Smite Inta

Ārzemju rakstnieku stāsti jaunatnei. Lamatas Pelnrušķītei

Ārzemju rakstnieku stāsti jaunatnei

Lamatas Pelnrušķītei

HELĒNA VILSONE

stāsti.

STIPENDIJA

Sieviete pārvietoja atvērto ceļasomu tā, lai pa durvīm redzētu taku, pa kuru bija jānāk Nikijam. Klēpi sēdošais bērns centās satvert tējas krūzi, bet viņa neapzināti, ar ilgstošā pieredzē gūtu prasmi atturēja mazuli.

Beidzot viņa ieraudzija sarkanu putekļu vērpeti, kas virzījās pa ceļu no pamesto ogļraktuvju dūmeņu ieskautās baltās pilsētas.

Tam jabūt Nikijam. Jā, tas bija viņš. Zēns skriešus nogriezās uz šaurās, kazu iemītās takas, kas veda uz viņu mājeli, kura bija saslieta no skārda plāksnēm un brezenta. Sieviete saspringta gaidīja.

Tad stiegrainais divpadsmit gadus vecais zēns ielidoja istabā un noslīga viņai blakus, gandrīz apgāzdams tējas krūzi.

— Mammu, es to dabūju!— no skriešanas un uztraukuma aizelsies, viņš izdvesa un noslīga uz cietā māla klona.

— Tu dabūsi ar siksnu, ja nepratīsi uzvesties!— norēcās viņa tēvs, kā izslāpis kamielis skaļi strēbdams stipro, melno tēju.

Nikijs brīdi sajuta mātes plaukstu uz savas galvas, kad Mēja Zerko parlika zīdainīti, kuru baroja, no vienas rokas uz otru.

— Izstāsti, Nikij,— viņa lūdza.

Zēns nesaprata, kādēļ viņš sācis raudāt, ja vien tas nebija noticis aiz pārliecības, ka tēvs viņam neļaus doties prom.

— Stipendija!— viņš izgrūda.— Es dabūju stipendiju! Vienīgais visā Merčisonā. Skolotājs klasei teica, ka tas ir ļoti labi, jo es taču esmu tik daudz kavējis. Rīt viņš nāks jūs apciemot.

— Dabiski, ka tu uzvarēji,— tēvs pašpārliecināti noteica. — Vai tad tu neesi mans dēls?

Atguvis cerības, Nikijs pacēla acis.

— Tad es varēšu braukt? Redzi, tēt...

— Braukt?— Aleksis Zerko jautāja tajā klusajā, gludenajā balsī, kas vēstīja nepatikšanas. Nikijs to zināja, tomēr palika pie sava. Tas, ka viņš bija ieguvis stipendiju, viņa dzīvē bija svarīgāks par visu citu.

— Uz koledžu dienvidos, tēt. Skolotājs teica, ka tas nemaksāšot daudz, turklāt ja es dzīvošu pie vecāsmātes un . . .

— Nekur tu nebrauksi!— Tēvs pagrūda krūzīti, lai viņam ielej vēl tēju. Viņš neskatījās ne uz sievu, ne dēlu, jo baidījās.

— Bet tēt, man jābrauc! Man jābrauc!— Zēna seja savaikstījās kā mazam bērnam, kurš grasās raudāt. Taču acis bija sausas. Viņš redzēja, ka tēvam tās bija pielijušas sarkanas, tas bija no dzeršanas iepriekšējā dienā, kad viņš bija pārradies no okera raktuvēm kalnos četrdesmit jūdžu no šejienes. Tēva mati un uzacis bija pilni ar sarkanā okera putekļiem. Tie bija ieēdušies tēva ādā, un viņš izskatījās kā pirmklasnieka uzzīmēts cilvēciņš.

— Es sacīju, ka tu nebrauksi!

Tas tika pateikts kategoriskā tonī — nevis apstrīdot dēla pretošanos, bet to ignorējot.

— Aleksi, zēns ir godam pastrādājis,— Mēja Zerko maigi ierunājās.— Nevajadzētu liegt viņam šo iespēju.

Aleksis izbrīnījies palūkojās sievā, it kā pēkšņi un neparedzēti būtu ierunājies kāds nedzīvs priekšmets. Tas, ko viņš ieraudzīja, viņu pārsteidza vēl vairāk.

Mēja bija maza, trausla sieviete, vājais augums kārtējā bērna gaidās bija piebriedis, āda izraibināta brūniem plankumiem, kā parasti šādās reizēs; apaļie pleci sagumuši, kaut viņai vēl nebija ne četrdesmit. Mati nespodri, blāvi brūngani, cieši saņemti nepievilcīgā mezglā. Arī acis bija gaiši brūnas. Viņa atsauca atmiņā izbalojušu sēpiju^1 un šķita atbilstoša visai apkārtnei.

— Manam dēlam ir visas iespējas, kādas vien vajag,— viņas vīrs sacīja, it kā pārliecinādams pats sevi.

Mēja Zerko atdeva mazuli Nikam.

— Nikij, iznes, lūdzu, viņu ārā! Pārējie bērni spēlējas aplokā zem kokiem.

— Bet mammu . . .— zēna nelaimīgajā balsī skanēja vilšanās.

Tomēr viņš paņēma bērnu un vilkās uz durvīm, bet viņa gaitā bija zudis viss gaišums un prieks.

Mēja Zerko sadrūmušu seju pagriezās pret vīru. Pirms viņa paguva ierunāties, vīrs ļāva dusmām vaļu:

— Kāda jēga pamudināt puiku uz tādu stulbumu? Tu to zini tikpat labi kā es, ka viņš nevar doties prom. Kad ar tevi ir tā un . . .— viņš atvilka elpu.— Ja Nikijs aizies, viss bars izdomās to pašu. Visi gribēs aiziet. Redz, pie kā noved dzīvošana pilsētā. Viņi kļūst par mīkstčauļiem. Iemācās visādus niekus, kas nekad mūžā viņiem nebūs vajadzīgi . . .

Viņš apklusa, bet sieva vēl arvien neteica ne vārda. Viņš turpināja:

— Tagad Nikijs jau var visur pielikt savu roku. Viņš prot nodīrāt ķenguru tikpat labi kā es, arī šāvējs ir gandrīz tikpat labs. Turklāt šīs raktuves izsīkst, un Nikijs bija krietns palīgs vinčas griešanā un spaiņu vilkšanā tur, kur man būtu jāstrādā vienam pašam. Man viņš būs nepieciešams, kad mēs dosimies tālāk.

— Bet Aleksi ... rīt skolotājs nāks mūs apciemot. . .

— Izmet to no prāta!— vīrs skarbi uzsauca.— Rīt mēs pārvācamies uz raktuvēm. Inspektors teica, ka man esot jādabū lejā klints pārkare, lai varētu strādāt drošībā. Nolādēts, kāda bezjēdzība!

Viņš gaidīja, ka sieva viņam piekritīs, bet velti.

— Tu zini, ka šajā stāvoklī es nevaru noiet četrdesmit jūdzes pa tādiem ceļiem.

— Kādēļ ne? Tu esi devusies kopā ar mani pa vēl sliktākiem ceļiem, lai gan tavs laiks bija vēl tuvāk nekā šoreiz.

— Es nekur neiešu,— viņa stingri iesāka. Bet, iedomājoties Nikija drūmo likteni, viņas balss ietrīcējās.— Nupat mēs esam te jauki iekārtojušies, bet tu gribi, lai es ar bērniem jau vācos prom un nedēļām dzīvojam teltī, kad nāk virsū karstums un viss pārējais.

Mēja Zerko neļāva vaļu asarām. Nē, viņš negūs gandarījumu, redzot viņu raudam, vēl ne. Nekad ne. Viņa atcerējās savas mātes vārdus: «Mēja, tu nožēlosi, ka apprecēji tādu puisi kā Zerko, kaut arī viņam ir braša āriene. Viņš vazās tevi apkārt pa pasauli, katru gadu sagādās tev pa bērnam, līdz tu izskatīsies tāpat kā tās pārējās mūsu apkārtnes nabadzītes. Tādi zeļļi nezina, kā jāizturas pret baltajām sievietēm, tik tiešām viņi to nezina.»

Māte pētoši viņā noskatījās, bet Mēja tikai pašpārliecināti pasmaidīja, kā mēdz smaidīt jaunībā, un māte satriekta apklusa. Arī tēvs izteica savus iebildumus:

«Mēja, mēs vienmēr esam pratuši saglabāt pašcieņu. Nepamet mācības līdz piecpadsmit gadu vecumam, un tad tev pavērsies lielākas iespējas nekā mums. Bet tu esi sameklējusi sev tādu slaistu kā Zerko! Gan tev pašai būs bērni, un tad tu vēlēsies, lai viņi izskolotos un tiktu dzīvē uz augšu. Gan pienāks tāds laiks, tas ir skaidrs kā diena.»

Mēja juta, ka viņā no jauna briest apņēmība.

— Rītnorīt sešos mēs dodamies ceļā,— vīrs pārtrauca viņas pārdomas.— Labāk sakravā mantas un sapos bērnus. Es pārbaudīšu, vai mašīna ir kārtībā, un pameklēšu kādu gardumu. Uzraksti, kas būs nepieciešams.

Mēja neapzināti noplēsa gabaliņu ietinamā papīra un sāka uzskaitīt: tēja, milti, cukurs, sīrups, konservēta gaļa, sērkociņi — tas pats, kas parasti.

Rakstot viņas domas no jauna atgriezās īstenībā, un viņa apsvēra, kā rīkoties. Kādu laiciņu viņa izturēsies kā vienmēr. Kādu laiciņu.

Mēja nekad mātei nebija atzinusies, ka viss, ko tā bija pareģojusi, ir piepildījies. Kā izrādījās, padevība bija guvusi virsroku. Rakstīdama Mēja atcerējās, kā nekurnēdama bija samierinājusies ar nomaļajiem kaktiem; sestdienās viņa ar bērniem stundām tupēja ielas malā pretī krodziņam un gaidīja, līdz Zerko beigs dzeršanu un vedīs viņus mājās, un neievēroja nožēlas pilnos skatienus un garāmgājēju čukstus:

«Paskat, tā ir Zerko sieva. Katru sestdienu, nabadzīte, gaida šo. Es jums teikšu — kauns!»

Tolaik tas viņu neuztrauca. Viņa lepojās, ka ir Zerko sieva, jo viņš nebija tāds kā citi vīri. Viņš apgalvoja, ka esot cēlies no Eiropas — no kādas karaliskas ģimenes, un viņa nekad nebija apšaubījusi vīra vārdus. Gandrīz visus bērnus viņa bija dzemdējusi viena, bez medicīniskās palīdzības, pārāk agri sākusi staigāt, tādēļ kājās bija paplašināti vēnu mezgli; gadiem viņa bija apmetnēs gatavojusi ēdienus zem klajas debess, mazgājusi traukus un veļu petrolejas kannās; gulējusi uz nestuvēm, kas lietavu periodos grima līdz pat matracim sarkanos dubļos; čokurā sarāvusies, augu nakti drebējusi, kad pēkšņa vētra sagāza viņu telti; viņa bija tikusi galā ar satrakotiem kamieļiem, kopusi slimus zirgus, pat griezusi vinču, kamēr Nikijs nebija paaudzies. Agrāk tam nebija nozīmes. Dziļās, nesatricināmās jūtas pret vīru izdzēsa visu pārējo.

Bet nu pēkšņi viņa tā vairs nebija ar mieru. Nikijs bija viņas dēls. Viņam ir jāizmanto šī iespēja. Sirdij sažņaudzoties, Mēja atcerējās kādu atgadījumu. Uz ielas viņi bija saskrējušies vaigu vaigā ar Robiju Makleinu, raktuves īpašnieka dēlu,— resns un augstprātīgs, jaunā skolas formastērpā viņš atgriezās mājās brīvdienās. Viņš pablenza uz noskrandušajās drēbēs ģērbto Nikiju, un Nikijs skatījās uz viņu. Jā, Mēja vēl arvien atcerējās, kā Nikijs bija raudzījies uz Robiju Makleinu.

Aleksis Zerko uzmauca nodriskāto cepuri dziļi uz pieres un, paņēmis līdzi sarakstu, devās ceļā, uzbļaudams jaunākajiem bērniem, lai pavācas nost. Kad viņš bija prom, Nikijs atgriezās, un viņi abi ar māti stāvēja un skatījās uz izgaistošo automašīnu. Tad zēns izmisis smagi nopūtās.

— Es viņu ienīstu! Es viņu ienīstu!— Nikijs elsoja.— Es aizbēgšu! Viņš ir sātans!

— Klusē, Nikij! Mēs atradīsim izeju.

— Kādu?— zēns nikni jautāja.— Tu taču viņam teici, ka brauksi. Tu viņam pat iedevi pirkumu sarakstu.

— Nikij, es tā rīkojos, jo uzskatu, ka pašreiz tā ir labāk. Bet mēs kaut ko izdomāsim, es tev apsolu. Pirmkārt es aizsūtīšu skolotājam zīmīti, ka mēs drīz atgriezīsimies, lai viņš iesniedz tavus dokumentus. Nāc, es tūlīt uzrakstīšu, un tu aiznesīsi viņam.

— Mammucīt!— Nikija balss bija laimīga, tomēr tajā ieskanējās neticība.— Mammucīt! Bet kā? . . .

— Pašreiz man neko vairāk nejautā,— Mēja nogurusi sacīja.— Dari, ko tēvs teica. Palīdzi man sakravāties!

Nākamajā dienā dziļā klusumā viņi devās ceļā. Pat jaunākie bērni juta briestam kaut ko nelāgu un uzvedās rāmāk nekā parasti. Mēja Zerko, turēdama klēpī zīdainīti, nebilda ne vārda, bet viņas domas kavējās pie pirmdzimtā un pie tā, ko reiz bija teikuši viņas vecāki. Mēja sakoda zobus. Mana skološanās nav bijusi velta, viņa sev sacīja. Es gādāšu, lai Nikijs iegūtu tādu pašu izglītību... un vēl labāku tagad, kad viņš ir dabūjis stipendiju.

Vecā automašīna zvāļodamās pārbrauca pāri izžuvušam krīkam un akmeņainai ūdensšķirtnei. Mēja apcerēja, cik daudz gan Nikijs paguvis iemācīties savos nieka divpadsmit gados. Viņš bija mātes atspaids, pat palīdzēja viņai, kad nāca pasaulē pēdējais bērniņš, jo lietus dēļ viņi bija aizkavējušies ceļā un vīrs bija spiests palikt upes otrā krastā. Viņa atcerējās, kā zēns saudzēja visas viņa rokās nonākušās grāmatas un attēlus, kā glabāja savu dzeramo ūdeni ģerānijām puķu podos, kā skatījās uz Robiju Makleinu. Nikijam bija jādod iespēja.

Kad skatienam pavērās melnais mežonīgo Veida kalnu masīvs, Nikijs juta, ka viņa drosme arvien vairāk noplok. Kādreiz viņam te bija paticis. Zēns nenoguris stāstīja mazajiem par okera raktuvēm kalna virsotnē, kur pirms simtiem gadu, vēl pirms balto cilvēku ierašanās, melnādainie rakuši alas, lai iegūtu sarkano okeru un izkrāsotu sevi, pošoties svētkiem un kara spēlēm. Mazie godbijīgās bailēs klausījās, acis plati iepletuši, un lūdza pastāstīt par ļauno garu Mondongu, kurš cīņā uzveicis milzu ķenguru, tā ka ķengura asinis izsūkušās cauri zemei un izveidojušas sārtas okera joslas gar alas sienām.

Protams, ne viņš, ne Annija, vecākā no viņa māsām, īstenībā neticēja, ka Mondongs dzīvojis alā. Viņi zināja, ka burvji to iestāstījuši aborigēniem, lai viņus nobiedētu un visu okeru paturētu sev. Tā stāstīja tēvs. Bet melnādainie vēl arvien baidījās turp doties, it sevišķi naktī. Dažreiz bērni atrada kādā no garajām raktuves galerijām beigtu ķenguru un bija pārliecināti, ka to nogalinājis Mondongs.

«Ķengurs nobeidzies no karstuma un slāpēm,» tēvs tad nepacietīgi skaidroja. «Neklausieties, ko muļķa Nikijs jums stāsta!»

«Mūsu tēvs nekad nekam netic,» Nikijs izmisis domāja. «Viņš tic tikai sev. Un māte vienmēr viņam pakļaujas.»

Tomēr šorīt māte bija citāda — viņā jautās kaut kas tāds, ko Nikijs agrāk nebija pamanījis. Šķita, ka viņa ir tikpat padevīga kā arvien, bet, kad Nikijs redzēja mātes acis ik pa brīdim palūkojamies tēvā, viņš sev par lielu prieku atklāja, ka viņa ir pārvērtusies: kaut kas viņas būtībā ir mainījies, un viņa nekad vairs nebūs, kāda bijusi. Arī Nikijs pats ne — kopš tā brīža, kad viņš bija uzzinājis par stipendiju.

Zerko nojauta šo pārmaiņu. Viņš nerunāja vairs tik skarbi, reiz pat apvaicājās, kā sieva jūtas.

«Nabaga Mcja,» viņš nodomāja. «Viņa vēl arvien ir kā neprātīga pēc manis. Bet ilgi tas neturpināsies. Tā nemēdz būt.»

Diena pagāja, izkravājot pieticīgo mantību un sakārtojot vienkāršās guļvietas, no jauna padarot mājokli apdzīvojamu. Nikijs devās ar tēvu uz dziļo raktuves šahtu, lai izpētītu klints pārkari.

Nedēļas nogalē bērni bija noputējuši tikpat sarkani kā levs, un acu baltumi viņu sejās izskatījās jocīgi. Nebija jēgas viņus mazgāt pirms došanās atpakaļ uz pilsētu. Arī ūdens bija izbeidzies.

Bija izsīkuši arī viskija krājumi. Zerko kļuva arvien neciešamāks. Beidzot Nikijs vairs ilgāk nespēja gaidīt.

— Vai tu aiziesi pie skolotāja, kad mēs atgriezīsimies? — viņš prasīja, kad tēvs strupi bija paziņojis, ka viņi braukšot atpakaļ nākamajā rītā.

— Aizmirsti to!— Zerko nikni iebļāvās.— Pēc Ziemassvētkiem mēs visi dosimies uz ziemeļiem, varbūt šausim bifeļus. Tas ir izlemts. Tur tev drīz vien būs laukā no prāta muļķīgās idejas par stipendijām.

— Nē!— iekliedzās Nikijs, dusmu un izmisuma asarām acīs. Viņš devās uz durvīm, bet pie sliekšņa apstājās — tievs un trausls, netīri sarkanu seju tāpat kā pārējiem.— Es nebraukšu! Es labāk miršu!

Tēvs neteica ne vārda, tikai noņēma šauro ādas siksnu. Uz Nikija kājām vēl arvien bija redzamas rētas no siksnas sprādzes. Kādreiz viņš pat nedomāja par to, vai tēvam ir tiesības viņu pērt. Tagad Nikijs juta, ka nekas viņu vairs nepiespiedīs pakļauties.

Apslāpējis elsas, viņš pagriezās un aizjoza pa akmeņaino taku uz okera raktuvēm, apdauzīdams kailās kāju pēdas pret lielajām izkausētā čuguna plāksnēm, kas mētājās kalna nogāzē.

Zerko klusēdams viņam sekoja. Sieva nolika bērnu, kuru bija zīdījusi, un devās abiem pakaļ. Zerko viņu ieraudzīja tikai ap nogāzes vidu.

— Ej atpakaļ!— viņš nikni uzsauca.

Mēja neklausījās.

— Ej atpakaļ, citādi tu arī dabūsi!— Zerko apstājies draudēja.

Mēja stūrgalvīgi turpināja ceļu. Prātā nebija noteikta plāna, tikai mēms izaicinājums šim cilvēkam, kurš tik ilgi viņu bija tiranizējis. Jūtas pret viņu nebija mainījušās. Taču Nikijs bija viņas dēls.

Zerko, nicinoši klusēdams, pagrieza muguru. Mēja ietiepīgi viņam sekoja.

Alā gulēja Nikijs, nometies uz oļiem/un rūgti raudāja. Drosme viņu bija pametusi. Viņš pat nepakustējās, kad izdzirdēja tēva zābakus asi nočirkstam uz birzīgajiem akmeņiem.

— Celies augšā un saņem, ko esi pelnījis!— Zerko pavēlēja, vicinādams siksnu.— Manā mājā nebūs nekāda dumpja! Celies augšā!— Viņš ar kāju bakstīja spēkus zaudējušo zēnu.

Tā kā Nikijs nekustējās, tēvs pacēla roku sitienam, bet, pirms noplīkšķēja siksna, starp viņu un zēnu nostājās Mēja.

— Pazudi!— Zerko uzbrēca.— Iekams pati neesi dabūjusi.

Taču šoreiz viņa kundziskums palika neievērots.

— Neaiztiec viņu, Aleksi,— Mēja teica zemā, nepielūdzamā balsī,— vai arī tas būs pēdējais, ko tu izdarīsi.

Zerko pārsteigumā sastinga. Tajā brīdī Mēja satvēra pret šahtas sienu atslieto šauteni, kuru viņš dienā bija atstājis. Viņa to pacēla un nomērķēja uz draudīgo pārkaru klinti virs viņu galvām. Zerko ieplestām acīm palūkojās augšup. Uzmanīgi salikti, no apakšas gandrīz neredzami, tur stāvēja spridzekļi, sagatavoti sprādzienam nākamajā dienā pirms došanās uz pilsētu.

— Ļauj viņam iet, Aleksi! Mēs abi paliksim. Redzi, man ir tava šautene. Tu man iemācīji labi šaut, vai atceries?!

— Tu esi traka!— viņš iekliedzās, neticēdams savām acīm un ausīm. Viņam tikai nupat ienāca prātā, ka sievai ir zināms par spridzekļiem.

— Nikij,— Mēja turpināja, ignorēdama vīru,— ej prom no alas! Ej un uzmani bērnus! Ja mēs līdz rītam nebūsim atgriezušies, ņem mašīnu! Brauc atpakaļ uz pilsētu.

Mirkli viņa atļāva skatienam pēdējo reizi pakavēties pie dēla, kurš, notikumu apdullināts, virzījās prom.

Tajā brīdī Zerko izsita šauteni no viņas rokām. Tā izšāva, lode ar rikošetu atsitās pret šahtas sienām, un sprādziens baisi atbalsojās no ejas uz eju.

Necilā, mazā sieviete skatījās vīra mežonīgajā sejā — skatījās vienu garu sekundi, tad iesita viņam pa lūpām. Tieva asins straumīte notecēja lejup gar zodu. Tālāk pie ieejas šahtā stāvēja Nikijs, it kā pārvērties kroplīgā stalagmītā.

Vīrietis un sieviete bija viņu aizmirsuši, aizmirsuši tāpat kā pār galvām noslīgušo bīstamo, milzīgo klints masu, kas no šāviena draudīgi vibrēja.

Zerko bija apstulbis. «Pie visa vainīga tā nolādētā stipendija, ieņēmušies galvā visādas idejas,» viņš nikni nodomāja. Bija tā, it kā pacietīgā zeme, kura nekad nepretojās, kuru viņš tik ilgi bija krāpis, darījis tai pāri un mocījis to, lai iegūtu zeltu vai okeru, būtu pavērusies un aprijusi viņu.

Mēja Zerko paskatījās atpakaļ — nepielūdzama un sastingusi.

Daži sīki akmentiņi nokrita no drebošā milzeņa tur, virs viņu galvām.

— Vai zēns drīkst braukt prom?

— Jā,— Zerko atbildēja.

— Tad mums jāsāk kravāties.

Mejas balss bija lietišķa un bezkaislīga. Viņa devās prom pa nogāzi, pēkšņi nogurusi un atslābusi, iegrimusi domās par gaidāmajiem garajiem, grūtajiem mēnešiem bez Nikija.

Pirmo reizi Zerko gāja nopakaļ sievai.

GARĀ ŠĪLA

Mis Džeraldīne Vinsleida sasārtušiem vaigiem, tumšajām acīm liesmojot, stāvēja pie galda. Klusībā viņa lūdzās, kaut nebūtu izrādījusi bailes un nedrošību, jo klases pētošie skatieni nepalaida garām nevienu sīkumu šajā pirmajā spēku pārbaudē. Vēl arvien ausīs skanēja Bertija Paganī briesmīgie brēcieni gaitenī, un tos, bez šaubām, dzirdēja arī visi četrdesmit desmitgadīgie — viņas klase Higinsfaindas zelta raktuvju mazajā skolā.

— Paga tik, kad mans tēvs pārnāks mājā!— sašutis auroja kaktā ielingotais Bertijs.— Paga tik . . .

Kaut arī mis Vinsleida bija ienācēja šajā nostūrī, viņai bija skaidrs, ka klase uzskata Bertija tēva ierašanos par svarīgāko bridi savā vienmuļajā dzīvē. Paganī, vecākais, strādāja mežā vairākas jūdzes no pilsētas, kurā parādījās tikai tad, kad pēc bargās dzīves mežā juta nepieciešamību rast mierinājumu vietējā krodziņā. Tādās nedēļas nogalēs pilsēta dunēja no viņa izdarībām, piesardzīgākie pilsoņi turējās pa gabalu, pat bezpajumtes suņi, kas gadījās viņam ceļā, meklēja, kur paslēpties.

Paganī bija milzīga auguma vīrs, krietni pāri sešām pēdām, mežonīgu raksturu; viņš uzskatīja, ka vispirms jārīkojas un tikai pēc tam jārunā. Bertijs daudzējādā ziņā līdzinājās tēvam, būdams barvedis visām bandām un dumpjiem pret jebkuru likumīgo varu. Bertijam bija spēcīga ietekme uz pārējiem zēniem, jo viņš bija vairākus gadus vecāks. Kā jau dažkārt bērni, viņi vienmēr bija gatavi vērsties pret pieaugušajiem.

Visus interesēja, vai jaunā skolotāja būs Bertija cienīga pretiniece. Tāpat bija klājies visiem jaunajiem skolotājiem.

Džeraldīne Vinsleida, kaut ari tika brīdināta par nepatikšanām, kas sagaidāmas ar Bertiju, bija cieši apņēmusies izturēties laipni un saprotoši, kā to ieteica psiholoģijas grāmatas. Ko gan iespējams sagaidīt no nabaga bērna, kam nav mātes un tēvs mūžam ir prom no mājām, bet, ja parādās, tad ir zināmā mērā bīstams,— tā jaunā skolotāja sev jautāja.

Viņa apsvēra šīs problēmas un savus secinājumus, stāvot klases priekšā un klausoties, kā Bertijs aiziet pa gaiteni. Sārtums vaigos bija radies ne tikai no dusmām, bet arī no kauna, ka viņas principi nespēja izturēt trīs mēnešus ilgo pārbaudi, ko puika ar savu klaji neizrādīto nekaunību viņai bija uzlicis.

Visļaunākais tomēr bija Bertija dotā pretīgā iesauka, tā sekoja skolotājai pa pēdām. Garā Sīļa. Viņa bija gara. Slaida, labi veidota, apbrīnojami glīta, taču garais augums viņai visur bija apgrūtinājis dzīvi. Tas, ka nejaukais Bertijs ar pārdabisku intuīciju uzreiz atklāja viņas vārīgo vietu, bija nenovēršami, tomēr pazemojoši. Viņa mēģināja sev iestāstīt, ka bērns jau nevar zināt, kā, dejojot ar zēnu, jūtas meitene, kas vienmēr ir garāka, kam jāvalkā kleitas ar horizontālām, nevis gareniskām svītrām, vienmēr jānēsā kurpes ar zemiem papēžiem, jāzina tūkstoš un viena viltībiņa, ar kurām slaidās meitenes prot maskēt savu garo augumu.

Bertijam atlika tikai paskatīties uz Džeraldīni, kas gāja pāri sporta laukumam, un lielīgi noteikt saviem drauģeļiem: «Vai redzat to garo Šīlu? Varat būt droši, ilgi viņa te neturēs!» Bertijs lepojās ar to, ka daudzi skolotāji lūdza viņus pārcelt citur darbā, lai izbēgtu no nervu sabrukuma.

Bieži vien skolotājas ausis dega aiz niknuma un aizvainojuma, dzirdot ienīsto palamu, bet viņa savaldījās trīs garus mēnešus, ar prātu un laipnību cenzdamās panākt, lai Bertijs uzvestos normāli. Tomēr sirds dziļumos viņa izsmiekls smeldza.

Taču Bertija neciešamās nekaunības dēļ pēdējās izrādes laikā, kas beidzās ar Bertija piespiedu izmešanu no klases, Džeraldīne piesarkusi secināja, ka jūt baudu, fiziski izrēķinoties. Neviens nebija tik pārsteigts kā Bertijs, kad viņš atklāja, ka ir bezspēcīgs pret jaunās skolotājas džudo paņēmieniem. Puika saprata, ka ir sakauts ne tikai viņš. Viņa autoritāte bija saņēmusi krietni lielāku triecienu; pēc tādas saraušanās vajadzēs izdomāt ko efektīgu, lai atgūtu zaudēto godu. Bertijs apmierināts atcerējās, ka tēvs šonedēļ atgriežas no mežiem, gan jau viņš tad noteikti parādīs garajai Šīlai ne to vien!

Patīkamās priekšnojautās to atcerējās ari klases vairākums. Daži vēroja mis Vinsleidu ar līdzjūtību un godbijīgām bailēm, ka viņa sapinusies ar tik niknu pretinieku kā Bertijs. Protams, viņa tikai nesen bija atbraukusi uz Higinsfaindu un nevarēja neko zināt par Bertija tēvu, bet skaidrs, ka tādus puišus kā Bertijs nevar mētāt, kur pagadās, un cerēt, ka tiks sveikā cauri.

Direktors, kalsns maza auguma vīrs, klusēdams uzklausīja skolotāju un pārvilka ar pirkstu galiem gar apkaklītes iekšpusi.

— Mis Vinsleida, es, bez šaubām, saprotu, ka jūs tā rīkojāties, apstākļu spiesta, un es, dabiski, aizstāvu katra kolektīva locekļa intereses. Misters Paganī ir cilvēks, ar kuru ārkārtīgi grūti rast kopīgu valodu. Ja nemaldos, pēdējo reizi būdams pilsētā, viņš pārlauza pasta priekšniekam atslēgaskaulu. Pasta priekšnieks mazliet iebildis pret to, ka Bertijs ielējis pastkastītē nerafinēto eļļu. Misters Paganī ilgāku laiku nav redzēts pilsētā, tādēļ cerēsim, ka viņa intereses pievērsušās kam citam.

Direktors veltīja skolotājai apbrīnas pilnu, tomēr skumīgu smaidu. «Ir gan tā jaunatne,» viņš skaudīgi nodomāja, «kāda drosme un stingrība!»

Pēc ilgās prombūtnes misters Paganī atgriezās pilsētā dienu agrāk nekā parasti. Ceturtdien viņš piedzēries trakoja. Piektdien gulēja komā. Sestdien viņš progresēja līdz tādam stingas apņēmības stāvoklim, kad spēj līdzēt vienīgi kārtīgs kautiņš.

Sājā situācijā ieradās viņa atvase un izstāstīja pasaciņu par savām nelaimēm.

Bertijs ar apdomu bija turējies tālāk no tēva acīm, gaidīdams, kad būs nobriedis īstais moments šim izklāstam. Viņa bargais sencis klusēdams visu noklausījās. Stingo nejūtību pamazām nomainīja viegla apmierinājuma apjausma.

Tieši tādā brīdī, kad viņš gluži vai dega pēc cīņas, providence ielika viņam rokās vispieņemamāko iemeslu. Kas var būt vēl brīnišķīgāks par kautiņu vajāta dēla labā?

Misters Paganī krāšņi iespļāva grāvī un pieslējās kājās, saraustīdams zem lielā, resnā vēdera noslīdējušo jostu.

— Kā tu teici, kur ir tas mazais punduris?— viņš draudīgi nodārdināja.

Bertijs izbrīnījās, dzirdot šādu mis Vinsleidas raksturojumu, bet, paskatījies asinīm pieplūdušajās tēva acīs, viņš saprata, ka tagad nav laika kavēties pie tādiem sīkumiem.

— Futbola laukumā,— viņš piesardzīgi atbildēja.— Tur notiek spēle, un viņa droši vien palīdz citām dāmām sagatavot pēcpusdienas tēju.

Vienīgie vārdi, ko reģistrēja mistera Paganī kaistošās smadzenes, bija —«futbola laukums».

Labāku vietu nemaz nevarēja vēlēties, jo mistera Paganī mākslinieka dvēsele ilgojās pēc piemērotas publikas, kas spētu viņu novērtēt un apbrīnotu viņa bezbailību.

Lai cik niecīga auguma bija direktors misters Sleiters, taču viņa oficiālais stāvoklis sabiedrībā rosināja mistera Paganī iztēlē tīksmi par direktora gaidāmo sakāvi.

Bertijs tikai uzmeta zīmīgu skatienu saviem draudziņiem, un tie, sejas gaidās savaikstījuši, palika soli iepakaj aiz nošņurkušā milža.

— Es viņu izšķaidīšu pa visu laukumu!— draudēja misters Paganī, piebilzdams dažus asiņainus un aptuvenus sīkumus par aknām un plaušām.— Es viņam rādīšu, kā aiztikt manu bērnu!

— Bet tēt .. .— Bertijs, mazliet nobažījies, mēģināja izskaidrot pārpratumu, jo juta, ka aizgājis par tālu.— Es tak tev teicu . . .

— Muti ciet!— tēvs uzbrēca tonī, kas apklusināja turpmākos iebildumus.— Pietiks ar to, ko tu ir pateicis!

— Jā, tēt,— pazemīgi nomurmināja Bertijs, vēl vienu soli atpalikdams, lai viņu nesniegtu tēva masīvā roka. Sekotāji uzmeta cits citam laimīgus skatienus. Nebija šaubu, ja Bertija vecais sāka darboties, Higinsfaindā notika varenas lietas.

Nevainīgais misters Sleiters, ieraudzījis tuvojamies nelielo grupu, pameta tiesneša pienākumus, kuri viņu nepavisam neinteresēja. Viņš neuztvēra ļaunu vēstījošās pazīmes. Toties Džeraldīne Vinsleida, kas lapenē kārtoja lielas, biezas, baltas tējas tases un apakštases, aizturēja elpu.

Pa to laiku misters Paganī un viņa līdzjutēji bija sasnieguši futbola laukumu.

— Ei, tu!— Paganī auroja.— Man tev kas sakāms!

Misters Sleiters pārsteigts viņu uzlūkoja, tomēr samērā

dzedri atbildēja:

— Parunāsimies, kad būs beigusies spēle.

— Ir jau cauri,— iesoļodams laukumā, pavēstīja misters Paganī tādā tonī, kas nepieļāva tālākas pārrunas.

Spēlētāji beidza blenzt, jo nebija zēna, kas nepazītu Bertija slaveno tēvu.

Tomēr, pirms varenais vīrs paguva aizsniegt misteru Sleiteru, starp viņiem abiem, roku izstiepusi, jau atradās Džeraldīne Vinsleida.

— Tātad jūs esat Bertija tēvs?— viņa laipni sveicināja. — Es jūs jau sen gaidīju, lai varētu aprunāties par Bertiju. Lūdzu, nāciet kopā ar mums iedzert tasi tējas!

Misters Paganī palika sava uzvaras gājiena pusceļā. Viņš izskatījās apjucis. Ne jau bieži glītas meitenes uzbilda viņu, lai apspriestos par viņa dēlu. Šai meitenei piemita kaut kas tāds, kas piesaistīja viņa uzmanību. Tā bija viņas drosme. Jā, tieši tā. Drosme.

Misters Paganī paberzēja milzīgās plaukstas gar nosmulētajām biksēm un saudzīgi saņēma meitenes roku.

— Pirmāk man jānokārto viena padarīšana,— viņš teica, pablenzdams uz misteru Sleiteru, kurš, par spīti ārējam mieram, pašlaik pārdomāja, kāda ir sajūta, kad pārlauzts atslēgaskauls, un vai ievainota locītava vai sadragāts apakšdelms nebūtu mazāk sāpīgi.

— Jūs esat kļūdījies,— slaidā meitene dedzīgi paskaidroja misteram Paganī, nebūdama pārliecināta, vai visi kauliņi viņas plaukstā vēl veseli.— Tā biju es, kas sastrīdējās ar Bertiju.

— Ei nu ei — tu?— misters Paganī pavisam citām acīm paskatījās uz viņu.— Tad jau tu esi tā garā Šīla, par kuru puika man stāstīja. Jā, ar manu Bertiju var tikt galā vienīgi kārtīga dāma,— viņš lepni noteica.

Misteru Sleiteru, tik nenozīmīgu sastāvdaļu šajā ainavā, viņš acīm redzami bija aizmirsis un tagad ar jaunu interesi vēroja meiteni.

Sev pa šausmām Bertijs saprata, ka ar viņa senci notikusi neticama pārmaiņa. Tēvs pastūma sagumzīto cepuri bezbēdīgāk, pamēģināja aizpogāt vaļējo kreklu, kas atklāja viskrāšņāko apmatojumu, kāds jebkad bija redzēts Higinsfaindā, un savirpināja ar musketiera cienīgu žestu vienu no pārlieku garajām ūsām.

— Bet tēt. . .— Bertijs apkaunots gaudās,— neviena dāma nekad nav tikusi galā ar mani!

Vai nu viņš tīšām uzsvēra pēdējo vārdu, vai ne, bet tas nokaitināja misteru Paganī, jo viņa roka pašāvās gaisā, un pār visu sporta laukumu noskanēja pļauka.

— Tā tev būs mācība, kā jāapietas ar lēdiju,— viņš ar cieņu noteica. Tad, nelikdamies ne zinis par dēla žēlabainajiem kaucieniem un pārsteigto draugu skajo noelšanos, viņš vēlreiz pievērsās meitenei.— Mazais Bertijs,— viņš vēlīgi paskaidroja, kamēr dēls, aiz pazemojuma sagumis, skatījās uz pašapmierināto smīnu tēva sejā,— kā jau teicu, mazais Bertijs dažu labu reizi mēdz palaisties. Nav mātes, vai saproties! Es jūtu, mis, ka mums abiem sapasētu. Man patīk drosmīgas dāmas. Un man patīk, kad viņas ir garas.

Pārsteigtā meitene redzēja viņa nepārprotami atzinīgo skatienu. Misters Sleiters varonīgi metās Džeraldīni aizstāvēt.

— Jūs taču zināt, ka mis Vinsleidai Lieldienās būs kāzas,— viņš raiti paskaidroja,— tomēr viņa tik ārkārtīgi nopūlas ap jūsu dēlu!

— Kāpēc tu man to nepastāstīji?— Misters Paganī uzmeta dēlam iznīcinošu skatienu. Bertijs palika bez valodas. Viņam bija gadījies dzirdēt, ka tiem, kuri pārāk daudz dzer, uznākot trakums, bet viņš bija to aizmirsis kopš tā laika, kad tēvs pērn iemērca atbraukušo atturības biedrības pārstāvi vecajā ūdens tvertnē.

Tagad viņš saprata, ka tā ir taisnība. Viņa acu priekšā atradās tam dzīvs pierādījums. Vecais vīrs vairs neizskatījās pats pēc sevis. Tā bija īsta karikatūra, viņš bija kļuvis par apsmieklu. Bertijs apjēdza, ka pēc šīs kaunpilnās dienas nekad vairs nespēs Higinsfaindā staigāt ar lepni paceltu galvu.

Tomēr viņa tēvs prata zaudēt ar cieņu.

— Lieldienās kāzas!— viņš nodārdināja.— Žēl, ka esmu nosebojies, mis, bet jūs uz mani katrā ziņā atstājāt iespaidu. Uz redzīti, un dzīvojiet laimīgi!

Saberzis miltos atlikušos veselos kauliņus Džeraldīnes plaukstā, viņš, smalki atsveicinādamies, pacēla nospeķoto, saņurcīto cepuri un atstāja futbola laukumu kopā ar satriekto dēlu, kurš vairs nespēja paskatīties saviem draugiem acīs.

Kad viņus neviens vairs nedzirdēja, Bertijs pārmetoši iesāka:

— Tu mani iegāzi, tēt! Tieši tā! Tu mani iegāzi!

Viņa prātu urdīja mokpilnas domas. Viņš vairs nedrīkstēs uzbļaut: «Paga tik, atnāks mans tēvs!»— un viņš vairs neredzēs visus pretiniekus sakautus; viņš zināja, ka puikas neaizmirsīs šo dienu, kad garā Šīla uzvarēja veco vīru. Bertijam nu atlika viens ceļš — viņš plosījās, lai Higins-fainda tiktu uz visiem laikiem pamesta.

Pavisam negaidot viņa tēvs bija nonācis pie tāda paša secinājuma. Viņš soļoja, pārdomās iegrimis, košļāja zariņu, ar ko atgaiņāt mušas, un izbaudīja lēno, silto strāvojumu, kas plūda pa viņa ķermeni un ko sākumā viņš bija noturējis par gripu. Tagad viņš izlēma citādi. Viņa domas pievērsās atraitnei, - kurai piederēja ēdnīca Džejkrīkā piecdesmit jūdzes no Šejienes. Pienācis laiks atkal nokārtot savu dzīvi, un atraitne bija īstā sieviete, kura spētu uzraudzīt Bertiju, kā nākas. Viņš jutās atvieglots, apmierināts. Atraitne arī bija gara.

Mis Vir, āda, kurai Lieldienās nebija paredzamas kazas un kurai pa- ebija sava puiša, par spīti sāpošajai rokai, arī jutās ieprie: nāta. Ja kaut vienam vīrietim patīk, ka «viņas ir garas»... pasaule bija plaša!

BALTA ZEĶE

Naidžels Plets zināja visu.

Viņam bija jāzina. Dzelzsrūdas firmas «Ebeno» personāla uzraudzības inspektoram bija jābūt nomodā par katru darbinieku, lai varētu nekavējoties rīkoties atbilstoši situācijai un novērstu iespējamos sarežģījumus. Tas bija viņš, kurš likvidēja divu itāļu naidošanos, iekams tie nonāca līdz nažiem; tas bija viņš, kurš padzina no ballītes divus neaicinātos, pirms vietējais policists uzzināja par incidentu.

Naidžela Ple'a kartotēkā bija minēti visi, kas strādāja raktuvēs, viņu sievas un ģimenes, pagātne, vai viņi iemantojuši citu simpātijas vai — gluži pretēji — ir kaušļi vai azartspēļu cienītāji. Netika aizmirsti pat štata darbinieki, kas bija iesaukti par «Baltajām zeķēm» tīro, garo, balto zeķu dēļ, kuras viņi valkāja kopā ar haki krāsas šortiem un krekliem.

Kā jau sestdienā, vakarā bija paredzēta saiešana. Naidžels Plets, līdzko pārradās mājās, tūlīt saprata, ka sieva nekur neies. Viņa gulēja uz dīvāna, un viņai atkal bija kārtējā migrēna. Tikko Naidžels Plets ienāca, viņa piecēlās sēdus un pārmetoši paskatījās uz vīru.

— Kas nu atkal par vainu?— viņš jautāja.

Runādams viņš juta, ka nedzird gaisa kondicionētāja

draudzīgo dūkšanu.

— Jau nez cik stundu, kopš tas ir sabojājies!— žēlabaini iesaucās sieva.— Es zvanu un zvanu uz darbnīcu, bet neviens neatbild. Es gluži vienkārši nespēju iziet ārā šajā karstumā. Pulksten desmitos bija simt desmit grādu.[2]

Viņas mati uz pieres bija sacirtojušies, un Plets juta, ka pašam arī izspiežas uz sejas sviedru lāses. Tas nu bija slikti. Šomēnes gaisa kondicionētājs sabojājās jau otro reizi. Nedēļām nedarbojās ari radio statisku traucējumu dēļ.

Plets ar mokām apvaldīja īgnumu. Viņš zināja, ka jābūt iecietīgam pret Klēru. Kopš viņu vienīgais bērns Lenss pirms diviem gadiem bija gājis bojā satiksmes negadījumā, sieva par visu ātri uzbudinājās. Viņš bija pārcēlies uz ziemeļiem, cerēdams, ka pilnīga vides maiņa nāks viņiem abiem par labu.

Uzliesmoja vecā sāpe, un Plets smagi nopūtās. Kā gan Klēra nespēja saprast, ka Lenss bija arī viņa dēls. Ka viņš mīlēja Lenšu.

Plets paskatījās uz flegmatisko un ciešanu pilno Ebeno kalnu, kura virsotni tricināja urbjmašīnas un kura sadragātās klintis tika iekrautas simttonnīgās automašīnās, lai steigšus tās aizgādātu uz milzu piltuvēm. Vislielākais monolītais dzelzsrūdas blāķis pasaulē, viņš lepni nodomāja. Tad kā starp citu, juzdamies nedaudz vainīgs, viņš atcerējās, kā sieva reiz bija iesaukusies: «Vai tiešām viņi nevar likt to mierā! Es ienīstu šo vietu . . .»

Viņš mierināja sevi, ka tāda jau Klēra ir. Viens no viņas noskaņojumiem. Viņš centās atvairīt atmiņas par to, ka pats bija kādreiz tā juties. Gribējās uzsaukt: «Apstājieties! Dieva dēļ, izbeidziet šo zaimošanu!» Lepns kalns, viņš nodomāja, kad pirmo reizi to ieraudzīja. Skaists ne. Bet masīvs. Nedaudz šausminošs.

Plets aizdzina šīs domas kā nepiedienīgas. Kāda jēga tupēt šeit bezcerīgā izmisumā! Viņa firma ieguva dzelzi, lai to izmantotu, un tai bija līdzekļi un zināšanas, kā tas jādara. Tomēr zaudējuma sajūta neizzuda.

Plets vēroja, kā milzīgais kauss ierasti viegli satver trīsdesmit četru tonnu smago kravu. Droši vien pie ekskavatora stūres, prasmīgi vadīdams kausu šurpu turpu, sēdēja Rorijs O’Rerks, jo viņš bieži mēdza strādāt virsstundas. Pleta lieliskā atmiņa fiksēja maiņu sarakstus, uzvārdus.

No šejienes Rorijs O’Rerks izskatījās diezgan sīks. Toties, kad O'Rerks iegāja kantorī, tīšām piebradādams grīdu un visur atstādams sarkanos putekļus, viņš piepildīja visu telpu.

Raktuvēs bija laba tiesa dažādu tautību liela auguma vīru, bet Rorijs O’Rerks pārspēja visus. Astoņpadsmit stoni^3spēka un muskuļu. Varenas kājas un rokas, un krūtis, ko sedza biezs iesarkanu, sprogainu matu mežs. Seja iedegusi ķieģeļsarkana tāpat kā citiem, vaibsti skarbi; bāli zilās acis šķīla niknus skatienus.

Plets pagriezās, lai nomierinātu sievu. Viņa gatavoja svaigu tēju. Bet tad Plets ieraudzīja, ka viņa atkal atguļas, nolikusi blakus atvērtu vēdekli un pudelīti ar trankvilizato-riem.

— Neraizējies, Klēra! Es aiziešu pie Džima. Varbūt viņš, kā jau galvenais inženieris, zinās, kas noticis darbnīcā.

Plets lēnām devās turp, kur krāsainu uguņu virtene norādīja uz Džima Beitmena māju.

— Atvainojos, Džim! Klēra nespēj to izturēt... Viņai tā galva . .. Gaisa atsvaidzinātājs atkal sabojājies. Man jātiek darbnīcā. Vai tu nezini, kas tur lēcies?

Džims Beitmens pamāja.

— Viņi ir izsaukumā,— Džims paskaidroja, kaut gan zināja, ka vīri sarīkojuši dzeršanu. Tad viņš mēģināja Pletām piedāvāt viskiju, nomurminādams apmēram kaut ko tādu, ka «šeit jau saradies pārāk daudz sieviešu». Tas nu nebija tas, ko firmai būtu paticis dzirdēt, bet šoreiz Plets izvēlējās to ignorēt.

Viņš pieklājīgi atteicās, solīdamies vēlāk iegriezties. Plets zināja, ka nenāks atpakaļ, un to zināja arī namatēvs.

Plets nolēma doties uz kantori un pārbaudīt pēdējos firmas galvenās pārvaldes ziņojumus. Tur viņš būs tikpat vientuļš kā jebkur citur.

Nogāzi apspīdēja atblāzma no kantīnes, kaut gan, kā Plets zināja, lielākā daļa vīru bija devušies uz dejām septiņdesmit jūdzes no šejienes. Izņemot tos, kuri strādāja virsstundas.

Kā Rorijs O’Rerks.

Nezin kāpēc Plets nespēja izmest šo vīru no prāta. Vai tāpēc, ka pagājušo mēnesi bija pieņēmis darbā viņa dēlu par ekskavatoru apkalpes palīgu? Lai gan pats juta, ka tas nebija gudri darīts. Diks O’Rerks bija tikai piecpadsmit gadus vecs. No tādas tēvu un dēlu kopīgas strādāšanas reti kad iznāca kaut kas labs. Bet zēna māte bija mirusi, un Rorijs teica, ka dēlam jābūt viņa uzraudzībā.

Piets bija cerējis, ka Rerks, vecākais, kļūs nosvērtāks, uzņemoties atbildību par puisi, jo firma augstu vērtēja viņa prasmi un spēju strādāt ilgas stundas. Taču pēdējā laikā O’Rerks atkal pamatīgi dzēra un kļuva arvien mežonīgāks.

Lai censtos kā cenzdamies, Plets nekādi nespēja ar viņu saprasties. Viņš zināja, ka bija reizes, kad O’Rerks viņu, strādniekiem dzirdot, izsmēja. Bet viņš tur neko nevarēja darīt. Personāla uzraudzības inspektori nekad nebija iecienīti. Ar to vajadzēja samierināties.

Kaut arī Plets bija vidēja auguma, viņš vienmēr jutās kā punduris blakus O’Rerkam un apzinājās vieglu skaudību. Tajā dienā, kad O’Rerks iepazīstināja Pletu ar savu dēlu Diku, viņš saprata, ka tas ir kaut kas dziļāks nekā parasta skaudība.

Un tomēr viņš rekomendēja pieņemt zēnu darbā. O’Rerks, nebūdams arodbiedrības biedrs, bija dzimis līderis. Kad viņš runāja, ļaudis klausījās. Viņu sejas staroja, bet ne jau aiz lišķības vai bailēm. Viens O’Rerka vārds — un streiks norimtos pat nesācies. No streika firma baidījās visvairāk. Trūka darbaspēka, to bija grūti sagādāt. Augsti specializētajai rūpnīcai kaut dažu dienu dīkstāve maksātu simtiem tūkstošu dolāru, baržas ar dzelzsrūdu dziļūdens ostās būtu panikā.

Lai neizrādītu savu vājumu, Naidžels Plets izmantoja iespēju ieteikt O’Rerkam, ka viņam būtu jārāda priekšzīme savam dēlam.

«Kā?» O’Rerks agresīvi uzstāja.

Plets pārlaida vērtējošu skatienu lielajam puskailajam ķermenim, O’Rerka vienīgais ietērps bija biezas zeķes un zābaki, dzeltena ķivere un saņurcīts, piesvīdis drānas gabals — šortu atliekas, kas tagad gan vairāk atgādināja gurnu apsēju.

«Nu, varētu sākt ar jūsu apģērbu,» Plets atbildēja. «Tas nav visai pieklājīgs. Neaizmirstiet, ka šeit dzīvo ari sievietes.»

«Sievietes?» O’Rerks rupji un piedauzīgi nosmējās. «Tu domā tos divus putniņus šeit kantorī?»

Pletām nebija ko sacīt. Viņš zināja, ka nolīdzis Mjurielu Elsenu Un Gledisu Smitu galvenokārt tāpēc, ka viņām bija tikpat maz seksapīla kā rakstāmmašīnām, aritmometriem un skaitļojamām mašīnām, ar kurām viņas lieliski prata apieties. Plets zināja arī to, ka viņas ieradušās ziemeļos pēdējā cerībā sameklēt vīrus šajā «sieviešu bada» zemē. Neveiksme viņām bija divtik rūgta.

Viņas nekad nepacēla acis, kad Rorijs O’Rerks stampāja garām. Bet Plets redzēja viņu zaglīgos skatienus uz šiem masīvajiem, kailajiem stilbiem mānīgajā šortu aizsegā un saprata, kādas klusas, sievišķīgas skumjas trīsuļo viņu sirdīs.

Diks O’Rerks viņam patika labāk, tā viņš domāja, iededzinādams uguni un apsēzdamies pie galda. Viņš paņēma ziņojumus, bet mapes neatvēra.

«Drīz man būs sešpadsmit gadu,» zēns viņam bija stāstījis. Tieši tik, cik būtu bijis Lensam. Šo domu Plets apņēmīgi atvairīja.

Šovakar viņš jutās vientuļāks nekā parasti. Ne jau tāpēc, ka ilgotos pēc ballītēm. Pēdējā laikā viņš ciemos reti kad jutās nepiespiesti. Cilvēkiem šķita, ka viņš tos vēro, noklausās, lai ierakstītu mazajās, kārtīgajās kartotēkas lapiņās sīkumus par dzeršanu vai citiem grēkiem.

Tas pats notika ar vīriem. Reizi pa reizei Plets mēģināja ar viņiem kopā iemest pa glāzītei nemīlīgajā kantīnē vai arī palīdzēt kāda sporta pasākuma organizēšanā. Viss velti. Viņš bija Baltā zeķe. Vīri domāja, ka Plets ieradies viņus izspiegot, un tāpēc īgnām sejām un naidīgiem skatieniem neuzņēma viņu savā pulkā. Nebija nozīmes skaidrot, ka viņš ir tikai firmas inspektors, kas mēģina nodibināt labas attiecības, pat tādu kā draudzību. Viņi palika nepielūdzami. Tajā brīdī, kad viņš pazuda, no jauna sākās sarunas un dārdoši smiekli.

Pleta uzmanību piesaistīja soļu troksnis. Viņš piegāja pie durvīm, karstais nakts gaiss iesitās iekšā un uz brīdi pārmāca vārgo kondicionētāju.

Ara stāvēja divi šoferi un balstīja Dika O’Rerka nevīžīgi tērpto augumu. Viņi to uzmanīgi nosēdināja uz krēsla. Zēns izaicinoši blenza Naidželā Pletā. Apžuvušās asaras bija atstājušas uz noputējušajiem vaigiem sīkus celiņus. Pletu pārņēma nožēla. Cik viegli ievainojami ir jaunie!

Dzedrā balsī viņš vaicāja:

— Kas noticis?

— Automašīna cietusi avāriju,— viens no vīriem atbildēja.— Jaunais Diks pietiekami labi nezināja šejienes ceļu.

— Grants ceļi mēdz būt visai bīstami,— otrs stomīdamies neveikli teica.— īpaši līkumos.

— Turpini vien, klāj tik vaļā!— zēns nesavaldīgi iekliedzās. Viņa seja bija nobālusi un saspringta zem nemākulīgi uzliktajiem pārsējiem, rokas viegli trīsēja.— Pasaki, ka es esmu nolādēts noziedznieks!

Plets neatļāvās izrādīt uztraukumu.

— Vai tu esi ievainots?

— Ne pārāk . . .

— Viss būs kārtībā!— šoferis virzījās uz durvīm.— Es viņam nupat sniedzu pirmo palīdzību.

Viņa biedrs sekoja, murminādams:

— Labāk padosim ziņu vecajam O’Rerkam . . .

Kad šoferi bija izgājuši, zēns saguma krēslā.

— Avārija?— Plets sarauca pieri, it kā šāds negadījums nevarētu notikt bez viņa ziņas un atļaujas.— Es zināju, ka jūs, visi vīri, ar firmas autobusu esat devušies uz dejām.

Pareiza pieeja, viņš domāja. Jūs, visi viri. Parasti tas ļoti uzmundrināja jaunekļus.

Tikai ne šo. Bet, kamēr Plets gaidīja Dika atbildi, telpā iebrāzās viņa tēvs — netīrs, noputējis, nosvīdis, nupat pārradies no maiņas.

— Velns parāvis, kas šeit atgadījies?— viņš uzstājīgi jautāja. Viņa draudīgā izturēšanās padarīja rūpīgi iekārtoto telpu smieklīgu un vēl mazāku.— Vīri teica, ka notikusi automašīnas avārija.

— Jā, ir notikusi automašīnas avārija.

Milzis lēni pagriezās un paskatījās uz zēnu.

— Kuras automašīnas?

Zēns centās izslieties, saviebās, bet acis nenolaida.

— Es pastāstīšu, kura mašīna ... un varbūt arī — kāpēc! Es to paņēmu. Kāpēc lai es nedrīkstētu? Tu uzskati, ka esmu par jaunu, lai ietu uz dejām, tāpēc es pagaidīju, līdz autobuss aizbrauc, un nospēru mašīnu.

— Kam?— Vārds noskanēja kā pistoles šāviens.

Zēns paskatījās uz Naidželu Pletu.

— Jūsējo! Kāpēc jums pieder divas, bet man nav ne vecas grabažas?

Plets ātri apsvēra. Viņa personiskā automašīna, ko bija piešķīrusi firma, joprojām stāvēja blakus kantorim. Tātad tā būs Klēras mašīna, ko viņš pats bija nopircis, lai viņa varētu pabraukāties vēsākā laikā. Tā tika reti lietota.

Firma nekad nepiedotu automašīnas zādzību. Tas nozīmēja tūlītēju atlaišanu no darba. Plets redzēja, ka O’Rerks, vecākais, cenšas atgūt savaldību, tādēļ nekavējoties mierīgi pajautāja:

— Vai mašīna ir stipri bojāta?

— Ne visai,— zēna balss skanēja īgni, bet sejas atsegtā daļa bija nobālusi.— Riteņi nedaudz ieslīdēja izžuvušā grāvī. Tā ir iebuktēta . . .

Viņa uzspēlēto bravūru iznīcināja tēvs, kura rupjie sejas panti pielija ar asinīm.

— Vai es tevi simtiem reižu nebrīdināju, lai tu nekāp citu cilvēku mašīnās? Tu, stulbais draņķa puika...

— Turpini!—izaicinoši iekliedzās zēns.— Tu izturies pret mani kā pret muļķa sīko. Man tas ir līdz kaklam!

Plets pievērsa skatienu galdam. Vārdi atbalsojās smadzenēs. Kā tu nespēj saprast, ka es vairs neesmu bērns? Vai tu neredzi? Es neesmu bērns . . . Vārdi atkārtojās kā nodrāztā platē. Nē, viņš nebija sapratis. Viņš uzskatīja, ka četrpadsmit gadu vecumā vēl ir bērns, katrā ziņā pieaudzis jau nu nav. Turklāt lai vadītu mašīnu! Automašīna. Tikpat labi var iedot puišelim nāvi nesošu ieroci. Varena, graujoša metāla masa. Bet viņi taču bija devuši Lensam visu pārējo. Nevis tā kā šim nabaga bērnam. Jau gadiem ilgi bez mātes, kopš tā laika mētāts no vienas vietas uz otru. Tomēr, kā šķita, tas neko nemainīja.

Laukā apstājās automašīna. Plets priecājās, ka viņu saruna tiek pārtraukta. Viņš izgāja ārā un ieraudzīja sievas automašīnu — tikai nedaudz iedauzītu un saskrambātu, kā jau puisis bija teicis. Reizēm gadās vieglas avārijas, Plets atzina. Neviens netiek ievainots, bet citas, šķietami parastas, beidzas liktenīgi. Pletām izkalta rīkle. Viņš atcerējās Lenšu.

Plets uzrunāja vīru, kurš bija atvedis mašīnu.

— Viss kārtībā, Tomson. Aizvediet Diku atpakaļ uz viņa istabu. Iedodiet viņam krietnu malku brendija un kaut ko uzkost. Ļaujiet, lai viņš izguļas.

— Es izdauzīšu no tevis visu saprašanu . ..— iesāka Dika tēvs.

Briesmīgi. Tomēr, domāja Naidžels Plets, pirmajai reizei arī ietekmīgi.

— Turpini . . . gāz man! Ko stāvi? Man vienalga. Es ienīstu visus un šo draņķīgo vietu . . .

Par spīti bravūrai, fiziskā krīze prasīja savu. Dika balss drebēja. Tad sāka trīcēt arī rokas un kājas. Šoferis palīdzēja viņam tikt laukā.

— Iesim iekšā, mister O’Rerk!

Lielais vīrs paminstinājies sekoja Pletām. Ar milzīgu spalvainu plaukstu viņš izberzēja acis, atstājot sejā eļļas un sarkanu putekļu pēdas.

— Lūdzu, sēdieties!

Abi vīrieši vēroja viens otru pāri galdam. Tad Plets teica:

— Jūsu zēnam laimējās, mister O’Rerk. Manējam bija tikai četrpadsmit. Viņš gribēja paņemt manu mašīnu, bet es neļāvu. Tad viņš paņēma citu. Un ieskrēja kokā ... stūre salauza krūšukurvi.

Pleta balss bija mierīga, bet vārdu vienmērīgajā plūdumā kā sieksta upē uznira izmisums.

O’Rerka kareivīgums sāka norimt, viņa milzīgais ķermenis krēslā atslāba.

Pēkšņi, galvu rokās saņēmis, viņš nedaudz saguma uz priekšu.

— Es nezinu,— viņš murmināja.— Es daru visu Dika labā. Atgādāju viņu uz šejieni, lai varētu viņu uzmanīt un viņš vairs nedauzītos apkārt ar dienvidnieku bandām.

Pēkšņi viņš pacēla acis.

— Kur mēs esam nošāvuši greizi?

Plets uztvēra viņa dusmīgo, apmulsušo skatienu.

— Es to sev jautāju jau divus gadus. Liekas, atbildes nav ... Ja nu vienīgi visa vaina būtu tā saucamajā plaisā, kas šķir paaudzes.

Abi vīri klusēja, zinādami, ka viņi ir plaisas vienā pusē, bet dēli — otrā. Pletām šķita, ka tā ir līdzīga milzīgajām aizām viņu dzimtenē. Brīdi tu soļo pa samērā līdzenu zemi, bet nākamajā mirklī pie tavām kājām atveras aiza. Jo ilgāk tu tajā nolūkojies, jo nepārejamāka un dziļāka tā šķiet. Ja izdodas norāpties pa bīstamo, slideno nogāzi, visticamāk, ka vienīgais, ko atklāsi, būs sastāvējies dīķis. Un tad tevi sagaida uztraukumu pilnais, bīstamais kāpiens augšā uz otru pusi.

— Varbūt vajadzēja viņu vairāk pērt, kad bija mazs,— O’Rerks runāja bez pārliecības.

— Tas nav atrisinājums,— noguris atteica Plets. Kur ir atbilde? Vai kāds to zina?— Klausies,— viņš turpināja. — Mēs sameklēsim Dikam kādu vecu raktuvi. Ļausim to viņam izmantot ar firmas garantiju, līdz viņš būs sasniedzis tādu vecumu, lai vadītu automašīnu. Jādabū zēnam kārtīga mašīna. Jūs daudz pelnāt. Centieties izturēties pret viņu kā pret pieaugušu. Mūsdienās zēni tik ātri izaug, ātrāk, nekā mēs to spējam apjēgt. Atcerieties, ko viņš kliedza: «Tu izturies pret mani kā pret bērnu . . .» Tie bija mana dēla pēdējie vārdi.

Tagad bija viņa kārta saņemt galvu rokās. Kāda ir atbilde? Privilēģijas bez pienākumiem? Nē. Kas tad?

Šīs pārdomas iztraucēja O’Rerks, pagrūzdams atpakaļ krēslu. Kājās stāvot, viņš atkal izskatījās pēc nevīžīgi ģērbta milža, kas savā tuvumā visu un visus padara sīkus. Tikai ne kalnu. Bet šobrīd arī O’Rerks atzina sakāvi.

No aizsmakušā kakla nāca stostīgi vārdi:

— Mister Plet, šķiet, ka vēl ir vaļā kantīne. Kā būtu, ja mēs abi ietu iedzert?

PIRMAIS PILSONIS

Endijs Kinonens visu ceļu no skolas skrēja, lai pie vārtiem sagaidītu tēvu pārnākam mājās uz lenču. Šī nebija parasta diena. Viņa tēvs — garais, slaidais Džo Kinonens — strādāja ceļu pārvaldes brigādē, dzīvoja apmetnē dažas jūdzes no Manerū un parasti nāca mājās tikai nedēļas nogalē.

Bet šodien Endija tēvs bija devies uz tiesu. «Nevis tādēļ,» aiz lepnuma pa pusei aizelsies, domāja Endijs, «lai atbildētu par kādu sīku noziegumu kā vairums krāsaino ļaužu, kas dzīvo gar ieplaku, bet gan tāpēc, ka šodien viņam jākļūst par Austrālijas pilsoni.»

Endijam bija vienpadsmit gadi, taču viņš nevarēja aptvert, kāpēc visi cilvēki, kas dzīvo Austrālijā, nav austrālieši. Tēvs viņam pamatīgi izskaidroja, ka no šīs dienas pret viņu un viņa ģimeni visi izturēsies tieši tāpat kā pret baltajiem cilvēkiem; viņiem būs atļauts dzīvot tur, kur viņiem patiks, ja gribēs, varēs apmeklēt viesnīcas, kafejnīcas un — pats galvenais — varēs piedalīties velēšanās.

Endija māte izskatījās visai apmierināta un staigāja apkārt, dziedādama savā maigajā balsī, kas bija līdzīga strautu burbuļošanai lietavu laikā, un šķita, ka viņa tūlīt izplūdīs smieklos. Endijs šaubījās, vai māte īsti apjēdz, par ko ir runa, bet, tā kā viņa bija laimīga un uzbudināta, viņš arī bija tāds pats.

Mātes dziedāšana aizskanēja pāri ieplakai un lika būdu iemītniekiem pārtraukt dīko pļāpāšanu, sēdēt un klausīties.

— Tā ir tā Džo Kinonena sieviete,— viņi cits citam čukstēja. Bet ļaunākie no viņiem raustīja plecus un purpināja kaut ko par dažiem cilvēkiem, kuri domājot, ka esot pārāki par citiem tikai tāpēc, ka dzīvo labākā mājā.

«Jā,» lielā lepnumā domāja Endijs, «mēs tiešām dzīvojam labākā mājā, tāpēc ka tēvs caurām dienām strādāja, lai pats to uzceltu, turpretī pārējie ieplakas vīri staigāja plītēdami, kārtis spēlēdami. Un mēs visi strādājam dārzā.» Endijs ar mīlestību noskatījās uz rūpīgi koptajām sakņu dobēm, kas \ bija tiešā viņa aprūpē, tad uz krāšņajiem puķuzirņiem, ko māte bija sastādījusi pie žoga. «Šeit jau labi aug,» viņš prātoja, nosodoši pārlaizdams vērtējošu skatienu drūmajiem būdu pagalmiem, kur netika pakustināts ne pirkstiņš, lai tos apkoptu, tādēļ gadiem ilgi aizmirstībai nodotā zeme bija cieta un pelēka.

Tad zēna skatiens pievērsās pāris pēdu dziļajai bedrei, kuru viņš iepriekšējā vakarā bija izracis pie vārtiem un kur viņi gatavojās iestādīt ziedošo gumijkoku, kad tēvs būs pārnācis. Tā bija Endija paša ideja.

«Skolā mēs stādām koku, ja ir kāds īpašs gadījums,» viņš bija stāstījis vecākiem, bet abas mazās māsas Inga un Kerija, kas nebija vēl tik lielas, lai to saprastu, klausījās klusēdamas, un viņu tumšās acis bija izbrīnā plati iepletušās. «Un šis mums ir īpašs gadījums, vai ne, tēt?»

«Jā,» tēvs nopietni atbildēja, un pēc viņa balss noskaņas Endijs apjauta, cik tas patiesībā bija svarīgi. «Tas nozīmē, ka mēs esam pirmie krāsainie cilvēki, kuriem mūsu štatā tiek dāvātas pilsoņu tiesības.»

Abi vecāki atzina, ka Endija ideja iestādīt koku ir ļoti laba, uzslavēja zēnu, un viņi jutās bezgala laimīgi. Un pašreiz viss bija sagatavots. Tikai jāsagaida pārnākam no tiesas tēvs, lai varētu ķerties pie lenča, kas gaidīja uz plīts. Gardās smaržas kņudināja zēna nāsis, un viņš vēlējās,lai tēvs atgrieztos ātrāk. «Virtuve ir tik jauka,» Endijs domāja, «gaiša un mirdzoša, mātes sirdsprieks.» Tiešām, reiz tēvs teica, ka tīrā, mazā virtuve viņu mājās veicinājusi viņu svētku dienas tuvošanos.

Inspektors, ieradies viņus apraudzīt, bija atzinīgi pamājis.

«Mister Kinonen, es noteikti ierosināšu izsniegt jums apliecību par pilnām pilsoņtiesībām,» viņš bija teicis. «Mana vienīgā vēlēšanās, lai pārējo krāsaino ļaužu mājokļi tiktu uzturēti kaut uz pusi tik labā kārtībā kā jūsējais.»

Viņš smaidīja, skatīdamies lejup uz Endiju un domādams: «Šis zēns nav tik tumšs kā mans Džims, kurš gandrīz visu laiku pavada peldbaseinā. Ceru, ka pilsoņtiesību iegūšana atvieglos viņa dzīvi. Ir jau arī pēdējais laiks,» viņš nodomāja, ar kaunu atceroties dažus incidentus, par kuriem stāstīja viņa paša dēls, un aģitāciju Manerū, lai neļaujot krāsaino bērniem vispār apmeklēt skolu.

Pārliecies pār sētu, Endijs tagad to visu pārdomāja. Sākot ar šo dienu, neviens neiedrošināsies skolotājai sūtīt zīmītes, lai nelaiž Endiju sēdēt blakus viņu bērniem. Kaimiņu

meitenes pat varbūt izvēlēsies viņu par savu rotaļu biedru t.ipat kā citus zēnus.

Endijs nekad nebija jutis kaunu, ka viņa vecmāmiņa bijusi tīrasiņu iezemiete. Viņš to bija uzņēmis tāpat kā dažu zēnu stāstus, ka viņu vecmāmiņām ir liekie zobi vai sirmi mati. Endijs viņu gandrīz neatcerējās — sīku, krunkainu, vecu sievu, kura, pīpi kūpinādama, sēdēja nometnē pie ugunskura. Toties viņš atcerējās mātes stāstus, ko viņa bija dzirdējusi no savas mātes: cilšu leģendas par teiksmainiem laikiem.

Endijs aizvien no prieka notrīsēja, atceroties šīs vecās leģendas, un kaut kas zēnu tajās valdzināja,— tā nekad nenotika ar skolas stāstiem, pat ja tie bija tik interesanti kā «Karalis Arturs un Apaļā galda bruņinieki». Endijs to nekad neatklāja saviem vecākiem, jo viņš neskaidri nojauta, ka viņi dēlā būtu vīlušies.

Bet tad tas viss aizmirsās, jo Endijs ieraudzīja tēva garo augumu — viņš straujiem soļiem nāca pa pakalnu. Endija sirdi pārņēma lepnums. Pirmais Pilsonis. Pirmais Pilsonis. Neviens nav tik lielisks kā viņa tēvs: neviens tik labi nemedī un nezvejo, par spīti karā sašautajai stīvajai kājai.

— Tēt!— Endijs iesaucās un skrēja tēvam pretī. Tajā pašā brīdī abas mazās meitenes metās viņam pakaļ un pārliecās pāri žogam, spiegdamas aiz sajūsmas. Nu jau arī māte steidzīgi nāca pa celiņu, kas bija aplikts ar vienādiem akmeņiem.

— Esiet sveicināti!— Džo Kinonens teica savā lēnajā, maigajā balsī, gaismas stariņiem atmirdzot tumšajās acīs, kā saulei iespīdot klintīs paslēptā strautā.— Nu viss ir garām. Tagad mēs esam īsti pilsoņi.

— Ak, Džo!— Sieva paskatījās uz viņu godbijīgā sajūsmā, un arī mazās meitenes pieglaudās tēvam pie rokām, juzdamās tikpat laimīgas kā vecāki. Kaut arī nesaprata, kāpēc tas tā ir.

— Turklāt,— tēvs turpināja,— tiesnesis mani apsveica, un tad meistars ielūdza mūs visus uz kafejnīcu to atzīmēt. Bārmenis teica: «Labdien, Džo! Cik jauki, ka esi atnācis. Iedzer kādu malku uz kroņa rēķina.»

Endijs stāvēja un lūkojās uz tēvu, un viņa sirds bija pārāk pilna, lai viņš varētu runāt. Viņa tēvs bija īsts vīrietis.

— Un vai jūs varat iedomāties?— tēvs sajūsmināts turpināja.— Mēs braucām pa ielu automašīnā . . .

— Džo, ne jau tiesneša automašīnā,— viņa sieva iecietīgi un maigi iebilda kā bērnam, kurš sacer pasaciņas.

— Tiesneša automašīnā,— svinīgi noteica Džo Kinonens.

Kaut gan tēva balss bija tāda pati kā parasti, Endijs

ievēroja, ka viņa apakšlūpa viegli dreb. Endijs saprata, ka tēvs ir bezgala lepns un priecīgs, bet cenšas to noslēpt, taču viņam tas neizdodas, tāpat kā neizdevās Endijam tajā dienā, kad skolotājs bija piespraudis pie sienas viņa zīmējumu, lai visi redzētu.

— Nu,— Džo Kinonens dziļi atvilka elpu un paraudzījās apkārt uz starojošo pulciņu.— Endij, mums vajadzētu pasteigties ar tava koka stādīšanu.

— Ilgi nekavējieties,— brīdināja sieva, ieejot mājā,— citādi pusdienas atdzisīs. Būs tavs kārums, Džo.

Endijs domāja, ka mātei, skatoties uz tēvu, smaids ir silts un saulains, tāds pats kā viņas balss dziedot, un viņš bija priecīgs, ka tā nav tik skaļa un spiedzīga kā misis Smaitai, kuru viņš tajā brīdī ieraudzīja nākam lejā no kalna uz peldētavu, šļūkājot kurpēs ar nomīdītajiem papēžiem. Viņa bija paņēmusi līdzi uz peldi abas savas mazās meitas, kā parasti to darīja šajā stundā, kad bija pārliecināta, ka baseins būs tikai viņu rīcībā.

Zēns aizsteidzās pēc kociņa dēsta, ko bija atstājis zem tvertnes ietītu slapjā maisā, klusībā cerēdams pagūt tikt atpakaļ, lai ieraudzītu vecākās māsas biklo smaidu, jo reiz peldētavā viņš bija izglābis meiteni no nelaimes.

Kad viņš atgriezās, tēvs noliecies pētīja bedri, bet Smaitu ģimene jau bija pienākusi pie vārtiem.

Etele, mazā meitene, ko viņš bija izglābis, kautrīgi viņam uzsmaidīja. Endija sirds dauzījās no prieka un lepnuma. Vai viņa bija dzirdējusi jaunumu?

— Sveiks, Endij!— viņa draudzīgi uzsauca.— Kādēļ tu nepagaidīji kontroldarba rezultātus? Tu biji piektais.

Endija seja staroja, bet, pirms viņš paspēja atbildēt, atskanēja sievietes skarbā balss:

— Etele, tūlīt ej prom! Vai es tev neesmu teikusi, ka runāt ar tiem nigeru bērniem . . .

— Jā,— augstprātīgi piebilda mazākā meitene.— Vai tu gribi dabūt cērmes un nezin ko vēl?

Endijs stāvēja gluži kā sastindzis, mazo kociņu cieši rokās sažņaudzis. Pār tā galotni viņš redzēja gaužām lēni atliecamies tēva lokano augumu. Viņa sejā vairs nebija smaida, tā bija tukša, bez jebkādas izteiksmes kā noslaucīta tāfele. Pat skatiens bija neizdibināms, noslēgts. Endijs pēkšņi atcerējās vecāsmātes acis, kad viņa sēdēja pie nometnes ugunskura,— ļoti rimtas un klusas samierināšanās pilnas. Labu laiku tēvs un dēls lūkojās viens otrā pāri svaigi izraktajai bedrei.

Tajā brīdi vēl arvien starojoša pie viņiem iznāca māte.

— Pasteidzieties, jūs abi,— viņa laimīgi mudināja, piebilzdama:— Es redzēju misis Smaitu apstājamies, lai parunātos kādu mirkli. Domāju, ka viņa arī bija priecīga, vai ne?

Džo Kinonens pagriezās un strupi sacīja:

— Endij, es domāju, ka koks var pagaidīt. Vispirms ieturēsim azaidu.

Viņš nolika lāpstu, viņa seja aiz niknuma bija noslēgta un skarba.

Endijs stāvēja kā sastindzis. Viņš līdz sāpēm sirdī apjauta, ka arī viņš ir pieaudzis, bet viņam nav ne mātes naivās ticības, ne tēva pacietības un izturības. Kaut kas spēcīgāks, vitālāks un agresīvāks, kaut kas vecākiem svešs bangoja viņā, vēstījot, ka pienācis izšķirošais brīdis. Viņš zināja, ka saglabās jauno lepnumu par pilsoņtiesībām un — kopā ar to — veco lepnumu par rasi, kura klejojusi pa šo zemi gadsimtiem ilgi bez neviena dokumenta, kas pierādītu tās tiesības.

Endijs žigli noliecās, lai viņa ģimene neredzētu, kā uzraktajā zemē norit asara. Pēdējā reize, kad es kaucu, viņš nikni sev teica, kaut gan aizvainojums vēl joprojām dega un sāpināja.

— Nē, es to iestādīšu tagad,— viņš stūrgalvīgi sacīja.— Tagad,— zēns atkārtoja, skatīdamies uz tēvu.

Džo Kinonens brīdi vilcinājās, tad nāca atpakaļ. Palīdzēdams Endijam ielaist mazo kociņu sagatavotajā bedrē, viņš zināja, ka palīdz arī iedēstīt dēlā drosmi un lepnumu, lai stātos pretī nākotnei.

BALTAIS ĶENGURS

Vairums ļaužu viņam teica, ka tāda nav. Nekad neesot bijis. Nevarot būt. Viņa tēvs Nils Melstroins kategoriski paziņoja, ka tas esot pret dabas likumiem, ja kāds dzīvnieks atšķiroties no citiem. Protams, viņš atzina, ka šad un tad gadoties novirzes, kā, piemēram, divgalvains jērs, bet tāds dabas untums kā balts ķengurs neesot iespējams. Tas gluži vienkārši nevar būt, Olafs katrā ziņā ir redzējis halucināciju vai ļaunu sapni. Pareizāk būtu, ja viņš to aizmirstu.

Olafs zināja labāk. Bet viņš neko neteica. Jau tagad viņš manīja, ka tēvs jūtas mazliet neveikli, jo dēls nav pietiekami ātri iedzīvojies jaunajā zemē — viņam joprojām nepatika bumbu spēles un viņš deva priekšroku klejošanai pa krūmājiem, kāpelēšanai pa kalniem vai lasīšanai. Trīspadsmit gadu vecais Olafs bija Faunas un meža biedrības sekretārs skolā un pildīja savus pienākumus ļoti cītīgi, kaut arī šajā biedrībā bija tikai vēl pieci skolēni.

Pirmo reizi zēns ieraudzīja šo dzīvnieku kādu vakaru, kad bija aizsūtīts pārvest mājās abas govis uz slaukšanu. Viņš kā parasti klimta apkārt pa kalna kori, nolūkodamies uz ieleju, kur sausajā zālē un niedrēs bija paslēpies dīķis. Olafam patika melnkoki vai arī zāleskoki, kuri te auga simtiem. Viņu valdzināja to dīvainās formas, un zēns mēdza iztēloties, ka koki jau gadu tūkstošiem stāvējuši sardzē šajā ielejā. Tā bija pavisam savāda ieleja salīdzinājumā ar dzimto zemi, kura jau gaisa no atmiņas, bet kurā garas, tumšas egles un priedes gandrīz visu cauru gadu klāja sniegs. Šī zeme bija sausa un raupja, bet melnkoki, kas bija tai pielāgojušies, šķiet, piederēja citai pasaulei. Ļaudis teica, ka jāpaiet simt gadiem, lai tie paaugtos par vienu collu^1, bet, kad viņš mēģināja aprēķināt to vecumu, arvien padevās, pirms bija sasniedzis pirmos tūkstoš gadus.

— Olaf!— viņš izdzirdēja tēvu nepacietīgi saucam.— Ja tu nepasteigsies ar tām govīm . . .

Mūžam kaut kas pārtrauca viņa pētījumus. Skolotājs teica, ka zēnam pietrūkstot centības, bet māte uzskatīja, ka viņam vēl krietni vien jāapgūst valoda, lai gan viņš dzīvoja šajā zemē jau desmit gadus. Māte paskaidroja, ka viņa domāšanas procesi esot citādi, un, kaut arī Olafs to neizprata, zēns bija pārliecināts, ka viņa ir Olafa pusē. Olafs neparko neatzītu, ka kaut kas viņā neļauj visu līdz galam atklāt. Viņš bija pat mazliet neapmierināts, kad cilvēki nolaidās uz Mēness. Vai tad nebūtu labāk joprojām iztēloties, ka tā virsma sastāv no zelta un sudraba, un dārgmetāliem, nevis no parastas vecas klints?

Kaut kas līdzīgs bija arī ar balto ķenguru. Bet šoreiz Olafs zināja, kāds tas izskatās, lai gan neviens viņam neticēja. Stāvēdams melnkoku audzē, viņš skaidri varēja redzēt ieleju, kur ganījās govis. Pēkšņi pašā labības lauka malā Olafs viņu ieraudzīja. Zēns bija pārliecināts, ka dzīvnieks jūt viņa

Colla — apmēram 2,54 cm.

tuvumu, kaut ari viņš stāvēja kā sastindzis. Pēc mirkļa tas no jauna sāka graciozi plūkāt zāli, kā zinādams, ka neviens mednieks te nepiekļūs.

Kāds skaistums, domāja zēns, izjuzdams siltu laimes apjausmu. Pusaugu ķengurs, apmēram piecas pēdas garš. Viņš kustējās viegli un eleganti, nevis lēcieniem kā parastie pelēkie ķenguri.

Viņš nebija pilnīgi balts kā mātes palagi, kas dažreiz tika atstāti visu nakti ārā salā, lai tajos izbalinātu traipus, kuri radās no mazgāšanas aizsprosta ūdenī, viņš bija nevis koši balts, bet gandrīz balts ar siltu tonējumu, kas liecināja, ka viņš ir īsts un dzīvs.

— Nelielies ar savu atklājumu,— tēvs brīdināja Olafu, beidzot pieļaudams iespēju, ka dzīvnieks eksistē, lai gan pats to nebija vēl redzējis.— Tas Brikijs Brauders .. . kopš ir zināms, ka viņš trāpa diviem ķenguriem ar vienu šāvienu, viņš bliež virsū visam, kas vien kustas.

— Tas ir ļoti slikti,— piekrita māte.— Tagad viņš iztēlojas, ka ir slavens.

Olafam aizrāvās elpa, iedomājoties nežēlīgo iespējamību.

— Bet, tēt, viņš neiedrošināsies! Ne jau mūsu fermā-.. .

Tēva acis skumīgi raudzījās zem gaišo matu cekula, kas

nu jau bija tumšāks nekā saules izbalinātie rugāji.

— Dēls, lai tu izaugtu liels, tev jāzina, ka ir cilvēki, kuri pārkāpj likumus tieši tādēļ, lai justos vareni. Bet ieleja izžūst. . . varbūt somainie aizies. Viņi jau iepriekš nojauš, ka tuvojas sausā sezona.

Olafs neklausījās. Viņa seja bija nobālusi.

— Tēt, ja viņš to izdarīs. . . Man liekas, es viņu nogalināšu.

Zēns nekad tā nebija juties, nekad nebija gribējis aizskart ne kukainīti. Dedzinoša uguns, stipra un nelokāma kā tērauds, bangoja viņa dzīslās; nebijusi sajūta, kura, kā viņš saprata, ir zemiska un nicināma, tomēr tā sniedza neskaidru baudījumu, par kuru viņš pats juta neizprotamu kaunu.

— Nesaki tā, Olaf! Mēs pārāk daudz runājam par nogalināšanu.— Tēva mierīgajās, pelēkajās acīs parādījās satraukums.— Nesaki neko. Tad neviens neuzzinās. Tagad nāc, dod roku un iesim iztīrīt dīķi, lai visu vasaru būtu ūdens.

Olafs paskatījās uz tēvu klusā apbrīnā. Neviens nebija līdzīgs tēvam — klusam, bet gudram un saprotošam. Olafs bija tik laimīgs, ka tēvs atšķīrās no skaļā mistera Braudera ar sarkano seju, tas lauza sev ceļu, aurodams uz cilvēkiem un arī dzīvniekiem un šaudams visu, kas vien apkārt. Brikijs

bija tāds pats. Četrpadsmit gadu vecumā tēvs viņam iedeva šauteni. «Vārnu atbaidīšanai,» viņš bija paskaidrojis ar visgudru smīnu. Neviens tam nenoticēja. Vismazāk jau nu paša dēls, kurš nespēja atturēties, nepalielījies ar dažādiem nošautajiem dzīvniekiem un ne tikai savā fermā vien. Pēdējā laikā viņš sūdzējās, ka neesot vairs palicis nekā, ko nogalināt.

— Es labāk pāriešu pie tevis, Olaf,— viņš kā garāmejot ieminējās.— Iztīrīšu jūsu fermu no visiem trušiem, kas vien parādīsies.

— To tu nedrīksti darīt,— Olafs ātri atbildēja, cerēdams, ka viņa balsī nebūs jaušama pieaugošā nepatika.

— Mans tēvs teica, ka tu esi īstais memļaks,— Brikijs nicinoši sacīja.— Sacel brēku par nogalināšanu. Ir tādi, kas prasās, lai tos nogalinātu.

Bet Olafs neklausījās. Nekādā ziņā nedrīkst pieļaut, ka Brikijs ierastos viņu fermā! Kaut nu baltais ķengurs pats nejauši te neparādītos! Brikijs, būdams divus gadus vecāks nekā pārējie klasē, nebija diez cik gudrs, bet centās to atsvērt ar kaušanos un dižošanos. Tomēr viņš bija populārs, un vienmēr ap viņu grozījās neliels bars. Olafs turējās savrup un dažreiz apskauda Brikiju.

Pagāja nedēļa, un Olafs bija redzējis balto ķenguru tikai divas reizes. Kad Olafa vecāki gāja paskatīties uz balto ķenguru, viņš nekad neparādījās.

Tad pēkšņi visi par viņu uzzināja. Ķenguru pamanīja garām braucošs motociklists, kurš zvērēja, ka bijis skaidrā un varot to pierādīt.

— Zēni, kas pār mēru līksmojuši, redz rozā ziloņus,— viņš protestēja,— bet es neesmu dzirdējis, ka rādītos balti ķenguri!

— Es viņu dabūšu,— Brikijs lielījās saviem apbrīnotājiem.— Tikai pagaidiet! Es atnesīšu viņa ādu, lai visi redzētu, kaut man būtu jāizstaigā pa brikšņiem simtiem jūdžu.

Olafs klausījās, un viņa sirds sažņaudzās. No dusmām bālu un saspringtu seju viņš tajā vakarā visu izstāstīja tēvam.

— Tas būs grūti, dēls. Visu apkaimi mēs nevaram kontrolēt. Pat ne mūsu pašu divus tūkstošus akru^4 . . .

— Vai mēs nevarētu noķert ķenguru un turēt to aplokā?— Olafs lūdzās.

— Dēliņ, kurš to veiks?

— Mēs varētu izlikt pie dīķa tādu kā tiklu, tēt, kā televīzijā rāda lauvu medības. Tu zini ... tas būtu viegli. Baltais allaž nāk viens, nekad bariņā. Varbūt citiem viņš ne visai patīk ...

— Tāpēc ka viņš ir balts,— māte maigi iestarpināja. — Bars baidās no visa, kas ir citāds.

Vecāki apmainījās skatieniem, un tad tēvs teica:

— Es par to padomāšu, dēls! Ja mums izdosies viņu nomedīt, mēs viņu aizsūtīsim uz rezervātu prom no briesmām.

— Tikai ne uz zooloģisko dārzu!— Olafs izmisis iekliedzās. Viņš nespēja iedomāties balto ķenguru aiz stiepļu žoga, kur visi to varēs apbrīnot un kur tas pat kļūs par mērķi apmeklētāju mestajiem riekstiem un ābolu serdēm. Dzīvnieks ātri vien zaudētu mežonīgo, brīvo, lepno izskatu, kaut arī būtu drošībā.

Zēns arvien biežāk sāka doties uz kalna kori, lai nekas nenotiktu, pirms viņi pagūst dzīvnieku aizstāvēt. No turienes viņš redzēja taku uz dīķi. Ieplaka tagad bija sausa, dažreiz vējš atnesa deguma smaku. Tēvs bija dedzinājis zāli visapkārt savam īpašumam un lūdza, lai dēls neraizējas. Bet Olafs nespēja aizmirst dzejoli, ko skolotājs reiz bija lasījis par atrastu beigtu ķengurieni pēc ugunsgrēka mežā:

«Kā rāma upe bija viņas brūnās acis,

Un nāve neļāva neko vairs viņas mutei sacīt.»

