt, šāda rīcība būtu kļūda no jūsu puses.

- Kāpēc?

- Uz aizdomu pamata jūs varat aizturēt kādu prastu, nonarko-jušos ieleni. Bet, ja grib aizturēt Nikolasu Dženksu, tad ir jāuzrāda apsūdzība. Ja ierādīsiet viņam, ka esat uz pēdām, - jums augām dienām būs jāatkaujas no viņa juristiem un preses pārstāvjiem un nebūs laika strādāt un vākt pierādījumus. Ja viņš tiešām ir slepkava, jums būs viena un tikai viena iespēja sadabūt visu apcietināšanai nepieciešamo. Pašlaik vēl nepietiek.

- Klērai laboratorijā ir mats no otrās slepkavības - Dedžordžu pāra, - es ieminējos. - Varētu likt Dženksam iedot savas bārdas paraugu.

Džila papurināja galvu. - Ar jūsu pašreizējiem pierādījumiem nepieciešama viņa brīvprātīga piekrišana. Nemaz nerunājot par to, ko jūs varat zaudēt, ja tomēr kļūdāties.

- Tu domā - sašaurinot meklējumu loku?

- Es runāju politiskā nozīmē. Lindsij, tu taču zini spēles noteikumus.

Viņa atkal cieši paraudzījās manī ar nopietnajām, zilajām acīm. Es varēju iztēloties avīžu virsrakstus ar nikniem pārmetumiem mums. Tāpat kā izgāšanās ar 0. Dž. Simpsonu^10 un Džonbeneju Remziju^11. Abās šajās lietās policistus visi tiesāja tikpat bargi kā apsūdzētos.

Džila piecēlās no krēsla, nogludināja tumšzilos svārkus un atspiedās pret rakstāmgaldu. - Saprotiet: ja viņš ir vainīgs, es tikpat stipri kā jūs gribu viņu saplosīt. Taču jūsu vienīgie pierādījumi ir neveiksmīga šampanieša izvēle un aculieciniece, kas jau iztukšojusi dažas kokteiļu glāzes. Klīvlendai vismaz ir iepriekšēja saistība ar vienu no upuriem, kas var kalpot kā iespējams motīvs, bet pašlaik nevienai no jurisdikcijām nav nekā pietiekama.

- Katru manu kustību nemitīgi vēro divi mūsu pilsētas lielākie sensāciju mednieki, - Džila beidzot atzinās. - Tu domā, ka apgabala prokurors un mērs piedos man izgāšanos? - Tad viņa pievērsa man stingru skatienu. - Kāds šeit ir lakmusa papīra rādītājs? Lindsij, tu esi pārliecināta, ka tas ir viņš?

Viņš bija saistīts ar visām trim lietām. Man atmiņā joprojām skanēja Kristīnes Kogutas izmisuma pilnā balss. Nešaubīgi pamāju ar galvu. - Viņš ir slepkava.

Džila piecēlās un apgāja ap rakstāmgaldu. Ar atturīgu smaidu viņa paziņoja: - Tu dabūsi samaksāt, ja šīs lietas dēļ man neizdosies četrdesmit gadu vecumā izdot savus memuārus.

Aiz sarkasma maskas pamanīju Džilas Bemhardas acīs pazibam tikpat apņēmīgu skatienu kā toreiz uz velotrenažiera. Tas iedarbojās kā pātagas cirtiens.

- Nu labi, Lindsij, formēsim lietu pret viņu.

Es nezināju, kas liek Džilai tā censties. Varaskāre? Vēlme cīnīties pret ļaunumu? Kaut kāda fanātiska tieksme izcelties? Lai kas ari tas būtu, man šķita, ka šis dzenulis daudz neatšķiras no tā, kurš nemitīgi urdīja mani.

Bet tad, klausoties, kā viņa rūpīgi un loģiski uzskaita visu, kas nepieciešams apsūdzības izvirzīšanai, manī pamodās kārdinoša doma.

Vajadzētu savest Džilu kopā ar Klēru un Sindiju.

71

SINDIJA TOMASA pie vecmodīga metāla galda Chronicle bibliotēkas drūmajās pagrabtelpās izskatīja mikrofilmās ierakstītus četrus gadus vecus rakstus. Bija jau vēls. Pāri astoņiem. Vienatnē sēžot ēkas pazemes mūros, viņa jutās kā vientuļa eģiptoloģe, kas piramīdu dzīlēs tīra gadsimtu putekļus no senām hieroglifu plāksnēm. Tagad viņa saprata, kāpēc bibliotēku dēvē par “Kapenēm”.

Taču viņa juta, ka ir nonākusi uz pēdām. Noslēpumi pamazām sāka atbrīvoties no putekļiem, un drīz parādīsies kaut kas interesants.

1996. gada februāris... marts. Filma ņirbēja acu priekšā zibenīgā ātrumā.

Slavenība, teica Klīvlendas līgavas draudzene. Sindija tina filmu tālāk. Tikai tā var tikt pie sensācijām. Ar vēliem vakariem un ilgiem pūliņiem.

Pirms tam viņa piezvanīja uz sabiedrisko attiecību firmu Bright Star Media, kur Keitija Koguta strādāja Sanfrancisko. Tikai šodien to bija sasniegusi ziņa par bijušās darbinieces nāvi. Sindija apjautājās, vai Bright Star ir rīkojusi kādu spēlfilmu pirmizrādes. Diemžēl viņa saņēma atbildi, ka šī firma nenodarbojas ar filmām. Capitol - viņai paskaidroja. Koncertu pils. Tas bija Keitijas klients.

Sindija nesamulsa un ierakstīja nosaukumu Bright Star laikraksta datubāzes meklētājā. Datubāzē glabājās visas pēdējo desmit gadu rakstu tēmas, cilvēku vārdi, uzņēmumu nosaukumi, apraksti. Sagādājot kaut nelielu prieku, atradās vairāki rezultāti.

Tas bija grūts un apnicīgs darbs. Raksti aptvēra vairāk nekā piecus gadus ilgu laika posmu. Tas atbilda laikam, ko Keitija pavadīja Sanfrancisko. Katrs raksts atradās citā mikrofilmas kasetē.

Pēc tām bija jāiet uz arhīvu. Jāraksta pieprasījums. Katrā reizē tikai trīs vienības. Pēc četriem piegājieniem vakara maiņas bibliotekāre pasniedza viņai sarakstu, paziņojot: - Ņem, Tomasa! Viss tavā rīcībā. Izpriecājies, cik gribi.

Bija jau piecpadsmit pāri desmitiem, un vairāk nekā divas stundas viņa nebija dzirdējusi nevienas dzīvas dvēseles balsi, bet tad beidzot atradās kaut kas ievērības cienīgs.

Raksts bija publicēts 1995. gada 10. februāri Mākslas jaunumu sadaļā. “Jauna filma ceļ gaismā vietējo grupu “Siena””.

Sindija ātri pārlaida skatienu tekstam, meklējot svarīgākos punktus - albuma izlaišanas plānus, koncerttūri uz astoņām pilsētām. Dziedātāja teikto:

““Sierra” izpildīs dziesmu rītvakara pasākumā “Capitol” par godu jaunās filmas “Dzeloņstieple” pirmizrādei.”

Sindijai pamira sirds. Viņa patina uz priekšu, uz nākamās dienas Mākslas sadaļu.

Viņa izlasīja rakstu gandrīz vienā elpas vilcienā: “...vētrainu sajūsmu “Capitol” zālē. Bija ieradies Kriss Vilkokss, filmas galvenā zvaigzne.” Bilde - seksīgu filmzvaigžņu pāris. ““Bright Star”... arī citas mūzikas zvaigznes."

Viņa pārlaida skatienu trim attēliem, kas bija pievienoti rakstam. Zem katras bildes sīkiem burtiņiem bija rakstīts fotogrāfa vārds: “Foto - Sels Espozito. "Chronicle" īpašums."

Foto... Sindija pielēca no krēsla un steidzās atpakaļ pie desmit pēdas augstajiem, putekļainajiem plauktiem, kur glabājās sadzeltējuši laikraksta komplektu iesējumi. “Kapeņu” otrā pusē bija Chronicle fotogrāfiju “morgs”. Milzīgi nepublicētu attēlu krājumi.

Viņa vēl nekad nebija šeit bijusi... nezināja izvietojuma principu.

Baisa, biedējoša vieta, sevišķi tik vēlu naktī.

Sindija uzreiz saprata, ka izvietojums ir hronoloģisks. Sekojot norādēm katras ejas galā, viņa beidzot atrada 1995. gada februāri. Pārlaida skatienu plastmasas kārbu grēdai, kas bija apzīmētas ar desmito datumu.

Viņa pamanīja meklēto uz paša augšējā plaukta. Kur gan citur? Uzkāpusi uz apakšējā plaukta, Sindija pastiepās uz pirkstgaliem un uzmanīgi nocēla kārbu no augšas.

Apsēdusies uz putekļainās grīdas, Sindija drudžaini pārcilāja ar gumijas lenti apņemtās mapes. Gluži kā transā viņa ieraudzīja mapi ar uzrakstu lieliem, melniem burtiem: ““Dzeloņstieples”pirmizrāde -Espozito". Tas ir īstais...

Mapē bija četras kontaktkopiju lapas, vairāki glancēti, melnbalti uzņēmumi. Kāds, droši vien reportieris, zem katra attēla ar pildspalvu bija uzrakstījis visu tajā redzamo personu vārdus.

Sindijas skatiens sastinga, ieraugot attēlu, ko viņa bija cerējusi atrast. Četri cilvēki, saķērušies elkoņos, jautri pacēluši glāzes pret objektīvu.

Viņa pazina Keitijas Kogutas seju pēc Lindsijas rādītajām fotogrāfijām. Viļņaini, rudi mati. Modernas brilles.

Bet viņai līdzās, smaidot objektīvā, bija vīrietis ar Sindijai pazīstamu seju. Viņai aizrāvās elpa. Pirksti nodrebēja, apjaušot, ka beidzot hieroglifi ir atšifrēti.

Rūpīgi apcirptā, iesarkanā bārda. Skopais, viltīgais smaids - it kā viņš zinātu, kā visi šie prieki galu galā beigsies.

Līdzās Keitijai Kogutai stāvēja romānu autors Nikolass Dženkss.

72

BIJU BEZGALA PĀRSTEIGTA, pusdivpadsmitos naktī ieraugot Sindiju pie mana dzīvokļa durvīm. Nevaldāmas sajūsmas un lepnuma pārņemta, viņa iesaucās: - Es zinu, kas bija Keitijas Kogutas mīļākais!

- Nikolass Dženkss, - es atbildēju. - Nāc iekšā, Sindij. Mierā, Marta! - Sunīte vilka mani aiz Giants naktskrekla malas.

- Ak vai, - Sindija skaļi ievaidējās. - Un es jau tā sapriecājos! Iedomājos, ka esmu to atradusi.

Viņa tiešām bija to atradusi. Apsteigusi Makbraidu un Sietlas policiju. Divas profesionālu izmeklētāju komandas un arī FIB. Raudzījos viņā ar patiesu apbrīnu. - Kā?

Lielā satraukumā nespējot apsēsties, Sindija soļoja šurpu turpu pa manu dzīvojamo istabu, stāstīdama, kā paveikusi šo apbrīnojamo atklājumu. Viņa atlocīja un parādīja ziņu fotogrāfijas kopiju, kur Dženkss ir kopā ar Keitiju Kogutu filmas pirmizrādē. Vēroju, kā viņa riņķo ap dīvānu, steidzīgi berot vārdus: Bright Star... Sierra... “Dzeloņstieple”... Viņa bija aizrāvusies. - Lindsij, es esmu laba reportiere, - viņa lepojās.

- Es zinu. - Uzsmaidīju viņai. - Tikai tu nedrīksti par to rakstīt.

Sindija apstājās - pēkšņā apjausma, ko viņa bija palaidusi garām, trāpīja kā ar rungu pa pieri.

- Ak vai, - viņa atkal novaidējās. - Tas ir gluži kā nonākt dušā kopā ar Bredu Pitu, bet nedrīkstēt viņam pieskarties. - Viņa paraudzījās manī ar vārgu smaidu un bezgalīgu ciešanu izteiksmi sejā.

- Sindij, - es pasniedzos un apkampu viņu, - tu nemaz nezinātu, kur viņu meklēt, ja es nebūtu pastāstījusi par Klīvlendu.

Devos uz virtuvi. - Vai tēju gribi? - uzsaucu viņai.

Sindija sabruka uz dīvāna, atkal skaļi ievaidoties. - Gribu aliņu. Nē, aliņu ne. Burbonu.

Norādīju uz nelielo bāriņu pie terases durvīm. Pēc brīža abas apsēdāmies. Es - ar nomierinošas nakts tējas krūzi, bet Sindija -ar neatšķaidīta Wild Turkey glāzi. Marta ērti saritinājās mums pie kājām.

- Sindij, es lepojos ar tevi, - uzslavēju viņu. - Tu tiešām uzzināji viņa vārdu. Pārspēji divas policistu vienības. Kad tas viss būs galā, es parūpēšos, lai tevi īpaši piemin presē.

- Es pati esmu prese, - Sindija iesaucās, ar pūlēm pasmaidot. - Un ko nozīmē “kad tas viss būs galā”? Tu jau esi viņu noķērusi.

- Vēl ne gluži. - Es papurināju galvu. Paskaidroju, ka visi esošie pierādījumi, ari tie, ko viņa nezina, - vīna darītava, šampanietis - ir tikai netieši. Mēs nevaram pat piespiest viņu iedot matu ekspertīzei.

- Un kas tad mums jādara?

- Stingri jāsasaista Nikolass Dženkss ar pirmo noziegumu.

Pēkšņi Sindija sāka lūgties: - Lindsij, man ir jāraksta par to!

- Nē, - es uzstāju. - Neviens to nezina. Tikai Rots un Reilijs. Un vēl viena...

- Kas? - Sindija samirkšķināja acis.

- Džila Bernharda.

- Apgabala prokurora vietniece? Tas birojs jau ir kā caurs siets okeāna viļņos. Informācijas noplūdes straumēm vien.

- Tikai ne no Džilas, - es iebildu. - Viņa neteiks nevienam.

- Kāpēc tu tā domā?

-Jo Džila Bernharda grib noķert šo ļaundari tikpat ļoti kā mēs, -es pārliecināti noteicu.

- Un tas ir viss? - Sindija ievaidējās.

Iedzēru malku nomierinošās tējas un ieskatījos viņai acīs. - Turklāt es viņu uzaicināju piedalīties mūsu grupā.

73

NĀKAMAJĀ DIENĀ MĒS pēc darba devāmies uz “Sūziju” iedzert un iepazīstināt Džilu ar mūsu grupu.

Visu dienu spēju domāt tikai par to, kā paziņošu Dženksam visu, kas mums zināms, un saņemšu viņu ciet. Es gribēju paātrināt šo procesu - tikšanos aci pret aci. Gribēju, lai viņš uzzina, ka ir atmaskots. Nolādētais Sarkanbārdis!

Kamēr gaidījām dzērienus, es pastāstīju dažus jaunumus. Pārmeklējot Keitijas Kogutas māju Sietlā, nogalinātās līgavas piezīmju grāmatiņā atrasts Dženksa vārds un tālruņa numurs. Firmā Northwest Bell noskaidrots, ka pagājušajā mēnesī viņa rakstniekam zvanījusi trīs reizes - pēdējoreiz trīs dienas pirms kāzām. Tas apstiprināja Merilas Šortlijas teikto.

- Līdz pašām beigām, - Klēra atkārtoja. - Briesmīgi... Abi vienlīdz traki.

Mēs parādījām Dženksa foto Mariannai Perkinsai veikalā Saks kopā ar piecu citu vīriešu portretiem. Mums izmisīgi bija vajadzīgs kāds pierādījums, kas saistītu viņu ar pirmo noziegumu. Veikala vadītāja īsu brīdi uzmanīgi aplūkoja viņa bildi. - Tas ir viņš, - viņa paziņoja. Tad apklusa. - Tomēr grūti pateikt. Viņš pazibēja tik ātri. Un tik tālu.

Doma par to, kā viņu tincinās aizstāvības advokāts, mani nemaz neiepriecināja. Nebija nekāds brīnums, ka Džila man piekrita.

Jau pēc pirmās “Margaritas” viņa nešaubīgi iesaistījās mūsu grupā.

Klēra bija dažas reizes tikusies ar Džilu, sniedzot liecības tiesā. Viņas atzinīgi novērtēja viena otras karjeras panākumus darbības jomās, kurās tik ļoti dominē vīrieši.

Mēs aicinājām Džilu pastāstīt par sevi, un viņa teica, ka ir beigusi Stenforda Universitātes Juridisko fakultāti un viņas tēvs ir korporatīvo tiesību jurists Dalasā. Viņa pati par korporatīvajām lietām neinteresējās. Tās lai paliek viņas vīram Stīvam, kurš vada riska kapitāla fondu Amerikas Bankas uzdevumā.

Viņi dzīvo Bērlingeimā - pārticīgā, ekskluzīvā rajonā dodas alpīnisma pārgājienos uz Moabas tuksnesi. Bērnu nav. - Pašlaik nav īstais bridis, - viņa paskaidroja.

Džila šķita īsts mūsdienīgas, dinamiskas veiksminieces iemiesojums. Un tomēr man radās iespaids, ka viņas dzīvē kaut kā trūkst. Varbūt viņa bija nogurusi no lielās slodzes un straujajiem panākumiem.

Kad atnesa dzērienus, mēs ar Klēru uzsaucām tostu par Sindijas atjautību, tik ātri atrodot Dženksa vārdu. Pārspējot divas policijas nodaļas.

Klēra pacēla glāzi par godu Sindijai. - Tu esi itin veikla, vismaz kā iesācēja. Bet vēl jau neesi īsts spečuks. - Viņa uzsmaidīja man.

- Es nu domāju tā, - Džila ieminējās, pārlaižot mums skatienu. - Es zinu, ka protu droši izteikties visādos svinīgos banketos un tamlīdzīgi... bet ne jau tāpēc jūs mani aicinājāt, vai ne? Šķiet, ka šeit ir pārstāvētas visas svarīgākās jomas - prese, varas iestādes, tiesu medicīna. Kas īsti šī ir par grupu?

Es kā jau uzaicinātāja atbildēju: - Sievietes. Kuras grib kāpt augšup pa karjeras kāpnēm. Likumsargāšanas jomā.

- Jā, un kurām jāpacieš gļēvi un valdonīgi priekšnieki, - Sindija piebilda.

- Tad jau es iederos, - Džila secināja. - Un droši vien nekaitē arī tas, ka ikvienai no jums laikam ir kāda saistība ar jaunlaulāto slepkavību lietu.

Man aizrāvās elpa. Džila varētu mums visu izjaukt, ja vien gribētu, taču tas nebija viņas mērķis. - Mēs it kā kopīgi strādājam pie tās, - es atzinos. - Ārpus oficiālās izmeklēšanas.

Dzerot “Margaritu”, pastāstīju, kā mēs sākumā sanācām kopā. Kā saskārāmies ar šo lietu, centāmies to atrisināt, apmainījāmies ar zināšanām - neoficiāli. Un kā tas viss mūs ciešāk vienoja. Un mūsu pārliecība kļuva dziļāka.

Džila jautājoši pacēla uzacis. - Cerams, ka tu visu šādi noskaidroto nodod ari īstajai izmeklēšanai?

- Protams, - es apgalvoju. - Vismaz apmēram. - Paskaidroju, ka mēs stāstām Sindijai tikai to, ko departaments gatavojas izziņot visai presei. Un mums sagādā prieku iespēja darboties ātrāk, izraujoties no departamenta gausās rutīnas.

- Zinu, ka viss mainīsies, kad lieta nonāks tiesā, - es piebildu.

- Ja kaut kas no tā visa tevi mulsina...

Mēs visas it kā aizturējām elpu, gaidot Džilas atbildi. Pienāca Loreta, un mēs pasūtījām vēl kokteiļus. Un joprojām nepacietīgi gaidījām Džilas atbildi.

- Varbūt norunāsim tā, ka es tev pateikšu, ja kaut kas sāks mani mulsināt, - Džila nosprieda. Viņa iepleta savas zilās acis.

- Bet tikmēr tev jāsagādā daudz spēcīgāks pamatojums apsūdzībai, ja gribi virzīt šo lietu uz tiesu.

Mēs visas trīs atviegloti uzelpojām. Pacēlām pustukšās glāzes pret jauno kluba dalībnieci.

- Vai šai apvienībai ir ari nosaukums? - Džila apjautājās.

Mēs saskatījāmies, paraustījām plecus, papurinājām galvu.

- Mēs esam tāds kā slepkavību detektīvu klubs, - es atbildēju.

- Lindsija mūs iecēla par savām palīdzēm. - Klēra pasmaidīja.

- “Margaritu vienība”, - Džila ieminējās. - Izklausās daudzsološi.

- “Niknās fūrijas”. - Klēra iesmējās.

- Pienāks bridis, kad mēs pārspēsim visus večus, - Sindija paziņoja. - “Slepkavu mednieces”, - viņa piebilda ar platu, apmierinātu smaidu. - Tādas nu mēs esam. Un tāds ir mūsu darbs.

- Apklusiniet mani, ja sākšu rēkt no smiekliem, - Džila lūdza. Mēs visas saskatījāmies. Mēs bijām gudras, pievilcīgas, neatkarīgas sievietes. Mēs tiešām pārspēsim stipro dzimumu - kādudien.

Viesmīle atnesa dzērienus. Četratā draudzīgi pacēlām glāzes.

- Par mums.

74

ES BRAUCU UZ MĀJĀM, priecādamās par Džilas iesaistīšanu grupā, taču drīz vien sāka uzmākties sirdsapziņas pārmetumi, ka noklusēju draudzenēm kaut ko svarīgu.

Iepīkstējās peidžers.

- Ko dari? - Reilijs jautāja, kad atzvanīju viņam.

- Braucu mājās. Pārgurusi.

- Vai ir laiks mazliet parunāt? Es esmu “Mahonijā”. - Tas bija tumšs, pārpildīts bārs netālu no Tiesu nama, kur allaž pēc darba beigām apgrozās policisti.

- Jau paēdu vakariņas, - es atbildēju.

- Tomēr satiksimies, - Reilijs uzstāja. - Man jārunā par lietu.

Es biju tikai dažu minūšu brauciena attālumā. “Mahonijs” atradās Brenena ielā. Lai nokļūtu Potrero, bija jābrauc tam tieši garām. Atkal sajutu vieglu nemieru. Raizējos, ka mēs vairs nespēlējam pēc noteikumiem. Jo noteikumi neļauj pāriniekiem uzsākt romantiskas attiecības. Tāpat kā cilvēkiem, kuru dzīvība pamazām izdziest. Es zināju - ja ļaušos kārdinājumam, var notikt daudz kas. Šī nebija nekāda pavirša vienas nakts dēka, no kuras nākamajā dienā var atteikties. Lai kā iekāroju šo vīrieti, tomēr apvaldīju sevi. Baidījos atklāt savu noslēpumu. Izpaust savas jūtas. Ievilkt viņu savās nelaimēs.

Nopriecājos, ieraugot, ka Reilijs gaida mani ārpusē pie bāra. Viņš pienāca pie mana auto. Gluži negribot, atkal ievēroju, cik labi viņš izskatās, kā jau vienmēr.

- Paldies, ka neliki man iet iekšā, - teicu viņam.

Viņš pieliecās pie atvērtā automašīnas loga. - Es ievācu ziņas par Nikolasu Dženksu, - viņš paziņoja.

- Un?

- Viņam ir četrdesmit astoņi gadi. Mācījies juridiskajā fakultātē, bet nav beidzis. Jau pirmajā kursā sācis rakstīt romānus. Sarakstīja divas grāmatas, kuras neguva panākumus. Nākamā bija ļaunais trilleris “Dzeloņstieple”, kas kļuva slavens. Un vēl tev jāzina kas svarīgs. Apmēram pirms septiņiem gadiem uz viņa māju bija izsaukti policisti ģimenes skandāla dēļ.

- Kas tos izsauca?

- Viņa sieva. Pirmā sieva. - Reilijs pieliecās tuvāk. - Es sameklēju ziņojumu. Policists, kas pirmais ieradās notikuma vietā, ziņoja, ka sieviete esot pamatīgi piekauta. Rokas vienos zilumos. Liels zilums uz sejas.

Uzreiz atcerējos Merilas Šortlijas teikto par Keitijas mīlnieku: Viņam patika tādas skarbas seksa spēles.

- Vai sieva viņu iesūdzēja? - es jautāju.

Kriss papurināja galvu. - Ar to ari viss beidzās. Viņa neizvirzīja apsūdzību. Kopš tā laika viņam dzīve gājusi uz augšu. Seši milzu bestselleri. Filmu scenāriji. Un ari jauna sieva.

- Tas nozīmē, ka kaut kur ir ari iepriekšējā, kas varbūt būs gatava runāt.

Pārinieka sejā parādījās apmierināta izteiksme. - Nu ko, Lindsij, vai varu tev izmaksāt vakariņas?

Man pār kaklu lēni noritēja karstu sviedru lāsīte. Nesapratu, vai kāpt ārā no automašīnas vai palikt. Nodomāju: Kas būs, ja izkāpšu... - Kriš, es jau paēdu. Man bija tikšanās.

- Ar Džeikobi. - Viņš plati pasmaidīja. Ar šo smaidu viņš allaž spēja mani savaldzināt.

- Nē, ar dažām draudzenēm - mums ir tāda kā tradīcija. Tiekamies vienreiz mēnesī. Apspriežamies par dzīvi. Tu jau vari iedomāties - grūtības ar auklītēm, personīgie treneri, lauku mājas. Mīlas dēkas un tamlīdzīgi.

- Vai es kādu no viņām pazīstu? - Reilijs ziņkāri iepleta acis.

- Varbūt kādreiz iepazīstināšu tevi ar viņām.

Mēs it kā vēl kaut ko gaidījām, un mana sirds turpināja nemierīgi sisties. Reilija apakšdelma matiņi viegli pieskārās manai rokai. Tas mani padarīja traku. Man bija kaut kas jāsaka.

- Kriš, kāpēc tu izsauci mani uz šejieni?

- Dženksa dēļ, - viņš atbildēja. - Es vēl nepateicu visu. Kopā ar Sakramento mēs pārbaudījām viņu šaujamieroču reģistrā. - Viņš paraudzījās uz mani ar viltīgu dzirksti acīs. - Viņam ir reģistrēti vairāki. Divdesmit otrā kalibra Browning, medību bise, Renfield tris-desmit-trisdesmit. Remington četrdesmit, komats, pieci.

Viņš tīši novilcināja galveno. Es sapratu, ka viņš ir uzzinājis kaut ko svarīgu.

- Un ir ari Glock Special, Lindsij. 1990. gada izlaidums. Deviņi milimetri.

Mani pārņēma priecīgs satraukums.

Kriss sarauca pieri. - Viņam ir slepkavas iecienītais ierocis, Lindsij. Mums tas jāatrod.

Savilku dūri un sajūsmā uzsitu ar to pa Reilija plaukstu. Domas sāka steidzīgi joņot. “Zvirbuļu krauja”, tālruņa zvani, tagad arī Glock Special. Joprojām tikai netieši pierādījumi, tomēr visi lieliski saskanēja.

- Reilij, ko tu dari rītdien? - smaidot apjautājos.

- Esmu brīvs kā putns. Kāpēc jautā?

- Manuprāt, pienācis laiks parunāt ar šo tipu aci pret aci.

75

AUGSTU KLINTĪS, virs Zelta Vārtu tilta, El Camino del Mar ielas 20. nams bija ar ģipsi apmesta spāņu stila māja ar terakotas piebraucamo ceļu, ko sargāja dzelzs vārti.

Šeit dzīvoja Sarkanbārdis - Nikolass Dženkss.

Dženksa māja bija zema un cienīga, dekoratīvi apgrieztu dzīvžogu un koši ziedošu acāliju krūmu apņemta. Piebraucamā ceļa loka vidū slējās liela dzelzs skulptūra - Botero “Madonna ar bērnu”.

- Laikam par grāmatām labi maksā! - Reilijs klusi nosvilpās, kad piegājām pie ārdurvīm. Mēs ar Dženksa personīgā asistenta starpniecību bijām norunājuši tikšanos tieši divpadsmitos dienā. Sems Rots mani brīdināja neuzklupt viņam pārāk skarbi.

Pie durvīm mūs sagaidīja laipna mājkalpotāja, aizveda uz plašu, saulainu atpūtas istabu un teica, ka Dženksa kungs drīz atnākšot. Greznā telpa bija gluži kā iznirusi tieši no dizaina žurnāla lappusēm - smalkas žakarda tapetes, austrumnieciski krēsli, mahagonija kafijas galdiņš, plaukti ar suvenīriem un fotogrāfijām. Stikla durvis veda uz iekšpagalmu, izliktu ar laukakmeņiem, no kura pavērās skats uz okeānu.

Es biju pavadījusi Sanfrancisko visu dzīvi, taču nespēju iedomāties, ka var katru vakaru atgriezties mājās, lai baudītu tik fantastisku skatu.

Kamēr gaidījām, aplūkoju uz neliela galdiņa sarindotās fotogrāfijas. Dženkss kopā ar dažādām slavenībām - Maiklu Duglasu, Disney studijas vadītāju, 49ers futbola komandas treneri Bilu Volšu. Citās bildēs viņš bija kopā ar pievilcīgu sievieti, laikam otro sievu, -līksmu, smaidīgu, ar sarkanīgi blondiem matiem - dažādās eksotiskās ainavās - pludmalēs, slēpojot kalnos, uz kādas Vidusjūras salas.

Sudraba rāmī lepojās četras reiz sešas collas liels fotouzņēmums, kur viņi abi atradās lielas, spoži izgaismotas rotondas centrā. Daiļo mākslu pils kupols. Tā bija kāzu bilde.

Tieši tajā brīdi ienāca Nikolass Dženkss. Es uzreiz viņu pazinu pēc fotogrāfijām.

Viņš bija mazāka auguma, nekā biju domājusi. Slaids, spēcīgs, ne vairāk kā piecas pēdas un desmit collas garš, ģērbies smalkā, baltā virskreklā ar atpogātu apkaklīti un krietni apdilušās džinsa biksēs. Mans skatiens uzreiz pievērsās rūsganajai bārdai ar sirmajiem pavedieniem.

Sarkanbārdi, kāds prieks beidzot ar tevi iepazīties!

- Atvainojiet, inspektori, ka liku jums gaidīt, - viņš, bezrūpīgi smaidot, ierunājās, - bet man ir tāds paradums - katru ritu uzrakstīt noteiktu skaitu lappušu. - Viņš pastiepa roku. Pamanījis fotogrāfiju, ko es aplūkoju, Dženkss teica: - Mazliet izskatās pēc “Figaro kāzu” dekorācijām, vai ne? Es pats labāk izvēlētos vienkāršu, laicīgu ceremoniju, bet Česija uzstāja - ja izdosies piedabūt mani uzvilkt smokingu, tad vairs nekad nebūs jāšaubās par manu uzticību.

Man nebija ne mazākās vēlmes ļauties viņa apvārdošanai, tomēr bija jāatzīst, ka viņš ir izskatīgs un prot uzreiz kļūt par situācijas noteicēju. Sapratu, kāpēc viņš dažām sievietēm šķiet pievilcīgs. Viņš aicināja mūs apsēsties uz dīvāna.

- Mēs vēlējāmies, - es iesāku, - uzdot jums dažus jautājumus.

- Par jaunlaulāto slepkavībām... Asistents man ziņoja. Briesmīgi... atbaidoši. Tomēr šie nodarījumi, būdami tik neiedomājami izmisīgi, izraisa kaut vai niecīgu līdzjūtību.

- Pret upuriem, - es atbildēju, noliekot kāzu bildi atpakaļ uz galdiņa.

- Visi vienmēr žēlo tikai upurus, - Dženkss turpināja. - Taču interesantākais ir tas, kas notiek slepkavas prātā. Vairākums cilvēku uzskata, ka šādas rīcības motīvs ir tikai atriebība. Visslimīgākā atriebība... Vai pakļaušana, kā jau parasti izvarošanā. Bet es gan šaubos.

- Un kāda ir jūsu teorija, Dženksa kungs? - Kriss iejautājās. Viņš prata izlikties par īstu šī autora fanu.

Dženkss pacēla krūzi ar ledustēju. - Vai vēlaties padzerties? Es zinu, ka ārā ir karsts, lai gan biju ieracies darbistabā jau kopš astoņiem.

Mēs papurinājām galvu. Izņēmu no somas bieza papīra aploksni un noliku sev klēpī. Atcerējos Jautrīša pamācību: “Nekaitini viņu. Dženkss ir svarīga persona. Bet tu neesi.’’

Nikolass Dženkss ielēja sev ledustēju augstā glāzē un turpināja: - Spriežot pēc lasītā, šīs slepkavības līdzinās savdabīgai izvarošanai, nevainības laupīšanai. Slepkava tīši rīkojas pilnīgi nepiedodami. Mūsu sabiedrības svētākā rituāla vietā. Es šīs slepkavības uztveru kā visaugstākās attīrīšanās aktu.

- Diemžēl, Dženksa kungs, - es atbildēju, nepievēršot uzmanību viņa pļāpāšanai, - mēs nenācām jautāt jūsu profesionālo viedokli. Man jānoskaidro daži konkrēti jautājumi saistībā ar šīm slepkavībām.

Dženkss atlaidās krēslā. Viņš šķita pārsteigts. - Tas jau izklausās briesmīgi oficiāli.

- Tas atkarīgs tikai no jums, - es atbildēju. Izņēmu no somas diktofonu. - Vai neiebilstat, ja to ieslēgšu?

Dženkss paraudzījās uz mani, skatienā pazibēja aizdomas, bet tad viņš attapās un bezrūpīgi pamāja ar roku.

-Tātad, Dženksa kungs, ar ko sāksim, runājot par slepkavībām... Vai jums ir kādas konkrētas zināšanas par kādu no šiem noziegumiem - vairāk, nekā rakstīts avīzēs?

- Zināšanas? - Dženkss ievilka elpu, it kā apdomādamies. Tad viņš papurināja galvu. - Nē. Nav nekā tāda.

- Vai zināt, ka bija arī trešā slepkavība? Pagājušajā nedēļā. Klīv-lendā.

- Jā, es to pamanīju. Es katru dienu izlasu piecas vai sešas avīzes.

- Vai izlasījāt ari, kas bija upuri?

- No Sietlas, vai ne? Šķiet, ka viens no tiem bija kaut kāds koncertu rīkotājs.

- Līgavainis. - Es pamāju ar galvu. - Džeimss Voskūls. Bet līgava agrāk kādu laiku dzīvoja šeit, Sanfrancisko. Viņas vārds ir Keitija Koguta. Vai kāds no šiem vārdiem jums kaut ko izsaka?

- Nē. Vai vajadzētu?

- Vai jūs nekad neesat saticis vienu vai otru no viņiem? Vai jebkāda jūsu interese par šo lietu ir tikai parasta... slimīga ziņkāre?

Viņš pievērsa man drūmu skatienu. - Tieši tā. Slimīga ziņkāre ir mana profesija.

Es atvēru aploksni un izņēmu pirmo fotogrāfiju. Viņš spēlējās ar mums, tieši tāpat kā spēlējās iepriekš, atstājot aiz sevis nekur nederīgas norādes.

Pabīdīju fotogrāfiju pāri galdiņam. - Varbūt tā palīdzēs atsvaidzināt atmiņu, - es paziņoju. - Šī ir Keitija Koguta, nesen nogalinātā līgava. Bet vīrietis viņai līdzās, šķiet, esat jūs.

76

SARKANBĀRDIS LĒNI PACĒLA FOTOGRĀFIJU un ieskatījās tajā. - Jā, tas esmu es, - viņš paziņoja. - Taču jaunkundze, lai ari cik glīta, man nav pazīstama. Vai drīkstu jautāt, kad un kur tā uzņemta?

- Filmas “Dzeloņstieple” Sanfrancisko pirmizrādē.

- Ak tā. - Viņš nopūtās, it kā tas apstiprinātu kādas viņa aizdomas.

Vēroju, kā viņš pūlas izgudrot piemērotu atbildi. Viņš nenoliedzami bija gudrs un ari tīri labi prata tēlot.

- Šādos pasākumos es satieku ļoti daudz cilvēku. Tāpēc ari cenšos no tiem izvairīties. Jūs teicāt, ka tā ir Klīvlendā nogalinātā meitene?

- Mēs cerējām, ka jūs viņu atcerēsieties, - es atbildēju.

Dženkss papurināja galvu. - Pārāk daudz fanu, un nav lielas

vēlmes ar viņiem tikties, pat ar jaunām, skaistām sievietēm ne.

- Laikam tāda ir slavas cena... - Es paņēmu fotogrāfiju atpakaļ, brīdi paturēju rokā, tad atkal pabīdīju to pāri galdam.

- Tomēr man jāatgriežas pie šīs pašas fanes. Dīvaini, ka viņa jums nav palikusi prātā. Visu daudzo fanu vidū. - Izņēmu no mapes Northwest Bell tālruņa rēķina kopiju un pasniedzu rakstniekam. Vairāki zvani sarakstā bija apvilkti. - Šis ir jūsu privātais numurs?

Dženkss paņēma rēķina kopiju. Viņa skatiens sadrūma. - Jā, ir.

- Viņa jums zvanīja, Dženksa kungs. Trīs reizes dažu pēdējo nedēļu laikā. Vienreiz... šeit, es apvilku, lai jūs redzētu, - divpadsmit minūtes ilga saruna pagājušajā nedēļā. Trīs dienas pirms viņas kāzām un nāves.

Dženkss samirkšķināja acis. Tad atkal paņēma fotogrāfiju. Tagad viņa sejas izteiksme bija mainījusies, kļuvusi skumja, vainas pilna.

- Patiesību sakot, inspektore, - viņš dziļi ievilka elpu un turpināja:

- Man bija tik ļoti, ļoti žēl, kad uzzināju, kas noticis. Pagājušā mēneša laikā viņa bija tik sajūsmināta, priecīgu cerību pilna. Man nevajadzēja mēģināt jūs maldināt. Tas bija muļķīgi. Es tiešām pazinu Keitiju. Mēs iepazināmies tajā vakarā, kad tika uzņemta šī bilde. Dažkārt manas fanes ir diezgan aizrautīgas. Un pievilcīgas. Bet es, sev pašam par nelaimi, ari kādreiz spēju aizrauties.

Apspiedu vēlmi mesties pāri galdam un iecirst nagus Nikolasa Dženksa aizrautīgajā sejā. Biju pārliecināta, ka viņš ir vainojams sešās nežēlīgās slepkavībās. Un tagad vēl atļāvās ņirgāties par mums un upuriem. Nolādētais nelietis!

- Tātad jūs atzīstat, - Reilijs ierunājās, - ka jums bija sakars ar šo sievieti.

- Ne jau tādā nozīmē, kādu jūs gribat piedēvēt, - Dženkss atbildēja. - Keitija cerēja piepildīt savus visai neskaidros radošos centienus, uzturot pazīšanos ar pieredzējušu autoru. Viņa gribēja kļūt par rakstnieci. Protams, tā nav pārāk sarežģīta māksla, tomēr, ja tas būtu tik sasodīti vienkārši, tad jau katrs būtu sarakstījis kādu bestselleru, vai ne?

Mēs klusējām.

- Šo dažu gadu laikā mēs vairākas reizes sarunājāmies, varbūt dažreiz ari tikāmies. Un ar to arī viss aprobežojās. Tā tas tiešām bija.

- Jūs bijāt tāds kā padomdevējs? - Reilijs ieminējās.

- Jā, tieši tā. Tas ir pareizais vārds.

- Bet vai gadījumā, - es paliecos uz priekšu, vairs nespējot savaldīties, - jūs nenodarbojāties ar padomu došanu Keitijai Klīv-lendā pagājušajā sestdienā, viņas nāves vakarā?

Dženksa sejā parādījās akmenscieta izteiksme. - Bezjēdzīgs apgalvojums. Gluži nepiedienīgs.

Atkal pasniedzos mapē un šoreiz izņēmu novērošanas kameras attēla kopiju, kurā redzama slepkavas ierašanās Slavas zālē. - Šis ir novērošanas kameras attēls, kas uzņemts Keitijas slepkavības vakarā. Vai tas esat jūs, Dženksa kungs?

Dženkss pat aci nepamirkšķināja. - Varētu būt, inspektore, ja es būtu tur bijis. Taču es kategoriski uzsveru, ka nebiju.

- Kur jūs bijāt pagājušās sestdienas vakarā?

- Es īsti nesaprotu, - viņš bargi sacīja. - Vai jūs gribat teikt, ka turat mani aizdomās par šiem noziegumiem?

- Keitija Koguta stāstīja par jums, Dženksa kungs. - Pievērsu viņam niknu skatienu. - Savai māsai. Draudzenēm. Mēs zinām, kā jūs izturējāties pret viņu. Zinām, ka viņa devās projām no Līča reģiona, lai izrautos no jūsu ietekmes. Mēs zinām, ka jūsu attiecības turpinājās līdz pat viņas kāzu naktij.

Ieurbos ar skatienu Dženksa sejā. Šķita, it kā mēs būtu palikuši divi vien visā pasaulē.

- Es nebiju Klīvlendā, - viņš atkārtoja. - Tovakar biju šeit, mājās.

Izrādīju viņam visu pierādījumu kopumu. No Hyatt atstātās Clos

du Mesnil pudeles un viņa dalības nekustamo īpašumu trestā, kuram pieder “Zvirbuļu kraujas” vīna darītava, līdz faktam, ka divas dubultslepkavības bija pastrādātas ar deviņu milimetru pistoli, kāda ir reģistrēta arī viņam.

Viņš tikai pasmējās par to. - Cerams, ka tas nav viss pamatojums jūsu pieņēmumiem.

- To šampanieti es nopirku pirms daudziem gadiem. - Viņš paraustīja plecus. - Neatceros pat, kur tas atrodas.

- Es pieņemu, ka tomēr varēsiet sameklēt? - Reilijs apjautājās un paskaidroja, ka aiz cieņas pret Dženksu mēs lūdzam viņu uzrādīt to labprātīgi.

- Vai jums nebūtu iebildumu iesniegt mums savas bārdas matu paraugu? - es jautāju.

- Ko?! - Viņa skatiens ieurbās manī ar niknu izaicinājumu. Iedomājos, ka droši vien šādu skatienu redzēja Melānija Branta, kad slepkava viņai uzbruka. Un Keitija Koguta, kad viņš nomērķēja pistoli viņai sejā.

- Man šķiet, - Nikolass Dženkss beidzot atbildēja, - ka šī aizraujošā saruna ir beigusies. - Viņš pastiepa abas rokas. - Ja vien jūs negatavojaties mani arestēt, man jādodas pusdienās.

Es pamāju ar galvu. - Mums vēl būs jānoskaidro daži fakti. Par jūsu gaitām. Un par ieroci.

- Protams, - Dženkss pieceldamies piekrita. - Un, ja jums turpmāk būs vajadzīga mana sadarbība, - varat droši vērsties pie mana advokāta.

Es savācu fotogrāfijas un ieliku atpakaļ mapē. Mēs ar Reiliju piecēlāmies.

Tieši tajā brīdī istabā ienāca fotogrāfijās redzētā glītā blondīne.

Viņa tiešām bija pievilcīga, ar maigām, zilganzaļām acīm, gaišu sejas ādu, gariem, brīvi izlaistiem matiem. Viņas slaidais dejotājas augums bija ietērpts Nike T kreklā un īsos legingos.

- Česij! - Dženkss iesaucās. - Šie ir Sanfrancisko Policijas departamenta virsnieki. Inspektori - mana sieva.

- Atvaino, Nikij, - Česija Dženksa teica. - Sūzana brauc šurp. Es nezināju, ka tev ir viesi.

- Viņi jau iet projām.

Mēs atsveicinājāmies ar stīvu galvas mājienu un devāmies uz durvju pusi. - Ja jūs varētu sameklēt to, par ko mēs runājām, - es atgādināju, - mēs atsūtītu kādu to paņemt.

Dženkss atbildēja tikai ar vienaldzīgu skatienu.

Man bija žēl aiziet, neapcietinot viņu, un es dusmojos, ka bija jāizturas pret viņu tik saudzīgi. Taču līdz arestam mums vēl pietrūka dažu soļu.

- Kas tad nu, - Česija Dženksa smaidot iejautājās. - Vai mans vīrs beidzot pastrādājis kādu slepkavību? - Viņa piegāja pie Dženksa un koķeti saņēma viņa roku. - Vienmēr esmu teikusi, ka, tik daudz rakstot par visādiem šaušalu briesmoņiem, viņš pie laba gala nenonāks.

Vai viņa zina visu? - es iedomājos. Visu laiku kopā dzīvojot, kopā guļot, - kā var nezināt, kas notiek dzīvesbiedra prātā?

- Ļoti ceru, ka ne, Dženksas kundze, - es tikai atbildēju.

77

- KO viņa AR TO GRIBĒJA TEIKT? - Česija Dženksa apjukusi jautāja vīram, kad policijas inspektori bija aizgājuši.

Dženkss pagrūda viņu malā. Aizgāja pie lielajām stikla durvīm, kas veda uz okeānu.

- Idioti, - viņš pikti murmināja. - Nejēgas. Vai viņi tiešām neapjēdz, ar ko ir saķērušies?

Pār viņa pleciem un muguru pārskrēja karsti dusmu drebuļi. Stulbie, aprobežotie ļautiņi. Mēslu vaboles. Tāpēc arī dienē policijā. Ja viņiem būtu kaut cik vairāk prāta, tad darītu ko jēdzīgāku. Dzīvotu tāpat kā viņš - augstu virs okeāna.

- Tāpēc arī viņi rakņājas pa izgāztuvēm, - viņš izklaidīgi noteica.

- Tur poliči jūtas kā mājās.

Česija paņēma no kafijas galdiņa kāzu foto un nolika atpakaļ īstajā vietā. - Nik, ko tu atkal esi sastrādājis?

Kāpēc viņa vienmēr mani kaitina? Kāpēc uzbāžas ar jautājumiem?

Česija pienāca klāt un ieskatījās vīram sejā ar savām dzidrajām, pacietīgajām acīm.

Kā allaž, viņa dusmas uzliesmoja vienā mirklī.

Viņš pat nepamanīja, kurā brīdī iesita sievai.

Tikai pēkšņi iesāpējās plauksta un Česija bija izstiepusies garšļaukus uz grīdas, apgāžot bambusa galdiņu ar fotogrāfijām, un saķērusi muti.

Viņš uzkliedza: - Vai tiešām nesajēdz, ka nevajag man uzbāzties? Pamācība jāuzraksta, vai?

- Ak vai, Nik, - Česija lūdzās. - Tikai ne šeit... ne tagad.

- Ko tikai ne šeit? - viņš nikni atkliedza. Viņš saprata, ka ir zaudējis savaldīšanos un uzvedas pārāk skaļi. Kalpotāji var sadzirdēt.

- Lūdzu, Nik, - Česija pinkšķēja, slienoties kājās no grīdas.

- Sūzana tūlīt būs klāt. Mēs dosimies pusdienās.

Tieši šī doma, ka Česija atļaujas viņu tiesāt, pielēja eļļu dusmu ugunij. Vai pati neapjēdz, kas viņa īsti ir? Tikai nieka blondīne ar vasarraibumiem, kuru viņš izvēlējās no liela pieejamu meiču bara un padarīja par īstu Martas Stjuartes^12 pielūdzēju.

Sagrābis sievu aiz rokas, viņš pielieca savu seju tieši pie viņas skaistajām, izbiedētajām acīm. - Saki to!

Sievietes roka drebēja. No deguna sūcās sīka puņķu straumīte.

- Ak dievs, Nik...

Tas viņam patika - sievas bailes no viņa, lai gan citiem viņa tās nekad neizrādīja.

- Es teicu: saki to, Česij! - Viņš izgrieza sievas roku aiz muguras. Viņa sāka skaļi elpot, caur T kreklu izspiedās sviedri. Izcēlās

mazo krūšu galiņi. Kad viņa vārgā pretestībā nikni palūrēja atpakaļ, viņš sagrieza roku spēcīgāk, dziļi iespiežot pirkstus miesā. Viņš sāka vilkt sievu uz guļamistabas pusi, un viņa steberēja līdzi, klūpot ar basajām kājām.

Ar kājas spērienu viņš aizcirta aiz sevis guļamistabas durvis. Ko tā policistiene atļaujas? Kā viņa drīkst te nākt un uzbāzties ar apsūdzībām... Savās lētajās “Gap” lupatās. Sasodītā, nekaunīgā mau-ķele!

Viņš ievilka Česiju sienas skapī. Viņas skapī. Iekšā bija tumšs. Aklajā tumsā bija tikai viņas šņuksti un uzbāzīgais smaržu aromāts visapkārt. Viņš piespieda sievu ar seju pret sienu un paberzējās gar viņas sēžamvietu.

Vienā rāvienā viņš novilka Česij as vingrošanas bikses kopā ar apakšbiksītēm. - Lūdzu, - viņa iesaucās. - Nikij?

Viņš ātri sataustīja pazīstamo vietiņu starp nelielajiem dibena vaigiem. Jau pamatīgi uzbudināts, dziļi ietriecās tajā.

Viņš turpināja ar straujiem grūdieniem. - Saki to, - viņš aizelsies izdvesa. - Tu zini, kā to var izbeigt. Saki to.

- Vau... - viņa beidzot tikko dzirdami nočukstēja.

Tagad jau viņai tas patika, tā jau notiek vienmēr. Un tas nemaz nebija slikti - drīzāk labi. Viņām visām galu galā tas iepatīkas, un viņas pašas sāk to kārot. Viņš vienmēr labi prot izvēlēties sievietes.

- Vau, - viņa šņukstēja. - Vau, vau. Vai to tu gribi, Nik?

Jā, tas bija vismaz dažu viņa vēlmju piepildījums. Viss, kas viņam bija vajadzīgs no Česijas.

- Tev tas patīk, Česij, - viņš čukstus atbildēja. - Tāpēc jau tu esi šeit.

78

MĒS RŪPĪGI UZRAUDZĪJĀM katru Dženksa soli ar triju novērošanas ekipāžu palīdzību. Ja viņš mēģinās kaut kur doties, lai izmestu ieroci, mēs to uzzināsim. Ja mēģinās vēl kādu nogalināt, mēs, cerams, spēsim viņu apturēt. Lai cik gudrs Dženkss būtu, pašlaik es neredzēju, ka viņam būtu iespēja pastrādāt vēl kādu slepkavību.

Es gribēju parunāt ar kādu, kas viņu labi pazīst un ir gatavs atklāti izteikties. Reilijs toreiz ieminējās par bijušo sievu, kura sūdzējusies par vīra nežēlīgo izturēšanos. Man bija jāparunā ar viņu.

Nebija grūti sameklēt Džoannu Dženksu, tagad sauktu par Džoannu Veidu. Policijas dokumentos viņas pirmslaulību uzvārds parādījās saistībā ar sūdzību par vardarbību ģimenē; to viņa pirms vairākiem gadiem bija iesniegusi par savu vīru. Džoannas Veidas pašreizējā adrese bija Filbertstrīta 1115 Krievu kalnā.

Tas bija glīts kaļķakmens īres nams pašā stāvākajā kalna nogāzē. Piezvanīju pie durvīm, nosaucu savu vārdu mājkalpotājai. Viņa pavēstīja, ka Veidas kundzes neesot mājās. - Trennerējas, - viņa paskaidroja. - Golda sporta klubā. Junionstrītā.

Atradu sporta klubu pavisam netālu, starp Starbucks kafejnīcu un Alfredsona tirdziņu. Reģistratūrā muskuļains administrators ar zirgastē saņemtiem matiem paziņoja, ka Džoanna ir C zālē.

Kad jautāju, kāda izskatās Džoanna Veida, administrators iesmējās. - Blonda. Un superīgā formā.

Gāju tālāk un pa lielu novērošanas logu ieraudzīju, ka C zālē notiek tae-bo nodarbība. Kādas astoņas nosvīdušas sievietes likras biksēs un sporta krūšturos skaļas mūzikas pavadībā spārdīja gaisā kājas karatē stilā. Es zināju, ka tae-bo ir jaunākais fitnesa modes

kliedziens, iedarbīgākais kaloriju dedzinātājs. Katra no šīm sievietēm izskatījās spējīga savaldīt pretojošos aizdomās turamo un pēc tam skriešus aizjoņot līdz iecirknim, apsteidzot patruļautomašīnu un nemaz neaizelšoties.

Vienīgā blondīne bija grupas priekšā. Slaida, ar skaistu augumu, kustējās enerģiski, bet bez lielas piepūles. Viņa vadīja nodarbību.

Nogaidīju, līdz nodarbība bija galā un gandrīz visas klientes atstājušas zāli. Džoanna ar dvieli slaucīja no sejas sviedrus.

- Lielisks treniņš, - ierunājos, kad viņa nāca uz manu pusi.

- Labākais visā Līča reģionā. Vēlaties pieteikties?

- Varbūt. Taču vispirms labprāt uzdotu jums dažus jautājumus.

- Jautājiet Diānai pie letes. Viņa izstāstīs visu.

- Es nedomāju tae-bo. - Parādīju policijas žetonu. - Gribēju parunāt par Nikolasu Dženksu.

Džoanna izbrīnā raudzījās manī, ar gaišo zirgasti vēdinādama sakarsušo kaklu. Viņa pasmīnēja. - Ko tad viņš nostrādājis - vai pieķerts zogam kādu savu grāmatu Stacey’s veikalā?

- Vai varam parunāt? - es jautāju.

Džoanna paraustīja plecus un aizveda mani uz tukšu ģērbtuvi. - Ko gan es varu pastāstīt par Niķu tādu, kas nav rakstīts uz viņa grāmatu apvākiem?

- Es zinu, ka tas bija pirms vairākiem gadiem, - iesāku, - bet jūs reiz iesniedzāt sūdzību par viņa vardarbību.

- Paklau, ja gadījumā jūsu papīros tas neparādās, tad ziniet, ka es toreiz atsaucu apsūdzību.

Skaidri redzēju, kā sievietes sejā atspoguļojas toreiz pārdzīvotās šausmas. - Saprotiet, Veidas kundze, - sirsnīgi atbildēju, - es negribu uzplēst vecas rētas. Man tikai vajadzīgs jūsu bijušā vīra raksturojums.

- Atkal ķēries pie vecajiem niķiem?

Jutu, ka Džoanna vērtējoši nopēta mani. Vai es esmu sabiedrotā vai ienaidniece? Tad viņa atviegloti uzelpoja un ieskatījās man tieši acīs.

-Ja jūs raizējaties par Česiju, tad es būtu varējusi viņu brīdināt. Ja Niks nebūtu pametis mani tik riebīgi. Kā viņš pats teica: Saproti, Džo, viņa man palīdz rakstīt. Iedvesmo mani. Inspektore, vai esat lasījusi viņa grāmatas? - viņa jautāja. - Česijai nebija jāiedvesmo, strādājot un pelnot iztiku, kamēr viņš nomocījās radošos meklējumos, vai ne? Viņai nebija jālasa melnraksti un jāpārcieš dusmu lēkmes pēc izdevēju atraidījuma, nebija katru vakaru jāapliecina ticība viņa talantam. Vai zināt, kur viņš atrada Česiju? TV šova Entertainment Tonight grimētavā.

- Veidas kundze, es gribētu zināt, - iejautājos, - cik vardarbīgs ir Nikolass Dženkss?

Džoanna bridi klusēja, novērsa skatienu. Atkal pievēršoties man, viņas acis aizmiglojās, it kā tūlīt pieplūdīs ar asarām.

- Saprotiet - jūs te ierodaties pēc daudziem gadiem un liekat man atkal pārdzīvot to visu. Ko jūs gribat dzirdēt? Ka bērnībā māte viņu nemīlēja? Ka viņš ir galīgi nojūdzies, bīstams tips? Dzīvot ar Niķu... tas bija tik grūti. Viņš visu laiku kaut ko perināja, un nekad nevarēja zināt, kad tas izlauzīsies pār manu galvu. Es toreiz jautāju sev: Kāpēc? Ko es esmu nodarījusi? Es vēl biju tik jauna...

Viņas acīs iemirdzējās asaras.

- Piedodiet. - Es tiešām jutu viņai līdzi. Jutu līdzi abām Dženk-sas kundzēm. Nespēju pat iedomāties, kā jūtas sieviete, no rīta pamostoties un apjaušot, ka ir precējusies ar šādu briesmoni.

- Vēl viens jautājums, - es turpināju. - Kāda ir iespējamība, ka jūsu bijušā vīra vardarbības tieksmes varētu pastiprināties? Kļūt vēl bīstamākas?

Džoanna bija satriekta. - Inspektore, vai Česijai nekas nekaiš?

- Česijai nekas nekaiš. - Pamāju ar galvu, liekot saprast, ka varbūt citām nav tā paveicies.

Džoanna gaidīja, kad es pamirkšķināšu acis. Kad es to nedarīju, viņa drūmi iesmējās. - Tad jau laikam lieta ir daudz nopietnāka par grāmatas zādzību Stacey’s veikalā?

Es atkal pamāju ar galvu. Tagad jau sievišķīgas uzticēšanās tonī es turpināju: - Veidas kundze, man jāuzdod jums ļoti svarīgs jautājums.

79

ES JAUTĀJU DŽOANNAI VEIDAI, vai Nikolass Dženkss spētu izdarīt slepkavību.

Nevarēju atklāt jautāšanas iemeslu, taču tas nebija svarīgs. Džoanna pati visu ātri apjauta. Ieraudzīju šausmas viņas skatienā. Nedaudz nomierinājusies, viņa domās rūpīgi izvērtēja jautājumu.

Beidzot viņa atkal paraudzījās uz mani un jautāja: - Inspektore, vai esat lasījusi viņa grāmatas?

- Tikai vienu - “Liktenīgā pievilcība”. Skarbs gabals.

- Saprotiet, inspektore, viņš izdzīvo šos varoņus. Man šķiet, viņš dažkārt aizmirst, ka tas ir tikai darbs iztikas pelnīšanai.

Pamanīju viņas skatienā vainas apziņu. Pieliecos tuvāk. - Es negribēju jūs sāpināt. Taču man tas ir jāzina.

- Vai viņš spētu nogalināt? Izdarīt slepkavību? Es zinu, ka viņš spēj neglābjami pazemot līdzcilvēku. Tā taču ir slepkavība, vai ne? Psihologi viņu sauktu par seksuālu sadistu. Bērnībā viņa tēvs mēdza iekaustīt māti guļamistabas sienas skapī, lai uzbudinātos pirms seksa. Viņš izmanto citu vājumu. Jā, slavenais Nikolass Dženkss mani pazemoja... Taču varu pateikt arī ļaunāko, visļaunāko iespējamo. Viņš pameta mani, inspektore. Nevis es viņu.

Džoanna atlaidās krēslā un skumji uzsmaidīja man. - Es dažas reizes esmu redzējusi Česiju sabiedrībā. Pusdienās, labdarības pasākumos. Mēs esam pat aprunājušās dažus vārdus. Viņš nav mainījies. Viņa zina, ka es nojaušu, kas viņai jāpārcieš. Taču mēs nespējam to izpaust viena otrai. Es redzu viņas bailes. Saprotu, kā viņa jūtas. Raugoties spogulī, viņa redz, ka nekad vairs nebūs tāda kā agrāk.

Manī uzbangoja sašutums. Aiz sīkstās ārienes bruņām spēju saskatīt kādreizējo Džoannu Veidu - jaunu, iemīlējušos, apjukušu.

Pastiepu roku un pieskāros viņas plaukstai. Biju saņēmusi atbildi uz jautājumu. Aizvēru bloknotu un gatavojos doties projām, bet tad Džoanna mani pārsteidza.

- Es jau domāju, ka tas ir viņš. Varbūt ne gluži. Tomēr atcerējos Niķu, kad uzzināju par tiem drausmīgajiem noziegumiem. Atcerējos to grāmatu un nodomāju: Tas varētu būt viņš.

Es pārtraucu Džoannu: - Kādu grāmatu?

- Pašu pirmo, ko viņš sarakstīja. “Mūžīgā līgavas māsa”. Man šķita, ka jūs esat ieradusies tieši tāpēc un tieši tas saista Niķu ar slepkavībām.

Apjukusi raudzījos viņā. - Nesaprotu, par ko jūs runājat.

- Es to īsti skaidri neatceros. Viņš to sarakstīja vēl pirms mūsu iepazīšanās. Man bija tas gods piedalīties otrā nepublicētā romāna tapšanā, kuru viņš laikam nesen esot pārdevis par diviem miljoniem. Bet šo grāmatu biju pavisam aizmirsusi līdz pat pēdējam laikam. Tajā stāstīts par juridiskās fakultātes studentu, kurš atklāj, ka sieva krāpj viņu ar viņa labāko draugu. Viņš nogalina abus. Un pēc tam sāk īstu slaktiņu.

- Kādu slaktiņu? - es jautāju. Dzirdot atbildi, man aizrāvās elpa.

- Viņš sāk slepkavot jaunlaulātus pārus. Stipri līdzīgi, kā notiek pašlaik.

80

TIEŠI TAS ARĪ BIJA trūkstošais mozaīkas gabaliņš. Ja Dženkss šos noziegumus iepriekš iecerējis, aprakstījis tos kādā agrīnā grāmatā, tas jau būtu neapgāžams pierādījums. Tiešs, nevis netiešs. Apvienojumā ar visu pārējo mums zināmo tas noteikti būtu pamatojums arestam.

- Kur var dabūt to grāmatu? - es jautāju.

- Tā nebija pārāk veiksmīga, - Džoanna Veida atbildēja. - Netika izdota.

Mani nervi bija nepacietībā saspringuši. - Vai jums ir manuskripts?

- Varat man ticēt: ja būtu bijis, es to būtu sadedzinājusi jau pirms daudziem gadiem. Nikam pilsētā bija aģents Gregs Markss. Niks viņu pameta, kad sāka gūt panākumus. Ja kādam vispār ir tā grāmata, tad, visticamāk, Gregam.

Piezvanīju Gregam Marksam no automašīnas. Satraukums pieņēmās spēkā. Šāds pavērsiens man patika.

Operators savienoja manu zvanu, un pēc četriem signāliem atsaucās automātiskais atbildētājs: “Jūs esat sazvanījuši aģentūru “Gregs Markss un Partneri’’...’’ Nepatikā saviebos. Velns, velns, velns!

Negribīgi nosaucu savu peidžera numuru. - Ļoti steidzamā jautājumā, - piebildu. Gribēju arī pateikt, kāpēc zvanu, bet tad atsaucās kāda balss: - Gregs Markss klausās.

Paskaidroju, kāpēc man viņš tūlīt pat jāsatiek. Viņa birojs nebija pārāk tālu - es tur varētu nokļūt desmit minūtēs. - Man piecpadsmit pāri sešiem ir tikšanās Mārketstrītā viens, - aģents strupi atbildēja. - Bet ja jūs varat atbraukt šurp...

L

- Palieciet turpat un neejiet nekur, - es pavēlēju. - Šis ir policijas jautājums un ļoti svarīgs. Ja nesagaidīsiet mani, likšu jūs arestēt!

Gregs Markss strādāja savā dzīvoklī lepna dzīvojamā nama trešā stāva loftā Okeāna augstienēs ar daļēju skatu uz tiltu. Viņš sagaidīja mani atturīgi, ar aizdomu pilnu izteiksmi sejā. Viņš bija maza auguma vīrs ar papliku pakausi, švītīgi ģērbies līdz pat augšai aizpogātā žakarda kreklā.

- Inspektore, jūs gan esat izvēlējusies man netīkamu sarunas tematu. Nikolass Dženkss jau vairāk nekā sešus gadus nav mans klients. Viņš pameta mani tajā pašā dienā, kad “Dzeloņstieple” iekļuva Chronicle bestselleru sarakstā.

- Vai jūs vēl sazināties? - Gribēju pārliecināties, ka viņš neko no mūsu sarunas neatstāstīs Dženksam.

- Kāpēc gan? Lai atgādinātu, kā es auklējos ar viņu visus tos gadus, kad viņš lāgā neprata sasaistīt kopā lietvārdu ar īpašības vārdu, kā uzklausīju neprātīgos naksnīgos tālruņa zvanus, glaimoju viņa lielajai godkārei?

- Mani interesē kāds darbs, ko Dženkss sarakstīja pašā sākumā, -es pārtraucu aģentu. - Pirms visiem lielajiem panākumiem. Es runāju ar viņa bijušo sievu.

- Ar Džoannu? - Markss pārsteigts iesaucās.

- Viņa teica, ka Dženkss esot sarakstījis kādu grāmatu, kura netika izdota. Cik viņa atcerējās, tās nosaukums laikam bija “Mūžīgā līgavas māsa”.

Aģents pamāja ar galvu. - Tas bija viņa pats pirmais mēģinājums un stipri viduvējs. Pietrūka īsta vēstījuma spēka. Patiesību sakot, es to pat neaizsūtīju izdevējiem.

- Vai jums ir manuskripts?

- Aizsūtīju to viņam atpakaļ, tikko biju izlasījis pēdējo lappusi. Droši vien Dženkss pats gan ir saglabājis. Viņš to uzskatīja par īstu spriedzes žanra šedevru.

- Es cerēju, ka nebūs jāprasa viņam pašam, - paskaidroju, tomēr neatklājot savas intereses iemeslu.

Paliecos uz priekšu. - Kā es varētu sadabūt šī romāna manuskripta eksemplāru, nevēršoties pie paša Dženksa?

- Džoanna nav to saglabājusi? - Markss ar pirkstu paberzēja deniņus. - Dženkss vienmēr izmisīgi baidījās no blēžiem un plaģi-atoriem. Varbūt viņš ir reģistrējis autortiesības uz šo darbu. Varat painteresēties iestādēs.

Man tas bija ar kādu jāapspriež.

Jāapspriež ar draudzenēm.

- Vai gribat dzirdēt kaut ko patiesi baisu par Dženksu? - aģents apjautājās.

- Protams, sakiet droši.

- Tā ir ideja grāmatai, ko viņš visu laiku ļoti gribēja sarakstīt. Tā ir par kādu neprāta apsēstu romānu autoru - Stīvenam Kingam tādi labi padodas. Lai varētu uzrakstīt labāku grāmatu, patiesi lielisku grāmatu, viņš pats sāk slepkavot cilvēkus, lai izjustu, kā tas īsti ir. Laipni lūdzu Nikolasa Dženksa neprāta valstībā.

81

TIEŠI TĀPĒC ES BIJU KĻUVUSI par slepkavību izmeklētāju. Steidzos atpakaļ uz darbu, visu laiku izmisīgi gudrojot, kā sadabūt grāmatu, bet tad sekoja nākamais satriecošais pārsteigums.

Zvanīja Makbraids.

- Vai jūs pašlaik sēžat? - viņš apjautājās, it kā gatavodamies dot apdullinošu triecienu. - Nikolass Dženkss bija šeit, Klīvlendā. Slavas zāles slepkavību vakarā. Tas maitasgabals bija šeit.

Dženkss meloja, acīs skatīdamies. Un ne aci nepamirkšķinot

Tagad bija skaidrs, ka Slavas zālē redzamais noslēpumainais vīrietis tomēr bija viņš. Viņam nebija alibi.

Makbraids pastāstīja, ka licis saviem policistiem pārbaudīt vietējās viesnīcas. Beidzot tie atklāja, ka Dženkss bija apmeties viesnīcā Westin, turklāt pārsteidzošā kārtā reģistrējies ar savu īsto vārdu. Reģistratore, kas tovakar strādāja, atcerējās viņu. Pazina no pirmā skatiena, būdama viņa darbu cienītāja.

Zibenīgi pārcilāju prātā jaunos faktus. Tagad Makbraidam bija viss arestam nepieciešamais. Iepriekšēja saistība ar upuri, iespējams aculiecinieces novērojums nozieguma vietā. Tagad pierādīta arī Dženksa atrašanās pilsētā. Turklāt viņš arī meloja iztaujāšanā.

- Rīt došos pie apgabala prokurora pēc apsūdzības raksta, -Makbraids paziņoja. - Tikko būšu to dabūjis, jums būs jāiet un jāsaņem ciet Nikolass Dženkss.

Šis atklājums bija kā vesera trieciens pa pieri. Mēs varam viņu zaudēt, atdot Klīvlendai. Un nekādi esošie pierādījumi, nekādas pareizās norādes mums nepalīdzēs. Tagad varam tikai cerēt uz vēl vienu mūža ieslodzījumu otrā tiesas prāvā. Brantu, Veilu,

Dedžordžu un Paseno ģimenes būs satriektas. Mersers no dusmām uzsprāgs gaisā.

Man bija atlikusi ļoti bīstama izvēle - saņemt ciet Dženksu un nodot Makbraidam vai rīkoties ne gluži likuma ietvaros.

Tas jāapspriež ar priekšniecību, pamācīja veselā saprāta balss. Bet sirdsbalss mudināja: jāapspriež ar draudzenēm.

82

SASAUCU VIŅAS KOPĀ jau pēc stundas.

- Klīvienda ir gatava uzrādīt apsūdzību, - es pavēstīju. Pēc tam izstāstīju satriecošo ziņu par grāmatu “Mūžīgā līgavas māsa”.

- Tev tā jāatrod, - Džila paziņoja. - Tā ir vienīgā saikne, kas ļaus mums sasaistīt viņu ar visiem trim noziegumiem. Ja jau tā nebija publicēta, tad atbilst ekskluzīvām zināšanām par šīm slepkavībām. Varbūt pat noziegumu apraksti ir līdzīgi īstenībā notikušajiem. Ja sameklēsi to grāmatu, Lindsij, mēs iesēdināsim Dženksu aiz restēm. Uz mūžu!

- Kā? Džoanna Veida pieminēja viņa bijušo aģentu, un es devos pie tā. Nada^13. Viņš ieteica painteresēties autortiesību birojā. Kur tas atrodas?

Sindija papurināja galvu. - Šķiet, ka Vašingtonā.

- Tas ievilksies vairākas dienas vai pat ilgāk. Mums nav tik daudz laika. - Es pievērsos Džilai. - Varbūt pienācis laiks kratīšanas orderim. Iebruksim Dženksa mājā. Mums vajag ieroci un grāmatu. Un tūlīt pat.

- Ja mēs tā darīsim, - Džila nervozi iebilda, - varam sabojāt visu izmeklēšanu.

- Džila, tu gribi viņu zaudēt?

- Vai vēl kāds par to zina? - viņa jautāja.

Es papurināju galvu. - Tikai pirmā grupa - jūs visas. Bet, kad uzzinās Mersers, viņš gribēs mesties cīņā ar visiem ieročiem. Ar kamerām, mikrofoniem, FIB kaujas gatavībā.

- Ja būsim kļūdījušies, Dženkss mūs iesūdzēs bez žēlastības, -Džila raizējās. - Nemaz negribu par to domāt.

- Un Klīvlenda gaidīs savu kārtu, - Klēra piebilda. - Mēs paliksim muļķa lomā.

Beidzot Džila nopūtās. - Nu labi... Lai notiek pēc tava prāta, Lindsij. Ja nevari izdomāt nekādu citu iespēju.

Paraudzījos uz visām trim draudzenēm, lai pārliecinātos, ka esam vienisprātis. Tad pēkšņi Sindija ierunājās: - Vai vari dot man vēl diennakti laika?

Pārsteigta paskatījos uz viņu. - Nezinu. Kāpēc?

- Tikai līdz rītdienai. Un man vajag arī Dženksa sociālās apdrošināšanas numuru.

Es papurināju galvu. - Tu dzirdēji, ko es teicu par Makbraidu. Un vispār - kas tev padomā?

Sindijai bija tāda pati sejas izteiksme kā tovakar, kad viņa iebrāzās manā dzīvoklī ar Dženksa un trešās līgavas Keitijas Kogutas foto. - Tikai dod man laiku līdz rītdienas rītam.

Tad viņa piecēlās un devās projām.

NĀKAMAJĀ RĪTĀ SINDIJA kautrīgi vēra Sanfrancisko Rakstnieku ģildes biroja stikla durvis. Sajūta bija stipri līdzīga kā todien viesnīcā Grand Hyatt. Pedantiskai bibliotekārei līdzīga pusmūža sieviete pie sekretāres galda pacēla skatienu uz viņu.

- Kā varu jums palīdzēt?