Zēns centās nedomāt par ugunsgrēkiem un par balto ķenguru. Ja nu Brikijs viņu ievaino un viņš aizvelkas kaut kur prom, lai nomirtu, skudru apsēsts? Un tad arī mušas būs klāt.

Kādu vakaru no savas drošās slēptuves viņš ieraudzīja ieplakas pretējā pusē Brikiju lempīgi šļūkājam ar šauteni padusē. Šķita, ka ir pārāk agrs, lai mazais ķenguru pulciņš ietu lejā dzert, jo vēl bija diezgan gaišs. Olafs vēroja, paslēpies zem liela melnkoka, kura zari sniedzās gandrīz līdz zemei. Pēc brīža viņš nosprieda, ka Brikijs ir aizgājis, un atviegloti uzelpoja. Bet tas otrs tomēr atkal parādījās un virzījās uz klintīm pāri dīķim. Olafs nosvīda. Sviedru lāses pilēja no matiem, un rokas kļuva mitras. Vai skriet lejā un viņu aizdzīt? Nē, Brikijs tikai pasmietos par viņu; somainie pat neatnāktu, nemaz nerunājot par balto. Olafa tēvs bija stāstījis, ka lielākā daļa dzīvnieku it kā saožot briesmas. Zēns lūdzās no visas sirds, lai šis dzīvnieks arī to spētu.

Neizskaidrojama instinkta vadīts, viņš steidzās uz garāžu, kur stāvēja lielā fermas automašīna, un paņēma zem tukšajām somām mašīnas aizmugurē nolikto tēva šauteni.

Pa to laiku, kamēr viņš izslāpis un aizelsies skrēja atpakaļ, Brikijs, turēdamies pret vēju, bija piezadzies pie dīķa. Olafs pagrieza galvu un pārsteigts ieraudzīja balto ķenguru mīņājamies uz kalna kores. Olafam šķita, ka sirds apstājas, pēc tam tā sāka lēkāt. Lai dzīvnieks tiktu pie ūdens, tam bija jāpieiet pavisam tuvu klāt Brikijam. No tāda attāluma viņš nekļūdītos, pat ja nebūtu tik lielisks šāvējs, kā pats lielījās.

Olafs rēķināja, ka no Brikija viņu šķir vairāki simti jardu^5. Kliegt nebūtu nozīmes, jo Brikijs nebija tas tips, ko varētu iebiedēt ar draudiem par likuma pārkāpšanu. Viņš bija plātījies, ka iegūs balto ķenguru, kaut vai tas būtu pēdējais, ko viņš izdarītu.

Olafs pat neapzinājās, ka pirksti sažņaudz šauteni. Bet viņš saprata, ka spēcīgā nebijusī sajūta ir atgriezusies. Acis aizmigloja tāda kā sarkana dūmaka, un pirmo reizi viņš izjuta aukstā metāla sniegto atbalstu. Tajā pašā brīdī viņš apzinājās savu varu pār cilvēka dzīvību, viņš bija kļuvis varenāks par Brikiju Brauderu.

Olafs nožēloja, ka nav ieklausījies, kad tēvs centās iemācīt viņam šaut, kaut vai vienkārši nomērķēt uz benzīna kannu sētas stabā. Olafam tas izraisīja riebumu. Zēns bija negribīgi pāris reižu izšāvis, tomēr klusībā nosolīdamies, ka nekad nemēģinās šaut uz kādu dzīvu būtni. Pat ne uz lapsu.

Taču tagad viss bija citādi. Cik klusu vien varēdams, viņš sāka skriet, mezdams plašu loku, lai nenobaidītu ķenguru un neaizdzītu to pretī Brikijam. Olafa kājas ļima, sirds dobji dauzījās, kad viņš klupdams krizdams kūleņoja pa klintīm un dzelkšņaino kalnu lejā pāri izžuvušajai krika gultnei uz viņu ieplakas pusi. Piesardzīgi pašķīris krūmus, viņš, elpu aizturējis, apstājās. Brikijs ar šauteni plecā atradās piecdesmit jardus tālāk. Vēl simts jardus uz priekšu stāvēja baltais ķengurs un, saozdams briesmas, tramīgi grozīja galvu uz vienu un otru pusi.

Rietošās saules gaismēnu rotaļa ietērpa ķengura vijīgo augumu bāli zeltainā nimbā.

Tad dzīvnieks, atguvis pašpaļāvību, lēkšoja uz dīķi. Brikijs nevarēja viņu palaist garām. Un kāds, kurš nebija Olafs Melstroms, pacēla pie pleca tēva šauteni un nomērķēja: kāds ar tērauda stieni mugurkaula vietā, lai nebūtu jātrīc, kāds ar aukstu, nekad neizjustu naidu, kas izdzen no sirds jebkuru žēlumu. Pat nospiezdams mēlīti, viņš zemapziņā juta apmierinājumu. Tad redz, ko nozīmē būt slepkavam, viņš nodomāja, kad šāviens apdullināja ausis un šautene nežēlīgi atsitās pret plecu. Slepkava. Kaut arī viņa rokas tiktu notraipītas ar cilvēka asinīm, viņam būtu vienalga. Tomēr, nolaidis lejā ieroci, zēns sāka trīcēt.

Viņš palūkojās pāri krīkam un ieraudzīja Brikiju jocīgā apjukumā blenžam.

— Tu, nolādētais stulbeni!— Brikijs iebrēcās.— Es neesmu aizticis tavu ķenguru. Re, tur šis aizjož, pārspējot simts metru rekordu.

Lai gan viņa runasveids bija tikpat pašpārliecināts kā vienmēr, kaut kas puiša balsī bija mainījies. Olafs lēni gāja viņam pretī, un viņa sejā nebija ne ēnas no smaida. Viņš vairs nejuta baiļu no vecākā zēna, pat ne biklumu.

— Es tevi brīdināju . . .— Olafs izdzirdēja stingru, nepazīstamu balsi sakām.— Es tevi brīdināju — ja tu kaut reizi pieskarsies šim ķenguram, es tevi nogalināšu . . .

— Tu taču tikai pajokoji!— Brikijs neveiksmīgi centās atgūt balsī bravūru. Tagad tajā jautās apjukums un bailes. Viņš mēģināja pavīpsnāt.— Tu vēl nekad nevienu neesi nogalinājis.

— Vienmēr ir jābūt pirmajai reizei,— atbildēja svešinieks, kas bija pārņēmis Olafu Melstromu.

Brikijs neticīgi viņā nolūkojās.

— Vai tu esi sajucis, vai? . . .

— Varbūt,— svešinieka balss bija cieta.— Tagad pazūdi no manas zemes un atceries, ko es tev teicu!

Brikijs grasījās izaicinoši atcirst, bet, vēlreiz paskatījies uz bālo, stingo seju, mainīja savu nodomu. Viņš pārmeta šauteni pār otru plecu un devās prom pāri krīkam, murminādams:

— Kurš to varēja iedomāties . . . jaunais Olafs .. . slepkava.

Olafs vēroja viņu un saprata, ka kopā ar Brikiju aizgājis arī kaut kas no paša skaidrības un ticības. Slepkava? Vai viņš bija šāvis, lai nogalinātu? Olafs papurināja galvu, taču, godīgi sakot, pats nerada atbildi. Tā jaunā, spēcīgā sakne palika viņā, smaga un indīga, un, pats to neapjauzdams, dīvainā kārtā viņš saprata, ka tas ir naids. Varbūt tas izgaisīs.. . Varbūt. Olafs juta, ka acīs sariešas asaras, bet zināja, ka tās nekad nenoritēs.

Kad viņš atgriezās mājās, tēvs viņu jau gaidīja. Viņš bija uztraukts.

— Šķiet, ka viņpus ieplakai atskanēja šāviens . . .

— Nekas tur neatskanēja.

Olafs iemeta šauteni mašīnā un iegāja mājā.

PĀRAUGSME

Kad Gretai Tevistokai bija sešpadsmit gadu, kādā vēlā vasaras vakarā viņa devās pastaigā gar upi pie sava brālēna. Lai būtu īsāks ce|š, viņa gāja taisni caur Skogliju vīnadārzu, atcerēdamās, kā viņas brālis Vernons bija pajokojis, kad pārdeva daju no viņu īpašuma imigrantu ģimenei, lai samaksātu parādus, kuros bija iedzīvojies galvenokārt savās sacīkšu braucēja un dīkdieņa gaitās.

«Tēv, man jāatzīst, ka es tevi neapskaužu mūsu jauno kaimiņu dēļ. Mēdz teikt, ka tādiem ļaudīm esot vesela orda bērnu. Tie jau kuru katru izdzīvos . . .»

Toreiz viņi bija kopā pasmējušies, īpaši par kaimiņu dīvaino uzvārdu. Tagad Greta zināja, ka Sķoglijiem nav vesela orda bērnu, ka to ir tikai trīs. Vecākais bija zēns Petriks, apmēram Gretas gados. Viņiem nebija mātes. «Viņu paņēma karš,»— tā Skogliji jautāti atbildēja, un viņu sejas bija tumšas un noslēgtas.

Greta uz brīdi apstājās, vērojot baltās mēnessgaismas briljantspožo atspulgu ūdenī. No tās vietas, kur viņa stāvēja, Skogliju uzceltā koka kotedža nebija redzama, visapkārt pletās vienīgi vīnadārzs, kas bija rūpīgi jo rūpīgi apstrādāts. Greta bija dzirdējusi, ka kaimiņu ģimene ceļoties augšā līdz ar sauli; viņi ara, sēja, piestiprināja vīnogulājus, uzmanīja pumpuru veidošanos, nolādēja debesis par nelaikā uznākušajiem lietiem, pārbaudīja, vai vīnogām nav melno punktu vai kādu citu slimību. Cik čakli viņi tās apkopa! Gretas brāļi mēdza pazoboties, novērsuši skatienu no pašu atraidītās zemes akriem.

Sākumā Greta bija viņiem pievienojusies, bet, vērojot no savas dzīvžoga puses jaunatnācējus darbā, viņa atklāja sevi domājam: «Kā viņi mīl vīnogulājus, izskatās, ka zina katru ķekaru pēc vārda.» Un Greta brīnījās, kā gan tā var būt. Tad viņa paraustīja plecus un mēģināja kaimiņus aizmirst.

Tagad, ejot cauri vīnadārzam, viņa aplūkoja milzīgos melno vīnogu ķekarus. Katra vīnoga bija gandrīz plūmes lielumā. Greta satvēra vienu pirkstos. Oga brīvi ieslīdēja viņas plaukstā — gluda, salda, pārklāta ar tādu kā pērļainu sarmu, varbūt pirmo salnu vieglā pieskāriena dēļ. Greta nolaizīja ar mēles galiņu vēso mizu. Mutē saskrēja siekalas, un, saņēmusi vīnogu starp zobiem, viņa to sakoda, un sula izplūda kā nektārs, bet gar zodu noslīdēja piliens.

«Tai nav istabas temperatūra,» Greta nodomāja, «tai ir mēness temperatūra.» Un pēkšņi viņa nepiespiesti iesmējās.

Greta pacēla acis augšup un ieraudzīja, ka uz viņu skatās Petriks.

Viņš nerunāja, viņš tāpat vien tur stāvēja kā melna, lempīga ēna starp saviem vīnogulājiem. Viņam bija mugurā novazāts, uz krūtīm neaizpogāts krekls, bikšu gali pie potītēm bija apspūruši. Mati šķipsnām krita pār bālo pieri.

Vēl arvien viņš neteica ne varda.

— Tavas vīnogas izskatījās tik kārdinošas . . .— Greta stostījās.— Es nespēju atturēties nenogaršojusi. Ceru, ka tu nedusmojies?

Viņš klusēja un tikai skatījās uz Gretu, tā ka viņa sāka nervozēt un virzījās projām.

— Neaizej!— Akcents bija jūtams, tomēr viņš runāja angliski daudz labāk nekā pārējie.

Greta apstājās un paskatījās atpakaļ.

Petriks paspēra soli tuvāk.

— Tavi mati ir kā liesma. Manā zemē sievietes ir tumšmatainas . . . Bieži vien, kad strādāju, vēroju tevi ejam garām pa ceļu. Tavi mati ir kā uguns — pat saule.

Greta nespēja izdomāt, ko lai atbild.

— Man jāiet. . . brālēni mani gaida.

Un pēkšņi meitenīgā augstprātībā, par ko sevi tūlīt pat arī nicināja, viņa teica:

— Kādreiz manai ģimenei piederēja visa šī zeme — divdesmit jūdzes gar upi.

— Divdesmit jūdzes?— Petriks bija pārsteigts.— Manam tēvam ir tikai šie daži akri. Mēs visi esam ļoti laimīgi un . . . lepni.

— Bet jūs nevarat izdzīvot ar tādu mazumu!— Greta iesaucās ar jaunībai raksturīgo tiešumu.

— Mājās mums bija tikai pusakrs zemes. Uz klints. Mums bija jānes zeme grozos, lai izveidotu terases. Mēs tās ierīkojām visur, kur vien var pieķerties vīnogulāji.

Pusakrs. Tik liela platība kā viņu tā saucamais «mājas aploks», kurā ietilpa tenisa korts un kaut kas līdzīgs sakņu dārzam. Pusakrs .. .

— Tavas vīnogas ir brīnišķīgas,— Greta sacīja, ar plaukstu noslaukot muti.

— Lūdzu!— Viņš izrunāja vārdus mulsi un nopietni, it kā būtu tos iemācījies no sarunu valodas vārdnīcas.

Greta tīksmi sajuta zem kājām irdeno zemi, stāvot vagā starp vīnogulāju rindām, ko apspīdēja mēness stari, atsedzot smagos ķekarus. Likās, ka asinis dzīslās sāk mutuļot, kad Petriks pienāca tuvāk, norāva vēl lielāku vīnogu un pielika viņai pie lūpām.

— Nogaršo,— viņš meitenei teica.

Viņa pavēra lūpas, un zobiem pieskārās samtainā, vēsā un nektārsaldā vīnoga. Viņa palūkojās augšup zēna tumšajās acīs, un arī tajās atmirdzēja mēnessgaisma. Vai varbūt tie bija zvaigžņu asie, spožie stari?

Meitene juta, ka viņš ož pēc zemes, pēc darbdienas sviedriem, viņa juta arī sev gar zodu pilošās sulas smaržu.

Un tad viņa skrēja, skrēja pa grubuļaino zemi, atpakaļ neskatīdamās.

Pēc tam Greta vairs netika runājusi ar Petriku. Šad un tad viņa uzmeta acis zēnam, kurš nepaguris strādāja savā vīnadārzā; Greta turpretī kopā ar brāļiem braukāja automašīnā uz pilsētu, bet tēvs kļuva pārāk vecs un vārgs, lai rūpētos par savu īpašumu.

Kad meitenei bija divdesmit gadu, viņa devās ar dažiem draugiem pāri jūrai, un, kamēr viņa bija projām, tēvs nomira.

«Viņš mums nav atstājis neko, tikai parādus,» rakstīja brālis Vernons. «Lai izkultos, mēs nolēmām pārdot veco māju. Zinām, ka arī Tev tā nerūp, nu Tev vismaz būs skaidra nauda vecumdienām.»

Tad viņa vēl neaptvēra, cik ļoti mīl māju, kurā uzaugusi. Bet brālim bija taisnība . . . Pārdošana bija vienīgais prātīgais atrisinājums. Greta atbildēja īsi un pēc ilgāka laika saņēma tikpat īsu atbildi:

«Greta, Tu nekad neuzminēsi, kas nopirka veco māju! To nopirka Skogliji! Samaksāja skaidrā naudā. Tici man, tiem zemniekiem vienmēr kādā zeķē ir iebāzta pietiekama summiņa . . .»

Un dažus mēnešus vēlāk:

«Aizbraucām, lai paņemtu kaut ko no mantām. Skogliji ir ievākušies... un nopietni ievākušies. Viņi ir pārbūvējuši otru verandu par garāžu savam vecajam braucamajam un traktoram. Un, kā jau varēja sagaidīt, viņi ir nocirtuši ozolus. Vecais vīrs zvērēja, ka viņam bijusi nepieciešama zeme, lai iestādītu vēl vīnogulājus. Kas to būtu varējis iedomāties! Ir nu gan cilvēki! Greta, nebrauc atpakaļ! Tava sirds to neizturēs. Atceros, ka Tu mīlēji ozolus.»

Tomēr viņa atgriezās — vēlāk, pēc daudziem gadiem. Taisnība, ozoli viņai bija mīļi, taču viņa nebija darījusi neko, lai tos saglabātu. Neviens no viņiem nebija neko darījis. Bet nocirst tos. . . dažu vīnogulāju dēļ! Viņai bija jāredz šī postaža, lai gūtu gandarījumu, lai uzkurinātu savu pamazām zūdošo naidu pret Skoglijiem, kuri to bija izdarījuši. Pēc tam viņa nekad vairs turp nebrauks.

Та nu Greta iegriezās pēdējā ceļa līkumā, no kura vienmēr skatienam pirmās starp varenajiem ozoliem pavērās vecās mājas apskrubušās ķieģeļu sienas. Viņa apstādināja automašīnu.

Ozolu nebija. Toties bija citi koki — slaidi, pēc citroniem smaržojoši gumijkoki, gandrīz tikpat lieli kā ozoli, ar sudrabaini sārtiem stumbriem kā meiteņu augumi un lapotni, kas nekad neatstāja koku kailu, bet vienmēr, tiekdamās pret zilajām debesīm, slēpa no saules tā skaistumu. Te bija šo koku dzimtā zeme, un koki to apzinājās skarbā lepnumā par savu mantojumu.

Greta Tevistoka klusi sēdēja, nemanīdama, ka asaras plūst viņai pa vaigiem, un nejuzdama, ka garš, plecīgs vīrietis, iznācis no vīnogulājiem, dodas pie viņas.

— Vai jūs bēdājaties par ozoliem?— Pīters Skoglijs bez kāda ievada jautāja. Negaidot atbildi, viņš turpināja: — Jums jāpiedod manam tēvam. Atcerieties, reiz viņam bija tikai pusakrs zemes, lai varētu pabarot ģimeni.

Šķita, it ka nebūtu pagājuši daudzie gadi.

— Jā,— Greta teica, noslaucīdama asaras.— Pusakrs zemes uz klints.

Smaids ielija plecīgā vīrieša grūtsirdīgajā sejā.

— Es zināju, ka jūs bēdāsieties. Tādēļ pēc tam, kad mana tēva vairs nebija, iestādīju gumijkokus. Labi, ka jūs tos redzējāt.

— Tie ir jauki,— Greta dzirdēja sevi sakām, un, kaut arī bija gaiša diena, viņa jutās tā, it kā atkal spīdētu mēness un asinis joņotu viņas dzīslās.

Lai gan māja bija kārtīga un tīra, tomēr tā izskatījās citāda, viscaur bija jūtami svešas rokas pieskārieni. Kādreiz panīkušo vīnkoku vietā slējās citi — cilvēka garumā, tomēr, kā Greta nodomāja, ne jau šī vīra augumā; rindstarpas bija rūpīgi koptas un taisnas, bez nevienas nezāles, bez nevienas liekas spraugas. Bija uzcelta jauna žāvēšanas nojume, uz stiepļu pinuma plauktiem kaltējās rozīnes un korintes, un visapkārt smaržoja rūgstošas vīnogas.

— Vai jūsu tēvs ir miris?— viņa jautāja, lai mainītu sarunas tematu.

— Pirms desmit gadiem. Vīnkokiem piemetās filok-sera^6— tas viņam bija pārāk liels trieciens. Viņš atteicās stādus iznīcināt un nošāvās. Mana māsa ir precējusies. Brālis atrada vieglāku ceļu, kā pelnīt iztiku.— Pīters viegli pasmaidīja.

— Šķiet, ka viņam taisnība,— Greta sarauca pieri, atcerēdamās aizgājušos gadus.— Atminos pati savu brāli mūžīgi sūdzamies, ka lietus līst par maz, ka lietus līst tad, kad nevajag, ka līst par daudz... vai par salu... vai par melnajiem punktiem. Un par pārāk smago darbu.

Abi iesmējās.

— Ja pietiek neatlaidības,— Pīters klusu teica,— viss nokārtojas. Kad filoksera ķēra mūsu vīnogas, tēvs domāja, ka ar mums ir cauri. Pēc viņa nāves es izraku visus vecos Eiropas vīnkokus un pārstādīju jaunus — amerikāņu celma potzarus. Kaimiņi teica, ka es esot traks. Pirmie pieci gadi...— Pīters apklusa un neizdibināmu seju paraustīja plecus.— Bet pēc tam apstākļi bija man labvēlīgi.

— Jūs esat pārvērties,— Greta pārsteigta lūkojās uz vīrieti.— Kad jūs pirmo reizi te parādījāties, lai apmestos uz dzīvi, es nobijos. Jūs izskatījāties kā cilvēki no citas pasaules.

— Taisnība. No kara un nemieru pasaules, no smaga, nogurdinoša darba un mūžīga izsalkuma pasaules. No pasaules, kuru jūs nepazīstat.

Greta ātri ierunājās:

— Kā mēs varējām zināt, būdami tik tālu prom? Bet, kad es devos uz Eiropu, pie Vidusjūras, par kuru biju tikai lasījusi, ka tā ir krāšņs spēļu laukums bagātajiem ... Es ieraudzīju mazus vīnadārzus, pieplakušus pie kalnu nogāzēm, terase pie terases, tieši tā, kā jūs stāstījāt. Man bija kauns.

— Ļaudis bargi tiesā, paši nezinādami. Tā vienmēr ir bijis. Vai nevēlaties visu apskatīt? īpašums arī ir mainījies. Tagad te ir piecdesmit akru. Brālēni palīdz man tos apstrādāt.

Pamazām esmu specializējies. Tajos desmit akros sarkanā māla es audzēju īpašu šķirni —«Shiraz». Jums tās vēlāk japagaršo. Tādu buķeti nevar aizmirst — mande|u, ciedr-riekstu un ziedu aromāts. To nevar izstāstīt... pašai janobauda.

Viņi devās uz vīnadārzu. Tas bija tik rūpīgi izkārtots, ka izskatījās kā militārs pulks. Greta klausījās gluži kā transā, kad viņš skaidroja, kādas šķirnes aug rindās, kurām viņi gāja garām: «Black Shiraz», «Cabernet Sauvignon», «White Hermitage», «Marsanne» ... Kā šis zemnieku puisis bija kļuvis par tādu lietpratēju?

Pīters pasmaidīja, nojauzdams, ko viņa domā.

— Sakrāju naudu. Mācījos, pabeidzu vakarskolu. Sešpadsmit gados var daudz ko panākt. Reizi gadā es apmeklēju kādu slavenu vīnadārzu. Ielejā ir viens tāds ... divas mājas pie ezera ... un vecs pagrabs. Es sev nosolījos: reiz man piederēs ari tas, mazi puišeļi braukās ar laivām pa ezeru un ...

— Tātad jūs esat precējies?— Greta aši jautāja un novērsa skatienu.

— Nē.— Pītera seja atplauka.— Es gaidīju. Es zināju, ka jūs atgriezīsieties. Bet tagad jums jāredz mans pagrabs. No pamestā vīnadārza es atgādāju šurp lielas šīfera plāksnes, pats pagatavoju rūgšanas tvertnes. Bet šis tornis .. .— Viņš izskatījās apjucis.— Jūs to varat saukt par apmātību .. . par neprātu. Vienu tādu es redzēju citā štatā. Tornis man atsauc atmiņā dzimtās zemes aizmirstās mazās pilis. Bet esmu rīkojies muļķīgi, to celdams. Nevar visu atveidot, kā bija tajā zemē! To nevar arī vēlēties. Kādu dienu es to nojaukšu.

— Nē! Lūdzu, nedariet to! Man tas patīk ...

— Jā?

Viņi abi iegāja plašajā pagrabā, kur desmit galonu^7tilpuma un lielākās ozola mucās raudzējās vīns. Pagrabā vēdīja patīkama rūgstoša vīna un veca koka smarža, tur bija patumšs un vēss.

Pīters norādīja uz mucām.

— Mans tēvs bija amatnieks ... Es pierunāju viņu taisīt mucas un vīnkoku apkopšanu atstāt man. Viņa roka bija par smagu. Daži vīri ir dzimuši vīnkopji, tam nepieciešama īpaša izjūta. Un vai redzat... te ir jūsu ozoli. Tie nav saskaldīti bluķos un sadedzināti, kā jūs bijāt domājusi.

Gretas seja sāka starot. Viņa paspēra dažus soļus un pārslidināja pirkstus pār vienu no milzu mucām.

— Cik brīnišķīgi .. .— Balss skanēja dobji un piesmakuši. Pīters piegāja pie mazas bufetes nišā un paņēma pudeli

vīna un divas glāzes. Viņš uzmanīgi ielēja katrā «Black Shiraz»— brīnišķīgu tumši sarkanu vīnu, gandrīz purpura nokrāsā.

Greta paņēma glāzi un pacēla pie lūpām. Izsmalcinātā buķete smaržoja kā vīraks. Greta palūkojās uz vīrieti, kurš vēroja viņu.

— Par ozoliem,— viņa teica, un abi iedzēra.

Laukā, klusi sačukstēdamies, cits pret citu šūpojās alejas koki, nošalkdami, kad no upes uzpūta vējš.

DŽUNGĻI — ZAĻIE

Ja otro dienu Tomass Mīens bija apmaldījies.

Sākumā tas viņu īpaši neuztrauca, ja neņēma vērā nemitīgo mitrumu. Armijas manevri viņu garlaikoja, turpretī tropiskais lietus mežs apbūra. Militārajās mācību grāmatās par džungļiem viņš bija lasījis, ka tur nevarot redzēt pat izstieptas rokas attālumā, taču viņš nekad tam īsti nebija ticējis.

Līdz šim brīdim. Dīvaini, viņš nodomāja, ka nevar saredzēt debesis, naktī pat ne zvaigznes nevar saredzēt.

Tomass uzsildīja pēdējo neparedzētiem gadījumiem domāto brokastu devu, tad piecēlās un, kā bija mācīts, samīdīja kvēlojošās ogles. Pie velna — kur gan viņš atrodas?

Milzu koki viņam visapkārt stāvēja sardzē, tāpat kā drīz vien stāvēs militārā policija, Tomass sapīcis nodomāja, atceroties, kā komandieris bija solījis, ka sodīs par mācību citiem to puisi, kurš nākamais būs apmaldījies. Šeit gan nebija dzeloņstiepļu, toties ceļu viscaur aizšķērsoja savijušies staipekņi. Jā, viņš bija īsts cietumnieks. Ieslodzījums vieninieku kamerā. Viņa zaļais džungļu tērps, saulē iedegusī āda un gaiši brūnās acis saplūda ar apkārtni. Vienīgais, ko puisis dzirdēja, bija dobjais būkšķis, kad no melno pupu koka nokrita kāda pāksts.

Nakts klusumā drosme bija nedaudz noplakusi, bet šobrīd, kad saule pacēlusies stāvēja tik augstu, viņš jutās labāk.

Likās, ka apkārt viss peld bāli zaļā dūmakā, ko pāršķeļ gaismas stariņi caur lapotņu mudžekli tur, augšā.

Tomass bija izsalcis un lūkojās, vai tuvumā nav kāds tropiskais auglis. Viņš ieraudzīja nelielu zīdkoku ar sirdsveidīgām lapām. Varbūt zem tām ir ogas? Roku izstiepis, viņš paspēra soli.

— Stāt!— Tomasu apstādināja meitenes balss.

Puisis palūkojās apkārt. Šķita, ka viņš nav dzirdējis kādu nākam, jo biezais mežs noslāpēja skaņas.

Slaida, gaišmataina meitene, ģērbusies noskrandušā izjādes tērpā, bieziem ādas cimdiem rokās, viņu atturīgi sveicināja:

— Labrīt! Ja es būtu tavā vietā, es netuvotos tam krūmam.

— Kādēļ ne? Es tikai meklēju zīdkoka ogas.

— Tas ir sprigaņu krūms.

— Vai tiešām to nevar aiztikt?

— Tas ir dzelkšņains. Pieskaries tām smalkajām, mīkstajām pūciņām zem lapām, un tev viss kļūs skaidrs. Tādēļ jau man ir cimdi rokās. Mūsu labākais zirgs Princis iedrāzās vienā tādā. Sāpes viņu padarīja vai traku, un lopiņš noauļoja no klints lejā aizā.

— Man diez ko negribētos sekot Princim.— Tomass pavirzījās nost no šķietami nevainīgā koka.

Meitenes lūpas pavērās smaidā, un iemirdzējās balti zobi.

— Sāpes ilgst nedēļām, dažkārt pat mēnešiem. Vienīgais pretlīdzeklis ir šī paša koka sula.

Tomass izbrīnījies jautāja:

— Kā tu to visu zini?

Meitene paraustīja plecus.

— Es šeit dzīvoju. Tāpēc jau tētis tik lēti nopirka šo zemi ... tā ir kā nosēta ar dzelkšņainajiem kokiem. Tēvs iepazinās ar māti kara laikā armijas hospitālī Anglijā; viņš tai iestāstīja, ka viņam piederot plantācija Kvīnslendā. Māte laikam bija iedomājusies, ka tā ir vecā, labā Virdžīnija, kur melnādainie dzied vien un notiekas visādas tādas dullības . . .

Tomasu uzjautrināja neparastais literārās angļu valodas un modernā slenga sajaukums.

— Lai būtu kā būdams, paldies par brīdinājumu, mis ...

— Kraitone. Kresa Kraitone.

— Kresa! Kāds jocīgs vārds . . . Ak, piedod!

— Jā, tas ir diezgan jocīgs vārds. Tas nozīmē—«avotu krese». Māte stāstīja, ka tā esot īpaši skaisti ziedējusi tajā gadā, kad es piedzimu. Viņa sakreņķējusies, ka es neesmu puika, un nosaukusi mani pirmajā vārdā, kurš ienācis prātā.

— Vai tev brāļu nav?— Tomasu ieintriģēja meitenes atklātība.

— Nē. Man ir četras māsas.

Tad sākās tādi vārdu plūdi, kādi rodas cilvēkiem, kuri beidzot tikuši laukā no savas vientulības.

— Māte vainoja tēti, bet viņš jau tik sen kopš miris, ka ceru — viņu tas vairs neinteresē. Mums visām vārdi sākas ar «K». Nejautā, kāpēc! Keitija ir vecākā. Viņai bija jāmācās spēlēt klavieres, tomēr viņa ne velna neprot. Klēra zīmē ar ūdenskrāsām, Karolina auž, kaut gan viņai, paldies dievam, labāk padodas radio labošana. Kitija dara visu, lai nedarītu neko. Un, protams, mēs visas cepam un šujam, un lasām «Kalnu Aukas»1 . . .— Kresa atvilka elpu.

— Un ko dari tu?— Šķiet, jaunais kareivis nekad nebija zinājis, ka pasaulē ir tādas meitenes, tāpat kā viņš nebija zinājis par lietus mežiem.

— Akv māte mēģināja man iemācīt apgleznot porcelānu, bet tad atzina, ka esmu pārāk līdzīga tēvam, lai man būtu jebkādas mākslinieciskas dotības. Tā nu es studēju botāniku — neklātienē. Tas ir diezgan interesanti.

— Mana laime, ka tu to dari! Es sāku studēt mežsaimniecību, bet tad mani iesauca armijā. Līdz dzelkšņainajiem kokiem gan vēl nebiju ticis.

— Es taču aizmirsu pajautāt, kā tevi sauc un ko tu meklē mūsu īpašumā!— iesaucās meitene, kā stundā atcerējusies uzdoto vielu.

— Mani sauc par Tomu Mienu. Esmu no Militārās apmācības skolas, bet nu jau divas dienas kopš esmu džungļos apmaldījies.

— Tad jau tu diez cik labi nebūsi apmācīts,— Kresa stingri noteica.— Vai tad tev neiedeva portatīvās radioiekār-tas komplektu?

— Nē, tāds ir kaprālim. Atpūtas laikā devos meklēt orhidejas un vairs neatradu ceļu atpakaļ.

Toms ziņkāri vēroja Krešu. Viņa noteikti piederēja pie tās dīvainās ģimenes, par kuru mēļoja viņa biedri.

«Piecas meitenes,» viņi stāstīja. «Bet neceriet, tur nav ko iesākt; kaut gan sestdienas ballītēm pietiktu ar viņām un vēl kādu duci. Taču māte viņas tur aiz atslēgas. It kā nebūtu no šīs pasaules.»

Angļu rakstnieces Emīlijas Bronti (1818—1848) romans.

Tagad Miens nosprieda, ka tā tik tiešām ir patiesība. It kā nebūtu no šīs pasaules. Gluži kā lietus meži. Pēc šaurajām nomales ieliņām, kur viņš bija nodzīvojis visus savus divdesmit gadus, meži sniedza jaunas emocijas viņa dzīvē, atklāja jaunu dimensiju. Un šobrīd, vērojot meiteni, puisis izjuta tādu pašu klusu prieku un pacilātību.

— Es meklēju teliņu,— meitene teica, un Toms brīnījās, kur šo balsi jau ir dzirdējis. Varbūt televīzijā?

— Es būtu pateicīgs, ja tu dotu ziņu manai rotai, lai atsūta džipu man pakaļ,— viņš lūdza.

— Labi!— Meitene sarosījās uz promiešanu.— Nāc pa šo taku. Es pati to izcirtu, tāpēc zinu, ka tā ir droša.

Toms savāca savas mantas un sekoja meitenei. Viņš vēlējās, kaut meitene nebeigtu pļāpāt — viņas balss atgādināja putnu čivināšanu agrā rītā, kad viņš pirmo reizi ieraudzīja mežu. Skaidra, glāsmaina un maiga balss. Pēkšņi viņi izgāja klinšainā klajumā, bet aiz tā pletās ēnaina ieleja, kuru kā tumšs mākonis ietvēra zaļi pakalni. Pašā apakšā varēja redzēt pāris akru uzartas zemes, nelielu mājeli un sīkus punktiņus — tas acīmredzot bija ganāmpulks.

Meitene pamāja ar roku.

— Tā ir mūsu .. . plantācija. Vai zini, dažreiz tur, lejā, es jūtos tā, it kā mēs būtu kādi radījumi dziļajā Barjerrifā . . . Skatāmies augšup un redzam, ka tur visa pasaule ir izkropļota.

Tagad Tomass viņu varēja skaidri saskatīt. Izejot no blāvi zaļās meža gaismas, viņš ieraudzīja, ka meitene ir skaista, apmēram septiņpadsmit gadus veca. Pareizi sejas vaibsti, lielas, pelēkas acis, balti sārta seja, tik ļoti atšķirīga no tām iedegušajām meiteņu sejām, ko viņš bija pieradis redzēt; mati kā maigi saulesstari cirtām krita pāri pleciem, mirdzot agrā rīta miglā. Un vēl kaut kas piesaistīja viņa uzmanību: tāda kā neskarta, tomēr izaicinoša jaunavība.

Tad, jautri iesmējusies, viņa skriešus, kājām slīdot, nošļūca lejā pa stāvo taku. Tomass dziļi ievilka elpu. Šķita, ka viņš metas aukstā, melnā ūdenī, nezinot, cik tas dziļš.

Pārsteidzoši īsā laikā viņi nokļuva pie angļu stilā būvētas fermas vārtiem, viscaur apaugušiem ar ziedošiem vīteņaugiem. Aiz tiem pavēnī atradās lapene, pie kuras Toms pamanīja dažas no tām brīnišķīgajām orhidejām, kādas viņš bija redzējis augam mežā, tikai vienmēr nepieejamās vietās.

Pa durvīm iznāca gara, tieva sieviete. Viņa bija ietinusies tik daudzās šallēs, jakās un seģenēs un kustējās tik stīvi, ka atgādināja Tomasam drēbju pakaramos, ko viņa māsas mēdza apģērbt kā lelles. Mati uz pakauša bija saveidoti neskaitāmos pelēkos, lielos gredzenos.

— Kresa, kur tu biji? Es aizsūtīju Keitiju uz ceļu pēc piena kannām, bet tu taču zini, ka tās ir pārāk smagas.

Viņas saltais skatiens pievērsās jaunajam kareivim.

— Un, ja atļauts jautāt, kas ir šī persona?

— Kareivis, māt. Viņš manevros apmaldījies, un es atvedu viņu uz siltām pusdienām. Vai viņš drīkst aizsūtīt ziņu uz bāzi, ja radioraidītājs darbojas?

— Par laimi, jā. Karolīnai uz tādām lietām ir zināmas spējas . . . tās, bez šaubām, mantotas no jūsu tēva.

Sievietes acis atgriezās pie Tomasa, bet, ieraugot viņa vienīgo uzšuvi, tajās neiemirdzējās ne stariņš viesmīlības. Tomēr viņa drūmi teica:

— Nāciet iekšā! Viena no meitenēm atnesīs jums kafiju. Arī kviešu plāceņi ir svaigi.

Tomass gandrīz vēlējās apgriezties uz papēža un rāpties atpakaļ uz meža masīvu, bet viņš nespēja pretoties siltā ēdiena smaržai. Turklāt viņam bija jādod ziņa uz bāzi, vienalga, kādā veidā. Viņš sekoja sievietei, bet tad apstājās uz sliekšņa, neticēdams pats savām acīm. Jau no ārpuses ferma izskatījās sagrabējusi, bet iekšā tā bija kā īsts šķūnis, ko satur kopā vīteņaugi. Trūka pat vispieticīgāko ērtību. Prātā iešāvās apzīmējums —«nabagu miteklis». Viņš nekad nebija ticējis, ka tādi ir. Turklāt Austrālijā. Bet viņš arī nebija ticējis, ka ir tādi džungļi, kamēr pašam nebija jāizcērt ceļš tiem cauri. Mēbeļu vietā bija iesaiņojuma kastes, pārsegtas ar kokvilnas pārklājiem, vienīgi dažu antīku krēslu paliekas tur stāvēja kā atvainodamās. Kaktā dižojās sagruvis flīģelis notraipītiem un pelējuma izrobotiem sāniem.

— Skaņa vēl arvien ir itin laba,— misis Kraitone piezīmēja, it kā norādot uz kādu ģimenes relikviju dižciltīgā namā.— Visas meitenes uz tā mācījās. Es pati arī.

Piecpadsmit gadus vecas meitenes ienākšana izglāba Tomasu no nepieciešamības atbildēt. Vai ļimdama zem smagās nastas, viņa stiepa milzīgu sudraba paplāti ar sudraba kafijas servīzi un smalku porcelānu. Toms pielēca kājās, bet sieviete ātri teica:

— Lai Kitija mācās, mister Mīen! Viņai nav daudz iespēju praktizēties .. .

Tomass nosarka un apsēdās. «Domāju gan, ka viņai nav daudz iespēju,» viņš saniknots nosprieda. Puisis juta, ka ienīst šo auksto, kaulaino sievu, kuras pāri plūstošais rūgtums atgādināja nepārtrauktos pakšķus lietus mežā.

— Jūs droši vien jūtaties mazliet savādi, pēc armijas dzīves nokļuvis meiteņu sabiedrībā?— viņa nevērīgi jautāja.

— Armijā esmu tikai trīs mēnešus,— Tomass atbildēja. — Mājās man ir piecas māsas.

Tomass sveicināja vēl trīs tikko ienākušās meitenes. Viņu apģērbs atgādināja Tomasa mātes drēbes pirmskāzu attēlos. Bet meitenes izturējās ar tik neuzkrītošu cieņu, kas nepieļāva nekādu nožēlu. Viņu vaibsti bija izsmalcināti, kaut ari sejas šķita nedaudz bālas. Bet pieklājīgā apģērbā, ar sakoptiem matiem viņu pulciņš izskatītos satriecoši. Varbūt pat radītu apvērsumu televīzijā. Toms pasmaidīja par šo iedomu.

— Pastāstiet par viņām!— Keitija, vecākā no māsām, pēkšņi ierunājās. Viņa likās kā trausla svece, kas nespēj noturēt pati savas liesmas smagumu.

Kā norunājušas, visas pārējās tūlīt vienā balsī iesaucās:

— Jā, pastāstiet mums! Piecas māsas — tāpat kā mēs!

Tomass nokremšļojās un pats bija pārsteigts, kāpēc kamols kaklā kļūst arvien lielāks. Viņš atcerējās māsas — bikini, mini svārkos tērpti, saulē iedeguši augumi, plīvojoši mati, starojošas jaunas sejas... atcerējās troksni, strīdus, smieklus, žēlošanos, ka nekam neatliek laika, jo jācenšas gūt panākumus. Laiks? Šeit gan neeksistē laiks, viņš prātoja. Nekādas dzīšanās pēc panākumiem.

— Nav jau daudz ko stāstīt. Mēs esam parasta ģimene. Verna un Dorotija ir precējušās — viņas bija skolotājas. Džūdija, pati nevaldāmākā, ir stjuarte. Dīdra ir visskaistākā: viņa mēģina tikt televīzijā. Rozmarija vēl ir skolniece, viņa grib kļūt par māsiņu.

Atskanēja daudzbalsīga nopūta. Tad meitenes pēkšņi atdzīvojās:

— Ak, laimīgās, laimīgās, laimīgās! Cik interesanti! Vai viņas krietni izklaidējas?

— Jā . . . pa vakariem, cik zinu, bieži vien.

— Un draugi?

Tomass pamāja.

— Un balles?

— Arī vairumā.

— Meitenes, lūdzu . . .— Misis Kraitones iebildums noslīka protesta vilnī. Viņa mēģināja atgūt autoritāti, tveroties pie tās kā izmisušais ķeras pie gumijas laiviņas, kad paisuma vilnis ielaužas viņa mierīgajā līcī.

— Mums nekad nav bijis viesību! Nevienas! Pat Keitijas divdesmit pirmajā dzimšanas dienā . . .— Kresa pārmetuma pilnām acīm skatījās tieši uz māti.

— Mister Mien .. . man jāatvainojas. Meitas nesaprot, kādas grūtības man bija jāpārvar, lai izdzīvotu, lai uzaudzinātu viņas par lēdijām.

Sajūsma nozuda no meiteņu sejām. Tomass sadzirdēja rūcam mašīnu, kas brauca lejā no kalna, un aši izlēma:

— Mums būs sarīkojums! Misis Kraitone, esmu jums pateicīgs. Tagad ļaujiet man atbildēt uz jūsu laipnību. Nākamās nedēļas nogalē mūsu seržantu skolas bāzē būs dejas. Vai jūs neatļautu savām meitām atnākt? Es apsolu viņas pieskatīt.

— Mister Mīen, manas meitas nav zaldātu nometnes izklaidētajās. Viņas ir laimīgas tāpat. Pavisam laimīgas.

«Pavisam laimīgas!» Tomass domās lādējās. «Visu mūžu dzīvodamas lietus mežu mijkrēslī, jaunas dzīves atbalsi sadzirdēdamas tikai caur biezokņiem . . .» Pēkšņi viņš apjauta, ka, ielauzdamies ielejas klusumā, viņš šeit ir ienesis laiku, tas tagad ir šeit.

— Protams, mēs iesim,— tā bija Kresa, kas to teica. Tad viņa nodūra galvu.— Bet mums ir tikai divas svētku kleitas .. .

— Jāiet tev un Karolīnai,— sacīja piecpadsmitgadīgā. — Tu, Kresa, viņu atradi, un Karolīna aizgādāja ziņu.

Misis Kraitone satriekta neticīgi palūkojās apkārt, it kā meklējot atbalstu. Meiteņu sejas bija noslēgtas un apņēmīgas. Misis Kraitone pēkšņi bija kļuvusi it kā sīka un nenozīmīga. Tomass juta, ka māte dusmojas un nožēlo savu sakāvi. Bet tad viņš atcerējās: divas kleitas uz piecām! Viņa māsas tam nespētu noticēt.

— Neuztraucieties,— pirmo reizi ierunājās Klēra, kā lasīdama viņa domas,— mums ir pietiekami daudz laika, lai mazliet atsvaidzinātu garderobi . . .

Toms saprata, ka smaids nodod viņa atvieglojumu. Kādu bridi viņš bija nobijies. Kas notiktu, ja visas piecas ierastos ballē, ģērbušās kā putnu biedēkļi pēc Otrā pasaules kara modes? Puiši Tomu aiztriektu pie velna. Pamatīgi izsmietu. Bet varbūt ne? Vairums bija itin kārtīgi cilvēki. Viņi nezobojās nedz par nabadzību, nedz lepnumu, nedz drosmi.

— Tad es būšu klāt nākamo sestdien pulksten astoņos, labi?

Tomass smalki atvadījās, militāri sveicinot. Misis Kraitone viņu ignorēja, viņas seja bija pelēka — gluži kā akmens. Līksmi satrauktu balsu koris, ko viņš atstāja aiz sevis, skanēja kā jautri uguns sprakšķi, kā liesmas, kas laužas cauri sausam krūmājam un ko viņš pats sākumā neapzināti, pēc tam ar prieku bija uzkurinājis.

Raugoties no džipa, kas brauca augšā kalnā, Toms redzēja, ka meitenes, pastiepušās uz pirkstgaliem, stāv bariņā pie vārtiem kā jaunas atvasītes, kas tiecas pret sauli.

BALTAIS TAURENITIS

Nikolass Koldvels atrāva Lalirra mājas ārdurvis un gaidpilns lūkojās lejā uz ceļu. Viņš pavērās pulkstenī. Gandrīz četri. Džoisai kuru katru mirkli jābūt klāt. Gaisu dāsni pildīja vēlīno akāciju neapjaušamā smarža, un zeltaino ziedu kupenas vieglajā vējā atvēlās līdz pat kāpnēm.

Nikolasam gribējās dziedāt. Gribējās svilpot un spriņģot tikpat nesaprātīgi kā jēriņiem kalnu aplokos. Vienalga, kā, lai tikai izpaustu savu prieku. Viņu apvaldīja vienīgi doma par vecāko brāli Bretu, kurš snauda verandas otrā pusē. Breta biezās, izteiksmīgās lūpas savilktos smīnā, kā tas nereti notika, kad viņš sarunājās ar jaunāko brāli. Brets bija aizbiklniecisks. Augstākajā mērā iecietīgs. Dažreiz nedaudz nicīgs. Viņš spēja veikt fermā visus darbus, kurus Nikolass neprata, un labi tika ar tiem galā. Nebija zirga, kuru viņš nevarētu iejāt, nebija mašīnas, kuru viņš nevarētu salabot, nebija vīra, kuru viņš nevarētu saliekt.

Niķa uzmanību piesaistīja kustība dārzā. Viņš palūkojās pāri verandas malai. Milzīgā oleandra paēnā tupēja Breta puspersiešu kaķene, ar pārlieku uzkrītošu aizrautību laizīdama un apkopdama sevi. Viņai abās pusēs kādas četras pēdas tālāk divi klaidoņi runči, pieplakuši pie zemes, vicināja astes nobirušajās lapās. Piemiegto acu spraugās liesmoja mežonīgas uguntiņas, un no ņurdošajām rīklēm lauzās ārā pa pusei kunkstošas, pa pusei dziedošas skaņas.

Tālāk, kur gar žogu zaļoja asparāgs, tupēja Niķa kaķis Pūkainis. Pirms daudziem gadiem Niks no kaķēnu metiena bija izvēlējies Pūkaini, un Brets to bija izkastrējis, tāpat kā viņš kastrēja daudzus dzīvniekus fermā. Dažreiz Niks apmulsis iedomājās, vai Pūkainis nesēro pēc zaudētās vīrietības. Viņam likās, ka ne. Kaķis bija bezgala pašpārliecināts un lieliski apzinājās savu varenību. Pašlaik viņš vienaldzīgi vēroja runču uzmanības apliecinājumus, viena ķepa viņam bija viegli pacelta, un saules gaismā viņa ķermenis šķita vizuļojam kā platīns.

Pēkšņi no žoga stūra atlidoja balts tauriņš. It kā gaisā pakarināts, tas uz vietas sastindzis vibrēja, grozīdamies vēlās pavasara saules staros. Kaķis lēca, nagus izlaidis, bet tauriņš ar nevērīgu grāciju izvairījās.

Nikolass mirkli vēroja šo rotaļu, līdz tuvojošās automašīnas vienmērīgā rūkoņa arvien vairāk pārņēma visu viņa būtni ar satraukumu un prieku.

Tad viņš atjēdzās, ka blakus stāv brālis, kaut ko pļāpā un rausta bikses ap jaunības slaidumu zaudējušo vidukli. Kādu laika sprīdi viņš stāvēja, tēlotā gurdenībā atlaidies pret margām. Tad bez brīdinājuma satvēra nelielu puķpodu, pilnu ar nokaltušu kaktusu stublājiem, un veikli kā kriketa spēlētājs meta to abiem runčiem. Uz mirkli dzīvnieku acīs pazibēja bailes, niknums un naids. Zobi atņirdzās, astes sastinga. Palēkušies uz augšu, runči aizvēlās katrs uz savu pusi kā precīzi trāpītas kriketa bumbas.

Brets sāka smieties. Niks skatījās uz viņa pavērto muti, kas bija sārta kā arbūzs un kontrastēja ar baltajiem, veselīgajiem zobiem. Sudrabotais kaķis devās līdzi pārējiem, bet tad palika ēnā stāvam, mulsi lūkodamies apkārt.

— Nabaga kroplis,— Brets dīki komentēja, vērodams kaķi. Tad viņš piebilda:— Domāju, ka labāk pārtraukt izpriecas, pirms ierodas tava draudzene.— Tā kā Niks neko neteica, viņš turpināja:— Skolotāja droši vien nav radusi pie prastas lauku dzīves.

— Pilsētās arī ir kaķi,— Niks pacietīgi atbildēja. Brets taču ir tik neliekuļots, Niks sev iegalvoja. Tomēr viņš juta pirkstus sažņaudzamies dūrē kā vienmēr, kad blakus bija brālis. Niks atvairīja vēlēšanos ieraut galvu plecos, muskuļi bija sasprindzināti, seja gandrīz saviebās. Savādi, jau brāļa klātbūtne vien nomāca visu viņa dzīvesprieku, pret šo sajūtu viņam bija jācīnās jau kopš bērnības. Viņš mēģināja sev iestāstīt, ka tas ir dabiski, jo Brets taču ir desmit gadus vecāks un aizvien, kā izrādījās, bija lielāks un spēcīgāks. Nikolass vēlējās būt līdzīgs Bretam; viņš sev aizliedza pat domāt, ka vecumdienās varētu kļūt tāds kā viņu abu tēvs — krunkains, izklaidīgs, iztukšots.

Breta sieva Džīna bija pametusi viņu pirms daudziem gadiem — drīz vien pēc trakulīgajām karalaika precībām. Brets tēloja, ka nejūtas aizskarts, un nepūlējās panākt šķiršanos. Bet Niks allaž bija pārliecināts, ka dziļi sirdī Brets nespēja piedot par aizvainoto lepnumu. Mātes pēkšņā nāve aptuveni ap to pašu laiku aizēnoja domas par Džlnas aiziešanu. Niks Džinu atcerējās kā mundru, apaļīgu armijas māsiņu, kura šķita vai radīta savam formastērpam. Arvien, kad viņam vēlāk ienāca prātā Džīna, likās neiespējami, ka tik skaistu un izcilu vīrieti kā viņa brāli kāda meitene varētu pamest.

Taču pagātne bija aizgājusi uz mūžiem. Šobrīd eksistēja tikai Džoisa, kas pašlaik brauca iekšā pa vārtiem. Un kopā ar viņu — jaunas dzīves sākums. Apprecējušies viņi dzīvos pilsētā trīs jūdzes no šejienes un pēc tam, kā to prasa viņa darbs, dosies prom, prom no Lalirra un no Breta.

Mazā krēmkrāsas automašīna, grantij šņirkstot, piebrauca pie verandas, un meitene, pārliekusies pār stūri, uzsmaidīja Nikam. Nikam šķita, ka sirds izlēks no krūtīm. Viņš noskrēja pa kāpnēm viņai pretī.

— Sveika, Džoisa ...— Niķa acis uztvēra ikvienu sīkumu viņas sejā. Viņš tajā nemainītu neko. Jūras zaļas acis zem tumšām, taisnām uzacīm, bāli zeltaina āda, dzeltenbrūni, cirtaini mati — kā nobrieduši kvieši, gludas, sarkanas jo sarkanas lūpas, samtainas kā ģerānijas ziedlapiņas. Jaunajam vīrietim šķita, ka viss saules un druvu zelts iepinies viņas matos un vizuļo ap viņu.

Niks atvēra automašīnas durvis un saņēma meitenes abas plaukstas.

— Redzi nu, Nik! Ceļu es atradu pavisam viegli. Trīs jūdzes ir sīkums!— Viņa pasmaidīja, un vīrietis no jauna izjuta lepnumu. Beidzot viņam ir kas tāds, kas nekad nevarēs piederēt Bretam.

Par spīti meitenes ārējai pašpārliecinātībai, Nikolass juta viņas biklumu un nedrošību par to, kā viņa tiks uzņemta. Meitene skatījās pār Niķa plecu, un viņš saprata, ka Brets kāpj leja pa trepēm. Un Niks juta, ka rokas atkal lēnām sažņaudzas dūrēs. Viņš piespieda sevi pasmaidīt.

— Iepazīsties, Džoisa, tas ir mans brālis Brets.

— Esiet sveicināts, mister Koldvel!— Balss bija pieklājīga, tomēr atturīga. Niks juta, ka sasprindzinājums atslābst. Viņš mēnešiem ilgi bija baidījies par šo brīdi, tādēļ arvien atlika iepazīstināšanu ar savu vienīgo ģimenes locekli. Viņš bija nolēmis organizēt tikšanos šeit, lai uzsvērtu, ka Lalirra pieder tikpat daudz viņam kā Bretam, ka viņš ir saimnieks, nevis tikai ciemiņš kā meitene, kaut gan viņš dzīvo galvenokārt pilsētā. Viņam arvien no jauna sevi bija jāpārliecina, ka vairs nebaidās no Breta, lai arī pats tam nekad tā īsti neticēja.

— Tātad jūs esat Džoisa?— Brets pastiepa lielu, stingru roku un sagrāba meitenes delnu, kaut gan viņa to nebija sniegusi.— Niks tik daudz par jums ir stāstījis,— viņš meloja,— ka šķiet, es jūs jau pazīstu.

— Tad mēs varam iztikt bez formalitātēm,— meitene atbildot viegli pasmaidīja un atbrīvoja savu roku. Nikam, kurš nobažījies klausījās, šķita, ka viņas balss nedaudz trīc.

— Tas man ir pa prātam,— Brets gausi novilka. Viņš pētīja meitenes seju ar savām tumšajām acīm, kuras piešķīra viņam viegli aizplīvurotu, mazliet noslēpumainu izskatu, kas, pēc Niķa domām, Bretam pašam glaimoja. Bretam nepiemīt nekas noslēpumains, Niks aizvainoti centās sev iestāstīt. Brets gluži vienkārši ir brīnišķīgs, labi veidots, gudrs dzīvnieks, kurš zina, ko grib, un to paņem. Senās dusmas sagrāba Niķu kā viltīgs drudzis, pār kuru viņš nespēja valdīt. Kaut kas līdzīgs atkārtotai malārijas lēkmei, bet viņam nav hinīna tablešu, Niks domāja. Jāsavaldās. Lai notiktu kas notikdams, Džoisa neko nedrīkst nojaust.

— Vai iesim iekšā?— Brets jautāja.— Saimniecības vadītājai misis Kovenai tējkanna turpat vai stundu jau vārās.

Džoisa aiz pienākuma pasmaidīja un, kā nojauzdama, ka Brets piedāvās savu roku, lai palīdzētu viņai uzkāpt, ieslidināja plaukstu Niķa elkonī. Pavisam mierīgs Brets saņēma viņas otru roku un kā atvainodamies sacīja:

— Vecos laikos gan būvējuši stāvas kāpnes, vai ne?

Pirmajā brīdī Nikam gribējās aizraut meiteni prom. Taču

viņš savaldījās. Viņi nedrīkst te sakauties kā tie nolādētie kaķi. Viņš ignorēs Bretu. Galu galā viņš nebūtu uzaicinājis viesos Džoisu, ja nebūtu par viņu drošs.

Pēcpusdienas tējas laikā Brets pret viņiem abiem izturējās kā saimnieks. Kaut viņš izputētu, domāja Niks un, tikko valdīdamies, vēroja, kā Brets padod apkārt ēdienus ar atbruņojošu neveiklību. Viņš atgādināja vīru, kurš sen jau atradis no sieviešu sabiedrības.

Tiklīdz viņi bija beiguši dzert tēju, Brets piecēlās no galda.

— Nāciet, Džoisa, es parādīšu jums apkārtni. Nik, izdzer pēdējo malku un, lūdzu, pieliec suni pie ķēdes! Viņš mums neliks mieru, turklāt sabojās Džoisas kleitu ar savām dubļainajām ķepām.

Mirkli jaunākais brālis vilcinājās, viņa seja aiz protesta satumsa, ķermenis saspringa, līdz viņš saprata, ka meitene to var pamanīt. Niks iedomājās, ka viņš Bretam skaidrā, noteiktā balsī saka, lai tas pats pieķēdē Ņinu. Viņš ir tavs suns. Džoisa ir mans ciemiņš, es parādīšu viņai apkārtni.

Taču viņš neko nepateica, tikai juta, ka stīvam kājām soļo uz suņu būdu un nicina pats sevi.

Kad Niks atgriezās, Brets bija aizvedis Džoisu uz dārzu.

— Kādreiz te bija lepns dārzs,— viņš stāstīja nedaudz skumīgi, cenzdamies iegūt meitenes simpātijas un sapratni.— Bet, kad māte nomira un Niks sāka strādāt bankā ... jā, vienam cilvēkam jau nav pa spēkam visu izdarīt, vai ne?

Džoisa Kerija lūkojās apkārt godbijības pilnā sajūsmā.

— Tas ir bijis brīnišķīgs dārzs!— viņa iesaucās.— Nik, kā tu spēji pamest tādu vietu?

Niks saviebās par šo netieši izteikto pārmetumu. Nu jau meitene nosodoši vēršas pret viņu par to, ka viņš pametis dārzu. Ja nebūtu viņa, tas jau sen būtu aizaudzis ar krūmiem. Brets nekad nav ne pirksta pakustinājis.

Džoisa, es to kopu līdz tam brīdim, kad devos strādāt uz pilsētu. Tāds dārzs prasa augu dienu darba, kā tu pati saproti.

Meitene tikai domīgi vērās apkārt un, noplūkusi dzeltenu rozi, pasmaržoja to.

— Šeit ir tik jauki! Kāds kauns to aizlaist postā ...

. — Mums ir vecs pensionārs, kas dzīvo tur tai apmetnē. Viņš dara visu, kas viņa spēkos.

— Dārzs ir jāmīl, lai tas uzplauktu,— meitene sapņaini teica. — Tāpat kā cilvēkus . . .

Vienā baiļpilnā mirklī Niks ieraudzīja, cik ļoti šī meitene iederas dārzā un vecajā mājā ar piebūvēm — it kā viņa būtu šeit dzimusi. Zeltaina meitene, vienā tonī ar maigajām akācijām, dzeltenas rozes, krēmkrāsas mūra māja, ko melnādainie pirms daudziem gadiem nosaukuši saules vārdā — Lalirra.

— Nāciet apskatīt labību,— Brets aicināja gandrīz īpaš-nieciskā tonī.— Tā šogad būs itin laba, ja vien beigsies lieti.

Labība šogad tiešām bija krietni paaugusi, Niks bija spiests atzīt, neviļus nomācot vēlēšanos, kaut nebūtu pametis šejieni. Tad iejaucās saprāts. Viņš nekad nevarētu dzīvot kopā ar Bretu. Nekad. Aiziešana bija vienīgais veids, kā saglabāt individualitāti. Tomēr zaudējuma sajūta palika.

Viņi izspraucās caur tuvāko žogu, kur kviešos aizvijās ratu iebraukta šaura taka.

— Pie velna, labība ir padevusies!— Niks, pats to neapzinādamies, iesaucās patiesā priekā, uz brīdi aizmirsis, ka tas ir Brets, kurš aris un sējis.— Tai jābūt vismaz piecas pēdas garai.

— Jā. Vietumis vēl vairāk. Būs kādas divpadsmit pēdas,— Brets lakoniski stāstīja meitenei, jo viss, ko viņš bija sējis, varēja būt tikai lielisks.

Viņi soļoja pa grambaino taku, un kvieši kā mūris ietvēra viņus šalkojošā zaļā pasaulē, tā ka pat āda šķita kļuvusi zaļgana. Pašas garākās, pašas augstprātīgākās kviešu vārpas auga nedaudz attālāk no takas, un Brets mērķtiecīgi devās tām pretim, un stiebri noliecās, kad viņš gāja garām. Niks soļoja brālim cieši aiz muguras, un vārpas dzēla viņam rokās, kā atgādinot, lai viņš respektē saimnieku. Skarainās kviešu vārpas, vieglajā vējā sačukstēdamās, viņu nomāca. Zem kviešiem augšup raudzījās bāli zeltainas pieneņu galviņas, gandrīz tāpat kā Džoisa uzticīgām un nevainīgām acīm lūkodamās Bretā, kurš skaidroja, kā viņš sējis līdz ar pirmajiem lietiem, rēķinādams, kad sekos nākamie, kas sniegs zemei valgmi un briedinās graudus.

Niks dusmīgi novērsa acis no abiem gājējiem un skatījās pāri plašajiem viļņojošajiem laukiem, kur tālumā uz neapstrādātās zemes koki meta iepelēku atblāzmu un debesis šķita kā bāls ekrāns, pa kuru peld kūtri mākoņi, vilkdami savas ēnas pār šalkojošo labību te, apakšā,— kviešu tumšo zaļumu un miežu sudrabaino zaļumu ...

Pār galvu aizplivināja sarkankrūtītis — aizslīdēja kā blāvi sārtbrūna kontūra —, un Niķa acis neviļus tam sekoja, bet galvā iešāvās doma, vai tas ir tas pats putns, ko viņš tik bieži bija redzējis pie šķūņa. Turpretī Bretam un meitenei nekas cits vairs neeksistēja, tikai šis brīdis, pilns ar saldo un auglīgo labības smaržu un silto, reibinošo augšanas prieku. Viņš redzēja, ka tie divi priekšā apstājas, jo brālis norāda uz lauku peles midzeni starp labības stiebriem; pavisam dabiski viņš uzlika roku meitenei uz pleca, un viņa skatījās uz vīrieti, kad tas savā lēnajā, dobjajā laucinieka balsī paskaidroja, kā peles mēdz pārvietot savus mazuļus, pirms traktoru dārdoņa vēsta, ka sākusies ražas novākšana. Jauneklim šķita, ka meitene graciozi saviļņojas pretī viņa brālim ar tādu pašu padevību kā raženie, zaļie kvieši viļņojas nevērīgā vēja plūsmā.

Brets stāvēja brūns un piesārtis ar brūno zemi uz smagajiem apaviem, un tādā pašā krāsā bija tumšās acis, un viņa vīrišķīgais spēks un asā sviedru smaka likās kā daļa no pirmatnējiem zemes spēkiem. Meitene apreiba no visu apņemošās dzīvības spēku pulsējošās varas un sabijās. Pēkšņi viņa atliecās, atsvieda matus nost no pieres un, palūkodamās apkārt, teica:

— Nikij, kur tu esi? Es jūtos nedaudz pagurusi . . . Man laikam ir alerģija pret kviešu putekšņiem.

Viņa mēģināja pasmieties un aizmirst elpu aizraujošo brīdi, kas bija iestājies starp viņu un Bretu, atvairīt to tikpat dabiski, kā viņa bija noņēmusi vīrieša roku no sava pleca.

Visu ceļu atpakaļ uz mājām viņa smējās un pļāpāja, atgādinādama Nikam kopīgi apmeklēto teātra izrādi un golfa sezonas slēgšanas balli. Niks saprata, ka viņa pūlas neielaist Bretu tajā — citā pasaulē, kurā viņa bija iepazinusies ar Niķu, kurā viņi bija viens otru iemīlējuši un kurā cerēja nodzīvot visu atlikušo mūžu. Viņš zināja, ka Džoisa cenšas atsvērt to brīdi, kas viņu un Bretu bija vienojis virmojošajā kviešu druvā, kad viņš stāvēja un vēroja abus.

Atvadoties Džoisa Niķu mīļi noskūpstīja Breta klātbūtnē, un Niks sajuta meitenes svaigo ādu un mīkstos matus pie savām lūpām. Un pēkšņi Niks viņā uztvēra kaut ko nebijušu — tikko manāmu kaisles uzliesmojumu, briestošu kviešu saldo svētību.

Viņš palūkojās pār Džoisas plecu un sastapa brāļa skatienu. Un Niks ienīda brāli, jo zināja to pašu, ko Brets: fermeris bija iesējis sēklu un skaidri paredzēja, ko nesīs raža.

šaurība

Mūsu mammai par visu bija savs noteikts spriedums. Viens no tiem bija tāds, ka pārāk liela šaurība iedragā bērna personību, gluži tāpat kā pārāk tuvu saauguši koki kļūst vārgi un izstīdzējuši.

Mums viņas iedoma bija pa prātam, jo neviens taču nevēlējās augt vārgs un izstīdzējis. Turklāt mums līdz ar to bija sava istaba, un tas bija ārkārtīgi svarīgi.

Kad mamma mierīgi paziņoja, ka mums uz laiku būšot jāsaspiežas, mēs tik tikko spējām viņai noticēt.

— Pavisam neilgi,— viņa atvainojās.— Esmu pārliecināta, ka neviens no jums nepieļauj iespēju sadalīt tos trīs bērnus, kuri ir šķirti no vecākiem, zaudējuši savu jauko māju un . ..

Mamma nobažījusies lūkojās uz mums, taču neguva īpašu atsaucību. Tēvs palūkojās pār savu avīzi — viņš aiz tās parasti meklēja patvērumu no mammas centīgās darbošanās sabiedrības laba —, bet tieši uz tik ilgu laiciņu, lai nomurminātu:

— Marta, vai tev neliekas, ka trīs ir šausmīgi daudz? ...

— Absurds!— iesaucās septiņpadsmit gadus vecā Ma-riona, kurai šajā gadā bija jāliek izlaiduma eksāmeni un kurai patika lietot svešvārdus.— Kā lai es mācos, ja Pats te dauzīsies riņķī?

— Piedošanu!— gremodams smalkmaizīti, protestēja Pats. — Neaizmirsti, ka man ir jāmācās tieši tāpat kā tev.

— Tā tik vēl trūka!— dusmīgi iesaucās vecākā māsa.— Kādēļ tu dažkārt nerēķinies arī ar mums, toties alksti palīdzēt visādiem klibiem suņiem?

Mūsu mamma nodūra acis, un viņas sejas izteiksme kļuva satraukta un vainīga, it kā viņa būtu pieķerta kādā nelietībā, piemēram, sitot suni vai atņemot bērnam saldējumu. Viņa mūs visus pēc kārtas uzlūkoja cerībā, ka mēs viņu sapratīsim, taču patiesībā zinādama, ka to nesagaidīs.

— Kad es viņus ieraudzīju visus trīs glīti saģērbtus tur pamestus stāvam ... un viņu vecāki ir ielikti cietumā ... Man pēkšņi ienāca prātā: «Un ja nu tie būtu manējie?» Un ...

— Māt, kādas muļķības!— Mariona vēl nepadevās.— Tas nu ir pasaulē pats pēdējais, ko es varu iedomāties, ka tevi un tēvu iesēdinātu cietumā par dārglietu zādzību!

Uzsvars uz vārda «dārglietas» lika mums visiem pasmaidīt. Mammai nebija dārglietu — vienīgi laulības un saderināšanās gredzeni un liela piespraude ar kameju, ko viņa bija mantojusi no savas vecmāmiņas. Mēs bijām audzināti uzskatīt dārglietas par grabuļiem, ar ko apkarinās mežoņi, vai sātana kārdinājumu.

— Denij,— mamma vērsās pie manis kā parasti, kad juta, ka ir apdraudēts kāds no viņas nesaprātīgajiem un cēlsirdīgajiem plāniem.— Mazajam zēnam Fērlijam ir divpadsmit gadu, tikpat cik tev. Esmu pārliecināta, ka jūs lieliski sapratīsieties.

Mariona, pauzdama briesmīgu protestu, cēli izsoļoja no istabas.

Kurnēšanai vairs neatlika laika. Mūs vai trakus padarīja tīrīšana un kārtošana. Kaimiņi aizdeva vēl divas gultas, bet manā istabā tika iestiepts vecs dīvāns, ko arī pārveidoja par gultu. Mēs bijām gatavi sagaidīt Andersonus.

Viņus pavadīja Bērnu aizsardzības biedrības inspektors un psiholoģe, kas bija ieradusies mūsu mātei visu izskaidrot nu pavēstīt, lai nekavējoties sazinoties ar viņiem, ja rodas kmlas problēmas sakarā ar šiem trim bērniem.

Nabadziņi,— murmināja psiholoģe, lūkodamās apkārt и/ mūsu omulīgo, bet krietni noplukušo nelielo mājeli.— Šī vu ia tik ļoti atšķiras no tās, pie kuras viņi pieraduši! Es tiešam ceru, ka tas neatstās viņos traumu uz ilgu laiku ...

Mariona uz viņu tik nikni paskatījās, ka viņa ātri piebilda:

— Protams, es bērniem pastāstīju, cik laimīgiem viņiem jabūt, ka ir atradušies atsaucīgi cilvēki, kas pieņēmuši viņus nu ir ar mieru darīt visu, lai palīdzētu.— Psiholoģe mazliet nervozi mums uzsmaidīja.

Piebrauca vēl viena automašīna, un no tās izkāpa divi vīri. Viens bija Ieslodzīto aprūpes komitejas prezidents, no kura mušu māte bija uzzinājusi par Andersonu lietu. Otrs — no Sociālās nodrošināšanas — bija ieradies apspriesties par naudas izmaksām visu trīs Andersonu ēdināšanai un apģērbšanai. Viņi vēl nebija beiguši, kad laukā apstājās trešā automašīna. Tajā sēdēja tie trīs, par kuriem tika runāts.

Sīlija, vecākā, bija tieši tāda, kā Mariona teica,— augstprātīga, taču viņa bija tik skaista, ka es viņai tūlīt visu piedevu. Mērijai, mazākajai, bija tikai septiņi gadi, un viņa izskatījās pavisam sīciņa. Viņas seja bija kā pieaugušam cilvēkam, vāja, ar niknām, mazām acīm, spožām kā krelles. Šķita, ka viņa nekad nav smējusies, nevienu reizi.

Fērlijs man iepatikās uzreiz. Domāju, ka visiem pārējiem arī, kaut gan Mariona apgalvoja, ka jau pašā sākumā redzējusi viņam cauri. Viņš bija savam vecumam pārāk mazs, tāpat kā Mērija, bet likās izstarojam milzīgu enerģiju un siltumu. Es parādīju Fērlijam mūsu istabu, un viņš šķietami apmierināts pamāja.

— Man nepatīk pārblīvētas telpas,— viņš sacīja, atvērdams abas savas somas. Centos nepieklājīgi neblenzt, bet es nekad nebiju redzējis tik daudz kreklu un pidžamu — vienīgi veikalu skatlogos. Pāris minūšu laikā viņš bija iztukšojis somas un to saturu glīti salicis visās iespējamās vietās.

— Esmu pieradis pie kravāšanās,— viņš teica, pamanījis manu izbrīnu.

Es īsti nezināju, ko atbildēt, tāpēc jautāju:

— Kādēļ viņi tevi sauc par Fērliju? Diezgan jocīgs vārds. ..

— Jā, zinu. Es prasīju mātei. Viņa pastāstīja, ka Fērlijs nozīmējot — negaidītais, burvīgais. Redzi, es esmu neiznēsātais.

Neko nesaprazdams, blenzu uz viņu.

Fērlijs nedaudz nicīgi paraustīja plecus.

— Es domāju, ka tu zini. Jūs taču lietojat žargonu, tāpēc nospriedu, ka tu esi pietiekami pieaudzis, tāpat kā es.

Tā kā es joprojām blenzu, viņš nevērīgi turpināja:

— Neiznēsātais ir priekšlaicīgi piedzimis bērns. Tas arī viss.— Un viņš mainīja sarunas tematu. Kad izvaicāju māti, viņa paskaidroja, ka tā esot tīra patiesība. Tad nedaudz skumīgi piebilda: «Tātad viņa māte zēnu ļoti mīlējusi.»

Kad visas mantas bija izkravātas, Fērlijs paskatījās pulkstenī un skaidri un gaiši pajautāja:

— Cikos būs tēja?

Nekad netiku redzējis tādu pulksteni. Tas bija hromēts, ar spīdošu ciparnīcu un mazu nodalījumu, kurā bija norādīta mēneša diena. To nekad nevajadzēja uzvilkt. Man arī bija apsolīts pulkstenis, ja dabūšu stipendiju. Bet parasts pulkstenis, nevis tāds brīnums kā šis. Es to pētīju, acu nenovērzdams.

— Tu to vari paturēt,— Fērlijs teica, atmetis ar roku, un noņēma pulksteni.

— Ai nē, to nu gan nedrīkstu!— es protestēju.— Tad es: iekulšos vislielākajās nepatikšanās, kādas vien man bijušas.

— Vismaz kamēr es būšu pie jums,— viņš sacīja, pamādams ar tādu žestu, ko mana māsa Mariona nosauca par «lepnu, plašu un skaistu», un viņa sejā atplauka draudzīgs, jautrs smaids, kas viņam parasti atvēra visus vārtus. Tomēr es redzēju, ka Fērlijs paņem pulksteni un no jauna apliek ap roku ar tādu kā mīlošu gādību.— Galu galā,— viņš nedaudz apmulsis piebilda,— mēs taču te dzīvojam.

Kamēr vien viņi pie mums mitinājās, tā bija vienīgā reize,' kad Andersoni pieminēja šo faktu.

Jau pašā sākumā mamma pieprasīja, lai mēs dalītos ar viņiem, turklāt dalītos līdzīgi, bez privilēģijām. Visiem bija jāievēro stundas, kad jāmācās; katrs klāja savu gultu; mazgāšanās un sīkie mājasdarbi tika veikti dežūru veidā, par spīti Sīlijas biežajiem iebildumiem, ka viņa kaut ko tamlīdzīgu neesot radusi darīt.

Viņa un Mērija reti piedalījās ģimenes izbraukumos, bet Fērlijs gan vienmēr. Domāju, ka viņām nebija interesanti, jo viņas bija pieredzējušas pavisam ko citu. Ziemā mēs rīkojām piknikus kalnos un tveicīgos vakaros dzērām tēju jūras krastā. Visi peldējāmies, tad sēdējām uz vecām līdzpaņemtām segām, ēdām saņurkātas sviestmaizes un mielojāmies ar tumši sarkanām plūmēm, kas vienmēr bija nedaudz skābas,

I*» lika pirms laika noplūktas. Tā mēs sēdējām un ēdām, un w rojam, kā sarkanā saules ripa ieslīd jūrā.

Es drīzumā noskaidrošu, kur tā paliek,— Fērlijs reiz pilnu muti sapņaini teica.— Ja kaut ko ļoti vēlas, Denij, to var panākt.

Kaimiņi mūsu māti dažādi apsaukāja — gan par muļķi, gan par svēto vientiesi, apkrāpto labdari, kurai reiz būšot junožēlo, ka pieņēmusi savā mājā zagļu bērnus. Iespējams, ka mamma to nožēloja vairāk, nekā jebkurš spēja iedomāties. To nebija viegli noklausīties. Bet viņa nekad nesūrojās.

Mēs ar Fērliju gājām vienā skolā un vienā klasē. Jau pirmajā nedēļā viņu atzina par līderi, kaut arī vairums zēnu bija laikrakstos lasījuši par šo gadījumu. «Jāļauj puisim atgūties,» viņi nolēma. Un tā arī darīja. Viņš bija gudrs, pietiekami veikls sportā un spēja visus sasmīdināt, zīmīgi atcērtot kādu asprātību.

Es dedzīgi vēlējos, lai mamma un skolasbiedri viņu uzskatītu par labu zēnu, tāpēc, kad mamma jautāja, kā mums klājas, atbildēju:

— Man viņš patīk. Un zēniem arī.

Viņas nogurusī seja atplauka.

— Man prieks, Denij! Tagad es domāju, ka esmu pareizi rīkojusies, pieņemdama viņus šeit, kaut arī Mariona iebilst. Jāļauj viņiem atrasties normālā, laimīgā ģimenē kopā ar normāliem, kārtīgiem bērniem ... tas ir svarīgi, kā tev šķiet?

— Protams, mamm!

Man patika, ja mamma it kā lūdza manu atbalstu. Tas man lika justies pieaugušam un krietnam. Es nestāstīju, ka Fērlijs visu kabatasnaudu iztērē cigaretēm un bieži no manis aizņemas, kaut arī es centos viņu, kā prazdams, dažādi baidīt:— Fērlij, tu nedrīksti vēl smēķēt! Tad bērni kļūst par nīkuļiem.

— Stulbums! Tu taču netici tādām muļķībām, vai ne?

Tā kā es nevarēju izdomāt, ko lai atbildu, viņš sapņaini

turpināja:

— Mans tētis vakaros mēdza ņemt mani līdzi. Es sēdēju mašīnā un vaktēju. Viņš lika man iedegt ugunis, tiklīdz jūtams kas aizdomīgs. Tad vienu nakti es laikam aizsnaudos ... tā mazliet. Mēs laidāmies prom, bet viņi mums sekoja un atrada mašīnā mantas. Ari pārējās — kas bija mājās. Visai lāgā nejūtos, ka esmu iegāzis tēvu.

— Bet Fērlij. . .— Un es uzdevu jautājumu, kurš tik ilgi bija man uz lūpām.— Vai tu nekad nejuti, ka zagt nedrīkst, ka tas nav pareizi?

Atcerējos mātes nobružāto Bībeli un to, kā desmit baušļi tika burtiski iekalti mūsu sirdīs. Un tad prātā ienāca stāsti par sēklu, kas kaisīta neauglīgā zemē.

— Nav pareizi? Es nezinu ... es nekad par to neesmu domājis. Tētis teica, ka nevarot savilkt galus kopā, strādādams vien,— kā to dara tavējais. Viņš atņēma tiem ļaudīm, kuriem tāpat bija par daudz. Tādēļ tas nelikās tik nepareizi: turklāt tas tiešām bija aizraujoši!

Man nebija ko teikt. Es gluži vienkārši zināju, ka «labs» un «slikts» Andersonu bērniem un mums bija dažādi jēdzieni. Tādēļ es ar viņu vairs nestrīdējos.

Tad kādā lietainā vakarā mūsu māti notrieca automašīna. Viņa uz ilgāku laiku nokļuva slimnīcā. Fērlijs viņu bieži apciemoja, pastāstīja viņai ģimenes jaunumus, aiznesa svešā dārzā noplūktas puķes vai gabaliņu tortes, ko tēvs pats kā nu prazdams bija izcepis.

— Den,— vienu vakaru, atnācis atpakaļ, Fērlijs tā pavisam mierīgi jautāja.— Kāds tavai mātei labums no tās vecās Bībeles pārliecīgās lasīšanas? Tā kļūst arvien netīrāka un arvien vairāk nodriskāta ... vai esi ievērojis?

— Man liekas,— brīdi padomājis, atbildēju,— ka viņai patīk to lasīt...

— Bet kādēļ?— Fērlijs uzstāja.— Mans paps smējās par tādām lietām. Lai būtu kā būdams, izskatās, ka drīzumā viņai vajadzēs jaunu.

— Es Ziemassvētkos uzdāvināšu,— pilnā pārliecībā viņam apgalvoju, it kā jau sen to būtu izplānojis.

Kamēr mamma bija prom, izcēlās skandāls, kad Mariona, ejot uz skolas balli, vēlējās piespraust kameju. Tā nekur nebija atrodama. Tad sekoja otrs skandāls starp Fērliju un Mēriju, pēc kura Fērlijs gluži piesarcis atdeva kameju.

— Mērija tikai gribēja brošu aplūkot, jo tā ir spīdīga,— viņš atvainojās.— Viņa nebūtu to paturējusi.

No visiem trim Andersoniem Mērija bija tā nemiera cēlāja. Sīlija bija noslēgusies sevī un ļoti klusa. Bet Mērija sacerēja pasakas, no kurām puse, kā izrādījās, bija meli, bet viņa tik gudri tās izstāstīja, ka mēs tām svēti ticējām. Sīlija dažkārt sita viņai ar ķemmi, izliekoties sukājam viņas matus, jo Mērija netika galā ar garajām bizēm, kuras, kā viņa apgalvoja, māte neļāvusi nogriezt.

«Nebūtu bijis vērts ielaisties ar ļaudīm no labdarības biedrībām, ja es, lai ietaupītu laiku un raizes, būtu nogriezusi meitenei bizes,» māte nopūzdamās mēdza teikt.

Es varēju vai traks palikt no Mērijas mūžīgās dīkšanas un okšķerēšanas, un īgņošanas pa vannasistabu, kur viņa ņēmās tik ilgi, ka parejie tādēļ nokavēja skolu.

Bet Fērlijs pastāstīja:

— Den, viņa taču nav vainīga, ka ir kaprīza. Viņa neprata vēl staigat, kad mājās sākas trači. Paps devās uz savu dzīvokli un ņēma mani līdzi, bet Sīlija palika ar māti. Dažreiz Mērija raudāja, ka grib nākt mums līdzi, un vecākiem viņa bija jātur ciet, lai panāktu savu... bet Mērija kliedza vienā kliegšanā. Viņa ir kā kaķēns, kurš pamests uz ielas un no kura grib tikt vaļā, bet kurš spļauj un skrāpējās, ja to paceļ un cenšas barot.

Ar šausmām un sajūsmu es klausījos stāstus par Ander-sonu majas dzīvi. Dažreiz es tos pastāstīju mammai, kad apciemoju viņu slimnīcā, un viņa māja ar galvu, it kā galu galā tur viss būtu labi beidzies.

Tieši pirms mammas iznākšanas no slimnīcas sākās jaunas nepatikšanas. Šoreiz tās radās garlaicīgajā ielā, kuru es tik ļoti ienīdu. Sāka zust tur noliktā nauda par pienu un maizi. Pirms sāktos izmeklēšana, es Fērlijam vaicāju:

— Fērlij, vai tas esi tu? ...

— Tēva grēka dēļ ļaudis mūžam vaino mani! Aprūpes komitejai bija taisnība... ja cilvēks reiz iekūlies ķezā, neviens viņam vairs netic.

Es tik bieži biju dzirdējis tādas runas, ka tās mani maz ietekmeja. Tāpat mani neuztrauca iespēja vēl vairāk palielināt viņa «traumu», jo, kā Mariona paskaidroja, viņai arī esot «traumas», tikai neviens par tām neliekas ne zinis.

— Fērlij, izstāsti man, pirms kāds kaut ko ir atklājis. Mēs varētu atlikt naudu atpakaļ.

— Par vēlu,— viņš skumji atbildēja.— Tā ir iztērēta.

— Bet tētis taču pagājušo mēnesi tev palielināja kabatas-naudu ... tev tagad ir vairāk nekā man.— Tas man visu laiku kremta.

— Cik kaķis uz astes var aiznest,— Fērlijs augstprātīgi atbildēja.— Turklāt man vajadzēja šo to nopirkt tavai mātei par godu viņas iznākšanai no slimnīcas.

— Kas tas ir?— Es baidījos, ka tikai viņa velte nav labāka par manu šokolādes kasti — tā maksāja vismaz divu nedēļu kabatasnaudu.

— Es tev parādīšu.— Sekoju viņam uz mūsu izstabu, un viņš, pacēlis kārtīgi salocītās drēbes savā atvilktnē, izņēma no tās grāmatu, kas bija rūpīgi ietīta zilā papīrā ar zelta stariem uz tā. Viņš turēja to rokās un klusēja. Tā bija Bībele ar zelta lapām, un pat man bija skaidrs, ka tā maksā daudzus dolārus.

— Bet viņai taču viena ir!— es iekliedzos niknumā, ka pats to nebiju iedomājies, kaut arī nekad nebūtu varējis atļauties tādu dāvanu.

— Es taču tev teicu, ka tā ir galīgi sadriskāta,— Fērlijs nicinoši izmeta.— Lapas krīt ārā. Domā, ka tavai mammai tas patīk?— viņš prātīgi noteica.

— Protams, ne,— es apmulsis iesāku, atcerēdamies bieži atkārtoto bausli «Tev nebūs zagt!» no tās pašas grāmatas. Bet kaut kas man lika neteikt to Fērlijam. Šie vārdi viņam bija tukša skaņa.

Tajā vakarā gulēju nomodā, apcerot notikušo, un tad tumsā atskanēja viņa balss:

— Denij, vai tu esi aizmidzis?

— Tikpat kā . . .— nožāvājos, izlikdamies miegains.

— Es pārdomāju ... kā tev liekas, vai man atzīties? Izstāstīt tavai mātei?

— Nē!— es gandrīz iekliedzos. Vai tā bija atbilde uz vienu vai abiem jautājumiem — nezinu. Es tikai sapratu, ka jebkurā gadījumā viņš salauztu mammas sirdi.

— Fērlij, ja tu vēlreiz tā izdarīsi ... ja tu pieļausi, ka mammai radīsies kaut mazākās aizdomas . . . man liekas, es tevi nogalināšu!

Iestājās pārsteiguma pilns klusums.

— Es ticu, ka tu to spētu,— atskanēja viņa balss, nu jau klusāka un nedaudz nokaunējusies.

— Tu neesi pieradis pie tādiem cilvēkiem kā mamma .. . viņa tev tic.

— Es zinu!— Tagad balss jau skanēja pavisam satraukti.— Denij, nekad neesmu pazinis tādus cilvēkus kā tava mamma. Es saprotu, ka arī manējā mani mīlēja, bet tā dīvaini, mežonīgi,— viņš piebilda.— Viņa teica, ka pārdodot tēva zagtās mantas tāpēc, ka mīl mūs, tāpēc, ka mums vajadzīgs tikai pats labākais, un citādi viņa mums to nespēj sniegt.

Gribēju viņu mierināt, bet nezināju, kā. Tādēļ tikai piesmakušā balsī skarbi noteicu:

— Fērlij, atceries — kā es sacīju, tā darīšu.

Tā kā nauda vairs nezuda, beidzās kaimiņu purpināšana. Es atviegloti nopūtos, kad mūsu māte, bāla un novājējusi, bija atkal mājās un lēni staigāja, uz diviem spieķiem balstīdamās, bet apņēmības pilnu skatienu kā vienmēr. Ieradās visi mūsu kaimiņi ar puķēm, kūkām un augļiem. Tie

bija svētki. Tikai Sīli ja nepiedalījās. Viņa nicinoši paskatījās uz sanākušajiem ciemiņiem un iegāja savā istabā, augstprātīgi noteikusi:

— Jauki, ka jūs esat atpakaļ mājās, misis Oldhema.

Visi zināja, ka viņai tas bija pilnīgi vienalga, un kāda

kaimiņiene iečukstējās, ka nesaprotot, kāpēc misis Oldhema pacieš tādu meiteni.

Kad viesi bija prom, es iegāju pie mātes pateikt arlabu-nakti. Viņa gultā atpūtās ar jauno Bībeli rokās.

— Denij,— viņa teica, un pēc aizvainojuma pieskaņas balsī es nojautu, ka viņa kaut ko uzzinājusi par pazudušo maizes un piena naudu,— vai tu parūpējies par Fērliju, kamēr manis nebija?

— Es centos,— atbildēju, skatīdamies sāņus.— Fērlijam šajā ceturksnī bija vislabākās atzīmes klasē. Vai viņš tev neparādīja?

— Nē, viņš ir dīvains zēns ... tā domāt par dāvanu!

— Reiz viņš man stāstīja, ka dieva mīlestība un tas viss esot blēņas, jo dievs nekad neesot mīlējis nevienu no viņiem. Bet tevi viņš ļoti augstu vērtē, mamm. Viņš teica, ka tev esot silta balss — kā grauzdēta maizīte.

Es pieglaudu galvu pie mammas kā bērnībā, un viņa sabužināja man matus un apskāva mani; man bija žēl Fērlija, kura māte sēdēja cietumā un nekad viņu tā neapskāva. Vai viņa, nosaukdama dēlu par Fērliju, tiešām domāja, ka viņš ir brīnišķīgs?

Tā aizsteidzās gads un pienāca Ziemassvētki. Mariona, Sīlija un Pats nolika eksāmenus. Sīlija gatavojas kļūt par medmāsu.

— Es, bez šaubām, strādāšu, līdz apprecēšu bagātu dakteri,— kādu vakaru viņa stāstīja Marionai.— Vai arī līdz tam laikam, kad māte būs atpakaļ. Viņa nespētu samierināties ar domu, ka es strādātu par medmāsu. Ilgi tas vairs nevilksies.

Tā arī notika. Misis Andersoni par labu uzvedību drīz vien atbrīvoja. Sociālās nodrošināšanas un Aprūpes komitejas ļaudis acumirklī sacēla traci. Ēku projektēšanas ierēdņi atrada jaunu māju pilsētas nomalē, bet viņi bija noraizējušies, vai tā misis Andersonei patiks.

— Baidos, ka nebūs tas, pie ka viņa pieradusi,— viens teica,— bet tik īsā laikā tas ir labākais, ko mēs varam dot. Paldies dievam, viņai nebija iebildumu pret krāsām: viņa vienīgi pieprasīja paklājus atpūtas telpā un vienā guļamistabā. Viņai ir vārgas plaušas, jūs jau zināt, un cietums tām nav nācis par labu.

Māte klusēja, bet es pamanīju viņu skatāmies uz mūsu galīgi izdilušo paklāju.

— Svarīgi viņiem palīdzēt pēc atbrīvošanas saglabāt pašcieņu,— ieminējās Sociālās nodrošināšanas darbinieks, sekodams mātes skatienam.— Ir tik viegli atkal nolaisties, vai ne?

— Jā, pats būtiskākais ir labs sākums,— moži stāstīja psiholoģe.— Sīlija gribēs atvest mājās draugus ... un tamlīdzīgi. Mums jāpalīdz, cik vien spējam.

Mēs neteicām neko un centāmies neskatīties uz Marionu.

Kad nākamajā dienā atgriezos mājās no skolas, uz mūsu ielas stāvēja vesela kavalkāde automašīnu un furgonu, kas bija piekrauti mantām.

Andersoni veidoja savrupu grupiņu mūsu priekšnamā. Misis Andersone bija gara, eleganti ģērbusies sieviete ar melnām dzedrām acīm.

Tik tikko pazinu Fērliju viņa ģimenes vidū. Viņš bija ģērbies jaunā uzvalkā, matus pieglaudis. Iepriekšējā naktī notika mūsu pēdējā saruna, tādēļ mums vairs nebija ko teikt. Tomēr jutos aizskarts, ka viņš izvairās uz mani skatīties.

Misis Andersone auksti un formāli pateicās mammai par bērnu aprūpēšanu — ta, it kā viņi būtu visžēlīgi pagodinājuši ar savu klātbūtni ne pārāk patīkamu sabiedrību,— un tad piebilda:

— Cik saprotu, misis Oldhema, bērniem pienākas arī sociālās nodrošināšanas iknedēļas pabalsts. Lūdzu, atsūtiet to uz mūsu jauno adresi.

Mamma, nedaudz piesarkusi, rāmi atbildēja:

— Sociālā nodrošināšana par to jau ir parūpējusies, misis Andersone.

Tad Andersoni cits pēc cita izgāja laukā. Mērija atskatījās, parādīja mēli un nosprauslojās kā kaķēns.

— Es jūs visus ienīstu,— viņa nošņācās.

Misis Andersone saķēra viņu aiz rokas un aizvilka šņukstošo meiteni pa celiņu. Es atcerējos, ko bija stāstījis Fērlijs, un nodomāju, vai misters Andersons drīzumā nevilks viņu aiz otras rokas.

Sīlija tikai pamāja ar galvu mammai, kas savā novalkātajā kleitā mierīga un cēla stāvēja pie durvīm, vēl arvien atbalstīdamās uz spieķa. Domāju, ka Sīlijai bija kauns, tikai viņa nezināja, kā izturēties. Skaidrs, ka viņai bija bail no savas mātes. Viņiem visiem bija bail.

Man pats svarīgākais bija tas, kā aizies Fērlijs. Es stāvēju un vēroju, kā viņš pienāk pie mammas un izvelk no mēteļa kabatas labo roku. Es zināju, ka viņš grib paspiest mammai roku neatkarīgi no tā, ko domā viņa ģimene. Te pēkšņi misis Andersone pagriezās un paskatījās uz dēlu. Viņa neteica ne vārda, bet Fērlijs apņēmīgi sabāza kabatās abas rokas, izaicinoši svilpodams aizslāja mammai garām un dižmanīgi aizsoļoja pa celiņu, neuzmetis mums ne skatienu un neteicis ne vārda.

— Kā viņi uzdrošinās!— Mariona nesavaldījās.— Es viņus varētu nogalināt! Visus ...

Andersoni salīda uz ielas stāvošajā automašīnā, un mēs jau gaidījām aizcērtamies durvis, te piepeši Fērlijs iesaucās:

— Pagaidiet, es aizmirsu savu pulksteni!— Un viņš joza pa dārza celiņu atpakaļ uz māju.

— Es atnesīšu,— teicu, pagriezdamies uz kāpņu pusi, bet viņš mani saķēra aiz rokas un atturēja.

— Tā ir mana darīšana,— Fērlijs nomurmināja.

Tad viņš apsviedās pret mammu un iespieda viņai plaukstā mazu paciņu.

— Misis Oldhema ... tā ir atvadu dāvana,—mēs izdzirdējām viņa pazīstamo, bezrūpīgo balsi.

Uz ielas atskanēja nepacietīga taurēšana, bet viņš uzkavējās vēl vienu mirkli, tieši tik ilgi, lai pastieptos, noskūpstītu mammu uz vaiga un iečukstētu viņai ausī pāris vārdu. Mammas seja atplauka.

— Ko viņš teica?— Mariona aizdomu pilna vaicāja, kad Fērlijs atkal aizšāvās pa celiņu.

Man nekas nebija jājautā. Es stāvēju pietiekami tuvu, lai dzirdētu, ko viņš nomurmināja: «Es tevi mīlu . . . mamm!»

ATKRITĒJI

Ričards Flečers, neviļus sasprindzinājis zodu, padeva automašīnu atpakaļgaitā uz stāvo šoseju un uzsāka trīsdesmit jūdžu garo ceļu uz galvaspilsētu. Viņa sievai Mārdžijai tik ļoti patika lauki, ka viņš bija piekritis pamest pilsētu — tāpat kā daudzi viņu draugi. Ričardam Flečeram bija jāatzīst, ka viņu arī valdzināja klusums un kalnu un mežu ainavas. Sākumā viņi bieži bija devušies garās pastaigās pa krūmājiem.

«Tims priecāsies,» Mārdžija sajūsmināta sacīja. «Lauku dzīve — un vispār . . . Rik, varbūt vēlāk nopirksim viņam poniju?»

Tomēr nenotika tā, kā bija domāts.

Ričarda Flečera panākumi milzīgajā firmā «Šārona kosmētika» bija tik strauji, ka pašlaik viņš jau ieņēma valdes jaunākā direktora posteni. Viņa pārziņā bija tirgus konjunktūras jautājumi, un firmai nācās atzīt, ka viņš guvis rezultātus. Firma tika uzskatīta par vienu no piecām ienesīgākajām pasaulē, un viņš plānoja tādu līmeni saglabāt.

Ričards Flečers brauca pa šo ceļu piecas dienas nedēļā nu jau astoņus gadus un pazina katru pēdu, katru atzaru, līkumu un pārvadu. Toties nezināja neparedzamos līkločus un pavērsienus citu autobraucēju prātos. Viņš paraustīja plecus, piesardzīgi izvairīdamies no veca «mini» vieglā pieskāriena, kad noplukušais automobilītis viņu apdzina. Pēc tam tas simts jardus priekšā izdarīja pagriezienu pretēji visiem satiksmes noteikumiem. Bet kuru gan mūsu dienās tas uztrauca? Ričards Flečers saviebās, atsaucot atmiņā dēla nosodošo balsi:

«Tēt, kam kāda daļa? Kam par to kāda daļa mūsu dienās?»

Tas bija noticis pirms gada, kad Tims, ienācis virtuvē, mierīgi paziņoja:

«Radiņi, es rīt dodos prom.»

Ričards Flečers jau sen bija iemācījies apslāpēt atmiņu izraisītās emocijas. Vadot mašīnu, jākoncentrējas. Visapkārt ir tik daudz muļķu! Jaunu muļķu — tādu kā Tims. Kaut gan Tims nebija muļķis. Viņi bija priecājušies par zēna laimīgajiem, bezrūpīgajiem pusaudža gadiem. Deviņpadsmit gadu vecumā juristu otrajā kursā viņa sekmes bija virs vidējā līmeņa. Tomēr pēkšņi viņš nolēma studijas pamest.

Uz galvenās autostrādes Flečers iekļuva sastrēgumā. Kopš šī brīža viņš tiks uz priekšu vienīgi rāvieniem, ar krietnu gaidīšanu pie luksoforiem. Tiesa gan, ja vēlējās, tagad varēja nodoties pārdomām.

Parasti šajā stundā viņš pievērsās firmas problēmām. Uztraukumam nebija pamata, kaut arī jaunais Teds Vilkijs izrādīja tādu centību. Veikls, trīsdesmit vienu gadu vecs zellis, bet vēl joprojām tikai uzmanīgi seko viņam pa pēdām. Tāds varētu sevi pārdot. Ja Vilkijs spētu pārdot savas viduvējās dotības, viņš varētu pārdot arī visu pārējo,— Flečers ērcīgi apcerēja. Šis bija mēles kulstītāju, nevis tīģera vai žurkas gads, kaut arī dažus gadus labi raksturoja to nosaukumi.

Automašīnu plūsma atkal pavirzījās uz priekšu. Flečera Jomas no jauna pievērsās Timām.

«Kādēļ?» viņi abi ar Mārdžiju bija iesaukušies negaidītās sāpēs. «Kādēļ? Kādēļ? Kādēļ? Vai mēs neesam darījuši visu, lai tu būtu laimīgs?»

«Varbūt tur ir tā nelaime,» Tims bija atbildējis, nesatraucamā jaunības pašpārliecinātībā mierinādams vecākus, kuri pirmo reizi bija tā uztraukušies.

«Vai drīkstu jautāt, ko tu esi nolēmis darīt?» Flečers prasīja bezgala iznīcinošā tonī.

«Dzīvot,» dēls pavisam vienkārši atteica.

«Tim, uz kurieni tu dosies?» Mārdžija bija tuvu raudām. «Pametīsi savu brīnišķīgo istabu — es pati to iekārtoju, izmetu visas tās tavas vecās, šausmīgās grabažas. Tim, paskaidro mums! Tik daudz mēs taču esam pelnījuši? Pēc. . .»

Tima skatiens brīdināja: «Nesaki to! Lūdzu, nesaki! Nesaki! Nesaki — pēc tā, ko mēs tavā labā esam darījuši.. .»

Skaļi viņš teica:

«Es vēl arvien jūs mīlu, jūs to zināt.»

Mārdžija savaldījās un nepārmeta dēlam.

«Vai tur nav iejaukta meitene?» viņa stomīdamās pajautāja.

Zēns smaidīja.

«Ne meitene, ne dzeršana, ne narkotiskās vielas. Es gluži vienkārši atradu pajumti pie Niķa — vai atceries manu skolas draugu? Viņš dzīvo tikai divas jūdzes no pilsētas.»

«Pajumti!» Mārdžijas roka pasviedās pie mutes. «Droši vien tā ir kāda briesmīga būda — netīra un noplukusi, ar skrandainām grīdsegām!»

«Kaut kas līdzīgs,» Tims ar atbruņojošu smaidu vaļsirdīgi atzinās. «Niks teica, ka tā esot vienreizēja. Tur ir pat divas guļamistabas.»

«Izklausās jau vareni, dēls.» Flečers atcerējās, ar kādu nicinājumu viņš bija teicis. «Vareni! Ceru, ka tu negulēsi vienā istabā ar Niķu.»

«Nekā tamlīdzīga, tēt! Niks dzīvos kopā ar savu draudzeni. Viņai ir trīsdesmit pieci gadi un viņas dēlam apmēram vienpadsmit. Domāju, ka es gulēšu vienā istabā ar bērnu.»

Satriekti viņi klusēja. Taisnība, viņi bija dzirdējuši, ka citu dēli tā rīkojas. Bet ne jau Tims! Atkritējs? Neiespējami! Viņi pamodīsies no nakts murga, un kalnu saule spīdēs tikpat spoži kā vienmēr.

Flečers nopūtās un piedeva gāzi, bet, pāris jardu pabraucis, atkal apstājās un sāka klepot. Viņš bija sasniedzis pilsētas piesārņoto zonu. Žēl, ka valdība neko nedara lietas labā. Viņš taču maksā nodokļus. Nemaz nerunājot par pārmērīgo troksni. Jo dienas, jo ļaunāk. It kā nepietiktu ar Tima apdullinošo mūziku mājās.

Tad viņš atcerējās un mēģināja atvairīt atmiņas par pagājušo gadu. Nedzird vairs Tima balsi, kad viņš nāca mājās no skolas un sauca: «Mamm, kur tu esi?» Neviens vairs saulrietā neskrien uz dzelzī kaltajiem vārtiem, neatver tos, lai mašīna varētu iebraukt pa līkumaino ceļu uz garāžu, pēc tam neaizver tos un nemēģina apdzīt viņu.

Dīvainas lietas notiek mūsu dienās. Kaut vai tie daži gadījumi pēdējos gados. Apmēram nedēļu viņš mācīja Timu braukt ar jahtu. Tad Tims ar saviem draugiem pazuda. Flečers nebija pievērsis lielu uzmanību runām par plaisu, kas šķir paaudzes, un klusēdams klausījās vecajos draugos, kuri teica, ka nevarot apjēgt, kas notiek ar mūsdienu puišiem. Neesot iespējams viņus izprast. Vai arī cita vārdi: «Vairums no viņiem grib pilnīgi norobežoties.»

Flečers neteica neko. Protams, paaudžu plaisa vienmēr ir pastāvējusi. Tādai ir jābūt. Bet kādēļ jāgrauj ģimene? Mārdžija to paredzēja. Viņa bija skolotāja un izprata pusaudžus un pusaudžu psiholoģiju. Tims bija viņas audzināšanas nopelns. Bet vai bija?

Nolādēts, atkal apstāšanās!

Ja tā turpināsies, viņš nokavēs darbu, bet Flečers lepojās, ka ne reizi nav nokavējies pa visiem šiem gadiem, kamēr strādāja firmā. Runāja, ka pēc Rika Flečera varot noregulēt pulksteni. Nebija saprotams, kā viņš mūsu dienās to spēj panākt. Satiksmes sastrēgumi, katastrofas, remontdarbi, idioti uz ceļiem. Tur jau ir jābūt skaitļojamai mašīnai!

Skaitļojamās mašīnas... Cik muļķīgi, ka pārējie darbinieki baidījās no to ieviešanas. Lai ari kā censtos, skaitļojamām mašīnām trūka cilvēku izmaņas, kas tik nepieciešamas tirdzniecībā. Ričards Flečers zināja, ka viņam tādas piemīt, tā ka viņš spēja padarīt firmu «Šārona kosmētika» par vispopulārāko valstī. Nē, bailēm nebija pamata.

Tims reiz vaicāja:

«Tēt, tu vienmēr esi tik noguris. Vai tevi neuztrauc tas, ka tu pārpūlies, ražojot nevajadzīgas lietas, lai padarītu ārišķīgas sievietes vēl ārišķīgākas?»

«Tu pats nezini, ko runā, dēls!» Ričards nedusmojās, tikai uzjautrinājās. «Palūkojies uz māti, tad redzēsi, ko Šārons viņai devis.»

Mārdžija tik tiešām vienmēr izskatījās kā ieradusies no slavena modes ateljē. Tims paraustīja plecus.

«Man viņa vislabāk patīk uzreiz pēc pamošanās .. . bez

kosmētikas.»

Viņi visi smējās. Vēlāk Mārdžija teica:

«Rik, nepievērs uzmanību! Pusaudži vienmēr domā, ka visu zina, viņi ir pārliecināti, ka spēj visu pasauli pacelt sev plecos.»

Vai viņi abi bija aizmirsuši, cik ātri pusaudži izaug par vīriem?

Toreiz viņš bija uzklausījis sievas padomu, un viņa bija pieņēmusi vīra padomu tajā rītā pirms gada, kad Tims drosmīgi nostājās viņiem pretim un teica: «Es šodien aizeju.»

«Ļauj viņam iet, Mārdžij! Ļaudama aiziet, tu viņu paturēsi. Viņš nāks pie prāta.»

Tas bija pirms gada, un vienīgais, ko viņi sagaidīja, bija pienākuma dēļ daži zvani pa telefonu.

Jā, viss kārtībā, paldies. Un kā klājas jums? Jā, man vēl arvien ir tā pati adrese. Priecājos, ka esat sveiki un veseli. Jā, esmu dabūjis darbu, braucu ar pasta mašīnu. Tēt, tu vienmēr teici, ka esmu labs šoferis.

Lepnums liedza viņiem apciemot dēlu tajā «būdā». Viņi varētu uzskriet virsū trīsdesmit piecus gadus vecajai draudzenei. Nē, šobrīd lai dēls pats risina savas problēmas.

Viņi apciemoja Tima profesoru, ar kuru bija mazliet pazīstami. Abi bija vienmēr priecājušies, ka viņš nav sagrabējis kraķis kā tie citi, kuri ir pārāk veci, lai pārmestu tiltu pār paaudžu plaisu.

Profesors vērīgi viņus uzlūkoja, tumšajām acīm aiz briļļu stikliem mirdzot.

«Jā, žēl, ka pazaudēju Timu. Labs zēns un labs students. Bet tas nav nekas neparasts. Mūsu dienās ir daudz tādu atkritēju.»

Viņi saviebās, dzirdot šos vārdus.

«Jā ... bet Tims ... viņš vienmēr likās tik laimīgs ...»

«Es zinu.» Profesora balss skanēja grūtsirdīgi. «Dažreiz es vainoju sevi. Varbūt šis ir tāds laiks. Nemierīgs. Baiļpilns. Vecās vērtības brūk. Karš.»

«Bet viņš bija pārāk jauns, lai tas viņu ietekmētu.»

«Neviens nevar būt ne par jaunu, ne par vecu, kad runa ir par patiesību. Tomēr neesiet tik nomākti! Atstājiet viņu dažus gadus mierā.»

«Dažus gadus! Viņa karjera būs izpostīta!»

Profesors neko neatbildēja, un viņi neapmierināti devās prom. Braucot mājās, viņi mēģināja pārtraukt klusumu ar sarunu, it kā nekas satraucošs nebūtu noticis. Galu galā tik daudz studentu pamet mācības. Timām taču bija stingrs pamats, drīz viņš sapratīs, kāda ir šī pasaule. Žēl, ka viņam nav jāstrādā tik smagi, kā vajadzēja strādāt mums. Bet, kad viņš atgriezīsies, pārmetumus nedzirdēs. Būs tikai sirsnīga sagaidīšana.

Beidzot automašīnu straume mazliet samazinājās, viņš bija sasniedzis pagriezienu uz firmas parku. Neviens nespēja iedomāties, ka aiz šiem rūpīgi koptajiem zālieniem, ziedošajiem krūmiem uzglūn bizness. Bet šeit neviens nevarēja apgalvot, ka netiek cienīti vietējie austrāliešu augi.

Ričards iebrauca viņam atvēlētajā stāvvietas laukumiņā starp pārējo direktoru automašīnām un nodomāja: «Cik brīnišķīgi te justos bērni!» Bet bērni, protams, nenāca šeit rotaļāties. Jau nez kuro reizi Ričards vēlējās, kaut viņiem ar Mārdžiju būtu bijis vēl kāds bērns.

Taču Mārdžija teica, ka viņiem vispirms jāiekārtojoties, turklāt viņam bija dēls, par kuru viņš vienmēr bija sapņojis. Pēc tam jau bija par vēlu. Ne nu tieši par vēlu, bet pārāk riskanti.

Flečers iegāja mirdzošajā piecstāvu ēkā, bet nemanīja nevienu, kam padot labrītu. Durvis atvērās automātiski, lifti bez skaņas strauji traucās uz augšējiem stāviem. Nekur nedzirdēja balsis, kaut arī visiem bija jābūt darbā astoņos trīsdesmit. Viņš palūkojās pulkstenī. Astoņi un divdesmit deviņas minūtes. Nav slikti, ja ņem vērā satiksmi un tipus, kuriem atļauts braukāt pa ceļiem.

Sekretāre piecēlās, kad viņš ienāca pa durvīm. Nevainojama, savaldīga, skaista, ar Šārona firmas sejaskrāsu, rokām un matiem. Viņš pabrīnījās, kāpēc nekad nav jutis vēlēšanos pēc «ofisa romāna», kādi bija tik daudziem kolēģiem. Viņa nemaz nelikās dzīva, iekārojama meitene; drīzāk perfekts, nospodrināts automāts. Varbūt viņš vēl arvien mīlēja savu sievu? Varbūt bija pārāk noguris? Varbūt godīgs?

Sekretāre atņēma sveicienu un teica:

— Ser, misters Komptons vēlas jūs redzēt!

— Tik agri?— Ričards centās pajokot, bet sekretāre nereaģēja. Viņa zināja tikpat labi kā Flečers, ka direktori satiekas tikai pēc rīta kafijas desmitos trīsdesmit.

Flečers nolika portfeli, pie spoguļa saglauda matus un strauji devās pa gaiteni uz to kabinetu, kas nekad atklāti netika saukts par svētāko no svētākajiem, tomēr par tādu tika uzskatīts. Ģenerāldirektora svētnīca.

Neils Komptons piecēlās ar sirsnīgu smaidu uz lūpām.

— Prieks tevi redzēt, Rik! Kā ar golfa spēli?

— Ne visai ... bet cilvēks jau vienmēr cenšas. Tas ir spēles valdzinājums, vai tā nav?

— Ak jā! Tā jau tas ir.

Kaut kas viņa balsī lika Flečeram justies neomulīgi. Protams, direktoram arī droši vien ir savas rūpes, taču diez vai viņu nodarbināja tēvu un dēlu problēma. Flečers pat nezināja, vai Komptonam ir bērni. Firmas direktori bija īpaša rase, tāpat kā viņu ģimenes. Labāk veltīt sevi biznesam. Pasaulīgās problēmas nekad nav pilnīgi atrisināmas un nekad arī nebūs. Neapšaubāmi, Neila Komptona sasprindzinātajam izskatam bija zināms iemesls, tāpat kā nervozajai roku berzēšanai.

— Sēdies, sēdies!— Viņš pablenza uz nenotraipīto dzēšlapu. Uz pults iedegās gaisma. Aizkaitināts viņš sacīja sekretārei:— Pasakiet, lai piezvana man vēlāk!

«Kas noticis?» Flečers brīnījās. Kuņģī sākās trulas sāpes. Atkal tā nolādētā čūla, viņš klusībā niknojās. Tad direktors pievērsās viņam.

— Rik, es runāšu īsi un skaidri. Arējās tirdzniecības galvenajai pārvaldei atkal bijis neveiksmīgs gads. Jāsamazina štati. Tādi ir apstākļi. Neviens nav vainīgs.

— Bet ser!— Flečers nespēja neiekliegties.— Mūsu pēdējie rezultāti sasniedza rekordu . . . mēs bijām pirmie . . .

— Es zinu,— Komptona balss skanēja drūmi.— Es to novērtēju. Neskaitāmas reizes.— Par spīti atsvaidzinošajam Šārona skūšanās losjonam, viņa āda izskatījās sačokurojusies un pelēka.

— Rik, tici, man ļoti žēl. Tu esi bijis mūsu labākais tirdzniecības aģents, kāds jebkad ir bijis. Bet visiem vidējā līmeņa darbiniekiem būs jāaiziet. Ar atbilstošu kompensāciju, protams. Galvenā pārvalde domā, ka tas ļaus paaugstināt algas jaunākajiem darbiniekiem, kurus jāizvirza. Misters Vilkijs pārņems tavas lietas nākamo mēnesi.

Sāpes Flečera kuņģī kļuva arvien skaudrākas, tās dūra un dedzināja.

— Iedzer, Rik,— Komptons pretēji firmas likumiem ielēja viņam viskiju.— Man ir ļoti nepatīkami tev to sacīt, veco zēn! Tu esi bijis strādīgs, prasmīgs, lojāls...

— Bet ar to nepietiek?— Flečers sakoda zobus.

— Šķiet, ka ne,— firmas direktors nežēlīgi atteica. — Nepārdzīvo tik ļoti! Es pats karājos mata galā. Vai arī kuru katru dienu karāšos.

Flečers vēlāk nespēja atcerēties, kas vēl tika runāts. Vispārējas, nodrāztas frāzes. Kādēļ vīrieši nedrīkstēja izplūst asarās, kā to varēja sievietes — un reizēm arī darīja? Gluži otrādi, viņiem jāturpina darbs, jādiktē vēstules, jāatbild uz telefona zvaniem. Pēc tam, dzerot rīta kafiju, viņš satika veiklo, apdomīgo misteru Vilkiju. Ienāca prātā vecais teiciens: «Savaldies, lai tev nedreb lūpa!» Tā viņam būtu jārīkojas. Tie vecie savādnieki bija zinājuši, ko saka. Viņš juta, ka augšlūpa sāk trīcēt, pareizāk sakot, raustās kā bērnam, kurš grasās raudāt. Kā Timām. Ko viņš teiks savam dēlam? Ar Mārdžiju viss būs kārtībā. Viņai bija skaidras lielā biznesa problēmas tāpat kā viņam, pirms diviem gadiem sieva bija pazaudējusi skolotājas darbu štatu samazināšanas dēļ. Bet Tims . . . Diez kāpēc viņš vairāk nekā jebkad agrāk sajuta, cik tuvs viņam ir dēls.

Diena pagāja savādā nerealitātē, it kā viņš vairs nebūtu «Šārona kosmētikas» darbinieks, bet gluži vienkārši malā stāvošs vērotājs.

Kāds atvieglojums viņu pārņēma, sasniedzot pagriezienu uz pēdējo jauko ceļa gabalu līdz mājām. Rietēja saule, un šķita, ka putnu kļuvis daudz vairāk, nekā viņš agrāk to bija manījis. Dzeltenkrūtainie paceplīši pašapmierināti dižojās. No krūmiem izspurdza ķīvītes. Pat vientuļais ķauķis, tupēdams kokā, savā nodabā uzjautrinājās.

Vai viņš bija nojautis? Flečers acumirklī sāka prātot. Tad viņš savaldījās. Nav jēgas kļūt slimīgi jūtīgam. Tā notiek ar katru, gandrīz ar katru, kam pāri četrdesmit. Viņam bija tikai četrdesmit trīs. Paliek iespēja nodarboties ar to, ko vēlas. Paldies dievam, finansiālu grūtību nebūs, iztiku nodrošinās gudri izdarītie noguldījumi. Viņu vienmēr bija saistījusi telpu noformēšana. Kādēļ tagad nopietni neķerties pie tās?

Viņam būs laiks golfam, kuģošanai kopā ar Timu, varbūt ceļošanai pa Austrāliju, viņš bieži par to bija domājis. Labi gan, ka viņi abi ar Mārdžiju vēl aizvien ir jauni.

Iegriežot automašīnu savā ielā, viņš acumirklī apķērās, ka Tima taču nav. Kā viņš to bija aizmirsis! Pēkšņi viņš luīMMtiīja pie sava iebraucamā ceļa noplukušu mašīnu. V <it but Mārdžijas uzdevumā tur kaut kas tiek darīts.. . un tin to viņš aizmirsis.

Nesdams gultu, no mājas grīļodamies iznāca jauns vīrietis. I/t.ilem viņš izskatījās smieklīgi līdzīgs Timām. Protams, tas nebija iespējams. Ričards piesardzīgi tuvojās vārtiem, aptu-m\M mašīnu, lai jauneklis tiktu laukā ar savu nesamo.

Tad Ričarda sirds pamira. Tas bija Tims. Viņš atgriezies, ki jau bija solījis. Ričardam acis no prieka aizmiglojās. Vienā mirklī viņš sajuta, ka slogs kļūst vieglāks. Tims tagad и vīrietis — viņš varēs dalīties ar dēlu savās problēmās un u/.iraukumos. Nu jau Tims būs pārliecinājies, cik nežēlīga ir p.isaule, viņš ir kļuvis patstāvīgs. Tagad viņam pašam, Ričardam, jāatzīstas, ka ir atstumtais vai — pareizāk — izmestais. Viņš greizi pasmīnēja.

— Sveiks, tēt!— zēns draudzīgi uzsauca.— Tu esi agri atpakaļ.

Flečers norija vārdus: «Uz visiem laikiem!» Tagad ne. Nekas nedrīkst izbojāt šī brīža laimi un atvieglojumu.

— Prieks tevi redzēt, dēls! Tu labi izskaties. Cik jauki, ka tu atkal esi mājās!

Pavisam vienkārši, viņš lepni nodomāja. Bez scēnām, bez trača, bez apvainojumiem. Nekādas moralizēšanas par pazudušiem dēliem, nekādu joku par nobarotiem teļiem. Viņš paskatījās dēla sejā un saprata, ka nekad nav redzējis to tik rimtu un apmierinātu. Tims nekad vairs nebūs zēns. Nu, bet viņi taču varēja palikt draugi, vai ne?

Jauneklis vilcinājās.

— Taisnību sakot, tēt, esmu atgriezies pēc savas gultas. Domāju, ka jums tā vairs nebūs vajadzīga.

SVĒTDIENAS SKOLAS PIKNIKS

Dženiju visai neinteresēja svētdienas skolas pikniki, viņu neinteresēja arī pati svētdienas skola. Bet viņa gribēja tikt skaidrībā par dievu.

Dženija neapmeklēja baznīcu, jo pirms dažiem gadiem viņas tēvam bija izcēlušās ar to domstarpības. Māte priecātos, ja meitene ietu uz baznīcu, viņa teica, ka Dženija tur satikšot daudz jauku bērnu un varbūt iemācīšoties dziedāt. Meitene gan šaubījās kā par vienu, tā par otru, bet neko neiebilda, jo mazā baznīciņa bija taisni pāri ceļam un galu galā svētdienās tāpat jau nebija daudz darāmā.

Ideja par piknikiem bija radusies jaunajam mācītājam — anglim ar sārtu, apaļu seju. Viņš nepārtraukti apcerēja domu, ka liktenis un tā pravietis vienojušies viņu izsūtīt uz attālo, no koka būvēto pilsētiņu dienvidrietumu Austrālijā, kur nedēļām bez mitēšanās līst lietus, izbalinot drūmi rēgainā pelēkā krāsā kā baznīcu, tā no baļķiem celtās mājas.

— Vediet bērnus ārā,— aiz labās gribas acīm mirdzot, viņš teica divām vecākām svētdienas skolas skolotājām — mis Vestai un misis Sorensenai.— Pasargājiet viņus no palaidnībām, rādiet dabas jaukumus. Ak . . .— viņš nostalģiski nopūtās.— Atceros, ka es, bērns būdams, savā dzimtenē lasīju mežā zilās pulkstenītes.

Mis Vesta, kura vispār reti kad pameta pilsētu, arī nopūtās un skandināja līdzi:

— Ak, zvaniņi Anglijas mežā . . .

Bet misis Sorensena iesprauda rokas sānos (mis Vesta nicināja šo žestu) un nikni nomurmināja:

— Mums arī ir zilas puķes, vai tad ne?

Šis pikniks bija īpašs, jo viņi devās nevis uz Veco Skatu Laukumu, bet uz jaunu vietu — četras jūdzes tālāk. Mežs tur bija izcirsts, un liela alvas raktuvju firma bija nolīdzinājusi zemi, jo sākumā gatavojās tur būvēt rūpnīcu, bet pēc tam mainīja plānus un pazuda.

Skola noīrēja speciālu autobusu, un tieši pirms aizbraukšanas Dženija noklausījās, kā misis Sorensena brīdināja mācītāju:

— Neaizmirstiet, ka inspektors aizliedza raut augus ar visām saknēm, citādi apkārtnē nepaliks neviena zvaniņu krūma. Ļaujiet viņiem lasīt tikai puķes.

— Jā, jā,— samierinoši atbildēja mācītājs misters Hjū-dents.— Zēniem es atgādināšu. Meitenes taču nav tik neapdomīgas, vai ne?— Ar vieglu smaidu viņš vērsās pie Dženi-jas.

Meitene noteikti pamaja, jo ļoti labi zinaja, ka liela Berta Brensone ir tikpat nesaprātīga kā jebkurš puika, un tāda pati bija arī Elena Foja. Šķita, ka viņām jāsamin un jāizmīda viss skaistais, it kā šī iznīcināšana remdētu viņās pašās kādu sāpi. Bet Dženija zināja, un to zināja arī meitenes, ka viņa nav nodevēja un ne jau tikai tāpēc, ka viņai bija vienpadsmit, bet pārējām trīspadsmit gadu.

Zēni bija citādi. «Mežonīgi,» kā teiktu misis Sorensena, «kad viņi tiek brīvībā, pats velns viņos iemiesojas.» Dženijai nelikās, ka tas būtu velns. Bet kaut kas mežonīgs tas bija. Dženija to zināja, jo tas bangoja arī viņā pašā. Meklēt zvaniņus bija tas pats, kas meklēt sēnes. Godīgas spēles noteikumi gluži vienkārši tika atmesti. Šķita, ka varētu nogalināt katru, kas atrod pirmo sēni vai puķi, kuras brūnie nu zeltainie ziedi bez skaņas šūpojās kā daudzi smalki, mēmi zvaniņi. Bet Dženija respektēja misis Sorensenu — dainu ar d/elzspelēkiem matiem, kuri bija savīti pakausī milzīgā mezglā, tā ka, dziedot korī, viņai mūžam krita uz acīm augstā berete. Viņa dziedāja izaicinoši skaļi un dažreiz jauca melodiju. Viņas tīrais, stingrais kontralts lāgiem pilnīgi apslāpēja mis Vestas pieklājīgo soprānu. Un Dženija bez teikšanas zināja, ka vecā, izbalējusī berete misis Sorensenai bija tikpat mīļa kā jebkuram citam zelta nimbs.

Pārējiem bērniem palika iet kopā ar Dženiju. Viņi teica, ka Dženija nesot laimi, taču Dženija nekad viņiem nestāstīja, ka tā nav laime, bet kaut kāda īpaša spēja sajust, kurp jadodas, lai tiktu pie īstā krūma, kas reizēm bija pilnīgi paslēpies garajās purva niedrēs.

Šodien Dženija bija nolēmusi tikt vaļā no sekotājiem. Visu ceļu autobusā viņa sēdēja, piespiedusi sejiņu pie loga, jo cerēja pirmā sajust zvaniņu smaržu vēsajā pavasara gaisā. Viņa dusmojās, ka bija spiesta sēdēt blakus Lielajai Bertai, kura, kā vienmēr, veda līdzi sviestmaizes ar sardīnēm — savu nodevu kopīgajām pusdienām. Viss autobuss oda pēc zivīm, pat tad, kad Dženija pavēra logu.

Tad viņa atkal apsēdās savā vietā. Pagaidām tam nebija nozīmes. Vēl viņi brauca pa mitro tropu mežu, ko gandrīz nemaz nebija skāruši puiši no kokmateriālu rūpnīcas. Koki slējās tik augstu, ka aiztvēra debesis un dieva vaigu — ja viņš tiešām eksistēja tur, augšā, vērodams visu, ko viņi dara, kā bija teicis mācītājs. Dženija pēkšņi apjauta, ka šeit, mežā, viņa varētu tikt skaidrībā par dievu.

Bet autobuss neapstājās. Tas kratījās garām masīviem, sārtiem kaučukkokiem, kuru sveķi biezām lāsēm sūcās pa stumbriem kā asinis, veidojot cietas lodītes, ko bērni lasīja un stundām ilgi sūkāja. Dženijai tie likās pārāk rūgti, un viņa deva priekšroku akāciju bāli dzeltenajiem sveķiem.

Pēkšņi mežs kļuva skrajāks, un viņi izbrauca smilšainā līdzenumā. Dženija saslējās. Drīz viņi būs klāt. Dženija bija pārliecināta, ka viņa pirmā spēs noteikt zvaniņu dievišķo smaržu. Viņa turēja kabatlakatiņu pie deguna, lai citi bērni nepamanītu, ka viņa ošņā gaisu. Man jāsajūt pirmajai, viņa apņēmās, pieaugot drudžainam sasprindzinājumam. Neviens šo puķi tā nemīlēja kā viņa.

Nu jau Dženija pamanīja rēgainos, pelēkos papīrkoku stumbru mudžekļus, kas auga tikai purvu tuvumā. Bija interesanti pataustīt to mizas un atrast tādu, kas bija gluži balta un gluda kā papīrs. Viņa bieži domāja, vai cilvēki arī nav kā šie koki, bet nekad to nejautāja, jo baidījās tikt izsmieta.

Klajuma malā, kur sākās īstais purvs, autobuss apstājās, un bērni izkūleņoja laukā staipīdamies, smiedamies un lielīdamies, ko kurš atradīs.

— Es zinu, kur meklēt vislielāko zivi pasaulē,— Džilberts Sends plātījās,— es šodien to dabūšu. Mans vecais iedeva speciālu ēsmu, ko viņš pats izdomājis.

— Muļķības,— zobojās cits puika,— tavs vecais spēj nevis kaut ko izdomāt, bet tikai kaut ko iedzert.

Ar šo asprātību zobgalības nebeidzās. Dženija virzījās prom. Dažas vecākās meitenes jau sāka klāt galdautus līdzenākā vietā, un daži zēni, paklausot mācītāja norādījumiem, iekūra tik lielu ugunskuru, kurā varētu uzcept veselu aitu.

Galda lūgšana vēl nebija noskaitīta, kad vairāk nekā trīsdesmit bērnu klupa virsū uz raibajiem galdautiem saliktajam ēdienam. Bertas sprīdi augstā sviestmaižu kaudze pazuda tāpat kā vafeles. Tām sekoja misis Sorensenas lielās biskvīta kūkas. Mis Vestas garnētie cepumi palika pēdējie.

— Tie lieliski noderēs pie pēcpusdienas tējas,— teica mācītājs, tos veicīgi novākdams, un ar ilgošanos apcerēja, ka šī milzīgā nokritušā baļķa paēnā nekaitētu viņa pēcpusdienas pīpe. Tomēr viņš apslāpēja savu vēlēšanos, jo sievietes ir kaprīzas, un tur nu neko nevarēja iesākt. Tā viņš atstāja pīpi kabatā un bez īpašas aizrautības palīdzēja savākt mantas.

Dženija nolēma aizlavīties, kamēr pārējie vēl laizās ap pusdienu atliekām, turēdamies pa gabalu no misis Sorensenas smagās un stingrās rokas un nelikdamies ne zinis par mis Vestas biklo lūgumu «atstāt kaut ko pēcpusdienas tējai».

Redzot, ka dāmas pakalpīgi gatavojas nomazgāt traukus, mācītājs Hjūdents ar garu pūtienu savā svilpē sapulcināja bērnus.

— Tagad visi turieties kopā pa desmit vienā pulciņā. Vadītāji būs Dens, Berta un Teita. Jums viņi jāklausa. Vai arī jāpaliek šeit un jāspēlējas tā, lai mēs jūs redzētu. Vai apsolāt?

Mācītājs starojošu skatienu vērās bērnu augšup paceltajās, neizdibināmajās sejās.

Apsolāmies!— viņi atsaucās, zinot, ka darīs pēc sava pnita un izklīdīs pa dumbrāju, tiklīdz būs pazuduši no inl/.csloka. Visi viņi alka atrast pirmo ziedu vai noķert pirmo zivi.

Zēniem labāk patika upīte — tumša un sāļa, ar aizaugu-mciii krastiem. Vairums meiteņu deva priekšroku pulkstenīšu medībām. Brīdi pa brīdim vēsajā, svaigajā pavasara raisā atšalca pa vēja pūsmai, kas ar mokām bija izlauzusies «.niri purva smagajam tvanam. Dženija pievienojās Teitas l’.rupai, jo zināja, ka Teita, tieva, izstīdzējusi piecpadsmit gadus veca meitene, kura piecu gadu laikā nebija izlaidusi nevienu nodarbību svētdienas skolā, ir pārāk bikla, lai •..iturētu grupu kopā. Dženija nebūs vienīgā, kura aizmanītos projām. Taču atšķirībā no pārējiem viņa skaidri zināja, kurp dosies, turpretī citi cerību pilni klīdīs no krūma uz krūmu, tīšām saslapinādami kājas, spiegdami un ķiķinādami.

Pagājušās ziemas beigās viņa kopā ar brāli divatā vien atnāca uz purvu, un Dženija aizgāja līdz aizliegtajai ieplakai, kur atradās Vecā Maka būda. Neviens nezināja, kas par eilvēku ir Vecais Maks, bija zināms tikai tas, ka viņš reiz «iekūlies nepatikšanās». Dženija iedomājās, ka viņš ir sēdējis cietumā, bet vecāki iztaujāti nevēlējās par to runāt un strupi lika viņai interesēties pašai par savām darīšanām un nekad nekādā ziņā neatbildēt, ja Vecajam Makam gadītos viņu uz ielas uzrunāt. Daudzi veci pensionāri dzīvoja pilsētas nomalē noplukušās pašu celtās mājelēs, bet reta no tām bija tik sabrukusi un netīra kā Vecajam Makam. Kaut arī Dženija to bija vērojusi tikai no attāluma, likās, ka mājai piemīt kaut kas draudīgs. Varbūt tāpēc, ka tā bija tik nolaista, vai arī to valodu dēļ, kuras viņa bija dzirdējusi par Veco Maku. Viņa bieži redzēja veco šļūkājam pa ielām iknedēļas gājumos pēc pārtikas vai dzeramā. Bet tēvs stāstīja, ka tad, kad Vecais Maks iegriežas bārā, ar viņu neviens nesadzer. Vīri gluži vienkārši noliek savas glāzes un iziet ārā. Dženijai šķita, ka viņš neko lielu neatšķiras no citiem veciem cilvēkiem, ja nu vienīgi ar to, ka nemaz nebija tik vecs.

Simts jardus no Vecā Maka būdas meitene bija uzgājusi vislielāko pulkstenīšu krūmu, kādu vien viņai bija gadījies redzēt, tas sniedzās pāri cilvēka augumam un bija platāks, nekā četri vīri to spētu apņemt. Toreiz ziedi bija novītuši, bet viņa ar Bobiju ielāgoja šo vietu un nolēma atgriezties tur nākamajā ziemā. Dženija nejuta baiļu kā citi bērni, ka tas aug pārāk tuvu Vecā Maka būdai un ka liels papīrkoks ir uzkritis otram tādam pašam un izveidojis dabisku šķērsli.

Lai krūmu tā īsti aplūkotu, vajadzēja izlīst zem zariem, brienot pa zāles kumšķiem un purva rāvu. Dženija priecājās, ka brālis aizgājis citiem puikām līdzi zvejot. Meitene gribēja vientulībā patīksmināties par savu atradumu. Viņa bija pārliecināta, ka tagad krūms būs ziedos. Piebridusi tuvāk, viņa saoda reibinošo smaržu un gandrīz aizturēja elpu no prieka un sajūsmas.

Beidzot viņa sasniedza papīrkoku un izlīda tam pa apakšu. Tajā brīdī meitene pamanīja, ka spraugā starp kokiem izveidots tāds kā rupjš niedru pītenis un zeme visapkārt rūpīgi sakopta. Viņa atviegloti nodomāja, ka neviens no bīstamajiem meža ugunsgrēkiem, kuri plosījās visu vasaru ap pilsētu, nespēs tikt pāri purvam.

Un tad viņa to ieraudzīja. Te nu tas stāvēja drošā patvērumā, šis slavenais krūms, tieši tāds, par kādu viņa visu pagājušo gadu bija sapņojusi. Tumši zaļo lapotni klāja simtiem zeltaini brūnu zvanu. Kad uzpūta vējiņš, tie netink-šķēja, kā meitene klusībā bija cerējusi, bet šūpojās un laimē dejoja, pilnībā apzinādamies savu skaistumu un tvanīgi smaržodami pret debesīm, varbūt pat pašam dievam vaigā.

Šī smarža apņēma viņu tāpat kā liliju un narcišu smarža, kad tās nes mirušajiem.

Dženija pielūgsmē apsēdās uz veca celma dažas pēdas no krūma. Drudžainā iegūšanas kāre, lepnums par atklājumu izzuda. Laiks neeksistēja. Bija tikai skaistums.

Dženija klusēdama parādīja tam godu. Viņa iestāstīja sev, ka vienmēr atcerēsies šo brūni zeltaino skaistuma liesmu, pat tad, kad mirs, viņai bija izgaisis no prāta, ka tikai pirms gada tāpat bija nolēmusi neaizmirst kalna nogāzi, noklātu ar ziedošām akācijām. Varbūt dievs ir kā šis krūms, neizsakāmi skaists, tā ka aizžņaudzas kakls, un pasaulē nekas cits vairs nepastāv, tā viņa iedomājās.

Pēkšņi maiga balss pārtrauca Dženijas nomoda sapņus.

— Mazā meitene, ko tu šeit dari?

Dženija paskatījās augšup un ieraudzīja Veco Maku, kurš stāvēja laukumiņa galā, nevērīgi turot rokās šauteni.

— Tāpat vien skatos,— viņa atbildēja, cenzdamās nepievērst uzmanību tam, ka viņš te atrodas.

— Ak tāpat vien skaties?— Vecais Maks pienāca tuvāk, un meitene pamanīja, cik viņam netīra bārda ap lūpām, kuras izskatījās zilgansārtas kā tikko nodīrātam trusim.

— Un smaržoju,— viņa piebilda, cīnīdamās pret augošo nemieru.— Tik skaisti . . . skaisti!

— Jā,— Vecais Maks nomurmināja, un viņa nepatīkamais skatiens atmaiga. Dženijai likās, ja viņam būtu galvā cepure, viņš to būtu noņēmis.— Tas Г skaistums.

Pēkšņi viņa sejas izteiksme pārmainījās, mute dusmās saviebās, acis aizdomās satumsa.

— Ko tu te dari?— viņš prasīja, nākdams tuvāk.— Ja kāds no tiem puikām te parādīsies lauzt un postīt krūmu, es ka šaušu, lai dievs man stāv klāt!

Vārds «dievs» nelikās īstais Vecā Maka mutē, un meitene šaubījās, vai dievs viņam tiešām palīdzēs.

Tagad viņš bija pienācis tuvāk, un Dženija sajuta netīras, nemazgātas miesas smaku. Pār visu augumu pāršalca bailes.

— Es ... es esmu no svētdienas skolas, mums ir pikniks,— viņa stāstīja, acis novērsusi, un izmisīgi vēlējās, kaut Lielā Berta vai pat Gilberts atdrāztos šurp cauri purva zāļu tumšajam mudžeklim.

Vīrs pameta visapkārt ātru, aizdomīgu skatienu un tad uzmanīgi nolika zemē šauteni.

— Neredz te nevienu no viņiem, un, ja viņi zina, kas viņiem labāks, viņi te neložņās apkārt. Bet tu esi citāda nekā tie lielie lempji. Tu esi jauka, maza meitene. Tik jauna un nevainīga. Nāc šurp parunāties ar mani . . .

Viņš apsēdās uz nokritušā stumbra un aicinoši paplikšķināja pa salāpītajiem ceļgaliem. Dženija juta, ka mute izkalst, šķita, ka viņa varētu izdzert sāļo purva rāvu.

Viņa piespieda sevi piecelties.

— Pārējie mani meklēs .. .

— Nāc šurp, es teicu!— šobrīd vīrieša balss izklausījās citādi, tā vairs nebija labsirdīga un priecīga. Seja arī izskatījās savādāka nekā tad, kad viņš lūkojās uz krūmu. Tagad meiteni stindzināja ne tikai bailes, bet arī tas, ko viņa bija sapratusi. Purvs vairs nebija dārguma slēptuve, tas bija ļaunuma avots. Tūkstošiem brūno zvārgulīšu ar zelta mutītēm centās izzvanīt brīdinājuma signālus.

Tajā mirklī atskanēja mācītāja svilpe. Vecais Maks spēji pagrieza galvu, bet meitene, izmantodama viņa pēkšņo apjukumu, vienā lēcienā bija pāri ūdens lāmai un kā vajāts zvērs drāzās cauri rēgainajai koku biežņai un dzelkšņainajiem brikšņiem. Viņa izbrāzās mazajā klajumiņā, sirds tik stipri dauzījās, ka, šķiet, pārējiem tas bija jādzird un jāsteidzas pie viņas. Rokas trīcēja, un acis vērās drudžaini spožas.

— Dženij,— mis Vesta ar vieglu pārmetumu viņu uzrunāja. — Mēs tevi visur izmeklējāmies. Mēs gatavojamies sākt skriešanos.

— Es ... apmaldījos,— meitene stomīdamās atbildēja. Vaigi, kas bija sarkani kvēlojoši, nobālēja balti. Viņa piepeši apzinājās, cik ļauna bijusi, smiedamās par nabaga Vestu un tās bezcerīgajām simpātijām pret mācītāju; par misis Soren-senas vienkāršo, panīkušo seju; dažreiz pat par pašu mācītāju, viņa neizprotamajiem sprediķiem un veltīgajām ilgām pēc «mājām», nespēju atrast neko labu zemē, kas dod viņam pajumti. Dženiju pārņēma kauns un nožēla. Cik viņi bija uzticami, cik labi, cik tīri!

— Es atradu brīnišķīgāko zvaniņu krūmu visā pasaulē! — viņa iesaucās, un nezin kāpēc acīs saskrēja asaras.— Tas bija tik liels. . . cilvēka augumā.

Viņas balss izdzisa un seja nobāla. Mis Vesta kļuva nedaudz nepacietīga. Tikai misis Sorensena lūkojās meitenei tieši acīs no atvieglojuma atmaigušu seju. Mācītājs iecietīgi smaidīja.

— Dženijai vienmēr ir bijusi spilgta iztēle,— viņš runāja bezrūpīgi, bet skatiens palika nopietns.— Teci nu pie citiem, mīļā. Tūlīt spēlēsim «pēdējais pāris šķiras».

Tikko Dženija aizgriezās, viņa dzirdēja mācītāju čukstam misis Sorensenai:

— Es tiešām biju mazliet noraizējies, ja nu bērns būtu aizmaldījies līdz Vecā Maka būdai?

Misis Sorensena neatbildēja. Viņa aši pamāja un devās sakārtot pēcpusdienas tējas traukus. Dženija uz brīdi apstājās, tad skrēja skolotājai pakaļ un, aizturējusi elsas, ielidoja viņas rokās.

— Nu, nu,— misis Sorensena viņu mierinoši apkampa. — Viss kārtībā!

Dženija pieplaka ciešāk, asaras bira ātri un klusu. Nav taisnība, ka dievs ir visur. Tā nav taisnība.

Bet. . . kāds taču bija izglābis zvaniņu krūmu. Viņa to vēlreiz atcerējās — ar niedru pinumu aizsegts, tas kā apslēpta brūna liesma zeltaini lāsmoja mazā klajumiņa vidū.

Atcerējusies viņa brīdi padomāja, un trīsas norima.

— Jā, viss ir kārtībā, paldies,— viņa smaidīdama pavērās augšup uz misis Sorensenu.

Dženija aši pārvilka ar plaukstu pār acīm un dedzīgi pievienojās pārējiem bērniem, kas jau bija nostājušies rindā un gaidīja viņu.

No angļu valodas tulkojusi LIĀNA NIEDRA

SEBASTJENS ŽAPRIZO. LAMATAS PELNRUŠĶĪTEI

Kad es būšu nogalinājusi

Reiz, pirms daudziem, daudziem gadiem, dzīvoja trīs mazas meitenītes: vienu sauca Mi, otru — Do, trešo — La. Viņām bija krustmāte, no kuras vienmēr vēdīja patīkamas smaržas, viņa nekad nebāra meitenes par nedarbiem, un viņu sauca par krustmāti Midolu.

Kādā jaukā dienā meitenes rotaļājās pagalmā. Krustmāte noskūpsta Mi, bet nenoskūpsta ne Do, ne La.

Kādā jaukā dienā viņas visas spēlē kāzas. Krustmāte izraugās par līgavu Mi, bet neizraugās ne Do, ne La.

Kādu dienu viņas ir noskumušas. Krustmāte dodas projām un raud kopa ar Mi, bet nepasaka ne vārda ne Do, ne La.

No visām trim meitenēm Mi ir pati skaistākā, Do — pati gudrākā, bet La drīz vien nomirst.

La bēres ir liels notikums Mi un Do dzīvē. Deg milzum daudz sveču, uz galda sasviests kaudzēm cepuru. La zārks ir balts, kapu smilts ir mīksta. Kapracim mugurā ir svārki ar zeltītām pogām. Krustmāte Midola ir atgriezusies. Kad Mi viņu skūpsta, viņa tai saka: «Mīļumiņ!»— bet Do: «Tu man notraipīsi kleitu.»

Aizrit gadi. Krustmāte Midola, kuru piemin tikai čukstus, dzīvo tālu projām un raksta vēstules ar ortogrāfijas kļūdām. Te kādu dienu viņa nonāk trūkumā un sāk darināt kurpes bagātām dāmām. Kādu dienu viņa atkal ir bagāta un sāk darināt kurpes nabadzīgām dāmām. Kādu dienu viņai uzrodas lērums naudas, un viņa sapērk daudz skaistu māju. Kādu dienu viņa ierodas lielā limuzīnā, jo ir nomiris vectēvs. Viņa liek, lai Mi uzlaiko viņas skaisto cepuri, bet uz Do skatās un to nepazīst. Kapu smilts ir mīksta, un vīrs, kas to ber vectēva kapā, ir ģērbies svārkos ar zeltītām pogām.

Vēlāk Do kļūst par Domeniku, Mi — par netveramu būtni Mišelu, ar kuru Do reizēm satiekas skolas brīvlaikos un kura ļauj māsīcai Do pielaikot savas skaistās kleitas. Ikviens Mi teiktais vārds visus sajūsmina, viņa saņem no krustmātes vēstules, kas sākas ar uzrunu «Mīļumiņ», un viņa raud pie mātes kapa. Kapu smilts ir mīksta, un krustmāte ir aplikusi roku ap pleciem Mi, Mikijai, Mišelai, viņa čukst tai ausī mīļus vārdus, ko Do nedzird.

Mi nēsā sēras, jo viņas māte ir mirusi, un viņa saka Do: «Man vajag, man ļoti vajag, lai kāds mani mīlētu.» Tagad tā ir Mi, kas pastaigas laikā vienmēr grib turēt Do roku. Tā ir Mi, kas savai māsīcai Do saka: «Ja tu mani nobučosi, ja tu mani apskausi, es to nevienam neteikšu, es apprecēšos ar tevi.»

Vēl pēc kāda laika, varbūt pēc diviem, varbūt pēc trim gadiem, Mi noskūpsta savu tēvu uz lidlauka skrejceļa pie lielā dzelzs putna, kas Mi aizvedīs tālu, tālu pie krustmātes Midolas uz kāzu ceļojumu zemi, uz pilsētu, kuru meklējot Do ar pirkstu vilks pa ģeogrāfijas karti.

Paies vēl kāds laiciņš, un Mi būs redzama tikai fotogrāfijās žurnālos ar spožiem vākiem. Kādu dienu, izlaidusi pār pleciem savus garos, melnos matus, ģērbusies balles kleitā, viņa ienāk milzīgā zālē, kas rotāta ar marmoru un zeltījumiem. Kādu dienu, ģērbusies baltā peldkostīmā, viņa zviln uz baltas jahtas klāja. Kādu dienu viņa sēž pie stūres mazā, vaļējā automašīnā, kurā sarāpušies žestikulē jaunieši. Reizēm viņas piemīlīgā seja ir nopietna, uzacis viegli sarauktas virs skaistajām, zilajām acīm, taču tas ir no saules, ko atstaro sniegs. Dažkārt viņa smaida tieši objektīvā, pavisam tuvu, un paraksts itāļu valodā zem fotogrāfijas vēsta, ka reiz viņa būs viena no visbagātākajām sievietēm valstī.

Vēl pēc kāda laiciņa krustmāte Midola nomirst, kā jau mirst fejas, savā pilī Florencē, Romā vai pie Adrijas jūras, .un Do izdomā šo pasaku, labi zinādama, ka tā neatbilst patiesībai, jo viņa vairs nav maza meitene.

Šī pasaka ir tieši tik patiesa, cik tas nepieciešams, lai aizgaiņātu miegu, taču krustmāte Midola nebūt nebija feja, viņa bija veca, bagāta dāma, kas vienmēr rakstīja ar ortogrāfijas kļūdām, šo dāmu Do ir redzējusi tikai bērēs; šī dāma nemaz nebija viņas krustmāte, tāpat kā Mi nebija viņas māsīca: šādas pasaciņas parasti stāsta kalpotāju bērniem, tādiem ka Do un La, jo tas ir tik aizkustinoši un nevienam nekaitē.

Do, kurai ir divdesmit gadu, tāpat kā tai princesītei ar garajiem matiem no fotogrāfijām žurnālos, ik Ziemassvētkus saņem Florencē darinātas kurpītes. Varbūt tāpēc viņa iedomājas sevi par Pelnrušķīti.

Es nogalināju

Pēkšņi man acīs iedzeļ spilgts baltas gaismas uzplaiksnījums. Kāds noliecas pār mani, man caur smadzenēm izskrien balss, es dzirdu kliedzienus, kas aizskan tālu pa koridoriem, taču zinu, ka tie ir mani kliedzieni. Es ieelpoju caur muti melnu tumsu — tumsu, kas pilna nepazīstamu seju un balsu murdoņas, un es atkal mirstu — nu jau laimīga.

Pēc kāda brīža — dienas, nedēļas, gada — gaisma atgriežas, šoreiz no plakstiņu iekšpuses, man kvēlo rokas, mute, acis. Mani ved pa tukšiem gaiteņiem, es atkal kliedzu, iestājas tumsa.

Reizēm sāpes koncentrējas vienā punktā pakausī. Reizēm es jūtu, ka tieku pārvietota, ka mani stumj projām, un sāpes izlīst pa dzīslām kā liesmu strūkla, kas izsausē asinis. Tumsā bieži vien redzama uguns vai ūdens, bet man vairs nesāp. Uguns palagi mani biedē. Ūdens vainagi ir auksti un patīkami un netraucē manu miegu. Es gribētu, lai pazūd sejas un noklust balsu murdoņa. Kad caur muti ieelpoju tumsu, es gribētu pēc iespējas dziļāk iegremdēties ledainajā ūdenī un vairs neatgriezties.

Sāpes tiecas pēc mana ķermeņa, un piepeši es atgriežos, it kā pienaglota baltajā gaismā. Es pretojos, kaucu, dzirdu savus kliedzienus it kā no liela attāluma, un balss, kas man urbjas galvā, bez žēlastības saka tādus vārdus, ko es nesaprotu.

Tumsa. Sejas. Balsu murdoņa. Es jūtos labi. Meitiņ, ja tu atkal tā darīsi, es tev sitīšu pa seju ar tēta pirkstiem, kas kļuvuši dzelteni no cigaretēm. Cālīt, aizdedzini tētim cigareti, uguns, nopūt sērkociņu, uguns!

Spilgta gaisma. Sāpes rokās, mutē, acīs. Nekustieties! Nekustieties, draudziņ! Tā, mierīgi. Es jums nenodarīšu sāpes. Skābekli! Lēnām. Tagad uzmanīgi, }oti uzmanīgi.

Tumsa. Sievietes seja. Divreiz divi ir četri, divreiz trīs ir seši, ar lineālu pa pirkstiem. Mēs soļojam ierindā. Kad dziedi, ver muti plati vaļā. Visas sejas soļo ierindā pa divi. Kur ir medmāsa? Es neciešu pļāpāšanu stundās. Kad būs silts laiks, iesim peldēties. Vai viņa runā? Sākumā viņa murgoja. Pēc ādas pārstādīšanas viņa sūdzas par sāpēm rokās, nevis uz sejas. Jūra. Ja aizpeldēsi par tālu, tu noslīksi. Viņa sūdzas par savu māti un par klases audzinātāju, kas viņai situsi pa pirkstiem. Viļņi veļas man pāri galvai. Odens, mani ūdenī atrisušie mati, iegrimst, uzpeld, gaisma.

Es nācu pie samaņas kādā septembra rītā, rokas un seja bija vēsas, es gulēju uz muguras tīros palagos. Gulta stāvēja pie loga, manā acu priekšā — milzīgs saules plankums.

Ieradās kāds vīrietis un patīkamā balsī runāja ar mani, kā likās — pārāk īsu brīdi. Viņš lūdza, lai es uzvedos rātni un lai nekustinu galvu vai rokas. Viņš skaidri izrunāja katru zilbi. Viņš bija mierīgs un iedvesa pārliecību. Viņam bija garena, kalsna seja un lielas, melnas acis. Vienīgi viņa baltais virsvalks darīja man sāpes. Viņš to saprata, kad ieraudzīja, ka pieveru plakstus.

Otrreiz viņš atnāca, ģērbies pelēkā vilnas uzvalkā. Viņš atkal runāja ar mani. Teica, lai es aizverot acis, kad gribot sacīt «jā». Vai man sāp? Jā. Vai galva? Jā. Rokas? Jā. Viņš vaicāja, vai es zinu, kas noticis. Viņš redzēja, ka es izmisīgi turu vaļā acis.

Viņš aizgāja, un atnāca māsiņa injicēt miegazāles. Viņa bija gara auguma, ar lielām, baltām rokām. Es sapratu, ka mana seja nav atsegta tā kā viņai. Pūlējos sajust apsējus un ziedes uz savas ādas. Domās centimetru pa centimetram izsekoju marles saitei, kas bija aptīta man ap kaklu, apņēma pakausi, tad pieri, atstājot brīvas acis, pēc tam virzījās uz zodu un tinās, tinās ... Es iemigu.

Turpmākajās dienās es tiku cilāta, barota, vesta ratos pa gaiteņiem, es atbildēju «jā», vienu reizi aizverot acis, «nē»— divas reizes, es negribēju kliegt, taču kaucu aiz sāpēm, kad mainīja pārsējus, es centos ar acīm vien izteikt jautājumus, kas mani bija apsēduši, es nevarēju ne runāt, ne pakustēties; es biju kā dzīvnieks, kuram tīra ķermeni ar krēmiem, prātu — ar injekcijām, es biju būtne bez rokām un bez sejas — es nebiju nekas.

— Pēc divām nedējām jums noņems pārsējus,— teica ārsts ar kalsno seju.— Atklāti sakot, gandrīz vai žēl — jūs man Joti patikāt: tāda maza kūniņa.

Ārsts pateica, ka viņa uzvārds ir Dulēns. Viņš bija ļoti apmierināts, ka pēc piecām minūtēm es vēl atcerējos šo vārdu, turklāt varēju to bez kļūdām izrunāt. Sākumā, noliecies pār mani, viņš tikai sacīja: «Jaunkundz, manu draudziņ, esiet prātīga.» Es atkārtoju: «Esiet jaukundze, manprātiņ, daudzdraudz . ..» Zināju, ka vārdus saku nepareizi, tie pret pašas gribu vēlās pār manām izkaltušajām lūpām. Vēlāk dakteris sacīja, ka to saucot par «sabīdīšanu», un apgalvoja, ka par to jāraizējas mazāk nekā par citām sekām un ka tā ātri pāries.

Pēc nepilnām desmit dienām es patiešām varēju atšķirt darbības vārdus no īpašības vārdiem. Ar sugas vārdiem tiku galā vēl pēc pāris dienām. Taču īpašvārdus nekādi nevarēju atšķirt. Es mācēju tos atkārtot tikpat pareizi kā pārējos, taču tie nebija nekas vairāk kā skaņas, ko nupat izrunājis Dulēns. Atskaitot dažus, piemēram, tādus kā Parīze, Francija, Ķīna, Masenā laukums vai Napoleons, visi pārējie īpašvārdi bija palikuši pagātnē, par kuru es nezināju neko. Es tos gluži vienkārši iemācījos no jauna. Tomēr nebija nekādas jēgas man skaidrot, ko nozīmē vārdi «ēst», «iet», «autobuss», «galvaskauss», «klīnika» vai jebkurš cits vārds, kas neapzīmē kādu noteiktu cilvēku, vietu vai notikumu. Dakteris Dulēns teica, ka tā esot normāla parādība un ka nav vērts par to bēdāties.

— Vai atceraties, kā mani sauc?

— Es atceros visu, ko jūs esat sacījis. Kad es varēšu paskatīties spogulī?

Viņš sakustējās, un man iesāpējās acis, kad ar skatienu viņam sekoju. Ārsts atnesa spoguli. Es ieraudzīju sevi — divas acis un muti lielā, cietā bruņucepurē no baltas marles.

— Ar stundu vien nepietiks, lai to visu noņemtu. Šķiet, ka tad mēs ieraudzīsim kaut ko ļoti skaistu.

Viņš turēja spoguli man priekšā. Es gulēju gultā pussēdus, atbalstījusies pret spilvenu, bet manas rokas bija piesprādzētas pie gultas.

— Kad man atbrīvos rokas?

— Drīz. Ja būsiet prātīga un tās daudz nekustināsiet. Tās piesies tikai pa nakti.

— Es redzu savas acis. Tās ir zilas.

— Jā, tās ir zilas. Bet tagad esiet rātna. Nekustieties, ne par ko nedomājiet. Aizmiedziet. Pēcpusdienā es atkal atnākšu.

Spogulis pazuda un līdz ar viņu arī būtne ar zilajām acīm un muti. Man priekšā atkal bija garenā seja ar izcilnajiem vaigu kauliem.

— Čuči, kūniņ!

Jutu, ka noslīdu guļus. Gribēju paskatīties uz ārsta rokām. Šobrīd pats svarīgākais bija redzēt sejas, rokas, acis. Taču ārsts aizgāja, nogurums bija pārņēmis visu manu ķermeni, un es bez injekcijas aizmigu, nemitīgi atkārtodama vienu vārdu, kas man bija tikpat svešs kā visi citi,— tas bija mans vārds.

— Mišela Izolā. Mani sauc par Mi vai par Mikiju. Man ir divdesmit gadu. Novembrī man būs divdesmit viens. Esmu dzimusi Nicā. Mans tēvs vēl arvien dzīvo Nicā.

— Nesteidzieties, kūniņ! Jūs norijat vārdiem galotnes un nogurstat.

— Es atceros visu, ko jūs man stāstījāt. Esmu nodzīvojusi Itālijā vairākus gadus kopā ar krustmāti, kas jūnijā nomira. Pirms trim mēnešiem degu ugunsgrēkā.

— Es jums teicu kaut ko citu.

— Man bija MG markas automašīna. Numurs ТТХ sešdesmit seši, četrdesmit trīs, trīspadsmit. Balta.

— Labi, kūniņ!

Gribēju aizturēt ārstu, bet cauri rokai līdz pat pakausim izskrēja pēkšņas sāpes. Ārsts nekad neuzkavējās ilgāk par dažām minūtēm. Pēc tam māsiņa man iedeva padzerties, un es aizmigu.

— Mašīna bija balta. MG. Numurs ТТХ sešdesmit seši, četrdesmit trīs, trīspadsmit.

— Kāda bija māja?

— Tā atrodas Kadē zemesragā. Tas ir starp Lasjotu un Bandolu. Mājai bija divi stāvi, pirmajā — trīs istabas un virtuve, otrajā — trīs istabas un divas vannasistabas.

— Nerunājiet tik ātri. Kāda bija jūsu istaba?

— Pa logiem varēja redzēt jūru un Ļekas priekšpilsētu. Sienas bija baltas un zilas. Paklausieties, tas taču ir stulbi! Es atceros visu, ko jūs man sakāt.

— Bet tas ir svarīgi, kūniņ!

— Svarīgi ir tas, ka es atkārtoju. Bet atkārtošana neko neatsauc atmiņā. Tie ir tikai vārdi.

Vai gribat tos atkārtot itāļu valodā?

Nē. Es atceros vārdus camera, casa, machina, bianca I s taču jums jau teicu.

- Šodienai pietiks. Kad jutīsieties labāk, parādīšu fotogrāfijas. Man ir iedotas trīs lielas kastes ar bildēm. Es par jums, kūniņ, zinu daudz vairāk nekā jūs pati.

Trīs dienas pēc ugunsgrēka mani operēja ārsts Šavrs Nicas slimnīcā. Dakteris Dulēns sacīja, ka man todien bijušas divas asiņošanas un ka Šavrs parādījis izcilu meistarību, taču viņš nevienam ķirurgam nenovēl tādu operāciju.

Mēnesi pēc pirmās operācijas mani pārveda uz Dinna klīniku Buloņā. Lidmašīna man trešo reizi sākās asiņošana, jo piecpadsmit minūtes pirms nolaišanās lidmašīnai vēlreiz vajadzēja uzņemt augstumu.

— Dakteris Dinns jūs ārstēja, kad transplantācija vairs nesagādāja raizes. Viņš jums izveidoja skaistu degunu. Es redzēju ģipša modeļus. Galvoju, ka deguns ir izdevies ļoti glīts.

— Un kas esat jūs?

— Esmu daktera Šavra svainis. Es strādāju Svētās Annas slimnīcā^8 [9]. Es sekoju jūsu slimības gaitai, kopš esat pārvesta uz Parīzi.

— Ko ar mani darīja šeit?

— Šeit jums uztaisīja skaistu degunu.

— Bet pirms tam?

— Tam nav nozīmes, ja esat šeit. Jūsu laime, ka jums ir tikai divdesmit gadu.

— Kāpēc es nedrīkstu ne ar vienu tikties? Ja es kādu satiktu, piemēram, tēvu vai citu cilvēku, ko esmu pazinusi, man vienā mirklī viss ataustu atmiņā, esmu par to pārliecināta.

— Jums ir ķēriens uz vārdiem, kūniņ. Jūs esat dabūjusi smagu triecienu pa galvu, mums iznāca krietni noņemties ar šo traumu. Jo vairāk saudzēsiet galvu, jo labāk būs.

Ārsts smaidīja, lēnām virzīja roku uz mana pleca pusi un uz mirkli tam viegli pieskārās.

— Neuztraucieties, kūniņ, viss būs labi. Pēc kāda laika jūsu atmiņas pamazām cita pēc citas atgriezīsies pašas no sevis, bez sāpēm. Amnēzijas veidu ir gandrīz tikpat daudz, cik slimnieku, kuri no tās cieš. Jūs tā ir skārusi pavisam viegli. Jums ir retrogrāda lakunāra amnēzija, bez afāzijas, jūs pat nešļupstat; tā ir tik virspusēja, ka tagad tikai jāgaida, kad tā pāries pavisam. Pašlaik tā ir šitik liela. — Un, tuvinājis rādītājpirkstu gandrīz klāt pie īkšķa, viņš parādīja, cik niecīga tā ir. Ārsts smaidīja un tīši lēnām slējās augšā, lai man pārāk strauji nebūtu jākustina acis.

— Esiet prātīga, kūniņ!

Pienāca diena, kad es kļuvu pietiekoši prātīga, lai mani trīs reizes dienā neapdullinātu ar buljonā izšķīdinātu miegazāļu tableti. Bija septembra beigas, pēc ugunsgrēka bija pagājuši apmēram trīs mēneši. Es varēju izlikties aizmigusi un ļaut, lai atmiņa aplauž spārnus pret sava krātiņa režģiem.

Prātā atausa saules pielietas ielas, palmas jūras krastā, skola, klases telpa, klases audzinātāja gludi saglaustiem matiem, sarkans vilnas peldkostīms, lampioni naktī, militāri marši, amerikāņu zaldāta pasniegta šokolāde ... un tumsa.

Tad nāca žilbinošs baltas gaismas uzplaiksnījums, māsiņas rokas, daktera Dulēna seja.

Reizēm visos sīkumos, sāpīgā un satraucošā skaidrībā atausa tuklas miesnieka rokas strupiem, tomēr veikliem pirkstiem, aptūkuša cilvēka seja un ezītī apcirpti mati. Tās bija daktera Šavra rokas un seja, ko es redzēju starp divām mocībām, divām komām. Šīs atmiņas es attiecināju uz jūliju, kad viņš mani atveda uz šo balto, bezpersonisko un neizprotamo pasauli.

Sāpošo pakausi iespiedusi spilvenā un aizvērusi acis, es rēķināju. Šos skaitļus es redzēju uzrakstītus. Man ir divdesmit gadu. Dakteris Dulēns sacīja, ka amerikāņu kareivji mazām meitenītēm devuši šokolādi 1944. vai 1945. gadā. Tātad manas atmiņas nesniedzas tālāk par pieciem sešiem gadiem pēc piedzimšanas. Piecpadsmit mūža gadi izdzēsti kā ar dzēšgumiju.

Es tvēros pie īpašvārdiem, jo tie neko neatsauca atmiņā, tie ne ar ko nesaistījās jaunajā dzīvē, kuru man lika dzīvot. Žoržs Izolā, mans tēvs. Firenze, Roma, Napoli.[10] Leka, Kadē zemesrags. Viss velti, un vēlāk dakteris Dulēns man paskaidroja, ka esmu tikai bez vajadzības mocījusi sevi.

Es teicu, kūniņ, ka jūs nedrīkstat uztraukties. Ja tēva vaids jums neko neizsaka, tas nozīmē, ka esat aizmirsusi '••ivи tēvu un visu pārējo, kas ar viņu saistīts. Viņa vārdam n.iv nekādas nozīmes.

— Bet, kad es saku «upe», «lapsa», es zinu, par ko ir runa. Vai tad pēc nelaimes gadījuma esmu redzējusi upi vai lapsu?

— Paklausieties, mazulīt, kad būsiet uz pekām, apsolu, ka mēs kārtīgi izrunāsimies par šo jautājumu. Bet pagaidām es fiibu, lai jūs būtu prātīga. Iestāstiet sev, ka esat pakļauta noteiktam, negrozāmam, varētu pat sacīt — normālam procesam. Katru rītu es redzu desmit sirmgalvjus, kuri nav dabūjuši sitienus pa galvu, bet kuri ir apmēram tādā pašā stāvoklī kā jūs. Viņiem atmiņā ir saglabājies tikai tas laiks, kad viņiem bija pieci seši gadi. Viņi atceras savu klases audzinātāju, bet neatceras bērnus vai mazbērnus. Taču tas viņus netraucē spēlēt kārtis. Viņi ir aizmirsuši gandrīz visu, atskaitot kāršu spēli. Vai ierasto kustību, uztinot cigareti. Tā nu tas ir. Pašlaik mums sagādā raizes jūsu amnēzijas senilais raksturs. Ja jums būtu simt gadu, es sacītu: «Lai jums laba veselība!»— un atmestu visam ar roku. Taču jums ir divdesmit gadi. Izredzes, ka jūs varētu palikt šādā stāvoklī, ir viens pret miljonu. Vai saprotat?

— Kad es varēšu satikt tēvu?

— Drīz. Pēc dažām dienām jums noņems no sejas šo viduslaiku rotu. Un tad jau redzēsim.

— Es gribētu zināt, kas ir noticis.

— Vēlāk, kūniņ! Ir daži apstākļi, par kuriem es gribētu būt pilnīgi drošs, bet, ja es pārāk ilgi šeit uzkavēšos, jūs nogursiet. Nu, kāds tad bija mašīnas numurs?

— Sešdesmit seši, četrdesmit trīs, trīspadsmit ТТХ.

— Vai jūs tīšām to nosaucāt no otra gala?

— Saprotams, ka tīšām! Man ir līdz kaklam! Es gribu kustināt rokas! Es gribu redzēt tēvu! Es gribu tikt prom no šejienes! Katru dienu jūs liekat man atkārtot visādus idiotis-mus! Man pietiek!

— Rāmi, kūniņ!

— Nesauciet mani vairs tā!

— Ļoti lūdzu jūs, nomierinieties!

Es pacēlu roku — milzīgu ieģipsētu dūri. Tā bija krīze. Atsteidzās medmāsa. Man atkal piesēja rokas. Atbalstījies pret sienu, dakteris Dulēns stāvēja iepretī un stingām acīm raudzījās manī nožēlas un dusmu pilnu skatienu.

Es kliedzu, nezinādama vairs, vai dusmojos uz viņu vai pati uz sevi. Man kaut ko iešļircināja. Redzēju, ka ienāk vēl citas māsiņas un ārsti. Šķiet, tā bija pirmā reize, kad es tā īsti iedomājos par savu ārējo izskatu. Man likās, ka es redzu sevi to cilvēku acīm, kuri uz mani skatās, it kā es bīītu sadalījusies divās daļās: viena stāvēja baltajā palātā, otra gulēja baltajā gultā. Bezveidīga, neglīta, atbaidoša, kaucoša būtne ar trim caurumiem sejas vietā. Es šausmās kliedzu.

Nākamajā dienā atnāca dakteris Dinns un runāja ar mani kā ar piecgadīgu meitenīti — izlutinātu un nevaldāmu, kuru jāpasargā no viņas pašas.

— Ja jūs vēlreiz izstrādāsiet tādu numuru, es vairs neatbildu par to, kas atklāsies zem jūsu apsēja. Varēsiet vainot pati sevi.

Dakteris Dulēns nerādījās veselu nedēļu. Es vairākas reizes prasīju pēc viņa. Medmāsai, kas mani kopa, droši vien pēc krīzes tika izteikti pārmetumi, un viņa ļoti negribīgi atbildēja uz maniem jautājumiem. Diena viņa man atsprādzēja rokas uz divām stundām un visu šo laiku sēdēja, nenovērsdama no manis aizdomīgu skatienu. Bija noprotams, ka viņa jūtas neveikli.

— Vai jūs mani uzraugāt, kad esmu aizmigusi?

— Nē.

— Kurš tad?

— Cita māsa.

— Es gribētu satikt tēvu.

— Jūs vēl neesat pietiekoši atlabusi.

— Es gribētu, lai atnāk dakteris Dulēns.

— Dakteris Dinns vairs nevēlas, ka viņš nāk.

— Pasakiet man kaut ko!

— Ko?

— Vienalga. Parunājieties ar mani.

— Tas ir aizliegts.

Es skatījos uz viņas lielajām plaukstām, kas man šķita skaistas un uzticamas. Galu galā viņa sajuta šo skatienu un samulsa.

— Izbeidziet mani tā pētīt!

— Jūs jau mani uzraugāt.

— Tā vajag,— viņa atbildēja.

— Cik jums gadu?

— Četrdesmit seši.

— Cik ilgi es jau te esmu?

— Pusotru mēnesi.

— Un visu šo laiku mani kopāt jūs?

Jā, bet drīz vairs nevajadzēs.

Kāda es biju pirmajās dienās?

Jūs nekustējāties.

Vai es murgoju?

Reizēm.

— Ko es sacīju?

— Neko interesantu.

— Ko, piemēram?

— Es vairs neatceros.

Pēc veselas mūžības, nākamās nedēļas beigās, palātā ienāca dakteris Dulēns ar kaut kādu saini rokās. Mugurā viņam bija samircis lietusmētelis, kuru viņš nevilka nost. Logā blakus gultai sitās lietus.

Viņš pienāca pie manis, kā parasti, viegli un aši pieskārās manam plecam un sacīja:

— Labdien, kūniņ!

— Es jūs ilgi gaidīju.

— Es zinu,— viņš teica.— Bet par to esmu nopelnījis dāvanu.

Viņš pastāstīja, ka pēc krīzes kāds cilvēks viņam atsūtījis puķes. Dāliju pušķim — tās esot viņa sievas mīļākās puķes — bija pielikts klāt breloks mašīnas atslēgām. Viņš to man parādīja. Tā bija tāda apaļa mantiņa no zelta ar zvanu. Ļoti noderīga, ja mašīna ir atstāta stāvvietā uz ierobežotu laiku.

— Vai dāvana ir no tēva?

— Nē. Tā ir no cilvēka, kas jūs ņēmis savā aizgādībā pēc jūsu krustmātes nāves. Pēdējo gadu laikā jūs šo sievieti esat redzējusi daudz biežāk nekā tēvu. Viņu sauc Žanna Mirno. Viņa atbrauca jums līdzi uz Parīzi. Šī kundze apvaicājas par jums trīs reizes dienā.

Teicu, ka šīs sievietes vārds man neko neizsaka. Ārsts paņēma krēslu, apsēdās, iedarbināja breloka pulksteņmehā-nismu un nolika pie manas rokas.

— Pēc piecpadsmit minūtēm atskanēs zvans. Tad man būs jāiet projām. Vai jūs jūtaties labi, kūniņ?

— Es gribētu, lai jūs mani tā vairs nesaucat.

— Rīt es jūs tā vairs nesaukšu. No rīta jūs aizvedīs uz operāciju zāli. Jums noņems pārsējus. Dakteris Dinns domā, ka brūces būs labi sadzijušas.

Dulēns attina atnesto saini. Tajā bija manas fotogrāfijas. Viņš tās rādīja citu pēc citas, vērodams manu skatienu. Šķiet, viņš necerēja, ka manī uzplaiksnīs kaut sīkas atmiņu drumslas. Un patiešām — nekas neatausa atmiņā. Es skatījos uz tumšmatainu meiteni, tā man likās ļoti glīta, viņa daudz smaidīja, viņai bija ļoti slaids viduklis un garas kājas. Dažās fotogrāfijās viņai bija sešpadsmit gadu, citās — astoņpadsmit.

Fotogrāfijas bija spožas un skaistas, bet skatīties uz tām bija briesmīgi grūti. Es pat nepūlējos atsaukt atmiņā ne šo seju ar zilajām acīm, ne ainavas, kuras man tika rādītas cita pēc citas. Man pietika apskatīt pirmo fotogrāfiju, lai saprastu, ka tās ir veltīgas pūles. Es biju priecīga un kāri skatījos uz saviem attēliem, tomēr jutos tik nelaimīga, cik nelaimīga nebiju jutusies kopš brīža, kad acis apžilbināja baltā gaisma. Gribējās smieties un raudāt. Galu galā es sāku raudāt.

— Nu, nu, mīļumiņ, nedariet muļķības!—Ārsts savāca fotogrāfijas, kaut gan es gribēju vēl skatīties.— Rit es jums parādīšu citas, kur jūs esat kopā ar savu krustmāti, ar Žannu Mirno, tēvu, draugiem, ar kuriem pirms trim mēnešiem draudzējāties. Tikai nevajag likt pārāk lielas cerības uz to, ka fotogrāfijas jums atsauks atmiņā pagātni. Taču tās palīdzēs atcerēties.

Sacīju, ka esmu ar mieru, ka es viņam uzticos. Pie rokas iezvanījās breloks.

No operāciju zāles es atnācu kājām, mani balstīja mana māsiņa un daktera Dinna asistents. Trīsdesmit soļi pa gaiteni, no kura redzēju tikai flīzes, jo manu galvu sedza salvete. Melnbalts šaha galdiņš. Mani iecēla atpakaļ gultā; rokas bija vairāk nogurušas nekā kājas, jo plaukstas vēl arvien bija ieslēgtas smagajos dzelžos.

Mani nosēdināja un aiz muguras aizlika spilvenus. Ģērbies žaketē, palātā ienāca dakteris Dinns. Viņš ieinteresēti lūkojās manī, uzmanīgi sekodams ikvienai manai kustībai. Pašas seja bez pārsējiem man šķita auksta kā ledus.

— Es gribētu paskatīties spoguli.

Dinns pamāja māsiņai. Viņš bija korpulents, maza auguma vīrietis plāniem matiem. Pie gultas pienāca māsiņa un atnesa spoguli, kurā pirms divām nedēļām biju skatījusies uz nosaitēto seju.

Mana seja. Manas acis skatās manās acis. īss un taisns deguns. Izcilni vaigu kauli, ko cieši apņēma āda. Pietūkušas lūpas, kas pavērās vārgā, raižpilnā, gandrīz raudulīgā smaida. Āda nebija slimīgi bāla, kā iedomājos, bet rožaina un svaiga. Kopumā ņemot, patīkama seja, taču tai trūka dabiskuma, jo es vēl neuzdrošinājos kustināt zemādas musku-

Jus. Tā man šķita izteikti aziātiska — vaigu kaulu un iešķībo acu dēļ. Mana nekustīgā un apmulsusī seja, pa kuru redzēju noritam divas siltas asaras, tad vēl un vēl. Mana seja, kas it kā ietinās plīvurā un vairs nebija saskatāma.

•*-

— Mati jums ataugs drīz vien,— mierināja māsiņa. — Paskatieties, zem pārsēja pa trim mēnešiem tie jau ir pastiepušies. Arī skropstas kļūs garākas.

Māsu sauca Reimonda kundze. Viņa mani sasukāja, cik vien labi iespējams, lai mati izskatītos kuplāki, jo tie nebija garāki par trīs pirkstu platumu un tikko apslēpa rētas. Ar vati notīrīja seju un kaklu. Tad izķemmēja uzacis. Šķita, viņa vairs neturēja uz mani ļaunu prātu par krīzi. Katru dienu viņa mani saposa kā uz kāzām. Māsiņa teica:

— Jūs izskatāties kā ķīniešu dieviņš vai kā Žanna d’Arka. Vai zināt, kas ir Žanna d’Arka?

Pēc mana lūguma viņa ienesa palātā lielu spoguli un atbalstīja to pret gultas kājgali. Kamēr vien biju nomodā, es visu laiku spoguļojos.

Tagad Reimonda kundze daudz labprātāk parunājās ar mani garajās pēcpusdienās. Viņa apsēdās krēslā blakus gultai, adīja, izsmēķēja pa cigaretei un bija tik tuvu, ka spogulī varēju saskatīt mūsu abu sejas, ja viņa nedaudz pielieca galvu.

— Vai jūs sen strādājat par māsu?

— Divdesmit piecus gadus. Šeit esmu desmit gadus.

— Vai jums jau ir bijuši tādi slimnieki kā es?

— Ir ļoti daudz cilvēku, kas vēlas mainīt sava deguna formu.

— Es nerunāju par tādiem slimniekiem.

— Vienreiz man bija jākopj viena amnēzijas slimniece. Tas bija sen.

— Vai viņa izveseļojās?

— Viņa bija ļoti veca.

— Parādiet vēl fotogrāfijas!

Māsa aizgāja pēc kastes, ko mums bija atstājis dakteris Dulēns. Citu pēc cita viņa rādīja attēlus, kuri man nekad neko neatsauca atmiņā, kuri pat vairs neizraisīja prieku, ko izjutu, kad ieraudzīju tos pirmo reizi un kad šķita, ka izdosies notvert notikumu secību tiem mirkļiem, kas bija iemūžināti šajos deviņus reiz trīspadsmit centimetrus lielajos glancētā papīra gabaliņos.

Divdesmito reizi lūkojos būtnē, kas esmu bijusi es, taču meitene ar īsajiem matiem, kura raudzījās manī no gultas kājgaļa, man patika labāk par to otro.

Skatījos uz tuklu sievieti ar lorneti, ļenganiem un smagiem vaigiem. Tā bija mana krustmāte Midola. Viņa nekad nesmaidīja, un visās fotogrāfijās viņa sēdēja, ap pleciem apņēmusi adītu šalli.

Lūkojos Žannā Mirno, kas piecpadsmit gadus bija uzticīgi kalpojusi manai krustmātei un pēdējos sešus septiņus gadus vienmēr bijusi kopā ar mani un apmetusies Parīzē, kopš mani uz turieni pārveda pēc Nicā izdarītās operācijas. Ādu transplantēšanai — divdesmit piecus reiz divdesmit piecus centimetrus lielu četrstūri — bija devusi viņa. Tāpat kā ik dienas svaigus ziedus, naktskreklus, kurus tikai aplūkoju, bet neuzģērbu, krāšļus, ko man pagaidām aizliedza lietot, šampanieša pudeles, kas rindojās uz grīdas pie sienas, un saldumus, ko Reimonda kundze izdāļāja savām kolēģēm.

— Vai jūs viņu esat redzējusi?

— To jauno sievieti? Jā, vairākas reizes, kad ap vieniem eju pusdienās.

— Kā viņa izskatās?

— Tāpat kā fotogrāfijās. Pēc dažām dienām jūs varēsiet ar viņu satikties.

— Vai viņa ir runājusi ar jums?

— Jā, vairākas reizes.

— Ko viņa jums teica?

—«Uzmaniet labi manu mazulīti». Jūsu krustmātei viņa bija tāda kā uzticības persona, kaut kas vidējs starp guvernanti un sekretāri. Itālijā par jums gādāja viņa. Krustmāte nemaz vairs nespēja kustēties.

Spriežot pēc fotogrāfijas, Žanna Mirno bija gara auguma sieviete, varētu pat sacīt — skaista, labi ģērbusies, apvaldīta un barga. Tikai vienā attēlā viņa stāvēja man blakus. Uzņēmums bija izdarīts ziemā. Mums bija pieguļošas bikses un vilnas cepurītes ar bumbuļiem. Par spīti šiem bumbuļiem, slēpēm un tās meitenes smaidam, kas biju es, fotogrāfijā nebija ne vēsts no bezrūpības un draudzīguma.

— Izskatās, ka viņa dusmojas uz mani.

Reimonda kundze aplūkoja fotogrāfiju un drūmi pamāja.

— Varbūt viņai bija iemesls uz jums skaisties,— viņa izteica savas domas.— Daudz netrūka, un jūs būtu izdarījusi lielas muļķības.

— Kas jums to stāstīja?

— Izlasīju avīzēs.

— Ak tā!

Jūlijā laikrakstos bija rakstīts par ugunsgrēku Kadē zemesragā. Dakteris Dulēns bija saglabājis numurus ar rakstiem par mani un to otro meiteni, taču viņš vēl negribēja tos man rādīt. Kastē bija arī tās otras meitenes fotogrāfija. Tur bija visi — lieli un mazi, simpātiski un nesimpātiski, visi nepazīstami, un visiem sejās tas pats sastingušais smaids, no kura es jau biju nogurusi.

— Šodienai pietiek.

— Vai gribat, lai es jums kaut ko palasu priekšā?

— Palasiet tēva vēstules!