Sindija dziļi ievilka elpu. - Es meklēju kādu manuskriptu. Tas sarakstīts diezgan sen.

Šī ideja viņai radās, dzirdot vārdu “autortiesības”. Koledžas laikā viņa rakstīja īsos stāstus. Tie tik tikko spēja iekļūt skolas literārajā žurnālā, taču māte uzstāja, lai Sindija reģistrē autortiesības uz tiem. Ievācot ziņas, izrādījās, ka šis process ilgst mēnešiem un izmaksā daudz par dārgu. Bet kāds draugs, kura darbi bija publicēti, pamācīja, kā var reģistrēt dokumentus turpat savā pilsētā. Viņš teica: Visi rakstnieki tā dara. Ja Nikolass Dženkss iesācēja gados gribēja aizsargāt savus darbus, viņš arī varēja izmantot šo iespēju.

- Tā ir tāda ģimenes lieta, - Sindija paskaidroja. - Mans brālis sarakstīja mūsu dzimtas vēsturi. Tā aptver trīs paaudzes. Mums nav neviena eksemplāra.

Sekretāre papurināja galvu. - Meitiņ, šeit nav bibliotēka. Darbi, kas šeit glabājas, diemžēl nav publiski pieejami. Ja vēlaties to atrast, tad brālim būs jānāk pašam.

- Viņš nevar, - Sindija skumji paziņoja. - Niks ir miris.

Sekretāre mazliet atmaiga, paraudzījās uz viņu iejūtīgāk.

- Piedodiet.

- Viņa sieva teica, ka nevarot atrast nevienu eksemplāru. Es gribēju to uzdāvināt tēvam sešdesmitajā dzimšanas dienā. - Viņa

jutās vainīga un nokaunējusies, tik nekrietni melojot, tomēr no šīs grāmatas atrašanas bija atkarīgs viss.

- Tad ir noteikta procedūra, - sekretāre nesatricināmā mierā paskaidroja. - Miršanas apliecība. Radniecības pierādījums. Jūsu ģimenes jurists droši vien varēs palīdzēt. Es nedrīkstu jūs tur ielaist.

Sindija izmisīgi gudroja, ko darīt. Šeit tomēr nav gluži Microsoft. Ja viņa spēja iekļūt nozieguma vietā viesnīcā Grand Hyatt un izsekot Lindsiju uz otrās slepkavības vietu, tad gan jau kaut kā paveiksies arī šeit. Pašlaik visi paļāvās uz viņu.

- Ir taču jābūt kādai iespējai ļaut man paskatīties! Lūdzu!

- Diemžēl ne, meitiņ. Bez pienācīgas dokumentācijas ne. Un kāpēc jūs domājat, ka viņš ir reģistrējies pie mums?

- Brāļasieva ir pārliecināta par to.

- Es nevaru izdāļāt reģistrētus dokumentus tikai uz minējumu pamata, - viņa paziņoja savu galīgo lēmumu.

- Varbūt jūs varat vismaz to sameklēt, - Sindija ierosināja. - Lai zinātu, vai tas vispār ir šeit.

Bargā preses brīvības aizstāve beidzot atmaiga. - Jā, to laikam varu gan. Jūs teicāt, ka tas sarakstīts pirms vairākiem gadiem?

Sindija sajuta adrenalīna uzplūdu. - Jā.

- Un kā sauc?

- Man šķiet, ka nosaukums bija “Mūžīgā līgavas māsa”. - Jau izrunājot vien šos vārdus, pārskrēja auksti drebuļi.

- Es jautāju, kā sauc autoru, lūdzu.

- Dženkss, - Sindija atbildēja, aizturot elpu. - Nikolass Dženkss.

Sekretāre aizdomīgi palūkojās uz viņu. - Kriminālromānu rakstnieks?

Sindija papurināja galvu, ar pūlēm pasmaidot. - Apdrošināšanas aģents, - viņa atbildēja, cik vien mierīgi spēdama.

Sieviete neticīgi paraudzījās uz viņu, tomēr turpināja rakstīt vārdu datorā. - Vai jums ir radniecības pierādījums?

Sindija pasniedza papīra lapiņu ar Dženksa sociālās apdrošināšanas numuru. - Tam jābūt viņa reģistrācijā.

- Ar to nepietiks, - sekretāre iebilda.

Sindija sāka neveikli knibināties ap mugursomas rāvējslēdzēju. Viņa juta, ka izdevīgais brīdis tūlīt būs zaudēts. - Vismaz pasakiet, vai šis darbs tur ir. Es atnākšu vēlāk ar visiem dokumentiem, kādus vien vajag.

- Dženkss, - sekretāre neticīgi murmināja. - Izskatās, ka jūsu brālis ir bijis ražīgāks autors, nekā jūs domājāt. Viņam šeit ir reģistrēti trīs manuskripti.

Sindija gandrīz iekliedzās no prieka. - Vienīgo, ko es meklēju, sauc “Mūžīgā līgavas māsa”.

Šķiet, pagāja vesela mūžība, līdz beidzot sekretāres akmens-cietā pretestība atslāba. - Nesaprotu, kāpēc tajā ielaižos, taču, ja jūs varat apstiprināt savus apgalvojumus, tad šeit ir ieraksts par šī manuskripta atrašanos pie mums.

Sindija sajuta patiesu gandarījumu. Manuskripts bija pēdējais trūkstošais pierādījums, kas ļaus atrisināt slepkavību lietu un iesēdināt Dženksu.

Tagad tikai tas būs jāizdabū ārā.

84

- ES TO ATRADU! - Sindija aizelsusies iesaucās klausulē. - “Mūžīgo līgavas māsu”!

Sajūsmā uzsitu ar dūri pa rakstāmgaldu. Tas nozīmē, ka mēs pavisam noteikti varam ņemt viņu ciet. - Un kas tur rakstīts, Sindij?

- Es to atradu, - Sindija paskaidroja. - Bet nevaru dabūt.

Viņa pastāstīja par Rakstnieku ģildi. Grāmata atradās tur, tikai

būs mazliet jāpapūlas, lai dabūtu to ārā.

Tas prasīja nepilnas divas stundas - sākot ar steidzamu zvanu Džilai. Viņa sameklēja tiesnesi, liekot to izsaukt no sēdes, un mēs bijām ieguvušas tiesas orderi, kas pieprasīja izsniegt Dženksa manuskriptu “Mūžīgā līgavas māsa”.

Tad mēs ar Džilu skrējām lejā tikties ar Sindiju. Pa ceļam es vēl piezvanīju Klērai. Šķita, ka tik svarīgā brīdī mums visām jābūt klāt.

Pēc divdesmit minūtēm mēs ar Džilu satikāmies ar Sindiju un Klēru kādas noplukušas ēkas priekšā Gieristrītā, kur atradās Rakstnieku ģildes birojs. Visas kopā uzbraucām astotajā stāvā.

- Es atkal atnācu, - Sindija paziņoja pārsteigtajai sievietei pie sekretāres galda. - Un atnesu dokumentus.

Sekretāre aizdomīgi nopētīja mūs. - Un kas tās tādas - māsīcas?

Es parādīju viņai savu žetonu un pasniedzu oficiāli apzīmogoto kratīšanas orderi.

- Kas īsti notiek ar to grāmatu? - sieviete neizpratnē noelsās.

Saprotot, ka lieta kļūst pārāk svarīga, viņa aizgāja pasaukt

arhīva vadītāju, kurš izlasīja tiesas orderi.

- Mēs parasti tos glabājam ne ilgāk par astoņiem gadiem, -viņš ieminējās bez lielas pārliecības. Tad devās meklēt un pazuda gandrīz uz veselu mūžību.

Mēs visas sēdējām padrūmajā priekštelpā kā nemierīgas radinieces, kas gaida mazuļa piedzimšanu. Bet ja nu manuskripts jau ir izmests ārā?

Beidzot arhīva vadītājs atgriezās ar noputējušu brūnā papīrā ietītu vīstokli. - Nobāzts pašā tālākajā stūrī, - viņš ar lepnu smaidu paziņoja.

Netālu no ģildes ēkas bija kafejnīca. Mēs apsēdāmies pie galdiņa telpas dziļumā un nepacietīgi pievērsāmies manuskriptam. Es nosviedu to uz galdiņa un noplēsu brūno ietinamo papīru.

Izlasīju uzrakstu uz vāka. “Mūžīgā līgavas māsa”. Nikolasa Dženksa romāns.

Satraukti atvēru vāku un izlasīju pirmo lappusi.

Galvenais varonis, sēdēdams cietumā, atceras savus noziegumus. Viņa vārds ir Filips Kempbels.

Romāna pirmais teikums: “Kas ir visļaunākais, ko kāds jebkad izdarījis?”

85

MĒS SADALĪJĀM GRĀMATU četrās daļās. Klusēdamas šķirstījām katra savējo, meklējot kādu ainu vai detaļu, kas līdzinātos reālās dzīves noziegumiem.

Mana porcija vēstīja par galvenā varoņa Filipa Kempbela dzīvi. Par viņa apburoši daiļo sievu, kuru viņš pieķer kopā ar citu vīrieti. Viņš nogalina abus - un viņa dzīve pilnībā pārvēršas.

- Bingo! - Džila pēkšņi iesaucās. Viņa sāka skaļi lasīt, paceļot rokā lapu žūksni kā kāršu komplektu.

Viņa nolasīja ainu, kurā Filips Kempbels, “drudžaini elpodams, iztēles dēmonu balsu dzīts”, zogas pa gaiteni. Viesnīcā Grand Hyatt. Jaunlaulāto pāris luksusnumurā. Kempbels uzbrūk tiem - un nogalina abus bez sirdsapziņas pārmetumiem.

- “Ar vienu vienīgu darbību”, - Džila lasīja no manuskripta, - “viņš bija aizskalojis smirdīgo nodevības apkaunojumu un tā vietā ieguvis jaunu, iepriekš neiepazītu vēlmi. Viņam patika nogalināt.”

Mēs saskatījāmies. Tas nu gan bija par traku! Dženkss tiešām bija neprātīgs - bet vai ari viltīgs?

Nākamo fragmentu lasīja Klēra. Par kādām citām kāzām. Šoreiz aina ārā pie baznīcas. Jaunais pāris iznāk pa durvīm, apsveicēji ber rīsus, sauc laimes vēlējumus, aplaudē. Tas pats ļaundaris Filips Kempbels sēž pie limuzīna stūres, gatavs vest tos projām.

Mēs saskatījāmies, pārsteigumā apstulbušas. Tā tika pastrādātas otrās slepkavības.

Džila nomurmināja: - Velns un elle!

Klēra tikai pašūpoja galvu. Viņa šķita satriekta un noskumusi. Droši vien mēs visas tā jutāmies.

Es beidzot biju gatava sajūsmā skaļi iekliegties. Mēs bijām to paveikušas. Atrisinājušas jaunlaulāto slepkavības.

- Diez kā tas viss beidzas? - Sindija iejautājās, šķirdama lapas līdz grāmatas beigām.

- Kā gan citādi? - Džila atbildēja. - Ar arestu.

86

BRAUCU AUGŠĀ KALNOS uz Dženksa māju kopā ar Krišu Reiliju. Mēs gandrīz visu ceļu klusējām, nepacietīgu gaidu pārņemti. Ārpusē pie mājas mūs sagaidīja Čārlijs Klepers ar savu nozieguma vietas apskates komandu. Viņi rūpīgi pārmeklēs māju un teritoriju, kad mēs būsim aizveduši Dženksu.

Piezvanījām pie durvīm. Ar katru gaidīšanas mirkli mana sirds dauzījās arvien straujāk. Tieši šādu brīžu dēļ es kļuvu par policisti. Šis bija īstais gandarījums.

Durvis atvēra tā pati mājkalpotāja. Šoreiz viņas acis izbrīnā iepletās, ieraugot uz ielas sadrūzmējušās policijas automašīnas.

Parādīju viņai žetonu. - Mums jāsatiek Dženksa kungs.

Atkal devāmies uz viesistabu, kur tikai vakar pirmoreiz tikāmies ar Dženksu. Hallē mūs sagaidīja izbiedēta Česija Dženksa. - Inspektore, - viņa izdvesa, pazinusi mani. - Kas notiek? Kāpēc sabraukušas visas tās policijas mašīnas?

- Atvainojiet, - atbildēju, ieskatoties viņai acīs. Man tiešām bija viņas žēl. - Vai jūsu vīrs ir mājās?

- Nik! - viņa iesaucās, ar šausmām apjaušot mūsu nāciena iemeslu. Tad viņa sāka skriet mums līdzi, cenšoties apturēt mani un klaigājot: - Jūs nedrīkstat te tā ielauzties! Šīs ir mūsu mājas!

- Lūdzu, Dženksas kundze! - Reilijs viņu apsauca.

Es biju pārāk satraukta, lai apstātos. Tik ļoti kāroju apcietināt Nikolasu Dženksu, ka sažņaudzās sirds. Jau pēc mirkļa viņš parādījās, ienākot no iekšpagalma zāliena, kur pavērās skats uz okeānu. Viņam rokā bija golfa nūja, un viņš bija ģērbies spodri baltā kreklā un lina šortos.

- Šķiet, es jau teicu, - Dženkss nesatricināmā mierā paziņoja, - nākamreiz, kad jums kaut kas būs vajadzīgs no manis, sazinieties ar manu juristu.

- Varēsiet pats viņam to pateikt, - es atbildēju. Mana sirds dauzījās kā traka. - Nikolas Dženks, jūs tiekat apcietināts par Deivida un Melānijas Brantu, Maikla un Rebekas Dedžordžu, Džeimsa un Keitlinas Voskūlu slepkavību.

Gribēju, lai viņš noklausās katru vārdu, atsauc atmiņā katru nogalināto upuri. Gribēju satricināt salto vienaldzību viņa skatienā.

- Tas ir vājprāts. - Dženkss nikni raudzījās manī. Viņa pelēkās acis dusmās zvēroja.

- Nik? - viņa sieva iesaucās. - Par ko viņi runā? Kāpēc viņi ielauzušies mūsu mājā?

- Vai jūs apjēdzat, ko darāt? - viņš noprasīja, asinsvadiem uz kakla piepūšoties. - Es jums jautāju: Vai spējat apjēgt, ko tagad darāt?

Es neatbildēju, tikai nolasīju viņa tiesības.

- Ja gribat zināt, - viņš dusmās izkliedza, - jūs pašlaik izdarāt vislielāko kļūdu savā nožēlojamā dzīvē.

- Ko viņi saka? - nobālusī sieva vaimanāja. - Nik, lūdzu, pasaki! Kas te notiek?

- Apklusti! - Dženkss viņai uzšņāca. Pēkšņi viņš ar dusmu spīdumu acīs apcirtās atpakaļ uz manu pusi. Metās man pretī, atvēzējis dūri.

Es viņu nogāzu ar spērienu pa apakšstilbiem. Dženkss nokrita uz grīdas pār mazu galdiņu, izmētājot fotogrāfijas un saplēšot stiklus. Viņš skaļi ievaidējās sāpēs.

Česija Dženksa šausmās iespiedzās un palika stāvam kā sastingusi. Kriss Reilijs uzlika viņas vīram rokudzelžus un pieslēja viņu kājās.

- Zvani Šermanam, - Dženkss uzsauca sievai. - Pastāsti, kur es esmu un kas noticis!

Mēs ar Reiliju aizvilkām Dženksu uz mūsu auto. Viņš turpināja pretoties, bet man nebija nekāda iemesla izturēties saudzīgi.

- Kāda tagad ir jūsu teorija par šīm slepkavībām? - noprasīju viņam.

87

KAD BIJA BEIGUSIES PĒDĒJĀ PRESES KONFERENCE, nodzisusi pēdējā zibspuldze, kad biju vismaz simto reizi atkārtojusi, kā mums izdevās nonākt uz pēdām Dženksam, kad šoferis bija aizvedis mājās laimē starojošo priekšnieku Merseru, es apkampu Klēru, Sindiju un Džilu. Pēc tam atteicos no atzīmēšanas pie alus kausiem un atgriezos Tiesu namā.

Bija jau krietni pāri astoņiem, un manu vientulību pārtrauca tikai naktsmaiņas policistu tērgāšana.

Apsēdos pie sava rakstāmgalda svētlaimīgā klusumā un centos atcerēties, kad iepriekšējo reizi jutos tik labi.

Rīt mēs sāksim rūpīgi apkopot apsūdzību pret Nikolasu Dženksu - pratināsim viņu, vāksim jaunus pierādījumus, aizpildīsim neskaitāmus ziņojumus. Taču mēs bijām to paveikuši. Bijām notvēruši viņu, kā jau es visu laiku cerēju. Biju izpildījusi solījumu, ko devu Melānijai Brantai tajā briesmīgajā naktī Grand Hyatt “Mandarīnu apartamentos”.

Es lepojos ar sevi. Lai kas arī notiktu ar slimību un pat ja es nekad nekļūšu par leitnanti, šo uzvaru neviens nespēs man atņemt.

Piecēlos, piegāju pie tāfeles, uz kuras bija uzrakstītas pašlaik izmeklējamās lietas.

Zem virsraksta “Aktīvās lietas” vienā no pirmajām rindiņām bija viņas vārds: Melānija Branta. Paņēmu sūkli un nodzēsu viņas vārdu, pēc tam viņas vīra vārdu, līdz tie pazuda, neatstājot ne mazākās zilā krita pēdas.

- Laikam tas ir patīkami, - man aiz muguras atskanēja Reilija balss.

Es pagriezos. Tur viņš stāvēja, tik smaidīgs.

- Ko tu vēl te dari? - es brīnījos. - Tik vēlu.

- Nospriedu, ka varētu sakārtot Rota rakstāmgaldu, lai labāk viņam pieglaimotos, - viņš atbildēja. - Un kā tu domā, Lindsij? Es atnācu satikt tevi.

Mēs atradāmies kopējās darba telpas pašā stūri, un tuvumā neviena nebija. Viņam nebija jāsper ne solis. Es pagāju viņam pretī. Nekas mani nekavēja. Nebija iemeslu noliegt savas jūtas.

Es noskūpstīju viņu. Ne tā kā iepriekš. Ne tikai lai liktu Krišam saprast, ka viņš nav man vienaldzīgs. Noskūpstīju viņu tā, kā vēlējos, lai viņš skūpsta mani tovakar Klīvlendā. Gribēju, lai viņam aizraujas elpa. Vēlējos pavēstīt: Es ilgojos pēc tā jau no pirmā brīža, kad ieraudzīju tevi.

Kad mēs beidzot atrāvāmies, viņš ar smaidu atkārtoja: - Kā jau teicu iepriekš, laikam tas ir patīkami.

Tas tiešām bija patīkami. Pašlaik viss bija tik jauki. Un turpinājums šķita neizbēgams.

- Kādi ir tavi turpmākie plāni? - Uzsmaidīju viņam.

- Cik plašā mērogā tu to domā?

- Tieši pašlaik. Šovakar. Vismaz dažās tuvākajās stundās.

- Es gribēju atnākt, sakārtot Jautrīša rakstāmgaldu un pajautāt, vai tu gribi, lai aizvedu tevi mājās.

- Tūlīt paņemšu somiņu.

88

NEVARU PATEIKT, kā mēs nokļuvām līdz manam dzīvoklim Potrero. Neatceros, par ko mēs ar Krišu runājām brauciena laikā, lai nomāktu izmisīgo kaisli, kas mūs mocīja.

Kad beidzot iegājām pa dzīvokļa durvīm, vairs nebija jāvaldās. Es uzklupu Krišam, un viņš uzklupa man. Mēs netikām tālāk par priekšnama paklājiņu, kur ļāvāmies skūpstiem un glāstiem, skaļi elsojot, rāvām vaļā pogas un rāvējslēdzējus.

Es jau biju aizmirsusi, cik burvīgi ir atrasties mīļotā vīrieša apskāvienos, izjust viņa kaisli. Jau no pirmā pieskāriena sapratām, ka nevajag steigties. Mēs abi vēlējāmies paildzināt baudu. Kriss spēja man sniegt to, pēc kā es ilgojos visvairāk, - maigas rokas.

Man patika skūpstīt viņu, patika viņa glāsti - gan maigums, gan spēks, vienkāršā patiesība, ka viņam rūp arī mana, ne tikai paša bauda. Iepriekš neko nevar zināt, vispirms jāizmēģina - un es pārliecinājos, cik jauki būt kopā ar Krišu. Es to izbaudīju no visas sirds.

Zinu, ka tas izklausās banāli, tomēr tovakar es mīlējos ar viņu kā pēdējoreiz mūžā. Jutu, kā viņa kaisle sasilda un uzlādē mani - no klēpja un gurniem līdz roku un kāju pirkstu galiem. Viņa tvēriens saturēja mani kopā, neļaujot sabrukt. Pilnībā uzticējos viņam, bez mazākās šaubu ēnas.

Aizmirsu visu atturību. Atdevos Krišam tā kā vēl nekad nevienam citam. Ne tikai ar miesu un dvēseli, kas tomēr ir atgūstamas. Veltīju viņam arī savu cerību izdzīvot.

Kad baudā iekliedzos, uzliesmojot svētlaimes trīsās, notirpušiem pirkstu galiem, iekšējā balss čukstēja, ka tas ir noticis.

Es atdevu viņam visu. Un tikpat daudz saņēmu atpakaļ.

Beidzot Kriss atrāvās no manis. Mēs abi vēl trīcējām, svilstot kaisles ugunīs.

- Ko nu? - es aizelsusies izdvesu. - Ko tagad?

Viņš smaidīdams raudzījās manī. - Gribu redzēt guļamistabu.

89

VIEGLS VĒJIŅŠ GLĀSTĪJA manu seju. Ak dievs, kāda nakts! Kāda diena! Tik daudz pārdzīvojumu.

Ietinusies segā, sēdēju uz terases un raudzījos uz līča dienvidu pusi. Visapkārt valdīja miers, tikai tālumā mirgoja Sanleandro gaismas. Bija bez piecpadsmit divi naktī.

Kriss guļamistabā bija aizmidzis. Viņš bija pelnījis atpūtu.

Es nevarēju aizmigt. Viss mans ķermenis bija pārāk satraukts, kņudēja priekā līdzīgi sīkām, spožām uguntiņām nakts tumsā.

Nespēju apvaldīt smaidu, nodomājot: šī bija lieliska diena. - Divdesmit septītais jūnij! - iesaucos. - Es tevi atcerēšos! - Vispirms mēs atradām grāmatu. Pēc tam apcietinājām Dženksu. Tobrīd nespēju pat iedomāties, ka varētu būt vēl labāk.

Tomēr tā bija. Kļuva vēl daudz, daudz labāk. Mēs ar Krišu tovakar vēl divreiz mīlējāmies, pavadot pēdējās trīs stundas burvīgā glāstu, karstas elpas un baudas dejā.

Negribēju, lai Kriša rokas atraujas no mana auguma. Negribēju zaudēt viņa ķermeņa siltumu. Tās bija gluži jaunas, pārsteidzošas sajūtas. Vismaz vienreiz mūžā es nemēģināju apvaldīt sevi, un tas bija brīnišķīgi.

Taču tagad, sēžot nakts tumsā, atkal ierunājās apsūdzoša iekšējā balss. Es meloju. Neuzticējos viņam pilnībā. Noklusēju kādu neizbēgamu patiesību.

Es nepastāstīju Krišam par savu slimību. Nesapratu, kā to labāk pateikt. Tādā brīdī, kad jutāmies tik dzīvības pārpilni, nespēju pateikt, ka varbūt drīz miršu. Pateikt, ka manu augumu, kas vēl nupat liesmoja dedzīgā kaislē, pamazām saēd infekcija. Šķita, ka vienas dienas laikā visa mana dzīve ir pilnībā pārvērtusies. Gribēju

lidināties septītajās debesis. Es biju to pelnījusi. Pelnījusi but laimīga.

Taču viņš bija pelnījis zināt visu.

Sadzirdēju soļus aiz muguras. Tas bija Kriss.

- Kāpēc tu sēdi te ārā? - viņš jautāja. Viņš pienāca no mugurpuses un pieskārās ar plaukstām manam kaklam un pleciem.

Es sēdēju, apķērusi ceļus, un sega tik tikko apņēma manas krūtis. - Būs gan grūti, - ieminējos, pieglaužot galvu pie viņa rokas, - atgriezties pie vecās kārtības.

- Kurš teica kaut ko par atgriešanos?

- Es domāju - būt pāriniekiem. Saskatīties pāri visai lielajai telpai. Rīt jāsāk pratināt Dženksu. Svarīga diena mums abiem.

Viņa pirksti noglāstīja manas krūtis, pēc tam - kakla mugurpusi. Viņš spēja padarīt mani traku. - Tev nav par ko raizēties, - viņš atbildēja. - Kad izmeklēšana būs galā, es atgriezīšos vecajā darbā. Palikšu vēl uz pratināšanas laiku.

- Kriš! - es iesaucos, sajūtot saltus drebuļus. Biju jau pieradusi pie viņa.

- Es taču teicu, ka nebūsim pārinieki mūžīgi. - Viņš pieliecās un ieelpoja manu matu smaržu. - Vismaz ne tāda veida pārinieki.

- Un kas tad atliek? - es nomurmināju. No viņa plaukstu pieskāriena mans kakls dega kā ugunīs. Ak, kaut tas nekad nebeigtos, es klusībā lūdzos. Kaut mēs vēl kopīgi aizlidotu uz Mēnesil

Vai es varēju pateikt viņam visu? Nebija vairs tā, ka es nezinātu, kā to izdarīt. Taču negribēju sabojāt šī brīža burvību.

Ļāvu viņam vest mani atpakaļ uz guļamistabu.

- Viss kļūst arvien jaukāk un jaukāk, - es čukstēju.

- Vai ne? Nespēju vien sagaidīt, kas notiks turpmāk.

90

KAD NĀKAMAJĀ RĪTĀ, ieradusies darbā, pāršķirstīju Chronicle, lai izlasītu Sindijas raksta par Dženksa arestu turpinājumu, iezvanījās tālrunis.

Zvanīja Čārlijs Klepers. Viņš ar savu ekspertu komandu gandrīz visu nakti bija rūpīgi pētījis katru sīkumu Dženksa mājā.

- Vai atradi man ko pārliecinošu, Čārlij? - Es cerēju, ka atradīsies slepkavības ierocis un varbūt arī pazudušie gredzeni. Kādi neapgāžami pierādījumi, kas spēs izdzēst Dženksa nekaunīgo smīnu.

Ekspertu vadītājs smagi nopūtās. - Tev vajadzētu pašai atbraukt un paskatīties.

Paķēru somiņu un darba automašīnas atslēgas. Gaitenī saskrējos ar Džeikobi. - Baumas vēsta, - viņš norūca, - ka es vairs neesot tavs sapņu vīrietis.

- Tu taču zini, ka nevajag ticēt visam, ko raksta avīžele Star, -es atjokoju.

- Jā, vai ari pļāpā naktsmaiņa.

Aprāvos pussolī. Kāds vakarvakarā redzējis mani ar Krišu. Uzreiz iztēlojos pikantās baumas, kas sākušas joņot no mutes mutē pa visu nodaļu. Un, par spīti dusmām, jutu, ka nosarkstu.

- Nomierinies, - Džeikobi atmaiga. - Es taču saprotu, kas viss var notikt priekā par labu arestu. Un tas tiešām bija labs arests.

- Paldies, Voren, - es atbildēju. Šis bija viens no tiem retajiem brīžiem, kad ne vienam, ne otram no mums nebija nekā slēpjama. Piemiedzu ar aci un devos uz kāpnēm.

- Tikai neaizmirsti, - viņš sauca man nopakaļ, - ka nonāci viņam uz pēdām, pateicoties šampanietim.

- Es to atceros. Esmu pateicīga. Paldies tev, Voren.

Braucu pa Sesto, pēc tam - pa Teilora un Kalifomijas ielu uz Dženksa māju kalnos. Ieradusies redzēju, ka divas policijas mašīnas aizšķērsojušas ielu, lai turētu žurnālistu busiņus pienācīgā attālumā. Kleperu - nogurušu, ar neskūtu seju - sastapu neilgā atpūtas brīdī sēžam pie ēdamistabas galda.

- Vai atradi slepkavības ieroci? - es jautāju.

- Tikai šos. - Viņš norādīja uz plastmasas maisos iesaiņotu ieroču kaudzi uz grīdas.

Tur bija medību bises, grezna Minelli šautene, Colt automātiskā 45. kalibra pistole. Deviņu milimetru ieroča nebija. Šos nemaz nesāku aplūkot.

- Mēs pārmeklējām viņa darbistabu, - Klepers aizsmakušā balsī turpināja. - Nav nekā par kādu no upuriem. Ne avīžu izgriezumu, ne trofeju.

- Es cerēju, ka varbūt atradīsiet pazudušos gredzenus.

- Tev vajag gredzenus? - Klepers jautāja, stīvi pieceldamies no krēsla. - Sievai tie ir krājumā. Vesela kolekcija. Ļaušu tev tos apskatīt. Toties mēs atradām ko citu. Nāc līdzi!

Virtuvē uz grīdas, apzīmēta ar dzeltenu uzlīmi “Pierādījumi”, stāvēja kaste ar šampanieša pudelēm. Krug. Clos du Mesnil.

- To mēs jau zinājām, - es teicu.

Klepers joprojām raudzījās manī, it kā es būtu viņu apvainojusi, izsakot tik acīmredzamu patiesību. Tad viņš no atvērtās kastes izņēma vienu pudeli.

- Paskaties numurus, Lindsij! Katra pudele ir reģistrēta ar savu numuru. Skaties šeit - četri-divi-trīs-pieci-pieci-deviņi. Laikam vēl smalkākai garšas uzlabošanai. - Viņš izņēma no krūšu kabatas salocītu zaļu “Policijas īpašuma” apraksta kopiju. - Un šī ir no Hyatt. Tā pati partija. Tas pats numurs. - Čārlijs pasmaidīja.

Pudeles tiešām bija no vienas partijas. Tas bija stabils pierādījums, kas saistīja Dženksu ar Deivida un Melānijas Brantu slepkavības vietu. Tas gan nebija ierocis, tomēr tiešs, nevis netiešs pierādījums. Mani pārņēma priecīga satraukuma trīsas. Braši uzsitu pa bālā, druknā ekspertu vadītāja plaukstu.

- Taču, - Čārlijs turpināja, gandrīz kā atvainodamies, - es nebūtu licis tev braukt tādu gabalu tikai šo pudeļu dēļ.

Klepers veda mani caur smalki iekārtotajām telpām uz galveno guļamistabu. Tai bija liels logs ar krāšņu skatu uz Zelta Vārtu tiltu. Viņš ieveda mani plašā sienas skapī. Dženksa skapī.

- Vai atceries asiņaino žaketi, ko mēs atradām viesnīcā? - Čārlijs skapja tālākajā galā notupās pie liela apavu statīva. - Tagad ir viss komplekts.

Pasniedzies aiz statīva, Klepers izvilka saburzītu Nordstrom iepirkumu maisiņu. - Es gribēju tev parādīt, kā tieši mēs to atradām.

Viņš izvilka no maisiņa kamolā savīstītas melnas smokinga bikses.

- Es jau pārbaudīju. Tās ir komplektā ar Hyatt atstāto žaketi. Tas pats ražotājs. Paskaties iekšā - tas pats modeļa numurs.

Es raudzījos uz šo ieguvumu kā uz miljonu dolāru skaidrā naudā vai veselu tonnu zagta kokaīna. Nespēju atraut skatienu no biksēm, iztēlojoties, kā tagad Nikolass Dženkss pūlēsies izlocīties. Klērai bija taisnība. Jau no paša sākuma. Tā nebija upura žakete. Tā vienmēr bija piederējusi Dženksam.

- Nu, ko teiksi, inspektore? - Čārlijs Klepers plati pasmaidīja. - Vai tagad vari izvirzīt apsūdzību? Ak jā, vēl kas, - viņš gandrīz izklaidīgi iesaucās. - Kur es to ieliku?

Viņš pārmeklēja visas sava apģērba kabatas. Beidzot atrada mazu plastmasas maisiņu.

- Tieši no tā nelieša elektriskā skuvekļa, - Čārlijs paziņoja.

Maisiņā bija vairāki īsi, sarkani mati.

91

KLĒRA PAZIŅOJA: - Es jau tevi gaidīju, saulīt. - Satvērusi aiz elkoņa, viņa aizveda mani uz nelielu telpu laboratorijā, kas bija pilna ar ķimikālijām. Uz granīta letes viens otram līdzās bija novietoti divi mikroskopi.

- Čārlijs man pastāstīja, ko atradis, - viņa teica. - Šampanieti. Atbilstošas bikses. Tu esi viņu notvērusi, Lindsij.

- Salīdzini šos! - Es pasniedzu mazo maisiņu. - Ja atbildīs, tad viņš nonāks gāzes kamerā.

- Nu tad paskatīsimies, - Klēra smaidīdama atbildēja. Viņa atvēra dzeltenu aploksni ar uzrakstu “Prioritāri pierādījumi” un izņēma tādu pašu Petri trauciņu, kādu es redzēju pēc otrajām slepkavībām. Uz tā ar biezu flomāsteru bija rakstīts Subjekts: Rebeka Dedžordža, #62340.

Klēra ar pinceti uzlika otrās līgavas ķermenī atrasto matu uz tukša priekšmetstikliņa. Pēc tam novietoja to zem mikroskopa. Viņa pieliecās, lai noregulētu asumu, bet tad gluži negaidīti iejautājās: - Un kā tu pati jūties, vecenīt?

- Tu domā slimību?

- Ko gan citu es varētu domāt? - viņa atjautāja, raugoties mikroskopā.

Dženksa tvarstīšanas drudžainajā steigā es pirmoreiz vairāku dienu laikā atcerējos par to. - Pagājušajā nedēļā biju pie Medveda. Rādītāji joprojām pārāk zemi.

Klēra beidzot pacēla skatienu. - Lindsij, man ļoti žēl.

Pēc iespējas priecīgākā tonī izstāstīju par jauno ārstēšanas režīmu. Lielākas devas. Biežākas procedūras. Pieminēju kaulu smadzeņu pārstādīšanas iespējamību.

Klēra plati uzsmaidīja. - Tad jau būs jāatrod kāds cits veids, kā uzpurināt tavus sarkanos asinsķermenīšus.

Pat šeit, laboratorijā, jutu, ka nosarkstu.

- Kas ir? - Klēra jautāja. - Vai tu kaut ko noklusē? Veltīgi centies kaut ko noslēpt?

- Nē, neko.

- Kaut kas notiek. Varu saderēt, ka tev ar Krišu Reilija kungu. Neliedzies, es taču tevi pazīstu. Mani piemānīt tev neizdosies.

Izstāstīju visu. No pirmā skūpsta darba telpā un mokoši ilgā mājupceļa līdz kaisles uzliesmojumam priekšnamā uz paklājiņa.

Klēra apkampa mani ap pleciem. Viņas acis mirdzēja tādā pašā satraukumā kā man. - Nu un kā?

- Kā? - Es iesmējos. - Tā... tas bija brīnišķīgi. Tieši tā, kā vajag.

Tomēr mana sirds atkal sažņaudzās šaubās. - Es tikai nezinu,

vai rīkojos pareizi. Ņemot vērā apstākļus. - Brīdi vilcinājos. - Klēra, es varētu viņu iemīlēt. Varbūt jau tagad mīlu.

Mēs raudzījāmies viena otrai acīs. Vairs nebija nekā, ko teikt.

- Nu tad, - Klēra atkal pievērsās mikroskopam, - paskatīsimies, kas mums te ir. Matiņi no viņa zodiņa.

Trīs no Dženksa skuvekļa paņemtie mati bija nolikti uz priekšmetstikliņa. Viņa ievietoja to otrā mikroskopā. Abi aparāti stāvēja tieši līdzās.

Klēra paskatījās pirmajā, tad noliecās pār otro mikroskopu, lai noregulētu asumu. Pēc tam vairākas reizes ielūkojās gan vienā, gan otrā. - Mm-hmm, - viņa norūca.

Man aizrāvās elpa. - Kā tev šķiet? - jautāju.

- Paskaties pati.

Pieliecos pie objektīva. Uzreiz pazinu pirmo matu, kas bija izņemts no Rebekas Dedžordžas vaginas. Resns, sarkanīgs, ap sakni aptinies - balts pavediens kā saritinājusies čūska.