No tēva bija trīs vēstules, kāds simts no radiem un draugiem, kurus vairs nepazinu. Viņi novēlēja ātru atveseļošanos. Mēs esam ļoti noraizējušies par tevi. Nezinu, ko iesākt aiz uztraukuma. Ar nepacietību gaidu brīdi, kad atkal varēšu turēt tevi savās rokās. Mīļā Mi! Manu Mi! Manu Mikij! Mikij, mīļā! Bumbulīt! Mans nabaga bērns!

Tēva vēstules bija maigas, satraukuma pilnas, smalkjūtīgas un manī izraisīja vilšanos. Divi jaunekļi man rakstīja itāļu valodā. Kāds cits, kas bija parakstījies «Fransuā», man darīja zināmu, ka es viņam piederēšot uz visiem laikiem un ka viņš parūpēšoties, lai es aizmirstu šo elli.

Bet Žanna Mirno man bija atsūtījusi tikai īsu vēstulīti divas dienas pirms pārsēju noņemšanas. To man nodeva vēlāk — kopā ar vēstulēm. Droši vien šī zīmīte bija pielikta klāt vienam no sūtījumiem ar iecukurotiem augļiem, zīda veļu vai pulksteni, ko tagad nēsāju uz rokas. Teksts bija šāds: «Manu Mi, manu mīļumiņ, manu cālīt, Tu neesi viena, par to vari būt droša. Neuztraucies! Neesi nelaimīga! Skūpstu. Žanna.»

Nebija nepieciešamības to lasīt priekšā. Es to zināju no galvas.

Dzelži un pārsēji, kas bija padarījuši nekustīgas manas rokas, tika noņemti. Uz rokām man neļāva skatīties un tūlīt uzvilka mīkstus un vieglus baltus kokvilnas cimdus.

— Vai man vienmēr būs jāvalkā šie cimdi?

— Galvenais, ka jūs varēsiet darboties ar rokām. Kauli nav sakropļoti. Locītavu sāpes pāries pēc dažām dienām. Par juvelieri strādāt nevarēsiet, taču ar ikdienā nepieciešamajām kustībām jūs tiksiet galā. Sliktākajā gadījumā jums nāksies atteikties no tenisa spēles.

To man stāstīja nevis dakteris Dinns, bet viens no abiem ārstiem, kurus viņš bija ieaicinājis līdzi palātā. Viņi ar nolūku runāja tik bargi, lai es nesāktu sevi žēlot.

Viņi man lika kustināt pirkstus vairākas minūtes, satvert un atlaist viņu plaukstas. Pateikuši, ka atnāks pēc divām nedēļām, kad tiks izdarīts kontroles rentgenuzņēmums, viņi aizgāja.

Tajā rītā ārsti nāca vienā laidā. Pēc tam ieradās kardiologs, tad dakteris Dulēns. Es staigāju šurpu turpu pa ziedos slīgstošo palātu, ģērbusies zilos biezas vilnas svārkos un baltā blūzē. Kardiologs atpogāja man blūzi, izklausīja sirdi un teica, ka «sirds strādā labi». Visu laiku domāju par rokām, kuras varēšu apskatīt, kad būšu palikusi viena un novilkšu cimdus. Domāju par augstpapēžu kurpēm, kurās uzreiz jutos ļoti ērti, tātad, ja no manas atmiņas viss būtu izzudis un ja es justos kā piecgadīga meitenīte, augstpapēžu kurpes, zeķes un lūpu krāsa man droši vien liktos jocīgas.

— Jūs mani padarīsiet traku,— sacīja dakteris Dulēns. — Desmitiem reižu esmu atkārtojis, ka nav ko pievērst uzmanību šīm muļķībām. Ja es jūs tūlīt uzaicināšu pusdienās un ja jūs pareizi turēsiet dakšiņu — ko tas pierādīs? Ka jūsu rokām ir labāka atmiņa nekā jums? Pat ja nosēdināšu jūs pie savas mašīnas stūres un ja jūs daudzmaz normāli sāksiet braukt, kad būsiet pāris reižu putrojusies, pārslēdzot ātrumu, tāpēc ka jums bija cita modeļa mašīna,— vai domājat, ka mēs tiksim pie kaut kādas skaidrības?

— Nezinu. Jūsu pienākums ir paskaidrot.

— Mans pienākums ir arī paturēt jūs vēl pāris dienu slimnīcā. Diemžēl jūs par katru cenu grib dabūt ārā no šejienes. Man nav nekādu legālu iespēju jūs aizkavēt, vienīgi pašas vēlēšanās. Taču es pat nezinu, vai daru pareizi, to vaicādams.

— Kurš grib mani izņemt no slimnīcas?

— Žanna Mirno. Viņa stāsta, ka nevarot vairs izturēt.

— Vai es viņu satikšu?

— Kādēļ tad, pēc jūsu domām, ir sacelta šī jezga?— Dulēns neskatīdamies pameta ar roku uz palātu, atvērtajām durvīm, Reimonda kundzi, kas saiņoja manas drēbes, un otru māsu, kas nesa projām šampanieša pudeles un neizlasīto grāmatu kalnus.

— Kāpēc jūs gribat, lai es palieku?

— Jūs atstāsiet slimnīcu ar skaistu seju, kārtīgi pukstošu sirsniņu, rokām, kas jums kalpos, galvaskausu, kurš, šķiet,

im i. braši. Gribētos cerēt, ka aizejot paņemsiet līdzi arī Niv.r. atmiņas.

Kādu kausu?

Galvaskausu. Smadzenes. Kreiso puslodi. Tur bija ("Mnais asinsizplūdums. Sākumā novērotās afāzijas cēlonis acīmredzot meklējams tur. Tam nav nekāda sakara ar visu

ļuirējo.

Kas ir viss pārējais?

Nezinu. Varbūt tās ir bailes, ko droši vien izjutāt ugunsgrēka laikā, vai ari šoks. Kad māja dega, jūs izlēcāt <ii.i pa logu. Jūs atrada lejā uz kāpnēm, rēta galvaskausā bija vairāk nekā desmit centimetrus plata. Katrā ziņā jūsu amnēzija nav saistīta ar smadzeņu bojājumiem. Sākumā es domāju, ka ir, bet vēlāk izrādījās, ka esmu maldījies.

Sēdēju savandītajā gultā, balti cimdotās rokas nolikusi uz ceļiem. Teicu dakterim, ka gribu tikt projām, ka arī es vairs nevaru izturēt. Ieraugot Žannu Mirno un runājot ar viņu, man viss atausīs atmiņā.

Ārsts rezignēti noplātīja rokas.

— Pēcpusdienā viņa būs klāt. Viņa noteikti gribēs jūs ņemt sev līdzi. Ja jūs paliksiet Parīzē, es varēšu ar jums likties slimnīcā vai arī savā kabinetā. Ja viņa jūs aizvedīs uz dienvidiem, jums noteikti jāsazinās ar dakteri Šavru.

Dulēna balsī skanēja rūgtums, un es redzēju, ka viņš uz mani dusmojas. Sacīju, ka bieži nākšu pie viņa, taču baidos sajukt prātā, ja vēl ilgāk būs jāuzkavējas šajā palātā.

— Jūs varat sajukt prātā tikai tad, ja domāsiet: «Man pietiek laika, lai izdomātu sev citas atmiņas,»— atteica Dulēns.— Vēlāk jums nāksies to nožēlot.

Un viņš aizgāja, atstājis mani vienu ar šo domu, kas tik tiešām man jau bija iešāvusies prātā. Kopš biju ieguvusi seju, piecpadsmit no mūža pagaisušie gadi mani vairs tik ļoti nenomāca. Vēl tikai neatstājās paciešamas sāpes pakausī un smagums galvā, taču ari tie drīz izzudīs. Kad lūkojos spogulī, es biju es pati, man bija acis kā ķīniešu dieviņam, aiz slimnīcas sienām mani gaidīja dzīve, es biju laimīga, es sev tīri labi patiku. Jo ļaunāk tai «otrajai», ja tagad esmu pavisam citāda.

Viss ir tik vienkārši, kad skatos uz sevi šajā spogulī, es tīksminos par sevi, es esmu sajūsmā!

Es runāju ar Reimonda kundzi, griezdama piruetes tā, lai brunči plīvotu. Kājas netika līdzi manam priekam. Gandrīz

vai zaudēju līdzsvaru, kad apstulbusi apstājos — palata bija ienākusi Žanna.

Neparasti stingu seju viņa stāvēja uz sliekšņa, satvērusi ļ durvju rokturi. Viņas mati šķita gaišāki, nekā biju iedomājusies, un ģērbusies viņa bija smilškrāsas kostīmā, kas atstaroja saules gaismu. Fotogrāfijās es nebiju pamanījusi, ka viņa ir ļoti liela auguma — gandrīz galvastiesu garāka par mani.

Viņas seja un izturēšanās man nemaz nebija tik nepazīstama. Un vienu mirkli šķita, ka tūlīt kā liels, smags vilnis, kas mani aprīs, uzpeldēs pagātne. Šo sajūtu droši vien izraisīja reibonis pēc virpuļošanas pa palātu vai Žannas pēkšņā parādīšanās. Šī sieviete man bija pazīstama kā sapnī redzēts tēls. Iekritu gultā un instinktīvi ieslēpu seju un matus cimdotajās rokās, it kā kaunētos par tiem.

Pēc brīža Reimonda kundze smalkjūtīgi aizgāja, un es ieraudzīju paveramies Žannas lūpas, dzirdēju maigu un dziļu balsi, tikpat pazīstamu kā viņas skatienu, tad viņa pienāca pie gultas, apskāva mani un sacīja:

— Neraudi!

— Nespēju novaldīties.

Noskūpstīju viņu uz vaiga, tad uz kakla un jutos sarūgtināta, ka varu viņai pieskarties tikai ar cimdiem. Es pazinu pat viņas smaržas, arī tās bija nākušas no sapņa. Piekļāvusi galvu Žannai pie krūtīm, sakaunējusies par saviem īsajiem matiem, ko viņa ar vieglu kustību pašķīra, droši vien ieraudzīdama rētas, es viņai stāstīju, ka esmu nelaimīga, ka gribu braukt viņai līdzi, ka viņa nemaz nevar iedomāties, cik ļoti viņu gaidīju.

— Ļauj paskatīties uz tevi.

Es negribēju, taču Žanna teica, lai paceļu galvu, un viņas skatiens lika atkal noticēt, ka viss zudušais man tiks atdots atpakaļ. Viņai bija gaišas, zeltainas acis, un to dzīlēs virmoja tāds kā apjukums.

Arī Žannai bija par jaunu jāiepazīstas ar mani. Viņa mani mulsi nopētīja. Galu galā es vairs nespēju ilgāk izturēt viņas urbīgo un ciešo skatienu, kas neatstājās no manas — iztrūcinātas meitenes sejas. Satvēru Žannas rokas un, gauži raudādama, atbīdīju viņu nost.

— Aizvediet mani, es jūs ļoti lūdzu! Neskatieties uz mani! Tā esmu es, Mi! Neskatieties uz mani!

Bet Žanna tikai skūpstīja manus matus, nemitīgi atkārtodama: mīļumiņ, cālīt, eņģelīt! Tad ienāca dakteris Dinns, viņš jutās neveikli, ieraudzījis manas asaras un Žannas lielo augumu — ārstam ienākot, viņa piecēlās — viņa bija pati garākā no mums visiem šajā palātā, garāka vēl par Dinnu, .īsistentiem un Reimonda kundzi.

Tika doti padomi, gari un plaši pārspriests mans veselības stāvoklis — es to nedzirdēju, es vairs negribēju neko dzirdēt. Stāvēju līdzās Žannai. Aplikusi roku man ap pleciem, viņa runāja ar ārstiem kā karaliene, kas ņem sev līdzi savu bērnu, savu Mi, un man bija labi, es ne no kā vairs nebaidījos.

Žanna man sapogāja mēteli — droši vien šo zamšādas mēteli es biju valkājusi jau agrāk, jo tam bija nobružātas piedurknes. Viņa sakārtoja man bereti, ap kaklu aptina zaja zīda šalli un veda mani caur slimnīcas gaiteņiem uz stiklotam durvīm, kas saulē žilbinoši mirdzēja.

Pie slimnīcas stāvēja balta mašīna ar melnu, nolaižamu jumtu. Žanna mani iesēdināja, aizvēra durvis un apsēdās pie stūres man blakus. Viņa bija mierīga un nerunīga, tikai reizi pa reizei paskatījās uz mani, pasmaidīja, aši noskūpstīja uz deniņiem.

Mašīna sakustējās. Zem riteņiem čirkst grants. Atveras vārti. Plašas alejas ar kokiem abās pusēs.

— Tas ir Buloņas mežs,— Žanna paskaidroja.

Es biju nogurusi. Acis lipa ciet. Jutu, ka slīgstu arvien zemāk un ka mana galva gu| uz Žannas svārku zīdainā auduma. Pavisam tuvu redzēju daļu stūres. Brīnumainā kārta biju atgriezusies dzīvē. Un es aizmigu.

Pamodos uz zema dīvāna, manas kājas sedza pleds ar lielām, sarkaaām rūtīm; atrados plašā istabā, uz galdiem dega lampas, bet to gaisma neizkliedēja tumsu telpas kaktos.

Labu gabalu no manis — apmēram trīsdesmit soļu attālumā — kurējās augsts kamīns. Es piecēlos, un tukšums galvā bija smagāks nekā jebkad agrāk. Pievilku atzveltnes krēslu pie kamīna un atkal iekritu caurā miegā.

Vēlāk jutu, ka pār mani noliekusies Žanna. Dzirdēju viņas balsi — klusu murdoņu. Tad pēkšņi man likās, ka atceros krustmāti Midolu — kā viņa ar oranžu šalli ap pleciem sēž ratiņos un tiek stumta, cik viņa neglīta un briesmīga . .. Atvēru acis, uz mirkli uznāca reibonis — viss aizmiglojās, kā raugoties caur aizlijušu loga rūti.

Pēc brīža atguvos. Pār mani bija Žannas gaišās acis un gaišie mati. Šķita, ka viņa jau ilgi lūkojas manī.

— Kā tu jūties?

Atbildēju, ka jūtos labi, un pastiepu rokas, lai būtu viņai tuvāk, lai viņas mati, kas glaudās man pie vaiga, neaizsegtu skatienu. Lūkojos uz plašo istabu, sienu paneļiem, ēnainajiem kaktiem, dīvānu, uz kura biju gulējusi. Kājas bija apklātas ar pledu.

— Kur es atrodos?

— Mājā, kas ir nodota manā rīcībā. Es tev vēlāk paskaidrošu. Vai tu jūties labi? Tu mašīnā iemigi.

— Man salst.

— Es tev noģērbu mēteli. Droši vien nevajadzēja. Mirkli pagaidi!

Viņa mani apskāva ciešāk, tad enerģiski saberzēja man rokas un kājas, lai mani sasildītu. Es iesmējos. Žanna atrāvās, un viņas noslēgtajā sejā un acīs atkal ieraudzīju to pašu apjukumu. Tad arī viņa pēkšņi sāka smieties. Viņa man pasniedza krūzīti, kas stāvēja uz paklāja.

— Dzer! Tā ir tēja.

— Vai es ilgi gulēju?

— Trīs stundas. Tagad dzer.

— Vai mēs šeit esam vienas?

— Nē. Vēl ir virtuvene un kalpotājs, bet viņi ir gluži apjukuši. Mi, dzer tēju! Viņi nevarēja vien nobrīnīties, kad es tevi izcēlu no mašīnas. Tu esi novājējusi. Es tevi ienesu viena pati. Es darīšu visu, lai tev vaigos atgrieztos apaļums. Kad tu biji maziņa, vai tā nebiju es, kuru tu ienīdi tāpēc, ka spiedu tevi ēst?

— Es jūs ienīdu?

— Dzer tēju! Nē, tu mani neienīdi. Tev tolaik bija trīspadsmit gadi. Tev varēja saskaitīt ribas. Tu nevari iedomāties, cik ļoti kaunējos tavu izspiedušos ribu dēļ. Nu, dzer taču!

Vienā paņēmienā izdzēru remdeno tēju, tās garša man likās pazīstama, lai gan ne visai patika.

— Vai negaršoja?

— Ne pārāk.

— Kādreiz tev tā bija pa prātam.

Turpmāk vienmēr būs jāsastopas ar šo «kādreiz». Pastāstīju Zannai, ka dažas dienas pirms izrakstīšanas man slimnīcā deva mazliet kafijas un tā man gāja pie sirds. Žanna noliecās pār atzveltnes krēslu un sacīja, ka dos man visu, ko vien es vēlēšos, galvenais, ka esmu šeit — sveika un vesela.

— Šodien slimnīcā jūs mani nepazināt. Vai ne?

— Nē, es tevi pazinu. Taču lūdzu tevi, nesaki man «jūs».

— Tu mani pazini?

Tu esi mans cālītis,— Žanna atteica.— Pirmo reizi es k-vi ieraudzīju Romas lidostā. Tu biji tāda maziņa, ar milzīgu čemodānu. Tu izskatījies tikpat apjukusi. Tava krustmāte Midola man sacīja: «Mirno, ja viņa nepieņemsies svara, es tevi noslānīšu!» Es tevi baroju, peldināju vannā, apģērbu, iemācīju runāt itāliski, spēlēt tenisu, dambreti, dejot čarlstonu — es tev iemācīju visu. Tu pat divreiz esi dabūjusi pērienu no manis. No trīspadsmit līdz astoņpadsmit gadu vecumam es tevi neatstāju ilgāk par trim dienām. Tu biji mana meita. Tava krustmāte man mēdza piekodināt: «Šis darbiņš tev jānodara.» Tagad es visu sākšu vēlreiz. Ja tu nekļūsi par to, kas biji, es pati sevi noslānīšu.

Žanna klausījās manos smieklos un tik neatlaidīgi mani pētīja, ka es pēkšņi apklusu.

— Kas noticis?

— Nekas, mīļumiņ, piecelies!

Viņa paņēma mani aiz rokas un lika pastaigāt pa istabu. Atkāpās, lai labāk mani apskatītu. Paspēru dažus nedrošus soļus, pakausī jutu sāpīgu tukšumu, kājas šķita kā svina pielietas.

Kad Žanna atkal nostājās man blakus, es nodomāju, ka viņa pūlas apslēpt savu apjukumu, lai nepastiprinātu manējo . .. Žanna saņēmās un paļāvīgi man uzsmaidīja, it kā es vienmēr būtu izskatījusies tā kā tagad — izciļņiem vaigu kauliem, īsu degunu, īsiem un spurainiem matiem. Kaut kur mājas dziļumā pulkstenis nozvanīja septiņas reizes.

— Vai tik ļoti esmu pārvērtusies?— es vaicāju.

— Ir pārvērtusies tava seja. Turklāt tu esi nogurusi, tas ir gluži dabiski, ka tavi žesti un kustības ir citādi. Arī man pie tā jāpierod.

— Kā tas notika?

— Vēlāk, mīļumiņ!

— Es gribu atcerēties tevi, pati sevi, krustmāti Midolu, tēvu, pārējos. Es gribu visu atsaukt atmiņā.

— Gan atcerēsies.

— Kāpēc mēs esam šeit? Kāpēc tu mani uzreiz nevedi uz vietu, kuru es pazīstu un kur mani pazīst?

Uz šo jautājumu Žanna atbildēja tikai pēc trim dienām. Šobrīd viņa tikai vēl ciešāk apskāva mani, auklēja klēpī un sacīja, ka esmu viņas mazā meitiņa, ka viņa mani nekad vairs neatstās, lai neviens man nevarētu nodarīt pāri.

— Tu aizbrauci prom?

— Jā. Nedēļu pirms nelaimes gadījuma. Man Nicā vajadzēja kārtot tavas krustmātes darījumus. Kad atgriezos, tu jau pusdzīva gulēji zemē uz kāpnēm. Gandrīz sajuku prātā, kamēr sadabūju ātro palīdzību, policiju, ārstus.

Nu mēs bijām vienā citā milzīgā telpā, tā bija ēdamistaba ar tumšām mēbelēm, un galds stiepās desmit soļu garumā. Sēdējām cieši blakus viena otrai. Man ap plecim bija apmests rūtainais pleds.

— Vai es ilgi dzīvoju Kadē zemesragā?

— Trīs nedēļas,— Žanna stāstīja.— Sākumā es paliku tur dažas dienas kopā ar jums abām.

— Mums abām?

— Jā, ar tevi un vēl vienu meiteni, kuras klātbūtne tev patika. Ēd! Ja tu neēdīsi, es vairs neko nestāstīšu.

Stūķēju iekšā bifšteka kumosus pārmaiņus ar pagātnes kumosiem. Mēs sēdējām pie galda lielā, krēslainā mājā Neijī rajonā, un mūs apkalpoja virtuvene. Kustības viņai bija zaglīgas, un Žannu viņa sauca tikai uzvārdā, nepiemetinot uzrunu «jaunkundze» vai «kundze».

— Tā meitene bija tava bērnības draudzene,— turpināja Žanna.— Kad bijāt mazas, jūs abas dzīvojāt vienā īresnamā Nicā. Viņas māte mazgāja veļu tavai mātei. Kad jums bija astoņi vai deviņi gadi, jūsu ceļi šķīrās, bet šīgada februārī tu viņu no jauna satiki. Viņa strādāja Parīzē. Tu viņai pieķēries. Viņas vārds bija Domenika Loī.

Žanna uzmanīgi mani vēroja un gaidīja manā sejā parādāmies atmiņu atblāzmu. Taču viņa gaidīja velti. Viņa man stāstīja par cilvēkiem, kuru liktenis mani satrieca, taču viņi man bija un palika svešinieki.

— Tātad tā, kura aizgāja bojā, bija šī meitene?

— Jā. Viņa tika atrasta villas nodegušajā galā. Visas pazīmes liecināja, ka tu esi mēģinājusi viņu izvilkt no istabas, pirms apdegi pati. Tev aizdegās naktskrekls. Droši vien tu gribēji skriet uz baseinu — dārzā tāds bija. Pēc pusstundas es tevi atradu zemē pie kāpnēm. Pulkstenis bija divi naktī. Saskrēja ļaudis pidžamās, bet neviens neuzdrošinājās tev pieskarties, visi bija uztraukušies, nezināja, ko iesākt. Drīz vien ieradās ugunsdzēsēji no Ļekas. Viņi nogādāja tevi uz Lasjotu, uz kuģubūvētavas medpunktu. Naktī beidzot izdevās izsaukt ātrās palīdzības mašīnu no Marseļas. Galu galā atlidoja helikopters. Tevi aizveda uz Nicu. Nākamajā rītā tevi operēja.

— Kas ar mani bija noticis?

— Droši vien, skriedama ārā no mājas, tu nokriti uz pēdējiem kāpņu pakāpieniem. Bet varbūt tu gribēji tikt ārā pa logu un izmeties no otrā stāva. Izmeklētājiem neko n.-1/devās uzzināt. Taču skaidrs ir tas, ka tu uz galvas biji nokritusi uz kāpnēm. Tev bija apdegusi seja un rokas. Bija apdegumi ari uz ķermeņa, bet ne tik dziļi, naktskrekls tevi miner bija pasargājis no liesmām. Ugunsdzēsēji man skaid-mja, kā tas varēja notikt, taču esmu to aizmirsusi. Tu biji kaila, melna no galvas līdz kājām, rokās un mutē pārogļojusies drānas gabali, mati nodeguši. Cilvēki, kurus ieraudzīju stāvām tev apkārt, domāja, ka tu esi mirusi. Pašā galvvidu tev bija dziļa brūce manas plaukstas lielumā. Pirmajā naktī mes visvairāk bažījāmies tieši par šo ievainojumu. Vēlāk, kad dakteris Šavrs tevi bija operējis, es parakstīju papīru, ka piekrītu ādas pārstādīšanai. Tava āda vairs neatjaunojās.

Žanna runāja, uz mani neskatīdamās. Ikviens viņas teikums ieurbās manī kā sveloša uguns. Viņa atstūma krēslu no galda un parāva uz augšu svārkus. Virs ceļgala uz labā stilba ieraudzīju brūnu rētu — tā bija palikusi pēc ādas pārstādīšanas.

Ieslēpusi galvu cimdotajās rokās, sāku raudāt. Žanna mani apskāva ap pleciem, un tā mēs sēdējām labu brīdi, līdz atnāca virtuvene un nolika uz galda šķīvi ar augļiem.

— Man ir jāizstāsta tev viss,— sacīja Žanna.— Lai tu zinātu un atcerētos.

— Es saprotu.

— Tu esi pie manis, tev nekas vairs nedraud. Pārējam nav nozīmes.

— Ka aizdegās māja?

Žanna piecēlās, un svārki aizsedza rētu. Viņa piegāja pie bufetes un aizsmēķēja cigareti. Aizdedzinājusi sērkociņu, viņa bridi turēja to rokā un rādīja man.

— Tās meitenes istabā bija noplūdusi gāze. Pirms dažiem mēnešiem mājā ievilka gāzes apkuri. Izmeklēšanā tika noskaidrots, ka nav bijis kārtībā viens gāzesvada atzarojums. Eksploziju izraisīja ūdenssildītāja gāzes aizdedzes caurulīte vannasistabā.

— Panāc tuvāk,— es palūdzu.

Žanna apsēdās man blakus. Pastiepu roku, paņēmu no viņas cigareti un ievilku dūmu. Man patika.

— Vai es agrāk smēķēju?

— Celies augšā!— teica Žanna.— Iziesim pastaigāties! Paņem līdzi ābolu! Un noslauki acis.

Istabā ar zemiem griestiem, kurā stāvēja plata gulta — tajā būtu pieticis vietas četrām Mišelām —, Žanna man uzvilka biezu puloveru ar atlokamu apkakli, zamšadas mēteli un aplika zaļo šalli.

Viņa paņēma mani aiz cimdotās rokas un izveda cauri tukšajām istabām priekštelpā, kuras marmora grīda atbalsoja mūsu soļus. Kad izgājām dārzā, Žanna mani iesēdināja mašīnā, ar kuru šodien bijām atbraukušas.

— Desmitos likšu tevi gulēt. Bet pirms tam gribu tev kaut ko parādīt. Pēc dažām dienām ļaušu tev sēsties pie stūres.

— Pasaki, lūdzu, vēlreiz tās meitenes vārdu.

— Domenika Loī. Visi viņu sauca par Do. Kad jūs abas bijāt mazas, bija vēl viena meitenīte, viņa jau sen ir mirusi no locītavu reimatisma vai kaut kā tamlīdzīga. Jūs uzskatīja par māsīcām, jo bijāt viena vecuma. To meitenīti sauca Andžela. Jums visām bija itāļu asinis. Tā jūs dēvēja — Mi, Do un La. Vai saprati, kā radusies tavas krustmātes iesauka?

Mašīna traucās pa plašajām, apgaismotajām avēnijām.

— Viņas īstais vārds bija Sandra Rafermi. Viņa bija tavas mātes māsa.

— Kad nomira māmiņa?

— Tev bija astoņi vai deviņi gadi — vairs neatceros. Tevi aizsūtīja uz pansiju. Pēc četriem gadiem krustmāte dabūja atļauju paņemt tevi pie sevis. Agri vai vēlu tu to uzzināsi tik un tā: jaunībā viņa kāvās ar trūkumu, taču tolaik bija dāma — bagāta dāma. Kurpes, kas tev kājās, tāpat kā manējās, ir ražotas uzņēmumos, kas viņai pieder.

Uzlikusi roku man uz ceļgala, Žanna teica: ja man labāk patīkot, var sacīt — manos uzņēmumos, jo Rafermi ir mirusi.

— Vai tu nemīlēji manu krustmāti?

— Nezinu,— attrauca Žanna.— Es mīlu tevi. Pārējais man ir vienaldzīgs. Man bija astoņpadsmit gadu, kad sāku strādāt pie Rafermi. Es biju papēžu piesitēja kādā darbnīcā Florencē. Dzīvoju viena un kā mācēdama pelnīju sev iztiku. Tas bija tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrajā gadā. Reiz darbnīcā ieradās Rafermi, un pirmais, ko saņēmu no viņas, bija pļauka, bet es viņai atbildēju ar to pašu. Viņa aizveda mani sev līdzi. Pēdējais, ko es no viņas saņēmu, arī bija pļauka, taču tā palika bez atbildes. Tas notika šogad maijā, nedēļu pirms viņas nāves. Viņa jau vairākus mēnešus juta, ka jāmirst, tomēr neizturējās labāk pret tiem, kas bija viņai līdzās.

— Vai es mīlēju savu krustmāti?

— Nē.

I abu bridi klusēju, veltīgi pūlēdamās atsaukt atmiņā seju, i » biju redzējusi fotogrāfijās,— invalīdu ratiņos sēdošu sievieti ar lorneti.

Vai es mīlēju Domeniku Loī?

— Kurš gan viņu nemīlēja?— atsaucās Žanna.

— Bet vai tevi es mīlēju?

Zanna pagrieza galvu, un es notvēru viņas skatienu f'.irām slīdošo spuldžu gaismā. Viņa strauji paraustīja plecus un dobjā balsī sacīja, ka drīz būsim galā. Pēkšņi man kļuva nelabi, tik nelabi, it kā mani kāds plēstu pušu, un es satvēru Zannas roku. Mašīna parāvās sāņus. Es atvainojos, bet Zanna droši vien nodomāja, ka lūdzu piedošanu, jo traucēju viņai vadīt mašīnu.

Žanna man parādīja Triumfa arku, Konkordijas laukumu, Tileriju dārzu, Sēņu. Kad bijām pabraukušas garām Mohēra laukumam, apstājāmies mazā ieliņā, kas veda uz Sēnas pusi, pie nelielas viesnīcas ar mirdzošu neona izkārtni «Viesnīca Viktorija».

Mēs palikām mašīnā. Žanna teica, lai apskatu viesnīcu. Viņa redzēja, ka tā man neko neatsauc atmiņā.

— Kas šī par māju?— es viņai vaicāju.

— Tu bieži nāci uz šejieni. Šajā viesnīcā dzīvoja Do.

— Lūdzu, brauksim projām!

Žanna nopūtās, sacīja: labi,— un noskūpstīja mani uz deniņiem. Atpakaļceļā es ieliku galvu viņai klēpī un izlikos, ka atkal esmu aizmigusi.

Žanna mani noģērba, lika nomazgāties vannā, noberzēja lielā dvielī, iedeva jaunu kokvilnas cimdu pāri samirkušo vietā.

Mēs apsēdāmies uz vannas malas: Žanna bija apģērbusies, es — naktskreklā. Beigu beigās viņa man novilka cimdus, un es novērsu skatienu, ieraudzījusi savas rokas.

Žanna mani noguldīja lielajā gultā, ievīstīja segā un nodzēsa lampu. Pulkstenis bija desmit — viss bija tieši tā, kā viņa solija. Pēc tam kad Žanna bija redzējusi apdeguma pēdas uz mana ķermeņa, viņas sejā iegūla dīvaina izteiksme. Viņa tikai izmeta, ka rētu nemaz nav daudz — viena uz muguras, divas uz kājām — un ka esmu novājējusi. Jutu, ka Žanna visiem spēkiem cenšas būt dabiska, bet viņai nākas arvien grūtāk un grūtāk mani atpazīt.

— Neatstāj mani vienu! Esmu atradinājusies būt vienatnē, un man ir bail.

Žanna apsēdās uz gultas malas. Aizmigu, piekļāvusi lūpas pie viņas plaukstas. Žanna klusēja. Slīgdama miegā, tajā īsajā neapziņas mirkli, kad viss ir absurds un viss ir iespējams, man pirmo reizi iešāvās prātā doma, ka neesmu nekas vairāk par to, ko Žanna par mani stāsta, un ka varu kļūt melu iemiesojums, ja Žanna melo.

— Es gribu, lai tu man beidzot visu paskaidro. Jau nedēļām ilgi to vien dzirdu kā: «Vēlāk!» Vakarvakarā tu sacīji, ka es neesot mīlējusi savu krustmāti. Pasaki — kāpēc?

— Tāpēc, ka viņa nebija mīļa.

— Pret mani?

— Ne pret vienu.

— Ja jau viņa mani pieņēma, kad man bija trīspadsmit gadu, tad droši vien tāpēc, ka mīlēja mani.

— Es neesmu teikusi, ka viņa tevi nemīlēja. Turklāt tas viņu aizkustināja. Tu to nevari saprast. Mīl, nemīl — nevar taču visu mērīt tikai ar šo mēru!

— Kāpēc Domenika Loī kopš februāra dzīvoja kopā ar mani?

— Tu viņu satiki februārī. Viņa pārvācās pie tevis pēc kāda laika. Kāpēc — to zināji tikai tu! Ko lai es tev saku? Ik pēc trim dienām tev radās jauns untums: tev ievajadzējās te mašīnu, te suni, te amerikāņu dzejnieku; Domenika Loi bija tāda pati iegriba. Kad tev bija astoņpadsmit gadu, vienā Ženēvas viesnīcā es tevi pārsteidzu kopā ar sīku kantora ierēdni. Kad tev bija divdesmit, jau citā hotelī es tevi ieraudzīju kopā ar Domeniku Loī.

— Kādas bija mūsu attiecības?

— Viņa bija tava verdzene gluži tāpat kā visi citi.

— Tāpat kā tu?

— Tāpat kā es.

— Un kas notika pēc tam?

— Nekas. Kas, pēc tavām domām, varēja notikt? Tu man meti ar čemodānu, tad ar vāzi, par kuru man nācās samaksāt krietnu summu, un beigās aizbrauci kopā ar savu verdzeni.

— Kur tas bija?

— Apartamentos Lorda Bairona ielā, ceturtajā stāvā, četrpadsmitajā istabā.

— Uz kurieni es aizbraucu?

— Nezinu. Par to es nepainteresējos. Tava krustmāte gaidīja tevi, lai varētu mierīgi aizmigt mūža miegā. Atgriezu-ни es saņēmu no viņas otro pļauku astoņpadsmit gadu laikā. Г. nedēļas viņa nomira.

Vai es neatbraucu?

Nē. Nevarētu sacīt, ka par tevi nekas nebija dzir-■ i mis,— tu pastrādāji pietiekoši daudz muļķību, lai man par i.1 m tiktu pastāstīts, taču veselu mēnesi tu nedevi nekādu /uni par sevi. Apmēram tik ilgi, kamēr tev pietika naudas. Un kamēr sataisīji tik daudz parādu, ka pat taviem alfon-momi zuda uzticība. Florencē saņēmu no tevis telegrammu: -Atvaino, esmu nelaimīga, naudu, tūkstoš skūpstu uz pieres, ucim, deguna, lūpām, rokām, kājām, esi mīļa, raudu, Tava Mi.» Varu apzvērēt, ka telegramma bija tieši tāda, es tev to parādīšu.

Telegrammu viņa man parādīja, kad biju apģērbusies. Es to lasīju, vienu kāju uzcēlusi uz krēsla, kad Žanna man piesprādzēja zeķi, jo ar cimdiem rokās nevarēju to izdarīt.

— Stulba telegramma.

— Tomēr to esi sūtījusi tu. Zini, bija vēl arī citas. Reizēm tikai pāris vārdu: «Naudu. Mi.» Reizēm tu vienā dienā atsūtīji veselas piecpadsmit, kurās rakstīji vienu un to pašu. I'u uzskaitīji manas labās īpašības. Vai arī virknēji vārdus, kas attiecās uz vienu vai otru manu rakstura iezīmi, kāds nu kuro reizi tev bija noskaņojums. Muļķīti, kas palikusi bez graša, droši vien kaitināja, ka jāšķiež nauda, sūtot šīs telegrammas, taču tās apliecināja, ka tev netrūkst izdomas.

— Tu runā par mani tā, it kā mani ienīstu.

— Es neesmu tev teikusi, kādus vārdus tu man rakstīji telegrammā. Tu prati nodarīt sāpes. Dod otru kāju! Pēc krustmātes nāves es tev neaizsūtīju naudu. Es aizbraucu pati. Liec otru kāju uz krēsla! Es ierados Kadē zemesragā svētdien pēcpusdienā. Tu vēl nebiji atskurbusi pēc iepriekšējā vakara ballītes. Es tevi pabāzu zem dušas, iztukšoju pelnutraukus un izsvēpēju ārā čaļus. Do man palīdzēja. Trīs dienas tu klusēji kā ūdeni mutē ieņēmusi. Tā, redzi.

Es biju apģērbusies. Žanna man sapogāja pelēka sarža mēteli, no blakusistabas paņēma savējo, un mēs gājām ārā. Man šķita, ka redzu ļaunu sapni. Es vairs neticēju nevienam Žannas vārdam.

Mašīnā attapos, ka vēl arvien turu rokā telegrammu, ko Žanna man bija iedevusi. Tā tomēr bija pierādījums, ka viņa nemelo. Iztālēm pret drūmajām debesīm redzēju slejamies Triumfa arku, un, braukdamas turp, mēs ilgu laiku klusējām.

— Uz kurieni tu mani ved?

— Pie daktera Dulēna. Viņš jau zvanīja no paša agra rīta. Viņš man ir līdz kaklam.

Zanna paskatījās uz mani, pasmaidīja, sacīja: ir jau labi, cālīt,— un man uzmācās skumjas.

— Es negribētu būt tā Mi, par kādu tu man stāsti. Es nesaprotu. Nevaru izskaidrot, kā, taču es zinu, ka neesmu tāda. Vai tiešām es varēju tik ļoti pārvērsties?

Žanna apstiprināja, ka esmu ļoti pārvērtusies.

Trīs dienas no vietas lasīju vecas vēstules un pārlūkoju čemodānus, ko Žanna bija atvedusi no Kadē zemesraga. Centos soli pa solim iepazīt pati sevi. Žanna mani neatstāja ne uz brīdi, bet viņai nemaz nebija tik viegli izprast, ko es uzgāju atvestajās mantās. Vīrieša krekls, kura atrašanos manā čemodānā viņa nekādi nevarēja izskaidrot. Mazs, pielādēts revolveris ar perlamutra spalu — to viņa nekad nebija redzējusi. Vēstules, par kuru autoriem viņa nezināja neko.

Par spīti atmiņas zudumiem, es pamazām veidoju pati savu tēlu, un tas negāja kopā ar to būtni, par kādu biju kļuvusi. Es nebiju tik dumja, tik uzpūtīga, tik neganta. Man nebija ne mazākās vēlēšanās iedzert, pacelt roku pret neveiklu mājkalpotāju, dancot uz mašīnas jumta vai krist apkampienos zviedru gargabalniekam vai pirmajam puisim, kam ir skaistas acis un maigas lūpas. Taču šādas izdarības man varēja likties nesaprotamas tāpēc, ka biju cietusi ugunsgrēkā,— tas nebija tas trakākais. Es nekādi nevarēju noticēt, ka spēju būt tik cietsirdīga un nodoties uzdzīvei tajā vakarā, kad uzzināju par krustmātes Midolas nāvi, un ka atļāvos pat neierasties uz viņas bērēm.

— Un tomēr tā biji tu,— atkārtoja Žanna.— Bez tam — nekas neliecina, ka tu tā darīji aiz cietsirdības. Es tevi labi pazinu. Tu spēji būt ļoti nelaimīga. Tas izpaudās smieklīgos dusmu izvirdumos, bet pēdējos divos gados pa lielākajai daļai — kā izteikta vēlēšanās gulēt ar kuru katru. Būtībā tu droši vien domāji, ka dzen jokus. Trīspadsmit gadu vecumā šādas parādības dēvē skaistos vārdos — alkas pēc maiguma, bāreņa skumjas, ilgas pēc mātes glāstiem. Astoņpadsmit gadu vecumā lieto nejaukus medicīniskus terminus.

— Ko tad es izdarīju tik šausmīgu?

— Nekas šausmīgs jau nebija, tikai bērnišķīgs.

— Tu nekad neatbildi uz maniem jautājumiem! Tu ļauj, lai es iedomājos nezin ko, un es, pats par sevi saprotams, iedomājos visādas briesmu lietas. Tu tīšām tā rīkojies!

Dzer kafiju!— Žanna mudināja.

Ari viņa it nemaz neatbilda tam priekšstatam, kāds man bija radies pirmajā mūsu atkalredzēšanās dienā. Žanna bija •.rvi ierāvusies un kļuva arvien noslēgtāka. Visā, ko es sacīju vai darīju, viņai kaut kas vienmēr sagādāja nepatiku, un es i rdzēju, ka tas viņai nedod mieru. Žanna klusēdama ilgu laiku vēroja mani, tad pēkšņi ierunājās un bēra vārdus kā pupas, nemitīgi atgriezdamās pie stāsta par ugunsgrēku vai lo dienu pirms mēneša, kad atrada mani piedzērušos Kadē zemesragā.

— Būtu labi, ja es uz turieni aizbrauktu.

— Pēc dažām dienām aizbrauksim.

— Es gribētu satikt tēvu. Kāpēc es nedrīkstu satikties ar tēvu, ko esmu pazinusi?

— Tavs tēvs ir Nicā. Viņš ir vecs. Nebūs labi, ja viņš redzēs tevi šādā stāvoklī. Bet tikšanos ar pārējiem, manuprāt, vajadzētu atlikt uz vēlāku laiku.

— Es tā nedomāju.

— Bet es gan. Paklausies, cālīt: varbūt jāpagaida tikai dažas dienas, un tev pēkšņi viss atausīs atmiņā. Vai tiešām tu domā, ka man ir viegli atrunāt tēvu no tikšanās ar tevi? Viņš ir pārliecināts, ka tu vēl esi slimnīcā. Domā, ka man ir viegli atvairīt visus tos maitasputnus? Es gribu, lai tu būtu atveseļojusies, kad satiksies ar viņiem.

Izveseļoties. Es tik daudz jau biju uzzinājusi par sevi, sevi nemaz neatcerēdamās, ka vairs necerēju atgūt veselību. Pie daktera Dulēna bija injekcijas, spoža gaisma acīs, automātiskā rakstīšana. Man iedūra labajā rokā, to novietoja aiz ekrāna, lai es nevarētu redzēt, ko rakstu. Nejutu ne zīmuli, ko man ielika pirkstos, ne plaukstas kustības. Kamēr neapzināti pierakstīju pilnas trīs lappuses, Dulēns un viņa asistents runāja ar mani par dienvidu sauli un jūrmalas jaukumiem. Šis eksperiments, kas tika izdarīts jau divas reizes, mums neko nepavēstīja, ja nu vienīgi to, ka cimdu nēsāšana ir mainījusi manu rokrakstu līdz nepazīšanai. Dakteris Dulēns, kuram es tagad vairs neticēju, tāpat kā Žannai, apgalvoja, ka šie seansi atbrīvošot no dažām novirzēm manas personības neapzināto daļu, kura nav zaudējusi atmiņu. Es izlasīju lappuses, ko biju «pierakstījusi». Tur bija nesakarīgi, aprauti vārdi, lielākoties «sabīdīti»— tāpat kā ļaunākajās slimības dienās. Visbiežāk atkārtojās vārdi «deguns», «acis», «mute», «rokas», «mati»— man gandrīz sāka likties, ka lasu Žannai sūtīto telegrammu.

Kaut kāds stulbums.

«Lielā scēna» atgadījās ceturtajā dienā. Virtuvene rosījā mājas otrā galā, kalpotājs bija izgājis. Mēs ar Žannu sēdējām dzīvojamā istabā atpūtas krēslos pie kamīna, jo es vēl arvien salu. Pulkstenis bija pieci pēc pusdienas. Vienā rokā turēju vēstules un fotogrāfijas, otrā — tukšu krūzīti.

Žanna, ziliem lokiem zem acīm, smēķēja, jau kuro reizi noraidīdama manu lūgumu satikties ar cilvēkiem, ko biju pazinusi.

— Es negribu, un cauri! Kuru tad, pēc tavām domām, tu pazini? Vai eņģeļus no debesīm? Viņi nelaidīs garām tik viegli dabūjamu laupījumu.

— Vai es būtu tas laupījums? Kāds no tā labums?

— Tas labums ir rakstāms ciparos ar daudzām nullēm. Novembrī tev būs divdesmit viens gads. Tad tiks atvērts Rafermi testaments. Taču nav nemaz nepieciešams vērt vaļā testamentu, lai izskaitļotu, cik miljardi liru pāries tavā īpašumā.

— Būtu labi, ja tu man paskaidrotu.

— Man šķita, ka tu visu zini.

— Es neko nezinu, neko! Vai tad tu neredzi, ka es neko nezinu!

Tad Žanna pieļāva pirmo kļūmi.

— Es vairs nesaprotu, ko tu zini un ko tu nezini! Esmu apjukusi. Es vairs nevaru naktīs mierīgi gulēt. Galu galā tev taču nemaz nebūtu grūti nospēlēt komēdiju!

Žanna iemeta ugunī cigareti. Tieši tajā brīdī, kad piecēlos no krēsla, pulkstenis priekšnamā nozvanīja piecas reizes.

— Komēdiju? Kādu komēdiju?

— Amnēziju!— iesaucās Žanna.— Tā ir laba ideja, lieliska ideja! Nav ne ievainojuma, ne rētu, taču kurš, ja ne slimnieks pats, var apliecināt, vai viņš cieš no amnēzijas vai ne!

Žanna, pārvērtusies līdz nepazīšanai, arī piecēlās no krēsla. Un pēkšņi manā priekšā stāvēja atkal tā pati vecā Žanna: gaišiem matiem, zeltainām acīm, mierīgu seju, slaiku, gaivastiesu par mani garāku augumu, platos svārkos.

— Nesaprotu vairs, ko pati runāju, mīļumiņ.

Mana labā roka atvēzējās, pirms paspēju kaut ko apjēgt. Es trāpīju Žannai pa lūpām. Sāpe ieskrēja pakausī, es uzkritu Žannai virsū; satvērusi mani aiz pleciem, viņa mani nostādīja stāvus un, piespiedusi sev pie krūtīm, savaldīja. Manas rokas bija pārāk smagas, lai es vēl censtos izrauties.

— Nomierinies,— viņa sacīja.

— Laid mani vaļā! Kāda man nozīme spēlēt komēdiju? Kādēļ? To taču tev vajadzētu man paskaidrot, ko?

no

Ludzu, nomierinies!

Pietiekoši daudz reižu tu man esi sacījusi, ka esmu '.mlbene, taču ne tik liela, kā tu iedomājies. Kādēļ lai es •.pelētu komēdiju? Nu, paskaidro taču! Laid mani vaļā!

- Vai tu reiz nomierināsies vai ne? Nekliedz!

Zanna mani atgrūda, tad ar varu iesēdināja sev klēpī, vienu roku aplikusi man ap pleciem, ar otru aizspiedusi man muti.

— Es neko neesmu teikusi. Vai arī esmu sarunājusi visādus niekus. Nekliedz vairs, citādi mūs sadzirdēs. Jau trešo dienu man šķiet, ka sajukšu prātā! Tev to nesaprast!

Otro kļūmi viņa pieļāva, kad aizkaitināti iečukstēja man ausī vārdus, kuri mani izbiedēja vairāk nekā uzkliedzieni.

— Trijās dienās tu nebūtu varējusi tik strauji atlabt, ja nebūtu gribējusi! Kā gan tu vari staigāt tāpat kā viņa, smieties kā viņa, runāt kā viņa, ja neko neatceries?

Žannas plaukstā noslāpa mans kauciens, uz mirkli iestājās tumsa, un, kad atkal atvēru acis, es gulēju uz paklāja. Žanna bija noliekusies pār mani un ar mutautiņu mitrināja man deniņus.

— Nekusties, mīļumiņ!

Saskatīju sitiena pēdas uz viņas vaiga. No lūpu kaktiņa mazliet sūcās asinis. Tātad tas nebija murgs. Es skatījos, kā Žanna man atraisa jostu, pieceļ mani sēdus. Arī viņa bija nobijusies.

— Dzer, mīļumiņ!

Noriju kaut kāda stipra dzēriena malku, un man kļuva labāk. Lūkojos uz Žannu pavisam mierīgi. Tiesa kas tiesa, tagad es spētu nospēlēt komēdiju, es prātoju. Kad Žanna nometās ceļos un pievilka mani sev klāt, «lai salīgtu mieru», es automātiski apviju rokas viņai ap kaklu. Un, pēkšņi sajutusi uz lūpām viņas asaras, es biju pārsteigta un gandrīz vai aizkustināta.

Aizmigu ļoti vēlu. Stundām ilgi, nekustīgi gulēdama gultā, prātoju par to, ko bija sacījusi Žanna, un mēģināju aptvert, kādēļ lai es, viņasprāt, simulētu amnēziju. Nekādi nevarēju tikt skaidrībā. Nespēju arī uzminēt, kas viņu dara nemierīgu, taču biju pārliecināta, ka viņai ir vērā ņemams iemesls turēt mani ieslodzītu mājā, kur ne virtuvene, ne kalpotājs mani nepazīst. Šos iemeslus es varēšu uzzināt jau nākamajā dienā. Tā kā Žanna vēl negrib mani rādīt cilvēkiem, kurus es agrāk pazinu, pietiks, ja satikšos ar vienu no viņiem, lai atgadītos tas, no kā viņa baidās. Tad man viss kļūs skaidrs.

Man vajadzēja atrast kādu no draugiem, kas dzīvo Parīzē.

lit

Izvēlējos puisi, kura adresi ieraudzīju uz aploksnes un kurs rakstīja, ka es viņam piederēšot uz visiem laikiem.

Viņu sauca — Fransuā Šānss, un viņš dzīvoja Sišē bulvāri. Žanna man stāstīja, ka viņš esot advokāts, taču ar to Ml, kāda es biju agrāk, viņam nepavisam neesot veicies, kaut ari viņam ir tik daudznozīmīgs uzvārds.

Pirms aizmigšanas neskaitāmas reizes iztēlojos, kā realizēšu plānu, ko biju izdomājusi, lai izbēgtu no Žannas uzraudzības. Šķita, ka šāds dvēseles stāvoklis tūlīt atsauks atmiņā kādu citu epizodi no manas dzīves, taču šī sajūta ātri pārgāja. Miegs mani pievārēja, kad divdesmito reizi izkāpu no balta fiata kādā Parīzes ielā.

Es aizcirtu mašīnas durvis.

— Tu taču esi traka! Pagaidi!

Žanna izkāpa no mašīnas un panāca mani uz ietves. Es atstūmu viņas roku.

— Es ļoti labi tikšu galā pati. Gribu mazliet paieties kājām, aplūkot skatlogus, būt viena! Vai tiešām tu nesaproti, ka man nepieciešams pabūt vienai!?

Parādīju mapi, ko turēju rokā. No tās izbira izgriezumi no avīzēm un žurnāliem. Žanna palīdzēja tos salasīt. Tie bija raksti, kas parādījās pēc ugunsgrēka. Dakteris Dulēns tos man iedeva pēc bezjēdzīgi nogurdinoša seansa ar gaismām un traipu testiem. Aizgāja zudumā vesela stunda, ko man būtu gribējies izmantot, uzticot viņam savas patiesās raizes. Diemžēl Žanna pieprasīja, lai viņai ļauj būt klāt mūsu sarunās.

Viņa mani saņēma aiz pleciem — slaida, eleganta sieviete zeltainiem matiem. Es atkāpos pāris soļu.

— Mīļumiņ, tu nerīkojies prātīgi,— viņa man sacīja, — drīz laiks pusdienot. Pievakarē es tevi aizvedīšu pastaigāties uz mežu.

— Nē, Žanna, es tevi ļoti lūdzu! Ļauj tagad!

— Labi. Es braukšu tev nopakaļ.

Žanna atstāja mani un iekāpa mašīnā. Viņa bija pagurusi, taču ne dusmīga, kā biju iedomājusies. Nosoļojusi kādus simt metrus pa ietvi, pagāju garām meiteņu pulciņam, kas nāca ārā no kantora vai darbnīcas, un šķērsoju ielu. Apstājos pie galantērijas veikala. Kad paskatījos atpakaļ, ieraudzīju, ka arī fiats ir apstājies otrajā brauktuves joslā iepretī veikalam. Devos pie Zannas. Viņa noliecās pār priekšējo sēdekli un nolaida lejā mašīnas logu.

— Iedod naudu,— es paludzu.

— Kādēļ?

— Es gribu kaut ko nopirkt.

— Šajā bodītē? Es varu tevi aizvest uz labākiem veikaliem.

— Es gribu tieši šajā. Iedod naudu! Tā pavairāk. Man tik daudz ko gribas nopirkt.

Žanna bažīgi sarauca uzacis. Domāju, ka tūlīt viņa mani norās kā mazu skuķi, taču viņa neteica ne vārda. Atvērusi rokassomiņu, viņa izņēma visu naudu, cik bija, un sniedza man.

— Vai nevēlies, lai eju tev talkā izvēlēties? Vienīgi es zinu, kas tev piestāv.

— Gan tikšu galā.

Iedama iekšā veikalā, dzirdēju viņu man uzsaucam: «Mīļumiņ! Tev ir četrdesmit otrais lielums!»

Pārdevējai, kas iznāca man pretī, es norādīju uz kleitu koka manekenei mugurā, kombinē, veļu un svīteri, kas bija izlikti skatlogā.

Sacīju, ka man nav laika piemērīt un ka vēlos, lai katru pirkumu iesaiņo atsevišķi. Tad atvēru veikala durvis un paaicināju Žannu. Gurdenu seju viņa izkāpa no mašīnas.

— Man pietrūka naudas. Vai tu nevarētu izrakstīt čeku?

Žanna ienāca veikalā. Kamēr viņa rakstīja čeku, es

paķēru pirmos pirkumus, kas jau bija iesaiņoti, un, sacīdama, ka aiznesīšu tos uz mašīnu, izgāju ārā.

Uz mašīnas paneļa atstāju zīmīti, ko biju iepriekš uzrakstījusi un ielikusi mēteļa kabatā. «Žanna, neuztraucies, nemeklē mani, es aizbraukšu pie Tevis uz mājām vai piezvanīšu. Nebaidies no manis. Nezinu, kas Tevi biedē, bet es skūpstu Tavu vaigu, pa kuru biju iesitusi, jo mīlu Tevi un nožēloju savu rīcību: esmu sākusi līdzināties Taviem meliem.»

Kad gāju projām, pienāca policists un sacīja, ka mašīna nedrīkst stāvēt otrajā brauktuves joslā. Atteicu, ka tā nav mana mašīna un aizrādījums uz mani neattiecas.

Es butu nogalinājusi

Izkāpu no taksometra Sišē bulvārī pie nesen uzcelta īresnama ar plašām logu ailām. Pie durvīm ieraudzīju plāksnīti ar tā cilvēka uzvārdu, pie kura nācu. Neizskaidrojamu baiļu dēļ nebraucu ar liftu un, uzkāpusi ceturtajā stāvā, bez apdomāšanās piezvanīju pie durvīm. Kas gan viņš bija — draugs, mīļākais, mīlētājs vai maitasputns?

Durvis atvēra glīts, trīsdesmit gadus vecs gara auguma jauneklis, ģērbies pelēkā uzvalkā. Dzīvoklī skanēja skaļas balsis.

— Vai varētu satikt Fransuā Šānsu?

— Viņš nepusdieno mājās. Jūs gribējāt viņu sastapt? Viņš man neteica, ka viņam norunāta tikšanās.

— Es neesmu norunājusi tikšanos.

Vīrietis neizlēmīgi ieaicināja mani plašā priekštelpā ar kailām sienām, bez mēbelēm un atstāja durvis vaļā. Man nelikās, ka es viņu kādreiz būtu redzējusi, taču viņš mani ieinteresēti nopētīja no galvas līdz kājām. Pavaicāju, kas viņš tāds ir.

— Kā — kas es esmu? Un jūs?

— Esmu Mišela Izolā. Nupat kā iznācu no slimnīcas. Es pazīstu Fransuā. Es gribētu ar viņu parunāt.

Spriežot pēc apjukušā skatiena, arī šis vīrietis pazina Mišelu Izolā. Viņš lēnām kāpās atpakaļ, pāris reižu kā šaubīdamies papurināja galvu un, beidzot pasacījis: «Atvainojiet,»— aizsteidzās uz telpu otrā priekšnama galā. Viņš atgriezās kopā ar vecāku vīrieti, daudz smagnējāku un ne tik glītu, tas turēja rokās salveti un gremoja pēdējo kumosu.

— Mikij!

Viņam varēja būt gadi piecdesmit, mati uz deniņiem bija pavisam plāni, tukla seja. Pasviedis salveti jauneklim, kurš bija atvēris durvis, viņš lieliem lēcieniem piesteidzās pie manis.

— Nāc šurp, nestāvēsim taču priekšnamā. Kāpēc tu nepiezvanīji? Nāc!

Viņš ievilka mani kādā istabā un aizvēra durvis. Uzlicis plaukstas man uz pleciem, viņš turēja mani izstiepto roku attālumā. Vairākus mirkļus nācās paciest viņa pētījošo skatienu.

— Tas tik ir pārsteigums, ko tu neteiksi! Es nudien ar grūtībām tevi varu pazīt, taču tu esi apburoša, izskatās, ka esi atveseļojusies. Apsēdies! Stāsti! Kā tev ar atmiņu?

— Jūs esat lietas kursā?

— Saprotams, ka esmu lietas kursā! Mirno man piezvanīja jau aizvakar. Vai viņa nav atnākusi tev līdzi?

Šis droši vien bija viņa kabinets. Liels sarkankoka galds bija nokrauts ar mapēm, istabā stāvēja smagnēji krēsli, aiz grāmatu skapju stikliem rindojās grāmatas.

— Kad tu iznāci no slimnīcas? Šorīt? Vismaz muļķības neesi paspējusi pastrādāt?

— Kas jūs esat?

Viņš apsēdās man iepretī un savēma manu cimdoto roku. Šis jautājums viņu bija izsitis no sliedēm, taču, spriežot pēc sejas izteiksmes, kurā secīgi nomainījās pārsteigums, izbrīns, tad vilšanās, es redzēju, ka viņš steidzīgi kaut ko savā prātā pārliek.

— Tu nezini, kas es esmu, un tomēr nāci pie manis? Kas noticis? Kur ir Mirno?

— Viņa nezina, ka esmu pie jums.

Jutu, ka viņš nevar vien atgūties pēc daudzajiem pārsteigumiem, ka viss droši vien ir daudz vienkāršāk, nekā biju iedomājusies. Viņš palaida vaļā manu roku.

— Ja tu mani neatceries, kā tad tu zini manu adresi?

— No jūsu vēstules.

— Kādas vēstules?

— Tās, ko es saņēmu slimnīcā.

— Es tev neesmu rakstījis.

Tagad bija mana kārta ieplest acis aiz brīnumiem. Viņš skatījās uz mani tā, kā skatās uz dzīvnieku, un viņa sejā atspoguļojās šaubas nevis par manu atmiņu, bet gan par manu saprātu.

— Pagaidi brīdi,— viņš pēkšņi teica.— Neej nekur!

Piecēlos līdz ar viņu un aizstājos priekšā telefonam. Pati

pret savu gribu paaugstināju balsi un sāku kliegt:

— Nedariet tā! Es saņēmu vēstuli, un uz aploksnes bija jūsu adrese. Esmu atnākusi, lai uzzinātu, kas jūs esat, un lai jūs man pateiktu, kas esmu es!

— Nomierinies! Nesaprotu, ko tu te stāsti. Ja Mirno neko nezina, man viņai jāpiezvana. Nezinu, kā tu esi tikusi ārā no slimnīcas, taču ir skaidri redzams, ka tā ir bijusi pārsteidzīga rīcība.

Viņš atkal saņēma mani aiz pleciem un mēģināja iesēdināt krēslā, no kura biju piecēlusies. Viņam bija nobālusi piere, bet vaigi pēkšņi kļuva koši sārti.

— Ļoti lūdzu jūs, paskaidrojiet man! Esmu ieņēmusi galvā muļķīgas domas, taču es neesmu traka. Ļoti lūdzu jūs!

Viņam neizdevās mani apsēdināt, un viņš mani atstāja mierā. Kad viņš vēlreiz metās pie telefona, kas stāvēja pie galda, es saņēmu viņa roku.

— Nomierinies,— viņš sacīja.— Es tev nevēlu ļaunu. Es tevi pazīstu jau daudzus gadus.

— Kas jūs esat?

— Mani sauc Fransuā. Esmu advokāts. Es kārtoju Ra-fermi darījumus. Esmu viens no tiem, kas ierakstīti «Mājas grāmatā».

— Kas tā par «Mājas grāmatu»?

— Tā ir rēķinu grāmata. Tajā ir iegrāmatoti tie, kas strādāja viņas labā. Tie, kuriem viņa maksāja algu. Es esmu draugs, pārāk gari būs to paskaidrot. Manā kompetencē bija viņas kontrakti Francijā, vai saproti? Apsēdies!

— Vai jūs man nerakstījāt pēc nelaimes gadījuma?

— Nē. Mirno lūdza, lai nedaru to. Es, tāpat kā visi, interesējos, kā tev klājas, taču rakstījis neesmu. Ko gan es tev būtu rakstījis?

— Ka es jums piederēšu uz visiem laikiem.

Sacīdama šos vārdus, es apjēdzu, cik liela muļķība bija

iedomāties, ka šis vīrietis ar smago pazodi ir rakstījis šādu vēstuli, viņš varētu būt man tēvs.

— Ko, tas taču ir smieklīgi! Es nekad neatļautos neko tamlīdzīgu! Kur ir tā vēstule?

— Man nav līdzi šis vēstules.

— Paklausies, Mikij! Nezinu, kas rosās tavā galviņā. Pilnīgi iespējams, ka tādā stāvoklī, kādā tu pašlaik esi, tu iedomājies nezin ko. Lūdzu tevi, ļauj man piezvanīt Mirno.

— Patiesību sakot, ideju apciemot jūs man pasvieda Žanna. Es saņēmu no jums mīlestības vēstuli. Žanna man pastāstīja, ka jums ar mani nekad neesot veicies,— ko tad es, jūsuprāt, varēju iedomāties?

— Vai Mirno ir lasījusi šo vēstuli?

— Nezinu.

— Neko nesaprotu,— viņš sacīja.— Ja Mirno tev teica, ka man ar tevi nav veicies, tad, pirmkārt, tas nozīmē, ka tu mēdzi apspēlēt manu uzvārdu, un, otrkārt, viņa deva mājienu uz kaut ko citu. Tu tik tiešām man sagādāji pietiekoši daudz galvassāpju.

— Galvassāpju?

— Lūdzu, nerunāsim par to. Nekas liels jau

nebija — parādi, iedauzīti mašīnu spārni, nenozīmīgi sīkumi. Apsēdies, esi rātna un ļauj piezvanīt. Vai tu esi ēdusi pusdienas?

Man pietrūka drosmes vēlreiz aizkavēt Šānsu. Noskatījos, kā viņš apiet apkārt galdam un uzgriež telefona numuru. Lēnām kāpos atpakaļ uz durvīm. Klausīdamies signālos, viņš nenovērsa no manis skatienu, taču bija skaidrs, ka viņš mani neredz.

— Tu nezini, vai viņa pašlaik ir pie tevis?

Viņš vēlreiz uzgrieza numuru. Pie manis? Žanna pat viņam nav teikusi, kur mani ir iespundējusi, jo viņš ir pārliecināts, ka esmu atstājusi slimnīcu tikai šorīt. Es sapratu, ka pirms braukšanas uz slimnīcu pēc manis Žanna vairākas nedējas ir dzīvojusi citur, «pie manis»,— uz turieni viņš tagad zvanīja.

— Numurs neatbild.

— Uz kurieni jūs zvanāt?

— Uz Kursela ielu, pats par sevi saprotams. Vai tad viņa pusdienos citur?

Kad es jau biju priekštelpā un vēru vaļā ārdurvis, dzirdēju Šānsu iesaucamies: «Mikij!» Nekad manas kājas nav bijušas tik smagas un pakāpieni tik plati, taču krustmātes Midolas kurpītes bija tik vieglas, ka es nenokritu, skriedama lejā pa kāpnēm.

Stundas ceturksni klīdu pa tukšajām ielām Oteijas vārtu rajonā. Pamanīju, ka vēl arvien turu padusē daktera Dulēna iedoto mapi ar avīžu izgriezumiem. Apstājos pie spoguļa kādā skatlogā, lai pārliecinātos, vai berete nav nošķiebusies un vai es neizskatos pēc ļaundares. Man pretī lūkojās meitene ar saspringtiem vaibstiem, taču mīlīga un labi ģērbusies, bet pēkšņi tai aiz muguras ieraudzīju jaunekli, kurš bija atvēris Fransuā Šānsa dzīvokļa durvis.

Neapzināti aizliku brīvo roku mutei priekšā un pārsteigta apcirtos — no pleciem līdz pat pakausim izskrēja sāpes.

— Nebaidies, Mikij, esmu tavs draugs. Nāc līdzi! Man tev ir kaut kas sakāms.

— Kas jūs esat?

— Nebaidies! Lūdzu, nāc man līdzi! Es gribu tikai parunāt ar tevi.

Viņš saudzīgi paņēma mani aiz rokas. Ļāvos, lai mani ved. Mēs bijām pārak tālu, lai viņš varētu ar spēku mani aizvest atpakaļ pie Fransuā Šānsa.

— Vai jūs man sekojāt?

— Jā. Kad tu ieradies, man likās, ka sajukšu prātā. Es nevarēju tevi pazīt, izskatījās, ka arī tu mani nepazīsti. Es tevi gaidīju mašīnā pie mājas, taču tu izšāvies ārā tik strauji, ka nepaguvu tevi pasaukt. Pēc tam tu iegriezies tādā ielā, kur aizliegts iebraukt, un es tik tikko tevi sameklēju.

Viņš mani cieši turēja un nelaida vaļā līdz pašai mašīnai, kas stāvēja laukumā, kuram nupat biju gājusi garām.

— Uz kurieni jūs mani vedīsiet?

— Kur tu gribēsi. Vai esi pusdienojusi? Vai atceries restorānu «Pie karalienes»?

— Nē.

— Mēs bieži mēdzām tur iegriezties. Tu un es. Mikij, nebaidies no manis!

Viņš saspieda manu roku un ātri nobēra:

— Šodien tu nāci pie manis. Sirds dziļumos es neticēju, ka tu kādreiz atgriezīsies. Man nebija ne jausmas par to . . . Nu, ka tev ir zudusi atmiņa. Nezināju vairs, ko domāt.

Viņam bija ļoti tumšas, ļoti mirdzošas acis, neskanīga, taču simpātiska balss, kas piederējās viņa nervozitātei. Viņš likās stiprs un trauksmains. Diezin kādēļ viņš man nepatika, taču bailes vairs nejutu.

— Jūs noklausījāties aiz durvīm?

— Es visu dzirdēju no priekštelpas. Lūdzu, kāp mašīnā! To vēstuli sūtīju es. Mani arī sauc Fransuā. Fransuā Rusēns. Tev sajauca galvu adrese.

Kad biju apsēdusies mašīnā viņam blakus, viņš lūdza, lai uzrunāju viņu ar «tu» tāpat kā agrāk. Nespēju sakarīgi domāt. Skatījos, kā viņš paņem mašīnas atslēgas, ieslēdz aizdedzi, un brīnījos, ka viņam dreb roka. Vēl vairāk brīnījos par to, ka pati nedrebu. Droši vien esmu mīlējusi šo cilvēku, ja viņš reiz bija mans mīļākais. Tas ir gluži dabiski, ka, atkal saticis mani, viņš nervozē. Visā ķermenī jutu stingumu. Ja arī drebēju, tad no aukstuma. Viss bija nereāls, atskaitot aukstumu.

Es sēdēju restorānā, nenovilkusi mēteli. Šķita, ka vīns mani sasilda, es pārāk daudz biju iedzērusi, bet domas skaidrākas nekļuva.

Šo puisi es satiku pagājušo gadu pie Fransuā Šānsa, viņš tur strādāja. Toruden es uz desmit dienām biju iebraukusi Parīzē. Stāstīdams par to, kā iesācies mūsu romāns, Fransuā ļāva noprast, ka šī man nebija pirmā aizraušanās un ka es esot viņu burtiski aizrāvusi prom no dienesta pienākumiem, lai kopā ar viņu nošķirtos no visas pasaules kādā Millīlaforē viesnīcā. Atgriezusies Florencē, es viņam rakstīju kvēlas vēstules — viņš teicās tās parādīt. Pats par sevi saprotams, es viņu krāpu, taču tikai aiz bravūras, tikai tāpēc, ka man riebās tā stulbā eksistence, jo biju tālu prom no viņa. Man nebija izdevies panākt, lai tante viņam izkārto «darījumu braucienu» uz Itāliju. Mēs atkal satikāmies šogad janvāri, kad biju iebraukusi Parīzē. Lielas jūtas, ko tu neteiksi!

Beigas šīm attiecībām, jo beigām noteikti bija jāpienāk (un tas bija nelaimes gadījums), man šķita gluži miglaina;

Iespējams, ka daļēji bija vainīgs izdzertais vīns, taču notikumi sarežģījās arvien vairāk, tiklīdz uz skatuves parādījās Domenika Loī.

Mēs sastrīdējāmies, es vairākkārt neierados uz satikšanos, sekoja otrs strīds, kad es Fransuā izpļaukāju, tad vēl viens, kad es ne vien izpļaukāju, bet piekāvu Do; manas dusmas bijušas tik negantas, ka Do, ceļos nometusies, mani esot lūgusies un pēc tam veselu nedēļu staigājusi ar zilumiem. Bija vēl kāds atgadījums, kam pirmajā acu uzmetienā ar notikušo nav nekāda sakara un ko izraisīja neglīta rīcība no viņa, manas vai Do puses. Visam, ko dzirdēju pēc tam, ne ar ko nebija sakara — tur bija gan greizsirdība, gan naktsbārs Zvaigznes laukumā, dēmoniska persona (Do), kas gribēja sanaidot mūs abus (mani un Fransuā), un šīs personas šaubīga ietekme, pēkšņa aizbraukšana jūnijā MG markas mašīnā, vēstules, kas palika bez atbildes. Dragūna (Žaunas) atgriešanās, aizvien neizprotamāka dēmoniskās personas ietekme uz Dragūnu, raižpilna balss (manējā) divdesmit minūšu ilgā tālsarunā starp Parīzi un Kadē zemesragu — tā viņam izmaksājusi veselu kapitālu.

Fransuā runāja bez apstājas un ēdienam gandrīz nepieskārās. Viņš pasūtīja vēl vienu pudeli vīna, daudz smēķēja, bija ļoti uztraucies. Viņš juta, ka viss, ko viņš stāsta, man šķiet neīsts. Pēc katra teikuma viņš piemetināja: «Goda vārds.» Kad pēkšņi atcerējos Žannu, man sagribējās ieslēpt galvu rokās, noslīgt uz galda un aizmigt vai izraudāties. Viņa atbrauktu man pakaļ, uzliktu man bereti, aizvestu tālu prom no visa, no šīs nejaukās, neskanīgās balss, no trauku šķindoņas un dūmiem, kas koda acīs.

— Iesim projām!

— Lūdzu, pagaidi vēl brītiņu! Tikai neaizej! Man jāpiezvana uz darbu.

Es būtu aizgājusi, ja nebūtu tik apskurbusi vai ja nejustos tik riebīgi. Aizkūpināju cigareti, taču tā man likās pretīga, un tūdaļ to nodzēsu apakštasītē. Nospriedu, ka, citādi izstāstīts, šis notikums man nebūtu šķitis tik nepievilcīgs, varbūt es tajā sevi būtu pazinusi. Pirmajā acu uzmetienā nekas nešķiet patiess. Bet kurš gan cits, ja ne es, var zināt, kas risinās šīs mazās vējpistoles sirdī. Kad būšu atguvusi savas atmiņas, iespējams, notikumi paliks tie paši, taču to nozīme būs pavisam cita.

— Nāc,— Fransuā sacīja.— Tu jau vairs neturies uz kājām. Es tevi neatstāšu.

Viņš atkal paņēma mani aiz rokas un atvēra stiklotās durvis. Krastmala bija saules apmirdzēta. Es sēdēju viņa mašīnā. Mēs braucām pa nolaidenām ielām.

— Uz kurieni mēs dodamies?

— Pie manis. Paklau, Mikij, es apzinos, ka stāstīju loti nesakarīgi, būtu labi, ja tu to aizmirstu. Mēs vēl parunāsim, kad tu būsi pagulējusi. Es saprotu, ka tu esi izsista no sliedēm — nav joks vēlreiz pārcilāt visu, ko esi pārdzīvojusi. Nesteidzies mani nosodīt!

Gluži tāpat kā Žanna, viņš man uzlika roku uz ceļgala.

— Tik brīnišķīgi ir tevi atkal satikt,— viņš sacīja.

Kad pamodos, jau bija satumsis. Galva sāpēja tik mežonīgi kā pirmajās dienās slimnīcā. Fransuā mani sapurināja aiz rokas.

— Es tev uzvārīju kafiju. Tūlīt atnesīšu.

Haotiski iekārtotajā istabā logiem priekšā bija aizvilkti aizkari. Džemperī un svārkos, ar pledu uz kājām es gulēju uz saliekamā dīvāna, kur Fransuā man bija uzklājis guļvietu. Uz zema galdiņa ieraudzīju savu fotogrāfiju sudraba rāmī — pareizāk sakot, meiteni, kāda biju «pirms tam». Gultai iepretim stāvēja atpūtas krēsls, un pie tā uz paklāja bija izlikti daktera Dulēna iedotie izgriezumi no laikrakstiem. Droši vien Fransuā tos bija lasījis, kamēr es gulēju.

Viņš atgriezās ar kūpošu krūzīti rokās. Kafija nāca īstajā laikā. Fransuā smaidīdams nolūkojās, kā es dzeru. Sabāzis rokas kabatās, bez žaketes, viņš izskatījās visnotaļ apmierināts ar sevi. Uzmetu acis savam pulkstenim. Tas bija apstājies.

— Vai es ilgi gulēju?

— Pulkstenis ir seši. Vai tagad jūties labāk?

— Šķiet, ka es gulēšu vēl gadiem ilgi. Man sāp galva.

— Ko lai tagad dara?— viņš vaicāja.

— Nezinu.

— Vai nevēlies, lai izsaucu ārstu?

Fransuā apsēdās man blakus uz gultas, paņēma tukšo krūzīti un nolika to uz grīdas.

— Labāk pasauc Žannu.

— Šai mājā dzīvo ārsts, taču nezinu viņa telefona numuru. Turklāt, godīgi sakot, man nemaz negribas, lai te iespertos Žanna.

— Tev viņa nepatīk?

Fransuā iesmējās un apskāva mani.

— Esmu atkal saticis tevi,— viņš sacīja.— Tu tik tiešam neesi pārmainījusies. Ir cilvēki, kuri patīk, un ir tādi, kuri nepatīk. Pagaidi, nekusties! Man taču ir tiesības tevi apskaut pēc tik ilga laika.

Viņš nolieca manu galvu, sabužināja matus un maigi noskūpstīja uz skausta.

— Nē, man viņa nepatīk. Tavuprāt, būtu jāmīl visi cilvēki. Pat tā nabaga meitene, kura tomēr, dievs vien to zina ...

Vēl arvien turēdams mani savos apskāvienos, viņš pamāja uz avīžu izgriezumiem.

— Es tos izlasīju. Man par to stāstīja, taču visas šīs detaļas — taisni briesmīgi. Man patīk, ka tu gribēji viņu izglābt. Ļauj apskatīt tavus matus.

Es steigšus aizsedzu galvu ar roku.

— Lūdzu, nevajag!

— Vai tev obligāti jānēsā cimdi?— Fransuā jautāja.

— Nu lūdzu!

Maigi saņēmis manu cimdoto roku, viņš to pielika pie lūpām, noskūpstīja matus.

— Tavu izskatu visvairāk pārvērš mati. Kad mēs šodien ēdām pusdienas, man brīžam šķita, ka runāju ar svešu cilvēku.

Fransuā saņēma plaukstās manu seju un ilgi tajā noraudzījās.

— Tomēr tā patiešām esi tu, īsta Miki ja. Es skatījos uz tevi, kad tu gulēji. Nupat tev bija tāda pati sejas izteiksme kā agrāk.

Viņš mani noskūpstīja uz lūpām. Sākumā tas bija viegls, aprauts skūpsts, lai redzētu, kā es reaģēju, pēc tam Fransuā saka skūpstīt pa īstam. Mani atkal pārņēma skurbums, taču šoreiz tas nelīdzinājās tam, ko izjutu restorānā, šis skurbums kā liega sāpe pārņēma visus locekļus. Šāda sajūta piederēja laika posmam pirms slimnīcas, pirms baltās gaismas, gluži vienkārši tā nāca no dzīves «pirms tam». Uzmanīgi ieklausījos sevī un, šķiet, loloju neprātīgu cerību pēc viena skūpsta atgūt visu aizmirsto. Atvirzījos no Fransuā, jo pietrūka elpas.

— Vai tagad tu man tici?— viņš jautāja.

Fransuā smaidīja apmierinātu smaidiņu, pār pieri bija pārkritusi brūna matu šķipsna. Tieši šis teikums visu izbojāja. Es atvirzījos vēl tālāk.

— Vai bieži esmu bijusi šai istabā?

— Ne pārāk bieži. Es gāju pie tevis.

— Uz kurieni?

— Uz Lorda Bairona ielu, arī uz māju Kursela ielā. Palūk, te ir pierādījums!

Viņš pielēca kājās, parāva vajā vairākas atvilktnes un parādīja man atslēgu saišķi.

— Tās tu man iedevi, kad apmeties Kursela ielā. Ja tu neēdi pusdienas kopā ar mani, mēs satikāmies tur.

— Dzīvoklī?

— Nē. Tā bija neliela privātmāja. Ļoti skaista. Mirno tev to parādīs. Vai, ja tu vēlies, mēs abi uz turieni aiziesim. Tolaik tur bija labi.

— Pastāsti!

Fransuā atkal iesmējās un apskāva mani. Atslīgu uz dīvāna, saspiedusi saujā cieto atslēgu saišķi.

— Ko lai tev stāstu?— viņš gribēja zināt.

— Par mums. Par Žannu, par Do.

— Par mums runāt ir interesanti, taču ne par Mirno. Ne arī par to otru. Tieši viņas deļ es vairs nerādījos.

— Kāpēc?

— Viņa tevi noskaņoja pret mani. Tiklīdz viņa uzradās, viss sāka iet šķērsām. Tu biji traka. Tev bija neprātīgas iedomas.

— Kad tas bija? ’

— Vairs neatceros. Līdz tam laikam, kad jūs abas aizbraucāt uz dienvidiem.

— Kāda viņa bija?

— Paklau, viņa ir mirusi. Man nepatīk runāt sliktu par mirušajiem. Galu galā — kāda nozīme tam, kāda viņa bija? j Tu uz viņu skatījies pavisam citādām acīm — tavuprāt, vii)a bija jauka, tāds mīļumiņš, viņa tevis dēļ liktu galvu uz bluķa.

Un cik gudra! Vispār viņa droši vien bija gudra. Viņa lieliski prata tikt galā ar tevi un ar Mirno. Ja gribi zināt — pietrūka pavisam nedaudz, un viņa aptītu ap pirkstu arī māmuļu Rafermi.

— Vai viņa pazina manu krustmāti?

— Par laimi, nē. Esi mierīga — ja krustmāte būtu nomirusi mēnesi vēlāk, viņa būtu iepazinusies ar to un dabūjusi • savu daļu laupījuma. Tu gandrīz paņēmi viņu līdzi uz Itāliju. Viņai tik ļoti gribējās apmeklēt šo zemi.

— Kāpēc tu sacīji, ka Do mani sarīdīja pret tevi?

— Es biju viņai par traucēkli.

— Kāpēc?

— Kā lai es to zinu! Viņa bija iedomājusies, ka tu J precēsies ar mani. Tu pieļāvi kļūdu, stāstīdama viņai par f mūsu nākotnes nodomiem. Un mēs darām nepareizi, pašlaik } par to visu runādami. Pietiks.

Viņš mani noskūpstīja uz kakla, uz lūpām, taču es vairs neko neizjutu, biju kā nolēmēta un mēģināju sakārtot domas.

— Kāpēc tad tu nupat teici, ka tev patikusi mana vēlēšanās viņu izvilkt no degošās istabas?

— Tāpēc, ka es būtu ļāvis viņai tur izlaist garu. Ir vēl šādi tādi iemesli. Mikij, nerunāsim vairs par to.

— Kādi iemesli? Es gribu zināt.

— Kad es pats to uzzināju, es biju Parīzē. Nevarēju tikt skaidrībā, kas īsti ir noticis. Iedomājos dievs zina ko. Nelaimes gadījumam es neticēju. Katrā ziņā — nejaušam nelaimes gadījumam.

Es biju mēma. Fransuā nebija pie pilna prāta. Viņš runāja šausmu lietas, vienu roku lēnām slidinādams man zem svārkiem, ar otru pogādams vaļā mana svītera pogas. Mēģināju piecelties.

— Liec mani mierā!

— Kas tev uznāca? Izbeidz taču domāt par to visu!

Viņš brutāli nogāza mani uz dīvāna. Gribēju atstumt roku,

kas glāstīja manas kājas, taču viņš sāpīgi atgrūda manējo.

— Laid mani!

— Paklausies, Mikij!

— Kāpēc tu nodomāji, ka tas nav nelaimes gadījums?

— Apžēliņ! Pazīstot Mirno, jābūt galīgi ķertam, lai noticētu nelaimes gadījumam! Jābūt jukušam, lai domātu, ka triju nedēļu laikā, ko Mirno tur pavadīja, viņa nebūtu pamanījusi kaut mazāko bojājumu apkures sistēmā. Vari būt absolūti droša, ka šis gāzesvada atzarojums bija nevainojams!

Spirinājos pretī, cik vien bija spēka. Fransuā mani nelaida vaļā. Mana pretestība viņu vēl vairāk uzkurināja. Viņš saplēsa svītera apkakli, un tikai tas lika viņam rimties. Ieraudzījis, ka es raudu, viņš atstāja mani mierā.

Meklēju pa dzīvokli mēteli un kurpes. Nedzirdēju, ko Fransuā saka. Savācu avīžu izgriezumus un saliku atpakaļ mapē. Pamanīju, ka vēl arvien turu rokā atslēgu saišķi. Iebāzu to mēteļa kabatā.

Neparasti padevīgu un apjukušu seju Fransuā stāvēja durvīs, lai aizšķērsotu man ceļu. Ar plaukstas virspusi noslaucījusi acis, sacīju: ja viņš grib mani vēl kādreiz redzēt, lai ļauj tagad iet projām.

— Muļķības, Mikij! Tici man, tās ir muļķības. Mēnešiem ilgi esmu domājis par tevi. Nesaprotu, kas man uznāca.

Viņš palika stāvam uz sliekšņa un noskatījās, kā es aizeju. Skumjš, neglīts, alkatīgs un melīgs. īsts maitasputns.

Ilgi klaiņoju pa pilsētu. Iegriezos te vienā, te otrā ielā. Jo

vairāk prātoju, jo neskaidrākas kļuva domas. Sāpes no pakauša aizstldza visgarām mugurkaulam. Iespējams, ka viss notika tāpēc, ka biju ļoti nogurusi.

Sākumā gribēju sameklēt taksometru, pēc tam gluži vienkārši pastaigāties, jo nevēlējos vairs atgriezties NeijI un satikt Žannu. Gribēju jau viņai piezvanīt, taču tad es nesavaldītos un sāktu runāt par bojāto gāzesvada atzarojumu. Baidījos, ka nenoticēšu viņai, ja viņa sāks taisnoties.

Man sala. Iegāju kādā kafejnīcā sasildīties. Maksādama rēķinu, pamanīju, ka Žanna man ir iedevusi daudz naudas — pilnīgi pietiekoši, lai varētu iztikt vairākas dienas. Šobrīd «dzīvot» nozīmēja tikai vienu — iekrist gultā un gulēt. Labprāt būtu arī nomazgājusies, pārmainījusi drēbes un cimdus.

Vēl mazliet pastaigājusi, iegriezos viesnīcā netālu no Monparnasa stacijas. Man jautāja, vai man ir bagāža, vai vēlos numuru ar vannasistabu, tad lika aizpildīt veidlapu. Samaksāju uz priekšu.

Kad sekoju istabenei augšā pa kāpnēm, viesnīcas kalpotājs man uzsauca:

— Loī jaunkundz, vai jūs rīt no rīta modināt?

Atteicu, ka nevajag, tad pagriezos atpakaļ — biju kā

pamirusi, prātu stindzināja šausmas, jo es jau iepriekš zināju, sen zināju, vienmēr esmu zinājusi, ka . . .

— Kā jūs mani uzrunājāt?

Kalpotājs ieskatījās aizpildītajā veidlapā.

— Loī jaunkundze. Vai nepareizi?

Kāpu lejā pie viņa. Vēl centos pārmākt senās bailes. Tas nevarēja būt, tā bija parasta «sabīdīšana», izskaidrojums ir gluži vienkāršs — pirms divām stundām runāju par viņu, tad vēl nogurums . . .

Uz dzeltenās lapiņas biju uzrakstījusi: Leila Marl Dome-nika Loī, dzimusi 1939. gada 4. jūlijā Nicā (Piejūras Alpu departaments), francūziete, ierēdne bankā.

Paraksts DoLol bija skaidri salasāms, vienā vārdā, apvilkts ar neveiklu un steidzīgu rimbuli.

Es noģērbos, ielaidu vannā ūdeni, novilku cimdus. Pēc tam tos atkal uzvilku, jo doma, ka ar šīm rokām būs e jāpieskaras ķermenim, uzdzina nelabumu.

Kustējos lēnām, biju gandrīz nomierinājusies. Pienāk brīdis, kad miers daudz neatšķiras no pārguruma.

Nezināju vairs, kurp virzīt domas, un nedomāju nemaz, j

Jutos slikti, tomēr tajā pašā laikā labi, jo ūdens bija silts. Nosēdēju vannā droši vien kādu stundu. Nebiju uzgriezusi pulksteni, un, kad, iznākusi no vannasistabas, tajā paskatījos, tas vēl arvien rādīja trīs.

Noslaucījos viesnīcas dvieļos un sāku ģērbties. Cimdi bija slapji, rokas svila. No spoguļa skapja durvīs man pretī raudzījās būtne, kas kustējās kā automāts. Apdzisušu skatienu, basām kājām stilboju pa istabu. Pienākusi tuvāk pie spoguļa, ievēroju, ka pēc peldes vēl asāk iezīmējas šausmīgi loki zem acīm, nāsis, zods, ausis. Matiem cauri spīdēja pietūkušās rētas, kas nu bija ķieģeļsarkanas.

Iekritu gultā un, saņēmusi galvu rokās, ilgi domāju vienu vienīgo domu — par meiteni, kas labprātīgi iegrūž ugunī galvu un rokas.

Tas nebija iespējams. Kuram gan pietiktu drosmes to izdarīt? Pēkšņi attapos, ka tepat blakus ir daktera Dulēna iedotā mape.

Kad šorīt pirmo reizi pavirši pārskatīju šos rakstus, viss saskanēja ar Žannas stāstījumu. Pārlasot pamanīju detaļas, kas no rīta bija šķitušas mazsvarīgas, taču tagad mani apstulbināja.

Rakstos nebija minēti ne Domenikas Loī dzimšanas dati, ne pilns vārds. Bija tikai teikts, ka viņai ir divdesmit viens gads. Tā kā ugunsgrēks bija 4. jūlijā, tika piezīmēts, ka nabadzīte gājusi bojā savas dzimšanas dienas naktī. Vienu mirkli man šķita, ka varēju zināt Domenikas pilnu vārdu un viņas dzimšanas datumu tikpat labi kā viņa pati, ka es varēju uzrakstīt nevis Izolā, bet Loī — tas izskaidrojams ar nogurumu un to, ka nemitīgi biju domājusi par viņu. Taču kā lai izskaidroju tik totālu personības sadalīšanos, kad aizpildīju veidlapu, pat smieklīgo skolniecisko parakstu?

Nāca prātā vēl daudzi citi iebildumi. Žanna nevarēja kļūdīties. Kopš pirmā vakara viņa palīdzēja man nomazgāties vannā, viņa mani pazina jau gadiem ilgi. Ja arī bija pārvērtusies mana seja, tad taču ne augums, ne gaita, ne balss. Do varbūt bija tikpat gara, cik es, varbūt viņai bija tādas pašas krāsas acis, tādi paši brūni mati, tomēr pilnīgi neiespējami, ka Žanna varētu kļūdīties. Mani būtu nodevis muguras izliekums, pleca veidojums vai kājas forma.

Kavējos pie vārda —«nodot». Cik dīvaini — manas domas pašas no sevis jau bija devušās ceļā uz izskaidrojumu, ko negribēju pieņemt, gluži tāpat kā vairākas dienas nebiju vēlējusies rēķināties ar neapstrīdamajām pazīmēm, kuras atklāju, pārlasot aizpildīto viesnīcas veidlapu.

Es nebiju es pati! To pierādīja pat nespēja atsaukt atmiņā pagātni. Kā gan es būtu varējusi atsaukt atmiņā savu pagātni, ja es nebiju es pati!

Starp citu, Žanna mani nepazina. Viņu pārsteidza mani smiekli, mana gaita, vēl citi man nezināmi sīkumi, ko viņa droši vien izskaidroja ar atveseļošanās norisi, tomēr tie viņu darīja nemierīgu un pakāpeniski attālināja no manis.