Pēc tam palūkojos uz matiem no Dženksa skuvekļa. Visi trīs bija īsāki, nogriezti no saknes, tomēr katrs tādā pašā sarkanīgā krāsā un ar tādu pašu balta pavediena līkumu.

Es nebiju eksperte. Taču man nebija ne mazāko šaubu.

Mati precīzi atbilda.

92

NIKOLASS DŽENKSS SĒDĒJA īslaicīgās aizturēšanas kamerā Tiesu nama desmitajā stāvā. Vēlāk viņu aizveda uz apsūdzības uzrādīšanu.

Kopā ar Dženksu bija viņa jurists Šermans Lefs, kurš izturējās tā, it kā tas viss būtu tikai nieka formalitāte un Temīdas svari droši balstītos uz viņa smalkā angļu uzvalka pleciem.

Kopā ar mani un Reiliju bija Džila Bernharda. Dženkss nespēja pat iedomāties, kas viņu sagaida. Mums bija šampanietis, smokinga bikses, atbilstoši bārdas mati. Varējām pierādīt, ka viņš bijis viesnīcas numurā kopā ar Deividu un Melāniju Brantiem. Nespēju vien sagaidīt, kad varēšu pavēstīt viņam priecīgos jaunumus.

Apsēdos pretī Dženksam un ieskatījos viņam acīs. - Šī ir apgabala prokurora vietniece Džila Bernharda, - es paziņoju. - Viņa uzturēs apsūdzību jūsu lietā. Viņa arī izteiks jums apsūdzību.

Dženkss pasmaidīja - tādu pašu augstprātīgi laipnu un pašpārliecinātu smaidu, it kā uzņemtu mūs savās mājās. Kāpēc viņš ir tik mierīgs? - es nobrīnījos.

- Ja neiebilstat, - Džila ieminējās, - es labprāt sāktu.

- Jūs te esat noteicēja, - Šermans Lefs atbildēja. - Man nav iebildumu.

Džila ievilka elpu. - Dženksa kungs, tuvākās stundas laikā jums uzrādīs apsūdzību par Deivida un Melānijas Brantu pirmās pakāpes slepkavību viesnīcā Grand Hyatt 5. jūnijā. Cik man zināms, drīz pēc tam Klīvlendas tiesa uzrādīs tādu pašu apsūdzību par Džeimsa un Keitlinas Voskūlu slepkavību. Ņemot vērā mūsu tiesu medicīnas ekspertes jaunāko atklājumu, es pieņemu, ka drīz var sekot arī Napas ielejas tiesas apsūdzība. Mums ir pārliecinoši pierādījumi,

kas saista jūs ar visiem trim šiem noziegumiem. Mēs informējam par to jūs un jūsu advokātu, cerot, ka jūs, ņemot vērā šos pierādījumus, varētu aiztaupīt pilsētai, upuru tuviniekiem un savai ģimenei vēl lielāku pazemojumu tiesas prāvā.

Šermans Lefs beidzot tika pie runāšanas. - Paldies, Bemhardas kundze. Ja jau sākāt runāt par iejūtību, tad mēs vēlētos vispirms izteikt mana klienta dziļu nožēlu par nesavaldīgo attieksmi pret inspektori Bokseri viņa apcietināšanas laikā. Kā jau varat iedomāties, šādas pēkšņas apsūdzības izraisītais šoks... tik bezjēdzīgi apgalvojumi pēc tam, kad viņš bija labprātīgi piekritis jūsu iztaujāšanai... viņa paša mājā... Esmu pārliecināts: jūs sapratīsiet, ka tādā brīdī var zaudēt savaldību.

- Inspektore, es tiešām no sirds to nožēloju, - Dženkss ierunājās. - Saprotu, kāds iespaids varēja rasties. Mana nepietiekamā atklātība par iepriekšēju saistību ar vienu no bojā gājušajiem. Un tagad jūs laikam esat uzgājuši to nelaimīgo grāmatu.

- Turklāt, - Lefs iejaucās, - varu jūs informēt, ka mēs iesniegsim prasību aizliegt izmantot to kā pierādījumu. Tās iegūšana bija nepamatota iejaukšanās mana klienta privātajā dzīvē.

- Orderis bija pilnībā pamatots, - Džila mierīgi atbildēja.

- Uz kāda pamata?

- Uz tāda pamata, ka jūsu klients sniedza nepatiesu liecību par savu atrašanās vietu Keitijas Voskūlas slepkavības laikā.

Lefs pārsteigumā sastinga.

- Jūsu klients bija Klīvlendā, advokāta kungs, - es paziņoju viņam. Pēc tam pievērsos Dženksam: - Jūs apmetāties viesnīcā Westin. Palikāt divas naktis, un tas bija tieši Voskūlu slepkavības laikā. Dženksa kungs, jūs teicāt, ka bijāt mājās. Taču jūs bijāt tur un bijāt ari Slavas zālē.

Smaids pazuda no Dženksa sejas, un viņš pārlaida nervozu skatienu telpai. Viņš krampjaini norija siekalas. Varēju nojaust, kā viņš pūlas atsaukt atmiņā savus melus un viltus alibi. Viņš pievērsa vainīgu skatienu Lefam.

- Es biju tur, - Dženkss atzinās. - Un noslēpu to. Tā bija sagadījies, ka ierados Klīvlendā tikties ar kādu vietējo lasītāju grupu. Varat pārbaudīt. Grāmatnīcā Argosy. Nezināju, kā to paskaidrot. Apvienojumā ar agrāko pazīšanos ar Keitiju tas šķita tik inkriminējoši. Tomēr atļaujiet palabot. Par kāzām jūs kļūdāties. Tām es nebiju ne tuvumā.

Manī uzbangoja dusmas. Nespēju noticēt šim tipam. - Jums bija tikšanās ar lasītājiem? Kad, Dženksa kungs?

- Sestdienas pēcpusdienā. Četros. Neliela ļoti uzticīgu fanu grupa. Argosy grāmatnīca ļoti laipni atbalstīja mani pašos daiļrades pirmsākumos.

- Un pēc tam?

- Pēc tam viss notika tāpat kā vienmēr. Es paliku viesnīcā un rakstīju. Aizgāju nopeldēties, agri paēdu vakariņas. Varat pajautāt manai sievai. Ceļojumos es vienmēr pavadu vakarus vienatnē. Par to bija rakstīts žurnālā People.

Pārliecos pār galdu. - Tad jau tas viss bija tikai kaut kāda ērmīga sagadīšanās, vai ne? Sieviete, seksuālas attiecības ar kuru jūs noliedzat, tiek brutāli noslepkavota. Un jūs pilnīgi nejauši esat tajā pašā pilsētā. Pavisam nejauši melojat gan par attiecībām, gan par klātbūtni pilsētā. Tikpat nejauši novērošanas kamera slepkavības vietā fiksē jūsu seju. Vai tā tas jāsaprot, Dženksa kungs?

Lefs brīdinoši uzlika plaukstu uz Dženksa piedurknes.

- Nē! - viņa klients atcirta, ātri vien zaudējot savaldību.

Tad viņš mazliet nomierinājās un noslaucīja sviedrus no pieres. - Es meloju... Česijas dēļ... lai pasargātu mūsu laulību. - Viņš izslējās taisnāk cietajā koka krēslā. Pūlējās saglabāt savu viltus alibi. - Inspektore, es neesmu nekāds svētais. Dažkārt grēkoju. Es jūs maldināju attiecībā uz Keitiju. Nevajadzēja tā darīt. Atbilde ir - jā. Jūsu pieņēmumi atbilst patiesībai. Mēs bijām mīļākie piecus gadus un tikāmies laiku pa laikam. Tas turpinājās... vēl krietnu brīdi pēc viņas iepazīšanās ar Džeimsu. Tas bija neprāts. Es tikai kā muļķis ļāvos izmisīgai kaislībai. Taču ne slepkavībai! Es nenogalināju Keitiju. Un nevienu citu arī ne!

Dženkss piecēlās. Viņš pirmoreiz izskatījās nobijies. Beidzot sāka īsti apzināties notiekošo.

Es paliecos uz priekšu un teicu: - Viesnīcas Hyatt numurā, kur tika nogalināti Branti, bija atstāta šampanieša pudele. Tā atbilda partijai, kuru jūs iegādājāties firmas “Baterfīlds un Baterfīlds” izsolē 1996. gada novembri.

Lefs iebilda: - To mēs zinām. Protams, mana klienta dzērienu izvēles neveiksmīgā sakritība nevar saistīt viņu ar šo noziegumu. Viņš nemaz nepazina Brantu pāri. To vīnu var nopirkt ari citur.

- Jā, var nopirkt, taču viesnīcā Hyatt atstātās pudeles reģistrācijas numurs atbilst visai pārējai partijai, ko mēs vakarvakarā atradām jūsu klienta mājā.

- Tas jau ir kaut kāds absurds, - Dženkss nikni iebilda. - Tāds stulbums nederētu pat manām grāmatām.

- Nu tad, cerams, šis jums patiks labāk. - Izvilku no galda apakšas Nordstrom iepirkumu maisiņu ar savīstītajām smokinga biksēm. Nosviedu tās uz galda, visu acu priekšā. - Vai jūs tās pazīstat?

- Bikses... Kādas spēlītes jūs te spēlējat?

- Tās tika atrastas vakarnakt. Šajā maisiņā. Jūsu guļamistabas sienas skapja tālākajā stūri.

- Un tad? Jūs apgalvojat, ka tās ir manas? Joseph Abboud -varētu būt. Es tikai nesaprotu, kāpēc jums tas ir tik svarīgi.

- Tas ir tik svarīgi tāpēc, ka šīs bikses precīzi atbilst Brantu numurā atstātajai smokinga žaketei. Tas ir komplekts, Dženksa kungs.

- Komplekts?

- Šīs bikses ir komplektā ar žaketi, ko jūs atstājāt Brantu viesnīcas numurā. Tas pats ražotājs. Tas pats modeļa numurs. Tas pats izmērs.

Dženksa sejā parādījās izmisīga panika.

- Un, ja tas viss tomēr neatbilst jūsu grāmatu materiālam, - es turpināju, cieši raugoties viņam acīs, - tad klausieties vēl kaut ko. Mati atbilda. Mats, kuru jūs atstājāt Bekijas Dedžordžas ķermenī, atbilda jūsu mājā izņemtajiem matiem. Tas pieder jums, nezvērs! Jūs apsūdzējāt pats sevi.

Džila paliecās uz priekšu. - Jūs nonāksiet cietumā, Dženks. Nosēdēsiet tik ilgi, līdz beidzot visas apelācijas būs cauri un jums rokā iedurs indes adatu.

- Tas ir neprāts! - viņš iekliedzās. Paliecās uz manu pusi un kliedza man tieši sejā tā, ka es redzēju pietūkušās vēnas uz viņa kakla. - Tu, maita! Tu gribi mani iegāzt. Stulbā, ledainā čūsku vecene! Es nevienu nenogalināju!

Pēkšņi sajutu, ka nespēju pakustēties. Dženksa dusmu uzplūdi, protams, bija biedējoši. Taču tas vēl nebija viss. Jutos kā piesieta pie krēsla.

Zināju, ka tā ir slimība, taču nespēju tai pretoties.

Beidzot piecēlos un devos uz durvju pusi, bet tad apreiba galva un visa telpa salīgojās. Man saļodzījās kājas. Tikai ne šeit, es lūdzos.

Tad sajutu, ka Reilijs mani balsta. - Lindsij... kas tev kaiš? -Viņš raudzījās manī noraizējies, taču neko nenojaušot. Pamanīju līdzās arī Džilu.

- Lindsij, vai dzirdi mani?

Atbalstījos pret sienu. Pavēlēju kājām turēties stingri. - Viss kārtībā, - nočukstēju, turoties pie Reilija rokas.

- Kā es ienīstu to nelieti! - izdvesu, izejot no pratināšanas telpas. Jutos tik briesmīgi vārga un ejot grīļojos. Tik tikko aizvilkos līdz dāmistabai.

Mani pārņēma te reibonis, te nelabums, it kā kāds ļaunais gars pūlētos izlauzties no manām plaušām. Aizvēru acis un noliecos pār izlietni.

Sāku nevaldāmi klepot, krūtīs iedūrās neciešama, dzeļoša sāpe, un klepus lēkme neparko nepārgāja.

Tad pamazām jutu, ka nelabums pierimst. Ievilku elpu, atvēru acis.

Un nodrebēju.

Izlietne bija piešķiesta ar asinīm.

93

PĒC ČETRĀM STUNDĀM jutos pietiekami labi, lai Apgabala krimināltiesā noskatītos slepkavības apsūdzības uzrādīšanu Nikolasam Dženksam.

Satraukti ziņkārīgie drūzmējās gaiteņos pie tiesneša Stīvena Bovena tiesas zāles. Fotogrāfi spīdināja zibspuldzes, reportieri lauzās uz priekšu, lai varētu kaut ar acs kaktiņu saskatīt slaveno rakstnieku - drūmu un satriektu.

Mēs ar Reiliju izspraucāmies caur pūli, iegājām zālē un apsēdāmies pirmajā rindā aiz Džilas muguras. Es atkal biju atguvusi spēkus, un briesmīgās klepus lēkmes bija pierimušas. Gribēju, lai Dženkss redz mani šeit.

Ieraudzīju Sindiju sēžam preses sektorā. Un pašā zāles dziļumā pamanīju padomnieku Veilu ar sievu.

Viss noritēja raiti un beidzās ātri. Kad Dženksu ieveda zālē, viņa acis bija apdzisušas un nedzīvas kā mēness krāteri. Tiesas klerks nolasīja apsūdzības rakstu, aizdomās turamais piecēlās. Šis nelietis neatzina savu vainu! Kādus argumentus viņi domā izvirzīt - vai apgalvos, ka visi pierādījumi ir nepieņemami?

Lefs, kā jau vienmēr spēlēdams teātri, izturējās neparasti bijīgi, pat pazemīgi tiesneša Bovena priekšā. Viņš lūdza atbrīvot Dženksu pret drošības naudu, ņemot vērā viņa lielos nopelnus vietējās sabiedrības labā. Uz īsu brīdi slepkavas labie darbi gandrīz pārsteidza pat mani.

Džila cīnījās nelokāmi. Viņa skarbā atklātībā raksturoja slepkavību nežēlību un uzsvēra, ka apsūdzētajam ir visas iespējas bēgt un nav šķēršļu, kas to aizkavētu.

Sajutu prieku un gandarījumu, kad tiesnesis uzsita ar āmuru pa galdu un stingri paziņoja: - Drošības naudas lūgums noraidīts.

94

TAGAD MĒS SVINĒJĀM UZVARU.

Šī ilgi gaidītā diena bija galā, un es satikos ar draudzenēm “Sūzijā” pie alus kausiem.

Mēs bijām to pelnījušas. Nikolasam Dženksam bija uzrādīta apsūdzība. Bez drošības naudas. Nekādas pretimnākšanas no tiesas puses. Mēs četratā bijām to panākušas.

- Par Sieviešu detektīvu klubu, - Sindija uzsauca tostu, paceļot alus kausu.

- Nav slikti tādām vārgā dzimuma pārstāvēm, kas kalpo valsts dienestā, - Klēra piekrita.

- Kā Dženkss mani nosauca? - Es papurināju galvu un pasmaidīju. - Stulbā, ledainā čūsku vecene?

- Ledainā čūsku vecene man ir pa prātam, - Džila noteica ar platu smaidu.

- Par visām šīs pasaules ledainajām čūsku vecenēm, - Sindija iesaucās, - un vīriešiem, kuri nespēj mūs atkausēt.

- Runā pati par sevi, - Klēra iebilda. - Edmunds spēj mani atkausēt gluži labi. - Mēs iesmējāmies un saskandinājām kausus.

- Un tomēr, - es piebildu ar dziļu nopūtu. - Es vēl gribētu sadabūt slepkavības ieroci. Un sasaistīt viņu ar otro noziegumu.

- Kad būšu tikusi ar viņu galā, - Džila paziņoja, iedzērusi malku alus, - tev vairs nebūs jāraizējas, kā viņu iesēdināt par otro noziegumu.

- Vai redzējāt, kā Džila nošņāpa viņa jurista drošības naudas lūgumu? - Sindija jūsmoja. - Vai redzējāt viņa ģīmi? - Viņa pacēla pirkstus kā šķēres. - Šņik, šņak, šņik, šņak! Pautus nost! Tas nabags palika stāvam savā glaunajā uzvalkā ar divas collas garu krāniņu.

Mēs visas iesmējāmies. Sindijas bērnišķīgais deguntiņš tik jocīgi saviebās, kad viņa teica: Šņik, šņak.

- Un tomēr, - es neatlaidos, - ja nav ieroča, tad vēl jāpiestrādā pie viņa motīva.

- Pie velna motīvu, meituk! - Klēra iesaucās. - Nelauzi galvu par to.

Džila piekrita. - Kāpēc motīvs nevarētu būt vienkārši tāds, ka viņš ir vājprātīgs riebeklis? Viņš jau gadiem ilgi piekopis seksuālu sadismu. Mocījis trīs mums zināmas sievietes. Un noteikti prāvas gaitā atklāsies arī citas.

- Lindsij, tu redzēji to nelieti, - viņa turpināja. - Viņš ir traks. Kad viņa mazā, ērtā pasaulīte sašūpojas, viņš uzreiz zaudē prātu. Šorīt viņš izskatījās tā, it kā gribētu tevi nožņaugt turpat uz vietas. - Viņa uzsmaidīja mums visām. - Lindsija tikai uzmeta viņam niknu skatienu: Aizvācies, nelien man klāt!

Viņas jau gatavojās pacelt kausus par godu man - drosmīgajai policistei varonei, kas ieies vēsturē kā Dženksa atmaskotāja, - kad es pēkšņi apjautu, ka nebūtu spējusi to paveikt bez viņām. Vājuma brīdis nopratināšanas telpā nebija manu dzelzs nervu pēkšņs sabrukums, bet gan slimība, kas atņem man spēkus. Es to noklusēju un neizpaudu nevienam - arī viņām, kuras bija kļuvušas par manām labākajām draudzenēm.

- Tas nebija Dženksa dēļ, - ieminējos.

- Izskatījās gan, ka bija.

- Es nedomāju viņa uzbrukumu, bet gan to, kas notika pēc tam. -Brīdi klusēju. - Kad es gandrīz sabruku. Tas nebija Dženksa dēļ.

Viņas visas, izņemot Klēru, joprojām smaidīja, tomēr pamazām sāka ievērot manu nopietnību.

Pārlaidu skatienu draudzenēm un pastāstīju par ļauno slimību, kas saēd manus sarkanos asinsķermenīšus, un cīņu ar to jau veselas trīs nedēļas. Par sarkano asinsķermenīšu koncentrāta pārliešanu. Par to, ka asins analīžu rādītāji arvien pasliktinās. Slimība kļuva aizvien smagāka.

Sāku stāstīt drošā, stingrā balsī, jo vairāku nedēļu laikā jau biju apradusi ar šo skarbo patiesību, tomēr nobeigumā sašļuku līdz vārgiem, bailīgiem čukstiem. Mirkšķināju acis, lai valdītu asaras.

Džila un Sindija klusēja un pārsteigtas raudzījās manī. Tad man pretī pasniedzās trīs draudzīgas plaukstas - Sindijas, Džilas un pēdējā, vissiltākā - Klēras. Krietnu brīdi mēs visas klusējām. Vārdi bija lieki.

Visbeidzot es pasmaidīju, norijot asaras. - īsti policistu gājieni, vai ne? Iebrukt un izjaukt ballīti tieši tad, kad sākas īstā jautrība.

Šis joks palīdzēja pārvarēt neveiklo, saspringto klusumu, kas pēkšņi bija mūs pārņēmis.

Viņas neteica: Mēs esam kopā ar tevi. Neteica: Gan jau viss būs labi. Viss bija skaidrs bez vārdiem.

- Mēs taču gribējām svinēt, - es atgādināju.

Tad pēkšņi atskanēja Džilas balss - tik nopietna, it kā atklājot smagu noslēpumu.

- Agrā bērnībā es biju ļoti slimīga. No četru līdz septiņu gadu vecumam pa slimnīcām vien dzīvojos. Šīs raizes nomocīja manus vecākus un sagrāva viņu laulību. Pēc manas izveseļošanās viņi stipri atsvešinājās. Laikam tāpēc man vienmēr ir šķitis, ka jābūt labākai un stiprākai par visiem. Un vienmēr jāuzvar.

- Tas sākās vidusskolā, - Džila turpināja.

Es īsti nesapratu, ko viņa ar to domā.

- Nesapratu, vai man viss izdodas pietiekami labi. Un tad es sāku...

Viņa atpogāja blūzes piedurknes un pavilka tās uz augšu līdz elkoņiem. - Es neesmu tās rādījusi nevienam, tikai Stīvam.

Viņas rokas bija izraibinātas ar rētām. Es zināju, kā tās radušās, -viņas pašas iegrieztas. Džila jaunībā bijusi graizītāja.

- Es gribēju teikt, ka tev ir jācīnās. Cīnies ar to slimību, cīnies vēl un vēl... un ikreiz, kad jutīsi, ka tā gūst virsroku, cīnies vēl niknāk.

- Es jau cenšos, - nočukstēju aizžņaugtā balsī. - Tiešām cenšos. - Tagad es sapratu, kas Džilu mudina, kas slēpjas aiz ledainā skatiena. - Bet kā?

Džila satvēra manas plaukstas. Mums abām acīs bija asaras.

- Lindsij, tas ir līdzīgi kā ar Dženksu, - viņa atbildēja. - Vienkārši nedrīkst ļaut tam uzvarēt.

95

NIKOLASS DŽENKSS NEMIERĪGI SOĻOJA pa auksto, šauro kameru.

Viņam šķita, ka sirds tūlīt uzsprāgs kā dinamīta lādiņš. Viņš nebija izdarījis nekādu noziegumu. Kā viņi drīkst sagraut viņa labo vārdu, uzbrukt ar tik bezjēdzīgiem izdomājumiem, apkaunot viņu visas sabiedrības priekšā?

Tumšajā kamerā bija neciešami auksts. Guļamā lāviņa būtu par cietu pat mūkam. Viņš joprojām bija ģērbies tajās pašās mitrajās drēbēs, kas bija mugurā aizturēšanas brīdī. Uz plaukstām izspiedās netīkami, auksti sviedri.

Viņš liks tai mauķelei inspektorienei samaksāt par šīm ciešanām. Agrāk vai vēlāk viņš tai atriebsies. To viņš var droši apsolīt.

Un kur čammājas tas nelaimīgais pamuļķis advokāts Lefs? Kad beidzot izdabūs viņu no šejienes?

Visa ierastā pasaule pēkšņi bija sagriezusies ar kājām gaisā.

Kas te, ellē, galu galā notiek?

Filips Kempbels iztēlojās, ka apmēram tā Dženkss varētu pašlaik justies. Viņš domāja, ka šāds varētu būt šī nelieša iekšējais monologs.

Kempbels sēdēja pie spoguļa. Tagad tev laiks pazust. Beidzot tavs darbs ir paveikts. Pēdējā nodaļa uzrakstīta.

Viņš pamērcēja auduma gabalu bļodā ar siltu ūdeni.

Šī bija pēdējā reize, kad viņš spēlēja šo lomu.

Nu, kā tu tagad jūties, Nikolas?

Viņš izņēma sprādzes, kas saturēja matus, un izpurināja kuplās cirtas.

Kāda ir sajūta būt upurim, ieslodzītajam? Izjust tādu pašu apkaunojumu un pazemojumu, kādu uzspiedi citiem?

Ar mitro drānu viņš rūpīgi noslaucīja no acīm tumšo krāsu, vērojot, kā seja atgūst savu dabisko gaišumu.

Kāda ir sajūta, esot vientuļam un bezpalīdzīgam? Ieslodzītam tumšā telpā? Kā ir justies nodotam?

Filips Kempbels pa vienam vien izrāva no zoda sarkanīgos bārdas matus, līdz to vairs nebija un atklājās pavisam cita cilvēka seja.

Kā ir, kad, skatoties spogulī, vairs nepazīsti pats sevi?

Nomazgāja krāsu no sejas, līdz tā atkal bija tīra un gluda. Atpogāja kreklu - Nikolasa kreklu, un drīz, nometot piegulošo triko kombinezonu, parādījās glīts un vingrs sievietes ķermenis - krūšu apaļumi, slaidas kājas, stiegrainas, muskuļainas rokas.

Viņa sēdēja pie spoguļa kā no jauna piedzimusi, ar līksmu dzirksti acīs.

Tas tik ir varens joks.

Kāda ir sajūta, Nikolas, kad esi tik totāli piečakarēts? Beidzot esam nonākuši pretējās lomās.

Viņa nespēja apvaldīt domu, cik jautri un atbilstoši ir tas, ka galu galā viņš nonācis pats sava samaitātā prāta murgu gūstā. Tas ir pat vairāk nekā jautri. Tas ir absolūti ģeniāli.

Kurš tagad var smieties, Nik?

CETURTĀ GRĀMATA

Patiesības brīdis

96

VAKARĀ PĒC APSŪDZĪBAS UZRĀDĪŠANAS DŽENKSAM priekšnieks Mersers ar savu bagāto draugu palīdzību bija dabūjis biļetes labākajā ložā PacBell stadionā. Viņš uzaicināja vairākus no mums, ari mani, Reiliju un Jautrīti, uz Giants spēli. Bija silts vasaras vakars. Viņi spēlēja ar Cardinals. Mans tēvs būtu sajūsmā.

Es īsti negribēju iet, negribēju, lai visi ziņkāri nopēta mani -varonīgo Dženksa notvērēju, taču Mersers uzstāja.

Turklāt spēlēja Marks Makgvairs un citas zvaigznes, tāpēc uzvilku vējjaku un devos līdzi kolēģiem.

Visu vakaru mēs ar Krišu ik pa brīdim slepus saskatījāmies. Mūsu savstarpējā pievilcība pulsēja kā enerģijas lādiņš, ietverot mūs abus neredzamā kvēles lokā.

Spēli es uztvēru tikai pa ausu galam. Trešajā inningā Varenais Maks izdarīja ļoti spēcīgu sitienu no Gardnera piespēles, un bumba aizlidoja tik tālu, ka to nevarēja saskatīt, un gandrīz iekrita līcī. Publika skaļi uzgavilēja pat Cardinals spēlētājam. Ceturtajā inningā Bārijs Bondss izlīdzināja rezultātu ar tikpat spēcīgu sitienu.

Mēs ar Krišu nespējām atraut skatienu viens no otra. Abi bijām uzlikuši kājas uz pretējā krēsla gluži kā pusaudži, un ik pa brīdim mūsu stilbi saskārās. Tas nu bija vēl jaukāk nekā beisbola spēle.

Beidzot viņš piemiedza man ar aci. - Vai gribi iedzert? - viņš jautāja.

Viņš piegāja pie bāriņa, kas atradās uz paaugstinājuma aiz krēslu rindām, un es viņam sekoju. Pārējie nemaz neatskatījās. Tikko bijām prom no acīm, viņš apskāva mani un noskūpstīja. Es degu kā ugunī. - Vai gribi vēl te palikt?

- Aliņš vēl ir, - es jokoju.

Viņš viegli ar plaukstu noglāstīja manu krūti, un man pārskrēja sajūsmas trīsas. Maigas rokas. Man aizrāvās elpa. Uz kakla izspiedās sviedru miklums.

Kriss vēlreiz mani noskūpstīja. Pievilka tuvāk sev klāt, un es sajutu satrauktus sirdspukstus starp mūsu augumiem. Tikai nevarēju saprast, vai tā ir mana sirds vai viņējā.

- Nespēju vairs gaidīt, - viņš atzinās.

- Labi, dodamies projām.

- Nē. - Viņš papurināja galvu. - Es tiešām nespēju gaidīt.

- Ak vai! - Es nopūtos. Ari es vairs nespēju valdīties. Viss augums dega kaisles ugunīs. Paraudzījos lejup uz Jautrīti, Merseru un diviem Millas ielejas tipiem. Lindsij, tas ir neprāts.

Taču pēdējā laikā visa mana dzīve bija viens vienīgs neprāts, zaudējusi līdzsvaru un mieru.

Šķita, ka visi dabas spēki dzen mani un Krišu patverties kādā apslēptā vietā. Ložā bija tualete - tik maza, ka tik tikko varēja iespraukties un pie spoguļa uzkrāsot lūpas. Mums ar to pietika.

Kriss veda mani uz tualeti, kamēr skatītāji stadionā skaļi ieaurojās par kādu spēles momentu. Mēs ar pūlēm iespraucāmies šaurajā telpā. Ak, šausmas, es nespēju noticēt, ka tas notiek īstenībā. Kriss atpogāja manu blūzi, bet es atsprādzēju viņa bikšu siksnu. Mūsu gumi bija cieši saspiesti kopā.

Kriss uzmanīgi uzcēla mani sev virsū. Man caur visu augumu izšāvās ugunīgas dzirksteles. Kriss bija atspiedies ar muguru pret leti, pieturēdams mani ar plaukstām. Mēs bijām iespiedušies neticamā šaurībā, tomēr kustējāmies brīnišķīgā ritmā.

Ārpusē atkal atskanēja publikas aurošana - varbūt Makgvairs bija guvis vēl vienu punktu vai varbūt Bondss - mums bija vienalga.

Mēs ar Krišu turpinājām kaisles deju. Es nespēju paelpot. Viss augums bija noplūdis sviedriem. Nespēju apstāties. Kriss turpināja, es cieši turējos pie viņa, un tad kādā mirklī mēs abi svētlaimē iekliedzāmies.

Divi policisti varoņi, es nodomāju.

Es jutos tik priecīga, tik brīva un satraukta kā vēl nekad mūžā. Kriss atbalstīja pieri pret manu plecu. Es noskūpstīju viņa vaigu un kaklu.

Tad man ienāca prātā kāda pavisam ērmīga doma. Reizē ar paguruma elsām uznāca smiekli. Mēs bijām šeit iesprostoti, sasarkuši, dažu pēdu attālumā no mana priekšnieka. Un es vēl ķiķināju kā sasodīta muļķe. Manis dēļ mūs tūlīt pieķers!

- Kas te tik smieklīgs? - Kriss čukstus jautāja.

Es iedomājos par Klēru un Sindiju. Un par tikko notikušo.

- Šķiet, ka esmu iekļuvusi ekstrēmo piedzīvojumu sarakstā, -es atbildēju.

97

NĀKAMAJĀ DIENĀ DŽENKSS lūdza tikšanos ar mani. Mēs ar Džilu devāmies pie viņa uz desmito stāvu. Nezinājām, kas viņam padomā.

Šoreiz nebija nekādas kaķa un peles spēles, nekādas bravūras. Lefs arī bija klāt, taču pazemīgi piecēlās, tikko mēs ienācām.

Pelēkajās cietumnieka drēbēs Dženkss neizskatījās tik draudīgs. Raižpilnā sejas izteiksme skaidri liecināja par viņa noskaņojumu.

- Mans klients vēlas sniegt paziņojumu, - Lefs pavēstīja, tikko mēs bijām apsēdušās.

Es nodomāju - viss skaidrs. Viņš grib vienoties. Sapratis, cik muļķīgi ir turpināt liegties.

Taču viņš pateica kaut ko pavisam negaidītu.

- Man ir uzvelta sveša vaina! - Dženkss nikni paziņoja.

Mēs ar Džilu pārsteigumā saskatījāmies.

- Atkārtojiet, lūdzu! - viņa teica. - Kas te īsti notiek? - Viņa paraudzījās uz Dženksu, tad - uz Lefu.

- Mēs esam pierādījuši jūsu klienta saistību ar visu triju noziegumu vietām, noskaidrojuši, ka viņš ir bijis Klīvlendā pēdējās slepkavības laikā, pierādījuši, ka viņš meloja par savām iepriekšējām attiecībām ar Keitiju Kogutu - vienu no pēdējiem upuriem, mums ir viņa grāmata, kur aprakstīts pārsteidzoši līdzīgs noziedznieka rokraksts, turklāt viena upura vaginā atrastais mats atbilst viņa sejas apmatojumam. Un jūs apgalvojat, ka viņš tiek nepatiesi apsūdzēts?

- Es apgalvoju, - Dženkss nobālis paskaidroja, - ka tas viss ir sarīkots pret mani.

- Klausieties, Dženksa kungs, - Džila iebilda, joprojām raudzīdamās uz Lefu, - es daru šo darbu jau astoņus gadus. Esmu izvirzījusi apsūdzības simtiem noziedznieku, iesēdinājusi aiz restēm

vairāk nekā piecdesmit slepkavas. Taču vēl nekad nebiju redzējusi tik pārliecinošus pierādījumus pret aizdomās turamo. Mūsu apsūdzība ir tik dzelžaina, ka to nekas nespēj apgāzt.

- Es saprotu. - Dženkss nopūtās. - Un apzinos arī to, ka jums ir visi iemesli neticēt manam paziņojumam. Es meloju par atrašanos Klīvlendā, par savām attiecībām ar Keitiju. Par citām slepkavībām -pat nevaru pateikt, kur tobrīd atrados. Taču es zinu, kā var sarīkot noziegumus, lai uzveltu vainu citam. Pats esmu sacerējis tik daudz šādu sižetu kā neviens cits. Esmu īsts meistars šajā jomā. Tāpēc es jums nopietni saku: to visu kāds ir sarīkojis pret mani.

Es neticīgi pašūpoju galvu. - Kurš, Dženksa kungs?

Dženkss dziļi ievilka elpu. Viņš izskatījās patiesi nobijies.

- Nezinu.

- Kāds jūs tik ļoti ienīst, ka ir gatavs sarīkot tādu atriebību? -Džila nespēja novaldīt nicīgu smiekliņu. - Lai cik maz jūs pazīstu, tomēr gandrīz varētu tam noticēt. - Viņa pievērsās Lefam. - Jūs esat gatavs aizstāvēt šo versiju?

- Uzklausiet, kas viņam sakāms, Bernhardas kundze, - advokāts lūdza.

- Klausieties, - Dženkss turpināja, - es saprotu, ko jūs par mani domājat. Esmu vainojams daudzos grēkos. Egoismā, nežēlībā, laulības pārkāpšanā. Man ir straujš raksturs, un dažkārt es nespēju savaldīties. Un ar sievietēm... droši vien var atrast duci tādu, kas labprāt palīdzētu notiesāt mani par šīm slepkavībām. Taču, lai cik skaidrs tas viss būtu, es nenogalināju šos cilvēkus. Nevienu no tiem. Kāds cenšas man uzvelt vainu. Tāda ir patiesība. Kāds to visu ir ģeniāli nostrādājis.

98

- TU NOTICĒJI TĀM STULBĪBĀM? - Džila smīkņādama jautāja, kamēr mēs desmitajā stāvā gaidījām liftu.

- Es varētu pieļaut, ka viņš pats kaut kādā ziņā tam tic, - es atbildēju.

- Liecies mierā! Tad jau viņš labāk varēja izvēlēties prāta aptumsumu. Ja Nikolass Dženkss vēlas izveidot to cilvēku sarakstu, kuri, visticamāk, gribētu viņu šādi iegāzt, viņš varētu sākt ar katru, ar kuru kādreiz pārgulējis.

Es iesmējos un piekritu, ka šis saraksts būtu garš. Tad atvērās lifta durvis, un es pārsteigta ieraudzīju iznākam Česiju Dženksu. Viņa bija ģērbusies garā, pelēkbrūnā vasaras kleitā. Uzreiz ievēroju, cik viņa ir glīta.

Mēs klusēdamas neveikli saskatījāmies. Es tikko biju apcietinājusi viņas vīru. Mūsu ekspertu komanda bija izvandījusi viņas māju. Viņai bija visi iemesli dusmoties uz mani - taču viņa nedusmojās.

- Es atnācu pie sava vīra, - viņa nedrošā balsī ierunājās.

Stīvi iepazīstināju viņu ar Džilu, tad parādīju, kur atrodas

apmeklētāju zona. Šajā brīdī viņa izskatījās bezgala vientuļa un apjukusi.

- Šermans teica, ka esot daudz pierādījumu, - viņa ieminējās. Es pieklājīgi pamāju ar galvu. Nezin kāpēc mani pārņēma līdzjūtība pret viņu un ne tikai tāpēc, ka viņa bija tik jauna un bezpalīdzīga sieviete, kura, sev par nelaimi, iemīlējusi īstu briesmoni.