Šodien, bēgdama projām no Žannas, es centos saprast, ko viņa teica: «Es vairs nevaru naktīs mierīgi gulēt! Cik tu esi viņai līdzīga!» Sasodīts, es esmu līdzīga Do! Žanna negribēja ar to samierināties, kā biju samierinājusies es, un ikviens mans žests viņai dūrās sirdī, ikviena šaubās aizvadīta nakts padarīja lokus zem viņas acīm vēl tumšākus.

Šajos apsvērumos tomēr bija viena neskaidrība — nakts, kad notika ugunsgrēks. Žanna bija tur klāt. Viņa mani atrada zemē pie kāpnēm, viņa droši vien brauca man līdzi uz Lasjotu un Nicu. Pirms vecāku ierašanās viņai noteikti lika identificēt mirušās meitenes līķi. Pat sadegušu mani varēja pazīt. Kļūdītos svešinieks, taču ne Žanna.

Tātad viss ir otrādi. Tas ir daudz šausmīgāk, bet arī daudz vienkāršāk.

«Kurš man pateiks, vai tu nespēlē komēdiju?» Žannai bija bail, viņa baidījās no manis. Ne tāpēc, ka es kļuvu arvien līdzīgāka Do, bet tāpēc, ka viņa zināja — es esmu Do!

Viņa to uzzināja jau naktī, kad notika ugunsgrēks. Kāpēc viņa klusēja, kāpēc meloja — man bija pretīgi par to domāt. Pretīgi bija iedomāties, ka Žanna apzināti ir uzdevusi dzīvo par mirušu, lai līdz testamenta atvēršanai, visam par spīti, saglabātu dzīvu mantinieci.

Žanna klusēja gan, taču viņas meliem ir liecinieks — tā, kas palikusi dzīva. Tieši tādēļ viņa naktī vairs nevarēja mierīgi gulēt. Viņa bija izolējusi no ārpasaules liecinieku, kurš varbūt spēlēja, bet varbūt arī nespēlēja komēdiju, un viņai neatlika nekas cits kā turpināt melus. Viņa vairs nebija īsti pārliecināta par savu atmiņu, par to, vai nav pārskatījusies, ne par ko viņa vairs nebija pārliecināta. Kā lai pazīst smieklus vai dzimumzīmīti pēc triju mēnešu atšķirtības? Viņai bija jābaidās no visa. Pirmkārt jau no tiem, kas labi pazina mirušo un kas varētu atklāt krāpšanu. Galvenokārt no manis—tādēļ viņa nevienu nelaida man klāt. Viņa nespēja paredzēt, kā es reaģēšu, kad būšu atguvusi atmiņu. Un vēl kas palika neskaidrs — ugunsgrēka naktī Žanna varēja atrast meiteni bez sejas, bez rokām, taču viņa nevarēja iedomāties, ka šī meitene pēc izveseļošanās būs kā

automāts — gluži bez pagātnes un bez nākotnes. Maz ticams, ka viņa būtu uzņēmusies tādu risku. Ja vien . . .

Ja vien lieciniekam nebija tikpat daudz iemeslu klusēt kā Žannai — kāpēc gan ne, jo es taču nokāvos ar absurdiem un briesmīgiem pieņēmumiem,— un, to sapratusi, Žanna varēja būt pārliecināta, ka viņa spēs gūt virsroku pār mani. Atausa prātā Fransuā aizdomas par dīvaino bojājumu apkures sistēmā. Tāpat kā viņš, arī es biju pārliecināta, ka tik liels defekts, kas varētu izraisīt ugunsgrēku, Žannai nebūtu palicis nepamanīts. Tātad ar gāzesvada atzarojumu viss bija kārtībā. Tātad kāds to vēlāk sabojājis.

Ja izmeklētāji un apdrošināšanas firmas konstatēja, ka tas bijis nelaimes gadījums, šāda sazvērestība nav tik vienkārši realizējama, ar parastu pārrāvumu nepietiktu.

Vairākos avīžu rakstos es atradu ziņas, ka blīvi jau vairākas nedēļas bojājis mitrums, caurules malas bijušas rūsas saēstas. Tas vedināja uz domām par laikus uzsāktiem priekšdarbiem. Tiem bija viens vārds —«slepkavība».

Tātad jau pirms ugunsgrēka dzīvā bija gribējusi ieņemt mirušās vietu! Mi no šīs substitūcijas neatlēca nekāds labums, tātad dzīva bija palikusi Do. Dzīva esmu palikusi Es. Es esmu Do. Loks, iesācies ar viesnīcas anketu, noslēdzās pie apkures caurules — gluži kā manierīgais ķeksis ap parakstu.

Atģidos tikai tad, kad biju notriepusi cimdus ar putekļiem, nezin cik ilgi pētīdama caurules viesnīcas vannasistabā. Te nebija gāzesvada, šīs caurules droši vien ļoti atšķīrās no tām, kas bija māja Kade zemesragā, taču es laikam loloju vārgu cerību, ka tādejādi varēšu pārliecināties par savu hipotēžu absurdumu. Mēģināju sev iegalvot, ka tas nav tiesa, ka es izdaru pārsteidzīgus spriedumus,— pat ja gāzesvada atzarojums ir bijis kārtībā, tas varēja sabojāties pats no sevis. Un es sev atbildēju: gāze ievilkta trīs mēnešus pirms ugunsgrēka, bojājums nav iespējams, turklāt neviens neticēja, ka gāzes-vads ir bojāts, ja nosprieda, ka jau pašā iekārtā bijis kāds defekts.

Man mugurā bija tikai kombinē un atkal ļoti sala. Uzvilku svārkus un saplēsto svīteri. Zeķes uzvilkt neizdevās. Saritināju tās kamoliņā un ieliku moteļa kabatā. Mani jutekļi bija tik saasināti, ka pat šajā rīcībā saskatīju pierādījumu — Mi nekad tā nebūtu darījusi. Viens zeķu pāris viņai bija sīka vienība. Viņa to būtu aizmetusi pa roku galam.

Mēteļa kabatā sataustīju Fransuā iedotās atslēgas. Šodien dzīve man laipni uzsmaidīja trešo reizi. Otro reizi tas notika tobrīd, kad, noskūpstījis mani, Fransuā pavaicāja: «Vai

tagad tu man tici?» Pirmo reizi — kad es palūdzu, lai Žanna izraksta čeku, un kad viņa, paskatījusies uz mani, izkāpa no mašīnas. Tas bija noguris, nedaudz aizkaitināts skatiens, taču tajā bija lasāms, ka viņa mani mīl no visas sirds, un man pietika to atcerēties šeit, viesnīcas istabā, lai atkal noticētu, ka nekas no tā, ko esmu iedomājusies, nav tiesa.

Telefonu grāmatā izlasīju, ka privātmāja Kursela ielā. pieder Rafermi. Mitrajā kokvilnas cimdā tērptais rādītājpirksts izsekoja piecdesmit četriem māju numuriem, līdz-, apstājās pie īstā. '

Es izkāpu no taksometra pie piecdesmit piektā nama ar augstiem, melni nokrāsotiem dzelzs vārtiem. Pulkstenis, ko pirms iziešanas no viesnīcas biju noregulējusi pareizi, rādija gandrīz pusnakti.

Dārza dziļumā aiz kastaņkokiem vīdēja balta, eleganta Un klusa māja. Visi logi bija tumši, un šķita, ka slēģi ir aizvērti.

Bez čīkstoņas atvērās vārti, un es gāju pa aleju, kam abās pusēs pletās mauriņš. Ārdurvīm manas atslēgas nederēja. Apgājusi apkārt mājai, atradu kalpotāju ieeju.

Telpās vēl arvien vēdīja Žannas smaržas. Iedama cauri istabām, es visās pēc kārtas iededzināju gaismu. Tās bija nelielas, ieturētas gaišos toņos un iekārtotas, manuprāt, ērti un omulīgi. Tajās varēja ieiet no priekštelpas — tā bija it kā balta, it kā ne, jo sienas droši vien vēl nebija nokrāsotas.

Pirmā istaba, kurā iegāju, bija Mikijas istaba. Nemaz nejutos pārsteigta, ka uzreiz zināju, kura ir viņas istaba. Tajā viss atgādināja Mikiju — haotiski izkarinātās gravīras pie vienas sienas, lepnie drapējumi, platā gulta ar baldahīnu un muslīna aizkariem, kas caurvējā piepūtās kā buras, kad ienācu no priekštelpas. Tad vēl uz galda nomestās tenisa raketes, kāda puiša fotogrāfija pie lampas abažūra, milzīgs plīša zilonis atpūtas krēslā, akmens krūšutēls ar vācu kareivja ķiveri galvā — tas droši vien simbolizēja krustmāti Midolu.

Pavēru gultas aizkarus un uz brīdi atlaidos garšļaukus, pēc tam ieskatījos atvilktnēs un, sev par lielu pārsteigumu, atradu pierādījumus, ka šī tomēr bijusi mana istaba. Izņēmu veļu, šādus tādus nenozīmīgus sīkumus, papīrus, kurus, ātri pārskatījusi, nometu uz paklāja.

Aiz manis palika liela nekārtība. Taču kāda tam nozīme? Es zināju, ka tūlīt piezvanīšu Žannai. Nodošu viņas rokas savu pagātni, tagadni un nākotni un aizmigšu. Viņa parūpēsies par kārtību un slepkavību.

Otra istaba bija bezpersoniska, trešajā droši vien dzīvoja Žanna, kamēr es atrados slimnīcā. Par to liecināja viņas smaržas vannasistabā un skapī sakarināto drēbju lielums.

Visbeidzot nonācu istabā, kuru meklēju. Tajā bija palikušas tikai mēbeles, pāris veļas gabalu kumodē, rītasvārki ar zilām un zaļām rūtīm (uz krūšukabatiņas izšūts vārds «Do») un trīs čemodāni pie gultas.

Tie bija sakravāti. Izsvaidījusi saturu uz paklāja, sapratu, ka Žanna tos ir atvedusi no Kadē zemesraga. Divos atradās Mi mantas, kuras viņa man nebija rādījusi. Tas, ka koferi ienesti šajā istabā, droši vien nozīmēja, ka Žannai pietrūcis drosmes ieiet mirušās istabā. Vai arī tas nenozīmēja neko.

Trešajā, vissmagākajā čemodānā bija daži apģērbi, bet daudz Do papīru un vēstuļu. Mantu bija pārāk maz, lai noticētu, ka tās ir visas, un es nospriedu, ka pārējās, kas paglābušās no ugunsgrēka, droši vien atdotas Loī ģimenei.

Atraisīju aukliņu, ar ko bija apsietas vairākas vēstules. Tās bija rakstījusi krustmāte Midola (viņa tā parakstījās). Vispirms nodomāju, ka tās adresētas Mi, jo sākās ar uzrunu «Mīļā», «Carina»' vai «Mana maziņā». Lasīdama sapratu, ka tās adresētas Do, kaut arī tajās daudz rakstīts par Mi. Iespējams, ka pašlaik man ir visai miglains priekšstats par pareizrakstību, taču tās bija pilnas ar kļūdām. Tomēr vēstules bija ļoti mīļas, un tas, ko izlasīju starp rindām, atkal lika sastingt asinīm dzīslās.

Pārtraucu mājas apskati, lai sameklētu telefonu. To es atradu Mi istabā. Uzgriezu Neijī numuru. Jau bija pāri pusnaktij, taču Žanna droši vien turēja roku uz klausules, jo nekavējoties to pacēla. Nepaguvu bilst ne vārda, kad izdzirdēju Žannas satraukto balsi — pār mani gāzās gan apvainojumi, gan pazemīgi lūgumi.

Es atkliedzu pretī:

— Apklusti!

— Kur tu esi?

— Kursela ielā.

Pēkšņi iestājās klusums, tas ieilga un varēja nozīmēt visu— kā pārsteigumu, tā atzīšanos. Es attapos pirmā un sacīju:

— Brauc šurp, es tevi gaidu.

— Kā tu jūties? [11]

— Slikti. Atved cimdus.— Un es noliku klausuli.

Atgriezos Do istabā un turpināju rakņāties pa saviem

papīriem. Tad, paņēmusi drēbes, kas bija man piederējušas — biksītes, kombinē un rūtaino rītakleitu —, pārģērbos. Novilku pat kurpes. Basām kājām nokāpu pirmajā stāvā. Vienīgais, ko paturēju no «tās otras», bija cimdi, bet tie bija manējie.

Dzīvojamā istabā iededzināju visas lampas un tieši no pudeles iedzēru malku konjaka. Labu laiku pētījusi atskaņotāja mehānismu, uzliku skaļu mūziku. Konjaks uzlaboja pašsajūtu, taču neuzdrošinājos iedzert vēl. Tomēr, iedama atgulties uz blakusistabu, kas man šķita siltāka, paņēmu pudeli līdzi un turēju to tumsā sev blakus.

Apmēram divdesmit minūtes pēc mūsu sarunas dzirdēju atveramies durvis. Vēl pēc mirkļa apklusa mūzika. Istabai tuvojās soļi. Žanna neiededzināja gaismu. Vienā rokā satvērusi durvju rokturi, viņa palika stāvam uz sliekšņa — gaismā, kas spīdēja no blakustelpas, gluži kā fotonegatīvā iezīmējās tumšais, slaidais tās sievietes stāvs, ko pirmoreiz ieraudzīju slimnīcā.

Brīdi klusējusi, viņa ierunājās maigā, zemā un mierīgā balsī:

— Labvakar, Do!

Es nogalināšu

Viss sākās kādā februāra pēcpusdienā bankā, kur strādāja Do. Mi vēlāk sacīja (saprotams, pa jokam): «Tā bija laimīga sagadīšanās.» Viens čeks ne ar ko neatšķīrās no visiem pārējiem, kuri gāja caur Domenikas rokām no pulksten deviņiem rītā līdz pieciem pēcpusdienā, atskaitot četrdesmit piecas minūtes ilgo pusdienas pārtraukumu. Čeku bija parakstījis Fransuā Šānss, bankas rēķina īpašnieks, un tikai pašās beigās Domenika izlasīja indosamentu^11— Mišela Izolā. Gandrīz automātiski Domenika pacēla galvu un aiz kases lodziņa ieraudzīja zilacainu meiteni ar gariem, melniem matiem, ģērbušos smilškrāsas mētelī. Domenika sēdēja kā sastingusi, meitenes skaistums viņu pārsteidza vairāk nekā tās ierašanās bankā. Cik daudzreiz viņa bija iztēloju- [12] sies, kāda būs šī satikšanās: vienreiz tā notika uz pasažieru tvaikoņa (tvaikoņa!) klāja, citreiz teātri (kur viņa nekad nemēdza iet) vai arī kādā Itālijas kūrortā (bet Itālijā viņa nekad nebija bijusi). Katrā ziņā — kaut kur plašajā pasaulē, kas bija itin reāla, kad Do nebija gluži viņa pati. Tā bija pirmsmiega pasaule, kad mierīgu sirdi var iedomāties nezin ko.

Šī satikšanās piecpadsmit minūtes pirms bankas slēgšanas pie kases lodziņa, pa kuru viņa raudzījās diendienā nu jau divus gadus, tomēr bija reāla, taču tā viņu nepārsteidza. Bet Mi bija tik skaista, tik brīnišķīga un kā radīta laimei, ka viņas izskats aizēnoja visus sapņus.

Pirmsmiega iedomu pasaulē dzīve bija krietni vienkāršāka. Do sevi iztēlojās par bāreni, kas daudz pārāka par Mi: augums — viens, komats, sešdesmit astoņi; prāts — atzīme «labi» bakalaura eksāmenos; spriešanas spējas — viņa vairo Mi īpašumus, veicot šaubīgas operācijas biržā; laba sirds — viņa izglābj slīkstošo krustmāti Midolu, turpretī Mi domā tikai par savu ādu un aiziet bojā; panākumi — Mi līgavainim, itāļu princim, labāk patīk trūcīgā «māsīca», un trīs dienas pirms kāzām notiek šausmīga vērtību pārvērtēšana ... Do iztēlojās vēl daudz ko citu. Pats par sevi saprotams, viņa pārspēj Mi arī skaistumā.

Mi bija tik apburoša, ka, pēc vairāk nekā piecpadsmit gadu atšķirtības skatoties uz viņu, Do gluži vai apstulba. Gribēja piecelties, bet nespēja. Viņa noraudzījās, kā čeks aizslīd pie citiem čekiem viņas darbabiedrenes rokās, pēc tam — uz kases lodziņu. Meitene smilškrāsas mētelī — no tālienes viņa izskatījās vecāka par divdesmit gadiem un ļoti pašpārliecināta — ielika izsniegto naudu somiņā, nozibināja smaidu un pie durvīm satikās ar citu meiteni, kas viņu tur gaidīja.

Domenika atstāja savu vietu aiz kases lodziņa, jūtot dīvainu nelabumu pakrūtē. Viņa klusībā sev teica: «Es viņu pazaudēšu, es nekad vairs viņu neredzēšu. Ja es viņu panākšu, ja uzdrošināšos viņu uzrunāt, viņa man veltīs laipnu smaidu, taču pēc brīža mani vienaldzīgi aizmirsīs.»

Apmēram tā arī notika. Domenika panāca abas meitenes Senmišela bulvārī apmēram piecdesmit metrus no bankas, kad tās grasījās kāpt baltā MG markas mašīnā, kas stāvēja vietā, kur apstāties aizliegts. Mi ar pieklājīgu interesi kā svešinieci uzlūkoja meiteni, kura saķēra viņu aiz piedurknes — meitene bija bez mēteļa un droši vien stinga no aukstuma (tas atbilda patiesībai) — un tagad, aizelsusies pēc skrējiena, viņu uzrunāja. Meitene sacīja, ka viņas vārds ir Do. Pēc gariem paskaidrojumiem Mi, šķiet, atminējās bērnības dienu draudzenīti un teica, ka tas esot jocīgi tā satikties. Vairs nebija, ko sacīt. Mi tomēr centās turpināt sarunu. Viņa vaicāja, vai Do jau sen dzīvo Parīzē un strādā bankā un vai viņai patīk šis darbs. Viņa iepazīstināja Do ar savu draudzeni — nemākulīgi izkrāsojušos amerikānieti, kas jau bija iesēdusies mašīnā. Tad viņa teica:

— Piezvani man kādu dienu! Priecājos, ka atkal satiku tevi.

Mi apsēdās pie stūres, mašīna strauji uzņēma gailu, un viņas aizbrauca. Do atgriezās bankā brīdi pirms slēgšanas; viņai nedeva mieru juceklīgas domas un bezspēcīgas dusmas. Kā lai es viņai piezvanu, ja nezinu pat, kur viņa dzīvo! Dīvaini, ka viņa ir tikpat gara, cik es, kādreiz viņa bija mazāka par mani. Es arī būtu tikpat skaista, ja būtu tā ģērbusies kā viņa. Par cik lielu summu bija čeks? Viņai viens pīpis, vai es viņai piezvanīšu vai ne. Viņa runā bez itāļu akcenta. Es nu gan esmu stulbene — viņai nācās uzturēt sarunu. Droši vien viņa domā, ka esmu dumja un neaptēsta. Es viņu ienīstu. Es viņu varu ienīst, cik gribu, no tā cietīšu tikai es.

Domenika strādāja vēl stundu pēc darba laika beigām. Čeku viņa atrada, kad kolēģi posās uz promiešanu. Mi adreses tur nebija. Viņa pierakstīja rēķina īpašnieka Fran-suā Šānsa adresi.

Pēc pusstundas Do viņam piezvanīja no automāta metro stacijā. Viņa sacīja, ka esot Mi māsīca, ka nupat esot viņu satikusi un aizmirsusi pavaicāt telefona numuru. Vīrietis, kas bija pacēlis klausuli, atbildēja, ka, pēc viņa rīcībā esošajām ziņām, Izolā jaunkundzei nav māsīcu, tomēr iedeva telefonu un adresi. Mi dzīvoja apartamentos Lorda Bairona ielā.

Izgājusi no metro stacijas, Do sev nosolījās, ka zvanīs Mi tikai pēc trim dienām. Viņa pievienojās draugiem, kas viņu gaidīja,— diviem darbabiedriem un puisim, ar kuru bija iepazinusies pirms sešiem mēnešiem; pirms četriem mēnešiem viņš Do pirmo reizi noskūpstīja, bet pirms diviem kļuva viņas mīļākais. Viņš bija kalsns, visai glīts puisis, nedaudz gaisā pasists; viņš strādāja par apdrošināšanas aģentu.

Nostājusies blakus, Do viņu uzlūkoja, un viņš tai vairs nešķita ne īpaši gaisā pasists, ne īpaši piemīlīgs, ne īpaši glīts — tipisks apdrošināšanas aģents. Viņa vēlreiz devās uz metro staciju un piezvanīja Mi, taču numurs neatbildēja.

Viņai izdevās sazvanīt Mi tikai pēc piecām dienām, kad cītīgi katru vakaru no pulksten sešiem līdz divpadsmitiem bija griezusi telefona ripu. Tovakar viņa zvanīja no Gab-riela — apdrošināšanas aģenta dzīvokļa. Viņš gulēja Do blakus, pabāzis galvu zem spilvena. Bija pusnakts.

Pretēji gluži pamatotajiem Do skeptiskajiem pieņēmumiem Mi nebija aizmirsusi tikšanos. Viņa atvainojās, ka nav bijusi mājās. Vakaros viņu esot grūti sazvanīt. Rītos arī, starp citu.

Sagatavojusi visvisādus āķīgus sakāmos, lai varētu norunāt satikšanos, Do izdabūja pār lūpām tikai šo:

— Man ar tevi jāparunā.

— Labi,— attrauca Mi.— Tad nāc vien šurp, tikai ātri, jo man nāk miegs. Es tevi patiešām mīlu, taču rīt man agri

jāceļas.

Aizsūtījusi telefonisku buču, Mi nolika klausuli. Krietnu brīdi Do sēdēja gultā un turēja rokā klausuli kā tāda muļķīte. Tad viņa paķēra drēbes.

— Tu aizej?— vaicāja Gabriels.

Do, gavilēdama no priekiem, steigšus saģērbās un viņu noskūpstīja. Gabriels nodomāja, ka viņa ir pavisam traka, un ierakās spilvenā. Arī viņam bija agri jāceļas.

Ēka Lorda Bairona ielā bija liela, neuzkrītoša, ļoti angliska, viesnīca kas viesnīca ar uniformā tērptiem portjē un kalpotājiem tumšos uzvalkos. Kāds piezvanīja uz Mi numuru, lai viņu uzmodinātu.

Halles viņā galā Do ieraudzīja bāru, uz kuru veda trīs pakāpieni. Bārā sēdēja ļaudis, kas droši vien sastopami uz tvaikoņu klājiem, modernos kūrortos, teātru pirmizrādēs,— personas no Do «pirmsmiega pasaules».

Kalpotājs apturēja liftu ceturtajā stāvā. Četrpadsmitā istaba. Gaiteņa spogulī Do sevi nopētīja, saglauda matus, kas bija savīti mezglā, jo, citu frizūru veidojot, būtu aizgājis pārāk daudz laika. Šāda sasuka viņu darīja vecāku un nopietnāku. Tas bija labi.

Durvis atvēra paveca sieviete. Viņa bija uzvilkusi mēteli un devās prom. Uzsaukusi kaut ko itāļu valodā, viņa izgāja no numura.

Tāpat kā hallē, arī šeit viss bija ļoti anglisks — lieli atpūtas krēsli un milzīgi paklāji. Pēkšņi parādījās Mi īsā kombinē, basām kājām, ar zīmuli mutē, turēdama rokā abažūru. Viņa paskaidroja, ka lampai nokritis abažūrs.

— Kā tev klājas? Vai tu no šitā kaut ko sajēdz? Paskaties!

Istabā bija uzklāta gulta, smaržoja pēc amerikāņu cigaretēm. Do, nenovilkusi mēteli, piestiprināja abažūru. Mi parakņājās kādā kastītē, kaut ko pameklēja uz galda, tad nozuda blakusistabā. Viņa atgriezās ar trim desmittūkstoš franku banknotēm vienā un dvieli otrā rokā. Viņa sniedza naudu Do, kura gluži apstulbusi to automātiski paņēma.

— Vai pietiks?— jautāja Mi.— Nudien es tevi nemūžam nebūtu pazinusi!

Viņa laipni lūkojās uz Do vērīgām, skaistām, tādām kā porcelāna acīm. Ieskatoties uzmanīgāk, viņai nevarēja dot vairāk par divdesmit gadiem, viņa patiešām bija ļoti skaista. It kā atcerējusies kaut ko neatliekamu, viņa pēc mirkļa traucās uz durvīm.

— Ciao.] Apsoli man, ka dosi kādu ziņu, jā?

— Pagaidi, es neko nesaprotu . ..

Ar banknotēm rokā Do sekoja viņai. Uz vannasistabas sliekšņa Mi apcirtās. Vannā tecēja ūdens.

— Man nevajag naudu!— atkārtoja Do.

— Vai tad tu man pa telefonu neteici, ka tev vajadzīga nauda?

— Es teicu, ka gribu ar tevi parunāt.

Mi izskatījās patiesi apbēdināta vai ļoti noskumusi, vai pārsteigta, bet varbūt pārdzīvoja visas šīs sajūtas vienlaicīgi.

— Parunāt ar mani? Par ko?

— Par visu ko,— teica Do.— Ar vārdu sakot, es gribēju tevi satikt, parunāties. Tāpat vien.

— Naktī? Paklau, apsēdies un pagaidi, es tūlīt nākšu.

Do neuzdrošinājās novilkt mēteli un nogaidīja istabā

veselu pusstundu, apsēdusies uz gultas un nolikusi uz segas naudu. Mi iznāca no vannasistabas frotē peldmētelī, enerģiski slaucīdama dvielī matus. Pateikusi kaut ko itāļu valodā, no kuras Do neko nesaprata, Mi pavaicāja:

— Vai neņemsi ļaunā, ja es apgulšos? Mēs varēsim parunāties kādu brīdi. Vai tu dzīvo tālu? Ja neviens tevi negaida mājās, tu vari šeit palikt — kā vēlies. Te ir guļamie visās malās. Goda vārds, es ļoti priecājos, ka satiku tevi, netaisi tik skābu ģīmi!

Varēja tikai pabrīnīties, kā viņa pamana citu cilvēku sejas izteiksmi. Novilkusi peņuāru, viņa apgūlās, aizkūpināja cigareti un sacīja Do — ja viņa vēloties iedzert, tad kaut kur [13] blakusistabā esot pudeles. Un uzreiz iemiga ar degošu cigareti pirkstos — tik pēkšņi kā lelle. Do neticēja savām acīm. Viņa pieskārās lelles plecam, lelle sakustējās, kaut ko nomurmināja, un cigarete noslīdēja uz parketa.

— Cigarete,— nokunkstēja Mi.

— Es to nodzēsu.

Lelle nošmakstināja lūpas kā skūpstā un no jauna aizmiga.

Nākamajā rītā Domenika pirmo reizi divu gadu laikā nokavēja darbu. Viņu pamodināja vecā dāma, kas nelikās nemaz izbrīnījusies, ieraugot viņu guļam uz dīvāna. Mi jau bija aizgājusi.

Brokastodama tuvējā bistro, kur bija dabūjamas kompleksās brokastis, Do iztika ar trim kafijas tasēm. Viņai negribējās ēst. Viņa jutās nelaimīga, it kā viņai būtu nodarīta pārestība. Dzīve ar otru roku atņem to, ko ar vienu ir iedevusi. Viņa bija pavadījusi nakti pie Mi, viņai bija izdevies piekļūt pavisam tuvu klāt Mi — daudz ātrāk, nekā bija iedrošinājusies uz to cerēt,— taču tagad viņai ir krietni mazāk iemeslu vēlreiz Mi satikt. Mi bija nenotverama.

Tajā vakarā pēc darba Do neaizgāja uz satikšanos ar Gabrielu, bet mēroja ceļu uz Lorda Bairona ielu. Portjē piezvanīja uz četrpadsmito numuru. Izolā jaunkundzes nebija. Visu vakaru Do klīda pa Elizejas laukiem, iegāja kinoteātrī, pēc tam atkal staigāja šurpu turpu gar četrpadsmitā numura logiem. Pret pusnakti, vēlreiz izprašņājusi melna uzvalkā tērpto viesnīcas kalpotāju, viņa meta mieru.

Apmēram pēc desmit dienām trešdienas rītā bankā atkārtojās laimīgā sagadīšanās. Mi bija ģērbusies tirkīzkrāsas kostīmā, jo laiks bija silts; šoreiz viņu pavadīja kāds puisis. Do piegāja pie viņas.

— Es tieši gribēju tev zvanīt,— viņa steigšus sacīja.— Es atradu vecas fotogrāfijas un gribēju uzaicināt tevi pusdienās un tev tās parādīt.

Mi apjukusi un bez sevišķas pārliecības atteica, ka tas būtu brīnišķīgi un ka vajadzētu satikties. Viņa uzmanīgi palūkojās uz Do — tāpat kā tovakar, kad gribēja iedot naudu. Vai tiešām viņa interesējās ari par kādu citu, ne tikai par sevi? Do acīs viņa droši vien saskatīja kvēlu lūgumu, cerību un bailes tikt atraidītai.

— Zini ko, rītvakar man ir darīšanas, bet es diezgan ātri atbrīvošos,— Mi teica.— Taču pusdienās tevi aicinu es.

Satiksimies ap deviņiem «Florā», ja tev nav iebildumu. Es nekad nemēdzu nokavēties. Ciao, carina!]

Puisis, kas pavadīja Mi, veltīja Do vienaldzīgu smaidu. Iedams ārā no bankas, viņš apskāva tumšmatainās princeses plecus.

Mi iegāja «Florā» divas minūtes pirms deviņiem, mēteli uzmetusi uz pleciem un apsējusi baltu lakatiņu. Do jau pusstundu sēdēja stiklotajā terasē un, pamanījusi balto MG, nopriecājās, ka Mi ir viena.

Mi izdzēra vienu sauso martini, pastāstīja par pieņemšanu, kurā nupat bijusi, par grāmatu, ko pagājušo nakti beigusi lasīt, samaksāja, paziņoja, ka mirst nost aiz izsalkuma, un vaicāja, vai Do patīkot ķīniešu restorāni.

Nosēdušās viena otrai pretī kādā restorānā Kižā ielā, viņas pasūtīja dažādus ēdienus. Mi atzina, ka brīvi krītoši mati Do piestāv labāk nekā savīti mezglā. Viņas pašas mati esot daudz garāki, un viņai esot baigā noņemšanās, tos ķemmējot. Ik dienas divsimt reižu ar suku. Brīžam viņa apklusa un nomācošā uzmanībā lūkojās uz Do. Brīžam viņa turpināja savu nesakarīgo monologu, un šķita, ka Mi ir vienalga, kas viņai sēž pretī.

— Nu, rādi šurp tās fotogrāfijas!

— Tās ir pie manis,— teica Do.— Es dzīvoju tepat netālu. Mēs varētu vēlāk tur iegriezties.

Iekāpusi baltajā MG, Mi paziņoja, ka jūtoties labi un ka esot ļoti apmierināta ar šo vakaru. Viesnīcā «Viktorija» viņa sacīja, ka šis ir jauks rajons, un Do istabā uzreiz jutās kā mājās. Viņa noģērba mēteli, noāva kurpes un ieritinājās gultā. Viņas skatījās fotogrāfijās uz mazo Mi un mazo Do — uz aizmirstām sejām, kuras nevarēja uzlūkot bez aizkustinājuma. Do, sēdēdama uz ceļiem gultā cieši blakus Mi, vēlējās, kaut šis brīdis nekad nebeigtos. Viņa juta Mi smaržas tik tuvu, ka tās droši vien vēdīs ap viņu vēl ilgi pēc Mi aiziešanas. Viņa bija aplikusi roku ap Mi pleciem un vairs nesaprata — vai tas ir Mi plecu vai pašas roku siltums, ko viņa sajuta. Kad Mi iesmējās, ieraudzījusi fotogrāfijā viņas abas uz slidkalniņa pludmalē, Do neizturēja un jūtu uzplūdumā noskūpstīja Mi matus.

— Tas bija skaists laiks,— sacīja Mi.

Mi neatvirzījās. Viņa neskatījās uz Do. Visas fotogrāfijas jau bija aplūkotas, taču viņa palika, kā sēdējusi,— varbūt [14]

jufas neveikli. Pēkšņi viņa pagriezās pret Do un ierunājās:

Iesim pie manis.» Viņa piecēlās un apāva kurpes. Tā kā Do nekustējās, Mi nometās uz ceļiem pie gultas un maigi pielika roku viņai pie vaiga.

— Es vienmēr gribētu palikt kopā ar tevi,— atzinās Do un piekļāva pieri Mi plecam. Mazā princese nebija nejūtīga, bet gan maiga un neaizsargāta gluži kā bērnībā. Pēkšņi Mi balss pārvērtās.

— Tu būsi par daudz iedzērusi ķīniešu restorānā un nu vairs nesaproti, ko runā.

Braucot pa Elizejas laukiem, Do ar tēlotu interesi lūkojās pa mašīnas logu, Mi klusēja. Mikijas apartamentos vecā dāma bija aizsnaudusies krēslā. Mi viņu atlaida, skaļi nobučojusi uz abiem vaigiem, aizvēra durvis, ielidināja kurpes istabas kaktā, mēteli nometa uz kušetes. Viņa smējās un izskatījās priecīga.

— Ko tu īsti dari tai savā darbā?— viņa vaicāja.

— Bankā? Ak, grūti pāris vārdos pastāstīt. Turklāt tas nav interesanti.

Mi, nolaidusi no pleciem kleitu, pienāca pie Do un sāka pogāt vaļā viņas mēteli.

— Tu nu gan esi čamma. Ģērbies nost, jūties kā mājās! Tu mani pataisīsi traku. Vai tu reiz kustēsies?

Beidzās ar to, ka viņas sāka stīvēties, iekrita atzveltnes krēslā, tad novēlās uz paklāja. Mi bija stiprāka. Viņa smējās un, atguvusi elpu, vēl arvien turēja Do aiz delnas locītavām.

— Tātad tev ir komplicēts darbs? Nūja, tu pati jau arī izskaties komplicēta. Kopš kura laika tu tāda esi? Vai tu sen jau šitā tracini cilvēkus?

— Vienmēr,— atbildēja Do.— Ne uz brīdi neesmu tevi aizmirsusi. Stundām ilgi lūkojos tavos logos. Es iedomājos, ka izglābju tevi, kad tu slīksti. Es skūpstīju tavas fotogrāfijas.

Do vairs nevarēja parunāt, Mi viņai bija uzkritusi virsū uz grīdas un turēja ciet rokas.

— Kas to būtu domājis,— noteica Mi.

Viņa piecēlās un devās uz savu istabu. Pēc brītiņa vannā sāka tecēt ūdens. Tad arī Do piecēlās, iegāja Mi istabā un sāka rakņāties pa skapi, lai sameklētu kādu pidžamu vai naktskreklu. Trāpījās pidžama. Tā viņai bija tieši laikā.

Tonakt viņa gulēja uz kušetes priekšistabā. Blakusistabā Mi skaļā balsī, lai Do varētu sadzirdēt, runāja vienā gabalā. Viņa nebija iedzērusi miegazāles. Tās viņa lietoja bieži, tādēļ

arī pirmajā tikšanās reizē tik pēkšņi bija aizmigusi. Vēl ilgi pēc tam, kad bija uzsaukusi: «Čučēsim, Do!»— viņa turpināja savu monologu.

Ap trijiem naktī Do pamodās un dzirdēja, ka Mi raud. Pieskrējusi pie gultas, viņa ieraudzīja, ka Mi guļ ciešā miegā un lej gaužas asaras. Viņa nodzēsa lampu, apsedza Mi un gāja gulēt.

Nakamās dienas vakarā pie Mi bija «viens cilvēks». Piezvanījusi no telefona automāta metro stacijā, Do dzirdēja, kā šis cilvēks prasa, kur ir cigaretes. Mi atbildēja: «Uz galda, tev deguna priekšā.»

— Vai es tevi šodien neredzēšu?— jautāja Do.— Kas ir šis puisis? Tu ar viņu kaut kur ej šovakar? Es gribētu tevi pēc tam satikt. Es varu pagaidīt. Es varu tev sukāt matus. Es varu darīt vienalga ko.

— Tu man krīti uz nerviem,— atbildēja Mi.

Tajā pašā naktī ap vieniem Mi klauvēja pie Do istabas durvīm viesnīcā «Viktorija». Droši vien viņa bija daudz dzērusi, daudz smēķējusi un daudz runājusi. Viņa bija skumja. Do viņu noģērba, iedeva pidžamas jaku, noguldīja savā gultā un, cieši apskāvusi, sargāja Mikijas miegu līdz pat modinātājpulksteņa zvanam. Klausīdamās Mikijas vienmērīgajā elpā, viņa klusībā atkārtoja: «Beidzot sapnis ir piepildījies, Mi ir šeit, viņa ir mana, kad es iešu prom, es būšu Mi, es j esmu Mi.»

— Vai tev obligāti jāiet uz darbu?— pavērusi vienu aci, vaicāja Mi.— Nāc gulēt! Es tevi ievedīšu «Mājas grāmatā».

— Kur?

— Krustmātes rēķinu grāmatā. Liecies atpakaļ gultā! Es samaksāšu.

Do jau bija saģērbusies, lai ietu prom. Viņa atbildēja, ka tās ir muļķības un ka viņa nav rotaļlieta, ar kuru paspēlējas un pēc tam pamet. Bankā viņai katru mēnesi maksā algu, kas viņai nodrošina iztiku. Mi pārskaitusies pielēca gultā sēdus — nu viņa bija pilnīgi atmodusies, svaiga un atpūtusies.

— Esmu jau atklausījusies šitās runas! Ja es sacīju, ka samaksāšu, tad samaksāšu! Cik tu saņem tajā bankā?

— Sešdesmit piecus tūkstošus franku mēnesī.

— Tu dabūsi vairāk,— apsolīja Mi.— Nāc gulēt, vai arī es tevi iekaustīšu.

Do novilka mēteli, uzlika vārīties kafiju un paraudzījās uz loga spīdošo savas uzvaras sauli, kas nupat tikai bija uzaususi. Nesdama kafiju pie gultas, viņa saprata, ka šis jūtu uzplūds turpināsies ilgi, taču viss, ko viņa pašlaik darīs vai sacīs, kādu dienu varbūt tiks pavērsts pret viņu.

— Tu esi mīļa rotaļlieta,— teica Mi,— kafija ir garšīga. Vai tu jau sen šeit dzīvo?

— Vairākus mēnešus.

— Sakravājies!

— Mi, saproti taču! Tas ir ļoti nopietni — tas, ko tu man liec darīt.

— Iedomājies, es to sapratu jau pirms divām dienām. Tev šķiet, ir daudz cilvēku, kas mani izglābj, kad es slīkstu? Bez tam — esmu pārliecināta, ka tu neproti peldēt.

— Neprotu.

— Es tev iemācīšu,— Mi apsolīja.— Tas nav grūti. Paskaties, ar rokam jādara šitā. Ar kājām ir drusku sarežģītāk.

Mi smējās, iegrūda Do gultā un kustināja viņas rokas, tad pēkšņi meta mieru, nopietni paraudzījās uz Do un sacīja — viņa zinot, ka tas ir nopietni, taču ne pārāk.

Turpmāk Do nakšņoja uz kušetes priekšistabā Lorda Bairona ielas apartamentos un zināmā mērā bija nomodā par Mikijas mīlas piedzīvojumiem, kad viņa blakusistabā gulēja kopa ar kādu visai uzpūtīgu un nepatīkamu puisi. Tas bija tas pats, ko viņa redzēja bankā. Viņu sauca Fransuā Rusēns, viņš bija advokāta sekretārs, un viņam piemita zināma iznesība. Tā kā viņam bija aptuveni tādi paši nolūki kā Do, abi kopš pirmās tikšanās reizes viens otru no sirds neieredzēja.

Mi šķita, ka viņš ir skaists un nekaitīgs. Naktī Do bija pārāk tuvu, lai nedzirdētu, kā viņš kunkst nevaldāmās Mi skavās. Do izjuta bezmaz vai greizsirdību, labi apzinādamās, ka šoreiz ir darīšana ar daudz primitīvākām jūtām. Do bija gandrīz vai laimīga, kad Mi kādu vakaru pavaicāja, vai istaba viesnīcā vēl nav uzteikta,— viņa gribēja tur pavadīt nakti ar kādu citu puisi. Par istabu bija samaksāts līdz marta beigām. Mi tur pavadīja trīs vakarus. Fransuā Rusēns jutās ļoti sarūgtināts, taču Do bija pārliecināta, ka tas otrs nav bīstams. Par Mikijas jauno aizraušanos viņa zināja tikai to, ka viņš nodarbojas ar skriešanu, un viņš drīz vien tika aizmirsts.

Gadījās arī tādi vakari, kad Mi palika mājās. Tie bija paši labākie. Vienatni viņa nespēja paciest. Bija vajadzīgs kāds, kas divsimt reizes izlaistu suku caur viņas matiem, kāds, kas

nomazgātu muguru, nodzēstu cigareti, Rad viņa aizmieg, kāds, kas klausītos viņas monologos,— un šis «kāds» bija Do. Tādas reizēs Do ierosināja paēst vakariņas divatā un pasūtīja numurā visneiedomājamākos ēdienus (sakultas olas, piemēram), kas tika pasniegti traukos ar sudraba vākiem. Viņa parādīja Mi, kā no salvetes var izlocīt dzīvnieku figūras, un aiz katra trešā vārda piemetināja «mīļumiņ» vai «dārgumiņ». It īpaši, kad noglāstīja Mi galvu, plecus vai aplika roku viņai ap vidukli,— Do centās ik brīdi būt fiziskā kontaktā ar Mi. Mikijai tas bija ļoti svarīgi, jo pirms aizmigšanas viņai vajadzēja sevi kaut kā iežūžināt — ar miegazālēm, puišiem vai tērgāšanu —, un šī nepieciešamība nebija nekas cits kā senās bērnu dienu bailes no tumsas, kas pārņem, kad mamma ir izgājusi no istabas. Abas šīs raksturīgās Mi īpašības (kas, pēc Do domām, jau bija kļuvušas patoloģiskas) nāca mantojumā no bērnības.

Martā Do pavadīja Mikiju visur, kur vien tā gāja, tikai uz Fransuā Rusēna dzīvokli ne. Viņas braukāja automašīnā pa Parīzi, pa veikaliem, no vizītes vizītē, no tenisa partijas uz pusdienām šaurā lokā, uz pļāpāšanu pie restorāna galdiņa ar neinteresantiem cilvēkiem. Bieži vien Do palika mašīnā, grozīja radio pogas un domās sacerēja vēstuli, ko vakarā rakstīs krustmātei Midolai.

Pirmo vēstuli Do nosūtīja dienā, kad Mi viņu ierakstīja «Mājas grāmatā». Tajā viņa pastāstīja, ka viņai bijusi tā laime atkal satikt Mi, viņām klājas labi un viņa cer, ka tikpat labi klājas arī krustmātei, kas nedaudz ir arī viņējā. Vēl dažas ziņas no Nicas, pāris rūpīgi maskētu dzēlīgu piezīmju par Mikiju un solījums noskūpstīt krustmāti, tiklīdz Do būs iebraukusi Itālijā.

Nosūtījusi vēstuli, Do uzreiz nožēloja aizplīvurotās dzēlī-bas. Tas uzreiz krita acīs. Krustmāte Midola bija slīpēta — viņai nācās tadai būt, lai no Nicas trotuāriem nokļūtu Itālijas pilīs,— viņa uzreiz sajutīs kaut ko aizdomīgu. Taču tā nenotika. Atbilde pienāca pēc četrām dienām, un tā bija vārda pilnā nozīmē skurbitioša. Do uzradusies ka svētība. Viņa palikusi tāda pati, kādu krustmāte Midola viņu atceras,— piemīlīga, prātīga, sirsnīga. Droši vien viņa pamanījusi, ka «mūsu» Mikija diemžēl ir ļoti pārvērtusies. Krustmāte izteica cerību, ka šī brīnumainā satikšanās labvēlīgi ietekmēs Mikiju, un vēstulei bija pievienots čeks.

Nākamajā vēstulē Do čeku aizsūtīja atpakaļ un solīja, ka darīs viņu sāpjubērna labā visu, kas viņas spēkos. «Šis bērns gan ir pārāk nevaldāms, kaut arī dažreiz liekas cietsirdīgs; siītu tūkstoš skūpstu, vienmēr Jūsu Do.»

Marta beigās Do saņēma piekto vēstuli. Turpmāk viņa parakstījās «Tava krustmeita».

Aprīlī Do pieļāva nelielu kļūdu. Kādu vakaru restorānā viņa Mikijas klātbūtnē uzklupa Fransuā — strīda iegansts bija viņas «aizbilstamajai» pasūtītie ēdieni. īstais iemesls bija nevis tas, ka Mikija nevarēs aizmigt pēc cāļa vīna mērcē, bet gan tas, ka Fransuā ir nelietis, iztapoņa, liekulis, gluži neciešams tips.

Pēc divām dienām atgadījās kaut kas nopietnāks. Viņi pusdienoja citā restorānā, arī domstarpību cēlonis bija cits. taču Fransuā bija un palika nelietis. Viņš iecirtīgi turējās pretī. Do viņš apsaukāja par palaistuvi, kas aptīra savus klientus, par šantāžisti, kas spēlē uz jūtām, par samaitātu meiču. Klausoties asajā vārdu pārmaiņā, Mikija jau bija atvēzējusies pļaukai. Do gaidīja to noplīkšķam uz sava vaiga, bet, ieraudzījusi, ka to saņem tas nelietis, nosprieda, ka šoreiz uzvarējusi viņa.

Do bija kļūdījusies. Atgriezies Lorda Bairona ielā, Fran-sua sarīkoja scēnu un paziņoja, ka viņš nav ar mieru pavadīt nakti vienuviet ar trako un ar glūņu. Viņš aizgāja, aizcirzdams durvis. Scēna turpinājās: Do taisnojās un vēl negantāk lamaja Fransua, Mikija dusmās trakoja, izdzirdējusi vienu otru patiesību. Tā vairs nebija nevainīga cīkstēšanās kā tovakar, kad viņas skatījās fotogrāfijas. Pār Do nolija pļauku lietus, Mi aizlidināja viņu pāri istabai, nogrūda uz gultas, uzrava augšā; Do raudāja un lūdzās, bet Mikija viņu izspūrušu, ar asiņojošu degunu atstaja tupam uz ceļiem pie durvīm. Tad Mikija viņu pieslēja stāvus, vēl šņukstošu aizstiepa uz vannasistabu, un šoreiz tā bija viņa, kas ielaida vanna ūdeni un sameklēja dvieļus.

Viņas nerunāja trīs dienas. Nākamajā vakarā atnāca Fransua. Viņš kritiski nopētīja Do pietūkušo seju, sacīja: «Nu, bumbulī!, šodien tu izskaties daudz draņķīgāk nekā parasti,»— un kopā ar Mikiju aizgāja nosvinēt šo notikumu. Vēl pēc dienas Do jau sukāja Mikijas matus un veica šo savu «pienākumu», nebilzdama ne vārda. Aiznākamajā vakarā, ta ka klusēšana kaitēja tikai viņai pašai, Do ieslēpa seju Mi klēpī un lūdza piedošanu. Asaras liedamas, viņas sabučojas un salīga mieru, un Mikija izvilka no skapjiem veselu kaudzi nožēlojamu un pazemojošu dāvanu. Šajās trijās dienas viņa bija skraidījusi pa veikaliem, lai nomierinātos.

Liktenis izspēlēja ļaunu joku, un tonedēļ Do satika Gabrielu, ko nebija redzējusi veselu mēnesi. Viņa tieši паса ara no frizētavas. Seja vēl bija redzamas Mikijas nervu lēkmes atstatas pēdas. Gabriels viņu piedabūja iesēsties savā inazaja mašīna un izlikās, ka ir daudzmaz samierinājies ar šķiršanos. Viņš tikai raizējoties par Do, tas arī ir viss. Vēl vairak Gabriels raizējas par viņas izskatu. Kas viņai nodarījis pari? Do nebija ne mazakās vēlēšanas melot.

— Viņa tevi sita? Un tu to paciet?

— Es nevaru tev izskaidrot. Man ir labi ar viņu. Man viņa nepieciešama ka gaiss, ko elpoju. Tu to nesapratīsi. Puiši jau saprot tikai puišus.

Gabriels piekrītoši pamāja ar galvu, taču viņa neskaidras nojautas bija pareizas. Do centās viņam iestāstīt, ka ir iemīlējusies māsīcā ar garajiem matiem. Viņš pazina Do. Viņa nebija spējīga iemīlēties. Ja Do pacieta, ka viņu sit histēriska meiča, tas nozīmē, ka viņu ir apsēdusi stulba iedoma, no kuras Do neatkāpsies, un tas ir daudz bīstamāk.

— Ka tu iztiec, kopš esi pametusi darbu?

— Viņa man dod visu, ko veļos.

— Kur tevi novedīs šāda dzīve?

— Nav ne jausmas. Zini, viņa nav ļauna. Viņa mani tik tiešam mīl. Es ceļos augšā, kad gribu, man ir daudz tērpu, es viņu pavadu visur, kur viņa iet. Tu to nesapratīsi.

Do aizgaja, prātodama, vai tiešām Gabriels neko nav sapratis. Taču Gabriels arī viņu mīl. Visi viņu mīl. No viņas sejas nebija noprotams, ka viņa jūtas ka mirusi pēc ta vakara, kad Mikija viņu sita, un ka viņai vajadzīgs nevis šis samaitatais bērns, bet gan ta dzīve, kuru viņa tik ilgi dzīvojusi savos sapņos un kuru šis samaitātais bērns pat neizmanto. Viņa to būtu dzīvojusi Mikijas vieta. Viņa prastu labāk likt lieta greznību, viegli nākošo naudu un apkārtējo cilvēku atkarību un gļēvumu. Par sitieniem Mikija vēl samaksas, ka bija solījusi maksāt par visu. Taču tas vēl nebija pats ļaunākais. Viņai vēl būs jāsamaksā arī par ilūzijām, kādas loloja sīka bankas kalpotāja, kura ne uz vienu nepaļāvās, nevienam nelūdza mīlestību un neticēja, ka debesis kļūs zilākās, ja viņa tiks tā lutināta.

Jau kopš vairākām dienām Do juta, ka nogalinās Mi. Izkāpusi no Gabriela mašīnas, viņa sev gluži vienkārši pateica, ka nu viņai ir viens iemesls vairāk to darīt. Tādējādi viņa ne vien iznīcinās nevajadzīgu un vienaldzīgu kukaini, bet art pazemojumu un aizvainojumu. Rokassomiņa viņa

sameklēja saulesbrilles. Pirmkārt, tāpēc, ka, patiesību sakot, sadas domas viegli nolasāmas otra seja. Otrkārt, tāpēc, ka viņai bija zilums zem acs.

Maija Mikija nedaudz paršāva par strīpu, apmierinādama savas iegribas. Uzmanīgi noklausījusies Fransua Rusēna parasto absurdo gvelšanu, viņa nolēma apmesties vienā no krustmātei Midolai piederošajām privātmājām Kursela ielā. Rafermi pati nekad tur nebija dzīvojusi. Mikija pilna spara sāka iekārtoties. Tā kā viņa bija stūrgalvīga, bet viņas rīcībā bija tikai krustmātes kredīts, attiecības starp Parīzi un Florenci sabojājās četrdesmit astoņu stundu laikā.

Mikija dabūja pieprasīto naudu, nolīga māksliniekus, pasūtīja mēbeles, taču viņai uzklupa lietu pārvaldnieks Fransua Šānss; tika sacelta trauksme un izsaukts izcilais Dragūns, mītiska un gauži neganta būtne, ta varēja lepoties, ka paris reižu ir nopērusi Mikiju.

Dragūns bija Žanna Mirno, Mikija to pieminēja reti un sauca tik atbaidošos vārdos, ka nebija grūti iedomāties, kadas šaušalas tā viņai uzdzen. Nopērt pa pliku sēžamvietu Mikiju, kad tā jau sasniegusi četrpadsmit gadu vecumu,— tas vien bija varoņdarbs. Bet sacīt «nē», kad divdesmit gadus veca Mikija teica «jā», un atturēt viņu no neprātīgajiem gājieniem — tas jau izklausījās pēc leģendas, tam bija grūti noticēt.

Tomēr viss nebija gluži tā, Do par to varēja pārliecināties, tiklīdz ieraudzīja Dragūnu — zeltmatainu, apvaldītu, gara auguma sievieti. Mikija no viņas nebaidījās, neienīda viņu. Dragūna klātbūtne viņu tracināja, un tas bija vēl ļaunāk. Mikijas pielūgsme bija tik milzīga, satraukums — tik neviltots, ka Do bija pārsteigta līdz sirds dziļumiem. Iespējams, ka mēdz raudāt ne tikai bankas ierēdnes. Skaidri redzams, ka gadiem ilgi Mikija bija sapņojusi par kādu neesošu Mirno un tāpēc veltīgi cieta. Do bija dzirdējusi pieminam Mirno tikai starp citu, tāpēc Dragūna liela ietekme uz Mikiju viņu apstulbināja.

Sis vakars ne ar ko neatšķīrās no citiem. Mikija posās uz satikšanos ar Fransua. Do, iekārtojusies atpūtas krēsla, lasīja; viņa arī gāja atvērt durvis. Paskatījusies uz viņu tā, ka skatās uz pielādētu pistoli, Žanna Mirno noģērba mēteli un mierīgi pasauca:

— Mikij, kur tu esi?

Mikija iznaca peldmētelī un, kā pieķerta nedarbos, trīcošam lūpam izmocīja smaidu. Sekoja īsa saruna itāliski, no kuras Do neko daudz nesaprata — tikai to, ka Mikijas sacītais tika atspēkots, teikumu pa teikumam noārdīts kā neizdevies adījums. Pārvērtusies līdz nepazīšanai, viņa mīņājās no vienas kājas uz otru.

Žanna platiem soļiem pielēkšoja Mikijai klāt un, saņēmusi viņu aiz elkoņiem, noskūpstīja uz deniņiem, un ilgi, ilgi skatījās uz viņu. Tas, ko Žanna sacīja, droši vien nebija nekas patīkams. Balss bija dobja un mierīga, taču tonis ass — ka patagas plīkšķi. Mikija purināja savus garos matus un neteica neko. Tad Do redzēja, ka viņa nobāl, izrauj rokas no Dragūna tvēriena un kāpjas atpakaļ, tīstoties peņuarā.

— Es tevi neesmu saukusi! Varēji palikt, kur bijusi. Es neesmu pārmainījusies, taču tu arī ne! Tu vēl arvien esi Pretīga Mirno. Tagad atšķirība ir tā, ka tu man esi noriebusies līdz kaklam!

— Jūs esat Domenika?—Žanna pēkšņi pagriežas pret Do.— Aizgrieziet taču tos krānus!

— Nekusties, es tev teicu!— Mikija nostājās ceļa. — Paliec uz vietas! Ja tu vienreiz paklausīsi šai sievietei viņa tevi dīdīs vienmēr.

Neizprotama karta Do bija atkāpusies trīs soļus atpakaļ. Žanna paraustīja plecus un pati aizgāja uz vannasistabu. Kad viņa atgriezās, Mikija bija iestūmusi Do atpūtas krēslā un slavēja viņai blakus. Viņas lūpas vēl joprojām trīcēja.

Žanna — milzīgs meitietis gaišiem matiem — apstājās uz sliekšņa un, pacēlusi rādītājpirkstu, lielā ātrumā bēra vārdus, lai neviens viņu nevarētu pārtraukt. Vairākas reizes Do dzirdēja izrunājam savu vārdu.

— Runa franciski,— Mi teica,— Do nesaprot itāļu valodu. Tu sprāgsti nost aiz greizsirdības. Ja viņa saprastu, viņai viss kļūtu skaidrs. Nē, tu tikai paskaties uz sevi, tu taču mirsti nost aiz greizsirdības. Ja tu redzētu, kāds tev ģīmis! Tu izskaties draņķīgi, patiešām draņķīgi!

Žanna pasmaidīja un sacīja, ka ar Do tam nav nekāda sakara. Ja Do būtu tik laipna un uz dažām minūtēm izietu no istabas, būtu labāk visiem.

— Do paliks tepat!— Mikija atcirta.— Viņa visu ļoti labi saprot. Viņa klausa man, nevis tev. Es viņu mīlu, viņa ir mana. Paskaties!

Mikija noliecās un noskūpstīja Do uz lūpām vienu, otru trešo reizi. Pārsteigtā Do kā pārakmeņojusies nepretojas un domas sacīja sev: «Es viņu nogalināšu, es atradīšu veidu, ka

to izdarīt, taču kas ir šī itāliete, kura viņu izaicina uz šādu merkaķošanos?» Mikijas lūpas bija maigas un trīcošas.

— Kad būsi beigusi savas ākstības,— Žanna rāmi sacīja, — ej apģērbies un sakravā mantas. Rafermi grib tevi redzēt.

Mikija izslējās — no visām trim viņa jutās visneveiklāk — un lūkojas pēc čemodāna, jo istabā viens bija. Pirms brītiņa viņa to bija redzējusi. Kur gan tas pazudis? Čemodāns slavēja viņai aiz muguras uz grīdas atvērts un tukšs. Mikija to paņēma abās rokās un laida Žaunai, bet viņa paspēja parauties sāņus.

Kaut ko kliegdama itāļu valoda — droši vien lamas —, Mikija piegaja pie kamīna, paķēra prāvu skaistu, zilu vāzi un meta ar to zeltmatainajai sievietei. Pat neizkustēdamās no vietas, viņa veikli izvairījās no sviestajiem priekšmetiem.

Vāze sašķīda pret sienu. Žanna apgāja apkart galdam, lieliem soļiem devās pie Mikijas un, satvērusi ar vienu roku viņu aiz zoda, ar otru iecirta pliķi.

Pēc tam viņa paņēma mēteli un sacīja, ka pārgulēs Kursela iela, ka nākamajā dienā divpadsmitos brauks projām un ka viņai ir aviobiļete Mikijai. Jau uz sliekšņa viņa piebilda, ka Rafermi guļ uz nāves gultas. Mikijai atlikušas tikai desmit dienas, lai pagūtu krustmāti redzēt. Kad Žanna bija aizgājusi, Mikija iekrita krēslā un sāka rūgti raudat.

Do piezvanīja pie Kursela ielas mājas durvīm brīdī, kad Mi un Fransua droši vien gāja iekšā teātrī. Viņu ieraugot, Žanna neizskatījās pārāk pārsteigta. Viņa paņēma Do mēteli un pakurināja to uz durvju roktura. Visas malās rēgojās saliekamas kāpnes, krāsu podi, noplēstas tapetes.

— Jāatzīst, ka viņai ir gaume,— secināja Mirno.— Te būs ļoti skaisti. Krasas smaka man izsauc migrēnu — un jums? Uzkāpsim augšstāvā, tur nav tik liela nekārtība.

Otra stava istabā, kur remontdarbi bija gandrīz pabeigti, viņas apsēdas viena otrai blakus uz gultas.

— Kura runas — jūs vai es?— vaicāja Žanna.

— Runājiet!

— Man ir trīsdesmit pieci gadi. Šo nelaimi man uzgrūda kakla pirms septiņiem gadiem. Man nav iemesla lepoties ar to, Rada Mikija tagad ir kļuvusi, bet vēl mazāk iemesla lepnumam bija tad, kad viņa nonāca manā aizgādībā. Jūs esat dzimusi trīsdesmit devītā gada ceturtajā jūlijā. Jūs strādājāt bankā. Šī gada astoņpadsmitajā februārī jūs palūkojaties uz Mikiju savām lielajam, maigajam acīm, un viss beidzas ar to, ka jūs mainījāt nodarbošanos. Jūs esat kļuvusi par tādu kā lelli, kas nekurnēdama pacieš dunkas un samīļošanu, jums nenākas grūti izlikties piemīlīgai; jūs esat glītāka, bet arī uzmācīgāka, nekā biju iedomājusies. Jums kaut kas ir aiz ādas, bet parasti lellēm nekas nav padoma.

— Nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt.

— Ļaujiet turpināt! Jums jau kopš senseniem laikiem galva ir viena doma. Vispār tā nav doma, bet kaut kas nenoteikts, aptuvens, kāda vēlme, kas jums nedod mieru. Daudzi pirms jums ir izjutuši to pašu, arī es, taču jūs esat daudzkārt stulbākā un apņēmīgāka. Gribu, lai jūs uzreiz mani saprastu: mani satrauc nevis jūsu nodoms, bet tas, ka staigajat ar to ka ar paceltu karogu. Jūs jau esat paspējusi pastradat pietiekami daudz dumjību, lai ducis cilvēku sarosītos. Jums jāpiekrīt, ka stāvoklis ir nopietns, ja šie cilvēki ir tikpat aprobežoti ka Fransuā Rusēns. Rafenni var pārmest daudz ko, tikai ne saprāta trūkumu. Tomēr būtu tīrā aplamība iedomāties, ka Mikija ir muļķe. Es jūs neuztveru nopietni, un jūs man krītat uz nerviem.

— Es vēl arvien jūs nesaprotu,— sacīja Do.

Mute bija kā izkaltusi, un viņa nodomāja: «Tas no krāsas.» Do gribēja piecelties, taču zelt matainā sieviete viņu mierīgi nosēdināja atpakaļ.

— Es lasīju vēstules, kuras jūs sūtījāt Rafermi.

— Viņa tās jums rādīja?

— Jūs dzīvojat ka pa sapņiem. Es tās apskatīju, neko vairak. Arī ziņas par sevi, ko bijāt piespraudusi klāt. «Esmu melnīgsnēja, augums — viens, komats, sešdesmit astoņi, dzimusi Nica. Tēvs — rēķinvedis, māte — mājsaimniece, man ir bijuši divi mīļākie: pirmais — kad man bija astoņpadsmit gadu, sakars ilga trīs mēnešus, otrs — divdesmit gadu vecuma, līdz dienai, kad satiku Mikiju. Es pelnu sešdesmit piecus tūkstošus franku mēnesī, mīnus sociālā nodrošināšana, īpašas pazīmes — esmu stulba.»

Do izrāvās no Žannas tvēriena un traucas uz durvīm. Nokāpusi pirmajā stāvā, viņa vairs nevarēja atrast savu mēteli. Istaba pēkšņi uzradās Žanna un viņai to pasniedza.

— Netēlojiet bērnu! Man ar jums jāizrunajas. Jūs droši vien neesat ēdusi pusdienas. Nāciet man līdzi!

Taksometrā Žanna nosauca kāda restorāna adresi netālu no Elizejas laukiem. Kad viņas bija apsēdušās viena otrai pretim pie galdiņa, lampas gaismā Do ievēroja, ka Žannas kustības ir gandrīz tādas pašas kā Mikijai, tikai it kā kariķētas, jo Žanna bija daudz garāka. Žanna uztvēra viņas skatienu un aizkaitinātā balsī paziņoja, it ka nolasīt domas būtu nieka darbs:

— Mikija mani atdarina, nevis es viņu. Ko jūs gribat pasūtīt?

Visu maltītes laiku Žanna sēdēja tāpat ka Mikija, galvu viegli piešķiebusi, elkoni atbalstījusi uz galda. Runādama viņa bieži vien pacēla lielu un slaidu plaukstu un izstiepa rādītājpirkstu kā pamācīdama. Arī šis bija Mikijai raksturīgs žests, tikai vairak izteikts.

— Zini, tagad tava kārta runāt.

— Man nekas jums nav sakams.

— Kāpēc tad tu nāci pie manis?

— Lai jums paskaidrotu. Tagad tam vairs nav nozīmes. Jūs man neuzticaties.

— Ko tu gribēji paskaidrot?

— Ka Mikija jūs ļoti mīl, ka viņa pēc jūsu aiziešanas raudaja, ka jūs pret viņu izturaties par daudz stingri.

— Patiešām? Es gribēju teikt — vai tiešām tu atnāci pie manis tikai tādēļ, lai to pateiktu? Pirms tikšanās ar tevi man kaut kas vel nebija skaidrs, bet tagad es saku atskārst. Tev ir milzīgas ambīcijas. Nevajag uzskatīt, ka cilvēki ir tadas niecības.

— Vel arvien nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt.

— Rafermi mammīte gan to ir sapratusi, stulbenīt, vari man ticēt! Taču Mikija ir simtreiz slīpētāka par tevi! Ja tu neapjēdz, gan es tev ieskaidrošu! Tu tēmē uz pašas iedomātu Mikiju, nevis uz to, kāda viņa ir patiesībā. Pašlaik viņa vēl ir ka apmāta pēc jūsu tikšanas un tāpēc nedaudz apjukusi. Taču, tada garā turpinādama, tu nenoturēsies pat ne tik ilgi, cik viņas iepriekšējās aizraušanās. Ir noticis vel kas ļaunāks: tavas vēstules it nemaz neiedarbojas uz Rafermi. Kad tas lasa, nudien mati ceļas stāvus. Šķiet, ka tu saņēmi mīļas atbildes. Vai tas tev nelikās dīvaini?

— Manas vēstules, manas vēstules! Kadas tad ir tās manas vēstulēs?

— Tam ir viens trūkums — tajās stāstīts tikai par tevi. «Cik ļoti es gribētu būt Mikija, es izpelnītos jūsu atzinību, ja varētu būt Mikijas vietā, cik labi es prastu izmantot to dzīvi, kādu jūs viņai sagādājat!» Vai tad ta nav?

Do saķēra galvu rokās.

— Ir lietas, kas tev būtu jazina,— turpināja Žanna Mirno. — Tava lielākā veiksme ir ta, ka tu Mikijai patīc — tūkstošiem tev nezināmu iemeslu dēļ. Un vēl — ka istaja brīdī esi klāt. Taču tu nekad nespēsi atraut Mikiju no

Rafermi. Ari to tu nesaproti, taču tā nu tas ir. Nemaz nepūlies! Un, visbeidzot, pēdējā pusotra mēneša laikā Rafermi ir pārcietusi trīs lēkmes. Viņa nomirs pēc nedēļas vai mēneša. Tavas vēstules ir nevajadzīgas un bīstamas. Paliks Mikija, un tas arī būs viss.

Žanna Mirno, ēdienam nemaz nepieskārusies, atstūma savu šķīvi, paņēma no paciņas itāļu cigareti un piebilda:

— Un es, pats par sevi saprotams.

Atpakaļ viņas devās kājām. Abas klusēja. Garā, zeltma-tainā sieviete turēja Do pie rokas. Kad viņas bija nonākušas pie Lorda Bairona ielas stūra, Do viņu apturēja un vienā elpas vilcienā izgrūda:

— Es jūs pavadīšu, man negribas te atgriezties.

Viņas iekāpa taksometrā. Kursela ielas mājā krāsas smaka likās vēl spēcīgāka. Ienākusi istabā, Žanna tumsā satvēra Do aiz pleciem un pat nedaudz pacēla no zemes, tā ka Do nācās pastiepties pirkstgalos, it kā Žanna gribētu viņu pastiept garāku.

— Tu rimsies. Nekādu vēstuļu vairs, nekādu strīdu ne ar vienu, nekādu muļķību! Pēc dažām dienām jūs abas pārvāksieties uz šejieni. Rafermi nomirs. Es teikšu, lai Mikija brauc uz Florenci. Bet es to pateikšu tā, ka viņa neaizbrauks. Attiecībā uz Fransuā tu pagaidīsi, kamēr es tev sagādāšu pieņemamu argumentu. Pašlaik nav vērts īpaši pūlēties, dabū projām Fransuā, neļauj Mikijai ar viņu tikties. Argumentam nebūs nekādas vainas. Es tev pateikšu, uz kurieni tev viņa būs jāaizved. Vai šoreiz tu saproti? Tu mani dzirdi?

Mēnessgaismā, kas iespīdēja pa logu, Do piekrītoši pamāja. Zeltmatainās sievietes lielās rokas vēl arvien nelaida vaļā viņas plecus. Do necentās izrauties.

— Tev nekas nav jādara, tikai paliec mierā. Neuzskati, ka Mikija ir muļķe. Arī es agrāk tā domāju, bet kļūdījos. Kādu vakaru es viņu turēju ciet tāpat kā tevi un nekad vēl nebiju piedzīvojusi tādu neveiksmi kā toreiz. Viņai bija sešpadsmit gadu, gandrīz tikpat, cik man toreiz, kad Rafermi mani paņēma pie sevis, gandrīz tikpat, cik tev tagad. Es tevi pazīstu vienīgi no tavām muļķīgajām vēstulēm, taču kādreiz arī es tādas rakstīju. Kad man uzgrūda kaklā Mikiju, es viņu būtu mīļu prātu noslīcinājusi. Kopš tā laika manas jūtas pret viņu nav mainījušās. Taču es viņu nenoslīcināšu. Man ir cits līdzeklis, kā tikt no viņas vaļā,— tu. Maza stulbene, kas trīc pie visām miesām, taču kas darīs to, ko es viņai likšu, jo arī viņa grib atbrīvoties no Mikijas.

— Laidiet mani, es jūs lūdzu!

— Paklausies, ko tev teikšu. Pirms Mikijas Rafermi bija viena cita meiča, tāda pati. Nedaudz garāka auguma, astoņpadsmit gadus veca — tā biju es. Ar mazu pindzelīti es Florence kurpēm līmēju klāt papēžus. Pēc tam man tika dots viss, ko vien es iekāroju. Vēlāk to visu man atņēma. Bija uzradusies Mikija. Es gribētu, lai tu par to padomā un liecies mierā. Es esmu izbaudījusi visu, ko tagad izbaudi tu. Taču es esmu izdarījusi zināmus secinājumus. Vai nevēlies par to padomāt? Tagad vari iet.

Do tika aizvilkta uz priekštelpu. Tumsā viņa paklupa pret krāsas podu. Atvērās durvis. Do pagriezās, taču garā sieviete, ne vārda neteikusi, izstūma viņu ārā un aizvēra durvis.

Nākamajā dienā, kad viņa divpadsmitos no kafejnīcas Elizejas laukos zvanīja Žannai, telefons neatbildēja. Zvana skaņas droši vien atbalsojās tukšās mājas istabās.

Es nogalināju

Mana baltajā cimdā tērptā roka aizspieda viņai muti. Viņa to viegli atgrūda un piecēlās — blakusistabā spīdēja gaisma, un atvērtajās durvīs iezīmējās gaišs siluets. Kādu vakaru mēs abas tieši tāpat jau bijām sēdējušas pustumsā. Viņa mani turēja aiz pleciem. Viņa ierosināja nogalināt garmataino princesi.

— Kā tu to visu zini? Ir lietas, kuras tu nevari zināt,— par vakaru, kad viņa gulēja pie manis, par citu vakaru, kad es klimtu zem viņas logiem. Un tad vēl satikšanās ar to puisi, Gabrieiu . ..

— Iedomājies — tu pati man izstāstīji!— teica Žanna. — Jūnijā mēs divas nedēļas pavadījām kopā.

— Vai tu nesatiki Mikiju pēc strīda apartamentos Lorda Bairona ielā?

— Nē. Tam nebija nekādas nozīmes. Es nemaz negribēju, lai Mikija brauc uz Itāliju. Nākamās dienas rītā es satiku Fransuā Šānsu, nokārtoju ar remontdarbiem saistītos jautājumus, iesēdos lidmašīnā un aizlidoju. Kad atgriezos Flo-rencē, man rūpju bija pāri galvai. Rafermi bija traka no dusmām. Nevaru apgalvot, vai tik Mikija viņai nebija piezvanījusi pēc mūsu tikšanās. Tu uzskatīji, ka viņa to nav darījusi. Lai nu būtu kā būdams, taču šis zvans neko neatrisināja, gluži otrādi. Rafermi dusmas nerimās līdz pat nāvei.

— Kad viņa nomira?

— Pēc nedēļas.

— Vai pirms prombraukšanas tu man neko vairs neteici?

— Nē. Man nekas cits tev nebija sakāms. Tu lieliski zināji, ko es tev gribēju teikt. Labu laiku pirms mūsu tikšanās tu par to vien domāji.

Pēkšņi istaba kļuva gaiša. Žanna bija iededzinājusi lampu. Es aizsedzu acis.

— Lūdzu, izslēdz!

— Atstāj to manā ziņā, norunāts? Vai zini, cik ir pulkstenis? Tu esi nogurusi līdz nāvei. Es tev atvedu cimdus. Velc nost šitos.

Kamēr Žanna — gaišmataina, slaika, rūpīga — darbojās ap manām rokām, viss, ko viņa man bija pastāstījusi, atkal šķita kā ļauns sapnis. Viņa bija laba un augstsirdīga, es nebiju spējīga noorganizēt Mikijas nāvi — nekas no stāstītā nav patiesība.

Nakts bija pagājusi, ausa gaisma. Žanna mani paņēma klēpī un uznesa otrajā stāvā. Gaitenī, kad viņa tuvojās agrākās Domenikas istabai, es spēju tikai papurināt pie viņas vaiga piekļauto galvu. Viņa visu saprata un noguldīja mani savā gultā, istabā, kurā bija dzīvojusi, kamēr es atrados slimnīcā. Pēc brīža viņa jau bija man novilkusi rītakleitu un iedevusi padzerties. Mani kratīja drebuļi, Žanna noliecās pār mani, nogurušām acīm nolūkojās man sejā un, neteikusi ne vārda, apspraudīja segu.

Kad apakšstāvā Zanna man stāstīja par visu, kas bijis, neatceros, kurā brīdī, es viņai sacīju, ka gribu nomirt. Tagad, juzdama, ka mani pārņem miegs, mani pēkšņi sagrāba smieklīgas izbailes.

— Ko tu man devi dzert?

— Ūdeni. Un divas miegazāļu tabletes.

Kā vienmēr, viņa nolasīja manas domas, jo aizsedza man acis ar plaukstu. Dzirdēju viņu sakām: «Tu esi traka, traka, traka,»— un viņas balss strauji izgaisa tālumā, es vairs nejutu viņas plaukstu uz acīm, un tad pēkšņi amerikāņu kareivis ar šķībi uzliktu laiviņcepuri galvā smaidot sniedza man šokolādes tāfelīti, klases audzinātāja nāca man sist pa pirkstiem ar lineālu, un es aizmigu.

Nākamajā rītā es valstījos pa gultu, Žanna neizģērbusies bija atlaidusies man blakus uz gultas pārklāja, un mēs nolēmām turpmāk dzīvot Kursela ielā. Viņa man izstāstīja,

kā notikusi slepkavība, es — par saviem meklējumiem iepriekšējā dienā. Šobrīd man šķita gluži neticami, ka Fransuā nav atklājis substitūciju.

— Tas nav nemaz tik vienkārši,— paskaidroja Žanna. — Arēji tu vairs neesi ne tu pati, ne Mikija. Tas attiecas ne vien uz tavu seju, bet arī uz tavu izskatu un izturēšanos. Tava gaita nav tāda kā Mikijai, bet nav arī tāda, kāda tev bijusi agrāk. Ņem vērā, ka tu vairākus mēnešus esi dzīvojusi kopā ar viņu. Pēdējās nedēļas tu tik cītīgi viņu novēroji, lai varētu vēlāk atdarināt, ka es to jūtu ikvienā tavā kustībā. Kad tu pirmajā vakarā iesmējies, es netiku gudra — vai tā esi tu vai Mikija. Ļaunākais, ka es vairs nezinu, kāda bija Mikija, kāda biji tu, es vairs neko nesaprotu. Tu nevari iedomāties, ko visu es izdomājos! Kad mazgāju tevi vannā, man likās, ka tas notiek pirms četriem gadiem, jo tu esi vājāka par Mikiju un tolaik viņa bija apmēram tāda. Tomēr es sev teicu, ka tas nav iespējams. Jūs bijāt vienāda auguma, taču nemaz nebijāt līdzīgas. Tik ļoti taču es nebūtu varējusi kļūdīties. Baidījos, vai tikai tu man nespēlē komēdiju.

— Kādēļ?

— Kā lai es to zinu? Lai tiktu vaļā no manis, lai varētu būt viena. Mani gluži vai traku padarīja tas, ka es nevarēju ar tevi runāt, pirms tu nebiji visu uzzinājusi. Komēdiju nācās spēlēt man. Nezināju vairs, vai uzrunāt tevi tā, it kā tu patiešām būtu viņa. Šajās četrās dienās atklāju kaut ko briesmīgu, bet tas arī daudz ko vienkāršoja, un proti: izdzirdējusi tavu balsi, es vairs nespēju atcerēties Mikijas balsi, ieraudzījusi dzimumzīmīti, es vairs nesapratu — vai tāda bija tev vai Mikijai. Es vairs neatcerējos, saproti? Viena tava kustība — un man acu priekšā nostājās Mikija. Es tik ļoti domāju par šo kustību, ka beidzot iestāstīju sev, ka esmu sajaukusi. Patiesībā viens patiešām bija Mikijas žests, divi citi — tavējie, jo tu nedēļām ilgi sev iegalvoji: pienāks diena, kad man būs jākustas tieši tāpat kā viņai.

— Vai ar to pietika, lai apmānītu Fransuā? Neiespējami. Es biju kopā ar viņu pusi dienas. Sākumā viņš mani nepazina, bet vēlāk, vakarā, kad sēdējām uz dīvāna, viņš mani skūpstīja un murcīja vairāk nekā stundu.

— Tu biji Mi. Viņš runāja par Mi. Viņš domāja, ka tur savās rokās Mi. Neaizmirsti, ka viņš ir plēsoņa. Viņš nekad nav pievērsis īpašu uzmanību Mi, viņš gulēja ar mantinieci. Tu viņu nekad vairs nesatiksi, un punkts. Daudz vairāk es raizējos par tavu vizīti pie Fransuā Šānsa.

— Viņam neradās nekādas aizdomas.

— Es vairs nedošu viņam iespēju nojaust kaut mazāko nieku. Tagad mēs pa īstam ķersimies pie darba.

Žanna brīdināja, ka pēc mūsu ierašanās Florencē mūs gaida daudz lielāks risks. Tur Mi pazīst jau no mazotnes. Nicā mums jāuzmanās tikai no Mi tēva. Pēkšņi es apjautu, ka man būs jāsatiekas ar cilvēku, kura meitu esmu nogalinājusi, un jākrīt viņam ap kaklu, kā to būtu darījusi viņa. Nicā vienas pazudušas meitenes nāvi apraudāja arī mans tēvs un māte, viņi noteikti gribēs mani satikt un parunāt ar mani, viņi ar izbailēm skatīsies uz mani un pazīsi

— Nerunā muļķības!— iesaucās Žanna, saņēmusi mani aiz rokas dilba.— Tev ar viņiem nebūs jāsatiekas! Ar Mikijas tēvu — ar viņu gan. Ja arī tu drusku paraudāsi, to varēs izskaidrot ar jūtu uzplūdu. Labāk būs, ja tu kopš šī brīža nekad vairs nedomāsi par saviem vecākiem. Vai tu viņus maz atceries?

— Nē. Bet kad es viņus atcerēšos?

— Tajā brīdī tu būsi pavisam cits cilvēks. Tu jau esi cits cilvēks. Tu esi Mikija, Mišela Marta Sandra Izolā, dzimusi tūkstoš deviņi simti trīsdesmit devītā gada četrpadsmitajā novembrī. Tu esi kļuvusi jaunāka par pieciem mēnešiem, esi pazaudējusi savus pirkstu nospiedumus un pastiepusies garāka par vienu centimetru. Ir sākusies jauna dzīve.

Taču sākās jauni uztraukumi un raizes. Divpadsmitos Žanna aizbrauca uz māju Neijī pēc mūsu mantām un atveda tās samestas juku jukām čemodānos. Ģērbusies rītakleitā, nonācu lejā dārzā, lai palīdzētu tos viņai uznest. Viņa mani aizsūtīja projām, teikdama, ka es saķeršu iesnas.

Viss, ko mēs viena otrai sacījām, man nemitīgi atsauca atmiņā to nakti Kadē zemesragā, par kuru viņa man bija pastāstījusi. Es negribēju par to domāt, negribēju skatīties filmas par Mikiju, ko Žanna brīvdienās bija filmējusi, tās palīdzētu man būt līdzīgai Mi. Taču katrs izsacītais vārds slēpa sevī vēl kādu citu nozīmi un uzjundīja iztēlē ainas, kas bija vēl neciešamākas par jebkuru filmu.

Žanna mani apģērba, lika paēst brokastis un izteica nožēlu, ka ir spiesta mani atstāt uz divām stundām vienu, jo viņai jāiet pie Fransuā Šānsa vērst par labu iepriekšējā dienā pastrādātās muļķības.

Visu pēcpusdienu nozvilnēju te vienā atpūtas krēslā, te otrā. Spoguļojos mājas spoguļos. Novilku cimdus un aplūkoju rokas. Biedējošā nomāktībā vēroju, kā manī rod mājvietu kaut kas nenoteikts — vārdi, neskaidri priekšstati.

Vairāk par pastrādāto noziegumu mani mocīja sajūta, ka esmu pakļauta kaut kādai ietekmei. Esmu tikai spēļlieta ar tukšu vidu, marionete triju svešinieču rokās. Kura no viņām visciešāk pievelk auklas? Nenovīdīgā bankas kalpotāja, pacietīga kā zirneklis? Mirusī princese, kura kādu dienu atkal raudzīsies man pretī no spoguļa, jo tā taču ir viņa, par ko es gribu kļūt? Vai garā, zeltmatainā sieviete, kas nedēļām ilgi no attāluma ir mani vedusi pretī slepkavībai?

Žanna man pastāstīja, ka Mikija pēc krustmātes Midolas nāves ne dzirdēt negribējusi par braukšanu uz Florenci. Bērēs viņa neieradās un pat nepapūlējās Rafermi tuviniekiem paskaidrot — kāpēc.

Tās dienas vakarā, kad Mikija uzzināja par krustmātes nāvi, viņa nolēma kaut kur aiziet ar Fransuā un dažiem draugiem. Es viņu pavadīju, Mikija iedzēra, sarīkoja skandālu, nolamāja policistus, kas mūs izraidīja ārā no naktslokāla Zvaigznes laukumā, un gribēja aicināt sev līdzi guļamistabā nevis Fransuā, bet citu puisi. Mikija ietiepās, un Fransuā bija vien jāiet mājās.

Galu galā pēc stundas arī šo puisi Mikija izmeta pa durvīm, un man nācās pusi nakts viņu iežūžināt. Viņa raudāja, stāstīja par savu mirušo māti un par bērnību, sacīja, ka Žanna viņai ir zudusi uz visiem laikiem, viņa vairs negrib ne dzirdēt ne par Žannu, ne par kādu citu, pienākšot diena, un es pati varēšot pārliecināties, kā tas ir . .. Un atkal miegazāles.

Vairākas dienas daudzi gribēja Mikiju satikt. Viņai izteica līdzjūtību, viņu visur ielūdza.

Mikija uzvedās godīgi un ar cieņu nesa miljardu nastu, ko Rafermi viņai bija atstājusi. Viņa apmetās Kursela ielā, pirms tur bija pabeigts remonts, tiklīdz māja kļuva apdzīvojama.

Kādu dienu, kad biju viena mūsu jaunajā mājā, es saņēmu telegrammu no Žannas. Tajā bija tikai viņas vārds un telefona numurs Florencē. Nekavējoties piezvanīju uz turieni. Vispirms Žanna sacīja, ka esmu idiote, zvanīdama no Mikijas mājas, pēc tam — ka ir pienācis laiks tikt vaļā no Fransuā. Aizbildinoties ar aizdomām, kas man pēkšņi radušās, man jālūdz, lai Mikija pārbauda remontdarbu izmaksas un painteresējas, kādus rīkojumus viņas mīļākais devis mēbeļu piegādātājiem. Žanna piekodināja, lai pēc nedēļas šajā pašā laikā piezvanu viņai uz to pašu numuru. Vēlams, no pasta.

Nākamajā dienā Mikija izpildīja manu lūgumu, tikās ar piegādātājiem un, kā jau biju domājusi, pārliecinājās, ka rēķini ir kārtībā. Prātoju, kas gan Žannai varētu būt aiz ādas. Bija skaidrs, ka Fransuā mērķē uz kaut ko vairāk par komisijas naudu, kas viņam atlēktu no gleznām un mēbelēm; diez vai viņš tik rupji krāptu Mikiju.

Pēc scēnas, kāda tika sarīkota Fransuā, kad mēs atgriezāmies, es sapratu, ka runa ir pavisam par ko citu. Fransuā pats bija kārtojis visus darījumus. Izmaksu un rēķinu kopijas bija nosūtītas uz Florenci, pirms vēl Mikija paziņoja par nodomu remontēt māju. Fransuā aizstāvējās kā mācēdams: viņš strādājot pie Šānsa, tāpēc nav nekā neparasta, ja viņš sarakstījies ar Rafermi. Mikija viņu nolamāja par bļodlaižu, ziņu pienesēju, mantojuma tīkotāju un parādīja viņam durvis.

Nākamajā dienā Mikija droši vien būtu ar viņu satikusies, taču nu es zināju, ko grib Žanna, un man vajadzēja tikai izmantot šo izdevību. Mikija aizgāja pie Šānsa, kuram nebija ne jausmas par notikušo. Viņa atsauca no Florences Rafermi sekretāru un uzzināja, ka Fransuā cerībā iegūt krustmātes Midolas labvēlību par visu viņai ziņojis. Pats komiskākais bija tas, ka arī viņš sūtījis atpakaļ viņam dāvātos čekus.

Es piezvanīju Žannai, kā norunāts. Bija maija beigas. Parīzē pieturējās jauks laiks, dienvidos vēl jaukāks. Žanna teica, lai es iztopot Mikijai — es jau to protot — un lai piedabūju viņu paņemt mani sev līdzi uz dienvidiem. Rafermi pieder villa jūras krastā kādā zemesragā. Kad būs pienācis īstais brīdis, mēs satiksimies tur.

— Īstais brīdis kam?

— Liec nost klausuli!— Žanna pavēlēja.— Es darīšu visu, kas nepieciešams, lai palīdzētu tev viņu pārliecināt. Klausi mani un ļauj man domāt tavā vietā. Piezvani pēc nedēļas. Ceru, ka tad jūs būsiet sagatavojušās aizbraukšanai.

— Vai testaments jau atvērts? Vai radušies kādi sarežģījumi? Man taču ir tiesības zināt . . .

— Liec nost klausuli!— Žanna atkārtoja.— Tu man krīti uz nerviem.

Pēc desmit dienām, jūnija sākumā, mēs ar Mikiju bijām Kadē zemesragā. Mēs braucām visu nakti viņas mazajā, čemodāniem piekrautajā mašīnā. No rīta kāda vietējā iedzīvotāja, vārdā Iveta, kas pazina Mirno, mūs ielaida villā.

Tā bija plaša, saulaina māja, kas smaržoja pēc priedēm. Mēs aizgājām izpeldēties uz tuksnesīgu, oļainu pludmali pie mājas, klintsraga pakājē. Mikija mācīja mani peldēt. Nenoģērbušas slapjos peldkostīmus, iekritām gultā un nogulējām līdz vakaram.

Es pamodos pirmā. Ilgi skatījos uz blakus guļošo Mikiju un mēģināju iztēloties, kādus sapņus viņa redz, piedūros viņas kājai — siltai un dzīvības pilnai. Mani pārņēma šaušalas. Iesēdos mašīnā un aizbraucu uz Lasjotu — tuvāko pilsētu — piezvanīt Žannai un pateikt, ka mani ir pārņēmušas šaušalas.

— Tādā gadījumā ej, no kurienes nākusi. Atrodi citu banku. Ej par veļas mazgātāju kā tava māte. Un liec mani mierāl

— Ja jūs būtu šeit, viss būtu citādi. Kāpēc jūs nebraucat?

— No kurienes tu zvani?

— No pasta.

— Tagad klausies uzmanīgi. Es tev nosūtīšu Mikijai adresētu telegrammu uz kafejnīcu «De la Desirade» Lasjotā. Tā ir pēdējā kafejnīca pludmales viņā galā, pie ceļa pagrieziena uz Kadē zemesragu. Ieej kafejnīcā un pasaki, ka gaidi telegrammu, un aizej pēc tās no rīta. Pēc tam piezvani man. Tagad liec nost klausuli!

Es iegriezos kafejnīcā, pasūtīju kokakolu un lūdzu, lai saimnieks paglabā sūtījumu, kas pienāks uz Izolā vārda. Viņš vaicāja, vai tur būs darījuma papīri vai mīlestības vēstules. Atbildēju, ka mīlestības vēstules, un viņš piekrita.

Tajā vakarā Mikija bija skumja. Pēc vakariņām, ko mums pasniedza Ivetas kundze, mēs aizvedām viņu mājās uz Ļeku, ielikušas viņas velosipēdu bagāžniekā. Pēc tam Mikija sadomāja aizbraukt uz kādu civilizētāku vietu, un mēs devāmies uz Bandolu. Tur Mikija līdz diviem naktī dejoja, tad secināja, ka dienvidu puiši ir garlaicīgi, un mēs atgriezāmies mājās. Viņa izvēlējās mums katrai pa istabai, miegaini nobučoja mani uz vaiga un devās gulēt, sacīdama, ka «šai nostūrī droši vien neiestrēgsim ilgi». Man gribējās apceļot Itāliju, Mikija bija apsolījusi mani uz turieni aizvest, viņa man parādīs Neapoles līci, Kastellamari, Amalfi, Sorenlo. Jauki. Ar labu nakti, minkucīt!

Ap dienas vidu iegriezos kafejnīcā. Žannas telegramma bija nesaprotama: «Blīvā Klarisa. Skūpstu.» No pasta vēlreiz piezvanīju Žannai.

— Mikijai šeit nepatīk. Viņa grib mani ņemt līdzi uz Itāliju.

— Viņai droši vien vairs nav atlicis daudz naudas,— sacīja Žanna.— Viņa nevienu nepazīst, drīz vien viņa man dos kādu ziņu. Pagaidām es nedrīkstu rādīties, tas viņai kritīs uz nerviem. Vai saņēmi to, ko tev aizsūtīju?

— Jā, taču es neko nesaprotu.

— Nemaz necerēju, ka sapratīsi. Es biju domājusi otro stāvu, pirmās durvis pa labi. Iesaku labi apskatīt telpu un padomāt. Padomāt vienmēr ir labāk nekā runāt, īpaši pa telefonu. Atskrūvēt, katru dienu samērcēt — tas ir viss, kas tev darāms. Liec nost klausuli un padomā! Protams, par braukšanu uz Itāliju nevar būt ne runas.

Klausulē sadzirdēju sprakšķus un klusu balsu murdoņu — tā viļņiem vēlās no centrāles uz centrāli starp Losjotu un Florenci. Dabiski, pilnīgi pietika ar vienu dzirdīgu ausi, bet ko gan tik satraucošu tā būtu varējusi saklausīt?

— Vai man atkal piezvanīt?

— Pēc nedēļas. Esi piesardzīga!

Kad Mikija pēcpusdienā gozējās pludmalē, es iegāju vannasistabā blakus savai istabai. «Klarisa» bija ūdenssildī-tājs. Caurule bija pielikta nesen un vēl nebija nokrāsota. Tā apjoza visu vannasistabu. Savienojumu es atradu vienā caurules izliekumā. Lai to atskrūvētu, vajadzēja iet uz garāžu pēc bīdatslēgas. Paņēmu to, kas bija mašīnas instrumentu kastē. Dzirdēju Ivetas kundzes šļūcošos soļus pirmajā stāvā. Viņa bija pļāpīga, un viņas dēļ pazaudēju dažas minūtes. Atgriezusies vannasistabā, es baiļojos, ka pēkšņi var ienākt Mikija, un salēcos ikreiz, kad Ivetas kundze apakšstāvā pabīdīja krēslu.

Es tomēr atskrūvēju uzgriezni un izvilku blīvi. Tā bija bieza plāksnīte no materiāla, kas atgādināja piesūcinātu kartonu. Atliku to atpakaļ, aizskrūvēju uzgriezni, atgriezu gāzeskrānu un iededzināju degli ūdenssildītājā.

Kad liku bīdatslēgu instrumentu somā, redzēju Mikiju atgriežamies no pludmales.

Žannas plāns man līdz galam nebija skaidrs. Es sapratu, ka, ik dienas samērcējot blīvi, tā tiks lēnām sabojāta gandrīz dabiskā ceļā. To varēs izskaidrot ar mitrumu, kas rodas no tvaikiem vannasistabā. Nolēmu, ka būs biežāk jāiet vannā, lai garaiņu pēdas paliek arī uz sienām un griestiem. Bet pie kā novedīs šāda rīcība? Ja Žanna grib, lai sabojāju gāzes-vadu, tas nozīmē, ka viņa ir nodomājusi izraisīt ugunsgrēku. Gāze noplūdīs pa cauruli, ūdenssildītājā degošā liesmiņa radīs eksploziju — taču nekad nenoplūdīs pietiekoši daudz gāzes, to aizturēs uzgrieznis.

Kaut arī izrādītos, ka Žannas plāns ir labāks par manis izprātoto un ugunsgrēks patiešām izceltos, kāds mums no tā labums? Kad Mikija būs pagalam, man ar to pašu tiks atņemta dzīve, kādu tagad dzīvoju, un es atgriezīšos sākumpunktā. Veselu nedēļu izpildīju Žannas rīkojumu, neuzdrošinādamās iedziļināties viņas nodomos. Es mērcēju blīvi ūdenī un drupināju to ar pirkstiem, un līdz ar blīvi drupa mana apņemšanās.

— Nesaprotu, ko jūs gribat ar to panākt,— es pa telefonu teicu Žannai.— Uzklausiet mani: vai nu jūs tūlīt atbrauksiet pie mums, vai arī es visam metīšu mieru.

— Vai tu izdarīji, ko es tev liku?

— Jā, bet es gribu zināt, kas nāks vēlāk. Nevaru iedomāties, kāds labums no šī pasākuma būs jums, taču esmu pārliecināta, ka man nebūs nekāda.

— Nerunā muļķības! Kā klājas Mikijai?

— Labi. Viņa peldas, mēs spēlējam bumbu peldbaseinā. Mēs nezinām, kā tur ielaist ūdeni. Pastaigājamies.

— Un puiši?

— Nav neviena. Es turu Mikijas roku, kamēr viņa aizmieg. Viņa stāsta, ka viņai esot cauri ar visām mīlestībām. Kad ir drusku iedzērusi, runā par jums.

— Vai tu proti runāt kā Mikija?

— Es nesaprotu jautājumu.

— Tieši te jau ir tas labums, kura dēļ tev jāturpina iesāktais, mīļumiņ. Vai saprati? Nē? Labi, lai paliek. Tagad parunā ar mani kā Mikija, atdarini viņu, es gribu dzirdēt.

— Domā, tā ir dzīve? Sāksim ar to, ka Žanna ir ķerta. Vai zini, kāda ir viņas zodiaka zīme? Vērsis. Piesargies no vērša, mincīt, tie ir maitas! Vienas vienīgas smadzenes, bet sirdī tukšums. Kāda ir tava zīme? Vēzis? Tas jau ir labāk. Tev ir acis kā vēzim. Es kādreiz pazinu vienu tipu, paskaties, kādas viņam bija acis — tādas lielas, lielas. Baigi jocīgi! Man žēl tās nabaga Žannas. Viņa ir desmit centimetrus par garu, lai varētu nogrābt kādu čali. Vai zini, ko viņa iedomājusies?

— Pietiks!— Žanna mani pārtrauca.— To es negribu zināt.

— Kaut arī tas ir interesanti, tomēr pa telefonu būs grūti to pateikt. Nu, vai izklausījās pārliecinoši?

— Nē. Tu atkārto, nevis izdomā. Bet ja nu tev būtu jāizdomā? Padomā par to. Es aizbraukšu pie jums pēc nedēļas, tiklīdz viņa man pados ziņu.

— Būtu labi, ja jūs ierastos ar pārliecinošiem argumentiem. Un, ja jūs sakāt: «Padomā!»— es padomāšu.

Kad vakarā ar mašīnu braucām uz Bandolu, kur Mikija gribēja paēst vakariņas, viņa man pastāstīja, ka dienā satikusi jocīgu puisi. Jocīgu puisi ar jocīgām idejām. Paskatījusies uz mani, Mikija piebilda, ka galu galā viņai šeit sākot patikt.

Mikija man neko nemēdza stāstīt par savām finansiālajām grūtībām. Kad man bija vajadzīga nauda, es viņai to palūdzu. Nākamajā dienā, neteikusi man ne vārda, Mikija apturēja mašīnu pie Lasjotas pasta. Mēs abas iegājām iekšā; nonākusi šajā vietā kopā ar Mikiju, jutos ne dzīva, ne mirusi. Pasta darbiniece man pat pajautāja:

— Vai uz Florenci?

Par laimi, Mikija tam nepievērsa uzmanību vai arī nosprieda, ka jautājums domāts viņai. Viņa patiešām gribēja nosūtīt telegrammu uz Florenci. Viņa jokojās un smējās, to rakstīdama. Pēc tam iedeva man, un es izlasīju, ka viņa lūdz naudu — tātad drīz atbrauks Žanna. Šī bija tā pati telegramma: «Skūpstu uz pieres, acīm, lūpām, esi mīļa.»

Pēc trim dienām, septiņpadsmitajā jūnijā, savā baltajā fiatā atbrauca Žanna, ap gaišajiem matiem apsējusi šalli. Krēsloja. Māja bija pilna ļaužu — Mikija bija uzlūgusi puišus un meitenes, ar kuriem satikās pludmalē. Žanna apstādināja mašīnu, un es skrēju viņai pretī. Viņa man iedeva čemodānu, un mēs devāmies iekšā.

Viņas ierašanās visus apklusināja, pēc tam sākās kņada un juceklis. Pat nesasveicinājusies ar Žannu, Mikija dārzā tēloja traģiskas atvadu ainas un aicināja visus atkal atnākt labākos laikos. Viņa bija apreibusi un uzbudināta. Žanna jau bija sākusi kārtot istabas — vasarīgajā kleitā viņa man šķita jaunāka.

Mikija atgriezās, iekrita atpūtas krēslā un, vienā rokā turēdama glāzi, teica, lai es apturu istabeņu rosīšanos (es palīdzēju Žannai), un atgādināja man to, ko agrāk jau bija sacījusi: «Ja tu kaut vienu reizi paklausīsi šim meitietim, viņa tevi dīdīs vienmēr.»

Beidzot viņa pievērsās Žannai:

— Es prasīju atsūtīt čeku, nevis atbraukt pašai! Iedod čeku! Ja vēlies, vari pārgulēt tepat, bet lai rīt es tevi vairs te neredzētu!

Žanna piegāja pie Mikijas, labu brīdi skatījās uz viņu, tad noliecās, paņēma viņu klēpī un aiznesa uz dušu. Vēlāk Žanna atnāca pie manis, kad es sēdēju uz baseina malas. Viņa sacīja, ka Mikija ir nomierinājusies un ka mēs varētu izmest kādu līkumu.

Žannas mašīnā aizbraucām uz priedulāju, kas pletās starp Kadē zemesragu un Ļeku.

— Ceturtajā jūlijā tev ir dzimšanas diena,— teica Žanna.— Jūs kaut kur aizbrauksiet vakariņās un sarīkosiet sev mazus svētkus, pēc tam nevienam tas neliksies aizdomīgi. Tas notiks tajā naktī. Kādā stāvoklī ir blīve?

— Tā ir poraina kā sūklis. Taču jūsu plāns ir muļķīgs — uzgrieznis neļauj noplūst gāzei!

— Uzgrieznis, kas tajā vakarā būs uz caurules, laidīs gāzi, stulbene! Man ir vēl viens uzgrieznis. Tas ir tāds pats, es to paņēmu no santehniķa, kas ierīkoja apkuri. Manējais ir ieplīsis un lūzuma vietā pilnīgi sarūsējis. Klausies taču! Pēc ugunsgrēka neviens neko neuzodīs. Lai izprašņā, lai pēta, lai taisa ekspertīzes! Gāze ir ievilkta šogad, un atradīs bojātu uzgriezni, kurš būs rūsējis tieši tik ilgi, cik nepieciešams. Māja ir apdrošināta par niecīgu summu — par to es parūpējos. Pat apdrošināšanas firmām nebūs kur piesieties. Galvenā problēma esi tu.

— Es?

— Kā lai tu ieņem viņas vietu.

— Biju pārliecināta, ka arī šim gadījumam jums plāns jau gatavs. Tas ir, citāds nekā tas, ko esmu iedomājusies.

— Cita plāna nav.

— Un tas būs jāveic man vienai?

— Ja es tikšu iejaukta ugunsgrēkā, man neviens neticēs, kad vajadzēs tevi identificēt. Man jābūt pirmajai, kas tevi pēc tam ieraudzīs. Turklāt — kā tas izskatīsies, ja es būšu te?

— Nezinu.

— Nepaies ne divas dienas, un viss nāks gaismā. Ja jūs būsiet vienas pašas, ja tu izpildīsi visus manus norādījumus, nevienam neradīsies nekādas aizdomas.

— Vai man vajadzēs sist Mikijai?

— Mikija būs piedzērusies. Tu viņai iedosi par vienu miegazāļu tableti vairāk nekā parasti. Tā kā pēc tam Mikija būsi tu un tā kā noteikti tiks izdarīta sekcija, skandini visās malās, ka tu lieto miegazāles. Un tajā dienā, ja ir liecinieki, ēd to, ko ēd viņa, dzer to pašu, ko dzer viņa.

— Un man būs jādeg?

Vai tajā brīdī Žanna nepiekļāva manu galvu sev pie vaiga, lai mani iedrošinātu, uzmundrinātu, nomierinātu? Kad viņa man par to stāstīja, viņai likās, ka ir tā darījusi, viņa teica, ka tobrīd ir sākusi man pieķerties.

— Šī ir vienīgā problēma. Ja es, tevi identificējot, pazīšu kaut niecīgāko sīkumu, mēs abas būsim pazudušas, nav vērts nemaz turpināt, jo tad es tevi identificēšu kā Do.

— To es nekad nespēšu.

— Spēsi gan. Varu apzvērēt — ja tu darīsi, kā es teikšu, tas ilgs tikai piecas sekundes. Pēc tam tu neko nejutīsi. Kad tu atmodīsies, es jau būšu te.

— Kur garantija, ka arī es nesadegu tai mājā? Kas tad ir tas niecīgais sīkums?

— Seja un rokas. Kopš brīža, kad tu sajutīsi briesmas, līdz brīdim, kad būsi ārpus briesmām, paies piecas sekundes.

Es spēju to izdarīt. Žanna palika pie mums divas nedēļas. Trīsdesmitajā jūnijā viņa aizbildinājās, ka jākārto darījumi Nicā, un aizbrauca. Es spēju palikt divas dienas divatā ar Mikiju. Es spēju izturēties kā parasti. Es spēju izdarīt visu līdz galam.

Ceturtā jūlija vakarā Bandolā bija redzama Mikijas mašīna. Mikija iedzēra un līksmojās ar savu draudzeni Domeniku un pusduci jauniešu. Vienos naktī mazā, baltā mašīna ar Domeniku pie stūres traucās uz Kadē zemesragu.

Pēc stundas villu apņēma liesmas no garāžas un Domeni-kas vannasistabas puses. Blakusistabā dzīva sadega divdesmit gadus veca meitene pidžamā, pēc gredzena labās rokas pirkstā tika noteikts, ka tā esmu bijusi es. Otrai meitenei nebija izdevies izvilkt draudzeni no uguns, taču palika iespaids, ka viņa ir gribējusi to izglābt. Pirmajā stāvā, kurš jau sāka liesmot, viņa kā marionete veica pēdējos pasākumus. Viņa ļāva aizdegties Mikijas neilona naktskreklam, kliegdama aiz sāpēm, paņēma to rokās un ieslēpa tajā galvu. Pēc piecām sekundēm viss patiešām bija galā. Viņa bija nokritusi lejā uz kāpnēm un nevarēja aizkļūt līdz baseinam, kur neviens vairs nespēlēja bumbu un kur ūdenī ugunsgrēka atblāzmā ņirbēja sīki vilnīši.

Es to spēju.

— Cikos tu pirmo reizi atbrauci uz villu?

— Ap desmitiem,— atbildēja Žanna.— Jūs pirms laba laika bijāt aizbraukušas vakariņās. Es apmainīju uzgriezni un atgriezu deglīti ūdenssildītājā, to neaizdedzinājusi. Tev tikai vajadzēja garāmejot iemest vannasistabā aizdedzinātu vates vīkšķi. Tas tev bija jāizdara pēc tam, kad Mikijai bija iedotas miegazāles. Domāju, ka tu rīkojies tieši ta.

— Kur tu biji?

— Aizbraucu uz Tulonu, lai mani tur kāds redzētu. Iegāju restorānā, sacīju, ka atgriežos no Nicas un ka braucu uz Kadē zemesragu. Kad atbraucu otrreiz, villa vēl nedega. Bija divi naktī, es sapratu, ka tevi kaut kas ir aizkavējis. Bija paredzēts, ka divos viss jau būs beidzies. Droši vien jūs nevarējāt laikus atgriezties Mikijas dēj. Nezinu. Mēs bijām norunājušas, ka tev pēkšņi kļūs slikti. Mikija tevi vienos aizvedīs uz mājām. Kaut kas izjauca šo plānu, jo atpakaļceļa mašīnu vadīji tu. Varbūt es kļūdos, nezinu.

— Ko tu darīji?

— Es gaidīju uz ceļa. Ap diviem piecpadsmit ieraudzīju pirmās liesmas. Nogaidīju vēl mazliet. Notikuma vietā negribēju ierasties pirmā. Kad pacēlu tevi no zemes pie villas kāpnēm, jau bija salasījies kāds pusducis pidžamās un rītasvārkos ģērbtu cilvēku, kuri nezināja, ko iesākt. Pēc tam ieradās ugunsdzēsēji no Ļekas un apdzēsa ugunsgrēku.

— Vai bija ieplānots, ka es viņu mēģināšu izvilkt no savas istabas?

— Nē. Tā nemaz nebija peļama ideja, jo uz Marseļas policijas inspektoriem tas bija atstājis diezgan lielu iespaidu. Taču tas bija bīstami. Domāju, ka tieši tādēļ tu biji melna no galvas līdz kājām. Tāpēc tu nevarēji tikt ārā no istabas un, kad to apņēma liesmas, izlēci pa logu. Naktskreklu tev bija jāaizdedzina pirmajā stāvā. Simt reizes mēs rēķinājām, cik soļu jānoiet, lai iekristu baseinā. Saskaitījām septiņpadsmit. Tev bija ari jānogaida, kamēr saskries kaimiņi, un tikai tad jāaizdedzina naktskrekls — ar tādu aprēķinu, lai varētu iekrist baseinā tajā brīdī, kad viņi ierodas. Šķiet, ka tu negaidīji. Iespējams, ka tu nobijies, ka tik tevi neizvelk par vēlu no ūdens, un tu nemaz nelēci baseinā.

— Ar degošu naktskreklu uz galvas es varēju uzreiz paģībt un vairs nejaudātu turpināt.

— Nezinu. Ievainojums pakausī bija ļoti plats un ļoti dziļš. Dakteris Šavrs domā, ka tu esi lēkusi no otrā stāva.

— Es varēju nomirt ar to naktskreklu ap galvu, ja netiktu līdz baseinam! Zini, tavs plāns ir bijis dīvains.

— Nebūt ne. Mēs sadedzinājām četrus līdzīgus naktskreklus. Ja nebija caurvēja, tie nekad nedega ilgāk par septiņām sekundēm. Līdz baseinam bija septiņpadsmit soļi. Tu nevarēji nomirt pa piecām vai pa septiņām sekundēm — dega taču tikai seja un rokas. Brūce galvā radās neparedzēti. Tāpat kā apdegumi uz ķermeņa.

— Vai es būtu rīkojusies citādi, nekā bija plānots? Kāpēc es līdz galam nerīkojos pēc taviem norādījumiem?

— Es tev stāstu savu versiju,— Žanna atbildēja.— Varbūt tev nenācās viegli rīkoties pēc mana plāna. Tas nebija tik vienkārši. Tev bija bail no tā, kas tev jādara, bail no sekām, no manis. Domāju, ka pēdējā brīdi tu pārcenties. Viņu atrada pie istabas durvīm, bet viņai vajadzēja būt gultā vai pie gultas. Varbūt vienu brīdi tu patiešām gribēji viņu izglābt. Nezinu.

Nedēļu, divas nedēļas — visu oktobri es redzēju vienu un to pašu sapni: drudžainām kustībām es neveiksmīgi cenšos izglābt garmatainu meiteni no ugunsgrēka, no slīkšanas, pasargāt, lai viņu nesabrauc milzīga mašīna, kurā neviens nesēž pie stūres. Sviedriem noplūdusi, pamodos ar apziņu, ka esmu gļēva. Pietiekami gļēva, lai iedotu gardenāla tabletes šai nelaimīgajai un viņu dzīvu sadedzinātu. Pārāk gļēva, lai atteiktos no meliem, ka esmu gribējusi viņu izglābt. Amnēzija bija bēgšana. Es neko neatcerējos tāpēc, ka neparko uz pasaules es, mazais eņģelītis, nebūtu izturējusi atmiņas.

Mēs palikām Parīzē līdz oktobra beigām. Es skatījos filmas, kas bija uzņemtas Mikijas brīvdienās,— divdesmit trīsdesmit reizes. Apguvu viņas žestus, gaitu, ieradumu pēkšņi ieskatīties tieši kamerā vai man acīs.

— Tikpat neapvaldīta bija arī viņas balss,— stāstīja Žanna.— Tu runā pārāk lēni. Viņa sāka jaunu teikumu, kad iepriekšējais vēl nebija līdz galam izsacīts. Viņa svaidījās no domas pie domas, it kā runāšana būtu bezmērķīga murmulē-šana, it kā sarunu biedrs visu saprastu no pusvārda.

— Viņa laikam bija gudrāka par mani.

— Es to neesmu teikusi. Pamēģini vēlreiz!

Es mēģināju atkal, un man izdevās. Žanna man iedeva cigareti, pasniedza uguni un, mani nopētījusi, secināja:

— Tu smēķē tāpat kā viņa. Atšķirība vienīgi tā, ka tu smēķē. Mikija ievilka pāris dūmu un nodzēsa cigareti. Iegaumē uz visiem laikiem, ka Mikija pameta visu, kam pieskārās. Nekas nesaistīja viņas uzmanību ilgāk par dažām sekundēm, viņa mainīja tērpus trīs reizes dienā, neviens puisis neturējās ilgāk par nedēļu, vienu dienu viņai garšoja greipfrūtu sula, citu dienu — šņabis. Tikai divus dūmus, tagad aizmet cigareti. Tas nav grūti. Tūlīt vari aizsmēķēt vēl vienu, tā būs pat labāk.

— Tas iznāk dārgi, vai ne?

— Tā vari sacīt tikai tu, nevis viņa. Nekad vairs neatkārto neko tamlīdzīgu!

Žanna mani nosēdināja pie fiata stūres. Drīz vien es braucu itin droši.

— Kas noticis ar MG?

— Sadega. Garāžā atrada apdegušu lūžņu kaudzi. Kaut kas traks — tu taču turi stūri tieši tāpat kā viņa. Tu nemaz neesi tik dumja, tev ir novērošanas spējas. Bez tam jāatzīst, ka tu esi vadījusi tikai viņas mašīnu. Ja labi uzvedīsies, es tev pašai nopirkšu, kad aizbrauksim uz dienvidiem. Par «tavu» naudu.

Žanna mani ģērba kā Mikiju, krāšjoja seju kā Mikijai. Man bija plati biezas vilnas svārki, apakšsvārki, balta, jūraszaļa un gaišzila veļa, Rafermi uzņēmumos ražotas kurpes.

— Pastāsti, kā tu strādāji rūpnīcā.

— Tur bija draņķīgi. Pagriezies mazliet, lai varu tevi redzēt.

— Kad es pagriežos, man iesāpas galva.

— Tev ir skaistas kājas. Arī viņai bija skaistas kājas, vispār — es vairs neatceros. Viņa turēja zodu augstāk, paskaties — šitā. Tagad pastaigā!

Es soļoju, apsēdos, cēlos augšā. Nodejoju pāris valša soļu. Atvēru atvilktni. Runādama pacēlu rādītājpirkstu. Smējos spalgāk un griezīgāk. Stāvēju, iepletusi kājas, pēdas izvērsusi perpendikulāri vienu pret otru. Teicu: «Paklau, Mirno, baigi jocīgi, ciao, kaut kas traks, goda vārds, ak, es nabadzīte, man patīk, nē, man nepatīk, zini, galīgs bleķis!» Domīgi šūpoju galvu, skatīdamās caur pieri.

— Nav slikti. Kad tev mugurā ir šādi brunči, sēžot nerādi kājas vairāk, kā nepieciešams. Turi tās kopā, nedaudz ieslīpi, lūk, tā. Brīžiem es neatceros, kā Mikija mēdza sēdēt.

— Es jau zinu — labāk par mani.

— To es neesmu teikusi.

— Bet tu tā domāji. Tu kļūsti nervoza. Es daru, kas manos spēkos. Man viss jau ir līdz kaklam!

— Šķiet, ka dzirdu runājam Mikiju. Turpini!

Tāds bija Mikijas nevarīgais revanšs. Viņa, kuras klātbūtni jutu vairāk nekā kādreizējās Domenikas klātbūtni, tagad lika kustēties manām smagajām kājām, valdīja pār manu izsīkušo garu.

Kādu dienu Žanna mani aizveda pie nelaiķes draugiem. Viņa neatkāpās no manis ne soli, stāstīja, cik nelaimīga es esot,— viss noritēja gludi.

Nākamajā dienā es drīkstēju atbildēt uz telefona zvaniem. Visi man izteica līdzjūtību, bija ļoti noraizējušies, gribēja izlūgties kaut īsu tikšanos. Žanna klausījās pie otra telefona un vēlāk riian paskaidroja, ar ko esmu runājusi.

Taču tajā rītā, kad piezvanīja Gabriels, kādreizējās Do mīļākais, Žannas nebija mājās. Viņš teica, ka saprotot manas bēdas, un pats stādījās priekšā.

— Es gribu jūs satikt,— viņš piebilda.

Nezināju, kā lai pārvēršu savu balsi. Bailes sarunāt muļķības lika klusēt.

— Vai jūs mani dzirdat?— Gabriels vaicāja.

— Šobrīd nevaru ar jums satikties. Man jāpadomā. Jūs nevarat iedomāties, kā es jūtos.

— Vai dzirdat—man jūs jāredz! Trīs mēnešus neesmu varējis jūs dabūt rokā, un tagad es neatstāšos. Man jāuzzina tas viss. Es aiziešu.

—- Es jūs nelaidīšu iekšā.

— Tādā gadījumā sargieties!— viņš piedraudēja.— Man ir viena riebīga īpašība — es esmu ietiepīgs. Nedodu ne beigtu mušu par jūsu bēdām. Ar Do ir sarežģītāk — viņa ir mirusi. Tātad es varu iet?

— Lūdzu jūs! Jūs nesaprotat. Es nevienu negribu redzēt. Dodiet man vēl mazliet laika. Apsolu, ka satikšos ar jums nedaudz vēlāk.

— Es aiziešu,— viņš teica.

Žanna paspēja ierasties pirms Gabriela un viņu uzņēma. Dzirdēju viņu balsis apakšstāva priekštelpā. Gulēju savā gultā, ar cimdoto dūri aizspiedusi muti. Pēc brīža ārdurvis aizvērās, ienāca Žanna un mani apskāva.

— Viņš nav bīstams. Droši vien ieņēmis galvā, ka viņš būtu nelietis, ja nepavaicātu tev, kā mirusi viņa draudzenīte, nekas cits viņam nav aiz ādas. Nomierinies!

— Es negribu viņu redzēt!

— Tu viņu neredzēsi. Cauri. Viņš ir aizgājis.

Mani aicināja viesos. Es satikos ar ļaudīm, kas nezināja, kā ar mani runāt, viņi aprobežojās ar to, ka izprašņāja Žannu un novēlēja man nezaudēt dūšu.

Kādā lietainā vakarā pāris dienu pirms aizbraukšanas uz Nicu Žanna pat sarīkoja nelielu pieņemšanu Kursela ielā. Tas bija savā ziņā eksāmens, ģenerālmēģinājums, pirms tiku ievadīta jaunajā dzīvē.

Es biju tālu prom no Žannas, kādā no pirmā stāva istabām, kad redzēju ienākam Fransuā Rusēnu, kurš nebija ielūgts. Ari viņa to bija pamanījusi un, iedama no vienas viesu grupiņas pie citas, rāmi devās uz manu pusi.

Fransuā man paskaidroja, ka ir ieradies nevis ka uzstājīgs mīlētājs, bet kā sekretārs, kurš pavada savu šefu. Tomēr viņš itin labprāt ļāva runāt mīlētājam, kad Žanna beidzot pienāca pie mums.

— Lieciet viņu mierā, vai arī es jūs izmetīšu pa durvīm,— Žanna paziņoja.

— Nekad nedraudiet izdarīt to, ko nespējat. Ja gribat zināt, Mirno, es jūs nolikšu gar zemi ar vienu cirtienu. Es to izdarīšu, goda vārds, ja jūs nebeigsiet man krist uz nerviem.

Viņi sarunājās klusā balsī — no malas izskatījās, ka tērzē seni paziņas. Pieķēros Žannai pie rokas un lūdzu Fransuā, lai viņš iet projām.

— Man ar tevi jārunā, Mikij,— viņš neatlaidās.

— Mēs jau izrunājāmies.

— Es tev vēl neesmu visu pateicis.

— Tu man esi pateicis pietiekoši daudz.

Un es aizvilku Žannu projām. Fransuā uzreiz aizgāja. Es redzēju, ka viņš tērzē ar Fransuā Šānsu, un, kad viņš vilka mugurā mēteli, mūsu skatieni satikās. Viņa acīs gailēja niknums, un es novērsos.

Kad viesi bija aizgājuši, Žanna mani cieši apskāva un sacīja, ka esmu izturējusies tieši tā, kā viņa bija gaidījusi, ka mums viss izdosies, ka mēs jau esam guvušas panākumus.

Nica.

Mikijas tēvs Žoržs Izolā bija ļoti kalsns, ļoti bāls un ļoti vecs. Galvu klanīdams, viņš lūkojās manī asaru pilnām acīm un neuzdrošinājās mani noskūpstīt. Kad viņš mani beidzot apskāva, arī es sāku raudāt. Tā bija absurda sajūta: es nejutos ne izbijusies, ne nelaimīga, bet biju apreibusi no laimes, redzot viņu tik laimīgu. Šķiet, uz pāris minūtēm aizmirsu, ka neesmu Mikija.

Apsolīju pēc kāda laika atkal atbraukt ciemos. Vairākas reizes atkārtoju, ka jūtos labi. Atstāju viņam dāvanas un cigaretes, bet ap dūšu bija riebīgi. Žanna mani aizveda projām. Mašīnā viņa man ļāva izraudāties pēc sirds patikas, taču vēlāk lūdza piedošanu, ka ir spiesta izmantot šo jūtu uzplūdu — viņa esot norunājusi tikšanos ar dakteri Šavru. Žanna mani aizveda taisnā ceļā pie ārsta. Viņa uzskatīja, ka no visiem viedokļiem būs labāk, ja viņš mani izmeklēs šādā brīdī.

Dakteris droši vien nodomāja, ka satikšanās ar tēvu mani ļoti satriekusi, tāpēc apdraudēta mana izveseļošanās. Ārsts secinājai ka esmu gan fiziski, gan morāli ļoti nomākta, un ieteica Žannai vēl kādu laiku mani izolēt. Bet to jau viņa vēlējās.

Šavrs bija tieši tāds, kādu es viņu atcerējos: smagnējs, noskūtiem matiem, tuklām miesnieka rokām. Turklāt jāat-zimē, ka biju viņu redzējusi tikai vienu reizi, starp diviem gaismas uzplaiksnījumiem pirms vai pēc operācijas. Viņš man pastāstīja par sava svaiņa daktera Dulēna bažām un parādīja man mapi, ko tas viņam bija atsūtījis.

— Kāpēc jūs vairs neejat pie viņa?

— Pēc vizītēm pie Dulēna viņa bija šausmīgā stāvoklī,— Žauna steidzās paskaidrot.— Es viņam piezvanīju. Viņš pats izlēma, ka tās būtu vēlams pārtraukt.

Šavrs, kas bija vecāks un, iespējams, enerģiskāks par Dulēnu, teica Žannai, ka gribot parunāt ar mani un būtu ļoti pateicīgs, ja viņa mūs atstātu divatā. Žanna nepiekrita.

— Es gribu zināt, ko jūs ar viņu darīsiet. Es jums uzticos, taču nevienam neļaušu palikt divatā ar viņu. Jūs un ari viņa varat runāt manā klātbūtnē.

— Ko jūs no tā visa saprotat?— Šavrs iebilda.— Spriežot pēc Dulēna ierakstiem slimības vēsturē, es redzu, ka jūs tik tiešām esat bijusi klāt visās viņu sarunās. Dulēnam nav izdevies neko izdabūt no viņas kopš izrakstīšanās no slimnīcas. Jūs taču gribat, lai viņa izveseļojas,— jā vai nē?

— Es gribu, lai Žanna paliek,— es teicu.— Ja viņai jāiet projām, es arī iešu. Dakteris Dulēns man apsolīja, ka atmiņa atgriezīsies ātri vien. Es darīju visu, ko viņš lika. Es spēlējos ar kubu un metāla stieplēm. Stundām ilgi stāstīju viņam, kas mani nomāc, viņš man špricēja. Ja viņš ir kļūdījies, tā nav Žannas vaina.

— Viņš tiešām ir kļūdījies,— nopūtās Šavrs,— un es sāku saprast, kāpēc tā ir noticis.

Atvērtajā mapē ieraudzīju papīra lapas ar saviem automātiskās rakstīšanas pierakstiem.

— Dulēns ir kļūdījies?— Žanna satraucās.

— Ak, lūdzu jūs, nepieķerieties šim vārdam, it kā jūs zinātu, ko tas nozīmē. Meitenei nav nekādas traumas. Viņas atmiņas gluži kā vecam marasmātiķim nesniedzas tālāk par piecu sešu gadu vecumu, ieradumi nav izzuduši. Ikviens atmiņas un runas traucējumu speciālists to uzskatīs par lakunāro amnēziju. Šoks, pārdzīvojumi. . . Viņas vecumā to radītās sekas var turpināties trīs nedēļas vai trīs mēnešus. Ja dakteris Dulēns arī ir kļūdījies, viņš noteikti pamanīja, ka kļūdās,— citādi es to nevaru izskaidrot. Es esmu ķirurgs, nevis psihiatrs. Vai jūs esat lasījusi, ko viņa ir uzrakstījusi?

— Jā.

— Kas slēpjas aiz vārdiem rokas, mati, acis, deguns, mute? Tie visu laiku atkārtojas.

— Nezinu.

— Iedomājieties, es arī ne. Zinu vienīgi to, ka mazā bijusi slima jau pirms nelaimes gadījuma. Vai viņa nebija eksaltēta, nevaldāma, egocentriska? Vai viņai nebija tieksme žēlot sevi, raudāt miegā, murgot? Vai jums nav nācies piedzīvot pēkšņu dusmu lēkmes kā todien, kad viņa pacēla ieģipsēto roku pret manu svaini?

— Es jūs nesaprotu. Mikija ir emocionāla, viņai ir divdesmit gadu, iespējams, ka viņai ir diezgan nevaldāma daba, taču viņa nebija slima. Viņa bija pat ļoti saprātīga.

— Augstais dievs! Es nekad neesmu teicis, ka viņa nebija saprātīga! Norunāsim tā. Pirms ugunsgrēka šai meitenei, gluži tāpat kā lielākajai daļai cilvēku, kas nesmēķē pīpi vai nekrāj pastmarkas, piemita zināmas pazīmes, kuras norāda uz histērisku temperamentu. Ja es izsaku pieņēmumu, ka viņa bija slima, tad tas ir mans personiskais vērojums, proti, ka viņa atradās uz robežas, aiz kuras sākas slimība. Turklāt daži amnēzijas vai afāzijas paveidi ir izplatītas histērijas pazīmes.

Šavrs piecēlās, apgāja apkārt galdam un devās pie ādas dīvāna, uz kura es sēdēju blakus Žannai. Viņš mani saņēma aiz zoda un pagrieza manu galvu uz Žannas pusi.

— Vai tad viņa izskatās pēc psihiski slimas? Viņas amnēzija ir nevis iakunāra, bet selektīva. Izteikšos saprotamāk: viņa nav aizmirsusi kādu noteiktu savas dzīves posmu, laika ziņā pat ne to vislielāko. Viņa neparko negrib atcerēties kaut ko vai kādu cilvēku. Vai zināt, kāpēc dakteris Dulēns nonāca pie šāda secinājuma? Tāpēc, ka pat līdz četru piecu gadu vecumam atmiņās ir pārrāvumi. Šim kaut kam vai kādam tieši vai netieši ir sakars ai; tik daudzām atmiņām kopš viņas dzimšanas, ka viņa tās citu pēc citas ir izdzēsusi, līdz nepalika nevienas. Vai saprotat, ko es gribu teikt? Vai esat kādreiz metusi ūdenī akmeņus? Vai varat iztēloties koncentriskos apļus, kas plešas arvien lielāki,— apmēram tā varētu raksturot viņas pašreizējo stāvokli.

Šavrs atlaida manu zodu un gaisā novilka dažus lokus.

— Paņemiet rentgenuzņēmumus un atskaiti par operāciju,— viņš turpināja,— un jūs pārliecināsieties, ka mana loma aprobežojās ar šūšanas darbiem — simt četrpadsmit šuves. Varat man ticēt — tonakt man bija viegla roka, un esmu pietiekoši labs speciālists, lai zinātu, ka neesmu viņu apskādējis. Nav runa par traumu, pat ne par netiešām sekām pēc fiziska šoka — viņas sirds par to liecina labāk nekā galva. Mums ir darīšana ar raksturīgu psihes negatīvismu, kas norāda uz to, ka viņa jau bija slima.

Mani spēki bija galā. Es piecēlos un lūdzu, lai Žanna ved mani projām. Šavrs mani strauji saņēma aiz rokas.

— Es gribu tevi nobiedēt,— viņš teica, paaugstinājis balsi. — Varbūt tu izveseļosies saviem spēkiem, varbūt ne. Vienīgais īstais un labais padoms, ko varu tev dot, ir — atnāc vēlreiz pie manis. Un padomā arī par to: šis ugunsgrēks nav izcēlies tavas vainas dēļ, tu neesi vainīga tās meitenes nāvē. Vai nu tu atsakies viņu atcerēties, vai ne — viņa dzīvoja. Viņa bija jauka, viņai bija tikpat gadu, cik tev, viņu sauca par Domeniku Loī, viņa patiešām ir mirusi, un tu esi bezspēcīga šī fakta priekšā.

Šavrs apturēja manu roku, pirms paspēju iesist. Žaunai viņš izteica cerību, ka tā parūpēsies, lai es vēl aizietu pie viņa.

Nicā mēs pavadījām trīs dienas viesnīcā jūras krastā. Oktobris gāja uz beigām, bet daži cilvēki vēl peldējās. Skatījos uz viņiem pa mūsu istabas logu un pārliecinājos, ka es pazīstu šo pilsētu, sāls un aļģu smaržu, ko atnes vējš.

Zanna nemūžam nevedīs mani pie Šavra. Viņa to uzskatīja par brutālu kretīnu. Viņš esot nevis histēriķis, bet gan paranoiķis. Viņš ir lāpījis tik daudzus galvaskausus, ka paša pauris pārvērties par adatu spilventiņu. Ja nu kādam esot caurumi galvā, tad tas ir viņš.

Tomēr es labprāt būtu Šavru satikusi vēlreiz. Viņš, bez šaubām, bija brutāls, taču es nožēloju, ka nenoklausījos viņu līdz galam. Viņš man nepateica visu.

— Viņš ir iedomājies, ka tu gribi aizmirst pati sevi!— Žanna ironizēja.— Citādi viņa vārdi nav uztverami.

— Ja Šavrs zinātu, kas es patiesībā esmu, viņš domātu pavisam pretēji, neizliecies par stulbeni! Es gribētu aizmirst Mikiju, tas ari viss.

— Ja Šavrs domātu pretēji, viņa skaistie prātojumi uzreiz sabruktu kā kāršu namiņš. Nezinu, ko viņš bija domājis ar vārdu «histērija», ļaunākajā gadījumā pieļauju, ka Mikijai reizēm būtu derējusi ārstēšana, taču tu biji pilnīgi normāla.

Es nekad neesmu redzējusi tevi ne eksaltētu, ne trakojošu kā Mikija.

— Bet tev iesitu es, un es gribēju iesist dakterim Dulēnam. To tu nevari noliegt!

— Ņemot vērā tavu veselības stāvokli, jebkurš tā būtu rīkojies. Es, piemēram, būtu pagrābusi dzelzs stieni. Tomēr tā biji tu, kas nedēļu staigāji vienos zilumos un pat neuzdrošinājies aizstāvēties, kad tev uzklupa tā ķertā, kas ne par matu nebija spēcīgāka par tevi. Runa taču ir par tevi, nevis par viņu!

Trešajā dienā Žanna paziņoja, ka mēs brauksim atpakaļ uz Kadē zemesragu. Tuvojās brīdis, kad tiks nolasīts testaments. Žannai tad bija jābūt klāt, un viņai vajadzēja mani atstāt vienu ar mājkalpotāju. Pēc Žannas domām, es vēl nebiju pietiekami atlabusi, lai spētu nospēlēt savu lomu Florencē. Kadē zemesragā remontdarbus uzsāka divas nedēļas pēc ugunsgrēka, un vienīgi Domenikas istaba nebija apdzīvojama. Tur es būšot tālu prom no visiem un noteikti varēšot atgūt pašpaļāvību, kas pasteidzinās izveseļošanos.

Par šo jautājumu mēs sastrīdējāmies pirmo reizi kopš tās dienas, kad es Parīzē pie veikala no viņas aizlaidos. Doma, ka jāatgriežas villā, kur visas ugunsgrēka pēdas vēl nevar būt likvidētas, un ka es tur spētu atveseļoties, mani šausmināja. Taču es piekāpos kā vienmēr.

Pēcpusdienā Žanna uz stundu mani atstāja vienu viesnīcas terasē. Viņa atbrauca citā mašīnā. Tas bija gaišzils fiats ar nolaižamu jumtu, un Žanna sacīja, ka tas esot mans. Viņa man iedeva dokumentus un atslēgas, un es lūdzu, lai viņa mani pavizina pa Nicu.

Nākamās dienas rītā mēs devāmies uz Kornišu un braucām pa Tulorras ceļu — viņa pa priekšu, es savā mašīnā viņai sekoju. Pēcpusdienā iebraucām Kadē zemesragā. Mūs sagaidīja Ivetas kundze, cītīgi slaucīdama strādnieku atstātos gružus. Viņa neuzdrošinājās man pateikt, ka nepazīst mani, un, izplūdusi asarās, patvērās virtuvē, visu laiku savā laucinieciskajā izrunā atkārtodama: «Mīļo pasaulīt, mīļo pasaulīt!»

Māja bija zema, ļoti lēzenu jumtu. No ārpuses tā vēl nebija nokrāsota. Uz ugunsgrēka neskartajām sienām rēgojās sodrēju pēdas. Garāža un ēdamistaba, kur Ivetas kundze mums pasniedza vakariņas, bija izremontētas.

— Nezinu, vai jums vēl arvien garšo sultānzivis,— viņa mani uzrunāja,— bet nospriedu, ka varbūt tās jums sagādās patikšanu. Nu, kā ir ap dūšu, atkal atgriežoties mūsu skaistajā zemes stūrītī?

— Liec viņu mierā!— Žanna asi pārtrauca Ivetas kundzi.

Paņēmu gabaliņu zivs un atzinu, ka tā ir ļoti garšīga.

Ivetas kundzi tas nedaudz nomierināja.

— Tev, Mirno, būtu laiks iemācīties sadzīvot ar cilvēkiem,— viņa vērsās pie Žaunas.— Es neapēdīšu to tavu maziņo.

Atnesusi augļus, Ivetas kundze noliecās un noskūpstīja mani uz vaiga. Viņa teica, ka Mirno nav vienīgā, kas ir noraizējusies par mani. Visus šos trīs mēnešus nav bijis tādas dienas, kad viņai Lēkā kāds neprasītu, kā man klājas.

— Vakar pēcpusdienā, kad es augšstāvā tīrīju istabas, atnāca viens zēniņš. Ar viņu jūs droši vien bijāt slikti apgājušies.

— Kāds viņš bija?

— Nu, tāds — zēns vēl. Apmēram jūsu vecumā. Tā ap divdesmit divi divdesmit trīs gadi. Jums nav ko kaunēties. Viņš ir skaists kā bilde un smaržo tikpat labi kā jūs. Es to zinu tāpēc, ka nobučoju,— es viņu pazinu jau tad, kad viņš vēl staigāja zem galda.

— Bet vai Mikija viņu pazina?— vaicāja Žanna.

— Jādomā gan. Viņš mani bez apstājas tirdīja, kad jūs atgriezīšoties un kur jūs esot.

Žanna viņā bažīgi nolūkojās.

— Viņš noteikti atnāks,— noteica Ivetas kundze.— Viņš dzīvo tepat netālu un strādā Lasjotas pastā.

Vienos naktī es vēl arvien nevarēju aizmigt. Gulēju istabā, kurā vasaras sākumā bija dzīvojusi Mikija. Ivetas kundze bija atgriezusies Lēkā. īsi pirms pusnakts dzirdēju, ka Žanna staigā pa manu kādreizējo istabu un ieiet izremontētajā vannasistabā. Droši vien viņa gribēja pārbaudīt, vai nav palicis kas aizdomīgs, kaut arī telpu bija apskatījuši izmeklētāji un pēc tam tur darbojušies remontstrādnieki.

Beidzot Žanna aizgāja uz trešo istabu — gaiteņa galā. Piecēlos un devos pie viņas. Žanna baltā kombinē gulēja gultā un lasīja kaut kāda Dēlē grāmatu «Atmiņas traucējumi».

— Nestaigā basām kājām,— viņa aizrādīja.— Apsēdies vai uzvelc manas kurpes. Kaut kur čemodānos jābūt manām čībām.

Noliku uz galda grāmatu, ko Žanna bija lasījusi, un iekritu viņai blakus gultā.

— Žanna, kas tas ir par puisi?

— Es neko par viņu nezinu.

— Bet ko tieši es tev teicu pa telefonu?

— Neko tādu, kas varētu laupīt miegu. Viņš kļūtu bīstams tikai tad, ja viņa rīcībā būtu gan telegramma, gan tas, ko mēs runājām pa telefonu. Bet maz ticams.

— Vai Lasjotas pasts ir liels?

— Nezinu. Rīt vajadzētu uz turieni aizbraukt. Tagad ej gulēt. Nav droši zināms, vai telefona sakari iet caur Lasjotu.

— Šeit ir telefons, es apakšstāvā redzēju aparātu. Par to mēs tūlīt varam tikt skaidrībā.

— Nedari muļķības! Ej gulēt!

— Vai es drīkstu palikt pie tevis?

Kad bija nodzēsta gaisma, Žanna pēkšņi ieminējās, ka ir viena ķibele, kas mums var sagādāt daudz vairāk nepatikšanu.

— Vannasistabā līdz ar citām vairāk vai mazāk sadegušām mantām veļas mazgājamā mašīnā uzgāju bīdatslēgu. Tā nebija manējā. To, kuru lietoju tovakar, es aizmetu. Iespējams, ka tu to biji nopirkusi, lai katru dienu atgrieztu uzgriezni.

— Es tev būtu pateikusi. Turklāt es to noteikti būtu nobēdzinājusi.

— Nezinu. Neesmu par to domājusi. Biju pārliecināta, ka tu lietoji atslēgu no mašīnas instrumentu kastes. Lai būtu kā būdams, taču izmeklētāji to nav redzējuši vai arī nav tai pievērsuši uzmanību.

Pēc kāda laika pieliecos tuvāk Žannai, lai pārliecinātos, vai viņa jau ir aizmigusi. Pavaicāju, kāpēc viņa neatstājas no manis ne soli, kopš esmu izrakstīta no slimnīcas,— vai tikai testamenta dēļ, lai notēlotu šo spēli līdz galam. Tā kā viņa neatbildēja, es sacīju, ka no visas sirds gribētu atgūt atmiņu un palīdzēt viņai. Piebildu, ka man ļoti patīk gaišzilā mašīna, tāpat kā viss, ko viņa man sniedz.

Žanna atbildēja, ka ir jau aizmigusi.

Nākamajās dienās turpināju savus «treniņus», kā Žanna mēdza teikt. Par panākumiem varēju spriest pēc Ivetas kundzes reakcijas. Vairākas reizes dienā viņa atkārtoja: «Jūs nemaz neesat pārmainījusies!»

Visiem spēkiem centos būt kustīgāka, neapvaldītāka, jo reizēm Žanna man aizrādīja, ka esmu par daudz gurdena, bet reizēm izmeta: «Lieliski, diegabiksīt, turpini tādā pašā garā, un mēs abas varēsim slīpēt bruģi Dienvidamerikā. Francijas cietumi nav nekāda izpriecu vieta.»

Tā- kā Ivetas kundze augu dienu bija mājās, mums neatlika nekas cits kā doties izbraukumos. Žanna mani veda uz Bandolu, tāpat kā pirms trim mēnešiem to droši vien bija darījusi Mikija, vai arī mēs gozējāmies saulē pie jūras. Kāds zvejnieks, kas vienu pēcpusdienu brauca laivā gar krastu, bija pārsteigts, ieraudzījis atpūtnieci, kura rudenī gulšņā pludmalē sauļošanās kostīmā un baltiem cimdiem rokās.

Puisis, par kuru stāstīja Ivetas kundze, neatnāca. Lasjotas pasts mums šķita pietiekami liels, un mēs atmetām domu, ka telefona sarunas varētu noklausīties, taču telefona sakari ar Kadē zemesragu gāja caur Lasjotu.

Četras dienas pirms testamenta atvēršanas Žanna iekrāva mašīnā savu čemodānu un aizbrauca. Iepriekšējā vakarā mēs devāmies vakariņot uz Marseļu manā mašīnā. Pie galda Žanna līksmā un mierīgā balsī negaidīti sāka stāstīt par saviem vecākiem (viņa dzimusi Kazertā, pēc tautības ir itāliete, lai gan vārds viņai francisks), par to, kā sākusi strādāt pie Rafermi, par «jaukajiem laikiem» starp astoņpadsmit un divdesmit sešu gadu vecumu. Atpakaļbraucot, kad es vadīju mašīnu līkumainajā ceļā starp Kasisu un Lasjotu, Žanna, atbalstījusi galvu man uz pleca, aplikusi roku ap vidukli, palīdzēja noturēt stūri pagriezienos.

Žanna bija man apsolījusi, ka paliks Florencē tikai tik ilgi, cik nepieciešams, lai nokārtotu ar testamentu saistītās formalitātes. Nedēļu pirms nāves Rafermi bija tam pievienojusi vēl vienu aploksni ar noteikumu, ka testaments atverams, kad būšu sasniegusi pilngadību, ja viņa nomirst pirms tam. Tā bija vai nu vecas sievietes bērnišķība, lai aizkaitinātu Mikiju (Žannas teorija), vai arī viņa gluži vienkārši juta, ka ar veselību strauji iet uz leju, un gribēja, lai tiem, kas kārto viņas lietas, pietiktu laika savest kārtībā rēķinus (Fransuā Šānsa teorija). Es no tā visa neko lielu nesapratu, bet Žanna apgalvoja, ka pielikums pie testamenta var radīt daudz vairāk problēmu nekā grozījumi testamentā un ka daži Rafermi ģimenes locekļi visādā ziņā izmantos šo vai kādu citu gadījumu, lai sagādātu mums nepatikšanas.

Ciemojoties pie tēva, norunājām, ka Žanna pa ceļam uz Florenci iebrauks pie viņa Nicā. Kad šķīrāmies, bija klāt

Ivetas kundze, tādēļ vienīgie padomi, ko Žanna man varēja dot, bija: «Ej agri gulēt un esi prātīga!»

Ivetas kundze pārvācās uz Žannas istabu. Pirmajā vakarā, palikusi viena, es nevarēju aizmigt. Nokāpu lejā uz virtuvi iedzert ūdeni. Šķita, ka nakts ir silta, un, uzvilkusi uz naktskrekla Žannas jaku, izgāju ārā. Tumsā apgāju apkārt mājai. Iebāzusi rokas jakas kabatās, sataustīju cigarešu paciņu. Atspiedusies pret sienu pie garāžas stūra, es paņēmu cigareti un cēlu to pie mutes.

Kāds, kurš stāvēja man blakus, pasniedza uguni.

Es nogalinu

Puisis iznira kā no zemes, kad Mikija, gulēdama jūnija saulē klintsraga pakājē uz oļiem klātās liedaga strēles, tikko bija aizvērusi žurnālu. Sākumā, kad viņš stāvēja Mikijai blakus, ģērbies baltā kreklā un izbalējušās audekla biksēs, viņš tai šķita milzīgs, bet vēlāk Mikija ievēroja, ka puisis ir vidēja, pat maza auguma. Tomēr viņš bija ļoti glīts, lielām, melnām acīm, taisnu degunu, meilenīgām lūpām un tā dīvaini stāvēja, taisni izslējies, atliektiem pleciem, rokas kabatās sabāzis.

Jau divas trīs nedēļas Mikija un Do dzīvoja villā Kadē zemesragā. To pēcpusdienu Mikija vadīja laiku vienatnē, jo Do bija paņēmusi mašīnu un aizbraukusi uz Lasjotu kaut ko nopirkt — vai nu bikses, ko viņas abas veikalā bija pētījušas un kas viņai šķita atbaidošas, vai rozā auskarus — tikpat neglītus. Tā vismaz Mikija vēlāk stāstīja puisim.

Viņš bija pienācis klusām, pat oļi neiečirkstējās zem viņa soļiem. Viņš bija trausls, uzmanīgs un veikls kā kaķis.

Mikija sakārtoja uz acīm saulesbrilles, lai labāk varētu puisi apskatīt. Viņa piecēlās sēdus un ar vienu roku saturēja uz krūtīm atpogāto bikini krūšturi. Puisis bez akcenta pavaicāja, vai viņa ir Mikija. Tad, nenogaidījis atbildi, apsēdās viņai blakus — tik viegli un vijīgi, it kā visu mūžu to vien būtu darījis. Kārtības labad Mikija aizrādīja, ka šī ir privāta pludmale un ka viņa būtu ļoti pateicīga, ja viņš aizvāktos.

Tad, izmetis, ka ies peldēties, viņš noģērba kreklu, bikses un audekla kurpes un, palicis noplukušos haki krāsas armijas šortos, iebrida ūdenī.

Viņš peldēja tāpat kā staigāja — klusu un mierīgi. Izpeldējies viņš pienāca pie Mikijas — slapjās brūno matu šķipsnas krita uz pieres — un meklēja bikšu kabatās cigaretes. Vienu lētu cigareti, no kuras bija izbirusi gandrīz visa tabaka, viņš piedāvāja Mikijai. Uz meitenes stilba nopilēja ūdens lāse, kad viņš pasniedza uguni.

— Vai zināt, kādēļ esmu atnācis?

Mikija atbildēja, ka to nav grūti iedomāties.

— Nestāstiet nu! Meiteņu man ir, cik tik uziet. Es jau nedēļu jūs novēroju, bet varat man ticēt, ka ne jau tādēļ. Vispār es pētu jūsu draudzeni. Viņa, starp citu, ir ta nekas, taču mani interesē tas, kas nav redzams. Tas ir šeit.— Un viņš piedūra pirkstu pie pieres. Cigareti zobos viņš nogūlās saulē un palika zem galvas elkonī saliekto roku. Pēc krietna klusuma brīža viņš izņēma cigareti no mutes, paskatījās uz Mikiju un noteica:— Sasodīts, jūs nemaz neesat ziņkārīga!

— Ko jūs gribat?

— Loģisks jautājums. Kā jūs domājat, ko es gribu? Desmit taukšķus? Piecsimt? Cik vērta ir jūsu pukstošā sirsniņa? Šādas skaistules parasti ir apdrošinātas. Rokas, kājas un arī viss pārējais. Jūs esat apdrošināta, vai ne?

Likās, ka Mikijas satraukums atslābst, viņa noņēma saulesbrilles, lai uz sejas nepaliktu nenosauļoti laukumi, un atbildēja, ka šis jautājums jau ir nokārtots. Viņš var tūdaļ ģērbties un iet prom.

— Palūgšu nejaukt,— viņš iebilda.— Es neesmu apdrošināšanas aģents.

— To es zinu.

— Es esmu puisis uz goda. Es protu ieklausīties, protu dzirdēt un vēlos jums piedāvāt informāciju. Bez tam man ir grūti ar iztikšanu. Par simt taukšķiem jūs dabūsiet no manis kaut ko vērtīgu.

— Ja ikreiz, kad kaut kur aizeju viena, dotu simt tūkstošus par šādiem jociņiem, es jau būtu izputējusi. Jūs ģērbsieties vai ne?

Viņš paslējās sēdus, un šķita, ka ir metis pie malas muļķošanos. Nepiecēlies kājās, viņš uzvilka bikses. Mikijai bija patīkami uz viņu noskatīties. Vēlāk viņa to puisim pateica. Tajā brīdī Mikija tikai pievērtām acīm lūkojās uz viņu.

— Sāksim ar to, ka Žanna ir ķerta,— viņš deklamēja, nekustīgi sēdēdams un raudzīdamies uz jūru.— Vai zini, kāda ir viņas zodiaka zime? Vērsis. Sargies no vērša kā no mēra, mināt, tie ir maitas. Vienas vienīgas smadzenes, bet sirdi tukšums ...

Mikija atkal uzlika brilles uz acīm. Puisis viņu nopētīja, pasmaidīja, uzvilka kreklu, apāva kurpes un piecēlās kājās. Mikija satvēra viņu aiz bikšu staras.

— Kā jūs to zināt?

— Simt tūkstošus!

— Jūs dzirdējāt mani tā runājam. Tas bija restorānā Bandolā. Jūs dzirdējāt mūsu sarunu?

— Neesmu bijis Bandolā kopš pagājušās vasaras. Es strādāju Lasjotas pastā un beidzu darbu puspiecos. To, ko es jums pastāstīšu, dzirdēju šodien pirms stundas. Es jau posos mājup. Nu, vai esat izšķīrusies?

Mikija piecēlās uz ceļiem un, droši vien lai iegūtu laiku, palūdza vēl vienu cigareti. Viņš to aizkūpināja un tad pasniedza Mikijai — acīmredzot bija redzējis filmā, ka tā dara.

— Pastā? Vai tā bija telefona saruna?

— Ar Florenci,— viņš teica.— Esmu puisis uz goda. Bez jokiem, par to ir vērts atdot simttūkstoš franku! Man, tāpat kā visiem, gluži vienkārši ir vajadzīga nauda. Jums šī summa neko nenozīmē.

— Jūs esat idiots, ejiet projām!

— Tā bija viņa, jūsu draudzene, kas pieteica tālsarunu,— puisis turpināja.— Tā otra runā apmēram tā: «Padomā. Pietiek runāt. Liec nost klausuli!»

Tajā brīdī Mikija izdzirdēja piebraucam mašīnu — atgriezās Do. Mikija noņēma saulesbrilles, vēlreiz palūkojās augšup uz puisi un piekrita — viņš dabūs prasīto, ja informācija būs tā vērta.

— Informāciju pēc tam, kad būšu saņēmis naudu,— viņš atteica.— Pusnaktī esiet pie Ļekas bāra. Pagalmā ir brīvdabas kinoteātris. Es tur būšu.

Neko tuvāk nepaskaidrojis, viņš aizgāja. Mikija pagaidīja, kad Do atnāks uz pludmali. Kad ieradās Do peldkostīmā ar dvieli pār plecu, priecīga un atraisīta, Mikija nolēma, ka nebrauks uz to bāru — ne šovakar, ne arī kādu citu vakaru. Bija jau vēls, un saule sliecās pret rietu.

— Ko tu labu darīji?

— Neko. Tāpat vien pastaigājos. Vai ūdens ir silts?

Do ausis rotāja rozā auskari. Viņa iebrida jūrā un, kā parasti, sākumā rūpīgi samitrināja rokas, plecus, seju un tikai tad ar mežonīgu kliedzienu metās ūdenī.

Kad viņas vēlāk devās uz Bandolu paēst vakariņas, Mikija garāmbraucot uzmeta acis Ļekas bāram. Pagalmā aiz ēkas spīdēja gaisma, bija izliktas afišas.

— Šajā pēcpusdienā es satiku dīvainu puisi,— viņa teica Do.— Dīvainu puisi ar dīvainām idejām.

Bet, tā kā Do nereaģēja, viņa piemetināja, ka galu galā viņai sāk šeit patikt.

Bez divdesmit divpadsmitos Mikija aizveda Do uz villu un, pateikusi viņai, ka aizmirsusi ieiet aptiekā un ka Lasjotā, domājams, kāda vēl būs atvērta, aizbrauca. .

Bez desmit minūtēm divpadsmitos viņa atstaja mašīnu šaurā ieliņā aiz bāra, iegāja ar brezentu nožogotā pagalmā un, apsēdusies uz saliekamā krēsla, noskatījās beigas kādai kostīmfilmai. Skatītāju pūlī to sīko blēdi nemanīja.

Uzmetis plecos tumšzilu džemperi, viņš gaidīja Mikiju pie bāra letes, nenovērsdams acu no televizora ekrāna.

— Apsēdīsimies,— viņš teica, paņēmis līdzi savu glāzi.

Viņi sēdēja tukšajā terasē, garāmbraucošās mašīnas nemitīgi apšļāca tās stikla sienas. Mikija izņēma no jakas kabatas divas desmittūkstošfranku banknotes un vienu piectūkstoš-franku banknoti.

— Ja tas, ko jūs man pastāstīsiet, būs patiešām interesants, saņemsiet arī pārējo.

— Esmu puisis uz goda. Es cilvēkiem ticu. Turklāt es zinu, ka gaidāt naudas pārvedumu.

Viņš paņēma naudaszīmes, rūpīgi tās salocīja un ielika kabatā. Viņš teica, ka pirms pāris dienām ir pieņēmis telegrammu no Florences. Izsūtāmais zēns esot aizgājis pusdienās, un viņš to nogādājis uz norādīto adresi.

— Uz Lasjotu, kafejnīcu «De la Desirade».

— Kāds man ar to sakars?— Mikija brīnījās.

— Tā bija adresēta jums.

— Es savu korespondenci nesaņemu kafejnīcās.

— Bet jūsu draudzene gan. Viņa bija atnākusi pēc telegrammas. To es zinu, jo drīz vien viņa iegriezās pastā. Tajā brīdī par telegrammu nudien vairs nedomāju. Jūsu draudzene piesaistīja manu uzmanību tāpēc, ka gribēja piezvanīt uz Florenci. Telefoniste, kas pieteica tālsarunu, ir mana paziņa. Es noklausījos šo sarunu un sapratu, ka telegramma nebija domāta jums.

— Un kas bija sūtījis telegrammu?

— Nezinu. Tā bija bez paraksta. Viņa runāja ar sievieti. Izklausījās, ka viņa zina, ko grib. Ja esmu pareizi sapratis, tad šai sievietei jūs dodat ziņu, kad jums vajadzīga nauda. Vai tagad apjaušat, kas viņa ir?

Mikija, nedaudz nobālusi, pamāja.

— Kas bija rakstīts telegrammā?

— Te nu viss saputrojas,— puisis novaibstījies turpināja. — Manuprāt, jūs grib apvest ap stūri — naudas vai kā cita dēļ. Bet, ja tas ir kas nopietnāks, man nepieciešams alibi. Ja nu esmu nošāvis greizi un jums jāmeklē rokā pogainie? Kas notiks ar mani? Mani ietupinās. Negribētos, lai pakalpojums, ko jums izdaru, izskatītos pēc šantāžas.

— Varat būt drošs — uz policiju es neiešu.

— Domāju gan! Saceltos troksnis. Tomēr. Vienīgais, ko es vēlos, ir dabūt alibi.

— Lai notiek kas notikdams, es apsolu, ka par jums neminēšu ne vārda. Vai tas jūs apmierina?

— Blēņas,— puisis atteica.— Es neko nesaprotu no jūsu noslēpumiem, un man par tiem ne silts, ne auksts. Tāpat kā par jūsu solījumiem. Alibi man var nodrošināt atzīme par telegrammas piegādi, nekas cits. Jūs parakstīsieties grāmatā, un mēs esam norēķinājušies.

Viņš paskaidroja, ka visas telegrammu piegādes tiek reģistrētas. Pasta darbinieks, kas iznēsā telegrammas, parasti neprasot adresāta parakstu. Viņš tikai atzīmē datumu un ievelk ķeksīšus attiecīgajās ailēs.

— Jūs parakstīsieties virs ķeksīša jūsu telegrammas ailē, it kā pati būtu to saņēmusi kafejnīcā «De la Desirade», bet man būs nodrošinājums, ja jūs mani piešmauksiet.

Mikija atbildēja, ka viņš runā niekus un ka šis notikums viņai jau ir līdz kaklam. Viņš var būt laimīgs, ka dabūjis divdesmit piecus tūkstošus franku par tukšu muldēšanu. Viņai nāk miegs. Tēriņu lai samaksā pats.

Mikija piecēlās no galda un devās prom. Puisis viņu panāca šaurajā, neapgaismotajā ieliņā, kad viņa jau stāvēja pie savas mašīnas. Pateicis: «Ņemiet,»— viņš atdeva naudu, noliecās, viegli noskūpstīja Mikiju uz lūpām, tad atvēra mašīnas durtiņas, paņēma lielu burtnīcu melnos vākos, kura nezin kā bija nokļuvusi uz mašīnas sēdekļa, un, vienā elpas vilcienā izgrūdis: «Blīvā Klarisa. Skūpstu,»— aizgāja.

Mikija ieraudzīja puisi Ļekas nomalē, kad viņš ceļmalā mierīgi gaidīja kādu garāmbraucošu mašīnu, kas apturētu. Mikija nosprieda, ka viņš ir gaužām slīpēts. Tomēr viņa apstādināja savu MG kādu gabaliņu tālāk un pagaidīja, kamēr puisis iekāps. Viņa pleci atkal bija iztaisnojušies, kustības atguvušas vijīgumu; skatiens bija glūnīgs kā salašņai, taču noslēpt apmierinājumu viņš nespēja. Mikija vaicāja:

— Vai jums kāds rakstāmais ir?

Viņš pasniedza zīmuli un atvēra burtnīcu.

— Kur man jāparakstās?

— Šeit.

Paneļuguņu gaismā viņš uzmanīgi nopētīja parakstu, tik tuvu pieliecies pie Mikijas, ka degunā iesitās viņa matu smarža, un Mikija pajautāja, ar ko viņš tos salējis.

— Tas ir odekolons vīriešiem. Tāds nopērkams tikai Alžīrijā. Es tur biju karadienestā.

— Diezgan nepatīkams. Atvirzieties nost un vēlreiz pasakiet tās telegrammas tekstu.

Atkārtojis tekstu, viņš vēl trīs reizes izstāstīja, ko atcerējās no pirmās tālsarunas. Šodien viņš bija noklausījies vēl vienu, pirms izlēmis aiziet uz pludmali parunāt ar Mikiju. Viņš jau veselu nedēļu no pieciem pēcpusdienā līdz vakariņu laikam novērojot villas apkārtni.

Mikija klusēja. Beidzot apklusa arī viņš. Uzacis saraukusi, viņa krietnu brīdi grima pārdomās, tad iedarbināja mašīnu. Viņa aizveda puisi līdz Lasjotas ostai. Starp laivām snauda liels kuģis, un kafejnīcas vēl bija spoži apgaismotas. Kad mašīna jau bija apstājusies, viņš pajautāja:

— Vai jūs uztrauc tas, ko jums pastāstīju?

— Es vēl nezinu.

— Vai gribat, lai pasekoju, ar ko tas beigsies?

— Ejiet projām un aizmirstiet visu!

— Okei,— viņš teica. Izkāpa un pirms promiešanas sniedza roku.

— Mīļu prātu aizmirsīšu, taču ne visu.

Un Mikija iedeva tos divdesmit piecus tūkstošus franku.

Domenika jau gulēja, kad Mikija divos naktī devās uz savu istabu. Viņa iegāja pirmajā vannasistabā pa gaiteņa durvīm. Vārds «Klarisa» viņai atsauca atmiņā kaut ko ar vannasistabu saistītu, taču viņa īsti nezināja — ko. Mikija ieslēdza gaismu un ieraudzīja ūdenssildītāja nosaukumu. Skatiens slīdēja pa gāzesvadu sienas augšdaļā.

— Vai kaut kas noticis?— blakusistabā, griezdamās uz otriem sāniem, jautāja Domenika.

— Paņēmu tavu zobu pastu, jo manējā izbeidzās.

Mikija nodzēsa gaismu, izgāja gaitenī un devās gulēt.

Nākamajā dienā ap pusdienlaiku Mikija pateica Ivetas kundzei, ka abas ar Do ēdīs pusdienas Kasisā, atvainojās, ka nav brīdinājusi iepriekš, un aizsūtīja viņu pēcpusdienā iepirkties.

Mikija apturēja mašīnu pie Lasjotas pasta. Viņa teica Do:

— Nāc, man jau pirms vairākām dienām bija jāizdara kāds darbiņš. Vienmēr izskrien no galvas.

Viņas iegāja pastā. Mikija paslepšus vēroja draudzenes seju — bija acīm redzams, ka Do ir tramīga. Kā par nelaimi, pasta darbiniece laipni apvaicājās:

— Vai uz Florenci?

Mikija izlikās, it kā neko nebūtu dzirdējusi, paņēma veidlapu un sāka sacerēt telegrammu Žannai Mirno. Iepriekšējā vakarā pirms aizmigšanas viņa bija ilgi domājusi un apsvērusi katru vārdu:

«Piedod, esmu nelaimīga, naudu, tūkstoš skūpstu visur, uz pieres, acīm, deguna, lūpām, abām rokām, esi mi[a, es raudu. Tava Mi.»

Ja Žannai šī telegramma liksies aizdomīga, nodoms tiks izjaukts. Viņa būs izmantojusi izdevību.

Mikija parādīja tekstu Do, un viņai tas nelikās ne īpaši smieklīgs, ne īpaši dīvains.

— Es gan domāju, ka šī ir smieklīga telegramma,— sacīja Mikija.— Tieši tas, kas vajadzīgs. Vai tu nevarētu to nosūtīt? Es tevi gaidīšu mašīnā.

Puisis baltajā kreklā, tāpat kā iepriekšējā dienā, zīmogoja veidlapas. Viņš bija pamanījis abas meitenes, tiklīdz tās ienāca, un atstāja savu vietu aiz kases lodziņa. Mikijai pa pēdām viņš izgāja ārā.

— Ko jūs darīsiet?

— Neko,— Mikija teica.— Ja jūs interesē atlikusī summa, tad darīsiet jūs. Piecos esiet pie villas. Kalpotāja būs aizgājusi. Uzkāpiet otrajā stāvā, ieejiet pirmajās durvīs pa labi. Tā ir vannasistaba. Tālāk tieciet galā pats. Jums būs nepieciešama bīdatslēga.

— Ko viņas no jums grib?— puisis tincināja.

— Nezinu. Ja esmu pareizi sapratusi, sapratīsiet arī jūs. Satiksimies šovakar Ļekas bārā. Ap desmitiem, ja tas jums ir pieņemami.

— Ko jūs atnesīsiet?

— Es varu jums iedot vēl divdesmit piecus tūkstošus franku. Pēc tam jums droši vien nāksies pāris dienu pagaidīt.

— Paklausieties, līdz šim brīdim es to neņēmu par pilnu — meiteņu noslēpumi, vairāk nekas. Ja tur ir kas nopietnāks, es nepiedalos.

— Kopš esmu brīdināta, nekas nopietns nenotiks,— Mi-kija attrauca.— Taču jums taisnība — tie ir tikai meiteņu noslēpumi.

Vakarā viņš gaidīja Mikiju ieliņā, kur iepriekšējā dienā viņa bija atstājusi mašīnu.

— Palieciet mašīnā, un laidīsimies prom. Es negribu, lai mani divreiz redz vienā un tajā pašā vietā kopā ar jums.

Viņi brauca gar Ļekas liedagu, tad Mikija devās uz Bandolu.

— Negribu iesaistīties šādā spēlītē, pat par desmitreiz lielāku atlīdzību ne,— viņš paziņoja.

— Jūs man esat nepieciešams.

— Labi ātri skrieniet uz policiju! Jums nevajadzēs pogainajiem neko gari un plaši klāstīt. Pietiks, ja viņi atskrūvēs cauruli un izlasīs telegrammu. Viņas kāro pēc jūsu dzīvības.

— Tas nav tik vienkārši,— Mikija iebilda.— Es nevaru iet uz policiju. Jūs man esat vajadzīgs, lai izjauktu viņu plānu, bet Domenika man ir vajadzīga vēl vairāk, turklāt vēl dažus gadus. Nemaz necentieties saprast, negribu jums neko paskaidrot.

— Kas ir tā dāma Florencē?

— Viņu sauc par Žannu.

— Vai viņa tik ļoti tīko pēc jūsu naudas?

— Nedomāju, ka tieši pēc naudas. Iespējams, ka tas nav īstais iemesls, taču gar to nevienam nav daļas. Ne policijai, ne jums, ne Domenikai.

Līdz pat Bandolai Mikija vairs neteica ne vārda. Viņi aizbrauca līdz «Kazino» pašā liedaga galā, bet palika sēžam mašīnā.

— Vai jums ir skaidrs, ko viņas nodomājušas darīt?— Mikija vaicāja, pagriezusies pret puisi.

Mikija bija ģērbusies tirkīzzilās biksēs, sandalēs un jakā, kas viņai bija mugurā iepriekšējā vakarā. Viņa bija paņēmusi rokā aizdedzes atslēgas un runādama vairākas reizes tās pielika pie vaiga.

— Vannasistabā es uzkavējos desmit minūtes,— viņš stāstīja.— Redzēju, ka «Klarisa» ir ūdenssildītāja nosaukums. Es atskrūvēju gāzesvada uzgriezni virs loga. Biīve bija pavisam mitra un sapluinīta. Gaitenī ir arī citi savienojuma uzgriežņi, bet ar tiem es netērēju laiku. Viņām pietiek ar vienu pašu. Ir nepieciešama tikai slēgta telpa un ūdenssildī-tāja deglītis. Kas ievilka apkuri? Tas ir izdarīts nesen.

— Santehniķis no Lasjotas.

— Un kurš bija klāt remontdarbu laikā?

— Februārī vai martā Žanna aizbrauca uz villu. Viņa visu pārraudzīja.

— Tātad iespējams, ka viņai ir tāds pats uzgrieznis. Šie ir speciāli uzgriežņi: pat tad, ja blīve saiet dēlī, tie aiztur gāzi, lai ta nenoplūstu tik ātri un neizraisītu eksploziju. Bet, ja viņas salauztu vienu uzgriezni, tas uzreiz durtos acīs. Viņām noteikti ir vēl viens cits.

— Vai vēlaties man palīdzēt?

— Kas man par to būs?

— Tas, ko jūs prasījāt,— desmitreiz lielāka summa.

— Vispirms es gribētu zināt, kas jums prātā,— brīdi padomājis, puisis atbildēja.— Kad viņa pa telefonu mēģināja jūs atdarinut, viņai tas izdevās tīri labi, lai cik tas dīvaini būtu. Šo meiču esmu novērojis stundām ilgi un izpētījis tik labi kā neviens cits. Viņa ies līdz galam, par to varat nešaubīties.

— Maz ticams,— Mikija iebilda.

— Ko jūs esat izlēmusi darīt?

— Neko, es jau jums teicu. Jūs man esat nepieciešams, lai turpinātu viņas novērošanu. Drīz atbrauks Žanna. Es gribētu uzzināt, kad viņas sadomājušas pielaist mājai uguni.

— Varbūt to viņas vēl nav nospriedušas.

— Kad būs nospriedušas, es gribu to uzzināt. Ja es to zināšu, apsolu, ka nekas nenotiks.

— Labi. Es pacentīšos. Tas ir viss?

— Vakaros parasti villa ilgi stāv tukša. Kad mēs aizbraucam, vai nevarat paskatīties, kādā stāvoklī ir blīve? Varbūt tā mēs kaut ko uzzinātu. Es nevaru viņu atturēt no plāna realizēšanas. Viņai tikai jāaizver aiz sevis vannasistabas durvis.

— Kāpēc jūs viņām skaidri un gaiši visu nepasakāt? Vai saprotat, ar ko jūs šobrīd rotaļājaties?

— Ar uguni,— Mikija atteica.

Viņa piespiesti iesmējās un iedarbināja motoru. Atceļā viņa runāja par savu ceļabiedru, par viņa vijīgajām kustībām, kas viņai ļoti patīkot. Puisis klusībā prātoja, ka viņa ir skaista, daudz vairāk iekārojama nekā citas meitenes, kuras viņš ir pazinis, bet viņam jābūt apdomīgam. Pat ja viņa tūdaļ piekristu doties līdzi un ļautos viņam, desmitreiz simt tūkstoši franku viņam piederētu ilgāk nekā tas īsais brīdis, ko abi pavadītu kopā.

It kā nolasījusi viņa domas, Mikija atlaida vienu roku no stūres un sniedza viņam naudu, ko bija apsolījusi iedot.

Ko lai dara — viņš dzīvoja pie vecākiem, un vienmēr nācās krietni papūlēties, lai atrastu kādu klusu vietiņu.

Viņš darīja, kā Mikija bija lūgusi. Četras reizes nedēļā viņš nolūkojās, kā abas meitenes iekāpj mašīnā un aizbrauc diezin uz kurieni. Viņš iegāja villā caur garāžu, kas vienmēr stāvēja neaizslēgta, un nopētīja blīvi.

Divas reizes viņš satikās ar melnmataino mantinieci: pēcpusdienā, kad viņa viena pati bija pludmalē klintsraga pakājē, un vakarā Lasjotas ostas alus bārā. Viņa izskatījās bezrūpīga, it kā būtu pārliecināta, ka ir noteicēja par situāciju. Viņa apgalvoja, ka nekas nenotiks.

Viņas izturēšanās pēkšņi mainījās, kad Kadē zemesragā ieradās zeltmatainais meitietis.

Veselu nedēļu viņš tās visas trīs novēroja, līdz beidzot Mikija viņam padeva zīmi. Parasti viņš uzturējās ceļa malā aiz mājas, bet reizēm pienāca tuvāk un klausījās, ko viņas istabās runā. Kādu vakaru Mikija basām kājām, peldkostīmā viena pati atgriezās no pludmales. Viņi norunāja vakarā satikties.

Tas notika Lasjotas ostā. Neizkāpusi no mašīnas, Mikija iedeva viņam piecas desmittūkstoš franku banknotes un paziņoja, ka viņa pakalpojumi vairs nav vajadzīgi. Cik varēja noprast, tas meitietis bija vairākas reizes pamanījis viņu slapstāmies ap māju. Katrā ziņā viņu plāns ir bijis tikai joks, par to viņa tagad esot pārliecināta. Mikija tam draudzīgi ieteica apmierināties ar saņemto summu un aizmirst šo notikumu. Ja tas vēl neliksies mierā, viņa apņēmusies darīt visu, lai tam pārietu patika turpināt, un viņa zina, kā to panākt.

Mašīna pabrauca nelielu gabaliņu, apstājās, tad atpakaļgaitā atgriezās pie puiša. Pavērusi durvis, Mikija sacīja:

— Galu galā es pat nezinu, kā jūs sauc.

Viņš atteica, ka tas viņai nemaz neesot jāzina.

Viņš man sacīja, ka esot Seržs Repo. Kad gribēju saukt palīgā, viņš man aizspieda muti ar plaukstu un ievilka mani garāžā. Sapratis, ka es vairs netaisos kliegt un klausos viņā, viņš aprobežojās ar to, ka turēja mani iespiestu starp mašīnu un garāžas sienu, labo roku atlauzis man aiz muguras. Viņš runāja klusā un uztrauktā balsī vismaz kādu pusstundu, nelaizdams mani vaļā un saspiezdams roku vēl ciešāk ikreiz, kad mēģināju izrauties. Stāvēju, atmuguriski atliekusies pār fiata priekšgalu, un nejutu pamatu zem kājām.

Garāžas bīdāmās durvis bija palikušas pusvirus. Mēness, kas spīdēja iekšā pa spraugu, apgaismoja lielu telpas daļu. Šķita, ka tumsa sakustas līdz ar katru puiša kustību.

— Pēc tās sarunas es šim pasākumam atmetu ar roku,— viņš stāstīja.— Piektajā jūlijā uzzināju, ka ugunsgrēkā viens patiešām ir gājis bojā, un tas visu mainīja. Sākumā domāju, ka Domenika visus pārspējusi viltībā, bet pēc tam man radās daži jautājumi. Būros cauri avīzēm, iztaujāju šejienes iedzīvotājus, bet neko tuvāk neuzzināju. Man nedeva mieru amnēzija.

Viņš arvien biežāk apklusa, lai ievilktu elpu, un satvēra mani ciešāk, bet es vēl vairāk atliecos pār mašīnu. Viņš bija nedaudz vecāks, nekā Ivetas kundze teica, vai arī sīkās krunkas acu kaktiņos viņu darīja vecāku, kad uz viņa sejas krita mēnessgaisma.

Es biju bez elpas. Pat tad, ja es gribētu kliegt, es nevarētu.

— Ir pagājuši trīs mēneši,— viņš turpināja,— vesela mūžība. Nu jūs esat atgriezusies. Kad es jūs ieraudzīju ar to gaišmataino meitieti, sapratu, ka tai otrajai nav izdevies tikt sveikā cauri un ka jūs esat Mikija. Es gan mazliet šaubījos, jo kopš jūlija jūs esat ļoti pārvērtusies. Jūs nav viegli pazīt ar šitiem matiem un seju! Pēdējās dienās es jūs novēroju. Un tad vēl repetīcijas — staigā tā, sapogā .jaku šitā, tas viss ir bleķis. .. Patiesībā es nedomāju, ka uzzināšu ko jaunu. Taču tagad manas šaubas ir daudzkārt pieaugušas. Tas biju es, kas jūs informēja. Tāpēc es gribu saņemt savu daļu. Vai pielēca?

Izmisusi papurināju galvu, bet viņš mani pārprata.

— Netēlojiet muļķi!— viņš iesaucās, pieraudams mani stāvus, tā ka man gandrīz pārlūza mugura.— Labprāt ticu, ka esat dabūjusi pa galvu. Ja jūs būtu, simulējusi, tas būtu nācis gaismā. Taču jūs ļoti labi zināt, ka esat viņu nogalinājusi.

Šoreiz piekrītoši pamāju ar galvu.

— Dieva dēļ, laidiet mani vaļā,— es murmināju, viņš to drīzāk nolasīja no lūpām nekā sadzirdēja.

— Vai beidzot esat sapratusi?

Vārgi pamāju. Viņš vilcinādamies atlaida manu roku, nedaudz atkāpās, taču turēja ciet aiz sāna, it kā baidīdamies, ka es varētu izsprukt no viņa nagiem. Kad sabruku uz motora pārsega, viņš mani noturēja. Cauri naktskreklam sajutu viņa miklo plaukstu.

— Kad atgriezīsies jūsu draudzene?

— Nezinu. Pēc dažām dienām. Lūdzu jūs, laidiet mani vaļā! Es nekliegšu un nebēgšu projām.

Atgrūdu viņa roku. Viņš atkāpās līdz garāžas sienai, un mēs ilgu laiku klusējām. Atbalstījos pret mašīnu un atliecos taisni. Acu priekšā viss sagriezās — vienreiz, otrreiz, taču es paliku stāvam. Tad sapratu, ka stingst pēdas un ka čības esmu pazaudējusi brīdī, kad viņš mani ievilka garāžā. Palūdzu, lai viņš tās atnes.

Kad biju apāvusi kājas, viņš atkal paspēra soli uz manu pusi.

— Es negribēju jūs izbiedēt. Gluži otrādi, es ļoti vēlos, lai mēs saprastos. Jūs pati piespiedāt mani tā ar jums apieties. Patiesībā viss ir ļoti vienkārši. Es varu jūs mocīt vai ari likt mierā. Jūs mocīt es negribu. Jūs man solījāt miljonu franku. Jūs man iedosiet divus — vienu par sevi, otru — par to gaišmataino meitieti. Taisnīgi, vai ne?

Es visam piekritu. Mana vienīgā vēlēšanās bija tikt no viņa vaļā, palikt vienai un sakopot domas. Es viņam būtu apsolījusi nezin ko. Droši vien viņš to nojauta, jo paziņoja:

— Tikai padomājiet par vienu! Jūsu paraksts vēi arvien ir atrodams burtnīcā. Es tūlīt iešu prom, taču palikšu tepat netālu, es jūs neizlaidīšu no acīm, tāpēc nedariet muļķības. Vienreiz jūs mani jau apvedāt ap stūri, otrreiz vairs neizdosies.

Viņš atkāpās vēl pāris soļu un tagad stāvēja uz garāžas sliekšņa mēnessgaismā.

— Vai varu uz jums paļauties?

Atteicu — jā, jā, ejiet projām! Piebildis, ka atnāks vēl, viņš pazuda. Viņš attālinājās nedzirdamiem soļiem. Kad pēc brīža izgāju no garāžas, mēness apspīdēja tukšu valstību, un man gandrīz sāka likties, ka nupat esmu redzējusi vēl vienu murgu.

Līdz pat ritam nevarēju ne acu aizvērt. Man atkal sāpēja pakausis un mugura. Kratīja drebuļi.

Centos atcerēties vārdu pa vārdam visu, ko viņš man teica. Bet jau garāžā, lai ari viņš mani turēja ļoti neērtā stāvoklī, ik teikums, ko viņš man sacīja tieši sejā, atsauca atmiņā dažādus tēlus. Gribot negribot viņa stāstījumam klājās pāri manis pašas redzējums. Viss bija deformējies.

Kuram tad galu galā ticēt? Es nekad neko nebiju piedzīvojusi pati. Es izdzīvoju citu cilvēku sapņus. Žanna man stāstīja par Mikiju pēc savas izpratnes, un tas bija sapnis. Es viņā klausījos un visu izskaidroju pēc sava prāta, un, kad vēlāk domās pārlūkoju tos pašus notikumus ar tiem pašiem cilvēkiem, radās cits sapnis — vēl nepatiesāks.

Žanna, Fransuā Rusēns, Seržs Repo, dakteris Dulēns, Ivetas kundze — tie visi bija spoguļi, kuros atspoguļojās citi spoguļi. Nekas no tā, par ko es biju pārliecināta, galu galā neeksistēja citādi kā tikai manās iedomās.

Tonakt es pat nepūlējos izskaidrot Mikijas dīvaino izturēšanos pret Seržu Repo. Nemaz nerunājot par to, ka varētu mēģināt vēlreiz restaurēt atmiņā nakti, kad notika ugunsgrēks.

Līdz pat rītausmai pa galvu malās dažādas maznozīmīgas detaļas, es riņķoju kā kaķis ap karstu putru. Tā, piemēram, man ienāca prātā Serža kustība, kad viņš noliecās pār MG sēdekli, lai paņemtu burtnīcu melnos vākos. (Kāpēc melnos? Viņš neminēja krāsu.) Vai viņš bija noskūpstījis Mikiju (es jūs tā drusku pat nobučoju)— uz vaiga, uz lūpām, noliecoties, atliecoties? Un vai tas, ko viņš stāstīja, vispār bija patiesība?

Man likās, ka esmu piesūkusies ar tā lētā odekolona smaržu, ko viņš bija salējis sev matos. Ari Mikija to bija ievērojusi. Viņš man sacīja: «Jūsu paraksts bija nevainojams, es to uzreiz pārbaudiju paneļuguņu gaismā. Jūs man pat pavaicājāt у ko esmu ielējis sev matos. Tā ir pavisam speciāla manta, tā nākusi no Alzirijas, es tur dienēju. Kā redzat, to es nebūtu varējis izfantazēt!»

Iespējams, ka Mikijai viņš pateica, kā sauc to odekolonu. Taču garāžā viņš to man nepateica — smaržai nebija nosaukuma. Vairāk nekā doma par ļaunumu, ko viņš varētu nodarīt man un Žannai, mani tracināja šī smarža, kas bija iesūkusies manos cimdos un rokās, bet varbūt man tikai tā šķita; nespēju vairs ilgāk paciest tumsu un iededzināju lampu. Tas izspiedējs droši vien klīst ap māju un neatstāsies no manis ne soli. Viņš mani uzmana kā savu īpašumu — kā atmiņu un smadzenes, kas pieder viņam.

Es devos uz vannasistabu, nomazgājos un likos atpakaļ gultā, taču no smakas, kas mani vajāja, nebiju tikusi vaļā. Nezināju, kur meklēt miegazāles. Aizmigu tikai tad, kad caur logu aizvirtņiem iespīdēja saule.

Kad ap pusdienlaiku satrauktā Ivetas kundze mani modināja, likās, ka vēl arvien visapkārt vējo odekolona smarža.

Pirmais, kas ienāca prātā: Seržs droši vien nojauš, ka mēģināšu brīdināt Žannu. Ja es tā rīkošos, viņš agri vai vēlu to dabūs zināt, sāks psihot un ziņos policijai. To nedrīkst pieļaut.

Pēc pusdienām izgāju ārā. Viņš nekur nebija redzams. Šķiet, ka es viņam palūgtu atļauju piezvanīt Žannai uz Florenci.

Nākamās divas dienas, gaidīdama, kad uzradīsies Seržs, domās pārcilāju pašus absurdākos plānus, kā tikt no viņa vaļā, nebrīdinot Žannu. Staigāju šurpu turpu no liedaga līdz dīvānam pirmā stāva istabā. Seržs nerādījās.

Trešajā dienā — tā bija mana dzimšanas diena — Ivetas kundzes izceptā torte man atgādināja, ka šajā datumā tiks atvērts testaments. Tātad Žanna man katrā ziņā piezvanīs.