- Inspektore, Niks to nav darījis, - Česija Dženksa paziņoja. Šis pēkšņais uzstājīgums mani pārsteidza. - Protams, katra

sieva vienmēr grib aizstāvēt savu vīru, - es piekritu. - Ja jums ir kāds konkrēts alibi...

Viņa papurināja galvu. - Nav alibi. Tikai es pazīstu savu vīru.

Lifta durvis jau bija aizvērušās, un mēs ar Džilu atkal palikām gaidot. Tāpat kā slimnīcās tas ilgi brauca gan lejā, gan augšā. Česija Dženksa ari vēl negatavojās nekur doties.

- Mans vīrs ir smaga rakstura cilvēks. Viņš var būt ļoti skarbs. Es zinu, ka viņam ir ienaidnieki. Zinu, kā viņš uzbruka jums. Droši vien grūti noticēt, skatoties no malas, tomēr dažkārt viņš spēj būt ari maigs, mīlošs un neticami dāsns.

- Dženksas kundze, es negribu, lai tas izklausās neiejūtīgi, -Džila iejaucās, - taču šajos apstākļos jums tiešām nevajadzētu runāt ar mums.

- Man nav nekā, ko slēpt, - viņa atbildēja. Tad sadrūma. - Es jau zinu, ko jūs zināt.

Es pārsteigumā apjuku. Es jau zinu, kojās zināt?

- Es runāju ar Džoannu, - Česija Dženksa turpināja. - Viņa teica, ka jūs bijāt atnākusi. Es zinu, ko viņa jums pastāstīja par Niķu. Viņa ir aizvainota. Un pilnīgi pamatoti. Taču viņa nepazīst Niķu tik labi kā es.

- Dženksas kundze, jums vajadzētu iepazīties ar pierādījumiem, - es iebildu.

Viņa papurināja galvu. - Pistoles... varbūt, inspektore. Ja būtu tikai tās. Bet nazis? Tā pirmā slepkavība. Nabaga cilvēki sagraizīti gabalos. Niks nespēj pat iztīrīt zivi.

Mana pirmā doma bija - viņa ir tik jauna un atrodas maldu varā.

Kā Dženkss to raksturoja? Aizrautīga... bet tad kaut kas mani pārsteidza. - Jūs teicāt, ka sarunājāties ar Džoannu?

- Jā, esam tikušās. Pēdējā gada laikā daudz biežāk. Viņa pat ir apciemojusi mani. Protams, kad Niks bija izbraucis. Es zinu, ka pēc šķiršanās viņa bija ļoti aizvainota. Zinu, ka Niks viņu ir sāpinājis. Bet tagad mēs esam kā savstarpēja atbalsta grupa.

- Jūsu vīrs zināja par to? - es jautāju.

Viņa ar pūlēm pasmaidīja. - Viņam nebija iebildumu. Viņam joprojām patīk Džoanna. Un, ziniet, inspektore, viņa vēl joprojām mīl Niķu.

Lifts bija klāt, un mēs atsveicinājāmies. Kad durvis aizvērās, es paraudzījos uz Džilu. Viņas acis bija plati ieplestas un mēle iespiesta vaigā.

- Visa šī sasodītā ģimenīte man uzdzen nelabumu. - Viņa nodrebinājās.

99

ES VISU NOJAUTU UZREIZ, tikko Medveds ienāca kabinetā. Izlasīju to viņa sejā. Viņam pat nebija jāsaka ne vārda.

- Lindsij, diemžēl nevaru paziņot labus jaunumus, - viņš ierunājās, skatoties man acīs. - Jūsu sarkano asinsķermenīšu skaits turpina samazināties. Reiboņi, nogurums, asinis krūškurvī. Slimība progresē.

- Progresē?

Medveds nopietni pamāja ar galvu. - Trešā stadija.

Šie vārdi draudoši atbalsojās manā prātā, raisot bailes par jaunām, mokošām ārstēšanas procedūrām. - Kas tagad notiks tālāk? -es vārgi iejautājos.

- Mēs varam nogaidīt vēl vienu mēnesi, - Medveds atbildēja. - Pašlaik šis skaits ir 2400. Ja tas turpinās kristies, jūs sāksiet zaudēt spēkus. Tad būs nepieciešama hospitalizācija.

Ar pūlēm spēju aptvert ārsta teikto - šie jaunumi gāzās pār mani pārāk ātri. Mēnesis. Tas ir par maz. Par ātru. Tagad, pēc Dženksa aresta, svarīgākais jautājums bija atrisināts. Un arī mana dzīve pamazām sāka noskaidroties.

Mēnesis - nieka četras nedēļas.

Kad atgriezos darbā, daži policisti sagaidīja mani ar platu smaidu sejā. Uz mana rakstāmgalda bija brīnišķīgs puķu pušķis. Pļavu puķes.

Pasmaržoju tās, dziļi ieelpojot saldo, dabiski vienkāršo aromātu. Izlasīju kartīti. Hevenlijā^14, kur man ir kalnu namiņš, pļava ir pilna ar tādām. Rīt ir piektdiena. Paņem brīvdienu. Dosimies turp.

Paraksts - Kriss.

Tas šķita tiešām jauki. Kalni. Kriss. Man būs viņam viss jāpastāsta, jo tagad tas drīz nonāks atklātībā.

Iezvanījās tālrunis. Zvanīja Kriss. - Nu, ko teiksi? - Protams, kāds no kolēģiem tēloja Amora pastu un paziņoja viņam par manu atgriešanos.

- Neesmu vēl izlasījusi tavu kartīti. - Es iekodu lūpā. - Pārāk daudz citu, kas jāizšķiro.

Izdzirdēju vilšanās pilnu nopūtu un vēl kādu brīdi nogaidīju.

- Bet, ja gadījumā tu aicini mani kaut kur doties, atbilde ir - ar lielāko prieku. Izklausās lieliski. Dosimies ceļā astoņos.

- Miegamice, - viņš iebilda. - Es cerēju apsteigt rīta sastrēgumus.

- Es domāju - šovakar.

Man bija mēnesis laika. Es domāju: Kalnu gaiss, dzidri strauti un pļavu puķes ir labs iesākums.

100

NAKAMĀS DIVAS DIENAS mēs pavadījām kā burvīgā sapnī.

Kriša atpūtas mītne bija jauks, mājīgs sarkankoka slēpošanas namiņš Meisonridžā ar stāvu divslīpju jumtu un skatu uz Hevenliju. Mēs devāmies pastaigās pa mežu ar Mīļo Martu, uzbraucām pa trošu ceļu līdz pašai kalna virsotnei un pēc tam kājām nokāpām lejā. Uz terases grilējām zobenzivis.

Šo izklaižu starplaikos mēs mīlējāmies lielajā, ērtajā gultā ar baldahīnu, uz aitādas paklāja krāsns priekšā, āra duškabīnes vēsajā caurvējā. Mēs smējāmies un rotaļājāmies, glāstījām viens otru kā pusaudži, atklājot mīlestību gluži no jauna.

Taču es nebiju nekāda sapņaina jauniete. Es lieliski apzinājos notiekošo. Sajutu slimības nepielūdzamo vilni, kas mani pieņēmās spēkā kā upe, kura draud iziet no krastiem. Jutos bezpalīdzīga.

Sestdien Kriss man apsolīja neaizmirstamu dienu.

Mēs aizbraucām uz Taho ezeru, uz nelielu jahtu piestātni Kali-fornijas pusē. Viņš bija iznomājis platformas laivu - vecu, puk-šķošu koka baržu. Nopirkām sviestmaizes un pudeli Chardonnay un devāmies uz ezera vidu. Rāmais ūdens mirdzēja tirkīza zilumā, atspoguļojot skaidrās, saulainās debesis. Klinšainie kalni ar sniegotajām virsotnēm apņēma ezeru kā kronis.

Izmetām enkuru un uz bridi bijām nokļuvuši gluži citā pasaulē -divi vien. Izģērbāmies peldkostīmos. Es domāju, ka tagad ērti atlaidīsimies un gozēsimies saulītē, baudot vīnu un krāšņo skatu, taču Kriša acīs parādījās nebēdnīgi draiska dzirksts. Viņš iemērca plaukstas aukstajā ūdeni.

- Neparko, - es iebildu, papurinot galvu. - Droši vien tikai kādi piecdesmit grādi^15.

- Jā, bet tas ir sausais aukstums, - viņš jokoja.

- Vai ne, - es atbildēju. - Tad ej vien, nopeldies. Noķer man sudrablasi, ja kāds gadās tuvumā.

Viņš tuvojās man ar rotaļīgi draudīgu izteiksmi sejā. - Pati varēsi noķert.

- Nekā nebija. - Es stūrgalvīgi papurināju galvu. Taču man ari nāca smiekli. Kad Kriss arvien vairāk tuvojās, es atkāpos uz laivas pakaļgalu, līdz biju nonākusi strupceļā.

Viņš apskāva mani. Sajutu viņa ādas kārdinošo pieskārienu. - Tas ir iesvētīšanas rituāls, - viņš paziņoja.

- Kādas iesvētīšanas?

- Ekskluzīvā klubā. Katram, kurš grib tur iestāties, jāielec ūdenī.

- Tad es iztikšu bez tā. - Es iesmējos, cenšoties atbrīvoties no viņa stiprajām rokām. Neņemot vērā vājo pretestību, viņš uzcēla mani uz polsterētā sēdekļa laivas pakaļgalā.

- Velns parāvis, Kriš! - es iesaucos, kad viņš satvēra manu plaukstu.

- Labāk saki: Džeronimo^16! - viņš atbildēja, velkot mani sev līdzi. Es iekliedzos: - Tu, riebekli! - un mēs iegāzāmies ezerā.

Ledainā ūdens pieskāriens bija satriecoši uzmundrinošs. Mēs iznirām abi reizē, un es iekliedzu viņam sejā: - Velns tevi rāvis! - Tad viņš ūdenī mani noskūpstīja, un pēkšņi es vairs nejutu aukstumu. Turējos pie Kriša, gan lai sasildītos, gan arī tāpēc, ka tik ļoti gribēju būt kopā ar viņu. Izjutu pret viņu tik bezgalīgu uzticību, ka šķita pat baisi. Piecdesmit grādi, bet es degu kā ugunī.

- Vai redzi to? - norādīju, izraujoties no viņa apskāviena.

Piecdesmit jardu attālumā ūdenī šūpojās oranža boja. - Kurš

pirmais līdz tai bojai? - Un tad metos peldus, pārsteidzot viņu ar savu ātrumu.

Kriss ar spēcīgiem, vienmērīgiem vēzieniem centās tikt līdzi, taču es atrāvos bez pūlēm.

Pie bojas palēnināju gaitu un sagaidīju viņu.

Kriss izskatījās bezgala pārsteigts. - Kur tu iemācījies tā peldēt?

- Dienvidu Sanfrancisko YMCA^17 - uzvarētāja četrpadsmit, piecpadsmit, sešpadsmit gadu vecuma grupā. - Es iesmējos. - Neviens nevarēja mani panākt. Izrādās, ka vēl neesmu zaudējusi formu.

Pēc brīža mēs ar laivu piebraucām pie apslēpta, ēnaina līcīša netālu no krasta. Kriss izslēdza motoru un aplika ap kabīni brezenta pārsegu, it kā lai pasargātu mūs no saules. Aizturot elpu, ielīdām slēptuvē, patvērušies no ārpasaules skatieniem.

Ļāvu viņam lēni atsprādzēt manu peldkostīmu, un viņš nolaizīja ūdens lāsītes no manām rokām un krūtīm. Tad es notupos uz ceļiem un atpogāju viņa šortus. Mums nebija jārunā. Mūsu ķermeņi pateica visu. Es atlaidos uz muguras, velkot Krišu sev virsū.

Nekad vēl nebiju izjutusi tik ciešu saikni ar kādu cilvēku vai vietu. Klusēdama cieši piekļāvos viņam, dzirdot ezera rāmos šļakstus visapkārt. Es nodomāju: Ja tagad ierunāšos, tad sabojāšu visu.

Pēc tam es tikai gulēju, jūtot, kā siltas trīsas skrien pār visu augumu. Ilgojos, kaut tas nekad nebeigtos, taču zināju, ka nenovēršami pienāks gals. Skarbā realitāte vienmēr iejaucas, vai ne?

101

KĀDĀ BRĪDĪ TOVAKAR pēkšņi sāku raudāt.

Es biju pagatavojusi spageti carbonara, un mēs mēnesgaismā uz terases paēdām vakariņas un izdzērām pudeli Pinot Noir sarkanvīna. Kriss uzlika Dvoržāka čella koncerta disku, bet drīz vien mēs to nomainījām ar Dixie Chicks.

Maltītes laikā Kriss jautāja par manu bērnību.

Es pastāstīju par mammu, par to, kā tēvs mūs pameta, kad es vēl biju maza. Par to, kā mamma divdesmit gadus nostrādāja par grāmatvedi Emporium. Kā es gandrīz viena uzaudzināju savu māsu.

- Mamma nomira ar krūts vēzi, kad viņai bija tikai piecdesmit. -Es, protams, saskatīju šī fakta rūgto ironiskumu.

- Un kāds bija tavs tēvs? Gribu zināt visu par tevi.

Iedzēru malku vīna un pastāstīju, ka kopš trīspadsmit gadu

vecuma tēvu esmu redzējusi tikai divreiz. Mātes bērēs. Un tajā dienā, kad mani uzņēma policijas dienestā. - Viņš sēdēja pēdējā rindā, viens pats. - Pēkšņi manī uzbangoja ilgi apvaldītas dusmas. - Ko viņš tur meklēja? - Pacēlu asaru pilnās acis. - Kāpēc ieradās un sabojāja visu?

- Vai esi kādreiz vēlējusies tikties ar viņu?

Es neatbildēju. Man prātā sāka rosīties citas domas. Samulsu, pēkšņi apjaušot, ka pašlaik baudu savas dzīves laimīgākos brīžus, taču šī laime ir būvēta uz meliem. Samirkšķināju acis, lai atbrīvotos no biedējošajām domām. Tas neizdevās pārāk labi.

Kriss pasniedzās un satvēra manu plaukstu. - Piedod, Lindsij. Es nedrīkstēju...

- Ne jau tāpēc, - es čukstēju, saspiežot viņa plaukstu. Sapratu, ka pienācis laiks īsti uzticēties viņam, beidzot atklāt visu par sevi. Taču man bija bail, lūpas trīcēja, acis pieplūda ar asarām.

- Kris, man tev kaut kas jāpastāsta, - es iesāku. - Un tas ir mazliet padrūmi.

Paraudzījos viņā tik sirsnīgi un uzticīgi, cik vien spēja manas raižpilnās acis. - Vai atceries, kā es gandrīz paģību toreiz, kad mēs runājām ar Dženksu?

Kriss pamāja ar galvu. Tagad jau viņš šķita mazliet noraizējies. Viņa pierē ievilkās dziļas rievas.

- Visi nodomāja, ka es tikai pārbijos, taču iemesls bija cits. Kriš, es esmu slima. Varbūt drīz būs jāliekas slimnīcā.

Ieraudzīju, kā viņa skatiens pēkšņi satumst. Viņš gribēja kaut ko teikt, bet es pieliku pirkstu viņam pie lūpām.

- Noklausies visu līdz galam. Labi?

- Labi. Piedod.

Es izstāstīju visu par Negli slimību. Ka ārstēšanas procedūras nepalīdz. Ka sāk zust cerības. To, par ko Medveds mani brīdināja tikai pirms pāris dienām. Man jau bija sākusies trešā, nopietnākā stadija. Varbūt drīz sekos kaulu smadzeņu pārstādīšana.

Es neraudāju. Stāstīju visu skaidriem vārdiem kā jau policiste. Gribēju iedvest viņam cerību, parādīt, ka cīnos, ka joprojām esmu tikpat stipra, kādu viņš mani bija iemīlējis.

Kad beidzu stāstīt, saspiedu viņa plaukstas un dziļi, dziļi ievilku elpu. - Patiesība ir tāda, Kriš, ka es drīz varu nomirt.

Cieši savijām kopā plaukstas. Dziļi ieskatījāmies viens otram acīs. Bijām tik tuvi kā vēl nekad.

Tad Kriss maigi pieskārās manam vaigam un viegli paberzēja to. Viņš neteica ne vārda, tikai apskāva mani ar savām stiprajām un maigajām rokām un piekļāva sev klāt.

Un tad man uznāca raudiens. Viņš bija tik labs cilvēks. Taču es varēju viņu zaudēt. Tāpēc apraudāju visu labo, kas mums varbūt nebūs lemts.

Es raudāju un raudāju, un līdz ar katru šņukstu viņš apskāva mani ciešāk.

Kriss visu laiku čukstēja: - Būs jau labi, Lindsij. Būs jau labi. Būs jau labi.

- Vajadzēja agrāk tev pastāstīt, - es žēlojos.

- Es saprotu, kāpēc tu to nedarīji. Cik ilgi tu jau to zini?

Es atbildēju: - Kopš tās dienas, kad mēs pirmoreiz tikāmies. Man ir tāds kauns.

- Nevajag kaunēties, - viņš iebilda. - Kā gan tu varēji zināt, vai drīksti man uzticēties?

- Tev es sāku uzticēties diezgan ātri. Es neuzticējos pati sev.

- Tagad tu to vari, - Kriss čukstēja.

102

ŠĶIET, MĒS PAVADĪJĀM NOMODĀ visu nakti. Brīžiem smējāmies, brīžiem raudājām. Pamodos gultā, neatceroties, kā tur nokļuvu.

Nākamajā dienā es neatlaidu Kriša roku gandrīz ne mirkli. Baiso draudu un neskaidrības gaisotnē tikai kopā ar viņu jutos droši un mierīgi. Negribēju doties projām.

Taču šajā nedēļas nogalē notika vēl kaut kas - neskaitot slimību un manas un Kriša attiecības. Radās kāda uzbāzīga doma, kas izjauca miera un drošības noskaņu.

Šo domu atmodināja Džeikobi teiktais.

Kāda pavirši izmesta piezīme, kurai pirmajā brīdī nepievērš uzmanību, taču tā kaut kā paliek dziļi atmiņā. Pēc tam visnegaidītākajā brīdī atkal uzpeld apziņā, daudz pārliecinošāka un loģiskāka nekā iepriekš.

Bija svētdienas vakars. Nedēļas nogale beigusies. Kriss bija atvedis mani mājās. Lai cik grūti bija šķirties no viņa, man kādu brīdi bija jāpaliek vienai, jāpārdomā nedēļas nogalē pārdzīvotais un jāizlemj, kā rīkoties turpmāk.

Izkravāju mantas, pagatavoju tēju un saritinājos uz dīvāna kopā ar Mīļo Martu. Atcerējos slepkavību lietu. Nikolass Dženkss man jau bija palicis pagātnē. Vēl tikai jāuzraksta neskaitāmi ziņojumi. Lai gan viņš vēl joprojām klaigāja par vainas uzvelšanu. Tas ir tikai viņa neprāts un kārtējie meli.

Un tad manā atmiņā ielavījās Džeikobi vārdi.

Labs arests, viņš teica agrā otrdienas rītā.

Viņa acīs bija tāds kaitinoši uzstājīgs skatiens. Tikai neaizmirsti, viņš sauca man nopakaļ, ka nonāci viņam uz pēdām, pateicoties šampanietim... Kā tev šķiet, kāpēc Dženkss atstāja to šampanieti?

Es gandrīz nepievērsu tam uzmanību. Dženkss bija iesēdināts. Lieta neapšaubāmi atrisināta. Tobrīd domāju par tikko pagājušo nakti, par Krišu. Apstājos uz kāpnēm un pagriezos pret Džeikobi. Es nezinu, Voren. Mēs jau esam to pārrunājuši. Varbūt aizmirsa lielā steigā.

Tev taisnība. Viņš pamāja ar galvu. Droši vien tāpēc arī viņš nesa-vīstīja žaketi un nepaņēma līdzi.

Paraudzījos uz viņu, it kā sakot: Kāpēc tagad atkal par to jārunā? Dženksam vajadzēja tīru smokinga žaketi, lai varētu nepamanīts atstāt viesnīcu. Turklāt mata DNS atbilstība likvidēja visas šaubas.

Un tad viņš to pateica. Vai esi izlasījusi to grāmatu līdz beigām?-viņš jautāja.

Kādu grāmatu?

Dženksa grāmatu. “Mūžīgā līgavas māsa".

Tikai svarīgākās vietas, es atbildēju. Kāpēc jautā?

Viņš teica: Nezinu, tā man kaut kā palika prātā. Kā jau teicu, mana sieva ir liela viņa cienītāja. Šeit mētājās vairākas manuskripta kopijas, tāpēc es vienu aiznesu uz mājām. Interesanti bija uzzināt, kā viss beidzās.

Raudzījos viņā, nesaprotot, ko īsti viņš cenšas pateikt.

Tas viss bija sarīkots, Džeikobi paziņoja. Tas tipiņš Filips Kempbels tiek cauri sveikā. Viņš uzveļ vainu kādam citam.

Pēc vairākām dienām Vorena teiktais atkal zaglīgi ielavījās manā prātā. Sarīkots. Viņš uzveļ vainu kādam citam.

Tas ir bezjēdzīgi, teicu sev, vispār pievērst uzmanību šādai versijai, apsvērt to. Visa apsūdzība taču ir dzelžaini stabila.

Sarīkots - man atkal neviļus ienāca prātā.

- Laikam esmu idiote, - skaļi paziņoju. - Dženkss pūlas izgudrot jebkādu pasaciņu, lai tikai izglābtos no soda.

Piecēlos, paņēmu tējas krūzi līdzi uz vannasistabu un sāku mazgāt seju.

No rīta pastāstīšu Jautrītim par savu slimību. Pietiekami ilgi biju vilcinājusies. Tagad skatīšos patiesībai acīs. Tagad, kad lieta atrisināta, pienācis īstais bridis. Tagad, kad lieta atrisināta!

Iegāju guļamistabā, norāvu cenas zīmi no T krekla ar uzrakstu “Paradīzes stūrītis”, ko Kriss bija man nopircis. Apgūlos gultā, un Marta pienāca samīļoties.

Atmiņā atausa nedēļas nogales iespaidi. Aizvēru acis. Nespēju vien sagaidīt, kad varēšu to pastāstīt draudzenēm.

Tad pēkšņi mani apdullināja kāda apjausma. Pietrūkos sēdus, it kā būtu pamodusies no murga. Sastingu uz vietas. - Ak nē! Ak dievs, nē! - es čukstēju.

Kad Dženkss savā mājā man uzbruka, viņš atvēzējās ar kreiso roku.

Piedāvājot dzērienu, viņš pacēla krūzi ar kreiso roku.

Tas nav iespējams, es nodomāju. Tas nenotiek īstenībā.

Klēra bija pārliecināta, ka Deivida Branta slepkava ir labrocis.

103

DŽILA, KLĒRA UN SINDIJA raudzījās uz mani kā uz vājprātīgu.

Es tikko biju izteikusi liktenīgos vārdus. - Bet ja nu Dženkss nemelo? Ja nu tiešām kāds cenšas viņam uzvelt vainu?

- Kādas muļķības! - Džila atcirta. - Dženkss ir nonācis izmisumā un nespēj īsti skaidri domāt. Mēs esam viņu atmaskojušas!

- Nespēju noticēt, ka tu to saki, - Sindija iesaucās. - Tieši tu viņu atradi. Tu savāci visus pierādījumus.

- Es zinu. Zinu, ka tas izklausās neprātīgi. Cerams, ka tas ir neprāts. Tikai noklausieties visu līdz galam.

Izstāstīju par Džeikobi izteicieniem par grāmatu un pēc tam manu pēkšņo apjausmu, ka Dženkss ir kreilis.

- Tas neko nepierāda, - Džila iebilda.

- Lindsij, es nevaru apstrīdēt zinātni, - Klēra noteica, pašūpojot galvu. - Mēs nozieguma vietā atradām viņa sasodīto DNS.

- Saproti, - es iebildu, - es gribu iesēdināt šo tipu tikpat ļoti kā ikviens. Taču tagad, kad mums ir visi pierādījumi, tas viss izskatās... pārāk gludi. Žakete, šampanietis. Dženkss savās grāmatās aprakstījis sarežģītas slepkavības. Kāpēc lai viņš atstātu tādas norādes?

- Tāpēc, Lindsij, ka viņš ir stulbs psihopāts. Uzpūtīgs riebeklis, kas ir saistīts ar visiem trim noziegumiem.

Džila pamāja ar galvu. - Viņš ir rakstnieks. īstu noziegumu pastrādāšanā viņam nav pieredzes. Tāpēc pieļāva tādas kļūdas.

- Džila, tu redzēji viņa izturēšanos. Tas ir kas vairāk par vienkāršu izmisumu. Es esmu redzējusi slepkavas, kas arī īsi pirms nāvessoda izpildes joprojām visu noliedz. Viņa attieksme ir mulsinošāka. It kā viņš nespētu noticēt tam visam.

Džila piecēlās un ieurbās manī ar savu ledaini zilo acu skatienu. - Lindsij, kāpēc tik pēkšņa atkāpšanās?

Pirmoreiz sajutos tik vientuļa un atstumta to cilvēku vidū, kam biju pieradusi visvairāk uzticēties. - Es ienīstu šo tipu varbūt vairāk nekā visi citi, - paziņoju. - Es tik ilgi viņu medīju. Zinu, ko viņš nodarīja tām sievietēm. - Es pievērsos Klērai. - Tu teici, ka slepkava bija labrocis.

- Visticamāk, labrocis, - Klēra izlaboja.

- Varbūt viņš vienkārši bija paņēmis nazi otrā rokā? - Sindija ieminējās.

- Sindij, ja tu gribētu kādu nogalināt, - es iebildu, - lielāku un stiprāku par tevi, vai tad tu uzbruktu ar nepareizo roku?

- Varbūt ne, - Džila iejaucās, - taču tu iebilsti pret faktiem. Pret pierādījumiem un pamatojumiem, Lindsij. Visu, ko mēs ar tādām pūlēm savācām. Un pretī vari dot tikai pieņēmumus. “Dženkss tur krūzi kreisajā rokā. Filips Kempbels grāmatas beigās kādam uzveļ vainu.” Lindsij, mēs esam pierādījuši šī vīra saistību ar trim dubult-slepkavībām. Tu nedrīksti mainīt savu stingro nostāju. - Viņas lūpas notrīcēja. - Tev jāsniedz liecība.

Nezināju, kā aizstāvēties. Es gribēju notvert Dženksu tikpat stipri kā ikviena no mums. Pat vairāk. Taču tagad, par spīti nesenajai pārliecībai, nespēju atbrīvoties no pēkšņajām šaubām.

Vai mēs esam saņēmuši ciet īsto vainīgo?

- Mēs vēl joprojām neesam atraduši slepkavības ieroci, - atgādināju Džilai.

- Lindsij, mums nevajag ieroci. Mēs atradām viņa matu upura ķermenīl

Pēkšņi attapāmies, ka cilvēki no citiem galdiņiem ziņkāri raugās uz mums. Džila dusmīgi nošņācās un apsēdās. Klēra aplika roku man ap pleciem.

Es dziļi ievilku elpu un atslīgu pret dīvāniņa atzveltni.

Beidzot Sindija ierunājās: - Mēs visu laiku bijām kopā ar tevi. Un nepametīsim tevi arī tagad.

Džila papurināja galvu. - Tu gribi palaist viņu brīvībā, kamēr izmeklēsim lietu no jauna? Ja mēs viņu netiesāsim, Kllvlenda tiesās.

- Es negribu, lai tu laid viņu brīvībā, - atbildēju. - Es tikai gribu būt simtprocentīgi pārliecināta.

- Es esmu pārliecināta, - Džila paziņoja, acīm dusmās spīdot.

Pievērsos Klērai, un ari viņas skatiens nepauda atbalstu man.

- Ir milzum daudz lietisko pierādījumu, kas visu skaidri apstiprina.

- Ja tas nonāks atklātībā, - Džila brīdināja, - manu karjeru varēs izmest miskastē. Benets grib redzēt šī vīra asinis uz tiesas zāles sienas.

- Paraugies uz to no citas puses. - Sindija klusi iesmējās. - Ja Lindsijai izrādīsies taisnība un tu notiesāsi Dženksu, tad turpmākos divdesmit gadus visi studēs šo lietu kā smagas kļūdas piemēru.

Mēs apjukušas saskatījāmies. Šķita, it kā mūsu priekšā būtu dārgas, neaizstājamas vāzes lauskas.

- Ja pieņem, ka tas nebija viņš, - Klēra nopūtās, - kā lai tagad meklējam īsto vainīgo?

Šķita, ka atkal esam nonākušas sākumpunktā - atkal pie pirmā nozieguma. Briesmīga sajūta.

- Kas īsti nostiprināja aizdomas pret Dženksu? - es jautāju.

- Mats, - Klēra atbildēja.

- Ne gluži. Mums bija jātiek viņam klāt, lai pateiktu, kam tas pieder.

- Merila Šortlija, - Džila ieminējās. - Dženkss un Merila? Tu domā?

Es papurināju galvu. - Mums trūka vēl dažu pierādījumu apcietināšanai.

Sindija atcerējās: - “Mūžīgā līgavas māsa". Viņa pirmā sieva.

Domīgi pamāju ar galvu un izgāju no kafejnīcas.

104

DAŽĀS TURPMĀKAJĀS DIENĀS vēlreiz pārskatīju visu, kas mums bija zināms par Džoannu Veidu.

Vispirms pārlasīju sūdzību par vardarbību ģimenē, ko viņa bija iesniegusi pret Dženksu. Aplūkoju iecirknī uzņemtās Džoannas fotogrāfijas - vienos zilumos, ar pietūkušu seju. Izlasīju policistu ziņojumu par notikuma vietā redzēto. Strīdi ar lamāšanos.

Dženkss vicina dūres, pamatīgi saniknots. Viņu nācās savaldīt, pretojās aizturēšanai.

Ziņojumu bija parakstījuši divi Ziemeļu iecirkņa policisti - Sem-juels Delgado un Antonijs Faciola.

Nākamajā dienā vēlreiz devos pie Dženksa bijušā aģenta Grega Marksa. Viņš bija vēl vairāk pārsteigts par manu apmeklējumu, uzzinot, ka mani interesē cits rakstnieka pagātnes aspekts. - Džoanna? - viņš ar uzjautrinātu smaidu pārjautāja. - Viņa neprata izvēlēties īstos vīriešus, inspektore, un vēl sliktāk - īsto bridi, kad rīkoties.

Markss pastāstīja, ka Dženksu pāra šķiršanās stājusies spēkā tikai sešus mēnešus pirms “Dzeloņstieples” parādīšanās pārdošanā. Viņš teica, ka šī grāmata esot pārdota gandrīz miljons eksemplāros tikai cietajos vākos vien. - Viņa pacieta Nikolasa izdarības visus trūcīgos gadus un par to saņēma nieka grašus... - Viņš pašūpoja galvu. - Saņemtais pabalsts bija tikai ubaga dāvana salīdzinājumā ar to, ko viņa dabūtu, ja būtu iesniegusi prasību gadu vēlāk.

Šajā stāstījumā Markss man attēloja citādu sievieti nekā tā, kuru es biju satikusi sporta klubā. Tā man šķita atbrīvojusies no pagātnes rēgiem.

- Viņa jutās izmantota, pamesta kā veca, nevajadzīga bagāža. Džoanna bija apmaksājusi viņa mācības, atbalstījusi viņu, kad viņš tikko sāka rakstīt. Kad Niks pameta studijas juristos, viņa pat atsāka strādāt.

- Un vai pēc šķiršanās, - es jautāju, - viņa turpināja ienīst Dženksu?

- Cik man zināms, viņa turpināja sūdzēt viņu tiesā. Pēc šķiršanās viņa mēģināja iesūdzēt Niķu, pieprasot savu daļu no viņa turpmākās peļņas. Par saistību neizpildi, līguma laušanu. Visu, ko tik spēja iedomāties.

Man bija žēl Džoannas Veidas. Bet vai šis aizvainojums varēja izraisīt tādu atriebību? Vai tiešām viņa tādēļ bija gatava nogalināt sešus cilvēkus?

Nākamajā dienā es pieprasīju no apgabala arhīva Dženksu šķiršanās dokumentu kopiju. Caur ierasto birokrātijas žargonu varēja nojaust, ka šis ir bijis īpaši naidīgs gadījums. Viņa prasīja trīs miljonus dolāru no turpmākās peļņas. Taču dabūja tikai piecus tūkstošus mēnesī, kas pieaugs līdz desmit, ja Dženksa peļņa būtiski palielināsies.

Nespēju noticēt dīvainajai pārvērtībai, kas sāka veidoties manā prātā.

Tieši Džoanna pirmā pieminēja šo grāmatu. Viņa jutās piekrāpta, noniecināta un glabāja sirdī daudz dziļāku aizvainojumu nekā izrādīja. Tae-bo trenere Džoanna, kas ir pietiekami stipra, lai pievārētu divreiz lielāka auguma vīrieti. Turklāt viņa pat varēja iekļūt Dženksu mājā.

Šķita īsts neprāts kaut ko tādu pieļaut. Tas bija ne tikai bezjēdzīgi... tas bija neiespējami.

Slepkavības bija izdarījis vīrietis - Nikolass Dženkss.

105

NĀKAMAJĀ DIENĀ, kopīgi mielojoties ar hotdogu un sāļo kliņģeriti pilsētas Domes priekšā, es izstāstīju Krišam visu, ko biju uzzinājusi.

Viņš paraudzījās uz mani tāpat kā draudzenes pirms dažām dienām. Pārsteigts, apjucis. Neticīgs. Tomēr nesāka uzreiz visu noliegt.

- Viņa varēja to visu sarīkot, - es paskaidroju. - Viņa zināja par grāmatu. Pati ieminējās mums par to. Viņa pazina Dženksa gaumi - šampanieti, apģērbu -, zināja par viņa saistību ar “Zvirbuļu krauju”. Viņa pat varēja iekļūt bijušā vīra mājā.

- Es varētu tam noticēt, - Kriss atbildēja, - taču šīs slepkavības izdarījis vīrietis, Lindsij. Dženkss. Mums viņš ir pat nofilmēts.

- Vai ari kāds, kas pārģērbies un izliekas par Dženksu. Visi viņa attēli bija ļoti nepārliecinoši.

- Lindsij, neaizmirsti DNS atbilstību.

- Es runāju ar policistiem, kuri bija devušies uz izsaukumu, kad Dženkss sita Džoannu, - es uzstāju. - Viņi teica: lai cik nikns bijis Dženkss, viņa tam devusi pretī ar tādu pašu sparu. Viņiem nācies savaldīt Džoannu, kamēr vīru veda uz mašīnu.

- Lindsij, viņa atteicās no apsūdzības. Viņai apnika pastāvīgie pāridarījumi. Varbūt viņa neguva pelnīto gandarījumu, toties pieprasīja šķiršanos un sāka jaunu dzīvi.

- Tur jau tas āķis, Kriš. Viņa nepieprasīja šķiršanos. Dženkss viņu pameta. Viņa šī vīrieša dēļ upurēja visu. Markss viņu raksturoja kā līdzatkarības piemēru.

Es redzēju, ka Kriss grib tam noticēt, tomēr vēl nav īsti pārliecināts. Es jau biju iesēdinājusi cietumā vīrieti, pret kuru bija gandrīz neapgāžami pierādījumi. Bet tagad pēkšņi gribu visu izjaukt. Kas gan ar mani noticis?

Tad pēkšņi man atausa atmiņā kādi sen dzirdēti un pusaizmirsti vārdi. Lorija Birnbauma - lieciniece no Brantu kāzām. Kā viņa raksturoja tur redzēto vīrieti. Kaut kas dīvains... Bārda viņu padarīja vecāku, bet viss pārējais viņā bija jaunāks.

Džoanna Veida - vidēja auguma, labroce, tae-bo trenere, pietiekami stipra, lai pievārētu divreiz lielāka auguma vīrieti. Un Dženksa deviņu milimetru pistole. Viņš teica, ka neesot to redzējis jau gadiem ilgi. Montanas mājā... Reģistri liecināja, ka viņš nopircis šo ieroci pirms desmit gadiem. Kad bija precējies ar Džoannu.

- Ja tu būtu viņu redzējis, - es turpināju arvien uzstājīgāk. - Viņa ir pietiekami spēcīga, lai tiktu galā ar katru no mums. Viņa ir vienīgā, kas zina visu - par vīnu, apģērbu, “Mūžīgo līgavas māsu”. Viņai bija iespējas savākt visus pierādījumus. Fotogrāfijas un aculiecinieku liecības nebija pārliecinošas. Kriš, ja nu tā tiešām bija viņa?

Es biju satvērusi Kriša plaukstu, prātā drudžaini pārcilājot dažādas iespējas, bet tad pēkšņi man neciešami aizžņaudzās elpa. Šķita, ka tas ir tikai satraukums par izvirzīto pārdrošo versiju, taču tad sajutu triecienu kā no joņojoša ātrvilciena.

Reibonis, nelabums. Sažņaudzās vēders, sagriezās galva.

- Lindsij? - Kriss iejautājās. Jutu, ka viņa plauksta balsta manu plecu.

- Kaut kāda nelāga sajūta, - es nomurmināju. Sviedri, drebuļi, pēc tam bezgalīgs vājums. It kā manā krūškurvī maršētu un cīnītos armijas.

- Lindsij? - viņš atkārtoja, tagad jau stipri noraizējies.

Atbalstījos pret viņu. Šī bija visdīvainākā un biedējošākā sajūta.

Vienu mirkli jutos pavisam vārga, bet tūlīt pēc tam atguvu spēku, tikko vēl biju pie skaidras apziņas, tad atkal slīgu ģībonī.

Te redzēju Krišu, te atkal ne.

Tikko vēl zināju, kas nogalināja jaunlaulātos. Bet tad tas viss pagaisa.

Jutu, ka gāžos uz ietves.

106

ATGUVOS UZ SOLIŅA PARKA, Kriša rokās. Viņš cieši apskāva mani un turēja, līdz mani spēki atgriezās.

Orentālers mani brīdināja. Šī bija trešā stadija. Mana ķermeņa sabrukuma sākums.

Es pat nezināju, kas mani biedē vairāk - gaidāmā ķīmijas terapija un gatavošanās kaulu smadzeņu pārstādīšanai vai mokošā sajūta, kā slimība pamazām saēd mani no iekšienes.

Nedrīkst ļaut tai uzvarēt.

- Būs jau labi, - ierunājos jau stingrākā balsī. - Ārsts teica, ka tā būs.

- Lindsij, tu vienmēr uzņemies pārāk daudz. Tagad tu gribi uzsākt veselu jaunu izmeklēšanu.

Dziļi ievilku elpu un pamāju ar galvu. - Man tikai jābūt pietiekami stiprai, lai to novestu līdz galam.

Brīdi sēdējām abi kopā. Jutu, kā manā sejā atgriežas sārtums, rokas un kājas atgūst spēku. Kriss turēja mani apskautu un maigi glāstīja. Mēs laikam izskatījāmies pēc mīlētāju pārīša, kas meklē divvientulību cilvēkiem pārpilnā parkā.

Beidzot viņš iejautājās: - Lindsij, vai tas viss, ko tu teici par Džoannu, tavuprāt, tiešām atbilst patiesībai?

Tas viss varēja izrādīties ari maldi. Viņa nemeloja par savu šķiršanos no Dženksa. Un par savām pašreizējām attiecībām ar viņu un Česiju. Vai viņa prata noslēpt tik kvēlu naidu? Viņai bija gan zināšanas, gan iespējas.

- Manuprāt, slepkava vēl staigā brīvībā, - es atbildēju.

107

ES NOLĒMU UZŅEMTIES milzīgu risku. Ja tas neizdosies, draudēja izjukt visa izmeklēšana.

Nolēmu apspriest savas aizdomas ar Dženksu.

Tikos ar viņu tajā pašā apmeklētāju telpā. Viņu atkal pavadīja jurists Lefs. Dženkss negribēja tikties ar mani, būdams pārliecināts, ka vairs nav jēgas runāt ar policiju. Un es arī negribēju atklāt savus patiesos nodomus, lai nesagādātu viņiem aizstāvības argumentus, ja izrādīsies, ka kļūdos.

Dženkss šķita sadrūmis, gandrīz depresijas pārņemts. Smīnīgais, elegantais dendijs bija pārvērties par nervozu, neskuvušos īgņu.

- Ko vēl jums vajag? - viņš nicīgi norūca, neskatoties man acīs.

- Vēlos pajautāt, vai varat nosaukt kādu cilvēku, kurš gribētu jūs šeit iesēdināt, - es atbildēju.

- Naglojat ciet mana zārka vāku? - viņš ar drūmu smīnu noprasīja.

- Teiksim tā - sava pienākuma izpildes interesēs dodu jums vienu pēdējo iespēju to atvērt.

Dženkss neticīgi nosprauslājās. - Šermans teica, ka Napas iestādes gatavojas apsūdzēt mani vēl divās slepkavībās. Vai nav lieliski? Ja tas ir palīdzības piedāvājums, tad es labāk riskēšu pats visu pierādīt.

- Dženksa kungs, es neatnācu tādēļ, lai iedzītu jūs slazdā. Gribu uzklausīt, kas jums sakāms.

Lefs paliecās uz priekšu un kaut ko iečukstēja Dženksam ausī. Šķita, ka viņš mudina savu klientu runāt.

Ieslodzītais pievērsa man niknu skatienu. - Kāds skraida apkārt, izlikdamies par mani, rūpīgi izlasījis manu pirmo romānu. Šis cilvēks ari grib sagādāt man ciešanas. Vai tiešām to tik grūti uzminēt?

- Labprāt uzklausīšu visus vārdus, ko nosauksiet, - es atbildēju.

- Gregs Markss.

- Jūsu bijušais aģents?

- Viņš uzskata, ka esmu viņam pateicību parādā par savu sasodīto karjeru. Manis dēļ viņš esot zaudējis miljonus. Kopš es viņu atstāju, viņam nav bijis neviena vērā ņemama klienta. Un viņš ir vardarbīgs. Markss ir šaušanas kluba biedrs.

- Kā viņš būtu varējis tikt pie jūsu drēbēm? Un sadabūt jūsu bārdas matu?

- Jūs to noskaidrojiet. Jūs taču esat policija.

- Vai viņš zināja, ka jūs tovakar būsiet Klīvlendā? Vai zināja par jūsu attiecībām ar Keitiju Kogutu?

- Niks tikai izsaka pieņēmumu, - Lefs iejaucās, - ka pastāv arī citas iespējamības, kurš varētu būt vainojams šajā noziegumā.

Es sagrozījos krēslā. - Kas vēl zināja par šo grāmatu?

Dženkss nervozi saviebās. - Es to pārāk neafišēju. Daži seni draugi. Mana pirmā sieva Džoanna...

- Vai kādam no viņiem ir iemesls sagādāt jums nepatikšanas?

Dženkss drūmi nopūtās. - Kā jūs varbūt zināt, mana šķiršanās

nebija pārāk draudzīga. Protams, kādu laiku Džoanna labprāt būtu gribējusi sastapt mani uz vientuļa ceļa, traukdamās pretī automašīnā ar sešdesmit jūdžu ātrumu stundā. Taču tagad viņa atkal ir nostājusies uz kājām, sākusi jaunu dzīvi, turklāt pat sapazinusies ar Česiju... Nē, viņa tā nevarētu būt. Nē. Tikai ne Džoanna. Varat man ticēt.

Nepievērsu uzmanību šai piezīmei un cieši ieskatījos viņam acīs. - Jūs teicāt, ka bijusī sieva esot viesojusies jūsu mājā.

- Varbūt vienreiz vai divreiz.

- Tad viņa varēja piekļūt noteiktām lietām. Varbūt vīnam? Varbūt mantām jūsu sienas skapī?

Dženkss kādu brīdi it kā apcerēja šādu iespējamību, bet tad viņa lūpas saviebās nicīgā smīnā. - Tas nav iespējams. Nē. Tā nebija Džoanna.

- Kā jūs varat būt tik pārliecināts?

Viņš paraudzījās mani, it kā būtu spiests atkārtot acīmredzamu patiesību. - Džoanna mīlēja mani. Un mīl vēl joprojām. Kāpēc tad, jūsuprāt, viņa vēl grozās manā tuvumā, cenšas iedraudzēties ar manu tagadējo sievu? Tāpēc, ka viņai pietrūkst agrākā skata pa logu? Tāpēc, ka nekas nespēj aizstāt to, ko es viņai varēju sniegt. Kā es viņu mīlēju. Bez manis viņas dzīve ir tukša.

- Kā tad jūs iedomājaties? - Viņš nicīgi nosprauslājās. - Džoanna visus šos gadus kopš šķiršanās glabā burkā manus matus?

Viņš sēdēja, pieglauzdams bārdu, un apņēmīgā sejas izteiksme pamazām pārtapa apcerīgā. - Kādam ir zobs uz mani... bet ne Džo-annai... Kad mēs iepazināmies, viņa bija tikai nožēlojama kantoriste. Neprata atšķirt Ralfu Lorēnu no JCPenneys. Es palīdzēju viņai celt pašcieņu. Veltīju viņai visu savu dzīvi, un viņa man - savējo. Viņa daudz ko upurēja manis dēļ, pat strādāja divās darbavietās, kad es nolēmu sākt rakstīt.

Bija grūti noticēt, ka Dženkss nav vainojams šajos drausmīgajos noziegumos, tomēr es ne atlaidos. - Jūs teicāt, ka tas smokings bija vecs. Jūs to uzreiz pat nepazināt. Un ierocis, Dženksa kungs, deviņu milimetru pistole. Jūs teicāt, ka neesat redzējis to gadiem ilgi. Un laikam tas glabājas kaut kur jūsu Montanas mājā. Vai nevarētu būt tā, ka šis plāns bija iecerēts jau sen?

Redzēju, kā pamazām pārvēršas Dženksa sejas izteiksme, nonākot pie tik neiedomājama secinājuma.

- Jūs teicāt, ka tad, kad sākāt rakstīt, Džoanna sāka strādāt vēl vienā darbavietā, lai palīdzētu jums. Kas tas bija par darbu?

Dženkss pacēla skatienu pret griestiem, padomāja un tad it kā atcerējās. - Viņa strādāja Saks veikalā.

108

PAMAZĀM, BET NENOVĒRŠAMI mani sāka pārņemt izjūta, ka esmu iekāpusi nepareizajā lidmašīnā un lidoju pavisam uz citu pilsētu.

Pretēji jebkādai loģikai arvien vairāk pieauga mana pārliecība, ka varbūt tomēr Nikolass Dženkss nav slepkava. Kāds murgs!

Man bija jāizdomā, ko darīt. Rokudzelžos saslēgtā Dženksa bilde lepojās gan Time, gan Newsweek pirmajā lappusē. Nākamajā dienā bija paredzēta apsūdzības uzrādīšana Napā vēl par divām slepkavībām. Varbūt man labāk būtu palikt nepareizajā lidmašīnā, doties projām no Sanfrancisko un nekad vairs te nerādīties.

Sasaucu kopā draudzenes. Izstāstīju viņām, kāda jauna aina sāk veidoties - niknie šķiršanās cīniņi, Džoannas aizvainojums par pamešanu, iespēja viegli piekļūt upuru datiem ar bijušo Saks kolēģu palīdzību.

- Viņa bija veikala vadītājas palīdze, - es paskaidroju. - Sagadīšanās?

- Dabū man pierādījumus, - Džila iebilda. - Jo pašlaik man ir pierādījumi pret Niķu Dženksu. Visi, cik vien vajadzīgi.

Viņas balsī varēju saklausīt raizes un vilšanos. Šīs lietas attīstību vēroja visa valsts, pievēršot uzmanību katrai viņas darbībai. Mēs bijām krietni nopūlējušās, lai pārliecinātu Merseru un viņas priekšnieku Sinklēru par to, ka Dženkss ir vainīgais. Un tagad - pēc visiem šiem cīniņiem - es iesaku jaunu teoriju un aizdomās turamo.

- Dod atļauju pārmeklēšanai, - es lūdzu Džilu, - Džoannas Veidas mājā. Kaut kas tur noteikti būs. Pazudušie gredzeni, ierocis, ziņas par upuriem. Tā ir vienīgā iespēja piespiest viņu pie sienas.

- Uz kāda pamata dot atļauju pārmeklēšanai? Aizdomas par jauniem pierādījumiem? Ja es tā izdarīšu, tad visi sapratīs, ka radusies

jauna versija. Ja ļausim noprast, ka neesam īsti pārliecinātas, kā gan es spēšu pārliecināt zvērinātos?

- Mēs varētu apjautāties viņas bijušajā darbavietā, - Sindija ieminējās. - Noskaidrot, vai viņa varēja piekļūt informācijai par līgavām.

- Tie ir tikai netieši pierādījumi, lirās muļķības, - Džila iesaucās. - Viena mana kaimiņiene strādā Saks. Varbūt viņa ir slepkava.

- Tu nevari turpināt procesu, - Sindija iebilda, - ja mēs vēl šaubāmies.

- Tu šaubies, - Džila atteica. - Manā rīcībā ir viss nepieciešamais drošai notiesāšanai. Tev tas ir tikai temats avīžrakstiem, tu esi gatava sekot, lai kur tā vestu. Bet man uz spēles ir visa karjera.

Sindija pārsteigumā apstulba. - Tu domā, ka es te esmu tikai rakstīšanas dēļ? Tu domā, ka es tā pūlējos ar katras norādes pētīšanu, bēdājos, ka nedrīkstu publicēt visu, ko zinu, tikai tādēļ, lai vēlāk dabūtu grāmatas izdošanas tiesības?

- Meitenes, nestrīdieties, - Klēra apsauca, uzlikusi roku uz Sindijas pleca. - Mums jābūt vienprātīgām.

Dusmu spīdums Džilas zilajās acīs pamazām apdzisa. Viņa pievērsās Sindijai. - Piedod, - viņa lūdza. - Es tikai raizējos - kad tas viss nāks atklātībā, Lefs varēs iedvest zvērinātajiem pamatīgas šaubas.

- Taču mēs nedrīkstam atkāpties tikai tāpēc, ka tā ir neizdevīga taktika, - Klēra iebilda. - Slepkava varbūt vēl staigā brīvībā -daudzkārtējs slepkava.

Es atkal pievērsos Džilai: - Dod atļauju pārmeklēšanai. Lūdzu, Džila!

Vēl nekad nebiju redzējusi Džilu tik satriektu. Tagad uz spēles bija likts viss, ko viņa bija sasniegusi savā karjerā, visa viņas labā reputācija. Viņa papurināja galvu. - Darīsim, kā ieteica Sindija. Sāksim ar Saks, ievāksim tur ziņas par Džoannu.

- Paldies, Džila, - es pateicos. - Tu esi vislabākā.

Viņa skumji nopūtās. - Noskaidro, vai viņa ir tikusies ar kādu, kas var piekļūt to sieviešu vārdiem. Ja saistīsi Džoannu ar upuru vārdiem, es izpildīšu tavu lūgumu. Bet, ja nevarēsi, tad gatavojies Dženksa tiesāšanai.

Pasniedzos pāri galdam un satvēru Džilas plaukstu. Viņa saspieda manējo. Mēs bažīgi sasmaidījāmies.

Džila beidzot pajokoja: - Es gan ceru, ka vienīgais, ko tu tur uzzināsi, būs jaunais modes kliedziens, kuru publicēs Ziemassvētku katalogā.

Klēra skaļi iesmējās. - Tad jau arī nebūs veltīgs gājiens, vai ne?

109

NAKAMAJĀ DIENĀ, kad bija paredzēts izvirzīt apsūdzību Nikolasam Dženksam par Rebekas un Maikla Dedžordžu slepkavību, es devos meklēt jaunu vaininieku.

Nedrīkstēju ļaut Dženksam noprast, ka mēs tik nopietni esam pievērsušās Džoannai. Un, protams, arī pati Džoanna nedrīkstēja zināt, ka sākam turēt viņu aizdomās. Un es negribēju pieredzēt Mersera vai Rota dusmas.

Līdz ar visu pārējo man šodien bija jādodas arī pie Medveda. Pēc ģīboņa parkā, kad biju kopā ar Krišu pirms trim dienām, es biju aizgājusi uz asins analīzi. Medveds pats man piezvanīja un lūdza atnākt. Šāds uzaicinājums mani biedēja. Tāpat kā pirmajā reizē ar Dr. Roju.

Tajā rītā Medveds lika man gaidīt. Kad beidzot aicināja ienākt, kabinetā bija vēl viens ārsts - vecāks, ar sirmiem matiem un kuplām, baltām uzacīm. Viņš nosauca savu vārdu - Dr. Roberts Jāto.

Ieraugot vēl vienu ārstu, man pārskrēja baiļu drebuļi. Tad jau viņš droši vien runās par kaulu smadzeņu pārstādīšanu.

- Dr. Jāto ir Mofeta klīnikas hematoloģijas nodaļas vadītājs, -Medveds paskaidroja. - Es lūdzu viņu apskatīt jūsu pēdējo analīzi.

Jāto pasmaidīja. - Kā jūtaties, Lindsij?

- Dažreiz tā nekas, dažreiz uznāk briesmīgs vājums, - es atbildēju.

Man sažņaudzās sirds. Kāpēc man tas viss jāstāsta vēl kādam?

- Pastāstiet, kas todien notika!

Centos pēc iespējas sakarīgāk atsaukt atmiņā nespēka lēkmi pilsētas Domes parkā.

- Vai asins izdalījumi ir bijuši? - Jāto lietišķi apjautājās.

- Nē, pēdējā laikā ne.

- Vemšana?

- Nav bijusi kopš pagājušās nedēļas.

Dr. Jāto piecēlās un pienāca pie manis. - Vai atļausiet? - viņš jautāja, satverot plaukstās manu seju. Ar ierastām kustībām viņš ar īkšķi paspaidīja vaigus, papleta acis platāk un ieskatījās zīlītēs un zem plakstiņiem.

- Es zinu, ka man kļūst sliktāk, - es teicu.

Jāto atlaida manu seju un pamāja ar galvu Medvedam.

Un tad pirmoreiz, kopš biju sākusi viņu apmeklēt, Medveds tiešām pasmaidīja.

- Lindsij, jums nekļūst sliktāk. Tāpēc es aicināju Bobu par konsultantu. Jūsu eritrocītu skaits atkal ir strauji pieaudzis. Līdz 2800.

Es apjuku un nespēju noticēt, ka esmu pareizi sadzirdējusi. Ka tas nav kāds izmisīgs sapnis, ko izspēlēju savā prātā. - Bet ģīboņi... aukstuma un karstuma uzplūdi? Todien man bija tāda sajūta, it kā manī plosītos karš.

- Tas arī ir karš, - Dr. Jāto atbildēja. - Notiek asinsķermenīšu vairošanās. Todien tā nebija slimības izpausme. Tie bija jūsu organisma procesi. Tāda sajūta ir atveseļojoties.

Biju mēma no pārsteiguma. Mute izkaltusi sausa. - Atkārtojiet, lūdzu...

- Ārstēšana iedarbojas, Lindsij, - Medveds paziņoja. - Jūsu sarkano asinsķermenīšu daudzums pieaudzis jau otro reizi pēc kārtas. Es negribēju uzreiz jums neko teikt, ja gadījumā tā izrādītos kļūda, tomēr, kā jau Dr. Jāto sacīja, jums veidojas jauni asinsķermenīši.

Apjukumā nezināju - raudāt vai smieties. - Tā ir patiesība? Vai varu tam ticēt? - es jautāju.

- lā ir visīstākā patiesība, - Medveds atbildēja, pamājot ar galvu.

Es piecēlos, jūtot neticīga pārsteiguma tirpas visā augumā. Uz

īsu mirkli iztēlē pazibēja visas priecīgās cerības, ko biju apspiedusi, -paaugstinājums darbā, skriešana Marina Green parkā, dzīve kopā ar Krišu. Tik ilgi baidījos ļaut tām vaļu. Tagad tās steigšus rāvās brīvībā.

Medveds paliecās uz priekšu un brīdināja: - Lindsij, jūs vēl neesat izārstēta. Mēs turpināsim procedūras divreiz nedēļā. Tomēr šie rezultāti ir cerīgi. Pat vairāk nekā cerīgi, Lindsij. Tie ir labi.

- Nezinu, ko teikt. - Pēkšņi biju kā sastingusi. - Nezinu, ko darīt.

- Ja es būtu jūsu vietā, - Dr. Jāto atbildēja, - es atcerētos kaut ko patīkamu, kā jums visvairāk pietrūktu, un izdarītu to šodien.

Kā apdullusi izslīdēju no kabineta. Nobraucu lejā ar liftu, izgāju caur sterilo vestibilu puķu dobēm rotātajā pagalmā ar skatu uz Zelta Vārtu tiltu.

Debesis bija gluži neticami zilas, līča gaiss dzidrāks, spirgtāks un smaržīgāks nekā jebkad. Stāvēju un ieklausījos savas elpas brīnumainajā melodijā.

Manā dzīvē bija atgriezusies kāda izjūta, kas tik ilgi bija mani pametusi, šķiet, zaudēta uz neatgriešanos.

Cerība.

110

- MAN IR SAKĀMS KAS SVARĪGS, - satrauktā balsī pa tālruni pavēstīju Krišam. - Vai varam satikties pusdienās?

- Protams. Noteikti. Kur? - Viņš, bez šaubām, domāja, ka man ir kādi svarīgi jaunumi lietas izmeklēšanā.

- Bokseres namā, - es ar smaidu paziņoju.

- Tik steidzami, ko? - Kriss iesmējās klausulē. - Laikam es sāku tevi kaitīgi ietekmēt. Kad lai ierodos?

- Es tevi gaidu tūlīt pat.

Jau pēc nieka piecpadsmit minūtēm viņš bija klāt. Mājupceļā iegriezos Nestora beķerejā un nopirku svaigi ceptas kanēļmaizītes. Pēc tam atvēru ledusskapī noglabāto Piper-Heidsieck pudeli.

Vēl ne reizi sešu gadu laikā nebiju dienā atstājusi darbu pašā izmeklēšanas karstumā. Jo īpaši, izmeklējot tik svarīgu lietu. Taču nejutos vainīga, itin nemaz. Biju izdomājusi pašu neprātīgāko veidu, kā paziņot priecīgos jaunumus.

Sagaidīju Krišu pie durvīm, ietinusies palagā. Viņa lielās, zilās acis pārsteigumā iepletās.

- Parādiet kādu personas dokumentu, - es ar platu smaidu noprasīju.

- Vai tu esi iedzērusi? - viņš jautāja.

- Nē, bet tūlīt mēs to darīsim. - Ievilku viņu aiz rokas guļamistabā.

Ieraugot šampanieša pudeli, viņš izbrīnā nogrozīja galvu. - Ko īsti tu gribi man teikt?

- Vēlāk, - es atbildēju. Ielēju glāzē dzērienu un sāku pogāt vaļā viņa kreklu. - Bet vari man ticēt, tie ir labi jaunumi.

- Vai šodien ir tava dzimšanas diena? - viņš smaidīdams jautāja.

Es ļāvu palagam noslīdēt uz grīdas. - Dzimšanas dienas dēļ es tā nepūlētos.

- Nu tad mana dzimšanas diena.

- Nejautā! Es pateikšu vēlāk.

- Tu atrisināji lietu, - viņš iesaucās. - Džoanna ir vainīgā. Tu atradi kādus izšķirošus pierādījumus.

Pieliku pirkstu viņam pie lūpām. - Saki, ka mīli mani.

- Es mīlu tevi, - viņš atbildēja.

- Saki to vēl tāpat kā toreiz Hevenlijā. Saki, ka nekad mani neatstāsi.

Varbūt viņš nodomāja, ka tā ir slimības izpausme, kāda neprātīga histērija, vai arī man vienkārši vajadzīgs sirsnīgs atbalsts. Viņš apskāva mani. - Lindsij, es tevi neatstāšu. Esmu kopā ar tevi.

Es novilku viņa kreklu - lēni, ļoti lēni -, pēc tam bikses. Viņš laikam jutās kā izsūtāmais seksa filmās, kas ticis pie negaidīta piedzīvojuma. Viņa erekcija bija akmenscieta.

Pieliku viņam pie mutes šampanieša glāzi, un mēs abi iedzērām pa malciņam.

- Nu labi, lai notiek, kā tu gribi. Nav jau grūti piekrist, - viņš piekāpās.

Aizvilku viņu uz gultu, un turpmākās stundas laikā mēs nodevāmies tam, kā man noteikti visvairāk pietrūktu visā pasaulē.

Pašā jaukākajā brīdī es sajutu pirmos biedējošos pazemes grūdienus.

Sākumā tas šķita tik dīvaini, it kā gulta būtu sakustējusies un cilātos straujāk nekā mēs, bet pēc tam no visām pusēm atskanēja dobja, griezīga dunoņa ar baisām atbalsīm, tad - plīstošu stiklu šķindoņa - virtuves trauki, ierāmēta fotogrāfija nogāzās no sienas -, un mēs uzreiz sapratām, kas notiek.

- Tā ir sasodīta zemestrīce, - es secināju.

Es biju pieredzējusi daudzas tādas tāpat kā ikviens vietējais iedzīvotājs, tomēr katru reizi tas bija biedējošs pārsteigums. Nekad nevar zināt, vai šī nebūs lielā un liktenīgā.

Šī nebija tāda. Istaba nodrebēja, saplīsa daži trauki. Ārā aiz loga atskanēja sirēnu kaukšana un automobiļu signalizācijas trokšņi. Tas viss ilga ne vairāk par sekundēm divdesmit - divi, trīs, četri vibrējoši pazemes grūdieni.

Pieskrēju pie loga. Pilsēta vēl bija savā vietā. Atskanēja dunoņa, it kā milzīgs valis pazemē pūlētos izlauzties brīvībā.

Un tad iestājās klusums - regains, nedrošs, it kā visa pilsēta būtu aizturējusi elpu, lai saglabātu līdzsvaru.

Tālumā izdzirdēju sirēnu gaudošanu, skaļas cilvēku balsis uz ielas.

- Kā tev šķiet, vai mums jāiet? - es jautāju.

- Droši vien... mēs taču esam policisti. - Viņš mani apskāva, es sajutu neprāta trīsas, un mēs atkal ieslīgām viens otra rokās. - Pie velna, mēs taču esam Slepkavību nodaļā.

Mēs skūpstījāmies, un mūsu augumi atkal savijās kaisles virpulī. Man uznāca smiekli. Piedzīvojumu saraksts, es iedomājos. Stadiona loža. Tagad zemestrīce. Jo tālāk, jo trakāk.

Iepīkstējās mans peidžers. Es nolamājos, apvēlos uz sāniem un ieskatījos ekrānā.

Ziņa no darba.

- Kods viens vienpadsmit, - es paziņoju Krišam.

Trauksmes signāls.

- Velns parāvis, - es nomurmināju, - tā taču ir tikai zemestrīce.

Piecēlos sēdus, uzmetu uz pleciem palagu un piezvanīju no

naktsgaldiņa tālruņa.

Mani bija izsaucis Rots. Viņš nekad nemēdza mani izsaukt. Kas īsti notiek? Manu zvanu uzreiz savienoja ar viņa līniju.

- Kur tu esi? - viņš noprasīja.

- Novācu gruvešus, - atbildēju, uzsmaidot Krišam.

- Brauc šurp! Zibenīgi! - viņš pavēlēja.

- Kas notiek, Sem? Vai zemestrīces dēļ?

- Nu nē, - viņš atbildēja. - Vēl ļaunāk. Nikolass Dženkss izbēdzis.

Ill

POLICIJAS BUSIŅĀ ATPAKAĻCEĻĀ NO NAPAS, ar važām pieslēgts pie sēdekļa, Nikolass Dženkss vēroja pretī sēdošā patruļnieka bezkaislīgo sejas izteiksmi. Viņš gudroja un perināja viltīgus plānus. Pūlējās izdomāt, cik būtu jāsamaksā, lai tiktu brīvībā.

Miljonu? Divus? Galu galā - cik tad šis muļķis saņem aldziņā? Četrdesmit tūkstošus gadā?

Viņš nosprieda, ka droši vien šis vīrs ar dzelžaino skatienu ir nevainojami godīgs un nelokāmi uzticīgs savam pienākumam. Vismaz tādu Dženkss viņu attēlotu, ja rakstītu par šo notikumu grāmatā.

Nu tad piecus miljonus. Viņš nosmīkņāja.

Ja viņš to rakstītu. Šī doma iedzēla ar saltu, netīkamu ironijas adatu. Viņš jau bija to uzrakstījis.

Dženkss pagrozījās neērtajās važās - uz rokām rokudzelži, ķermenis piesprādzēts pie sēdekļa. Tikai pirms dažām minūtēm viņš stāvēja no sarkaniem ķieģeļiem būvētajā Santarosas tiesas namā un šaurā Lizas Kleibornas kostīmiņā ģērbusies prokurore bargi rādīja uz viņu ar pirkstu. Atkal un atkal viņa atkārtoja apsūdzības nodarījumos, kādus spējīgs izgudrot tikai tik attīstīts prāts kā viņam.

Viņš spēja tikai vēsi un nicīgi raudzīties uz apsūdzētāju, kura saukāja viņu par briesmoni. Viņš gribētu kādreiz ieslēgties kopā ar šo sievišķi juridiskajā bibliotēkā un parādīt, uz ko īsti ir spējīgs.

Pa šauro lodziņu aizmugures durvīs Dženkss ieraudzīja debesu strēmeli un saules apspīdētus brūnus pakalnus un centās noteikt, kur viņi pašlaik atrodas. Novato. Tuvojamies Merinai.

Viņš piespieda pieri pie cietās tērauda sienas. Jātiek ārā. Ja viņš to rakstītu, tad noteikti atrastu kādu iespēju tikt brīvībā.

Viņš paraudzījās uz sargu. Kā tad bija, Džo Piektdieni? Kas notika tālāk?

- Tu esi precējies? - viņš jautāja.

Policists vispirms izlikās nedzirdam, bet tad pamāja ar galvu.

- Bērni ir?

- Divi. - Viņš atkal pamāja ar galvu, šoreiz pat mazliet pasmaidot.

Lai kā censtos pretoties, viņi tomēr vienmēr krīt kārdinājumā parunāt ar briesmoni. Ar ļaundari, kurš nogalinājis jaunlaulātos. Tad viņi varēs palielīties savām sievām un draugiem, attaisnojot nožēlojamos sešus simtus nedēļā, ko nes mājās. Viņš taču ir slavenība.

- Sieva strādā? - Dženkss tincināja tālāk.

Policists pamāja ar galvu. - Skolotāja. Māca uzņēmējdarbības pamatus. Astotajā klasē.

Uzņēmējdarbības pamatus, ko? Tad jau varbūt viņš spēs saprast lietišķu piedāvājumu.

- Mana sieva arī kādreiz strādāja, - Dženkss atrūca. - Pirmā sieva. Tirdzniecībā. Tagadējā sieva ari agrāk strādāja - televīzijā. Protams, tagad viņa tikai piestrādā pie sava skaistuma.

Šī piezīme izvilināja klusu smiekliņu. Tas stīvais īgņa pamazām sāka atdzīvoties.

Dženkss ieraudzīja ārā pazīstamu orientieri. Divdesmit minūtes līdz Zelta Vārtu tiltam. Laika bija atlicis maz.

Viņš paraudzījās pa logu uz aizmugurē braucošo patruļauto-mašīnu. Vēl viena tāda pati brauca pa priekšu. Dženksu pārņēma drūma bezcerība. Nebija nekādas iespējas izbēgt. Nekādas spožas izraušanās brīvībā. Tādas ir tikai grāmatās. Šī ir dzīves īstenība. Viņš bija mēslos līdz kaklam.

Un tad pēkšņi policijas busiņš strauji sašūpojās. Trieciens svieda Dženksu uz priekšu, uz pretī sēdošā sarga pusi. Pirmajā mirklī viņš nesaprata, kas notiek, bet tad busiņš atkal sakratījās. Ārā atskanēja biedējoša dunoņa.

Tā ir sasodīta zemestrīce.

Dženkss redzēja, kā priekšējā policijas automašīna strauji sagriežas sāņus, lai izvairītos no sadursmes ar pretī braucošo mašīnu. Tad tā noslīdēja no ceļa.

Viens no policistiem iekliedzās: - Velns! -, bet busiņš turpināja ceļu.

Dženkss panikā pagriezās, meklēdams pasažieru nodalījumā kādu nostiprinātu detaļu, kur pieturēties. Busiņš kratījās un lēkāja.

Sekojošā policijas automašīna palēcās pret pēkšņi uzradušos pauguru ceļa vidū un, gūsteknim par lielu pārsteigumu, apgāzās uz jumta. Busiņa vadītājs patiesās šausmās paraudzījās atpakaļ.

Un tad pēkšņi šoferim blakus sēdošais policists izmisīgi iekliedzās, liekot apturēt.

Ceļu aizšķērsoja sāniski sagriezies milzīgs kravas furgons. Viņi brauca tam tieši pretī. Busiņš nogriezās sāņus, un tieši tajā brīdī ceļš zem riteņiem atkal nodrebēja. Un tad viņi bija atrāvušies no zemes - lidoja gaisā.

Es te nositīšos, Nikolass Dženkss nodomāja. Aiziešu bojā, un neviens nekad neuzzinās patiesību.

Busiņš ietriecās Conoco degvielas uzpildes stacijas balstos. Dzelžiem čerkstot, tas apstājās, divreiz apgriežoties uz sāna. Pretī sēdošo policistu trieciens atsvieda pret metāla sienu. Sāpēs locīdamies un vaidēdams, viņš paraudzījās uz Dženksu.

- Nekusties, - policists izdvesa.

Kā gan, ellē, viņš to varētu? Viņš joprojām bija pieslēgts pie sēdekļa.

Tad atskanēja atbaidoši griezīga skaņa, un viņi paraudzījās augšup. Milzīgais tērauda apgaismes stabs virs degvielas uzpildes stacijas sašūpojās kā aizcirsts koks un gāzās tieši viņiem virsū. Tas sadragāja busiņa durvis, iesitot policistam pa muguru, droši vien nāvējoši.

Dženkss bija pārliecināts, ka arī viņam beigas ir klāt, - visapkārt dūmi, sāpju kliedzieni, salocīti dzelži.

Taču viņš nebija cietis. Viņš bija atbrīvots. Apgaismes stabs bija izsitis caurumu busiņa sānos, izraujot no sēdekļa važu stiprinājumus.

Gūsteknis spēja izlauzties brīvībā, lai gan joprojām dzelžos saslēgtām rokām un kājām, un izrāpties pa lielo, izplēsto caurumu.

Cilvēki skrēja pa ielu, panikā kliegdami. Autovadītāji nogriezās no ceļa un apstājās, daži - šausmās apjukuši, citi kāpa ārā no mašīnām, lai palīdzētu cietušajiem.

Šis bija īstais brīdis! Viņš zināja - ja tūlīt nemetīsies skriet, tad varēs to nožēlot visu atlikušo dzīvi.

Nikolass Dženkss izrāpoja no busiņa apstulbis un apjucis. Policistus tuvumā nemanīja. Garām klīda tikai izbiedēti gājēji. Viņš izkliboja no degvielas uzpildes stacijas un ienira vispārējā haosā.

Es esmu brīvs! - Dženkss jūsmoja.

Un zinu arī, kurš cenšas mani iegāzt. Poliči to neapjēgs nemūžam.

112

NIEKA TRĪS MINŪTĒS mēs ar Krišu uzrāvām mugurā drēbes un traucāmies atpakaļ uz darbu. Lielajā steigā tā ari nepavēstīju viņam priecīgos jaunumus.

Pēc dabas katastrofu mērogiem šī zemestrīce nebija nekāda briesmīgā - visiem, kuri nebija pavadījuši iepriekšējās piecas nedēļas, meklējot visas valsts bīstamāko slepkavu. Postījumi lielākoties aprobežojās ar saplīsušiem veikalu skatlogiem un satiksmes negadījumiem uz ziemeļiem no pilsētas, taču, laužoties caur trokšņaino žurnālistu drūzmu Tiesu nama vestibilā, mēs dzirdējām, kā izplatās satraucošās ziņas par lielāko zemestrīces nodarīto kaitējumu:

Jaunlaulāto slepkava izbēdzis brīvībā!

Nikolass Dženkss bija pamanījies izbēgt pēc tam, kad policijas busiņš, kurā viņu veda atpakaļ uz cietumu, netālu no Novato apgāzās pazemes grūdienu izraisītas automašīnu sadursmju virknes rezultātā. Policists, kurš viņu sargāja, tika nāvējoši ievainots. Abi pārējie, kas sēdēja busiņa priekšējā sēdeklī, bija ievietoti slimnīcā.