Viņa piezvanīja pēcpusdienā. Seržs droši vien bija pastā. Viņš noteikti klausīsies mūsu sarunu. Viņš sapratīs, ka esmu Do. Nezināju, kā palūgt Žannu, lai viņa atbrauc. Es teicu, ka man klājas labi, ka ilgojos pēc viņas. Viņa atbildēja, ka arī viņa ilgojoties pēc manis.

Man nedeva mieru apziņa, ka mūs kāds noklausās, taču beidzot tomēr pamanīju, ka Žannas balsī ieskanas kas neparasts.

— Nieki,— viņa attrauca.— Esmu nogurusi. Ir radušies nelieli sarežģījumi. Man jāpaliek te vēl pāris dienu.

Žanna lūdza, lai es neuztraucos. Viņa man visu paskaidrošot, kad atgriezīsies. Kad saruna bija beigusies, man šķita, ka tieku uz visiem laikiem atšķirta no Žannas. Neko neatbildējusi, aizsūtīju viņai telefonisku buču.

Nākamais rīts atnesa jaunas izbailes. Paskatījusies laukā pa guļamistabas logu, ieraudzīju divus vīrus, kas stāvēja pie garāžas un kaut ko rakstīja. Viņi pacēla galvu un pamāja man sveicienu. Viņi izskatījās pēc policistiem.

Kad nokāpu lejā, viņi jau bija aizgājuši. Ivetas kundze zināja teikt, ka tie esot Lasjotas ugunsdzēsības dienesta darbinieki. Viņi atnākuši kaut ko pārbaudīt, bet kalpotāja īsti nezināja — ko.

Es nodomāju: «viņi» ir uzsākuši jaunu izmeklēšanu.

Gāju atpakaļ uz savu istabu apģērbties. Nesapratu, kas ar mani notiek. Es trīcēju, arī rokas trīcēja. Atkal nespēju pati uzvilkt zeķes, lai gan biju to jau iemācījusies. Taču manas domas bija dīvaini sastingušas, kā paralizētas.

Te pēkšņi, labu brīdi nostāvējusi basām kājām istabas vidū ar zeķēm rokās, es it kā izdzirdēju balsi: «Ja Miki ja to būtu zinājusi, viņa aizstāvētos. Viņa bija spēcīgāka par tevi, tu biji viena, viņa nebūtu gājusi bojā. Tas puisis melo.» Bet cita balss sacīja: «Seržs Repo par jums jau ir paziņojis policijai. Šie vīri nav ieradušies trīs mēnešus pēc ugunsgrēka, lai sava prieka pēc tevi satrauktu. Bēdz taču projām, brauc pie Žannas!»

Lāgā neapģērbusies, izgāju gaitenī. Kā mēnessērdzīga devos uz Domenikas izdegušo istabu.

Tajā uz palodzes sēdēja nepazīstams vīrietis gaišpelēkā lietusmētelī. Droši vien es biju izdzirdējusi troksni un nospriedusi, ka ir atnācis Seržs Repo, taču šo jauno, kalsno vīrieti ar skumjajām acīm es nekad nebiju redzējusi. Neizskatījās, ka viņš būtu pārsteigts, mani ieraugot; viņu neizbrīnīja ne mans izskats, ne izbailes. Es paliku stāvam pie durvīm, piespiedusi pie lūpām zeķes, ko turēju rokā,— tā mēs labu laiku skatījāmies viens uz otru un neteicām ne vārda.

Istaba bija ugunsgrēka sapostīta, tukša, pamesta, bez mēbelēm, izlauzītu parketu. Sirds apstājās pukstēt. Viņa acīs es izlasīju, ka viņš mani nicina, ka viņš ir mans ienaidnieks, ka ari viņš zina, kā mani pazudināt.

Viņam aiz muguras vējā klaudzēja pusapdedzis vēdlodziņš. Vīrietis piecēlās un lēnām aizgāja līdz istabas vidum. Tad viņš ierunājās. Viņš jau vienreiz esot ar mani runājis pa telefonu. Viņš esot Gabriels, Domenikas draugs. Viņš teica, ka es esmu nogalinājusi Domeniku. Viņam jau pašā pirmajā brīdī bijusi tāda priekšnojauta. Šodien viņš par to ir pārliecināts, un rīt viņam būs pierādījumi. Ārprāta murgi, pasacīti rāmā balsī.

— Ko jūs te darāt?

— Es meklēju,— viņš atbildēja.— Es jūs meklēju.

— Jums nav tiesību ienākt manā mājā.

— Jūs man šīs tiesības tūlīt dosiet.

Viņš esot gaidījis, viņš nesteidzoties. Viņš esot pareizi darījis gaidīdafns. Kopš vakardienas viņš zinot, kādēļ esmu nogalinājusi Domeniku. Viņa profesija dod viņam pilnīgas

Viņa ierašanās iemesls bija dzīvības un pensijas apdrošinā sanas līgums, ko bija noslēguši tās bankas kalpotāji, kurā ] strādāja Domenika. Tieši šai apdrošināšanai viņi varot  pateikties, ka iepazinušies. Viņš man vaicāja, vai man nešķiet, ka dzīve ir pilna dīvainību: viņš bija gaidījis trīs  mēnešus, labi zinādams, ka šajā kontraktā atradīsies nosacījums, kas ļaus viņam uzsākt izmeklēšanu. Viņš pat no savas  kabatas bija izdarījis pēdējās iemaksas, tiklīdz uzzinājis par Do nāvi. Ja apdrošināšanas aģentūra, kur viņš strādā, dabūs  zināt šo pārkāpumu, viņš vairs nekur nevarēs atrast darbu \ savā specialitātē. Toties viņš būs atriebis savu mīļāko.

tiesības tikt iekšā pie manis. Dienvidos viņš palikšot tik ilgi, cik nepieciešams, lai pierādītu, ka notikusi slepkavība, ur visi izdevumi viņam esot apmaksāti.

Es nedaudz nomierinājos. Viņš gribēja mani iespaidot, parādīt savu ciešo apņēmību. Viņš neko nezināja.

Viņš man paskaidroja, ka Itālijā viss būtu citādi. Viņu  sagaidītu atplestām rokām. Do Francijā bija noslēgusi tikai vienu apdrošināšanas līgumu uz desmit gadiem ar divi tūkstoši franku ikmēneša iemaksu, taču visu veidu apdrošināsanas līgumi, ko noslēgusi Sandra Rafermi, sniedzas desmitiem miljonos. Ja radīsies kaut mazākie iebildumi pret kādu kontraktu, itāļu apdrošināšanas firmas būs ārkārtīgi ieinteresētas.

Iebildumi? Rafermi apdrošināšanas līgumi? Es neko nesapratu. Atgriezās nemiers. Gabriels pat izskatījās drusku pārsteigts, tad droši vien atskārta, ka par dažiem jautājumiem neesmu informēta. Šis bija vienīgais brīdis, kad viņa seja atplauka — vairāk aiz ironijas, nevis prieka.

— Ja jūs šovakar un rīt mani traucēsiet, māja būs pilna ar okšķeriem, kas ir vēl piekasīgāki par mani,— viņš draudēja.

— Pilnīgi pietiks, ja es atskaites ziņojumā ieminēšos, ka meitene, kurai ir kaut kas slēpjams, neizrāda pretimnākšanu. Vēlreiz izstaigāšu māju. Iesaku jums apģērbties, pēc tam parunāsim.

Viņš apcirtās uz papēžiem un mierīgi devās uz izdegušo vannasistabu. Pie sliekšņa viņš pagriezās. Lēnām, uzsvērdams katru vārdu, viņš pateica, ka manai draudzenei Florencē ir radušās nopietnas nepatikšanas: mantiniece ir Do.

Pēcpusdienu pavadīju, citu pēc cita griezdama visus Florences telefonu numurus, kādus vien varēju atrast Žannas papīros. Pret vakaru beidzot kāds pacēla klausuli.

Man nezināja pateikt, kā lai sazvanu Žannu, bet apstiprināja, ka desmit dienas pirms pēdējās lēkmes Rafermi ir gluži vienkārši uzrakstījusi pavisam jaunu testamentu. Itāļu valodā zināju tikai tos dažus izteicienus, ko biju iemācījusies pēdējās nedēļās, un Ivetas kundze, kas turēja otru klausuli, nebija nekāds labais tulks. Saruna bija diezgan nesakarīga, un es sevi mierināju ar dornu, ka neesam pareizi sapratušas.

Domenikas draugs grozījās pa māju. Viņš nebija pusdienojis, nebija pat novilcis lietusmēteli. Reizēm viņš pienāca pie manis un, neņemot vērā Ivetas kundzes klātbūtni, kā policists uzdeva jautājumus, uz kuriem es nevarēju atbildēt.

Viņš visur bāza savu degunu, un es neuzdrošinājos viņu raidīt prom, lai nevienam neliktos, ka uz mani krīt aizdomas. Šķita, it kā es būtu ierauta viņa soļu atvarā.

Gabriels vēl arvien bija tepat, staigāja ap māju, kad pēkšņi straume atvarā apstājās griezties un man ienāca prātā traka doma: ari Mikijai ir bijis tieši tāds pats nolūks kā man! Viņa gribēja ieņemt manu vietu, lai atgūtu savu mantojumu!

Aizgāju uz savu istabu, uzvilku mēteli un paņēmu naudu, ko Žanna bija man atstājusi. Apmainīju cimdus. Atvērusi atvilktni, kurā glabājās tīrie cimdi, ieraudzīju Mikijas čemodānā atrasto mazo revolveri ar perlamutra spalu. Krietnu brīdi vilcinājusies, beidzot to paņēmu.

Vīrietis lietusmētelī stāvēja pie garāžas un klusēdams noskatījās, kā es iedarbinu mašīnu. Kad mašīna sāka braukt, viņš mani pasauca. Viņš atvēra durtiņas un pavaicāja, vai es arī tagad neuzskatu, ka dzīve ir pilna dīvainību: mani pazudinās skaista mašīna.

— Jūs zinājāt, ka Do saņems mantojumu,— viņš man sacīja.— Jūs to zinājāt, jo jūsu krustmāte to jums bija pavēstījusi. Jūs viņai piezvanījāt no Parīzes tajā vakarā, kad pēc jums atbrauca guvernante. Tas ir ierakstīts testamentā melns uz balta. Jūs nosvinējāt Do dzimšanas dienu, atgriezusies sabarojāt viņu ar miegazālēm, ieslēdzāt viņu istabā un pielaidāt uguni vannasistabai.

— Jūs esat galīgi traks!

— Jūs visu bijāt paredzējusi iepriekš. Atskaitot divus momentus: pirmkārt, to, ka zaudēsiet atmiņu un ka aizmirsīsiet pat savu nodomu uzdoties par Domeniku. Otrkārt, to, ka istaba neaizdegsies. Jo istaba neaizdegās!

— Negribu jūsos klausīties! Ejiet prom!

— Vai zināt, ko es visus šos trīs mēnešus darīju? Studēju lietas par ugunsgrēkiem, kuras uzkrājušās kopš mūsu firmas nodibināšanas. Mājas novietojums, vēja virziens tajā vakarā, eksplozijas lielums, vietas vannasistabā, kur uguns dega visspēcīgāk,— viss liecina par to, ka šī nolāpītā uguns nebūtu aizsniegusi Domenikas istabu. Ugunsgrēks būtu izpostījis vienu mājas daļu, bet nebūtu pagriezies atpakaļ. Jums nācās aizdedzināt Domenikas istabu no garāžas puses, kas atrodas tieši zem viņas istabas.

Skatījos uz viņu. Viņš noprata, ka viņam izdodas mani pārliecināt. Viņš mani satvēra aiz pleca. Es izrāvos.

— Paejiet nost, vai arī es jums uzbraukšu virsū!

— Un pēc tam sadedzināsiet mašīnu, tāpat kā sadedzinājāt to otru? Šoreiz uzklausiet padomu: nepsihojiet, nezaudējiet galvu un, kad šķērdīsiet benzīna tvertni, dariet to akurāti. Ja labi pameklē, viss top redzams.

Mašīna uzņēma gaitu. Viņš atsitās pret fiata pakaļējo spārnu un zaudēja līdzsvaru. Izdzirdēju Ivetas kundzes kliedzienus.

Pēc operācijas vairs nevadīju mašīnu tik labi, lai brauktu ar lielu ātrumu. Sāka krēslot, un tālumā pie līča iemirdzējās Lasjotas ugunis. Ja Seržs Repo beidz darbu piecos tāpat kā vasarā, es viņu nesatikšu. Taču jāpanāk, lai viņš klusē.

Pastā viņa nebija. Es vēlreiz piezvanīju uz Florenci. Žannu neizdevās atrast. Kad atkal apsēdos pie stūres, jau bija pilnīgi satumsis, man sala, bet nejaudāju pacelt mašīnai jumtu.

Kādu laiku riņķoju pa Lasjotu cerībā satikt Seržu Repo, un viena manas būtības daļa tiešām uz to cerēja. Otra domāja tikai par Mikiju — par to, vai es esmu vai neesmu Mikija, un par Žannu. Žanna nevarēja kļūdīties un mani mānīt. Seržs meloja. Mikija neko nezināja. Es esmu Do, un es veltīgi esmu izdarījusi slepkavību, lai iegūtu mantojumu, kas man nepienācās, bet kas man būtu ticis arī bez slepkavības. Vajadzēja tikai nogaidīt. Jocīgi, taisni jāsmejas. Kāpēc tad man nenāk smiekli?

Braucu atpakaļ uz Kadē zemesragu. Jau pa gabalu ieraudzīju mājas priekšā vairākas mašīnas ar iededzinātām ugunīm. Policija. Apstājos ceļmalā. Centos sakopot domas, izstrādāt kādu rīcības plānu, vēlreiz domās atgriezties pie ugunsgrēka.

Arī tas bija komiski. Trīs mēnešus esmu nemitīgi kaut ko meklējusi, gribējusi kaut kam tikt uz pēdām. Gluži tāpat kā tas modrais apdrošināšanas aģentiņš esmu veikusi izmeklēšanu, lāču man ir veicies labāk nekā viņam: šajā notikumā, kas viņu tik ļoti ieinteresējis, vienmēr iznāca darīšana ar

mani. Es biju izmeklētāja, slepkava, upuris, lieciniece — viss vienā personā. Nekad nevienam neizdosies izdibināt, kas patiesībā bija noticis — ja nu vienīgi ķīniešu dieviņam ar īsajiem matiem, un tas notiks šovakar, rīt vai nenotiks nekad.

Kājām devos uz mājas pusi. Pirmais stāvs bija pilns ļaužu, starp viņu melnajām mašīnām es ieraudzīju Žannas balto fiatu. Jumts tam bija nolaists lejā, uz pakaļējā sēdekļa stāvēja čemodāns, uz priekšējā aizmirsts mētājās balts lakatiņš. Žanna bija šeit. . .

Tīdamās mētelī, lēnām gāju projām. Kabatā sataustīju Mikijas revolveri. Aizgāju uz pludmali: Serža tur nebija. Devos atpakaļ uz autoceļu. Arī tur viņš nebija redzams. Sēdos mašīnā un atkal braucu uz Lasjotu.

Pēc stundas es viņu ieraudzīju uz kafejnīcas terases kopā ar rudmatainu meiteni. Pamanījis, ka es kāpju ārā no mašīnas, viņš pameta skatienu visapkārt, satraukts par tikšanos. Gāju pie Serža, viņš piecēlās. Lampas gaismā viņš pat paspēra divus soļus uz manu pusi — divus pēdējos soļus kā nogrēkojies kaķis. No piecu metru attāluma izšāvu uz viņu, netrāpīju, tad gāju arvien tuvāk, raidīdama viņa virzienā lodi pēc lodes. Viņš nokrita, saliecies uz priekšu, galva atsitās pret trotuāra malu. Pēc ceturtā šāviena vēl divas reizes pa tukšo nospiedu gaili. Tam vairs nebija nozīmes, es zināju, ka viņš ir miris.

Skanēja kliedzieni, skrejošu soļu troksnis. Iekāpu fiatā un braucu cauri ļaužu straumei, kas kļāvās ap mani. Mašīnas priekšā pūlis pašķīrās. Es nodomāju: tagad visi liks Žannu mierā, viņa mani paņems rokās un aijās, līdz es būšu aizmigusi, es viņai neprasīšu neko vairāk kā vien to, lai viņa mani mīl arī turpmāk. Manas mašīnas ugunis slaucīja nost no ceļa maitasputnus, kas pajuka uz visām pusēm.

Žanna — nemierīga, nedaudz bālāka kā parasti — stāvēja ēdamistabā, atspiedusies pret sienu, un gaidīja.

Viņa bija pirmā, kas mani ieraudzīja. Redzēju vienīgi viņas seju — pārvērtušos līdz nepazīšanai, aprimušu un apjukušu. Tikai pēc krietna brīža, kad mūs abas izšķīra, es pamanīju arī citu cilvēku klātbūtni: Ivetas kundzi, kas raudāja un priekšautā slaucīja acis, divus policistus uniformās un trīs privātās drēbēs un vienu no vīriešiem, kurus šorīt redzēju garāžā.

Žanna man pateica, ka es tieku apsūdzēta Domenikas Loī slepkavībā un ka mani vedīs prom, bet tās esot galīgās blēņas — lai es uzticos viņai, es taču zinu, ka viņa neļaus darīt man pāri.

— Es zinu, Žanna.

— Tev nekas nenotiks. Ar tevi nekas nevar notikt. Viņi mēģinās tevi ietekmēt, bet neklausies nevienā.

— Es klausīšu tikai tevi.

Mūs izšķīra. Žanna vaicāja, vai mēs abas nevarētu uzkāpt augšā un sakārtot Čemodānu. Policists, kas runāja ar marseļiešu akcentu, sacīja, ka ies mums līdzi. Viņš palika gaitenī. Žanna aizvēra manas istabas durvis un stāvēja, atbalstījusies pret tām. Skatoties uz mani, viņa sāka raudāt.

— Žanna, pasaki man, kas es esmu.

Viņa papurināja galvu un asaru pilnām acīm teica, ka nezina, ka es esmu viņas mazā meitiņa, viņa vairs nesaprotot, kas es esmu. Tagad tas viņai esot gluži vienalga.

— Tu pārāk labi pazini Mikiju, lai kļūdītos. Tu pazīsti mani ... Tu taču viņu labi pazini, vai ne?

Žanna tikai purināja galvu un atkārtoja — nē, nē, tā ir taisnība, viņa nepazīstot Mikiju, tieši Mikiju pēdējos četrus gadus viņa pazinusi vissliktāk. Miki ja bēgusi no viņas kā no spitālīgās, Žanna viņu vairs nevarējusi pazīt.

— Kas notika pirms četriem gadiem?

Žanna raudāja un raudāja, cieši apskāva mani un stāstīja: nekas, pirms četriem gadiem nekas nenotika, kaut kāda muļķība, viens skūpsts, tikai viens skūpsts, taču viņa nesaprata, viņa vairs nevarēja paciest manu klātbūtni, viņa bija mani pārpratusi.

Ar delnas virspusi noslaucījusi acis, Žanna mani rupji atgrūda un sāka kārtot čemodānu. Apsēdos uz gultas viņai blakus. T

— Es tev ielikšu trīs džemperus,— viņa runāja, jau nomierinājusies.— Ja tev būs kas nepieciešams, tu man palūgsi.

— Žanna, Mikija visu zināja.

Viņa papurināja galvu un teica:

— Lūdzu tevi, dieva dēļ, viņa neko nezināja, tu te nesēdētu, ja viņa būtu zinājusi. Tad būtu mirusi tu, nevis viņa.

— Kāpēc tu gribēji viņu nogalināt?— pieklusinājusi balsi, es vaicāju, saņēmusi Žannu aiz rokas.— Tās naudas dēļ?

Žanna pakratīja galvu un sacīja — nē, nē, mani spēki bija galā, nauda man bijusi nebijusi, apklusti, ļoti lūdzu tevi!

Es paklausīju. Pieglaudu vaigu viņas plaukstai. Viņa to neatrāva un ar otru roku lika čemodānā manas drēbes. Viņa vairs neraudāja.

— Beigu beigās man būtu palikusi tikai tu,— es viņai teicu.— Ne mantojuma, ne sapņa pirms aizmigšanas, tikai tu.

— Kas tas ir —«sapnis pirms aizmigšanas»?

— Tu jau tā mēdzi sacīt — pasakas, ko pati sev stāstīji, kad strādāji bankā.

Man uzdeva jautājumus. Mani ieslodzīja cietuma slimnīcas palātā. Un atkal manā dzīvē mijās tumsa, kad gulēju aizmigusi, ar spilgtu gaismu, kad atvērās durvis uz pagalmu un mani izveda pastaigāties.

Divas reizes aiz pieņemamās telpas režģiem redzēju Žannu. Es viņu vairs netirdīju. Viņa bija bāla un nomākta, kopš uzzināja, ka esmu noslepkavojusi pasta ierēdnīti. Viņai bija kļuvis skaidrs daudz kas no tā, kas noticis viņas prombūtnē, un pat smaids, ko viņa centās man rādīt, bija apdzisis.

Lasjotas mašīnu kapsētā tika izdarīta MG atlieku ekspertīze, tika izpētīta arī Serža Repo dzīve. Uz sasprāgušās benzīna tvertnes atrada ļaunprātīga bojājuma pēdas, taču nevarēja uziet nevienu pavedienu, kas aizvestu līdz telegrammai. Tā es nācu pie secinājuma, ka šis izspiedējs ir pūtis miglu acīs, ka tāda piegādājamo telegrammu reģistra nemaz nav. Viņš bija licis Mikijai parakstīties sazin kur.

Es nogalināju Seržu Repo, lai viņš nevarētu pastāstīt, kāda loma šajā notikumā bijusi Žannai, taču pat mana otrā slepkavība ir bijusi veltīga. Žanna pati visu izstāstīja, kad bija savākusi atlikušo naudu, lai samaksātu advokātiem.

Es visā atzinos, kad uzzināju, ka Žanna neko nav noklusējusi. Tika izvirzīta apsūdzība ne vien pret mani, bet arī pret Žannu. Es viņu redzēju īsu acumirkli, kad gāju ārā no izmeklētāja kabineta. Mēs satikāmies uz sliekšņa.

— Ļauj rīkoties man, labi?— viņa man teica.— Pilnīgi pietiks, ja būsi paklausīga un padomāsi.

Viņa pataustīja manus matus un atzina, ka tie ir krietni paaugušies. Viņa man paziņoja, ka mani vedīšot uz Itāliju, kur notikšot papildizmeklēšana.

— Uzvedies, kā Mikijai pieklājas,— viņa vēl piebilda. — Esi tāda, kā es tev mācīju.

Žanna izstāstīja visu, ko no viņas gribēja dzirdēt, un pat vairāk, taču viņa neminēja ne pušplēsta vārda, ka bija noslēgusi vienošanos ar Domeniku Loī,— to neuzzināja neviens. Es sapratu, kāpēc: ja es par to klusēšu, ja es esmu Mikija, tad man uzliktais sods nebūs tik smags. Žanna bija mana guvernante. Tātad īstā vainīgā būs viņa.

Kad satumst, manā rīcībā ir daudzas stundas, ko varu veltīt pārdomām.

Reizēm man nav ne mazāko šaubu, ka esmu Mišela Izolā. Es uzzinu, ka esmu izslēgta no mantojuma un ka Domenika ar Žannu gatavojas mani nogalināt. Sākumā nolemju izjaukt viņu ieceri, bet vēlāk, kad redzu abas savā tuvumā, mainu nodomu, piesavinos viņu plānu un nogalinu Domeniku, lai pati stātos viņas vietā.

Reizēm ieņemu Do vietu, lai iegūtu mantojumu, kuru man ir negodīgi noskaudusi atriebīgā krustmāte, juzdama tuvojamies galu. Reizēm es tā rīkojos, lai atgūtu zudušu maigumu — to, ko man sniedza Žanna. Reizēm tā daru, lai atriebtu sevi, reizēm — lai atkal sāktu visu no sākuma, reizēm — lai sagādātu ciešanas, reizēm — lai tās aizmirstu. Vēl citreiz, un tas, bez šaubām, būtu vistuvāk patiesībai, it visu šo apsvērumu dēļ, lai paliktu tā, kas es esmu sev nolemtajā liktenī un būtu pavisam cita kopā ar Žannu.

Ir naktis, kad atkal kļūstu par Domeniku. Seržs Repo meloja — Mikija neko nezināja. Es viņu nogalināju, bet, tā kā istaba neaizdegās, izraisīju otru ugunsgrēku garāžā. Un gluži nejauši esmu kļuvusi par to, kurai patiešām bija iemesls izdarīt slepkavību.

Vai es būtu Domenika vai Mišela, pēdējā brīdī attopos degošā istabā. Esmu otrajā stāvā pie loga, piespiedusi pie sejas degošu naktskreklu, aiz sāpēm iekodusies tajā, jo vēlāk manā mutē atradīs sadegušus auduma gabaliņus. Es izkrītu pa logu uz kāpnēm. Saskrien kaimiņi. Žanna noliecas pār mani, un, tā kā man neapšaubāmi jābūt Domenikai, apdegušajā ķermenī un sejā bez ādas un bez matiem viņa sazīmē Do.

Pēc tam nāk spožais gaismas uzplaiksnījums slimnīcā. Es esmu trešā. Es neko neesmu izdarījusi, neko neesmu gribējusi, es vairs nevēlos būt neviena no tām divām. Es esmu es pati. Kas attiecas uz visu pārējo, tad nāve pazīs savus bērnus.

Mani ārstē. Mani iztaujā. Runāju, cik vien maz iespējams. Izmeklēšanas laikā, sarunās ar advokātiem, ar psihiatriem, kuri katru pēcpusdienu nodarbojas ar mani, es klusēju vai arī saku, ka neko neatceros. Atbildu Mišelas Izolā vārdā un Jauju, lai Žanna virza mūsu likteņus pēc sava prāta.

Mani vairs neskar pat krustmātes Midolas dzēlīgā ironija. Testamentā Mikijai ir noteikta ikmēneša rente, kas nodota Domenikas ziņā, un tā ir tieši tikpat liela, cik bijušās bankas ierēdnes alga.

Mikija ... Ik vakarus divsimt reizes ar suku caur matiem. Cigarete, ko viņa nodzēš, tiklīdz ir ievilkusi vienu dūmu. Mikija, kas aizmieg kā lelle. Mikija, kas raud miegā ... Es esmu Mikija vai Domenika? Es vairs nezinu.

Ja toreiz Seržs Repo man meloja, ja viņš to visu bija izdomājis pēc ugunsgrēka, salasījies avīzes un atcerējies telegrammu? Visu — satikšanos ar Mikiju pludmalē, vakaru Ļekas bārā, izsekošanu, ko viņa tam bija uzdevusi veikt pirms slepkavības ... Tātad es esmu Do, un viss ir noticis, kā mēs ar Žannu iepriekš bijām paredzējušas. Gabriels savā apsēstībā atriebt draudzeni viņu zaudēja, un es pati arī esmu pazudusi, ieņemdama Mikijas vietu, lai gan viņai vienīgajai bija izdevīgi izdarīt noziegumu.

Domenika vai Mikija?

Ja Seržs Repo nemeloja, tad naktī, kad notika ugunsgrēks, kļūdījusies ir Žanna, viņa vēl arvien kļūdās un kļūdīsies vienmēr. Es esmu Mikija, bet viņa to nezina.

Viņa to nezina.

Viņa to nezina.

Vai ari viņa to uzzināja uzreiz — kad biju bez matiem, bez ādas, bez atmiņām.

Esmu zaudējusi prātu.

Žanna zina.

Žanna vienmēr ir zinājusi.

Viss ir izskaidrojams gaužām vienkārši. Viss kļūst skaidrs. Kopš brīža, kad atvēru acis un ieraudzīju balto gaismu, Žanna ir vienīgā, kas mani ir noturējusi par Do. Citi, ar kuriem es satikos, pat mans mīļākais, pat tēvs, mani noturēja par Mikiju. Jo es esmu Mikija.

Seržs Repo nemeloja.

Žanna ar Do abas izdomāja plānu, kā mani nogalināt. Es dabūju zināt, ko viņas gatavojas darīt. Es nogalināju Do, lai ieņemtu viņas vietu, jo negantā krustmāte man paziņoja par grozījumiem testamentā.

Bet Žanna nekad nav kļūdījusies. Ugunsgrēka vakarā viņa saprata, ka viņas plāns ir sabrucis.

Viņa zināja, ka es esmu Mikija, bet neko neteica. Kāpēc?

Es kļūdījos, aizpildīdama reģistrācijas lapu viesnīcā, jo jau pirms ugunsgrēka iemācījos būt Do. Es nekad neesmu bijusi Do. Ne Žannai, ne arī kādam citam.

Kāpēc Žanna neko neteica?

Dienas rit.

Es esmu viena. Viena savos minējumos. Viena cenšos saprast.

Ja es esmu Mikija, tad zinu, kāpēc Žanna mēģināja mani nogalināt. Es domāju, ka zinu, kādēļ pēc tam, par spīti visam, viņa man iestāstīja, ka esmu viņas līdzzinātāja. Nauda viņai bijusi nebijusi — apklusti, ļoti lūdzu tevi!

Ja es esmu Domenika, man nepaliek nekas.

Pastaigājoties pa pagalmu, cenšos palūkoties uz savu atspulgu kādā logā. Laiks ir auksts. Man vienmēr salst. Droši vien arī Mikijai vienmēr sala. No abām māsām, no kurām es negribu būt ne viena, ne otra, vislabāk man izdodas iejusties tieši Mikijas ādā. Vai Domenikai arī sala, vai viņa nebija viscaur pārsalusi aiz negausības un nīgruma, kad klīda zem sava garmatainā upura apartamentu logiem?

Satumst. Uzraudze aizver durvis kamerai, kurā dzīvo trīs rēgi. Guļu savā gultā — tāpat kā pirmajā vakarā slimnīcā. Es mierinu sevi. Vēl šo nakti es varu būt tā, kas vēlos būt.

Mikija, kuru mīlēja tik ļoti, ka vēlējās nogalināt? Vai tā otra?

Pat tad, kad esmu Domenika, esmu mierā ar likteni. Es domāju, ka mani aizvedīs kaut kur tālu uz vienu dienu, nedēļu vai vēl ilgāku laiku un ka galu galā viss man netiks atņemts — es redzēšu Itāliju.

Apcietinātā atguva atmiņu kādā janvāra pēcpusdienā, divas nedēļas pēc atgriešanās no Florences, kad gatavojās celt pie lūpām glāzi ar ūdeni. Glāze nokrita uz grīdas, taču diezin kāpēc nesaplīsa.

Tajā pašā gadā viņa tika tiesāta Eksanprovansas zvērināto tiesā, lieta par Serža Repo nogalināšanu tika izbeigta, ņemot vērā viņas stāvokli nozieguma izdarīšanas brīdi. Viņai

piesprieda desmit gadus labošu darbos par līdzdalību Dome? 5 Loī slepkavībā, ko izdarīja Žanna Mirno.

Prāv laikā viņa izturējās ļoti izvairīgi, lielākoties ļaujot bijušajai guvernantei atbildēt uz jautājumiem, kas viņām abām tika uzdoti.

Klau.-dies spriedumu, viņa nedaudz nobālēja un pielika pie mutes baltā cimdā tērpto roku. Žanna Mirno, kurai piesprieda trīsdesmit gadus tāda paša soda veida, ar ierastu kustību maigi atbīdīja viņas roku un pateica dažus vārdus itāliski.

Žandarmam, kurš viņu veda ārā no zāles, meitene šķita mierīga. Viņa nojauta, ka tas ir dienējis Alžīrijā. Viņa varēja tam pateikt, kā sauc odekolonu, ko tas lieto. Kādreiz viņai bija pazīstams puisis, kurš ar to mēdza salaistīt matus. Kādu vasaras nakti mašīnā viņš tai pateica odekolona nosaukumu — tajā bija kaut kas aizkustinošs un zaldātisks, gandrīz tikpat šķebinošs kā pati smarža: «Lamatas Pelnrušķītei».

Parīzē 1962. gada februāri

No franču valodas tulkojusi INTA SMITE

ANA RITHERSA FAN DER LŪFA ES ESMU FEDE

4is stāsts radies sadarbībā ar Komisiju-72. atzīmējot nepilngadīgo uzraudzības dienestu piecdesmitgadi un nepilngadīgo aizstāvības tiesneša amata nodibināšanas piecdesmitgadi.

Internāts «Dārzs» zēniem, kas strādā un mācās. Vienā no koptelpām grupas vadītājs ieslēdzis televīzijas pārraidi par nepilngadīgo tiesību aizstāvību.

— Bet es labāk gribētu Mauntijus! Kurs nāks ar mani uzspēlēt pingpongu? Fredij, uzspēlēsim pingpongu! Vakar tu zaudēji, varbūt tagad uzvarēsi!

— Zini, tinies uz poda!

— Atkal runās par tiesībām, tur pa kreisi pie galda jau sēž tā vecā padauza. Vai ari par kādu meitiņu, kas gaida bērnu, iekūlusies dimbā ar vaļā acīm.

— Ar ko va{ā?

— Manis pēc. Jo pārapdzīvotāk visriņķī, jo mīlīgāk un jo ātrāk viss beigsies.

— Her it, draudziņ, ne tik pesimistiski! Citādi tev rīt vēl liks aiziet pie psiha.

— Hē, kungs, kāpēc jūs piedāvājat kafiju? Mums taču gribētos kādu aliņu sakarā ar svētkiem. Re, tur ir raidījumu programma. Profesors, zinātņu doktors, sociālās aprūpes kalpotājs, un varbūt jūs uzminēsiet, kas ir tas vīrs ar bārdiņu ... Tas ir neiropatologs, bet...

— Kurs nāks ar mani spēlēt pingpongu?

— Beidz dīkt!

—.. . Bet tas ir Jops Brauers, skolnieks, kura tiesības tiek aizsargātas. Tūlīt viņi visi sāks par mums izteikties.

— Kungs, mēs ari izsacīsimies. Šoreiz vakariņās tos gabalus sagremot nevarēja. Nav cukura? Arī labi.

— Labvakar, dāmas un kungi! Mēs te esam sapulcējušies mūsu programmas «Ierosme kopmītnē» trešajā raidījumā. Tā tēma: bērnu aizstāvības juridiskā puse.

— Tā resnule aiz galda kreisajā pusē — tīri nekas.

— Trīs eksemplāri ar bārdām. Progresīvs komplektiņš — ne ko pielikt, ne atņemt! Bet paskatieties uz mūsu kolēģi! Sitas naiviķis tā šķoba purnu, ka nervi netur.

— Tātad neviens negrib ar mani uzspēlēt pingpongu?

— Man rādās, ka te nekā nebūs.

— Tas dakteris ir vislabākais. Viņš būtu lielisks diktors jaunākajām ziņām: labvakar, dāmas un kungi, Tuvajos Austrumos atkal briest masu slepkavības. Diendienā palielinās arī bēgļu skaits ...

— Džonij, ja tu neaizvērsies, es pats tevi aiztaisīšu.

— Deram, viņi pat nezina, kā īsti mūsu iestāde no iekšpuses izskatās.

— Tu gan esi galīgs plānprātiņš. Tas puisis taču ir grupas vadītājs.

— Bet tā meiča negrib, lai viņu pazītu. Mati kā gardīnes, seju nevar redzēt. Un man bija taisnība! Viņai ir bērns!

— Kolosāla audžumāte, zini. Kolosāla audžumāte — tieši kā priekš manis.

— Viņa pareizi saka. Vairumu no mums visu dzīvi kā paciņas sūta šurpu un turpu, bet viņai tā negribas.

— Kuram ta gribas?

— Bet mans tēvs, kas strādā valsts šahtās?

— Aizveries!

— Iedod man cigareti!

— Čaļi, skat, kāds doktorelis! Nu, ko teiks?

Iejaucās grupas vadītājs:

— Tagad paklausieties. Drīz varēsiet pļāpāt, cik patīk.

— Bet, kungs, ja tas nervozais vārgulis domā, ka viņš ...

— Džonij, tu varētu vienreiz doties spēlēt to pingpongu vai vismaz durt uz savu istabu.

— Cauri? Un tagad diskusija? Es vispirms iedzeršu alu. Ērik, aizej atnes no kancelejas vēl. Še tev atslēga.

— Labi, kungs.

— Un pajautā Džoni jam, Herkam un Johanam, vai viņi negrib mums pievienoties.

— Tomēr tam naiviķim savā ziņā taisnība — par kabatas-naudu un visu pārējo.

— Bet ja tu strādā un tev atvelk divas trešdaļas algas tā saucamajiem uzturēšanas izdevumiem?

— Vai tad tas ir tik muļķīgi?

— Bet, kungs, jūs zināt tikpat labi kā mēs, ka mūsu uzturēšana šeit izmaksā piecdesmit sešdesmit guldeņus diennaktī. Kāda jēga no tā nieka? Salīdzinājumā ar vienkāršiem lauku puišiem mēs esam gluži ubagi. Nu, vienīgi, ja tu mācies mafo^15 vai tehniskajā skolā, tad gan ir drusku labāk.

Te iejaucās Her its:

— Kas ir labāk? Mums ir vēl mazāk nekā jums. Nekad nevari darīt to pašu, ko visi citi šinī brīvajā sabiedrībā. Ja mēs vakarā kaut kur ejam, tad mums vienmēr trūkst naudas. Nav par ko nopirkt mopēdu, nav par ko uzcienāt meiteni.

— Nu, tu mazāk runā! Tēvs katru nedēļu tev atsūta pa desmitniekam. Nevienam no mums tā nav. Mums visiem ir tāda kabatasnauda, par kuru tik tikko var nopirkt cigaretes.

Grupas vadītājs pievienojās:

— Vai tad par svarīgākām lietām tur nerunāja? Tu vēl neko neesi sacījis, Rīrd.

— Es domāju —

— Re, tas izklausās, it kā viņš būtu pa pusei zinātnieks. Viņš domā!

— Turi muti, ļauj Rīrdam pateikt, ko viņš domā!

— Man izlikās, ka neviens pa īstam neklausās.

— Tu par mums vai par tiem aiz galda?

— Viņi izkratīja visu, ko vien gribēja, bet to visu viņi bija izdomājuši iepriekš. Tā nemaz nebija nekāda diskusija. Tikai tas sociālās aprūpes kalpotājs runāja par lietu. Viņš piekrita tai meitenei par narkotikām un par to, ka bērni nav paciņas, tas ir loģiski, taču tik un tā iznāk, ka ar mums kāds manipulē. Es ar to domāju Frēka tēvu, kurš strādā valsts šahtās. Viņu gluži vienkārši ir iespieduši kaktā, un tāpēc viņš aizgājis strādāt pie konveijera. Bet kāpēc tā notiek?

— Viņu iespiedusi kaktā sistēma, kapitālistiskā sistēma, puis.

— Nu zini!

Jāps, kurš līdz tam klusējis:

— Jūs te varat pļerkstēt visu, kas vien iešaujas jūsu paurīšos, bet man šis raidījums šķiet bezjēdzīgs. Viņi muld visu ko. Dara ar mums, kas vien ienāk prātā. Tas ēzelis melsa dažādus niekus par kabatasnaudu un par to, ka viņiem maz skanošā, lai apģērbtos. Īsāk sakot — mēs te visi esam pilnīgi utaini. Bet, ja viņš pļāpā par «sastrēgumiem ģimenes attiecībās» un par smagajiem mājas darbiem, nu, un par parastajiem strīdiņiem ar vecākiem, par parasto kašķi mājās un tā tālāk,— es uzskatu, ka viņš ir antiņš, tāpēc ka pie mums notiek daudz kas vairāk. Mana māte ir trakonamā, mans tēvs to nevarēja izturēt un pieņēma mājkalpotāju, viņa man kļuva par audžumāti — zināmā mērā. Katru rītu viņa mani un brāli izlika uz ielas ar puskukulīti maizes, un tikai vēlu vakarā mēs drīkstējām atgriezties mājās. Tā gāja tik ilgi, kamēr skolas ārsts atklāja, ka brāļuks ir saslimis. Es nesaslimu, tikai novājēju, lūk, tāpēc mēs tagad neesam kopā un neesam arī mājās. Tādas tās lietiņas. Bet paskatieties, kā bija ar Herku — viņu taču vazāja no mātes pie audžumātes un no audžumātes pie mātes, katru reizi gluži vienkārši nolaupīja, pēc tam pie vecmāmiņas, no tās pie tantes un tā tālāk — viņš pat necerēja pabeigt pamatskolu un tagad arī slikti mācās, taču es gribu . . .

Her its:

— Jāps pieminēja mājkalpotāju, bet, ja tāda mājkalpotāja būtu mūsu mājā, tēvs viņu uzreiz vilktu uz gultu, un māte atkal liktos zem gāzesvada. Nē, pavisam stulbs raidījums.— Viņš pameta zobgalīgu skatienu uz grupas vadītāju.

— Nu, bet ko tu domā par to, ka tiesnesis tev piespriedis aizbildni?— tas noprasīja.

— Ak kungs, ko tur domāt? Vai tev kož suns vai kaķis — man tas, nu, pie vienas vietas, bet {audis, kuri lemj,— tos es nepazīstu. Es savu tiesnesi nekad neesmu redzējis.

— Nekad neesi redzējis? Pat tad ne, kad tev pagarināja aizbildniecību? Tev taču tagad jau ir sešpadsmit.

— Nekad neesmu redzējis, kungs.

— Bet es esmu redzējis.— Ar pingponga raketi rokā ienāca Johans iedzert alu.— Mani vienreiz pie viņa aizsauca.

— Nu un?

— Es no viņa baidījos, bet viņš pavisam normāli uzprasīja, ko es gribētu, kā man te patīk, un tā. Un vai man gribētos mācīties. Vēl viņš man izskaidroja, kāda te sistēma tiem, kuri mācās.

— Tu taču to zināji!

— Jā, bet izlikos, ka nezinu gan. Tādā vietā jau visu nevar atļauties. Tu arī neiedrošinātos visu stāstīt.

— Tu gan esi stulbs!— Tas, protams, atkal bija Herits. — Es teiktu, kas tik ienāk prātā.

— Tu esi nūģis! Tāds pats mutīgs tiepoņa kā Fede — kas galvā, tas uz mēles. Interesanti, kā Fedem tur vienam pašam sviežas? Klau, iesim paiesimies!

— Tik glups neesmu. Es gribu paklausīties Dziedātāju Bez Vārda, viņa tūlīt uzstāsies.

— Šlāgeri! Nu, protams, pret tiem mūsu tiesību aizsardzība nav nekas.

Pēc tā paša raidījuma noskatīšanās internātiņā «Lefkoja» meitenēm, kas strādā un mācās.

— Tam cālītim tāds salds purniņš.

— Tev tā liekas? Bet viņam bija taisnība par kabatas-naudu, un tā.

— Man nešķiet, ka tas ir galvenais.

— Jā, bet redzi, Emsas tante, tas cālītis jūtas pamests. Mēs visas tā jūtamies, mums arī neliekas, ka tā sīcene ir kabatasnauda. Nemaz jau nerunājot par naudu drēbēm. Tas taču ir izsmiekls! Mēs, meitenes, vēl varam nopirkt lētu lupatu un no tās kaut ko izgrozīt. Bet puišiem kā? Es skatos, viņi visi staigā pašu šūtās biksēs.

— Tātad ir tādi, kuri paši māk šūt.

— Bet tās bikses ir no .. .

— Bērniņ, vai tad tu neredzi, kāda ir Emsas tante? Lietus mākonis! Un ko mēs no tā varam mācīties?

— Nekādas diskriminācijas!— uzreiz trīsbalsīgi.

— Cik labi jūs visu esat sapratušas. Es atnesīšu šokolādi.

— Man patika vienīgi tā meitene. Ka viņa runāja par citiem, kaut gan pašai tik kolosāla audžumāte. Un pati tagad dzīvo ar savu bērniņu. Pilnīgi savādāk nekā Silvija.

— Ines, ja tev gadīsies bērns bez vīra, vai tu atstāsi viņu pie sevis vai atteiksies, kā grib darīt Silvija?

— Es nezinu. Tas atkarīgs no ļoti daudz kā. Vai man būs iespēja par viņu gādāt. Un kas būs viņa tēvs — vai tāds, ko es mīlēšu,— un vai es būšu līdz tam laikam beigusi mācīties.

— Vairums meiteņu bērnu uztic savām mātēm, bet, ja māte pārāk veca,— tad gan sākas trādirīdis. Bez tam tava māte tā nevarētu.

— Nevarētu vis, nē,— klusi noteica Inese.

— Emsas tante, vai tevi arī uzreiz aizsūtīja pie ārsta uz pārbaudi un lai viņš izraksta tabletes?

— Jā, kā tad citādi tu iedomājies?

— Nu, tu tā izskaties . .. jā, tā izskaties ... vai jums arī nešķiet — tu izskaties tik nepieejama.

— Vai tad?

— Sākumā mēs visādi izjokojām tevi, kaitinājām, bet tu nelikies ne zinis. Un mēs tevi apskaudām par to, ka tu iesi strādāt par audzinātāju bērnudārzā.

— Tu taču pati mācies hafo\

— Nu, un kas par to? Es taču nezinu, par ko gribu kļūt.

— Klau, kā jums patika tie puiši pie galda? Starp viņiem bija pāris kautrīgo. Bet tas apnicīgais profesors smējās tikpat nervozi kā tas čalītis.

— Tam, ko viņš teica, vispār bija ļoti maz jēgas.

— Es gribu zināt, ko par to domā Emsija.

— Viņa? Viņa to visu uzskata par tukšām pļāpām, tikai viņai tam ir vēl daudz krāšņāks vārds. Bet pārējos tādus pašus raidījumus viņa sauc par novelkamajām bildītēm — arī krāšņi, vai ne? A, šokolāde! Emsas tante, kā jums patika tā programma? Tikai godīgi!

— Kāpēc lai es būtu negodīga? Manuprāt, tā neskar būtību, jo problēmas nopietnība nav izprasta pilnībā. Bet iepriekšējos raidījumos viņi pārāk dzinās pēc sensācijas. Starp citu, tas, kurš cenšas parādīt, kā ir ar nepilngadīgo tiesību aizstāvību, allaž izmanto pats savus paņēmienus, citādi nemaz nevar. Jums taču katrai sava un atšķirīga pieredze, vai ne? Vēlāk jūs pašas mēģināsiet katra pa savam uzlabot sabiedrību. Kamēr cilvēki būs cilvēki, viņi vienmēr ar to noņemsies. Nu, bet tagad dzeriet savu šokolādi. Nē, Ines, tev ir glāze ar ovomaltīnu, tā nu mums vienmēr stāv pilna.

Pirmā noda|a

Viņš svaidīja kā jucis, taču neviens metiens netrāpīja. Dzīslas uz viņa pieres bija piepūtušās. Šķita — tās tūlīt plīsīs.

— Klau, kas ar tevi noticis?

— Ar mani? Nekas. Kas tad ar mani var būt? Ko bāz degunu, kur nevajag?

Viss viņa bezspēcīgais niknums šajā mirklī pavērsās pret nepazīstamo meiteni, kura stāvēja un blenza, it kā viņš to nemanītu, un kurai bija pieticis drosmes uzdot viņam tamlīdzīgu jautājumu. [16]

Kas tu tāda esi? Tu izskaties pēc trusīša, vai tu jau to zini? Tev priekšējie zobi drīz izdursies caur lūpu.

Meitene neatbildēja, tikai lūkojās tieši virsū, un viņš saķēra to aiz rokas. Viņš cieši saspieda šo roku. Pat pakāpties atpakaļ viņa nevarēja. Dusmās viņš piepeši pagrūda viņu pret telti, kurā tikko bija zaudējis pēdējo metienu. Un savus pēdējos sentus.

— Ziņkārība ir riebīga īpašība, vai tad tu to nezini?— Taču meiča joprojām spītīgi raudzījās viņā. Neviens no gadatirdzniekiem vai telts apmeklētājiem viņiem nepievērsa uzmanību. Vēl arvien pārskaities, viņš sakratīja meičas roku.— Ei, es tev kaut ko vaicāju! Ko tu jaucies manās darīšanās?

— Es tev arī kaut ko pavaicāju.

Nu viņu vairs nedrīkstēja laist vaļā. Ja viņa būtu ķerta, varbūt varētu arī iet prom. Tagad viņš žņaudza roku ar vēl lielāku spēku. Rīt uz rokas viņai būs zilumi. Nu viņa vairs neskatījās. Patiešām, ko viņa jaucas, kur nevajag? Viņam bija taisnība. Kas tur ko līst pie sveša puiša, kurš kā saspiedies mētā pa bundžām?

— Nu, pelīt, tu runāsi?

Viņa izvilka roku. Pelīte! Varbūt šis puisis ir vienkārši pārņēmies un sagājis sviestā, jo nekā nav laimējis, un nav ko te ar viņu runāt. Viņa pagriezās uz promiešanu.

Taču viņš atkal satvēra meičas roku, asi parāva uz savu pusi un nikni ielūkojās viņai sejā.

— Es gribu sagaidīt atbildi. Saprati? Muti vairs nevari atvērt? Tikko tev gāja kā pa taukiem. Vai tu varbūt gribi man demonstrēt savu pakaļpusi?

— Mēs esam muļķi,— viņa teica,— mēs strīdamies tā, it kā būtu jau gadiem pazīstami.

Viņš uzreiz sāka smieties — krietni skaļi, lai tirgus troksnis nebūtu sadzirdams. Līdzās viņiem kāds vīrs kā mācēdams lamāja savu puiku, aiz muguras velna ratā kliedza sievietes.

— Gardākie žāvētie zuši — gan resni, gan tievi! Sanāciet, sanāciet! Pagaršojiet tik šīs lieliskās karstās desiņas — un mūžam jūs neko citu negribēsiet! Oho, cik man šodien daudz pircēju!

— Ei, jūs abi, taisieties, ka tiekat!— viņiem uzsauca telts saimnieks.— Ejiet spaidīties citur, jūs traucējat manus klientus.

Puisis pagriezās un vilka meiču sev līdzi. Neatskatīdamies viņš lauzās cauri pūlim, līdz atrada klusāku vietiņu — tur nebija tādas drūzmas un arī ne tik gaišs — starp abām stūra teltīm. Netālu stāvēja vagoniņi gadatirgus ēdienbūdu īpašniekiem un spēļu telšu saimniekiem. No šejienes vēl labāk varēja saskatīt spīdošo mantiņu mirdzumu, sadzirdēt iekšā-saucējus, kas aicināja teltīs — vilinošās, gaismas pielietās. Kaut kur tepat jābūt karuseļiem, no turienes atskan bērnu balsis un tāda kā apslāpēta žvankstēšana. Puisis vēlreiz nepacietīgi, tomēr ne tik asi parāva meiteni aiz rokas.

— Es esmu Fede,— viņš sacīja,— bet tu kas esi?

— Pelīte no Trušpilsētas. Klau, piedod! Mani sauc Bīne.

— Tam ir kāds sakars ar bitēm^17? Es gribēju teikt — tavs tēvs ir bitenieks vai kaut kas tamlīdzīgs?

Viņa skaļi iesmējās. Fede izbrīnā vēroja meiču — viņš to nebija gaidījis, jo pašam te nekas nelikās smieklīgs. Viņš tiešām bija domājis tieši to, ko paudis: daži vecāki jānudien ir tik nenormāli.

— Nu, izzviedzies?

— Gandrīz.

— No kurienes tev tāds vārds — Bīne? Es skolā vāciski lasīju grāmatu ...

— Tam patiešām nav nekāda sakara ar bitēm. Bīne ir saīsinājums no Sabīnes.

— Ģeniāli un vienkārši!

— Klau, ja jau mēs te stāvam un tu arvien vēl izskaties nedaudz tērēts,— kas tev lēcies? Tu biji tik pārskaities.— Vārdu «izmisis» viņa negribēja lietot.— Tu apšaudīji bundžas, tā ārdīdamies, ka tādu spēku un apsēstību vajadzētu labāk izmantot, kā man liekas.

— Es taču varēju kaut ko laimēt.

— Pēc tā jau nu vismazāk izskatījās.

— Kāpēc tu esi tik pārliecināta par to?

— Varbūt labāk būtu mēģinājis ar ķegļiem?

Nav ko bāzt skuķim degunā, ka visi viņa senti beigušies. Bet mest pa tiem nolādētajiem ķegļiem — tas maksāja guldeni.

— Tie purni mani kaitina,— viņš noteica, cik vien iespējams vienaldzīgi.— Tieši tāpēc.— Atradusi arī īsto reizi! Bez šaubām, viņš sašķaidītu tur visu, lai tie kungi un dāmas vācas, tie, kuri visu vienmēr tik labi zina. Tur, ķegļu teltī, vienai lellei bija melns talārs, tā attēloja mācītāju vai vikāru. Bez tam viņš tagad domā jau par ko citu. Ķegļi viņam ir pilnīgi vienaldzīgi, lūk, tā gan, lūk!— Drumslās sadauzīt tās lelles nemaz nevar,— viņš ieminējās,— galvas atkrīt uz eņģēm, un saimnieks atkal tās uzstata uz rumpja, it kā nekas nebūtu noticis. Nē, man labāk der bundžas, tad mazāk jādomā. Un vēl — man izbeidzās nauda,— pats par sevi brīnīdamies, viņš piepeši atzinās. Ko es te nolaidu muļķi? Un tagad es varu ieskrieties, man nav par ko viņu uzcienāt.

Sasprindzināti domādama, Bīne pameta uz viņu acis. Viņš ņirdzīgi saviebās.

— Vai šitais rieksts tev nav par cietu?

— Es gribētu lasīt tavas domas,— viņa novilka.

— Tad gan tu nobītos.

— Es neesmu no bailīgajām.

— Tu gribi teikt, ka esi pie tā pieradusi? Nu, no ārpuses to nepateiksi.

— Ak nē? Bet es vēl aizvien nezinu . ..

— Paklausies! Tu tomēr esi baigi pacietīga. Tu esi līdzīga terjeram. Pie mums internātā ...— Nolādēts, izrunājās gan! Ātrāk tam pāri.— Skolā mums vienam čalim bij tāds zvērs — ja kaut ko dabūja mutē, tad neatlaida, pat ja viņu izvazāja pa visu pasauli.

— Tu esi dzīvojis internātā?— Skat, kā,— uzreiz uzķērusi.

Pārspīlēti vienaldzīgi viņš izmeta:

— Nu, izbeigsim šo sarunu. Un kas par to?

— Dabiski, nekas.

— Man ari tā gribētos teikt. Bet tu jau no manis nelaidīsies vaļā, ne?— Tomēr viņš pārsteigts atklāja, ka viņam negribētos vis, lai Bīne atlaižas. Vai tad patiešām tas viņam ir tik nozīmīgi?

— Labi, tad es tev izsniegšu visu porciju uzreiz,— viņš iekarsdams turpināja,— es esmu dzīvojis desmit internātos, citā par citu augstāk, taču tāda kroņprinča dzīve nebija priekš manis, un mani periodiski meta laukā uz vēl mīlīgāku kaktiņu, vai ari es pats ņēmu kājas pār pleciem un devos brīvībai pretī. Vai tu saproti, kas ir brīvība? Kāda brīvība! Un kā es to izlietoju! Lielākais debiliķis nevarētu vēl vairāk visu samaitāt!

— Vai tāpēc tu esi tāds?

— Nē, tāpēc es nepavisam neesmu tāds. Es tagad esmu tāds tāpēc, ka man atļāva īrēt istabu, un tāpēc, ka man atkal nekas neiznāk. Mirt varētu, cik žēl. Es neko nespēju pret vientulību. Es nezinu, ko lai sadara. Es nezinu, kā lai apejos ar saviem sentiem — tie vienmēr izbeidzas ātrāk, nekā es to esmu apjēdzis, un tad es atkal tupu savā caurumā. Vai arī dauzos apkārt, taču ari no tā nekas labs nesanāk. Es izcūkoju savu laiku, es cūkoju pats sevi, es cūkoju visu, kas riņķī, tāpēc, ka viņi izcūkojuši mani. Tu vari to sajēgt? Jā? Nelūri uz mani kā badīgs zvēriņš. Tas viss nāks tavā bļodiņā. Pati uzprasījies. Klabināt muti es esmu iemācījies, to tur apmāca. Klabināt muti izdodas jo labāk, jo vairāk viņus ņem galvā.

— Manis pēc vari necensties.

— Pati atgriezi krānu.

— Man vēl ir nedaudz naudas. Iedzersim kaut kur kafiju vai kolu. Tad tu varēsi izspļaut savu žulti.

— Žēlsirdīgā samāriete! Iedzert kafiju un izspļaut žulti. Klau, vai tik tu nemācies par dvēseļu ganeni? Vai es neesmu labs uzskates līdzeklis? Ko? Nesmīdini mani. Nav ko ākstīties, neiedomājies, ka es kādai mazai okstonei ļaušos atiet slaucams. Nāc!— Viņš vēlreiz rupji nogrāba meiču aiz rokas un vilka garām spilgti apgaismotajām būdām tādā ātrumā, ka nepārtraukti kādam uzgrūdās, kādam uzkāpa uz kājas. Vienā brīdī viņš pārlidoja pār mazu bērnu, bet ne atpakaļ atskatījās, ne samazināja ātrumu. Bīne ar grūtībām tika līdzi — tas bija jādara — un manīja, ka viņš visu laiku groza galvu, meklēdams kaut ko vai kādu.

No augšas krītošajā gaismā ar muguru pret atrakciju dārdoņu stāvēja cilvēks, atspiedis pret metāla stabu plecu.

— A, tur ir Sīmons!— iesaucās Fede, acīm redzami priecādamies par šo satikšanos. Cilvēks vienaldzīgi raudzījās, kā viņi tuvojas. Kad abi jau gandrīz bija klāt, viņš aizgriezās un devās prom. Tomēr tas bija īpašs paņēmiens, jo viņš Fedem ļāva sevi visu laiku paturēt acīs.

— Tu pagaidīsi šeit,— Fede pavēlēja Bīnei, atiedams nost un čukstus sākdams pārrunas ar šo cilvēku. Pa gabalu Fede labāk bija nopētāms. Nevīžīgajā uzvalkā, vecajā, izstaipītajā džemperi, kas rēgojās zem svārkiem, viņš stipri atšķīrās no tā otra, kas ar savu pielaizītību Bīnē uzreiz radīja riebumu. Turklāt, neraugoties uz plašajiem žestiem un lecīgo intonāciju, Fede izskatījās bezpalīdzīgs pret vecākā vīrieša vēso pārākumu. Tomēr, kad Fede atgriezās, viņa lūpas bija savilktas triumfa smaidā.

— Ejam beidzot, nu mēs varam kaut ko iedzert — es izmaksāju.

Viņai gribējās sacīt: kas par šķērmīgu tipu tas Sīmons. Taču viņa klusēja. Neteikdami ne vārda, viņi stumdījās starp ļaudīm — ārā no gadatirgus, uz šķērsielu.

Krodziņa gaiss bija pilns skāņas alus un cigarešu smakas, cirvi varēja pakārt, taču te bija visai omulīgi — jocīga vecu laiku mūzika un labsirdīgs, smagnējs vīrs aiz letes. Un pāris miegainu apmeklētāju.

— Man alu,— norīkoja Fede un palika pie letes paņemt.— Un tev? Ko tu gribi?

— Kafiju.

Viņi apsēdās tālākajā kaktā viens otram pretim pie tukša, iebrūna koka galdiņa.

— Kāds bija tas tavs retais vārds? Ak jā, es taču zināju — Sabīne. Un es vēl nodomāju, nu ja, tam, ko es nodomāju, nav nekādas nozīmes. Bīne ir patiešām skaists vārds un tev piestāv.

Viņš notrauca putas no lūpām un pārliecās pār galdiņu. Viņa vaicāja sev, kas tad būs tālāk. Viss veidojās savādāk, nekā viņa bija gaidījusi.

— Tu vēl atceries, ko man teici? Ka es esot tā ārdījies — jā, tu teici — ar tādu apsēstību, ka to būtu vērts labāk izmantot. Un nu es gribu zināt: vai tu arī tagad vari saukt mani par nedaudz tērētu?— Fede uzstājīgi lūkojās Bīnē, gaidot atbildi. Viņa skatiena nopietnība un nenoslēpjamā, gandrīz bērnišķīgā nežēlība, kas tajā bija pamanāma, piespieda meiteni palauzīt galvu: vai tik es neesmu pāršāvusi pār strīpu. Ko gan es esmu iekustinājusi, gudroja viņa, nevajag iedziļināties, citādi puisis iedomāsies pārāk daudz. Bez tam viņai sametās kauns. No viņas puses tas taču bija līdzcietības un ziņkāres maisījums — nosaukdams sevi par izpētes objektu, uzskates līdzekli, viņš nebija pārāk tālu no patiesības.— Nu, kas vēl nāks? Kur es sevi varētu izmantot? Jautāt tev padodas, bet domāt gan ne visai, ne?

Vairīdamās no nepatīkamās tēmas, viņa attrauca:

— Teiksim, svinēt svētkus. Vai cept maizi, vienkārši garšīgu, ar rokām veidotu maizi, vai tu vari uzķert, ko es domāju? Vai ātri skriet caur mežu pa rudenīgām lapām un tā tālāk — vai to tu esi izjutis?

— Kā tad, pieliec vēl klāt senu tautasdziesmu dziedāšanu ģitāras pavadījumā, peldēšanu un vēl kaut ko — gāz tik visu vienā čupā. Un ko es pie tā pielikšu klāt, zini? Ņirgas par tiem, kurus ciest nevaru. Bez tam,— viņš pieliecās tuvāk, — es māku vēl kaut ko, pavisam citu ...

Viņa dzēra kafiju, skatīdamās krūzītē.

— Tu neiedrošinies?

— Neiedrošinos? Nekā tamlīdzīga.

— Tu negribi ar tādu kā es?

— Un kas tad tu tāds esi? Varbūt kaut kas sevišķs? Tāpēc ka esi pabijis dažos internātos? Bet tāpēc jau tu neesi savādāks kā pārējie.

— Tomēr nekāds naivulis es vismaz neesmu. Par to nu gan viņi kārtīgi parūpējušies.

— Kuri viņi?

— Visi.

— Kas visi?

Nu viņa bija uz pareizā ceļa, kuru bija meklējusi pašā sākumā, kad bija pamanījusi šo mežonīgo beziemesla niknumu. Bet vai nu viņš gribēs iet tālāk? Viņš iebildās, ka neļaušot sevi slaukt. Tomēr viņam bija vajadzība parunāties. Taču tik daudz uzticēšanās nepazīstamai meitenei? Vai tieši tāpēc, ka nepazīstama, kuru nekad vairs mūžā neredzēs?

Te pēkšņi viņš atkal kļuva agresīvs:

— Tu mani uzrunāji. Tu iesāki. Varbūt tu jau sen mani vēroji. Kāpēc? Līdzjūtības vai ziņkāres dēļ tu tā nedarītu.

Vai viņa varēja sacīt patiesību? Viņa atrada, kā izlīdzēties:

— Es nemaz ilgi uz tevi neskatījos, pats augstākais — pāris minūtes. Un tomēr nevarēju noturēties un neko neteikt, vai nav stulbi?

— Bet kāpēc?— viņš uzstāja.— Tūkstošiem cilvēku iet cits citam garām, un nevienam nenāk ne prātā uzprasīt svešiniekam: klau, kas ar tevi? Kā tev klājas? Ja man kādreiz šo jautājumu uzdeva, tad vienīgi aiz pienākuma un profesionālas intereses. Trīsreiz — ha! Psihologi, dakteri, grupu vadītāji, sociālās aprūpes kalpotāji, psihiatrs. Ko tu bolies? Jā, es labi zinu, ka esmu izrunājies par daudz. Vecs niķis. Vienā internātā mēs kādu čali uztriecām uz skapja. Dakter, mēs sacījām, mēs esam tikai padumji kroplīši, no ligzdas izkritušie, bet, ja ligzda vēl krietni papostīta, tad mēs esam kriminālie spihopāti un neapjēdzam realitāti, ko tad jūs gribat no mums? Paspihiaterējiet mazliet, tad dabūsiet sviestmaizi. Kāpēc gan ne? Nākamgad jūs varbūt varēsiet nopirkt jaunu mašīnu. Tā bija Kēsa stiprā puse. Kad mums bija grupas terapija, tad dakteris pats ieradās pēc mums, lai parādītu savu labo gribu. Diemžēl labās gribas viņam tiešām pietika, taču Kēss turpināja viņu kacināt, ejot pa garo gaiteni, un mēs smiedamies vilkāmies nopakaļ. Nolādēts, es patiešām esmu aiztērgājies. Starp citu, tu taču nepazīsti Kēsu. Viņš tagad ir psihenē kaut kur dienvidos, un viss tikai tāpēc, ka viņš rija tos nolādētos ripuļus. Galu galā — tā ir viņa paša dzīve! Ja viss iet labi, tad nu viņi ir galīgi šo piebeiguši. Bet pārējiem par to nospļauties. Lai tikai šī brīvā sabiedrība būtu pasargāta. Tu nekā nesaki. Kā tev tas izskatās — zālītes, un tā,— vai arī par to tev nav nekādas jēgas?

Bīne nenoteikti pagrozīja galvu, pamaisīja ar karotīti krūzītē, kur cukurs sen jau bija izkusis.

— Es esmu narkotikas pamēģinājusi pāris reižu ziņkārības pēc — gribēju uzzināt, kā tad ir, bet es neko nejutu.

Viņa nepapildināja, ka gribētu tomēr izjust.

— Tu droši vien tikai smēķēji cigaretītes ar nepieredzējušiem ļautiņiem.

— Man gribētos, lai tu runā par ko citu.— Piepeši viņā radās aizdomas, ka tas riebīgais tips, kurš iedeva naudu, ir narkotiku tirgotājs. Un ka Fede ir atkarīgs no viņa un viņš Fedi varbūt izmanto. Varbūt Fede arī pats mazliet tirgo.— Klau, tas Sīmons — kāpēc viņš tik devīgs? Ne jau nu tāpēc, ka uzskata tevi par lāga čomu.

— Un kāpēc ne? Es neesmu pirmais, kurš tā dabū kādu sentu.

— Tu esi stulbs.

— Bet tu — naiva. Nu, labi, es drusku viņam palīdzu šo to tirgot.

— Narkotikas.

Fede noskaitās.

— Beidz muldēt! Aizveries un labāk turi muti! Tu nekā no tā nejēdz. Un galu galā — kas tev tur par daļu?

Viņa klusēja.

— Tu esi nobijusies,— viņš teica,— un kā vēl nobijusies! Bet vai es tev drīkstu kaut ko pastāstīt? Tev būs baigi patīkami. Man tagad nekā nav klāt, citādi mēs varētu kopā — neskaties uz mani ar savām truša actiņām, es tev ar to nekādu ļaunumu nenodarītu. Vienreiz iesākusi — pagalam uz mūžu,— tā tu domā? Leģenda par pazudušo dēlu. Tev vajadzētu iepazīties ar Rihardu. Viņš līdz kaklam tur bija iekšā. Viņš smēķēja, rija, dūrās — un pēkšņi ar to bija cauri. Nē, ne ar viņu pašu — kaut gan tas būtu dabiski —, cauri bija ar zālītēm, un tā. Un nedomā, ka viņam bija saldi, viņam bija sliktāk, nekā var nosapņot ļaunā sapnī. Taču viņš tika sev pāri.

— Bet viņam taču palīdzēja — kaut mazumiņu?

Fede atkal pavērās Bīnē ar neuzticību.

— Tomēr tu kaut ko sajēdz no tā? Nu, es to neņemu pierē. Taču par Rihardu es tev šo to varu pastāstīt, no tā vienmēr var pamācīties. Un to visu, trusīt, tu drīkstēsi mierīgi stāstīt tālāk citiem trusīšiem.— Viņš visai negribīgi iesmējās.— Ri-hards pats piepeši sāka neieredzēt ripuļus. Nekā sevišķa tur nebija, taču viņam pietika. Viņš ir lāga čalis, un tas notikums viņam bija īsts šoks. Ne tas šoks, ko zināmi ļaudis piedzīvo zināmās klīnikās, bet gan šoks, kurš lika viņam apjaust paša vainu. Viņa paziņa — es arī viņu zināju, vārdā Freds,— iegrūda nazi ribās vienam puisim, kuru gandrīz vai pirmo reizi redzēja. Tas bija tas pats puisis, kuram Rihards tikko bija pārdevis zālītes. Puisis dabūja sešus naža dūrienus — kafejnīcā, vienkārši tāpat, ne no šā, ne no tā. Taču Freds bija šausmīgi uzbudināts, viņam nebija ko iebaudīt, bet, ja tu duries ar perfitīnu un paliec bez kārtējās devas, tad vari kļūt nepasakāmi agresīvs. Freds bez tam vēl bija noskrūvējies tāpēc, ka Rihards pārdevis citam puisim to nieku, kas pašam palicis. Jā, bet ko tu domā, viņam bija jātirgo pa druskai, mazām porcijām un ar nelielu peļņu, taču tirgoties viņam vajadzēja, jo pašam ari bija nepieciešami ripuļi, saproti? Un neskaties ar tik bailīgām acīm. Tas viss tev, protams, ir no jauna? Nē? Nu labi.

— Bet tas taču ir bīstami. Tāpēc ka nepārtraukti vajag arvien vairāk. Es esmu lasījusi.

— Tīrākās pļeras!— Fede viņu strauji pārtrauca.— Protams, tu to esi lasījusi grāmatā. Bet vai tad tu patiešām tici visam, kas nodrukāts?

Viņa tonis atkal kļuva agresīvs un izsmējīgs. Tas mulsināja meiteni.

— Paklau, tev visu laiku mainās noskaņojums,— viņa teica,— es nevaru izsekot tavam domu gājienam. Taču man tas ir pamācošs izziņas process.— Pašai negribot, viņai paspruka šis skolas termins, un tas Bīni nobaidīja. Tomēr viņš atkal reaģēja pilnīgi savādāk, nekā meitene bija gaidījusi.

Viņš izsmējīgi atkārtoja:

— Izziņas process — to tu labi pateici,— mazs trusītis izaug par lielu trusīti, vai ne? Attiecībā uz mani: izziņas process ir kaķa čuras, lūk, ko es tev sacīšu. Un tam nav nekādas nozīmes. Es esmu līdz nāvei nodzīts ar izziņas procesiem, bet neesmu kļuvis ne par matu gudrāks.

— To tu nevari zināt.

— Ko es nevaru zināt?

— Cik dumjš tu bez tā būtu.

— Bez kā?

— Bez izziņas procesiem, kuri tevi līdz nāvei nodzinuši. Tu gan izskaties pat pārāk dzīvs, vai tev pašam tā neliekas?

— Uzklausi mani.— Viņš pastiepa roku pāri galdiņam un saņēma Bines plaukstu. Taču uzreiz ari atrāvās, it kā nobijies no šādas uzticības izrādīšanas.— Tev mani jāuzklausa. Šo stāstu par Rihardu es izstāstīšu līdz beigām. Viss bija kā parastā krogus kautiņā, tas ir, ne gluži kā parastā. Par to, ka tas bija ne no šā, ne no tā, es tev jau teicu. Viss sākās ar meiču, kura piesēdās pie viņu galdiņa; sākumā Rihardam klēpī, pēc tam — Fredam. Taču Freds to diez vai pamanīja. Tad viņa iesēdās klēpī kopīgajam paziņam. Viņš meiču tā viegli apkampa — vai tad aizliegts, vai? Viņa pati uzprasījās. Freds pazina to meiču labi ja piecas minūtes, un vispār — nevienu meiču viņam tobrīd nevajadzēja. Tomēr kaut kas viņam saskrēja galviņā. Freds izrāva nazi un sāka durstīt to puisi. Kad Rihards viņus abus vilkšus izvilka no asins peļķes, bija par vēlu. Freds viņu jau bija samīcījis beigtu. Tūlīt arī pāri gāzās publikas niknums, dakteris, ātrā palīdzība, sanitāri, policija — nu jā, visa banda,— tu tak zini, nē, varbūt tu nezini, bet tam nav nozīmes. Rihardu un Fredu savāca uz iecirkni, Rihardu — par liecinieku. Freds bija tik pamatīgi apdullis, ka vajadzēja viņam pāris reižu iemaukt. Rihards tur uz vietas salūza. Iecirknī no viņiem nekā nevarēja izdabūt. Tomēr uz iecirkni bija atnākuši ari citi — tāpat tā meiča, kā jau varēja iedomāties, un viņa teica runu. Viņas draugu esot varējuši nogalināt, viņa sacīja, kaut gan pati bija to čali ieraudzījusi pirms piecām minūtēm, maita tāda.

— Tātad viņš nebija miris?

— Gandrīz pagalam — tiesā noskaidrojās, ka palikšot par kropli uz mūžu. Nu ja, bet tikpat labi cilvēku var sabraukt kāda no tām smirdošajām mašīnām. Gribi vēl kafiju? Vai ko citu? Tevī ir kaut kas no aitas — es gribēju teikt, ka tu daudz ko vēl neapjēdz, citam varbūt liktos, ka tu esi nevainīga, bet es neticu nekādai nevainībai, tavējai arī ne. Man atkal gribas tev pajautāt, ko tad īsti tu no manis ceri. Par visu pārējo — ja tev vajag kādus izskaidrojumus, tu drīksti vienmēr griezties pēc tiem pie manis. Varbūt vēl gribi kafiju?

— Nē, paldies.

— Fredam, dabiski, piesprieda. Viņš dabūja nosacīto — pilnīgā valdības rīcībā. Tā arī nav nekāda dāvana. Tas nozīmē piespiedu iekārtošanu darbā un to, ka valdība var tevi paturēt savā rīcībā, cik vien ilgi vēlas. Tā ka dabūja Freds diezgan. Tas ir uz gariem gadiem, bet viņam ir tikai divdesmit. Ārsti tur nekā nevarēja palīdzēt, kaut gan v- attie-čībā uz to durstīšanos laikam jau vajadzēja sākt ar viņu ņemties agrā bērnībā. Viņš bija viens no tiem — jēziņ, cik gan tādu esmu redzējis! Viņa māte dzīvoja trakonamā — nē, tā nebija iedzimtība, ar smadzenēm viņam viss bija kārtībā, bet viņu tik ilgstoši vazāja no vienas vietas uz citu — nepārtraukti, vēl krietni pirms tam, kad par viņu sāka interesēties bērnu aizstāvības tiesnesis,— toties līdz tam brīdim viņš jau kaut kā bija noskrūvējies — zini, man arī reizēm ir tāda juška, ka manī kaut kas ir kļuvis vaļīgs, bet tad nemaz nevajag daudz, lai cilvēks uzsprāgtu.

Viņš apklusa, ar abām rokām paberzēja acis un tā sakratīja galvu, ka pagarie mati sakrita uz ausīm.

— Neņem pierē! Tas no alus — es ne visai labi panesu alu.— Līdz šim brīdim viņš jau bija izdzēris trīs kausus.

— Tu gribēji stāstīt par Rihardu,— Bīne klusu atgādināja.

— Tev gan laba atmiņa — kur tad es paliku?

— Ka Rihardu arī savāca uz policijas iecirkni un ka nekā no viņa neizspieda.

— Dabiski, ka ne. Toties pie viņa atrada zālītes, gan pavisam nedaudz — pat atdeva atpakaļ šļirci. Taču viņu noturēja četras dienas. Un tad viņam vajadzēja iet pie prokurora. Tas gribēja Rihardu pagaidām atbrīvot, bet viņš lūdza — paturiet mani te ilgāk. Prokurors, bez šaubām, sāka spicēt ausis — kaut ko tādu viņš gan nedzird katru dienu. Tomēr noraidīja šito prasību un sacīja: tāpat vien es to nevaru, valstij tas pārāk dārgi izmaksā,— ja būs vajadzība, mēs jūs izsauksim pie izmeklētāja. Un Rihards drīkstēja iet prom. Tas cilvēciņš nebija iedomājies, ka Rihards pārdzīvojis šoku,— un kā gan lai viņam tas ienāktu prātā. Cik man zināms, Rihards vienmēr bija atsacījies no tā saucamās palīdzības, taču toreiz viņš tūlīt pat aizgāja uz Narkomānijas apkarošanas centru. Tur viņi Rihardam kaut ko iedeva un atjāva gulēt pagrabā. Es viņu tad satiku reizi vai divas, taču neaprunājos. Tagad viņš pats arī strādā tajā centrā, pelna savus sentus. Nu es viņu neesmu redzējis.

— Tāpēc ka pats pīpē, vai kā?

Fede atcirta:

— Nekāds — vai kā! Šad un tad es izpīpēju pa cigaretī-tei — vienkārši kaifa pēc. Bez tam es jau teicu, ka māku nelietot, un man arī lieliski zināms, cik es varu turēt.

— Tā par sevi domā katrs alkoholiķis. Tu vispār strādā?— Viņa uzreiz uzdeva šo jautājumu, jo Fede pēc iepriekšējiem vārdiem bija pielēcis kājās. Nu viņš atkal atmetās krēslā.

— Strādāju, kā tad,— es katru dienu strādāju līdz bezsamaņai — netīrs, nikns un nosvīdis kā suns. Tas ir smags darbs, toties par to labi maksā. Citādi es nevarētu izgrozīties, tā arī neesmu iemācījies apieties ar naudu, bet īre par manu sasodīto istabu ir pārāk augsta. Es gribētu mācīties, bet tad manam tiesnesim būtu papildu izdevumi par mani, un tas nemaz nav tik vienkārši. Problēmas ar departamentu un nodokļu maksāšanu, pati saproti. Smadzeņu man pietiek, tomēr papriekš jāpierāda, ka māku arī labi uzvesties. Taču vispirms kādam tas man būtu jāiemāca. Ja tavi mīļotie vecāki no tevis ir atteikušies un tu esi iekritis starp valsts iestāžu dzirnakmeņiem, tad ... Es strādāju, jā. Es daru trulu darbu — tam es esmu par gudru, es esmu pārāk daudz mācījies, pareizāk sakot,— zinu no grāmatām, nu, tev skaidrs. Varbūt tev arī ir mafo diploms?

— Tev ir mafo diploms! Cik jauki!— Bīnei negribējās atzīties, ka pašai ir hafo izglītība. Tomēr viņa noskaitās uz sevi par šo noslēpumainību. Viņš atklājas līdz mielēm, pat vairāk, nekā pašam gribētos. Viņam jāzina.

— Kas tad tev tas par smagu darbu?

— Es esmu klasificējošais ostas strādnieks, vismaz pašreiz. Es pieteicos caur darba biroju — šiem ir visdažādākie darbi, toties var arī aiziet, kad pašam pietiek. Šite es esmu noturējies visilgāk. Vai tu zini, kas ir klasificējošais ostas strādnieks? Jā, tikai nepārsmejies, viņi māk izmeklēt vārdiņus. Ja tu saucies par klasificējošo ostas strādnieku, tad tu dari to visnetīrāko, ko vien var iedomāties — sausajā dokā pie smirdošas lampas vājā gaismiņā cauru dieva žēlastības dieniņu no kuģa dibena es skrāpēju nost vecās krāsas paliekas, pārakmeņojušās ūdenszāles un tamlīdzīgas lietas, pie tam neredzu tam visam ne gala, ne malas. Tā, lūk! Nu, vai tu gribi man vēl ko pamācīt? Ja man pietiek spēka tādam darbiņam, tad jau es nepīpēju pārāk daudz cigaretīšu,— pierādījums ir sagādāts, kā bilstu Pīts Lineāls.

— Kas ir Pīts Lineāls?

— Ei, tu gan nevari rimties. Labi, Pīts Lineāls bija matemātikas skolotājs sestajā un pēdējā internātā, kur es piemājoju. Atbilde ir pilnīga. Vai ne?

— Pirms tam tu lielījies, ka esi bijis desmit internātos.

— It kā seši nebūtu daudz par daudz. Klausies, tu mani tik ilgi iztaujā, ka es varbūt jau skaitīt vairs nemāku. Katrā ziņā Pīts Lineāls bija mans pēdējais matemātikas skolotājs, un viņš apsveica pats sevi ar panākumiem, kad es dabūju astoņnieku^18 gala eksāmenā. To var saprast, jo es biju visdraņķīgākais puišelis klasē — un ne tikai klasē. Mans tiesnesis — manu tiesību aizstāvis — arī tā uzskatīja. Ei, tu taču varbūt nezini, ka tādi kā es — pat ja neko nav izdarījuši — tiek pakļauti nepilngadīgo aizstāvības tiesnesim. Mūs uzrauga, jo mums draud garīga vai miesīga krišana. Es par to nekā nenojautu, tāpēc ka mani savāca, kad man bija pieci gadi, bet, tā kā pēc tam es bišķiņ papētīju savas mātes raksturu, man rādās, virti nav bijuši tālu no patiesības.

— Un ko tad tavs tēvs?

— Mans tēvs? Nekad viņu neesmu redzējis. Nav zināms, vismaz man ne. Kad man bija divpadsmit trīspadsmit gadu, es par to raudāju caurām naktīm. Bet nu man tas pie vienas vietas. Tas vecis papriecājās ar manu māti — un basta! Tagad es pats tā māku. Un mana māte neprata no manis tikt vaļā vai arī neiedomājās, ka to varētu. Es vienmēr esmu bijis ienaidā ar viņiem abiem — vismaz no tā brīža, kopš sāku apzināties, ka tieši viņi mani ir iztaisījuši. Tagad es saprotu vairāk un tāpēc gribu viņiem piedot, kaut gan to, ka esmu kļuvis tāds, es viņiem nekad nepiedošu.

— Tava māte nevarēja par tevi rūpēties?

— Nevarēja? Tas nav tas vārds. Viņa negribēja, viņa dzīvoja savam kaifam. Nu jā, kaifam, kaut arī viņa neko īpaši daudz no tā nav dabūjusi, tomēr grābt gan grāba, ko vien varēja, ja tu vēl klausies. Tu tik glāžaini blenz. Man šķiet stulbi, ka tu vairs negribi kafiju. Es paņemšu vēl vienu aliņu. Tā nu man ir bijusi vesela strīpa tā saucamo audžutēvu, skaidrs? Viens bija tāds, uz kuru es esot bijis pilnīgi nojūdzies, kā man atstāstīja. Un, kad mana māte viņam bija dzīvi padarījusi tik sūru, ka viņš nevarēja vairs palikt pie mums un nedomāja ari to darīt, tad es esot iekāries viņam bikšu starā. Taču viņš savāca savas pekeles un nosmirdēja. Tagad es to varu saprast. Bet toreiz? Stāsta, ka es esot meties viņam pakaļ, un, kad viņš ielēcis tramvajā, es esot desojis tramvajam līdzi. Un, kad vairs neesot varējis panākt to sasodīto tramvaju, tad mētājies raudādams no viena garāmgājēja pie otra. Kā man tas zināms? Mana tante, manas mātes māsa, vājais un sentimentālais rumpītis, arī no īstajām, ar žēlabām man to izstāstīja. Viņa baigi bieži to atcerējās, pie tam ikreiz liedama gaužas asaras. Es būtu gribējis, lai viņa nemūžam man nebūtu paudusi šo žēlabaino stāstu. Par to audžutēvu es neatceros totāli neko, taču laikam jau bija labs cilvēks, ja svešs sīkulis viņam bļaudams skrēja pakaļ. Ko tu šņaukājies? Tevi ari velk uz to pusi?

Bine steidzīgi novilka ar plaukstu pa seju. Viņa skaidri redzēja šo skatu: mazulis, kurš savām īsajām kājelēm skrien pakaļ vīrietim, tad pakaļ tramvajam un, visbeidzot, meklē palīdzību pie svešiem ļaudīm.

Nu, vai cauri? Zini, pietiekami drīz man parādījās jauns tēvs. Viņam ieviesās paradums mani šad tad klusā kaktiņā noslānīt. Māksla! Man vēl nebija ne pieci gadi. Mana māte no viņa arī dabūja pa krāgu. Tomēr drīz vien uzradās cits. Vēlāk es pamanīju, ka tā notiek ne tikai mūsmājās vien. Jautrs stāstiņš, vai ne? Šo to man nācies piedzīvot. Tāpat domāja arī Nepilngadīgo tiesību aizstāvības padome. Viss ar to arī sākās. Tad viņi mani paņēma no mājām, un villa, kur mani nomitināja, saucās vai nu «Saulesstars», vai «Mūsu rūķīšu namiņš». Es vairs neatceros. Jā, zini, par katru no mums viņiem bija vesels dosjē, taču neiedomājies, ka mums tajā kāds ļāva ielūkoties. To drīkstēja vienīgi svaidītie. Un šie dosjē ilgus gadus, varbūt visu mūžu — kā lai es to zinu — stāv arhīvā, lai tiesīgie jebkurā mirklī varētu ar tiem iepazīties. Vienu dienu — tu to vēl piedzīvosi — viņi iebāzīs mūs kompjūterā, un tad mēs kļūsim vēl ērtāki. Ziņām jābūt ne tikai pieejamām, tās ari attiecīgi jāglabā, vai tas tev ir skaidrs? Viens loģiski izriet no otra. Nepārtraukti man ir tāda juška, ka es bezpalīdzīgs esmu iestūķēts šķirošanas mašīnā. Un ikvienai mašīnai taču jāgriežas, vai ne tā? To nevar apturēt. Klau, neesi tik drūma, ļauj man vēl tev kaut ko izmaksāt. Tur karājas vesels saraksts, tu vari ņemt, ko gribi.

Viņam joprojām daudz kas bija uz sirds, un nu, kad viņš bija sācis stāstīt, ne par kādu naudu nevarēja viņai ļaut celties un iet. Taču viņai jau bija bail. Kas notiks, ja abi apmainīsies lomām un viņš sāks jautāt viņai? Ko tu dari? Vai tu strādā? Mācies? Kur tu dzīvo? Un tomēr Bīne sacīja:

— Es gribu glāzi vīna.

— Sarkanā vai baltā?

— Labāk sarkanā.

Alu un kafiju viņš pats bija paņēmis no bāra letes, toties tagad skaļi nosaucās:

— Jaunkundz, kundzīt, madam, mademuazel,— jā, es esmu bijis Antverpenē, jau divas reizes,— glāzi vīna dāmai, lūdzu! Un man glāzi alus. Nē, arī glāzi sarkanā.

— Nevajag, Fede,— brīdināja Bīne,— nedrīkst vīnu dzert kopā ar alu, citādi var kļūt nelabi.

— Domā, es pats nezinu, ko var, ko ne?

Vilkdama slimās kājas, pienāca iestādījuma saimniece.

— Es i netaisos iet ātrāk, tā ka, puis, skaļa komandēšana te nelīdzēs.— Viņa nolika uz galdiņa divas glāzes un aizkumuroja tālāk. Fede uzblieza ar dūri pa galdu.

— Ir tev varžacis vai nav tev varžacu, es pats zināšu, kas un kā man jāpasūta!— Sieviete pat neatskatījās. Bīne vērās savā glāzē, viņa negribēja redzēt ne izlieto vīnu, ne Fedi pašu.

— Pro,— viņa izdzirdēja Fedi sakām,— uz tavu veselību, trusīti no trusīšiem. Diez kāpēc trusīši tik bieži ir bērnu raidījumu galvenie varoņi, kā tev šķiet, klau? Tāpēc, ka ir un paliek mīļi zvēriņi, tā?

Bīne nodzēra malciņu, vēl arvien nepamezdama acis uz viņu. Pēc mirkļa viņa jau to nožēloja, jo tādējādi saruna bīstami pagriezās nepatīkamā virzienā.

— Kādi tev vecāki? Pienācīgi?

Viņa pamāja.

— Ak jā, viss kārtībā.

— Vai tu vēl arvien dzīvo pie viņiem?

— Es dzīvoju kopā ar draudzeni divās istabās. Un vēl gaitenī kaut kas līdzīgs virtuvītei. Pēc divpadsmitiem — staigāt klusu, un nekādu viesu. Un kāda tev ir istaba?— Pirms tam viņš to bija nosaucis par caurumu.

— Divi reiz divarpus metri, tik tikko var apgriezties, kad izlien no gultas, krāns un saplēsta izlietne, uz tualeti jākāpj divas trepes uz leju. Mans aizbildnis mēģinās atrast kaut ko labāku. Es pats jau esmu atmetis tam ar roku.

— Tavs aizbildnis?

— Nu jā, mans ģimenes aizbildnis — tā to sauc pie uzraudzībai pakļautajiem. Ģimenes aizbildnis ir tas cilvēks, kurš uzmana, kā man iet, un par visu ziņo tiesnesim. Viņa atskaitēs es arī nekad nevarēšu ieskatīties. Tās visas tiek pievienotas manam dosjē. Mans tiesnesis nav muļķis, viņš dara visu, ko var — gan labāk, gan sliktāk. Taču viņš man nav nemaz tik sen. Viņš parūpējās par to, lai tiesnesis atļautu man īrēt istabu un aiziet no internāta. Bet, ka viss izveidosies tik tizli, mēs toreiz vēl nezinājām. Neko nevar iepriekš zināt, kamēr neesi pamēģinājis. Ja viņi man tagad prasītu: vai tu gribi atpakaļ uz internātu, es teiktu — jā. Ja to man kāds sacītu pirms diviem mēnešiem, es nemūžam tam neticētu. Tad man visu laiku galvā bija doma, ka neesmu brīvs. Un malās un malās — visus šos gadus tā man ir malusies pa galvu. Tā ir tāda lieta, kas var padarīt nenormālu. Jā, nenormālu,— katrā ziņā savādāku nekā citi.