Blakus Slepkavību nodaļai ierīkoja iespaidīgu kaujas štābu. Pats Rots uzņēmās tā vadību. Bija saskrējuši neskaitāmi svarīgi vīri no varas iestādēm un, protams, ari žurnālisti.

Uzreiz izplatīja paziņojumu par izbēgušā noziedznieka meklēšanu, Dženksa aprakstu un fotogrāfiju izsūtīja policistiem abās tilta pusēs. Uzraudzīja visus izbraukšanas punktus no pilsētas un maksas ceļu posteņus, palēninot satiksmi līdz gliemeža ātrumam. Brīdināja visas lidostas, viesnīcas un autonomas firmas.

Mēs ar Reiliju kā sākotnējie Nikolasa Dženksa aizturētāji uzreiz nokļuvām meklēšanas operācijas degpunktā.

Tūlīt norīkojām novērotājus pie viņa mājas. Policistu patruļas izklīda pa visu Jūras klints rajonu - no Prezidio līdz Zemes malai.

Šādā bēgļu meklēšanā vienmēr vissvarīgākās ir pirmās sešas stundas. Galvenais uzdevums bija neļaut Dženksam izkļūt no bēgšanas apvidus, neļaut ne ar vienu sazināties, lai lūgtu palīdzību. Viņam nebija ne naudas, ne iespēju, ne pajumtes. Ilgi viņš nevarēs klejot brīvībā - ja vien nav vēl daudz viltīgāks, nekā es domāju.

Viņa bēgšana mani pamatīgi satrieca. Manis notvertais ļaundaris bija izkļuvis brīvībā, tomēr mani pārņēma pretrunīgas izjūtas. Vai mēs meklējam īsto vainīgo?

Katram bija sava teorija par to, kurp bēglis varētu doties - uz vīnadārzu apvidu vai uz austrumiem - uz Nevadu. Man arī bija sava teorija. Es nedomāju, ka viņš ies uz savu māju. Viņš ir pārāk gudrs un negribēs uzņemties lieku risku. Jautāju Rotām, vai drīkstu aizsūtīt Džeikobi un Polu Činu nelielā uzdevumā.

Paaicināju Džeikobi aprunāties. - Voren, man ļoti vajadzīga tava palīdzība. - Liku viņam doties novērot Džoannas Veidas dzīvokli Krievu kalnā. Činam liku uzraudzīt Dženksa bijušā aģenta Grega Marksa dzīvesvietu.

Ja Dženkss tiešām uzskatīja, ka viņam cenšas uzvelt svešu vainu, tad viņš varētu doties uz kādu no šīm vietām.

Džeikobi paraudzījās uz mani tā, it kā es atkal sūtītu viņu šampanieša meklējumos. Visi inspektori bija aizsūtīti pa bēgļa pēdām. - Kas tie par jokiem, Lindsij... kāpēc?

Gribēju, lai viņš man uzticas. - Jo ari man tas likās jocīgi, - es atbildēju, cerot uz viņa atbalstu, - kāpēc Dženkss atstāja to sasodīto smokinga žaketi. Man šķiet, ka viņš varētu doties uzbrukt Džoannai. Tici man.

Kad Vorens un Pols Čins bija norīkoti postenī, man atlika tikai gaidīt ziņas. Sešas stundas kopš meklēšanas sākuma Nikolass Dženkss joprojām bija kā zemē iekritis.

113

AP ČETRIEM IERAUDZĪJU Džilu spraucamies caur drūzmu uz manas darba telpas pusi. Viņa izskatījās gatava kādu nosist, iespējams, mani.

- Cik labi, ka tu atnāci, - es teicu, satverot viņu aiz rokas. - Džila, lūdzu, uzticies man.

- Sindija ir lejā, - viņa paziņoja. - Iesim aprunāties.

Mēs izslīdējām no darba telpas un sameklējām Sindiju reportieru baros, kas metās virsū katram, kurš nāca lejā no trešā stāva. Piezvanījām Klērai, un jau pēc piecām minūtēm visas sēdējām pie galdiņa tuvējā kafejnīcā. Dženksa bēgšana bija izjaukusi visus manus pieņēmumus.

- Vai tu joprojām tici, ka viņš nav vainīgs? - Džila uzreiz noprasīja.

- Tas ir atkarīgs no tā, kur viņš tagad parādīsies. - Pastāstīju, ka norīkoju novērotājus pie Grega Marksa un Džoannas Veidas mājām.

- Arī tagad? - Džila neizpratnē papurināja galvu un vēl vairāk noskaitās. - Lindsij, nevainīgi cilvēki nebēg no ieslodzījuma.

- Kādreiz bēg gan, - es iebildu. - Ja netic taisnīgai tiesai!

Klēra paraudzījās apkārt un nervozi norija siekalas. - Dāmas,

man šķiet, ka mēs esam nonākušas ļoti bīstamā situācijā, vai ne? Ir uzsākta vērienīga operācija Dženksa meklēšanai, un viņu var nošaut bez brīdinājuma, bet mēs tajā pašā laikā apspriežam pierādījumu nostiprināšanu pret kādu citu. Ja tas nonāks atklātībā, galvas ripos. Un dažas glītākās no tām ir tieši manu acu priekšā.

- Lindsij, ja tu tiešām tam tici, tev tas kādam jāpastāsta, - Džila pamācīja. - Rotām. Merseram.

- Mersers ir izbraucis. Un pašlaik visiem galvenais ir Dženksa atrašana. Turklāt - kurš gan tam noticēs? Kā jau tu teici, man ir vieni vienīgi pieņēmumi.

- Vai tu to pastāstīji Reilijam? - Klēra jautāja.

Es pamāju ar galvu.

- Un ko viņš domā par to?

- Pašlaik viņam svarīgākais arguments ir mats. Un arī Dženksa bēgšana nenāca par labu manai versijai.

- Ne velti man viņš vienmēr licies tik prātīgs. - Džila beidzot skopi pasmaidīja.

Paraudzījos uz Klēru, meklējot atbalstu.

- Grūti tev piekrist, Lindsij. - Viņa nopūtās. - Lai gan jāatzīst, ka parasti tava intuīcija ir pareiza.

- Nu tad iebrūkam pie Džoannas, kā Lindsija ieteica, - ieminējās Sindija. Jo biežāk biju kopā ar viņu, jo vairāk man viņa iepatikās.

Pēkšņi bijām nonākušas uz slidena ceļa atbildības ziņā. Pievērsos Klērai. - Vai mēs nevarējām palaist garām kādus pierādījumus pret Džoannu?

Viņa papurināja galvu. - Mēs jau to visu izrunājām. Visi pierādījumi norāda tieši uz Nikolasu Dženksu.

- Klēra, es domāju kaut ko tādu, kas ir tepat acu priekšā, bet mēs to neesam pamanījušas.

- Es gribu būt tavā pusē, Lindsij, - Klēra atbildēja, - taču viss jau ir izrunāts un izpētīts. Itin viss.

- Kaut kas vēl noteikti ir. Kaut kas tāds, kas ļautu pateikt, vai slepkava ir vīrietis vai sieviete. Ja Džoanna ir vainīgā, tad viņa ne ar ko neatšķiras no visiem pārējiem slepkavām, ko esmu notvērusi. Viņa noteikti kaut ko atstāja. Mēs tikai neesam to pamanījušas. Dženkss atstāja pierādījumus - vai kāds cits viņa vietā -, un mēs viņu pieķērām.

- Un tagad mums vajadzētu visiem spēkiem meklēt viņu, - Džila uzstāja, - pirms viņš ir novācis ceturto pāri.

Es jutos kā atstumta, tomēr nespēju padoties. Tas nebūtu godīgi. - Lūdzu, - atkal pievērsos Klērai, - pārskati vēlreiz visus pierādījumus. Man šķiet, ka mēs nemeklējam īsto vainīgo.

114

GRIMĒŠANĀS SPOGUĻA GAISMĀ slepkava cieši raudzījās savās maigi zilajās acīs, kas tūlīt pārtaps pelēkās.

Vispirms viņa iezieda gaišajos matos krāsu, pēc tam ilgi un rūpīgi sukāja tos atpakaļ, cieši un gludi pieglaužot, līdz viss zeltainais mirdzums bija zudis.

- Tu mani piespiedi to darīt, - viņa uzrunāja pārvērtušos seju. - Piespiedi veikt vēl vienu uznācienu. Man vajadzēja to paredzēt. Tev patīk spēles, vai ne, Nik?

Viņa ar vates piciņu uzklāja pamatslāni - caurspīdīgu, lipīgu ziedi, kas oda pēc līmes. Uzzieda to uz deniņiem, uz zoda izliekuma, uz maigās ādas starp virslūpu un degunu.

Pēc tam ar pinceti piestiprināja matus. Sarkanīgi brūnas šķipsnas.

Seja bija gandrīz gatava. Tikai acis... pēc tām viņu joprojām varētu pazīt.

Viņa izņēma no kārbiņas tonētas kontaktlēcas, samitrināja tās un ar pirkstiem papleta plakstiņus, lai tās ievietotu.

Pamirkšķināja acis, apmierināta ar veikumu.

Pazīstamais skatiens bija zudis. Tagad pārvērtība bija pilnīga. No spoguļa pretī raudzījās blāvi tēraudpelēkas acis.

Nikolasa krāsā.

Viņa tagad bija viņš.

115

KLĒRAS ZVANS IZRĀVA MANI no dziļa miega.

- Tūlīt brauc šurp! - viņa pavēlēja.

Pusmiegā ieskatījos pulkstenī. Bija desmit pāri pieciem. - Uz kurieni? - ievaidējos.

- Es esmu sasodītajā darbā. Nolāpītajā laboratorijā. Sargs pie durvīm tevi ielaidīs. Zibenīgi brauc šurp!

Dzirdot satraukumu viņas balsī, ātri vien atguvu saprašanu. - Tu esi laboratorijā?

- Jau no pustrijiem, miegamice. Tas ir saistībā ar Nikolasu Dženksu. Šķiet, es kaut ko atradu, un tici man, Lindsij, tas ir kas satriecošs.

Šajā agrajā stundā ceļš līdz morgam prasīja tikai nieka desmit minūtes. Apturēju automašīnu apaļajā stāvlaukumā pie tiesu medicīnas biroja ieejas, kurš paredzēts oficiālajiem transportlīdzekļiem. Ieskrēju iekšā, neķemmētiem matiem, ģērbusies sporta kreklā un džinsos.

Sargs atvēra durvis un ielaida mani. Viņš jau bija brīdināts par manu ierašanos. Klēra gaidīja pie laboratorijas ieejas.

- Nu tad, - es teicu, - pārsteidz mani.

Klēra neatbildēja. Tikai, nesakot ne vārda, piespieda mani pie laboratorijas durvīm.

- Mēs atkal esam Hyatt, - viņa paziņoja. - Pirmā slepkavība. Deivids Brants tūlīt atvērs durvis.

- Iedomājies, ka tu esi līgavainis, - Klēra pavēlēja, uzliekot man roku uz pleca un viegli pastumjot mani tālāk, - bet es būšu slepkava. Es tevi pārsteidzu pie atvērtajām durvīm un duru - ar labo roku, lai gan tam vairs nav lielas nozīmes.

Viņa iedunkāja ar dūri man zem kreisās krūts. - Tagad tu nokrīti, un šeit mēs tevi vēlāk atrodam - nozieguma vietā.

Es pamāju ar galvu, liekot saprast, ka tiktāl viss ir skaidrs.

- Un ko mēs atrodam tev līdzās? - viņa jautāja, plati iepletusi acis.

Atsaucu atmiņā šo ainu. - Šampanieša pudeli, smokinga žaketi.

- Pareizi, bet es domāju ko citu.

- Asinis... daudz asiņu.

- Jau tuvāk. Atceries, viņš mira no sirdstriekas, elektromehāniska sabrukuma. Mēs vienkārši pieņēmām, ka viņš bija pārbiedēts līdz nāvei.

Es piecēlos un pievērsu skatienu grīdai. Tad pēkšņi atcerējos tik skaidri, it kā šis skats būtu man acu priekšā.

- Urīnu.

- Pareizi! - Klēra iesaucās. - Mēs atrodam niecīgas urīna paliekas. Uz viņa kurpēm, uz grīdas. Ap sešiem kubikcentimetriem - tik vien man izdevās saglabāt. Šķita loģiski, ka tas piederējis līgavainim -pūšļa iztukšošanās ir dabiska reakcija uz pēkšņām bailēm vai nāvi. Bet tad es vakarvakarā atcerējos, ka ari Klīvlendā bija urīna pēdas. Un šeit, Hyatt viesnīcā, es to pat neliku pārbaudīt. Kāpēc gan? Es droši pieņēmu, ka tas piederēja Deividam Brantam.

- Bet, ja tu biji šeit - gulēji sabrukusi uz grīdas, bet es kā slepkava stāvēju tev blakus, un čuru peļķe bija šeit, - viņa norādīja uz grīdu man apkārt, - kuram tad galu galā piederēja tas urīns?

Mūsu skatieni sastapās spožas apjausmas brīdī. - Slepkavam, -es atbildēju.

Klēra uzsmaidīja man kā attapīgai studentei. - Tiesu medicīnas vēsturē ir daudz piemēru tam, ka slepkavas uzbudinās un gūst baudu nogalināšanas brīdī, tāpēc arī apčurāšanās nebūtu nekāds brīnums. Nervi taču ir saspringti līdz pēdējam. Savukārt es savā bezgalīgi pedantiskajā rūpībā noglabāju šo urīna pudelīti ledusskapī, nemaz īsti nezinot, kādēļ. Un tagad pats svarīgākais secinājums -urīnam var veikt analīzi.

- Analīzi? Kādu?

- Lai noteiktu dzimumu, Lindsij. Urīns var atklāt dzimumu.

- Ak dievs, Klēra! - Es biju mēma no pārsteiguma.

Klēra ieveda mani laboratorijā pie letes, uz kuras bija divi mikroskopi, dažas ķimikāliju pudeles un kāds aparāts, kuru es no koledžas ķīmijas stundām pazinu kā centrifūgu.

- Urīnā nav nekādu uzkrītošu dzimumpazīmju, tomēr dažas zīmīgas lietas var atrast. Vispirms es paņēmu paraudziņu un ielaidu to centrifūgā kopā ar KOH - kālija hidroksīdu, ar kura palīdzību var izolēt piemaisījumus asins kultūrās. - Viņa norādīja uz pirmo mikroskopu.

- Redzi... tie sīkie, pavedieniem līdzīgie zariņi ar maziem šūnu čemuriem kā vīnogu ķekariem. Candida albicans.

Neizpratnē paraudzījos viņā.

- Rauga šūniņas, mīļum. Šis urīns satur lielus rauga daudzumus. Večiem tādu nav.

Es jau gandrīz pasmaidīju, bet, pirms paguvu atbildēt, Klēra turpināja: - Tad es otru paraudziņu paliku zem mikroskopa un apskatīju trīstūkstoš reižu palielinājumā. Paskaties šo.

Noliecos un ielūkojos mikroskopā.

- Vai redzi tās tumšās pusmēnesveida šūniņas peldam apkārt? -Klēra jautāja.

- Nu... jā...

- Sarkanie asinsķermenīši. Lielos daudzumos.

Pacēlu galvu un ieskatījos viņai acīs.

- Vīrieša urīnā tādi neparādītos. Noteikti ne tik lielā skaitā. Ja nu vienīgi viņam asiņotu nieres, bet, cik man zināms, neviens no lietā iesaistītajiem vīriešiem no tā necieta.

- Vai arī, - es lēni pašūpoju galvu, - slepkavam bija mēnešreizes.

116

RAUDZĪJOS UZ KLĒRU, pamazām apjaušot uzzināto. Izrādās, ka Nikolass Dženkss jau no paša sākuma teica patiesību.

Viņš nebija viesnīcas numurā Deivida un Melānijas Brantu slepkavības vakarā. Nedz arī Napā. Varbūt nebija ne tuvu Slavas zālei Klīvlendā. Tik ļoti ienīstot Dženksu, es vienkārši nespēju noticēt tādai iespējamībai. Neviens no mums nespēja pretoties vēlmei, kaut viņš būtu vainīgais.

Visi pierādījumi - mats, žakete, šampanietis - bija gluži neticami spoža krāpšana. Dženkss savās grāmatās bija negaidītu noslēgumu meistars, taču šoreiz kāds bija pārspējis pat viņu.

Es apkampu Klēru. - Tu esi ģēnijs.

- Tieši tā, esmu gan. Es gan nezinu, ko tas pierāda, - viņa atbildēja, uzplīkšķinot man pa muguru, - bet cilvēks, kas stāvēja pie tā nabaga puiša līķa, bija sieviete. Un es esmu tikpat pārliecināta, ka tieši viņa nodūra Deividu Brantu, turot nazi labajā rokā.

Manas domas mežonīgi joņoja. Dženkss bija brīvībā, viņu medīja simtiem policistu - taču viņš nebija vainīgs.

- Nu, ko teiksi? - Klēra smaidot jautāja.

- Šis ir otrais labākais jaunums, ko pēdējā laikā esmu dzirdējusi, - es atbildēju.

- Otrais labākais?

Es satvēru Klēras plaukstu. Izstāstīju visu, ko man bija pavēstījis Medveds. Mēs atkal apkampāmies. Uzdejojām pat nelielu uzvaras deju. Tad atkal abas pievērsāmies darbam.

117

ATGRIEZUSIES PIE SAVA RAKSTĀMGALDA, pa rāciju izsaucu Džeikobi. Ak nabadziņš, viņš vēl joprojām sēdēja pie Džoannas Veidas mājas uz Filberta un Haida ielas stūra. - Kā klājas, Voren?

- Derētu silta duša un dažas stundas miega.

- Pastāsti, kas notiek!

- Kas notiek? - Džeikobi atkārtoja un tad sāka it kā negribīgi lasīt no pierakstiem. - Vakar četros piecpadsmit pēcpusdienā mērķa persona iznāk ārā un lepni aizsoļo tepat netālu uz Golda sporta klubu. Sešos desmit mērķa persona atkal parādās, dodas tālāk uz Pasqua Coffee, iznāk ar iepirkumu maisiņu rokā. Man šķiet, tā bija mandeļu kūka. Ieiet Contempo Casuals modes preču veikalā, iznāk tukšām rokām. Laikam jaunā rudens kolekcija vēl nav pienākusi. Tad viņa dodas uz mājām. Trešajā stāvā iedegas gaismas. Vai es saožu ceptu cāli? Nezinu - esmu tik ellīgi izsalcis, ka varbūt jau rēgojas. Desmitos divdesmit piecās gaismas nodziest. Un kopš tā brīža viņa dara tieši to, ko arī es visvairāk vēlētos. Lindsij, kāpēc tu mani te nosēdināji kā tādu jauniņo?

- Tāpēc, ka Nikolass Dženkss centīsies atrast savu bijušo sievu. Viņš uzskata, ka tieši Džoanna grib viņam uzvelt vainu. Manuprāt, viņš zina, ka Džoanna ir slepkava.

- Mēģini mani uzmundrināt, Boksere? Piešķirt manai dzīvei jēgu un nozīmi?

- Varbūt. Un ko teiksi par šo - es arī domāju, ka tā ir viņa. Tāpēc ziņo man nekavējoties, ja pamanīsi Dženksu.

Kriss Reilijs ieradās ap astoņiem un izbrīnā iepleta acis, ieraugot manu miglaino skatienu un saburzīto izskatu. - No rītiem tā kā vajadzētu saķemmēties.

- Klēra zvanīja desmit pāri pieciem. Es jau pussešos biju morgā.

Viņš uzmeta man dīvainu skatienu. - Kāda velna pēc?

- To ir pagrūti izskaidrot. Es gribētu iepazīstināt tevi ar dažiem saviem draugiem.

- Draugiem? Astoņos no rīta?

- Tieši tā. Ar manām draudzenēm.

Tas viņu samulsināja pavisam. - Ko es te īsti nesaprotu?

- Kriš, - es satvēru viņa roku. - Šķiet, ka mēs atrisinājām lietu.

118

PĒC STUNDAS es sasaucu kluba biedres uz, cerams, pēdējo Dženksa lietas apspriedi.

Daži cilvēki bija ziņojuši par it kā redzētu Nikolasu Dženksu -Tiburonā pie jahtu ostas un uz dienvidiem no Mārketstrītas, paslēpušos netālu no bezpajumtnieku bariņa. Taču abos gadījumos tas nebija viņš. Dženkss joprojām bēguļoja, un, jo ilgāk viņš paliks brīvībā, jo lielāka būs neskaidrība.

Mēs sapulcējāmies kādā tukšā nopratināšanas telpā, ko dažkārt izmantoja Dzimumnoziegumu nodaļa. Klēra slepus ieveda Sindiju, un tad mēs piezvanījām Džilai.

- Izskatās, ka atviegloti dalības noteikumi, - Džila ieminējās, ieraugot Krišu.

Reilijs arī šķita pārsteigts. - Nepievērs man uzmanību - es piedalos tikai simboliski kā vīriešu pārstāvis.

- Klēru tu jau pazīsti un arī Džilu Bernhardu no apgabala prokurora biroja, - es teicu. - Sindiju varbūt atceries no Napas. Mūsu komanda.

Kriss uzmanīgi ieskatījās visās sejās un tad atkal pievērsās man.

- Jūs veicat izmeklēšanu neatkarīgi no darba grupas?

- Nejautā neko, - Džila pavēlēja, smagi atkrītot uz koka krēsla.

- Tikai klausies.

Mazajā, šaurajā telpā visi skatieni pievērsās man. Es paraudzījos uz Klēru. - Vai tu varētu sākt?

Viņa pamāja ar galvu, pārlaida skatienu mums visiem, it kā gatavotos uzstāties medicīnas konferencē. - Pēc Lindsijas neatlaidīgajiem lūgumiem es pagājušo nakti pārskatīju visu triju lietu materiālus. Meklēju kādus pierādījumus, kas apstiprinātu Džoannas

vainu. Sākumā nekas neatradās. Ja nu vienīgi tas pats secinājums, kas iepriekš, - spriežot pēc pirmo upuru brūču leņķa, slepkava bija labrocis. Dženkss ir kreilis. Taču bija skaidrs, ka ar to nepietiks.

Tad man ienāca prātā kaut kas iepriekš nepamanīts. Gan pirmā, gan trešā nozieguma vietā bija atrastas urīna pēdas. Laikam katrā atsevišķā gadījumā ne es, ne Klīvlendas eksperts nepievērsām tam lielu uzmanību. Taču tagad, domās atkal aplūkojot visas noziegumu vietas, man šķita aizdomīga šo urīna pēdu atrašanās vieta. Pašā nakts melnumā atsteidzos uz darbu un veicu dažas analīzes.

Visi klusēja, aizturējuši elpu.

- Viesnīcā Grand Hyatt atrastajā urīnā es konstatēju lielus rauga daudzumus, kā arī neparasti lielu skaitu sarkano asinsķermenīšu. Sarkanie asinsķermenīši tādos daudzumos urīnā parādās mēnešreižu laikā. Apvienojumā ar raugu tas ļauj nešaubīgi secināt, ka tas ir sievietes urīns. Deividu Brantu nogalināja sieviete, un es nemaz nešaubos, ka izrādīsies, ka arī Klīvlendā tualetes kabīnē bija sieviete.

Džila pārsteigta samirkšķināja acis. Sindijas koši sarkanās lūpas pavērās neticīgā smaidā.

Reilijs tikai papurināja galvu.

- Dženkss nav vainīgs, - es uzstāju. - Droši vien tā ir Džoanna. Dženkss viņai darīja pāri, bet pēc tam pameta, lai apprecētu jaunu sievu - Česiju, turklāt bija arī tikko sācis gūt panākumus. Džoanna divreiz mēģināja sūdzēt bijušo vīru tiesā, taču neveiksmīgi. Bija spiesta samierināties ar daudzreiz mazāku pabalstu, nekā būtu dabūjusi gadu vēlāk. Viņa vēroja, kā Dženkss gūst arvien lielāku slavu un bagātību, bauda jaunu, šķietami laimīgu dzīvi.

Kriss šķita pārsteigts. - Tu domā, ka sieviete fiziski spētu kaut ko tādu nostrādāt? Pirmie upuri bija nodurti, otrie aizvilkti divdesmit trīsdesmit jardus līdz pamešanas vietai.

- Tu neesi viņu redzējis, - es atbildēju. - Turklāt viņa zināja, kā safabricēt pierādījumus pret Dženksu. Pazina viņa gaumi, zināja par investīciju darījumiem un varēja piekļūt viņa mantām. Viņa pat kādreiz strādāja Saks veikalā.

Sindija piebilda: - Viņa bija viena no nedaudzajiem cilvēkiem, kas zināja par grāmatu “Mūžīgā līgavas māsa”.

Es pamāju ar galvu uz Džilas pusi. - Viņai bija iespējas, motīvs un pavisam noteikti arī vēlēšanās to izdarīt.

Tagad iestājās pavisam smags klusums.

- Un kā tu tagad domā rīkoties? - Kriss beidzot jautāja. - Puse visas pilsētas policijas spēku meklē Dženksu.

- Es gribu paziņot Merseram un mēģināt notvert Dženksu, kamēr viņu kāds nav nošāvis. Pēc tam gribu atmaskot Džoannu. Izpētīt tālruņa zvanus, kredītkaršu datus. Ja viņa bija Klīvlendā, gan jau atradīsies kāds pierādījums, kas to apstiprinās. Cerams, ka tagad gan tu piekritīsi, - es uzrunāju Džilu, - ka ir pietiekams pamatojums pārmeklēšanas atļaujai.

Džila pamāja ar galvu, vispirms kā šauboties, bet tad apņēmīgāk. - Es tikai nespēju noticēt, ka pēc visa notikušā mums tagad vēl būs jāaizstāv tas nelietis.

Pēkšņi kāds skaļi pieklauvēja pie stikla lodziņa durvīs. Telpā iebrāzās Džons Kerstijs - viens no mūsu darba grupas inspektoriem.

- Dženkss... Tikko esot redzēts. Okeāna augstienēs.

119

MĒS AR REILIJU abi reizē pielēcām kājās un metāmies skriet uz štābu.

Izrādījās, ka Dženkss esot redzēts kādas nelielas viesnīcas El Drisco vestibilā. Viņu pamanījis izsūtāmais. Brīvu no dzelžiem. Tagad viņš atkal bija izgājis ielās, kaut kur Okeāna augstienēs.

Kāpēc tur? Zibenīgi pārcilāju prātā visas iespējas.

Tad viss tapa skaidrs.

Tur dzīvo Gregs Markss.

Pa rāciju izsaucu Polu Činu, kurš joprojām dežurēja pie aģenta mājas. - Pol, skaties uzmanīgi, - es pavēlēju. - Dženkss varbūt dodas pie tevis. Viņš esot redzēts Okeāna augstienēs.

Tad iepīkstējās mobilais. Zvanīja Džeikobi. Visi uztraukumi reizē.

- Boksere, tikko bija pavēle visām brīvajām vienībām doties uz Augstienēm, jo tur esot Dženkss. Es braucu uz turieni, esmu tikai jūdzes attālumā.

- Voren, neatstāj postenil - iekliedzu klausulē. Joprojām ticēju, ka Džoanna ir slepkava. Nedrīkstēju atstāt viņu bez uzraudzības -jo īpaši tagad, kad Dženkss bija brīvībā. - Paliec turpat!

- Šī pavēle ir svarīgāka, - Džeikobi iebilda. - Turklāt šeit nekas nenotiek. Izsaukšu kādu patruļautomašīnu nomainīt mani.

- Džeikobi! - es nikni uzsaucu, bet viņš jau bija izbeidzis sarunu un devās uz Augstienēm. Pagriezos pret Krišu. - Vorens atstāja posteni pie Džoannas.

Pēkšņi man uzsauca civilā sekretāre Karena: - Lindsij, tev zvana pa pirmo līniju.

- Mums jāiet, - es atkliedzu. Biju jau piesprādzējusi ieroci pie jostas un paķērusi automašīnas atslēgas. - Kas zvana?

- Teica, ka esot svarīga ziņa Dženksa lietā, - Karena atbildēja. - Viņa vārds esot Filips Kempbels.

120

ES SASTINGU, raugoties uz Reiliju, tad metos atpakaļ pie rakstāmgalda.

Pamāju Karenai, lai savieno zvanu. Vienlaikus nočukstēju Rei-lijam: - Sāc izsekošanu!

Gaidīju savienojumu gluži kā transā - katrs mirklis varēja būt izšķirošs. Man aizžņaudzās elpa. Tad pacēlu klausuli.

-Jūs jau zināt, kas zvana, - Nikolass Dženkss augstprātīgi paziņoja.

- Jā, zinu. Kur jūs esat?

- Nemaz neceriet, inspektore. Es piezvanīju tikai tādēļ, lai pateiktu: lai kas arī notiktu, es nevienu nenogalināju. Es neesmu slepkava.

- Es zinu, - atbildēju.

Viņš šķita pārsteigts. - Zināt...?

Es nedrīkstēju izpaust Dženksam viņas vārdu. Tikai ne tagad, kad viņš staigāja brīvībā. - Es apsolu: mēs varam pierādīt, ka jūs neesat vainīgs. Pasakiet, kur jūs esat.

- Vai zināt ko? Es jums neticu, - Dženkss paziņoja. - Turklāt ir jau par vēlu. Es jau jums teicu, ka ņemšu visu savās rokās. Es pats atrisināšu šo slepkavību lietu jūsu vietā.

Kuru katru brīdi viņš varēja nolikt klausuli, un tad mēs viņu pazaudētu. Man bija palikusi pēdējā iespēja. - Satiksimies, Dženks. Kur vien jūs teiksiet.

- Kāpēc lai es gribētu ar jums tikties? Esmu jau uz jums atskatījies pietiekami visam mūžam.

- Tāpēc, ka es zinu, kurš ir vainīgais, - es teicu.

Viņa atbilde mani pārbiedēja.

- Es ari zinu.

Un tad viņš nolika klausuli.

121

SESTĀ IELA... MĀRKETSTRĪTA... TEILORSTRĪTA... ielas zibēja garām, traucoties Kriša Reilija automašīnā ar spoži zibošu bākuguni uz jumta.

Ellisa.

Haida.

Mēs aizjoņojām pa Larkina ielu, pret kalnu, cauri luksoforu gaisinām, tad nošūpojāmies pār ceļa nelldzenumiem, šķērsojot Noba pakalnu. Jau pēc dažām minūtēm bijām nonākuši Krievu kalnā.

Džoanna dzīvoja kāda īres nama augšējā stāvā Filberta un Haida ielas stūri. Mēs nedrīkstējām vairs ilgāk gaidīt, lai viņu atmaskotu.

Dženkss bija brīvībā un droši vien gatavs izrēķināties ar bijušo sievu. Tagad galvenais bija novērst nākamās slepkavības.

Mēs palēninājām gaitu, izslēdzām bākuguni un lēnām sākām virzīties pa klusajām, kalnainajām ielām. Māja bija palikusi bez novērošanas apmēram piecpadsmit minūtes. Es nezināju, vai Džoanna ir savā dzīvoklī. Un kur, ellē, klaiņo Dženkss.

Kriss apturēja automašīnu ielas malā. Mēs pārbaudījām ieročus un apspriedām rīcības plānu.

Tad paraudzījos pa logu, un man aizrāvās elpa.

Kriss ari to pamanīja. - Ak dievs, viņš ir šeit.

Divas mājas tālāk no šauras šķērsieliņas iznāca bārdains vīrietis platā sporta jakā. Nokļuvis ielas malā, viņš paraudzījās uz abām pusēm, tad devās tālāk pa ietvi.

Tas bija Dženkss.

Reilijs izvilka ieroci un pasniedzās pēc durvju roktura. Es neticīgi palūkojos vēlreiz un satvēru pārinieka roku. - Pagaidi! Paskaties vēlreiz, Kriš.

Mums pārsteigumā iepletās acis. Vīrs uz ielas izskatījās tieši tāpat - īsi, iesirmi rudi mati, raksturīgā kazbārdiņa.

Taču tas nebija Dženkss.

Augums bija tievāks un slaidāks, mati atsukāti atpakaļ, slēpjot lielāku garumu, nevis nogriezti īsi. Tik daudz es varēju saskatīt.

Tā bija sieviete.

- Tā ir Džoanna, - es teicu.

- Un kur ir Dženkss? - Kriss pukojās. - Tas viss kļūst arvien murgaināks.

Mēs vērojām, kā maskētais stāvs aizslīd arvien tālāk pa ielu, un manā prātā pazibēja dažādas baisas aizdomas. Tas tiešām bija murgaini.

- Es sekošu viņai, - Kriss nolēma. - Tu ej uz dzīvokli. Pārliecinies, ka tā tiešām ir viņa, Lindsij. Es izsaukšu papildspēkus. Ej, Lindsij, ej!

Jau nākamajā mirklī es izlēcu no automašīnas un skrēju pāri ielai uz Džoannas mājas pusi. Kriss sāka lēnām braukt uz priekšu.

Pie durvīm sāku spiest visas pogas pēc kārtas, līdz atsaucās dusmīga sievietes balss. Nosaucu savu vārdu, un no tuvākā pirmā stāva dzīvokļa iznāca sirma kundze. Viņa paziņoja, ka esot šīs mājas īpašniece.

Parādīju viņai žetonu un pavēlēju ātri sameklēt atslēgu. Pēc tam liku atgriezties dzīvoklī.

Izvilku ieroci, atlaidu drošinātāju. Sajutu, kā seju un kaklu pārklāj karstu sviedru miklums.

Nonācu pie Džoannas dzīvokļa trešajā stāvā. Sirds dauzījās kā veseris. Uzmanīgi, Lindsij, brīdināja iekšējā balss; mani pārņēma salti baiļu drebuļi. Vai Nikolass Dženkss varētu būt tur iekšā?

Savas policistes karjeras laikā es daudzkārt biju iegājusi bīstamās vietās. Taču šī šķita visbriesmīgākā. Ieliku atslēgu slēdzenē, pagriezu to un, kad atskanēja klikšķis, ar kāju atgrūdu durvis vaļā.

Tās atvērās... paverot skatu uz Džoannas Veidas gaišo, moderni iekārtoto dzīvokli.

- Vai te kāds ir? - iesaucos.

Neviens neatbildēja.

Dzīvojamā istabā neviena nebija. Tāpat ari ēdamistabā un virtuvē. Tukša kafijas krūze izlietnē. Uz galda Chronicle, atšķirts Stila sada}ā.

Nebija nekādu pazīmju, ka šis ir psihopātes miteklis. Tas mani mulsināja.

Devos tālāk. Uz kafijas galdiņa žurnāli - Food and Wine, San Francisco. Dažas jogas asanu grāmatas.

Guļamistabā nesaklāta gulta. Visā dzīvoklī valdīja mierīga, ikdienišķa noskaņa.

Džoanna Veida dzīvoja tāpat kā ikviena parasta sieviete. Lasīja, virtuvē dzēra kafiju, strādāja par fitnesa treneri, maksāja rēķinus. Slepkavas parasti ir pārņemti ar domām par saviem upuriem. Šeit nekas par to neliecināja.

Iegāju galvenajā vannasistabā.

- Ak, velns parāvis! - Šajā lietā bija iestājies pēdējais, liktenīgais pavērsiens.

Uz grīdas gulēja Džoanna Veida, ģērbusies vingrošanas tērpā.

Viņa bija atslīgusi pret vannu ar skatu pret mani, taču neredzot mani, - patiesībā viņa vēl joprojām raudzījās uz savu slepkavu. Plaši ieplesto acu skatiens bija sastindzis šausmās.

Kāds viņu bija nodūris ar nazi. Dženkss? Ja ne viņš, kurš tad?

- Ak dievs! - es izdvesu. Mana galva dūca un sāpēja.

Piesteidzos pie Džoannas, taču vairs nekādi nespēju palīdzēt.

Viss atkal bija sarežģījies. Notupos uz grīdas pie nogalinātās sievietes, un mani apdullināja pēdējā biedējošā apjausma:

Ja Džoanna ir mirusi, kam tad seko Kriss?

122

JAU PĒC BRĪŽA pie ārdurvīm nobremzēja divas patruļautomašīnas. Liku policistiem doties augšā pie Džoannas asiņainā līķa, bet pati joprojām domāju par Krišu. Viņš sekoja kādam mīklainam svešiniekam.

Es biju pavadījusi dzīvoklī minūtes desmit, varbūt divpadsmit, nesaņemot no viņa ziņas. Biju noraizējusies. Viņš sekoja slepkavam, kurš turklāt tikko bija nogalinājis Džoannu Veidu.

Noskrēju lejā uz vienu no neaizslēgtajām patruļautomašīnām. Pa rāciju paziņoju par visu notikušo vadības štābam. Mani sāka pārņemt šaubu juceklis.

Vai varētu būt, ka vainīgais tomēr ir Dženkss? Vai Džilai bija taisnība? Vai viņš jau no paša sākuma spēlējās ar mums? Vai pats bija visu sarīkojis, arī parādīšanos Okeāna augstienēs?

Bet, ja tas bija viņš, tad - kāpēc? Kāpēc tagad, kad es pateicu, ka ticu viņam? Kāpēc tagad nogalināt Džoannu? Vai es būtu varējusi novērst viņas nāvi? Kas, ellē, te vispār notiek? Un kur, pie velna, pazudis Kriss?

Beidzot iezvanījās mobilais. Man par lielu atvieglojumu, tas bija Kriss.

- Kur tu esi? Es jau biju pārbijusies līdz nāvei. Nemoki mani tā.

- Esmu pie jahtu ostas. Aizdomās turamais brauc ar zilu Saab.

- Kriš, esi uzmanīgs. Tā nav Džoanna. Džoanna ir mirusi. Nodurta savā dzīvoklī.

- Mirusi? - viņš atkārtoja. Sapratu, ka ari viņu pārņem tā pati izmisīgā doma. - Bet kas tad, pie velna, brauc ar to Saab man priekšā?

- Pasaki, kur tieši tu atrodies.

- Beistritas un Nortpointstritas stūri. Aizdomās turamais tikko apstājās ielas malā. Kāpj ārā no automašīnas.

Nezin kāpēc šī vieta izklausījās pazīstama. Beistritas un Nort-pointstrītas stūris? Kas tur ir? Vērojot, kā pie Džoannas mājas, bremzēm kaucot, piestāj vēl citas policijas ekipāžas, izmisīgi lauzīju galvu, meklējot saistību.

- Lindsij, viņš iet projām no automašīnas. Un sāk skriet.

Un tad es atcerējos. Fotogrāfija, ko toreiz aplūkoju Dženksa mājā. Skaistais, mēnesnīcas apgaismotais, labi pazīstamais kupols. Daiļo mākslu pils.

Tur notika viņa kāzu svinības.

- Šķiet, ka zinu, uz kurieni viņš dodas! - es iesaucos. - Uz Daiļo mākslu pili.

123

SIRĒNAI GAUDOJOT, aizbrāzos ar patruļautomašinu līdz pat Prezi-dio.

Pagāja tikai septiņas minūtes, līdz pa Lombardstritu un Ričard-sonstritu nokļuvu Prezidio dienvidu galā, jo visi autovadītāji pārbijušies atbrīvoja man ceļu. Manā priekšā parādījās Daiļo mākslu pils zeltītā rotonda, kas lepni slējās pār rāmi mirdzošo dīķa ūdeni.

Ieraudzīju Kriša zilo Taurus novietotu šķērsām pāri ielai parka galā un apturēju patruļautomašīnu tikpat greizi tam līdzās. Neviens cits policists tuvumā nebija redzams.

Kāpēc nav ieradušies papildspēki? Kas, ellē, te īsti notiek?

Atlaidu pistoles drošinātāju un devos iekšā parkā ap milzu rotondu. Negribēju kavēties ne mirkli.

Pēkšņi ieraudzīju cilvēkus skrienam man pretī no rotondas puses.

- Tur kāds šauj! - viens no tiem iekliedzās.

Uzreiz metos skriet. - Visi prom! Esmu no Sanfrancisko policijas! - uzbļāvu, laužoties caur bēgļu bariņu.

- Maniaks ar ieroci, - kāds iekliedzās.

Skrēju apkārt dīķim gar lielu marmora kolonnu rindu. Tālāk priekšā valdīja klusums. Šāvieni bija apklusuši.

Turot ieroci gatavībā, lavījos ap stūriem, līdz ieraudzīju galveno rotondu. Virs galvas slējās milzīgas korintiešu kolonnas ar grezni rotātiem kapiteļiem.

Tālumā varēju saklausīt balsis. Sieviete izsmējīgā toni paziņoja: - Mēs šeit esam tikai divi vien, Nik. Iedomājies tikai. Vai nav romantiski?

Un vīrieša - Dženksa - balss atbildēja: - Paskat, cik tu esi nožēlojama! Kā jau vienmēr.

Šī saruna atbalsojās zem galvenās rotondas milzīgā kupola.

Kur ir Kriss? Un kur kavējas papildspēki?

Policistiem jau sen vajadzēja būt klāt. Aizturēju elpu, cenšoties saklausīt policijas automašīnas sirēnu.

Taču, ejot tālāk, dzirdēju tikai savu soļu atbalsi zem augstā jumta.

- Ko tu gribi? - Dženksa sauciens atbalsojās pret akmeņiem. Tad sieviete tikpat skaļi atkliedza: - Gribu, lai tu atceries viņas. Visas sievietes, kuras esi izdrāzis.

Kriss joprojām nebija atrodams. Biju jau noraizējusies līdz nemaņai.

Nolēmu iet apkārt ēkai gar zemu arku rindu, kas stiepās uz to pusi, no kurienes skanēja balsis. Pieliekusies apskrēju ap kolonādes stūri.

Un tad ieraudzīju Krišu.

Viņš sēdēja, atspiedies pret kādu pīlāru, vērodams notiekošo.

Pirmajā brīdī gribēju uzsaukt kaut ko tādu: Kriš, paslēpies, kāds tevi ieraudzīsi Šis bija viens no tiem uztveres palēninājuma brīžiem, kad acis darbojas ātrāk nekā prāts.

Tad mani pārņēma šausmīgas bailes, nelabums un bēdas.

Kriss neko nevēroja un ari necentās paslēpties.

Viņa krekls uz krūtīm bija vienās asinīs.

Gandrīz zaudēju visu policijas dienestā apgūto savaldību. Gribēju kliegt, skaļi izraudāt savu izmisumu. Tikai ar pēdējiem spēkiem novaldījos.

Uz Kriša krekla lēnām pletās divi tumši asiņu traipi. Pēkšņi manas kājas bija kā sastingušas. Kaut kā piespiedu sevi pieiet pie viņa. Notupos uz ceļiem, sirdij satraukti dauzoties.

Kriša acis bija miglainas, seja - akmens pelēkumā. Pārbaudīju pulsu un sajutu pavisam vārus sirdspukstus.

- Ak, Kriš, nē! - Es apspiedu šņukstu.

Dzirdot manu balsi, viņš pacēla galvu, un skatiens atdzīvojās, ieraugot mani. Viņa lūpas papletās vārgā smaidā. Elpas vilcieni izlauzās smagi un mokoši.

Man acīs saskrēja asaras. Uzspiedu plaukstas uz šāvienu brūcēm viņa krūtīs, cenšoties apturēt asiņošanu. - Ak, Kriš, pacieties vēl! Pacieties mazliet. Es izsaukšu palīdzību.

Viņš pasniedzās pēc manas rokas. Gribēja kaut ko teikt, taču spēja izdvest tikai vārgu, neskaidru čukstu.

- Nesaki neko. Lūdzu!

Aizskrēju atpakaļ uz patruļautomašīnu un izmisīgā steigā spiedu rācijas pogas, līdz izdzirdēju dispečera balsi. - Policists ievainots, policists ievainots, - iesaucos. - Četri-nulle-seši. Atkārtoju: četri-nulle-seši! - Tas bija štata mēroga trauksmes kods. - Policists sašauts Daiļo mākslu pils rotondā. Nekavējoties vajadzīga ātrā palīdzība un SWAT papildspēki. Iespējams, Nikolass Dženkss ir šeit. Otrs policists notikuma vietā. Atkārtoju: četri-nulle-seši, trauksme.

Tikko dispečers bija atkārtojis mūsu atrašanās vietu un apstiprinājis: - Sapratu, - es nosviedu rācijas mikrofonu un atgriezos rotondā.

Kad nonācu pie Kriša, viņš joprojām dvesa seklus elpas vilcienus. Uz lūpām parādījās asiņains burbulītis. - Es tevi mīlu, Kriš, -čukstēju, saspiežot viņa plaukstu.

Rotondā atkal atskanēja balsis. Nevarēju saklausīt vārdus, bet runātāji bija tie paši - vīrietis un sieviete. Tad norībēja šāviens.

- Ej! - Kriss čukstēja. - Es vēl turos.

Mūsu plaukstas saskārās.

- Es piesegšu no aizmugures, - viņš nomurmināja ar vārgu smaidu. Tad pastūma mani projām.

Steidzos uz priekšu, turot ieroci gatavībā, un divreiz aši atskatījos.

Kriss mani vēroja - piesedza no aizmugures.

Zemu pieliekusies, noskrēju gar visu tuvāko kolonnu rindu līdz pat galvenajai rotondai. Balsis un atbalsis kļuva arvien skaļākas. Paraudzījos skaņas virzienā.

Viņi bija tieši otrā bazilikas pusē. Dženkss, ģērbies vienkāršā, baltā kreklā. Ar plaukstu saspiedis asiņojošo otru roku. Viņš bija sašauts.

Viņam pretī, ar ieroci rokās, ģērbusies vīriešu drēbēs, stāvēja Česija Dženksa.

* SWAT (Special Weapons and Tactics) - īpaši ieroči un taktika - policijas specvienības, kas izmanto armijas tipa vieglos ieročus un specializētu taktiku, veicot īpaši augsta riska operācijas, kas pārsniedz parasto policijas spēku kompetenci.

124

GLĪTĀ JAUNĀ SIEVIETE tagad izskatījās pēc izķēmotas karikatūras. Iesirmi rudi krāsotie mati bija saķepuši. Uz sejas joprojām palikušas pielīmētās vīriešu vaigubārdas sarkanīgās šķipsnu atliekas.

Viņa stingri turēja rokā ieroci, pavērsusi to tieši pret savu vīru.

- Man tev ir dāvana, Nik.

- Dāvana? - Dženkss nikni atjautāja. - Ko, ellē, tu te muldi?

- Tāpēc jau mēs esam šeit. Es gribu atjaunot mūsu laulības solījumu.

Česija izņēma no jakas kabatas mazu savelkamu maciņu un nosvieda pie vīra kājām. - Tas tev. Atver to.

Nikolass Dženkss stīvi pietupās un pacēla maciņu. Atvilka auklu un izbēra saujā tā saturu. Viņa acis šausmās izspiedās no pieres.

Seši pazudušie gredzeni.

- Ak dievs, Česij! - viņš iesaucās. - Tu esi zaudējusi prātu. Ko tu gribi, lai es ar tiem daru? - Viņš pacēla vienu gredzenu. - Tie tevi novedīs gāzes kamerā.

- Nē, Nik! - Česija papurināja galvu. - Es gribu, lai tu tos norij. Palīdzi man atbrīvoties no pierādījumiem.

Dženksa seja bažīgi noraustījās. - Ko tu gribi, lai es izdaru?

- Norij tos. Katrs no tiem nozīmē kāda cilvēka dzīvi, kuru tu iznīcināji. Kura skaistumu izpostīji. Viņas bija nevainīgi upuri. Tāpat kā es. Jaunas meitenes savā kāzu dienā. Nik, tu nogalināji mūs visas -mani, Keitiju, Džoannu. Tagad izpērc savu vainu. Ar šo gredzenu es apsolu...

Dženkss, dusmās zvērodams, uzsauca viņai: - Nu jau pietiek, Česij!

- Es teikšu, kad pietiks. Tev taču patīk spēles, nu tad uzspēlē. Šoreiz uzspēlē manu spēli. Norij tos! - Viņa nomērķēja pistoli. - Nav jēgas iedomāties, ka es baidīšos šaut, vai ne, mīļais?

Dženkss paņēma vienu gredzenu un pacēla pie lūpām. Viņa roka nevaldāmi trīcēja.

- Nikij, tā bija Melānija. Tev viņa būtu patikusi. Sportiste... slēpotāja... nirēja. īsti tavā gaumē, ko? Viņa man pretojās līdz pēdējam. Bet tev gan nepatīk, ka mēs pretojamies, vai ne? Tu gribi pilnībā valdīt pār mums.

Viņa pavērsa ieroci pret Dženksa galvu.

Dženkss ielika gredzenu mutē. Nelabumā saviebies, viņš ar mokām to krampjaini norija.

Česija sāka zaudēt savaldību. Viņa šņukstēja, trīcēja. Sapratu, ka nedrīkstu vairs gaidīt.

- Policija! - es iesaucos. Izgāju uz priekšu, abās rokās turot 38. kalibra pistoli.

Viņa apcirtās pret mani, pat neizrādot pārsteigumu, tad atkal pievērsās Dženksam. - Viņam jāsaņem sods!

- Viss ir beidzies, - es atbildēju, piesardzīgi tuvojoties viņai. - Lūdzu, Česij, nenogaliniet vairs nevienu.

Viņa paraudzījās uz mani, it kā pēkšņi apjaušot, par kādu briesmoni kļuvusi, kādas ļaundarības pastrādājusi. - Piedodiet... Es nožēloju visu, kas noticis, - tikai ne šo!

Viņa izšāva - uz Dženksu.

Es arī izšāvu - uz Česiju.

Trieciens atsvieda atpakaļ viņas slaido augumu, tas smagi atsitās pret sienu un saļima pie tās. Skaistās acis iepletās, un mute ļengani pavērās.

Paskatījos uz Dženksu un redzēju, ka viņa ir aizšāvusi garām. Viņš bezgalīgā izbrīnā lūkojās uz nokritušo sievieti. Nespēja noticēt, ka viņa uzdrīkstējās to izdarīt, ka tiešām ienīda viņu tik stipri. Viņš joprojām domāja, ka Česija ir viņam padevīga un varbūt pat mīl viņu.

Piesteidzos pie viņas, bet bija jau par vēlu. Acu skatiens bija kļuvis stiklains, un no brūces krūtīs plūda asinis. Atbalstīju plaukstās viņas galvu un nodomāju, cik skaista viņa bija - tāpat kā Melānija, Rebeka, Keitija un tagad arī viņa bija mirusi.

Nikolass Dženkss pievērsās man ar atvieglotu nopūtu. - Es taču teicu... teicu, ka neesmu vainīgs.

Riebumā paraudzījos uz viņu. Astoņi cilvēki bija miruši. Trīs jaunie pāri, Džoanna, tagad ari viņa sieva. Es teicu, ka neesmu vainīgs. Vai tiešām viņš tā domāja?

Atvēzējos un ar dūri iegāzu viņam tieši pa zobiem. Jutu kaut ko sadrūpam, un Dženkss nokrita uz ceļiem. - Tas par to nevainību, Dženks!

’

125

METOS SKRIET, vairs īsti neapzinoties, kur esmu, ko daru. Tomēr kāda iekšēja nojauta aizveda mani atpakaļ pie ievainotā Kriša.

Viņš joprojām tāpat sēdēja, atspiedies pret pīlāru. Izskatījās, it kā viņš gaidītu manu atgriešanos.

Pieskrēju pie viņa un notupos tuvu klāt. Ieraudzīju beidzot ierodamies policiju un ātro palīdzību. Kāpēc viņi tik ilgi kavējās?

- Kas notika? - Kriss jautāja. Tik tikko spēju sadzirdēt viņa čukstu.

- Česija Dženksa bija slepkava. Es viņu nošāvu, Kriš.

Viņš tikko manāmi pamāja ar galvu. - Malacis, - viņš nočukstēja

Tad Kriss vārgi pasmaidīja un nomira manās rokās.

Es neparko nebūtu varējusi iedomāties, ka no mums abiem Kriss mirs pirmais. Tas man bija pēkšņs un apdullinošs trieciens. Es taču biju slimniece, kas jau sajutusi nāves elpu pakausī.

Noliecu galvu tuvu pie viņa krūtīm. Nejutu ne mazāko kustību, ne elpas vilcienu, tikai baisu klusumu. Viss šķita kā ļauns sapnis.

Un tad mediķi ķērās pie Kriša atdzīvināšanas, varonīgi un bezcerīgi nopūlējās, bet es tikai sēdēju līdzās, turot viņa roku.

Sajutu sirdī nedzīvu tukšumu un bezgalīgas skumjas. Nespēju valdīt asaras, taču man vēl bija kaut kas viņam sakāms. Bija jāpavēsta Krišam vēl viens pēdējais jaunums.

- Kris, Medveds man teica. Es izveseļošos.

126

ES NESPĒJU ATGRIEZTIES DARBĀ Tiesu namā. Man piešķīra nedēļu ilgu atvaļinājumu. Nolēmu pēc tam paņemt vēl kādu laiku brīvu uz sava rēķina. Dīki sēdēju istabā, skatījos vecas filmas DVD diskos, gāju uz procedūrām, pāris reižu devos skriet pie jahtu ostas.

Es pat gatavoju sev maltītes un sēdēju uz terases ar skatu uz līci tāpat kā toreiz kopā ar Krišu pirmajā vakarā. Vienā no šiem vakariem es pamatīgi piedzēros un sāku spēlēties ar dienesta ieroci. Mīļā Marta pierunāja mani nokāpt no bīstamās terases malas. Un ari pati apzinājos, ka, padarot sev galu, es nodotu Kriša piemiņu. Es nedrīkstēju tā rīkoties. Un ari draudzenes man to nekad nepiedotu, vai ne?

Zaudējuma sāpes plosīja manu sirdi briesmīgāk par visu jebkad pārciesto, pat vēl ļaunāk nekā slimība. Sajutu bezgalīgu tukšumu, it kā būtu zaudējusi daļiņu no sevis. Klēra zvanīja man trīsreiz dienā, bet es nespēju ilgi runāt, pat ar viņu ne.

- Lindsij, tu nebiji vainīga. Tu tur neko nevarēji līdzēt, - viņa mani mierināja.

- Es to it kā saprotu, - atbildēju. Tomēr nespēju sevi pārliecināt, ka tā tiešām ir.

Visvairāk centos sev iestāstīt, ka manai dzīvei vēl ir kāda jēga. Jaunlaulāto slepkavības bija atrisinātas. Nikolass Dženkss nekaunīgi baudīja jauniegūto popularitāti TV raidījumos Dateline un 20/20. Manā slimībā laikam bija iestājusies remisija. Kriss bija zaudēts. Centos iedomāties, ko darīt turpmāk. Nekas patīkams nenāca prātā.

Tad atcerējos, ko teicu Klērai, kad slimība mani biedēja visvairāk. Šī nelieša atmaskošana ir skaidrs mērķis, kas dod man spēku turpināt.

Nebija runa tikai par taisnību vai netaisnību. Ne tikai par vainu vai nevainību. Tas bija mans darbs, ko es pratu labi un darīju ar pārliecību.

Četras dienas pēc apšaudes devos uz Kriša bērēm. Tās bija sarīkotas katoļu baznīcā Heivordā - viņa dzimtajā pusē.

Apsēdos policistu rindās blakus Rotām un Džeikobi. Un priekšniekam Merseram, kas bija uzposies parādes uniformā.

Bet man tik briesmīgi sāpēja sirds. Ilgojos būt tuvāk Krišam. Tieši līdzās viņam.

Vēroju, kā viņa bijusī sieva un abi dēli pūlas valdīt asaras. Domāju, cik tuvu biju pieskārusies ari viņu dzīvēm. Taču viņi to nezināja.

Policists varonis, runātāji slavēja Krišu.

Viņš bija mārketinga darbonis, es nodomāju ar smaidu. Un tad sāku raudāt.

Gluži pārsteidzošā kārtā sajutu Džeikobi rokasspiedienu. Un, par izbrīnu pati sev, nolaidu galvu uz viņa pleca. Nekautrējies, viņš klusēdams it kā mudināja mani. Izraudies droši.

Vēlāk kapos piegāju pie Kriša bijušās sievas Marionas. - Gribēju ar jums iepazīties, - ierunājos. - Es biju kopā ar viņu nāves brīdī.

Viņa paraudzījās manī ar tikai sievietēm saprotamu iekšēja spēka pilnu skatienu.

- Es zinu, kas jūs esat, - viņa atbildēja ar līdzjūtīgu smaidu. - Jūs tiešām esat skaista. Kriss teica, ka jūs esat skaista. Un gudra.

Pasmaidīju un satvēru viņas plaukstu. Mēs cieši sarokojāmies.

- Un vēl viņš teica, ka jūs esat ļoti drosmīga.

Jutu, kā acīs saskrien asaras. Tad viņa satvēra manu elkoni un teica tieši to, ko es ilgojos dzirdēt.

- Vai gribat stāvēt te, kopā ar mums, Lindsij?

Departaments sarīkoja Krišam atvadas kā īstam varonim. Ceremonija sākās ar lēnu, skumju dūdinieku melodiju. Policistu godasardze parādes uniformās. Divdesmit vienas šāvienu zalves salūts.

Kad bēres bija galā, devos atpakaļ uz mašīnu, nesaprotot, ko tagad darīt tālāk.

Pie kapsētas vārtiem pamanīju Sindiju, Džilu un Klēru. Viņas gaidīja mani.

Es nespēju pakustēties. Kājas saļodzījās, un es paliku stāvam. Viņas saprata, ka jāsper pirmais solis, kamēr neesmu pavisam sabrukusi.

- Vai gribi braukt atpakaļ kopā ar mums? - Klēra piedāvāja.

Man aizžņaudzās rīkle. Tik tikko spēju parunāt. - Man vajadzēja

būt pirmajai, nevis viņam, - es teicu. Tad viņas visas pēc kārtas apkampa mani.

Uzliku rokas draudzenēm uz pleciem un ļāvos viņu sirsnīgajam atbalstam. Mēs visas izplūdām asarās.

- Meitenes, nepametiet mani nekad!

- Pamest? - Džila pāijautāja, izbrīnā iepletusi acis.

- Neviena no mums, - Sindija apsolīja. - Mēs taču esam komanda, atceries? Mēs vienmēr būsim kopā.

Klēra satvēra manu elkoni.

- Mēs tevi mīlam, saulīt, - viņa čukstēja.

Mēs četratā, rokās saķērušās, izgājām no kapsētas. Viegla vēja pūsma glāstīja mūsu sejas, žāvējot asaras.

Tovakar sešos es atkal atgriezos Tiesu namā.

Man bija kāda svarīga tikšanās.

Ienākot vestibilā, uzreiz acu priekšā ir liela marmora plāksne. Tajā iegravēti deviņdesmit trīs vārdi un uzvārdi - par godu deviņdesmit vienam vīrietim un divām sievietēm, kas dienēja Sanfrancisko policijā un gāja bojā, pildot savu pienākumu.

Policijā ir nerakstīts likums, kas neļauj skaitīt šos vārdus. Bet tovakar es saskaitīju. Deviņdesmit trīs, sākot ar Džeimsu S. Kuncu 1878. gada 5. oktobrī, kad departaments bija tikko nodibināts.

Rīt šeit svinīgi atklās vēl vienu vārdu - Kristofers Džons Reilijs. Ieradīsies mērs un, protams, arī Mersers. Pilsētas ziņu reportieri. Mariona ar dēliem. Visi godinās viņu kā policistu varoni. Es arī būšu klāt.

Bet šovakar es negribu ne runas, ne ceremonijas. Šovakar gribu tikties ar viņu divatā.

Akmeņkalis beidz gravēt viņa vārdu. Es nogaidu, kamēr viņš nospodrina marmoru, ar putekļsūcēju notīra katru pēdējo puteklīti. Tad pieeju un ar plaukstu noglāstu gludo marmoru. Viņa vārdu.

Kristofers Džons Reilijs.

Akmeņkalis raugās uz mani. Viņš redz mokošās sāpes manā skatienā. - Jūs viņu pazināt, ja?

Pamāju ar galvu, un pēkšņi sirds dziļumos atmostas lepns smaids. Es viņu pazinu.

- Pārinieks, - es atbildu.

EPILOGS

Pēdējais trieciens

LAIKA GAITĀ ESMU PĀRLIECINĀJUSIES, ka pēc slepkavību izmeklēšanas vienmēr paliek neskaidrības un neatbildēti svarīgi jautājumi. Vienmēr.

Taču ne šoreiz.

Kādā vakarā, apmēram mēnesi pēc Kriša bērēm, es biju mājās. Biju vienatnē ieturējusi vakariņas, pabarojusi un izvedusi ārā Mīļo Martu, un tad pēkšņi kāds pieklauvēja pie durvīm - tikai vienreiz, īsi un valdonīgi.

Es nebiju nevienu ielaidusi pa ārdurvīm, tāpēc vispirms ielūkojos durvju actiņā. Nespēju noticēt savām acīm. Tas bija Nikolass Dženkss.

Viņš bija ģērbies zilā bleizerā, baltā kreklā un tumšpelēkās biksēs. Izskatījās tikpat augstprātīgs un neciešams kā vienmēr.

- Vai tad nelaidīsiet mani iekšā? - viņš apjautājās un pasmaidīja, it kā gribētu teikt: Protams, ielaidīsi. Tu taču nespēj pretoties, vai ne?

- Nē, vispār nelaidīšu gan, - es atbildēju. Sāku iet projām no durvīm. - Vācies prom, nelieti!

Dženkss atkal pieklauvēja, un es apstājos. - Mums nav nekā, par ko runāt, - skaļi uzsaucu, lai viņš dzirdētu.

- Ir gan, ko runāt, - Dženkss tikpat skaļi atbildēja. - Tu izgāzies, inspektore. Es atnācu, lai pastāstītu, kā.

Es sastingu. Jutu, kā acis satraukti iedegas, vaigos iesitas karstums. Atkal piegāju pie durvīm, brīdi vilcinājos, tad atvēru tās, sirdij nemierīgi pukstot. Tu izgāzies.

Viņš smaidīja vai varbūt izsmēja mani. - Es šovakar līksmoju, -viņš paziņoja. - Esmu laimīgs cilvēks! Uzmini: kāpēc?

- Tikai nesaki - tāpēc, ka atkal esi brīvs un neprecēts.

- Jā, tas ari. Bet es ari tikko pārdevu savas jaunākās grāmatas izdošanas tiesības Ziemeļamerikā. Par astoņiem miljoniem dolāru. Tad vēl kino ļaudis samaksāja četrus. Šis ir dokumentāls darbs, Lindsij. Uzmini, par ko! Droši, mini uz labu laimi.

Izmisīgi ilgojos iztriekt Dženksu atkal ārā. - Un es esmu tas īstais cilvēks, kam tu esi atnācis pavēstīt šos jaunumus? Tad gan tev neveicas.

Dženkss joprojām plati smaidīja. - Vispār es atnācu pavēstīt kaut ko citu. Un tu būsi vienīgā, kas to uzzinās. Vai tagad jau klausies uzmanīgi, Lindsij? Tu pamatīgi izgāzies, mīļā.

Viņa ņirdzīgā un nepiedienīgā izturēšanās biedēja mani. Taču negribēju ļaut viņam to nojaust. Kā to saprast - izgāzos7

- Es piedāvātu dzērienu, taču man riebjas uz tevi skatīties. -Es pasmīnēju.

Viņš pacēla rokas, izmēdot manu smīnu. - Vai zini, es pret tevi jūtu tieši to pašu. Tāpēc ari gribēju tev to pastāstīt, Lindsij, tikai tev. -Viņš ierunājās čukstus. - Česija darīja to, ko es liku, līdz pat beigām. Slepkavības? Mēs spēlējām baisu un brīnišķīgu spēli. Traģisks laulātais pāris nogalina laimīgus, nevainīgus jaunlaulāto pārus. Mēs izdzīvojām grāmatas sižetu. Manas grāmatas. Tu izgāzies, Lindsij. Es tiku cauri sveikā. Esmu brīvs. Tik ļoti brīvs. Un ari bagātāks nekā jebkad.

Viņš cieši raudzījās manī, tad sāka smieties. Šķiet, tā bija pretīgākā skaņa, ko savā dzīvē esmu dzirdējusi.

- Tā tiešām ir. Česija bija gatava darīt visu, ko es prasīju. Viņas visas bija tādas - tāpēc jau es viņas izvēlējos. Es mēdzu spēlēt spēli, kurā viņas rej kā suņi. Viņām tas patika. Vai gribi uzspēlēt, Lindsij? Vau, vau?

Nikni ieskatījos viņam acīs. - Vai tas tev nešķiet nožēlojami -spēlēt sava tēva vecās spēlītes? Džoanna man pastāstīja.

- Es atļāvos daudz vairāk, nekā tēvs būtu spējis iztēloties. Es to visu nostrādāju, inspektore, un tiku cauri sveikā. Es izplānoju katru slepkavību. Vai tas tev neuzdzen drebuļus? Vai neliek justies nožēlojamai?

Pēkšņi Dženkss sāka vilkt rokās plēves cimdus, kurus bija izņēmis no kabatas. Kāda velna pēc?

- Un vēl viens labs joks, - viņš turpināja. - Es pašlaik neesmu šeit, Lindsij. Esmu Taho kopā ar kādu mīļu, melīgu mauķeli. Man ir godīgi nopirkts un apmaksāts alibi. Nevainojami noziegumi, Lindsij. Mana specialitāte.

Kad pagriezos, lai bēgtu, Dženkss izvilka nazi. - Gribu sajust, kā tas ieurbjas tavā miesā, Lindsij. Dziļi. Kā pēdējais trieciens.

- Palīgā! - iekliedzos, bet viņš man spēcīgi iesita. Viņa ātrā reakcija un lielais spēks mani pārsteidza. Atsitos pret dzīvojamās istabas sienu un gandrīz zaudēju samaņu.

Marta uzreiz metās pārmācīt uzbrucēju. Vēl nekad nebiju redzējusi viņu nikni atņirdzam zobus. Dženkss atvēzējās un iecirta sunī-tei plecā. Marta pakrita, žēlabaini smilkstot.

- Ej nost, Marta! - uzkliedzu viņai.

Dženkss piecēla mani kājās, ierāva guļamistabā un aizcirta durvis.

- Kamēr es biju cietumā, vajadzēja notikt vēl vienai jaunlaulāto slepkavībai. Vajadzēja pamazām parādīties jauniem pierādījumiem. Tad taptu skaidrs, ka es neesmu vainīgs un viss ir sarīkots pret mani. Tad es varētu uzrakstīt grāmatu! Taču Česija ņēma un piekrāpa mani. Beidzot es sāku viņu patiesi cienīt, Lindsij. Gandrīz iemīlēju viņu par to. Viņa beidzot parādīja sasodītu raksturu!

Es rāpoju projām no Dženksa, taču viņš redzēja, ka guļamistabā man nav kur glābties. Šķiet, man bija lauzta kāda riba.

- Tev vispirms būs jānogalina mani, - aizsmakušā balsī nočukstēju.

- Lai notiek. - Viņš ļauni pasmaidīja. - Kā dāma vēlas. Gatavs pakalpot.

Pamazām rāpoju arvien tuvāk gultai loga pusē, no kura pavērās skats uz līci. Bija grūti elpot.

Dženkss sekoja man.

- Stop, Dženks! - uzkliedzu, cik vien skaļi spēju. - Nekusties, Dženks!

Viņš neapstājās. Kāpēc gan? Vicināja nazi šurpu turpu. Kā viņam patika šī spēlīte! Viņš smējās. Vēl viena nevainojama slepkavība.

Pasniedzos zem gultas, kur biju paslēpusi maksti ar revolveri -savu mājas drošības sistēmu.

Nebija laika nomērķēt, taču to nemaz nevajadzēja. Nikolass Dženkss no pārsteiguma bija sastindzis, pacēlis nazi virs kreisā pleca.

Izšāvu trīs reizes. Dženkss iekliedzās, viņa pelēkās acis izbrīnā izspiedās no pieres, tad nedzīvais ķermenis gāzās uz manu pusi. - Sadedz elles liesmās, - es nočukstēju.

Vispirms piezvanīju Klērai - tiesu medicīnas ekspertei, pēc tam Sindijai - Sanfrancisko labākajai kriminālreportierei un Džilai -savai juristei.

Viņas ieradās zibenīgi.

1

Mad About You - ASV situāciju komēdiju seriāls, ko demonstrēja 1992-1999. gadā.

2

CSU - Crime Scene Unit - nozieguma vietas apskates vienība (angļu vai).

3

Ivy League - ASV ziemeļaustrumu daļas astoņu senāko un prestižāko augstskolu apvienība.

4

El Sids - El Cid - kungs, vadonis (spāņu vai.) - īstajā vārdā Rodrigo Diaz de Vivar (ap 1043-1099) - kastīliešu aristokrāts un viduslaiku Spānijas karavadonis un nacionālais varonis.

5

Česters Džeimss Karvils (Chester James CarviUe.Jr., dz. 1944. g.) - amerikāņu politiskais komentētājs un ievērojams Demokrātu partijas aktīvists. Viņa sieva Mērija Džo Metelina (Mary Joe Matalin, dz. 1953. g.) - amerikāņu politiskā konsultante, ievērojama ar savu darbu Republikāņu partijā.

6

Madžongs (angļu vai. - mahjong) - ķiniešu galda spēle, parasti četriem spēlētājiem, ar 144 kauliņiem, kas apzīmēti ar ķīniešu rakstu zīmēm un simboliem.

7

Henrijs Deivids Toro (Henry David Thoreau, 1817-1862) - amerikāņu rakstnieks, dzejnieks, filozofs, dabaszinātnieks, vēsturnieks, progresīvs domātājs un verdzības pretinieks.

8

Džeikobs “Džeks” Kevorkjans {Jacob "Jack" Kevorkian, 1928- 2011), saukts ari “Doktors Nāve”, - amerikāņu patologs, eitanāzijas aktīvists, gleznotājs, publikāciju autors, komponists un mūziķis. īpašu ievērību izpelnījies ar publisku uzstāšanos par neglābjami slimu pacientu tiesībām izdarīt pašnāvību ar ārsta palīdzību.

9

“Jūras vēstis” (The Shipping News, 2001) - režisora Lāses Halstrēma filma, kas uzņemta pēc E. Enijas Prū (Edna Annie Proulx) ar Pulicera prēmiju apbalvotā tāda paša nosaukuma romāna.

10

0. Dž. Simpsons {Orenthal James Simpson) - ASV aktieris, bijušais profesionālais futbolists, kurš 1994. gadā tika apsūdzēts divu cilvēku slepkavībā, taču pēc 11 mēnešus ilgas tiesas prāvas attaisnots. 2008. gadā Simpsonu arestēja par bruņotu laupīšanu grupā, tiesā atzina par vainīgu visās apsūdzībās un viņam piesprieda 33 gadu cietumsodu.

11

Džonbeneja Remzija (JonBenēt Patricia Ramsey) - ASV bērnu skaistum-karaliene, kuru 1996. gadā, sešu gadu vecumā, noslepkavoja nožņaudzot. Vainīgo neizdevās atrast, un lieta nav atrisināta vēl joprojām.

12

Marta Stjuarte (Martha Stewart, īstajā vārdā Martha Helen Kostyra-, dz. 1941) - amerikāņu biznesa magnāte, rakstniece un televīzijas personība, Martha Stewart Living Omnimedia dibinātāja, daudzu bestselleru autore, žurnāla Martha Stewart Living izdevēja, amerikāņu mājsaimnieču elks.

13

Nada - nekā (spāņu vai.).

14

Heavenly - debešķīgs, burvīgs (angļu vai.).

15

50 °F = 10 °c

16

Džeronimo! (Geronimol) - specifiski amerikānisks uzmundrinošs izsauciens, ko lieto izpletņlēcēji, kā ari citos gadījumos, lecot no liela augstuma. Radies ASV militārajā aviācijā.

17

YMCA (Young Men's Christian Association) - Jauniešu kristīgā asociācija -starptautiska organizācija, dibināta 1844. gadā Londonā. Tās mērķis - īstenot dzīvē kristīgos principus, attīstot veselīgu “ķermeni, prātu un garu”.

Content

Patersons Džeimss Kurš mirs pirmais

PROLOGS. INSPEKTORE LINDSIJA BOKSERE

PIRMĀ GRAMATA. Deivids un Melānija

5

7

11

26

30

32

63

69

80

120

1