— Galvenais, ka tu pats tā domā.

— Nē, es to zinu. Reizēm doma tevi tā paņem, ka citas domas nav ne prātā. Tu nepārtraukti štuko par savu nolādēto stāvokli — un kā to varētu mainīt. Tu visu laiku štuko par to un nekā nedari. Tev liekas, ka pārējiem kaut kas jādara tavā labā. Pie tā nu es pakāpeniski esmu nonācis. Un vēl Riharda dēļ.

— Žēl, ka tu viņu vairs neesi sastapis.

— Tu zini. . .— Fede iemērca pirkstu vīnā un vilka ar to pa glāzes malu, līdz tā sāka sanēt.— Domas tā maļas pa galvu, ka visbeidzot vienā jaukā brīdī tu vairs nekā cita nedzirdi. Tad tu izdari kādu glupību. Nē, es ar to nedomāju, ka tu kaut ko dari, nē, tu bēdz, paņem vagu.

— Tu gribi teikt — bēdz no internāta?

Viņš pamāja. Glāze vēl dziedāja. Skaņa kļuva arvien griezīgāka.

— Bet to, ko tu sacīji par Rihardu — žēl, ka es viņu vairs neesot redzējis,— tad tev būtu jāsaprot: ja katrs atrodas savā internātā, kur nepārtraukti mainās ļaudis, grupu vadītāji un tā tālāk un kur visu laiku mainās čaļi, tad jau nemaz īstus draugus nevar iegūt. Vismaz tādus, kādus es iedomājos īstā draudzībā. Lāgiem man šķiet, ka es draudzību iedomājos pārāk skaistu, tāpat kā brīvību iedomājos pārāk skaistu — tev taču nevar būt pareizs priekšstats par lietām, ja dzīvo tik noslēgtu dzīvi. Cilvēki dara tavā labā visu, kas vien viņu spēkos,— vismaz vairums, bet tev pašam nav nekādas iespējas kaut ko pamēģināt.

— Tāda iespēja tev radusies, noīrējot istabu.— Vārdu «istaba» viņa izrunāja šaubīdamās.

Viņš palūkojās Bīnē.

— Es nezinu, ko tu saproti un ko nesaproti. Tu daudz jautā, bet, kurš pats nav bijis internātā, nejēdz no tā ne kripatiņas. Mēs arī bieži cits citu nesaprotam. Viens to pārdzīvo tā, otrs — šitā, vienīgais, ko var labi darīt kopā — apsaukāties un lamāties. Un bēgt. Gribi zināt, cik reižu esmu bēdzis? Sešas. Un, izņemot pašu pirmo,— vienmēr ar kādu kopā. Ir, kas bēg vieni, bet tādu nav daudz. Kopā bēgt, kopā mēli trīt, kopā krist virsū grupas vadītājam, kopā netīri zākāties, jā. Bet tālāk? Tu rij tos pašus skrandžus ar kāpostiem, uzjautrinies, tracini grupas vadītāju, kuru ciest nevari, rakņājies pa putru, bet vakaros slaisties vai drillē plates — nu, un tas ir viss. Vai tad tā var sadraudzēties? Pēc kāda laika cālītis, ko tu uzskati par piemērotu, tik un tā aizbēg. Vai tu pats aizlaidies.

— Pats laidies lapās?

— Dabiski, laidies lapās. Vajag taču kaut ko darīt. Tiklīdz tu esi pa durvīm ārā, tā viss aparāts sāk darboties. Par tevi izsūta teleksus. Stāvoklis kļūst sasprindzināts. Tu esi kopā ar pāris citiem puikām, un jūs sperat rijamo. Tu guli mežā vai zem tilta, vai krakeru^19 ieņemtā mājā. Un, ja tas neieilgst, tad tā ir skaista avantūra. Toties, ja viņi nekā nedara, lai tevi sameklētu, tad gan tu jūti, ka esi iegrābies. Vienu reizi mani piedzīvojumi turpinājās četras nedēļas. Es biju ticis līdz Beļģijai un varēju stāties darbā pie garāžas īpašnieka, kurš man deva pajumti. Bet tieši tas mani ērcināja. Tad es pats gāju un pieteicos policijā. Viņi aizveda mani līdz robežai un atlaida. Zini, ko es toreiz biju izprātojis? Ka žandarmi sēdēs zirgos, mani sagaidīdami, taču tur nebija ne pussprāgušas vistas. Tad nu gan es palaidu bimbienu. Stāvēju un bimboju, jo neviena nebija. Pēc tam man vēl vajadzēja iet trīs dienas, līdz es tiku mājās. Un tur tāpat nebija sagaidīšanas komitejas.

— Tagad tu ar mājām domā — pie mātes?

— Tu esi traka!— Tomēr viņa balsī skanēja šaubas.— Es, protams, atgriezos tikai internātā. Tur man tolaik bija mājas. Bet, tā kā es biju izbēdzis jau trešo reizi, viņi negribēja pieņemt mani atpakaļ. Pēc smagas nedēļas es nonācu citā iestādījumā, slēgtā valsts iestādījumā, un tur tad es iepazinos ar Rihardu. Es uz viņu raudzījos ar cieņu. Ne tāpēc, ka viņš bija vecāks, bet tāpēc, ka viņš pret vadītājiem izturējās nicinoši, saproti, kad viņu iesēdināja izolatorā — pat uz trim dienām —, viņš izlikās, ka tas uz viņu nemaz nekasās. Viņš gāja izolatorā tāpat kā nāca no tā ārā. Rihardu tur spundēja tāpēc, ka viņš lietoja narkotikas un negribēja klīnikā ārstēties. Psihologs varēja runāt viņam pie kura gala grib, tas nelīdzēja. Rihards teica: mūsu dvēseļu vaktnieks ir brašs vīrs, bet ar mani viņam tas cauri neies. Rihards A grupā bija vienīgais, ko apciemoja vecmāmiņa un bijusī grupas vadītāja no internāta, kur viņš bija dzīvojis iepriekš. Šitā nesa viņam amfetamīna tabletes — ja tu gribi zināt, es domāju, ka tas sievišķis bija viņā iemīlējies. Rihards pats par to nebilda ne pušplēsta vārda, bet mēs viņu ķircinājām, vismaz centāmies, taču Rihardu ķircināt gluži vienkārši nebija iespējams, viņš nekādīgi nereaģēja. Tagad man šķiet, ka tieši tāpēc es raudzījos uz viņu ar cieņu, viņš mācēja klusēt, toties mēs, pārējie, tarkšķējām uz nebēdu. Pēc kāda laika mēs nedaudz sadraudzējāmies — vairāk es ar viņu nekā viņš ar mani, ja tā var izteikties. Tad pienāca diena, kad viņš drīkstēja iet prom,— mēs neviens to nezinājām, bet viņš varbūt jau sen bija zinājis. Vēlāk es satikos ar viņu — parasti ir aptuvena informācija, kur katrs ir —, tad mēs satikāmies pat diezgan bieži. Es priecājos, viņu redzot, kā viņš — nezinu. Varbūt viņš mani pat neievēroja. Fredam gan viņš bija pieķēries, tas

jā.

Slapjais pirksts vairs negriezās pa glāzes malu, un savu vīnu abi jau bija gandrīz izdzēruši. Viņš paraudzījās uz Bīni. Viņa atbildēja šim skatienam pieceldamās.

— Man jāiet mājās,— viņa sacīja.

— Es tevi pavadīšu.

— Nē, nav vajadzīgs.

— Labi.— Fede piegāja pie letes un ātri samaksāja, tad devās ārā. Viņa jau bija uz ielas.

Gadatirgus nu izskatījās drūms un pamests, pa zemi mētājās turziņas un citi ietinamie papīri, šur un tur kaktos saslaucīti kaudzēs. Teltis bija ciet, pārklātas ar buraudeklu. Pie staba, kur bija stāvējis tas cilvēks, tagad gulēja sapluinīts plīša sunītis.

— Kāpēc tu negribi, lai es tevi pavadu?— Fede paņēma Bīni aiz rokas. Tomēr viņa neatbildēja.

Kad viņš pirmoreiz šovakar apklusa uz ilgāku laiku, Bīne beidzot teica:

— Man kauns, ka es dzīvoju labā istabā un labā mājā.

Viņam taču bija tiesības uz kaut kādu atbildi.

Viņš to uzņēma viegli.

— Tu tak nekā tur nevari padarīt! Tev vienkārši ir vairāk paveicies, tas arī viss.

Nē, tas nav viss, nodomāja viņa.

— Kā tu viena atnāci uz gadatirgu? Meitenes parasti nāk ar čaļiem.

— Es nebiju viena, mēs bijām vesels bars no mūsu kl...

— No kurienes?

— No mūsu klases.

— Tavas klases?

— Es viņus izlaidu no acīm, godīgi sakot, tīšām. Man gribējās paklīst vienai, paskatīties uz ļaudīm, un tā.

— Uz ļaudīm ...

— Jā, uz ļaudīm. Tev tas šķiet stulbi?

— Kas par klasi? Un no kādas skolas?

— Tā īstenībā nav skola. Tā ir akadēmija.— Varbūt samelot un sastāstīt viņam, ka mācās mākslas akadēmijā vai fizkultūras akadēmijā, vai vēl kādā citā?

Fede ieknieba viņai rokā tieši tāpat kā pirmajās pazīšanās minūtēs.

— Es tev prasu, kādā akadēmijā?

— Sociālajā akadēmijā.

— Sociālajā akadēmijā.— Fede apstulbis apstājās un apstādināja arī viņu. No viņa mutes nāca dvinga, kad viņš ierunājās.— Tā, tu taisies kļūt par sociālās aprūpes kalpotāju. Un tāpēc tev ir interesanti vērot ļaudis.

Viņa gandrīz nemanāmi paraustīja plecus.

— Tu vari tā domāt, ja tev gribas.

— Un tad tu atradi mani. Cilvēcisks studiju materiāls. Ko es tev teicu? Ka es reti kad esmu izraisījis interesi — pārsvarā tikai profesionālo. Viss štokos, vai ne? Ei, štokos?

— Nē.

— Štokos — un kopā klapē ļoti labi. Tas klapē pat pārāk labi kopā. Tagad gan tev parādīšu, cik labi tas klapē. Rīt vēl jutīsi, cik.— Ar brīvo roku Fede iecirta viņai divas skaļas pļaukas. Iesita tik stipri, ka viņai acīs nomirguļoja zvaigznītes un ausīs nodunkstēja. Kādu brīdi viņa stāvēja, aizmiegusi acis un plaukstas piespiedusi pie nokaitušajiem vaigiem. Tad izdzirdēja, kā viņš aiziet. Ātrāk un ātrāk. Kad vairs nebija sadzirdama pazoļu švīkstēšana pret asfaltu, viņa atvēra acis. Sāpju un nožēlas asaras ripoja pa vaigiem. Ļoti lēnām viņa pagriezās un devās uz pretējo pusi. Tā viņa atkal pienāca pie staba. Viņa pacēla sapluinīto plīša sunīti.

Nepilngadīgo aizstāvības tiesnesim... tiesas nodaļā.

Ģimenes aizbildņa Ferlāta atskaite par skolēnu Fedi Shēfershāhenu.

īss kopsavilkums no iepriekšējās atskaites 1971. gada 2. janvārī.

Ar 1970. gada 1. oktobri Jūs mani iecēlāt par tolaik septiņpadsmit gadus vecā Fedes Shēfershāhena ģimenes aizbildni; iepazīšanās noritēja saspīlēti, arī turpmāk viņš izvairījās no kontaktiem ar mani, nekādās sarunās neielaidās.

Ģimene, kurai tika maksāts par viņa izmitināšanu, neatrada ar viņu kopīgu valodu, vienīgi saimnieka meita. Viņa tā saucamā uzvedība un attiecības ar šo meiteni, kas bija četrus gadus vecāka par Fedi, noveda pie eksplozijas, par kuru es Jums ziņoju; starp Ziemassvētkiem un Jauno gadu viņš tika izmests uz ielas. Uz trim dienām iekārtoju viņu jauniešu viesnīcā, Jauno gadu viņš sagaidīja kopā ar maniem vecākiem, tad pēc 1. janvāra pārvācās uz istabu, kuru es viņam sameklēju.

Tāpat arī attieksme pret darbu lika gaidīt (un arī tagad liek gaidīt) uzlabojumu. Decembra otrajā nedēļā darba devējs atlaida viņu. Nu viņš izmēģinās ar darba biroju.

Fedem ir lielas grūtības ar līdzekļu sabalansēšanu. To viņam neviens nav mācījis. Kā viņš savelk galus, man nav skaidrs. Ne vienreiz vien viņš ir lūdzis man naudu, taču es būtībā esmu bijis spiests viņam atteikt. Papildu summa, ko Jūs esat piešķīris istabas īrēšanai, ir pilnīgi pietiekama, lai varētu iztikt.

Vairāk neko par Fedi nevaru sacīt. Es pazīstu viņu neilgi. Bez tam, kā Jums zināms, iepriekšējo gadu atskaites par viņu ir visai pretrunīgas. Mans pirmais iespaids: Fede ir noslēgts jauneklis, turklāt eksplozijas var atkārtoties (kā rāda iegūtā pieredze). Kaut arī visa viņa rīcība vērsta pret aprūpi, par Fedi man radies iespaids, ka palīdzība viņam ir nepieciešama.

Tiktāl bija manas iepriekšējās atskaites kopsavilkums. Nu es rakstu 1971. gada 4. aprīlī, tomēr diemžēl nevaru ziņot, ka ar Fedi būtu ticis uz priekšu. Kaut gan — pa šo laiku viņš iemācījies mani «izmantot». Ar to es domāju, ka viņš labprāt iejūgtu mani savos ratos. Tieši tādēļ viņš jau trīs reizes ir bijis manā kantorī, pie tam vienu reizi nokavēja, tā ka viņam vajadzēja gaidīt, kamēr es tikšu galā ar citu klientu. Viņš loti sanervozējās.

Viņa prasības ir pārlieku augstas. Istabiņa, kurā viņš dzīvo, viņu ļoti nomācot, tā esot pārāk maza, viņam gribētos arī lielākas ērtības. Viņš uzskata, ka «tiem, kuri nodarbojas ar viņa tiesību aizstāvēšanu», precīzāk, ģimenes aizbildnim, būtu jāatrod viņam cits miteklis. Es labprāt uzņemtos šīs rūpes, taču esmu spiests prasīt, lai arī viņš papūlas kaut ko atrast. Viņš man negrib sniegt palīdzīgu roku. Viņa motivācija ir šāda: «Kad viņi ieraudzīs mani, tad taču uzreiz pateiks «nē».»

Fedem trūkst pārliecības par sevi. Tomēr var būt, ka viņš sevi vērtē pārāk augstu. Šādas dalītas jūtas ne vien pret paša personu, bet arī pret savu pagātni ir acīm redzamas. Ar vienUdz lielu pārliecību viņš apgalvo gluži pretējo. Par internātiem: «šīs pretīgās patversmes» un «man gribētos atkal atgriezties «Dārzā», tur vismaz bija jautrība». Par savu māti: dažreiz viņa ir «bezsirdīgā padauza», bet citreiz viņš apraksta māti kā sirdscilvēku, kurai «viņiem» nav bijis nekādu tiesību atņemt dēlu. Fedes naidīgums pret «viņiem», pret instancēm, ir milzīgs. Fede uzskata, ka no viņa kādam bija jāiztaisa labs cilvēks. Tomēr viņš paziņo: «Es visu laiku esmu bijis draņķīgs puišelis.» Mūsu pēdējā tikšanās reizē viņš brīdināja mani: «Jūs vēl ar mani pamocīsieties, ņemiet to vērā.» Es darīšu visu, kas manos spēkos, lai atrastu viņam istabu.

Viņa otrā vēlme: viņš ļoti grib «mācīties tālāk». Pēdējā internātā viņš sekmīgi pabeidza mafo, iespējams, ne bez grūtībām, taču tam nav nekāda sakara ar viņa prāta spējām. Šī doma, starp citu, atrodama visās atskaitēs. Tagad viņš gribētu, lai viņam ļautu iegūt vidējo tehnisko izglītību par Nepilngadīgo tiesību aizstāvības padomes līdzekļiem. Manuprāt, šī vēlēšanās nav pārspīlēta, jo ar savām prāta spējām viņš var to iegūt. Taču, vai viņam pietiks uzņēmības sasniegt šo mērķi, es stipri šaubos. Es mēģināju ar viņu aprunāties, pieminēju viņa strīdus ar darba devējiem, tāpat viņa nespēju nosēdēt uz vietas, mūžīgo bēgšanu no internātiem, taču viņš ne ar ko neizrādīja, vai sapratis, par ko es runāju. Tomēr viņam, manuprāt, jāļauj izmēģināt roku. Viņš pats man visai savdabīgi piedāvāja, lai es Jums «piemeldētos», jo viņam pēc paša pieredzes esot zināms, ka tiesību aizstāvis arī «ne jau nu visu var». Jūsu priekštecis acīmredzot licis to saprast. Es viņam devu padomu lūgt tikšanos ar Jums, taču viņš uz to nereaģēja.

Sarežģīti un nekontrolējami man šķiet tas, ka viņš lieto narkotikas. Personīgi es pret to labprāt izturētos piedodoši, tomēr neesmu pārliecināts, vai tas nevar aiziet pārāk tālu. Ņemot vērā viņa uzvedību, tā man ir problēma. Esmu pārliecināts vienīgi par to, ka viņš pieder pie mērenajiem hašiša lietotājiem. Viņš pats to nenoliedz, tikai vienaldzīgi parausta plecus. Uzskatu, ka viņš pats risina šo problēmu.

Citādi ir ar seksuālajām attiecībām. Acīmredzot ar tām viņam nav nekādu grūtību. Smiedamies viņš man ne vienreiz vien ir pavēstījis, ka vienmēr var atrast sev meiču. Cik šādiem vārdiem var ticēt, es nezinu. Taču viņa draudzība ar meiteni iepriekšminētajā ģimenē un tās dēļ nobriedušais konflikts ar viņas vecākiem pierāda, ka viņš spējīgs uz seksuāliem kontaktiem ar pretējo dzimumu. Nopietns sakars ar meiteni nāktu viņam tikai par labu, taču viņš neielaižas nekādos nopietnos sakaros.

Tomēr es uzskatu, ka atbildības izjūta un vēlēšanās iegūt paša tik kāroto vidējo izglītību ļaus Fedem tikt pāri pašreizējam nāvespunktam. Šobrīd viņš ir strupceļā. Varbūt tāpēc Jūs kaut kādā veidā varētu viņu uzaicināt uz pārrunām?

Rezumēju: kontakts starp mums veidojas, no viņa puses palikdams tikai lietišķs kontakts. Viņš nav spējis pārvarēt neuzticību pret instancēm, kas palīdz viņam, to vidū arī pret mani. Diemžēl es nevaru viņam veltīt pietiekami daudz laika, tādēļ neesmu varējis noskaidrot, kāda ir viņa uzvedība darbā, jo man pašlaik ir piecdesmit klienti, kuri izmētāti pa visu valsti. Man nav laika nodarboties ar Fedi tā, kā viņš būtu to pelnījis.

Es apspriedos mūsu sektorā par to, ka Fedem būtu nepieciešama stingrāka aizbildniecība. Iespējams, ka labprātīgs ģimenes aizbildnis (ja tāds atrastos) gūtu vērā ņemamus panākumus, jo varētu Fedem veltīt vairāk laika.

Mūsu sektors pēc mana lūguma par šo jautājumu turpinās kontaktēties ar Jums.

K. J. Ferlāts, sociālās aprūpes kalpotājs.

Otrā nodaļa

Kopš pavasara gadatirgus ar tā nepatīkamo piegaršu jau bija pagājušas četras nedēļas, kad reiz, pēc nodarbībām Sociālajā akadēmijā ejot uz velosipēdu stāvvietu, Bīne ar bailēm ieraudzīja pazīstamu augumu. Fede bija pacenties pagriezt muguru pret mācību korpusa durvīm, tajā pašā laikā ar šķietamu bezrūpību tā bloķēdams ieeju stāvvietā, ka neviens nevarēja viņam tikt garām nepamanīts. Varbūt izlikties, ka viņa dodas projām? Bet bez velosipēda? Tik un tā Bīne lieliski saprata, ka grib Fedi satikt. Atmiņas par to vakaru uzpeldēja vēl un vēl — un ne tikai bēdīgā noslēguma dēļ.

— Kas ir, ko tu te mīcies?— noprasīja Bīnei kursabiedrs, bīdīdams viņu uz velosipēdu stāvvietas pusi. Bīne ļāvās stumties, taču pusceļā teica:

— Atlaid mani, labi?— Tā viņa nonāca aci pret aci ar Fedi.

— Vai gramatas smagas?— viņš vaicāja.

— Es tās lieku uz bagāžnieka.

— Es tevi te gaidu.

— Labi.

Nomāktā garastāvoklī viņa gar stiepļu būrīšiem lēnām aizgāja līdz savam velosipēdam, ilgāk nekā parasti ķēpājās, uzsiedama somu uz bagāžnieka. Viņa vilcinājās cik vien iespējams, palaida pa priekšu pāris citu, uzsaukdama tiem:

— Klau, vai mums tas rakstudarbs rīt jānodod? Ko?— Pašai par nepatiku, viņas balss drebēja, kaut gan Fede bija runājis pilnīgi normāli. Vajadzēja taču būt otrādi.

— Tā, te nu es esmu,— viņa noskaldīja cik mācēdama vēsi.

— Un es arī,— teica Fede. Tas skanēja pat uzvaroši. Izskatījās, ka viņš gatavs atspēkot jebkuru viņas pārmetumu. Bīne ierāva galvu plecos.

— Vai tu zini, ka es trīs dienas staigāju ar uzpampušu seju?

— Tev vajadzēja uzreiz pielikt klāt saslapinātas salvetes. Es jau tad sapratu, ka tev nav nekādas lielās pieredzes.

Kā viņš iedrošinās! Niknums un vilšanās lika viņai neatbildēt.

— Tu, protams, domā — kā tas paklīdenis mani atradis?

— Neko es nedomāju.

— Domā gan. Tu esi dusmīga. Bet, kurš ir dusmīgs, tas domā par sliktām lietām.

— Tu, protams, ari domāji, kad bēgi projām,— viņa nosacīja.

— Es biju zaudējis galvu, un tad jau daudz nedomā. Toties pēc tam man bija dusmas, ka neliku tev skaidrāk saprast, cik draņķīgi divkosīgi tu uzvedies.

— Nu, skaidrāk diez vai ir iespējams.

— Ak nē? Vārdi reizēm var aizskart daudz sāpīgāk nekā tāds izlēciens.

— Un tāpēc tu šurp esi atnācis?

— Ne gluži. Tu esi no biezādaiņiem. Vēlāk iedomājos ko citu. Es sevi parādīju kā nošņurkušu cilvēciņu, kuru atliek vienīgi pažēlot. Tagad es gribētu šo iespaidu labot.

— Tik sērīgi nemaz nebija.— Viņa taisījās sēsties uz velosipēda un bija iepriecināta, pamanot, ka viņš to pietur aiz bagāžnieka. Viss notika pavisam citādi, nekā viņa bija iedomājusies, viņa jutās apvainota. Tomēr gribējās uzzināt, kas aiz tā visa slēpjas — aiz tādas atnākšanas, aiz tādas uzvedības —, katrā ziņā tas nebija tik vienkārši, kā viņš te mēģināja iztēlot. Labi, tādā gadījumā viņa stums riteni un pati ies blakām.

Uz stūra, jau pie laukuma, viņš satvēra velosipēdu.

— Ļauj, es pagrūdīšu to riteni. Tad es vismaz būšu drošs, ka tu nekur nepazudīsi.

— Tev ir velosipēds?

— Nē.

— Tu krāj mopēdam?

— Nē.

— Vai nu tev ir kādas ziņas no tava tiesneša? Par naudu mācībām un tā tālāk?

— Vai tad tas tevi uztrauc?

— Jā.

— Es vēl nezinu. Nu, izskatās, ka mans aizbildnis mani ir iegāzis. Tiklīdz uzrodas kādas grūtības, šitie ļautiņi visam atmet ar roku.

— Bet tu?

— Tas ir kas cits.

— Kāpēc?

— Viņiem tāds darbs. Un es neesmu tiktāl nojūdzies, lai tādu izvēlētos. Bet, kurš izvēlējies, lai dara līdz galam.

— Un tas ir vienkārši, tā tu domā, vai ne?

Līdz šim brīdim abi neskatījās viens uz otru, bet nu viņš smiedamies pagrieza seju pret Bīni, un tajā bija pilnīgi jauna un neredzēta izteiksme, it kā gan viņa acis, gan mute būtu visnotaļ mainījušās.— Es patiešām esmu baigi priecīgs, ka atradu tevi. Pie tam pilsētā ir trīs tā saucamās Sociālās akadēmijas — nav jau nekāda adata siena kaudzē, bet tomēr.

Priecīgs, ka pieticis vīrišķības to izdarīt, nodomāja Bīne. Pateikt to skaļi viņa neiedrošinājās — jo vairāk tāpēc, ka viņš tik pēkšņi bija pārvērties.

— Varbūt beigsim šito riešanos?— viņš tikko sadzirdami jautāja.

— Labi.

— Un tu varētu laipnāk skatīties uz mani.— Fede apstājās starp Bīni un viņas riteni un palūkojās meitenē.

Bīne pameta uz viņu skatienu — pārāk ātru un pārāk kautrīgu, to viņa uzreiz saprata, taču viņai nekādā ziņā negribējās raudzīties viņā izaicinoši.— Uz kurieni mēs tagad ejam? — pavaicāja Bīne. Tas bija vidusceļš.

— Kurp tu gribi. «Pie turka»— iedzert kafiju. Vai uz diskobāru Rozmareinā? Vai vienkārši uz parku, nav taču auksts, vai ne?

— Tas viss ir tālu. Bet mana istaba atrodas otrā pilsētas malā.

— Iesim uz turieni . . .

— Nē, jo tur mēs nebūsim vieni, tur sēž mana māte un gaida mani, mēs esam sarunājušas.— Viņa ievēroja, ka Fede ir ārkārtīgi vīlies.— Taču kāda pusstunda man ir. Mamma paņems grāmatu un aizies. Viņa var pagaidīt. Bet varbūt viņa atradīs kaut ko darāmu — piešūt pogu mētelim vai kaut ko tamlīdzīgu.

— Vai tad tev ir vēl viens mētelis?

Bīnei to bija veseli trīs, un nekad viņa nebija domājusi, ka tas ir daudz.— Aukstumam, parastais un lietainam laikam,— nu viņa godīgi atzinās. Ja viņi grib viens otru labāk iepazīt, tad nevajag slēpt atšķirības starp abiem, lai kādas tās būtu.

— Ko tad tu dari, ja tikai smidzina?— Fede nosmīkņāja.

— Ģērbju savu lietusmēteli ar iekšpusi uz āru.— Tomēr viņš nesmējās.

— Tad iesim «Pie turka»,— viņš izlēma,— tas ir vistuvāk.

Turku kafija ar biezumiem tasītes dibenā bija briesmīgi

salda, toties pļāpāšana par visu šo cukuru un biezumiem abiem ļāva aizpildīt kādu brīdi. Tad gandrīz vienlaicīgi viņi sāka runāt.

— Es ļoti gribēju tevi satikt,— teica Fede.

— Es arī par tevi daudz domāju,— sacīja Bīne.

— Un tev pašai liekas, ka tas ir muļķīgi?

— Jā.

Atviegloti viņi sāka smieties — pārāk skaļi šai mazajai telpai, kuras nosaukums bija «Pie turka», kur sēdēja arī citi, kur skanēja klusa, bet apnicīga mūziciņa, kur bija sadzirdams, kā virtuvē mazgā traukus. Viņu smiekli uz kādu mirkli pārspēja visus pārējos trokšņus. Tikpat piepeši, kā sākušies, tie beidzās.

Bīne juta, kā pa visiem locekļiem izlīst patīkams siltums, bet Fede pēkšņi rupji iztramdīja klusumu.

— Man jau tā ir bijis ne vienreiz vien. Tā ka neiedomājies diez ko.

Ko viņai darīt? Pielēkt kājās?

— La'i gan — ir arī kaut kas savādāk ...

Klusums.

— Gribi vēl kafiju?— Atbildi nesagaidījis, Fede gāja paņemt vēl divas. Tikai atskatījās, vai Bīne nav aizbēgusi. Tad apmierināts pasmīnēja, saprazdams, ka viņa gaidīs.

— Toreiz es tevi nosaucu par trusīti, tāpēc ka tu man patiešām atgādini trusīti — ar mazu, spicu purniņu, bet mīkstu un pūkainu.— Viņš nolika tasītes uz galda.— Un tu biji tik ziņkārīga. Tagad ne tik ļoti. Tāpēc ka gribi būt piesardzīgāka? Tad tu, bez šaubām, nodomāji: šito puisi es vairs nekad neredzēšu, tāpēc varu nedaudz pabāzties laukā no savas aliņas.

— Nekādas aliņas,— novilka Bīne,— es vienkārši esmu nāvīgi kāra uz nepieredzēto.

— Tieši to es arī domāju. Tu biji tik ziņkārīga un tik nekaunīga, kāds var būt tikai trusītis, taču tas vēl neko nenozīmē. Galu galā tu esi un paliec trusītis.

— Lūdzu, beidz tā runāt!

— Kāpēc? Klau, tu vari neatbildēt, es tāpat visu zinu. Tu domā, ka es muldu par trusīti un tā tālāk tāpēc, ka nekā labāka nevaru izdomāt, vai ne? Ka tā ir tava dārgā laika tērēšana un ka tā tava māte sēž un gaida tevi.

Viņa kļuva nepacietīga.

— Fede, tu nevari uzvesties kā visi citi?

— Oho! Tu atceries manu vārdu!— Likās, viņš patiešām ir iepriecināts.

— Nu un tad,— viņa izbrīnījusies sacīja,— tas taču nav nekas sevišķs.

— Sevišķs? Es tev tūlīt kaut ko izstāstīšu. Man bija septiņi, varbūt astoņi gadi — es vairs neatceros —, kad nonācu internātā, otrajā pēc skaita, kā man šķiet. Augstas un ļoti platas ārdurvis un hallē pie lodziņa sieviete, kura izskatījās pēc adāmmašīnas. Cik labi, te nu tu esi, kā tevi sauc? Mans aizbildnis bija kopā ar mani, taču vajadzēja runāt man pašam. Un es teicu: Feke. Tolaik mani vēl sauca par Feki. Adāmmašīna uzsvempās un aizveda mani pa garum garu gaiteni. Iegājām pa durvīm. Aiz galda sēdēja cilvēks, viņš piecēlās, pasniedza man roku un sacīja: cik labi, te nu tu esi, kā tevi sauc? Feke, es teicu. Tad iesim, es uzreiz tevi aizvedīšu uz grupu, jo ēdiens jau ir galdā. Mēs iegājām grupas istabā. Jautrs bārdainis piecēlās un uzsauca: cik labi, te nu tu esi, kā tevi sauc? Un tad es nokliedzos: Feke! Tev nāk smiekli? —•

— Feke skan ļoti mīļi. Starp citu, Fede arī.

— Feke ir priekš maziem bērniem. Tā mani sauca mājās.

— Bet tolaik tu taču vairs nesatikies ar māti?

— Satikos. Svētdienās — retajās svētdienās, kad viņai nebija nekā cita, ko darīt. Viņa nāca ar mazu saldumu turziņu un lielu indes porciju internāta jaunkundzēm. Pēc viņas domām, tās neko nedarīja, kā vajag, īpaši viena, kura ļāva man sēdēt sev klēpī. Es pats to, starp citu, mātei pastāstīju — tīšām, lai sakaitinātu, jo man likās, ka viņa nes man pārāk maz saldumu. Citi dabūja vairāk, vismaz daži. Bija arī tādi, kuri nedabūja nekā, neviens viņus arī neapmeklēja. Un tad audzinātājas mums lika dalīties ar viņiem. Mums šķita, ka tas nav godīgi, knut gan — no kuras puses uz to paskatās. Manuprāt, vispār godīgi nav nekas, vienmēr kādai no pusēm ceļas kāds ļaunums.

— Bet es domāju, ka ir,— iebilda Bīne.— Taču tovakar es nebiju godīga pret tevi.

— Bet nu gan — tā tu gribi teikt?

Viņa pamāja.

— Vai tev patīk atzīt, ka tu esi vainīga? Es domāju — vai tev ir patīkami? Man šķiet, tas tikai pa pusei tā ir. Un, ka tu tagad esi godīga, to, manis pēc, tu vari stāstīt kaķiem. Cilvēks nevar būt godīgs. Viscaur tev apkārt viss ir tik sasodīti samudžināts, ka tu nemaz nezini, ko nozīmē būt godīgam. Man atkal runājamais pasprucis vaļā, ne?

Tev tas viss ir garlaicīgi. Es nevaru saskatīt tavu seju. Tie nolādētie abažūri uz lampām. Un rokas tu arī turi zem galda. Pēc tām arī šo to var saprast, pēc rokām.

Bīne uzlika abas rokas uz galda starp četrām tukšajām, izdzertajām kafijas tasītēm ar melniem biezumiem dibenā.

— No kafijas biezumiem tu gudrāka nekļūsi,— sacīja Fede,— ko tad tu tur tā skaties?

Bīne pacēla galvu un pavērās viņam tieši acīs.

— Un nu tu esi godīga?— viņš jautāja.

Viņa centās nesamirkšķināt acis.

— Tu taču neesi pārliecināta, ne?

— Es domāju, ka esmu,— viņa atbildēja,— es domāju, ka nezinu, ko man ar tevi darīt tālāk. Es patiešām to nezinu.

Nu viņš nolaida acis, un pagāja labs laiks, pirms Fede sacīja:

— Kā nākamajai sociālajai kalpotājai tev būtu jāsaprot zīmes.

Un viņš ar pirkstu uz galda blakus Bīnes rokai zīmēja kaut kādus apļus.

— Tomēr tev tas vēl ir par grūtu, vai ne?

Bīne atcerējās, kā viņš ar pirkstu vilka pa glāzes malu — tajā reizē. Tad viņa iedomājās — tāpēc, lai glāze sāktu dziedāt, tā ir jauka skaņa, ja nav pārāk ilga. Bet nu saprata, ka vilkt ar pirkstu kaut ko līdzīgu apļiem viņam ir asinīs. Zīmes? Ne jausmas, kas tā varētu būt par zīmi. Nelaimes signāli — par šo teorētisko kursu viņai martā vajadzēja kārtot eksāmenu.

— Bet tie taču nav nelaimes signāli?— Bīne uz labu laimi jautāja.

— Kas? Ko tu domāji?

— Tie apļi, kurus tu zīmē ar pirkstu.

— Tie? Es vienmēr tā daru. Agrāk, kad biju maziņš, es tā izvirpināju no galvas pat diezgan palielas matu šķipsnas. Ja es pārāk sāku aizrauties, man rokas ieģērba maisiņos. Katru reizi, kad gāju gulēt, man uzvilka maisiņus.

— Kāds no internāta?

— Vai patiešām tu domā, ka to darīja mana māte?— Fede nospurdzās.— Viņai tas nu gan būtu vienalga, kaut vai man tiktu noņemts skalps.

— Tu taču negribi, lai tevi žēlo.

— Vai tad tāpēc jāžēlo? Par mani prīmā rūpējās. Sausu un slapju, visu laikus. Un viņi novērsa man pāragru plikpaurību. Kāpēc tad mani būtu jāžēlo?

— Un tev ļāva sēdēt klēpī.

— Ne tik bieži, kā man gribētos. Un vēlāk vairs nemaz ne. Zini, kā to dēvēja mūsu psihiatrs? Glāstu nepieciešamība. Vēlāk es jau biju tiem par lielu. Acīmredzot es biju pieaudzis. Pieaudzis, ja mērī pēc bikšu garumal

— Tu ar to domā, ka vispirms tev vajadzēja panākt pārējos. Visā. Tajā, ko tu nebiji saņēmis, un tā.

Taču viņš uzreiz noraidīja šo pieņēmumu.

— Nu, nevajag uzskatīt, ka mana māte mani nekad neskūpstīja un neglāstīja, gluži otrādi,— citreiz pat vairāk nekā pietiekami, sevišķi, ja viņa tā pamatīgāk bija nokaitināta apmeklējuma laikā, es tad biju caurcaurēm slapjš no viņas asarām. Tad viņai bija īsti maisi zem acīm, un viņa tā brēca, ka es biju nošķiests netīrs. Tā ka attiecībā uz šito esmu dabūjis pilnīgi pietiekoši. Glāstu nepieciešamība! Padomā vien, kādus vārdus tas puisis lietoja! Viņš nu gan bija rets tarkšķis! Un reizumis viņš vēl ievilka man pa galvu, iepriekš pateicis, ka esmu mūlāps. Nu ja, kas bijis, bijis, to es nekad vairs nepieredzēšu. Zini, ko es tev vēl izstāstīšu? Es vairs neklasificējos pa ostu.

— Nesmejies tik pretīgi! Un kāpēc tad tu vairs neklasificējies?

— Vienā brīnišķā rītā mūs kā žurkas iedzina tādā kā ejā zem kuģa. Mums līdzi bija lukturi, un mums tur bija jātīra, tur viss bija tik apskretis, smirdēja pēc karbīda, pēc gļotām, dūņām — zini, tur, kuģa apakšā, ir arī beigtas žurkas, un, kad mēs nonācām tās ejas galā, mums bija skaidrs, ka nu mums pietiek, mēs sākām sist kārtis — saimnieks jau nevarēja mums tikt klāt. Bet man ar to pašu bija līdz kaklam. Nākamajā dienā es vairs turp negāju.

— Un ko par to sacīja darba birojā?

— Viņi tūlīt pat piedāvāja man citu vietu. Darba pietiek, vismaz melnā. Visu nedēļu es šķiroju lupatas. Taču arī ar to tagad ir cauri. Tāpēc es varu ar tevi te sēdēt. Pāris brīvu dienu man nekaitēs.

— Bet kā tad ar naudu?

— Kaut kā jau galā tikšu.

— Varbūt Sīmons palīdzēs?— viņa ar aizdomām vaicāja.

— Tas dirsējs? Vai tu zini, ka viņš mani briesmīgi piekrāpa? Iedeva, lai es pārdodu aspirīna tabletes. Par laimi, nedaudz — es nekad no viņa neņemu daudz. Taču viens klients nolēma pārbaudīt ķīmisko sastāvu — tas tagad nekādas grūtības nesagādā — un atklāja, ka izsviedis savu dārgo naudiņu par viltojumu. Turklāt palicis bešā. Nē, ar Sīmonu man vairs nav nekā kopīga. Pagaidām vismaz es varu bez viņa iztikt.

Fede atkal sāka vilkt apļus. Tad viņš pacēla galvu.

— Vai tu uztraucies, vai, par to?

— Varbūt arī jā,— Bīne atzinās.— Es uzskatu, ka tas, ko tu dari, ir stulbi. Un riebīgi.

— Tu esi līdzīga Ferlātam — manam aizbildnim. Tiklīdz viņam rodas kaut mazākā iespēja, viņš sāk sprediķot. Bet vai tad tas kādam palīdz? Ja tev nav skanošā, tad tev nav skanošā. Un, ja tev štruntīgi ap dūšu, tad tev gribas to uzprišināt. Loģiski?

— It kā — jā.

— Bet?

— Tu to visu saki tā paniski. Man šķiet, ka tu varbūt tomēr visu sarežģī.

— Bez tam viņiem taču arī vajag man pastiept palīdzīgu roku un paieties pretī pa tiltiņu. Ja es varētu mācīties tālāk, ja viņi man to ļautu, tad gan tu kaut ko redzētu. Toties tā, kā ir tagad, no manis nekas nav atkarīgs, tici man.

— Bet tev arī pašam kaut kas ir jādara — lai dabūtu ko labāku, tā es domāju. Ir taču tāda lieta kā pašiniciatīva

— Tev nederdzas savas pamācības?

— Es nemācu. Es vienkārši dusmojos uz tevi. Tu visu gribi nogrūst uz citiem. It kā pats ne pirkstu nevarētu pakustināt. Tu esi pasīvs. Un tikai nožēlojamā veidā proti naudu pelnīt.

Fede ar dūri tā uzblieza pa galdu, ka tasītes nošķindēja vien.

— Klausies, tu, nu man pietiek! Zini, ko es no tevis gaidīju? Nedaudz sapratnes. Bitīt matos, es pat neapjēdzu, kāpēc es tik daudz cerēju. Taču tā tas ir. Un ko es dabūju? To pašu sprediķi, ko tūkstoš reižu esmu dzirdējis. Nē, man pietiek!

Viņš pielēca kājās, metās uz durvju pusi un izskrēja ārā. Izgājusi uz ielas, Bīne vēl pamanīja, kā Fede uz viņas riteņa pazūd ap stūri. Kas par draņķa čali, viņa nodomāja, viņam taisnība, viņš patiešām ir draņķis. Neatlika nekas cits kā samaksāt par četrām kafijām. Viņa tik neveikli rakņājās pa maciņu, meklēdama sīknaudu, ka nometa zemē kvartu. Augstu pacēlusi galvu, viņa izgāja no iestādījuma ar nosaukumu «Pie turka», juzdama skatienus, kuri dūrās mugurā. Nu jā, kāpēc gan ne? Kurš tad tagad nestrīdas?

Viņa bija nogājusi pusi ceļa. Tad pie krustojuma parādījās Fede ar viņas velosipēdu. Viņš vainīgi smaidīja. Nolēkdams no riteņa, viņš sacīja:

— Atvaino!— Un atdeva viņai stūri.

Klusēdama viņa uzkāpa uz velosipēda. Tomēr vēl pagriezās, lai pateiktu, ka ir samaksājusi par kafiju un viņam nav jāiet atpakaļ.

— Paklau, varbūt tu paziņosi man savu adresi?— viņš vaicāja.

— Es padomāšu,— viņa vēsi atteica un brauca prom. Taču, nenorullējusi vēl ne divdesmit metrus, apmeta loku.— Piedod, Krommehrahta divdesmit seši. Tikai manis bieži nav mājās.

Trešajā piegājienā viņa aizbrauca.

Viņš uzsauca nopakaļ:

— Labi, ka tev nav mopēds, citādi šitādi numuri tev neizdotos.

Taču, kad viņa bija tikusi līdz stūrim un atskatījās, viņš stāvēja ar sveicienam paceltu roku. Tas izskatījās gluži dabiski.

Visu es viņai gan neizstāstīju, drūmi blenzdams vienā punktā, nodomāja Fede. Viņam priekšā uz galda stāvēja alus glāze, viņš nostrēba malciņu un nikni nolika glāzi atpakaļ. Un nebija nekādas vajadzības rīt tās divas stulbās tabletes. Drusku haša^20 gan padarītu viņu vīrišķīgāku. Bet kas nu ir iznācis? Viņš visu bija iedomājies savādāk. Taču viņi atkal spēlēja suni un kaķi. Es ar savu stulbo galvu — es visu izbojāju.

Un tomēr labi, ka es neizstāstīju visu. Par to svētdienu, kurā māte ieradās internātā kopā ar savu jauno draudziņu — var jau būt, ka viņai bija labi nodomi, kas to lai saprot. Katrā ziņā, tam puisim padusē bija sainītis. Kaut kas ietīts brūnā papīrā. Izrādījās — spēļu mašīniņa, bet es tai jau sen biju par lielu. Es jutos pazemots un to salauzu. Lai neviens neredzētu, kaktā pārskaities atskrūvēju divus riteņus — tas bija diezgan grūti,— bet pēc tam aiznesu viņiem, lai pierādītu, cik nederīga mantiņa tā ir. Un vēlāk tā kafija, kuru uzgāzu viņam uz labajām biksēm, uz labā uzvalka. Es biju baigi pārskaities. Vai tad viņiem vajadzēja nest man to draņķa braucamo? Pliķis, kuru es toreiz nopelnīju, bet vēlāk — rājiens no Edas jaunkundzes, kuru es tā mīlēju, un bļaušana gultā, bimbošana bez gala. Tiklīdz nakts auklīte atnesa man ūdens glāzi, es izlēju to uz palaga un nākamajā rītā pateicu, ka esmu apčurājies. Tādos gadījumos deva tīru veļu, un Edas jaunkundze bija sevišķi mīļa, es to zināju.

Vienreiz gan es dabūju par tādiem trikiem — mani atstāja ar visu slapjo veļu un lika, lai es saklāju gultas tiem zēniem, kuri patiešām bija slapinājuši gultā. Toreiz es pats biju apčurājies, taču tas ar mani negadījās bieži.

Es trusenītei neļāvu kopā ar mani papriecāties par šīm tīkamajām atmiņām. Un jau pirmajā vakarā apšņācu viņu ar to stāstu par atgriešanos mājās. Man negribējās, lai viņa uzzina, ka papriekš tomēr mēģināju atgriezties pie savas mātes — pirmo un pēdējo reizi — un no tā, protams, nekas prātīgs nesanāca. Mēs dzenājām viens otru kā mežonīgi mērkaķi līdz pašai koka galotnei un atpakaļ. Un tā zilā acs, ko es dabūju no viņas tipa, to es taču nebiju izdomājis. Nu labi.

Es viņai vēl neesmu stāstījis par savu iepriekšējo aizstāvības tiesnesi. Kā es viņu satiku tiesasnama gaitenī un kā viņš pazina mani. Vispirms pagāja man garām, pēc tam apstājās. Viņš atskatījās tajā pašā mirklī, kad atskatījos arī es. Man nācās iet viņam klāt. Viņš bija visparastākajā uzvalkā un labā noskaņojumā, tomēr vecās bailes atkal gāzās pār mani. Žēl, ka es neatceros tavu vārdu, taču es redzu tik daudz zēnu. Manuprāt, tev bija frīžu vārds, vai ne? Fede Shēfershā-hens, kungs. Ak jā, Fede, līdz šim Feke, vai ne tā? Jā, jā, jā, un kā tad tev tagad klājas? Kādēļ tu esi šeit, šajā ēkā? Mani izsauca, tāpēc ka man jābūt par liecinieku. A, mana kolēģa prāvā. Tev jābūt pirmajā lietā? Tās izskatīšana gan sāksies pēc stundas ceturkšņa. Jā, Jūsu Godība. Tad iesim uz manu kabinetu, gadījuma pēc man ir brīvs brīdis. Un nesauc mani par Jūsu Godību, tā tagad gandrīz neviens no jums mani neuzrunā. Turklāt es neesmu mantijā. Viņš to pateica tādā tonī, kā teiktu, ka nav priekšautā. Vai patiešām viņam nav skaidrs, ka, par spīti šādiem jociņiem, man tomēr bail no viņa? Mēs iegājām kabinetā, taču šoreiz man nevajadzēja stāvēt viņa priekšā kā tad, kad viņš mani tirpināja par bēgšanu. Tu vēl atceries šo istabu? Jā, kungs. Liela istaba, trīs logi, gleznas, un tik kluss. Brūni krēsli. Tu taču toreiz aizbēgi ceturto vai piekto reizi, vai tu vēl to atceries? Vai kopš tā laika tu esi kļuvis gudrāks? Tas, ka tev jāpiedalās krimināllietā par liecinieku, man, bez šaubām, nepatīk, taču es negribu par to tagad runāt. Tolaik tev bija kaut kādas nepatikšanas ar māti. Kas tad ar viņu bija? Es slēpos pie viņas trīs dienas. Ak, jā, jā, jā, un pēc tam viņa pati aizgāja uz policiju, kas tevi jau meklēja. No viņas puses tas bija ļoti prātīgi, taču jūsu attiecības kopš tā mirkļa tapa visai saspīlētas, vai nav tiesa? Un kā tagad? Es ar viņu nesatiekos. Bet tavi aizbildņi? Tu ar viņiem tiecies regulāri^0 Pagājušajā gadā viņi apmeklēja mani divas reizes. Vairāk es nekā nesacīju. Tiesnesim nebija nekādas daļas, ka vienu dienu viņi paņēma mani līdzi ēst saldējumu un pēc tam mēģināja uzzināt, ko es saprotu no sievietēm un vai man internātā ir draugi, kuri lieto narkotikas,— taču viņiem nekas neiznāca, droši vien viņi to atzīmēja arī savās atskaitēs: «Ņemties ar Fedi nav nekādas jēgas, viņš pat nepasaka paldies, ja viņu pacienā.» Atkal un atkal viņi stāsta, ko no tevis vēlas, taču tu labāk klusē, citādi paša vārdi pavērsīsies pret tevi. Un tad šis mans iepriekšējais tiesību aizstāvis sacīja: «Un tomēr, puis,»— pie tam uzlicis man roku uz ceļgala, tā arī atgadās, jo nu mēs sēdējām vienkārši tāpat, uz diviem vienādiem krēsliem pie galdiņa, uz kura bija puķupods, «mūsu palīdzība tev vairāk ies labumā, ja tu nebūsi tik ietiepīgs un ļausi sevi pamatīgāk iepazīt.» Man rādās, es tajā brīdī uz viņu nelabi paskatījos, kaut gan nemaz to netaisījos darīt, taču šī roka — es to ciest nevarēju, lai ari viņš rīkojās, vislabāko nodomu vadīts, un tas arī izskatījās tik sirsnīgi, dievs vien zina, varbūt viņš patiešām gribēja būt sirsnīgs, bet kā lai es viņam ticu? Pirms pulka gadiem viņš izdeva pavēli aizvest mani prom no mājām, mani pat neredzējis. Un pēc tam, atkal pēc daudziem gadiem, viņš man izteica rājienus par to, ka es bēgu no internātiem,— bet kurš gan to šad un tad nav darījis? Un viņš nosūtīja mani uz slēgtu iestādi ar stingro režīmu, bet tā nu gan nav nekāda laime. Un to visu viņš darīja, priekšā uz galda turēdams biezu dosjē ar ziņojumiem par mani un domādams, ka visu par mani zina. Viņš pat šķirstīja to, vietumis iebakstīdams ar pirkstu un reizumis pakratīdams galvu. Tā ir ļoti nepatīkama lieta, ļoti nepatīkama lieta, zēn, es būšu spiests tevi nosūtīt uz «Ostu», pēc trim mēnešiem tu varētu atgriezties «Sētā», taču, vai viņi gribēs tevi atpakaļ, to nu gan es nezinu. Cerēsim, tas būs atkarīgs arī no tavas uzvedības «Ostā». Ja mēs abi darīsim visu, kas vien mūsu spēkos, mums abiem izdosies. Taču neizdevās, kaut arī es darīju, ko varēju — gan labu, gan sliktu. «Sētā» man tomēr lika saprast, ka viņi nevēlas mani atpakaļ. Un, lūk, tagad viņš atkal pļāpā ar mani, pat pie ceļgala pieskārās, laikam uzsvērdams, ka mēs taču uzticamies viens otram, vai ne? Nebūtu nekas dīvains, ja es sāktu raudāt. Taču es nesāku vis. Es vienkārši neteicu nekā, neviena vārda. Viņš nolēma, ka ziedojis man gana laika, un piecēlās. Uzlika man roku uz pleca. Es to gribēju nokratīt, kaut gan priecājos par to. Un dusmojos arī, jo nu vairs nezināju, kā rīkoties. Es gāju uz durvīm pat neatvadījies. Tik un tā viņš man bija pamatīgi sabojājis garastāvokli pirms tās tiesas sēdes. Bet man bija licies, ka spīd skaists izbraukums: bez maksas vilcienā turp un atpakaļ, veselu dienu prom no skolas, un, kad es atgrieztos mājās un visi man vaicātu, kas un kā, es izstāstītu, ka Heinu neesmu nodevis. Nu jā, no tā nekas neiznāca. Es biju nepatiesi zvērējis, un ar to viss ir pateikts. Par to, dabiski, pieņemts klusēt.

Nē, tomēr neiztika arī bez sekām.

Toties Bīne tagad sēž kopā ar savu māti, un kas zina, ko viņas tur abas tērgā. Taču par mani gan viņa nekā neteiks, viņa ir no pārāk kārtīgas ģimenes, lai runātu par tādām lietām, tas nav tas gadījums, turklāt par tādu kā es, kuram nekas nav tā, kā vajag. Viņas tēvs piedevām varētu būt nepilngadīgo aizstāvības tiesnesis vai vēl kaut kas tādā pašā garā un ar tikpat augstu amatu. Man vienalga. Es viņu tik un tā dabūšu, man viņa patīk. Nē, viņa man pat ļoti patīk. Ja vien viņa ne . ..

Vai es nākamreiz arī ar viņu tāpat runāšos? Mīsiis tāds! Es vienmēr biju domājis, ka bez tā visa varu iztikt. Bet nu gan ir citādi nekā agrāk. Internātā ap tevi vienmēr ir ļautiņi, ar kuriem var parunāt — kaut vai ne par ko, par zobu pastu, kuru jūs kopā esat iesmērējuši Janam pakaļā, vai par Jaungada loteriju, vai par to, ka arahisa riekstu siers atkal ir iepelējis, jo pirms pieciem gadiem viņiem bija iespēja to izdevīgi iepirkt. Un tā Fransa kunga meiča, vai jūs viņu redzējāt? Viņa ir pārāk jūtelīga, nu īsta kuce. Un Steketē dabūjis naktspodu uz galvas, tā viņam arī vajag, nav ko visu laiku dīkt. 0, kas par vāvām! Skaists vārdiņš — vāvas. Bīne gan nav no vāvuļotajiem. Kur tad es pēdējo reizi lasīju šo vārdiņu — vāvas? Kādā žurnālā, laikam esmu jau izmetis.

Ak, pravieti Mozu, cik daudz gan es viņai varētu izstāstīt! Kas iznāca no manas tā saucamās viltus liecības. Mans iepriekšējais tiesību aizstāvis patiešām bija īsts nūģis, labi vien ir, ka esmu no viņa ticis vaļā. Trulums, nemaz nav labi, mēs taču runājām par to, ka jābūt «godīgiem». Nu jā, toreiz, kā vienmēr, direktors izsauca mani pie sevis un, kā vienmēr, es no viņa raustījos. No pirmā acu uzmetiena — viss skaisti. Atkal bezmaksas brauciens turp un atpakaļ, atkal brīva diena. «Tavs tiesnesis grib ar tevi aprunāties, Fede. Ļoti reti atgadās, ka tiesnesis atrod laiku, lai personīgi nodarbotos ar skolnieku un lai viņu izsauktu pie sevis bez acīm redzama iemesla.» Kā tad, tam okstonim sagribējās uzzināt, kas par lietu. Es sapratu, ka saruna ieņem nevēlamu virzienu, un izlikos, ka man no deguna sāk tecēt asinis. Varbūt kaut kas sakarā ar mācībām, kungs? Galu galā es varēju arī nezināt.

Tajā dienā mēs nesēdējām kopā pie galdiņa ar zaļo augu. Jā, starp citu, tas stāvēja tajā pašā vietā. Un uz sienas tas pats ar eļļu uzgleznotais drūmais bērns. Un karaliene, jā, tā gan ir klāt vienmēr un visur. Viņš lika ilgi gaidīt, pirms man tika paziņots, kāpēc esmu izsaukts, man pat nosvīda delnas, jo es nepārtraukti domāju par to savu viltus liecību. Viņš sēdēja aiz galda, bet es viņa priekšā stāvēju. Es tev gribētu kaut ko pavaicāt, viņš sacīja. Tagad jābūt uzmanīgam, es nodomāju, viņam gribas no manis kaut ko ievilkt par Heinu. Un patiešām — viņš sāka: palaikam vienā vai otrā lietā es apspriežos ar savu kolēģi, tev tas jāsaprot — reizēm gadās, ka skolnieks, kurš atrodas manā pārziņā, ir ievilkts lietā, ar kuru nodarbojas cits tiesnesis. Viņš neskatījās manī, tikai klaudzināja ar zīmuli pa papīru čupiņu, kas stāvēja uz galda labajā pusē. Nu gan tev būs — trinkš pa bundžāml— es nodomāju. Un tā ari bija. Viņš pārliecās pār plato galdu, paskatījās man acīs un teica: puis, pēdējo reizi tu nerunāji patiesību. Tavs draudziņš Heins tik tiešām nodarbojas ar mopēdu zagšanu, divus viņš pārdeva, bet trešo sadauzīja un pēc tam iesvieda kanālā. Tu tur biji klāt un vēl viens zēns, pag, kā viņu sauca, Hermans, jā. Jūs abi nebijāt vienīgie liecinieki, kurus izsauca prokurora kungs. Vēl tika izsauktas divas meičas, kuras tajā nelaimīgajā vakarā ar jums izklaidējās, sacīsim tā. Tavs vecākais draugs Heins pat mēģināja nočiept maciņu vienai no šīm meičām. Taču nerunāsim par to, ne jau tādēļ esmu tevi ataicinājis, lai gan uzskatu, ka tas nav piemērots laika pavadīšanas veids sestdienas vakarā, vēl jo vairāk tāpēc, kat tu pirmo reizi viesojies ģimenē, kuru es ar tādām grūtībām tev sameklēju brīvdienu pavadīšanai, ģimenē, kura tev piedāvāja savu viesmīlību ne jau nu tādēļ, lai saņemtu šādu triecienu. Neapšaubāmi, tavu kurpju purngali patlaban, kā es saprotu, visnotaļ ir uzmanības vērti, tomēr pacel galvu, skaties manī un ieklausies! Par to, ko tu izdarīji tajā tiesas sēdē — devi viltus liecību —, ir jāsoda. Es gan tev uzreiz gribu sacīt, ka tu par to sodīts netiksi, prokurors uz to visu skatīsies caur pirkstiem. Tomēr gribu tevi brīdināt: uz priekšu nedari to nekad, nekad. Tiklīdz tu kļūsi vecāks, tas viss tiks ņemts nopietni — un tevi sodīs. Tu to atcerēsies? Tas ir vienīgais, ko es tev gribēju pajautāt sakarā ar šo lietu — tu to atcerēsies?

Māt un murmināt kaut ko nesakarīgu — ko gan citu es būtu varējis pasākt? Vai varbūt pateikt, ka no Heina, kurš augumā ir tikpat liels kā viņš, es vienkārši bīstos kā no veca zagļa? Ka es biju iebaidīts? Es tev kājas salauzīšu, ja tu vēl parādīsies ciemā, es tev ķepiņas izraustīšu, ja tu mani kādreiz nodosi. To visu viņš man draudēja, un tāpēc es nevarēju pateikt ne vārda: tik iebaidīts es biju. Vai: Heins, protams, ir draņķa čalis, bet ar viņu kopā ir jautri, un ap viņu grozās meičas. Nē, to nedrīkst teikt. Stāvēdams sēžu zālē pie restēm, tu tā vis nepateiksi. Tu no bailēm tikai pietaisīsi bikses, cenzdamies noturēties uz trīcošajām kājām, tā ka labāk pieturies pie restēm. Nolāpītās restes, man ar pūlēm izdevās atraut no tām pirkstus, kad beidzot man atļāva iet prom.

Citiem internāta zēniem, kuriem arī bija gadījies piedalīties tiesas sēdēs, šis žodziņš vienkārši riebās, viņi uzskatīja, ka ar to tevi atdala no lielajiem dūžiem. Bet cik es toreiz biju priecīgs, ka tāds vispār ir! Un pēc tam vēlāk, tiesneša kabinetā, pie viņa lielā galda sēdēdams, es cieši turējos pie krēsla paroceņiem. Tiesnesis vēl arvien raudzījās manī. «Fede,» jā, tad viņš labi zināja manu vārdu, «tev nevajag tā baidīties. Tev ir grūtības, bet tu tās pārvarēsi. Ja būsi saprotošs un prātīgs. Acīmredzot es drīzumā tev nozīmēšu jaunu aizbildni. Tā sieviete, kā gan viņu sauca, veselības stāvokļa dēļ nevar vairs pildīt savus pienākumus. Viņa tavā labā ir darījusi pietiekami. Nu pienācis laiks, kad tev nepieciešams aizbildnis vīrietis. Bet tagad vari iet, tikai atceries, ko es tev sacīju.» Pie pašām durvīm viņš pasauca mani atpakaļ. «Un cieni ģimeni, kura uzaicinājusi tevi uz brīvdienām.» Vai patiešām viņš nezināja, ka šī jaukā «brīvdienu ģimene» tūlīt pat no manis atsacījās? Ģimene uzrakstīja vēstuli uz internātu, ka negrib mani vairs ne redzēt. Un tikai tāpēc, ka tajā vienīgajā sestdienas vakarā es pārrados nedaudz ierāvis. Vai tas ir tik briesmīgi? Man zināmas pulka briesmīgākas padarīšanas. Tēvi, kuri izvaro savas meitas, vīri, kuri sit savas sievas, paklīdušas meičas, kuras grib izklaidēties ar tevi, bet galu galā piešņāc. Un visi brīvi cirkulē pa sabiedrību, ka ne gailis pakaļ nedzied. Liekulīgie salašņas! Un viņš, manu tiesību aizstāvis, nezināja, ka viņi mani izlidinājuši ārā kā atkritumu? Redzi, tā ir, ja tu kādam cilvēkam esi tikai numurs tāds un tāds. Varbūt viņš nav uzmanīgi izlasījis tavu dosjē. Vai viņi aizmirsuši paziņot? Bet iespējams, ka viņiem tas nemaz nelikās sevišķas uzmanības vērts? Varbūt tas viņiem nelikās svarīgi, ka vispirms sakārdināja mani ar tik vilinošu brīvdienu piedāvājumu, bet, tiklīdz tās klāt, atsakās no manis? Vai šī sirdsšķīstā ģimenīte bija gaidījusi ciemos svēto? Bet tāds tiesnesis te sēž un izliekas baigi svarīgs, kaut gan pats nekā nezina.

Kāpēc es visu laiku domāju par savu iepriekšējo tiesnesi? Es par viņu gribēju parunāt ar Bīni, jo man piepeši šķita, ka tomēr viņam neesmu bijis tikai numurs tāds un tāds. Un nu man kabatā ir izsaukums no jaunā tiesneša. Šis jaunais — kāds viņš būs? Viss var kļūt ļaunāk. Tieši tāpēc, ka stāvoklis ir sarežģīts un grūts, tieši tāpēc es gāju un mētājos pie riteņu stāvvietas tā, lai viņa man nevarētu paiet garām. Iepriekšējās reizes, kad blandījos turpat tuvumā, viņa mani nedabūja redzēt, par to jau nu es parūpējos. Turklāt tev nebija drosmes, pacenties nu nemelot, puis! Trīsreiz «ha!».

Un ja es tagad aizietu pie viņas? Pagaidīšu, kamēr tā sieviete, viņas māte, būs pa durvīm ārā. Un tad piezvanīšu. Nē. Labāk uzsvilpt. Bet vai tad viņa zinās, ka tas esmu es, kas svilpj? Vai pagaidīt ilgāk, līdz viņa pati parādīsies, tas nevar nenotikt, jebkura sieviete skaistā laikā iznāk no sava namiņa.

Viņš samaksāja par izdzerto alu. Pa ceļam uz durvīm apstājās pie vienīgā brīvā spēļu automāta. Pārējie drebeklē-jās kā nojūgušies kases aparāti. Varbūt izmēģināt laimi? Tikai reizīti. Guldeni šķirbā. Naudas rijējas mašīnas — sīce-nes kvartu tām par maz. Acīs spieda spuldzītes — sarkanas, dzeltenas, zaļas, sarkanas. Niķelēto bumbiņu džinkstēšana un rīboņa padarīja vai traku. Kāpēc viņš to izdarīja? Vienu dienu viņš sadauzīs šito mašīnu drusku druskās. Guldenis pagalam. Vienkārši tā — ne par ko, ne miņas no laimes, nekā, ko varētu pieņemt par labu zīmi. Vai viņa izies uz ielas vai ne?

Sieviete skaistā laikā — kurš gan to ir sacījis? Tas bija ļoti sen, kad viņš redzēja to sieviņu un vīriņu, tas bija pie viņa aizbildņiem, pie senākajiem aizbildņiem, pirmajiem, pēc tam, kad māte lamādamās viņu bija nošvitinājusi lejā pa trepēm. Paši viņi dzīvoja mājiņā ar puķu dārziņu tās priekšā un sedziņām uz visiem galdiņiem un visiem plauktiņiem, un ar vāzītēm, un ar kokgriezumiem pie visām sienām. Vēl viņiem bija īsts pulkstenis ar dzeguzi, kas viņam ārkārtīgi iepatikās, un vēl viņiem bija pārsteidzošs barometrs — nē, šo vārdu viņš tad nezināja —, barometrs ar sievieti skaistam laikam un ar vīrieti sliktam laikam — viņi abi parādījās katrs no savas namiņa puses.

Nu dīki klīzdams pa ielām, šaubīdamies, vai iet uz Krommehrahtu divdesmit seši, viņš atkal ar šķebīgumu domāja par to mājīguma gaisotni, kas viņu padarīja tik slimīgi nedrošu. Šī pliekanā omulība uzdzina drebuļus. Ģimenē bija trīs meitas, kuras gribēja pēc kārtas noslaucīt viņam puņķus no deguna, izķemmēt matus, spēlēties ar viņu, it kā viņš būtu lelle,— un viņu māte šīm meičām atļāva šitā uzvesties, vēl vairāk, bija svētā pārliecībā, ka viņš cieš no glāstu nepietiekamības. Šim nabadziņam taču drīz būs no jauna jāatgriežas internātā. Tomēr tas viss notika Edas jaunkundzes laikos. Kas viņa bija par cilvēkul Fede dievināja Edas jaunkundzi. Tikai tad, kad bija viņai blakus un apkārt negrozījās citi bērni, tikai tad viņš varēja justies laimīgs. Bet, kad viņa kaitējās ar citu bērnu vai glaudīja galviņu nelaimīgajam Henkijam, tad viņš vai plīsa aiz greizsirdības. Tad viņš kļuva neciešams, raustīja meitenes aiz bizēm, knieba, spēra ar kājām, mēdījās un kāvās, čiepa saldumus, citiem bērniem atņēma ēdienu, reiz pat izlēja glāzi karstas tējas uz galvas meitenītei no Surinamas, kā viņu sauca? Mīše, jā, viņa nemaz neturēja ļaunu prātu, nākamajā dienā pat atļāva viņam apēst savu sviestmaizi ar cukuru, tāpēc ka gribēja salīgt mieru, un pati vēl nolocīja divas smirdošās sardīnes, kuras viņš ciest nevarēja.

Edas jaunkundze, aizbildne un māte — šīs trīs sievietes tolaik vadīja viņa d.zīvi. Cik tad viņam bija gadu? Astoņi vai deviņi? Katrā ziņā viņš bija jau otrajā internātā. Guļamistabā, kur viņi bija astoņi, vakaros ienāca Edas jaunkundze — novēlēt labunakti. Viņa nenāca tikai tajos vakaros, kad nedežurēja. Tie bija briesmīgi vakari. Kādā no tiem viņš izrāpās pa logu — dienā atklājis, ka vannas istabā to nevar cieši aiztaisīt, turklāt zem tā stāvēja apkopējas kaste. Viņš iegāzās krūmos, uztrausās augšā un sāka iet projām. Pēcāk izrādījās, ka viņš gājis riņķiem vien, dārzs un priežu mežiņš tolaik likās nebeidzami. Naktssargs viņu drebošu un pinkšķošu atveda atpakaļ, taču neviens viņam neteica: nabaga Feke. Un kāpēc Edas jaunkundze nebija arī tad, kad viņš otrā rītā pamodās no sava šaušalīgā sapņa?

Aiznākošajā dienā Edas jaunkundze pavaicāja, kas gan tas bijis par sapni, un viņš to varēja atstāstīt visos sīkumos. Viņa māte dauzīja te sevi, te viņu, un tā bez mitēšanās un vienā gabalā. Tas viss notika dīvainā, baltas gaismas apspīdētā gaitenī, mātes roka, ar kuru viņa nepārtraukti bauzēja viņam pa galvu, bija vienās asinīs, mātei nebija nekā mugurā — vienīgi zeķes kājās, augstāk viņas miesu klāja melnzaļi pelējuma plankumi, un viņas mute bija asiņaina. Edas jaunkundze mierināja Fedi, abi sēdēja atsevišķajā sarunu istabā, un Edas jaunkundze paņēma viņu klēpī, šūpoja un čukstēja: kad tu biji mazs, Feke, tu saskatījies daudz visa kā derdzīga, un nu tas šādā veidā nāk no tevis ārā, lai vēlāk, nākotnē, vairs nekad nemocītu. Bet tev arī pašam jālūko mazāk kauties. Vai tu vēl atceries, kā beidzamo reizi sadevi mazajam Džonijam? Viņam taču tas arī var rādīties sapņos. Labs ir, es nodomāju, lai tam Džonijam rādās visādi murgi, pārāk daudz uzmanības viņa velta šim salkanajam lipeklim, šim glumiķim. Un tajā pašā pēcpusdienā nozilināju Džoniju par visu viņa slidenību. Edas jaunkundze mūs izšķīra un sacīja, ka esot no manis nogurusi. Es sāku brēkt kā aizkauts.

Viņš pārlieku bieži raudāja. Visas tās reizes, kad māte svētdienās neatnāca, viņš raudāja, un arī tajās retajās reizēs, kad viņa uzņēmās šo slogu, viņš raudāja. Vienīgi jau pēc tam. Tāpēc ka tobrīd, kamēr viņi abi bija kopā, viņš centās tēlot paipuisīti cerībā, ka tad māte atnāks arī citusvētdien. Taču viņa tikai iztaujāja par visu — par audzinātājām un par ēdienu, un par to, vai internātā nav samaitātu puiku, no kuriem vajadzētu sargāties, un, ja Fedes aizbildne bija izdarījusi kārtējo mēģinājumu ierasties pie mātes aprunāties, tad viņa smiedamās stāstīja, kā izlikusi to aiz durvīm — «šito smerdeli, kura bāž degunu manās darīšanās».

Fede nepavisam neuzskatīja savu aizbildni par smerdeli, vienīgi domāja, ka viņai ir šausmīgas meitas, taču tās viņš uztvēra kā aizbildnes pielikumu. Tāpēc vienu reizi viņš uzkliedza mātei: viņa nav nekāda smerdele, un viņai ir kolosāla māja, nepavisam ne tāda kā tava netīrā, smirdošā alai Māte izrāva viņam no rokām saldumu tūtu, ko bija atnesusi, un viss izbira uz grīdas, un viņa šķendēdamās un purpinādama aizdrāzās prom.

Pēc tam viņa ilgi nenāca. Tā ka nākamreiz viņš uzvedās pirmšķirīgi. Ai, ai, ai, cik pirmšķirīgi, un tikai tāpēc, ka tā sieva bija viņa māte un viņam gaužām gribējās, lai viņam būtu māte.

Tajā dienā, kad Edas jaunkundze paziņoja, ka aiziet no viņiem, tāpēc ka precēsies, viņš sīkās lauskās sasita sešus logus un izsmērēja pa galdu džema burciņu. Bet tajā dienā, kad viņa patiešām aizgāja, viņš arī aizgāja — nozaga virtuvē maizi un slēpās divas dienas un naktis. Varbūt viņa pārdomās un neprecēsies, varbūt viņa atgriezīsies, Fede cerēja, varbūt viņa atgriezīsies, sajutusi, cik man slikti, sajutusi, ka es varu saslimt un nomirt. Taču viņš nesaslima un nenomira, viņš dabūja krietnu tesiņu no tēvoča Krēla, kurš darīja visus sīkos darbiņus dārzā un kuram viņš tovasar palīdzēja salabot lapenīti aiz mežiņa. Tāpēc jau arī viņš tik labi zināja to nomaļo vietiņu aiz kazeņu brikšņiem, no kuriem tēvocis Krēls viņu tik prasti izvilka. Viņš viss bija saskrāpējies, bija milzum daudz asiņu, tomēr arī tās viņu neglāba.

Necik ilgi pēc tam viņu nosūtīja uz citu internātu — pārējo bērnu dēļ, jo tie viņu slikti ietekmēja. Turklāt viņš bija paņēmis riteni no kāda vecāka puikas un ar visu spēku uzbraucis uz kājām jaunajai audzinātājai. Tieši todien viņam palika desmit gadi, viņam vēl kaut kā centās sarīkot dzimšanas dienu, izgreznoja istabu un tamlīdzīgi, taču tur nekas neiznāca, viņa māte neizrādīja nekādu dzīvības pazīmju, viņš pat nesaņēma visvienkāršāko apsveikuma kartīti, kaut gan desmit gadi ir apaļš un tik skaists cipars. Jaunā audzinātāja veselu nedēļu staigāja pieklibodama.

Un tā — vai Bīne savu riteni atstāj mājas priekšā vai stāvvietā? Ja viņš nekļūdās, tad Krommehrahta ir aiz nākamā stūra. Stulbi, bet viņš velkas aizvien lēnāk, it kā baidīdamies, lai gan no kā viņam būtu jābaidās?

Bieži vien viņš pats nesaprata, kāpēc viņam bail. Savukārt reizēm viņam nemaz nebija bail no tā, no kā būtu jābīstas. Protams, viņš ir ķerts, nav tāds kā pārējie, kaut gan ir arī vēl vairāk ķerti, tas gan.

Ja viņu visu laiku nemānītu! Un tas iepriekšējais aizstāvības tiesnesis arī — kāpēc gan viņu nodeva citam tiesnesim? Un Bīne — vai viņa arī krāpjas? Meičas, nu, tās nebija ko ņemt galvā, bet tagad ir citādi.

Krommehrahta, jā, te tā ir. Līdz divdesmit sestajam numuram vēl seši nami. Viņas velosipēds piesliets pie staba kanāla pusē, viņš jūtas kā piedzēries, un uz sēdekļa zils, izšūts pārklājs. Droši vien māte Viņai izšuvusi to pārklāju? Vai tā sieviete tur joprojām ir? Viņš diezgan vilcis garumā, vajadzētu vakariņot. Par laimi, ēst viņam negribējās.

Vai tā ir viņas istaba ar puķupodu uz loga un piena pudeli pie šīs ģerānijas? Lillā aizkari. Kā viņa līdz tādiem aizdomājusies? Tur jau arī jābūt mazliet ķertam.

Viņš pagājās tālāk un apstājās pie vārga koka stumbriņa, pret kuru varētu atslieties. Galvenais, ka durvis labi pārredzamas. Bet stāvēšana ieilga.

Satumsa. Jau bija vēls. Neviens negāja iekšā un nenāca arī ārā. Viņš jutās kā muļķis. Nu vairumā logu spīdēja gaisma. Lillā aizkarus bija aizvilcis kāds, kuru viņš nebija redzējis. Radās vēlēšanās ielidināt velosipēdu kanālā, taču to viņš neizdarīja.

Pēc garām gaidīšanas stundām viņš slāja mājup — pa to ielas pusi, kurā atradās paša istaba. Viņš bija noguris. No gaidīšanas vienmēr nogurst. Tajā pašā laikā viņš domāja: tas sūds, ko es iedzēru, esmu gan es nejēga un suns, lūk, tas es esmu,— es pat iedomāties nevaru, kas tās bija par tabletēm. Dumjākais, ko var izdarīt. Vienīgais cilvēks, ko es tagad labprāt gribētu redzēt, būtu Rihards. Man vienmēr ir tāda juška, ka Rihards var man palīdzēt. Es gan nezinu, kāpēc. Viņš taču man nekad nav pastiepis ķepu.

Nepilngadīgo aizstāvības tiesnese, viegli nopūtusies, atlika malā vairākus dosjē. Pie tiem viņa pastrādās šovakar mājās, tā ka naktsdarbs nodrošināts.

— Nu, vai tie beidzot ir visi?— viņa uzsauca pa atvērtajām durvīm istabā, kur šajā vēlajā stundā vēl rosījās viņas sekretārs. Abas mašīnrakstītājas jau bija aizgājušas.

Sekretārs apstājās uz sliekšņa un kā mierinādams pamāja.

— Jā, visi. Varbūt jūs vēl parakstītu šīs vēstules?— Viņš nolika tās tiesnesei priekšā uz galda.

Cik gara, smaga diena ar nepatīkamu tiesas sēdi! Trim no astoņiem puišiem vajadzēja piespriest sodu. Labošanas koloniju. Tam mazajam vasarraiburnainajam —divus mēnešus, abiem pārējiem — četrus un piecus, kaut gan viņa bija cieši pārliecināta, ka no tā viņi labāki nekļūs. Bet kādas vēl bija iespējas? Iecirtīgi recidīvisti — šie puikas vispirms dabūja brīdinājumu, pēc tam stingro brīdinājumu, tad sekoja naudas sods, un, visbeidzot, viņi uz kādu laiku tika ievietoti bērnu kolonijā, stingrā uzraudzībā. Nekas nelīdzēja, ne par matu nemainījušies, visi trīs atkal ķērās pie tā paša. Ielauzās vasaras mājiņās un auto piekabēs, zaga alkoholu un tranzistorus, visu sapostīja un sasita lupatu lēveros, aptīrīja automobiļu salonus, aizdzina mopēdus, pēc tam ar tiem vizinājās, un, lūk, tagad, pēdējā reizē, trijatā izvaroja meiteni, pie tam mazākajiem zēniem likdami stāvēt un skatīties. Viens no šiem puikām, trīspadsmit gadus vecs, tiesas sēdes laikā sāka histēriski raudāt. Pārējie vai nu nervozi ķiķināja, vai — gluži otrādi — blenza vienā punktā drūmi un nekustīgi. Tas nu bija skaidrs— nevienam no viņiem nervi nav kārtībā. Aizmugurē sēdēja tēvi sarkanām sejām un nobālušās mātes, kuras satraukti burzīja kabatlakatiņus, daži vecāki gan izskatījās gluži vienaldzīgi, kāds tēvs pat uzsauca viņai: nobāziet viņu uz kādu laiku kaut kur tālāk — un, jo ilgāk, jo labāk. Bet tam puikam nebija vēl ne piecpadsmit, un, kaut arī viņš turēja līdzi vecākajiem, bija redzams, kā dreb viņa ceļgali. Vienam otram vecāki neieradās, jo sēde notika dienā. Turklāt tas rajons ir pietiekami nelādzīgs, tāpēc jau liktenis saveda šos zēnus kopā un tāpēc viņi meklēja izklaidēšanos, kur vien var iedomāties, tikai ne mājās. Divi no viņiem atradās uzraudzībā, nu vairs viņus neatstāja mājās, to jau agrāk bija ieteikusi Nepilngadīgo tiesību aizstāvības padome, taču viņa bija gribējusi vēl kādu laiku nogaidīt, arī vecāki grasījās palīdzēt, taču visi bija bezspēcīgi. Trim, kuri izdarījuši vissmagākos pārkāpumus, tika piespriesta labošanas kolonija, gluži tāpat arī pārējiem spriedums nebija pārāk mīksts, prokuroram bija taisnība, kad viņš, pieprasīdams bargu sodu, gribēja iedzīt viņiem bailes. Par laimi, nu viss ir galā.

— Vai kafijas tur vairāk nav?— tiesnese vaicāja sekretāram, kurš pacietīgi gaidīja viņu.

— Ēdnīca sen jau ciet — vai tad jūs nezināt, cik patlaban rāda pulkstenis?

Tiesneses skatiens kā akls pārslīdēja pār tām trim vēstulēm, kuru melnrakstus pati steigā bija nodiktējusi mazajā starpbrīdi starp lietas izskatīšanu un vecāku ierašanos — tiesnese gribēja aprunāties par viņu meitu. Meita jau trīsreiz bija bēgusi prom no mājām, atsaukdamās uz vecāku stingrību un to, ka tie nesaprot viņu, un nu viņa lamājās, ka viņu, nepilngadīguviņai bija piecpadsmit gadu — policija izsekojusi, saņēmusi ciet pie viņas drauga un no jauna aizvedusi uz mājām pie šiem «svētuļiem, trulajiem pakalpiņiem ar šķīvi galvas vietā». Tas notika vakar, kad pie viņas bija šis sakaitinātais skuķēns ar sapinkātajiem matiem, kurš sakumā vai slāpa nost aiz dusmām, bet sarunas beigās skali raudāja. Bija grūti viņu nomierināt. Raudas pārgāja neskanīgās elsās. Un šodien te bija viņas vecāki — satraukti, tomēr pašapmierināti, diezgan stipri nobijušies, taču neparko nepierunājami citādi izturēties pret savu bērnu. Par iespējamo sadarbību ar ģimenes aizbildni šajā gadījumā nevarēja būt ne runas. «Nu nē, kā jums tas varēja ienākt prātā? Viņa ir mūsu meita, un viņai mūs jāklausa. Mēs negribam, lai ierobežo mūsu tiesības un varu, ko gan jūs iedomājaties?»

Lūk, te sēdēja tēvs, iespiedis lielās rokas starp plati ieplesto īso kāju ceļgaliem. Māte spēja vienīgi māt ar galvu, ja piekrita, vai paraustīt plecus, ja nebija ar mieru. Kā lai palīdz tādam bērnam? Un tādiem vecākiem?

— Vai jūs negribētu ...

Jā, jā, bez šaubām. Viņas skatiens vēlreiz noslīdēja pār vēstulēm, kuras gulēja uz galda. Tās vairāk vai mazāk bija rutīnas radītas vēstules, kuras neskaitāmā daudzumā rakstīja viņas roka. Tomēr — ne viscaur tajās bija rutīna. Teiksim, viņai ne sevišķi patika tā Fedes Shēfershāhena lieta, kuru viņai vajadzēja pārņemt no kolēģa. Nē, te kaut kas nebija tā, kā vajadzētu. Šis puisis jau otru reizi neierodas.

Viņa ātri pārlaida vēstulei acis.

«Dārgais Fede,

loti žēl, ka Tu ne . . . utt. Domājams, ka tas bija svarīgs iemesls, kura dēl Tu nevarēji... utt. Tikai trešdien, 16. jūnijā, man atkal iespējams izbrīvēt pusstundu, lai tiktos ar Tevi. Gaidīšu Tevi tieši 16.30, lai mēs kopā varētu apspriest visu, kā nākas. Tavus plānus tuvākajā nākotnē turpināt mācības es ar gandarījumu (kāpēc ar «gandarījumu», raksti vienkārši «ar prieku») ņemšu vērā, tomēr to kopīgu iztirzāšanu uzskatu par pilnīgi nepieciešamu.

Ar draudzīgu sveicienu — utt., u. tml.»

Viņa nopūtās.

— Velnišķīgi žēl, ka šis puisis neparādījās. Es nevaru pārdzīvot, ka viņš pats sev visu izbojā.

— Pēc atskaitēm var spriest, ka tā arī ir,— sacīja viņas «labā roka».

Viņa sašutusi pavērās sekretārā.

—Tas tevi pārsteidz? Ņemot vērā viņa izcelšanos un visu viņa pagātni? Un kur tad tava izslavētā sapratne?

— Es tikai gribēju teikt. ..

— Liecies mierā! Šis departaments, tas ir tāds,— nu jā, ja šoreiz arī nekas neiznāks, es piezvanīšu šī priekšnieciņa galvenajam šefam.

«Augsti godātais utt.

Departamenta atbilde uz manu vēstuli, kas datēta ar IV71. gada 23. martu, par pieprasītajiem līdzekļiem aizbilstamā Fedes Shēfershāhena uzturēšanai un izglītošanai ne vien bija ilgi jāgaida, bet, kā izrādījās, bija arī augstākajā mērā neapmierinoša. Tāpēc lūdzu Jūs vēlreiz izskatīt šo lietu vai nodot to izskatīt (šie vārdi — lai viņam paglaimotu) un pārbaudīt, vai nav iespējams citāds šī jautājuma risinājums. Tāpat kā iepriekšējās vēstulēs pievienoju fotokopijas, ka jaunais cilvēks, par kuru ir runa, jau saņēmis mafo-B diplomu pagājušā gada jūnijā (to mēs pasvītrosim, nē, tomēr nevajag, tas viņam var nepatikt) ar teicamām atzīmēm eksaktajās zinātnēs. Kopš tā brīža viņš netiek skaidrībā, kādēļ viņam vajadzējis — ar uzmundrinājumiem no mūsu puses — veltīt tam tik daudz pūļu, ja izrādās, ka par tālāku mācīšanos nevar būt ne runas. Es uzstāju, ka šis jautājums izskatāms pozitīvi pēc iespējas tuvākajā laikā.

Ar patiesu cieņu utt., u. tml.»

— Nu, uz priekšu, te apakšā es parakstos. Šis kungs, diezkāturviņusauc, pie sava ministrijas galda Hāgā to, protams, uztvers kā apgrūtinājumu. Taču viņš vēl nezina, ka es varu kļūt par buldogu. Visus tamlīdzīgus ļautiņus šad un tad vajadzētu izsūtīt uz laukiem. Bet tas nav iespējams, tik daudz es saprotu. Nerealizējamā ir papilnam.

Viņa paņēma trešo vēstuli. Lapiņa trīcēja. Ar otru roku viņa parakņājās somā, meklēdama cigarešu paciņu.

— Te ir runa par visai spilgto Riharda Trompa lietu. Šajā gadījumā es neesmu vienisprātis ar aizstāvības padomi, es nesaprotu, kāpēc uzraudzība būtu jāpagarina. Ar to mēs vairāk viņam nespējam palīdzēt. Viņš jau ir pārāk pieaudzis, lai pakļautos uzraudzībai no mūsu puses. Puisis pats grib nokārtot savu dzīvi. Viņa aizbildnis jau pirms laba laika ziņoja, ka viss kārtībā. Un izskatās, ka viņš ir pilnīgi atteicies no narkotiku lietošanas.

Šķiltavas nestrādāja. Blakus iedegās sērkociņš.

— Paldies!— Viņa kāri ievilka dūmu un diezgan ilgi gaidīja, Vidz izpūta to. Tēvs, to redzēdams, gan kļūtu nikns, kaut gan pats jau septiņdesmit sešus gadus dzīvo sveiks un vesels, kūpinādams savu pīpi. Viņa pasmaidīja, taču tūlīt pat viņas seja sadrūma.— Es ceru, ka viss būs labi.

— Tātad mēs pārtraucam uzraudzību?

Viņa steigšus parakstījās un atdeva vēstuli.

— Jā. Mūsu iejaukšanās viņu var padarīt vēl nedrošāku. Citas izejas es neredzu. Ak jā, ejiet tak ātrāk mājās, ir taču ļoti vēls.

— Es jau piezvanīju sievai un teicu, lai viņa ar bērniem sāk vakariņot. Ja jūs man iedotu savas automašīnas atslēgas, es visas šis mantas aiznestu uz mašīnu.

— Es pati visu varu aiznest.

Tomēr viņš pastiepa roku, un viņa izmakšķerēja atslēdziņas no savas somas. Sekretārs paņēma smagās mapes. Lxii atvērtu durvis uz gaiteni, viņš bija spiests šo kaudzi pieturēt ar zodu. Tad, cik spēdams nevērīgāk, viņš sacīja:

— Rīt atkal būs smaga diena, nesēdiet šovakar te pārāk ilgi.

— Mana mašīna ir stāvvietā — pa labi pašā stūrī.

Pēc tam, pelnutraukā nodzēsusi cigareti, viņa paņēma piezīmju bloku un atzīmēja: piezvanīt P.J., pavaicāt, vai R. Trompa labprātīgais aizbildnis nebūtu ar mieru pārņemt Fedes S. lietu.

Trešā nodaļa

Jebkurā diennakts laikā Centra durvis bija pusatvērtas, lai jebkurš, izlasījis ar roku rakstīto un pie loga pielīmēto paziņojumu: «Mēs te esam, lai tev palīdzētu», varētu tikt iekša. Un, ja tu reiz pārkāpi pār šo slieksni, tad uz gaiteņa sienas varēji izlasīt: «Mēs zinām, ko runājam.» Un ar maziņiem burtiem apakšā: «Vismaz mēs tā ceram.»

Kad Rihards vienā no pirmajām siltajām vasaras dienām ienāca tagad tik pazīstamajā apskrīpātajā gaitenī, viņš gandrīz vai uzdrāzās virsū kolēģei — viņu darbiniecei, kura strādāja nepilnu darba dienu un nu steidzās prom.

— Te viens tevi meklēja. Kaut kāds Fede.

— Jā?— brīnīdamies novilka Rihards.— Es nevienu Fedi nepazīstu.

— Izskatījās, ka viņam steidzamas darīšanas.— Viņa jau gāja tālāk.

— Es nekā nezinu,— Rihards vēl paspēja noteikt.

Aiz pirmajām durvīm sprakstēja rakstāmmašīna. Rihards pašūpoja galvu. Aiz otrajām durvīm risinājās saruna, tieši tobrīd kluso balsi nomainīja skaļa. Nezinādams, ko darīt, viņš apstājās. Tad pagriezās atpakaļ, un viņa skatiens lēnām noslīdēja pār gaidītājiem, kuri bija sasēdušies uz vecā, nolietotā dīvāna un trim krēsliem. Gaitenis bija uzgaidāmā telpa. Visi klusēja. Rihards vairākas reizes noskatīja pēc kārtas katru no sešiem gaidītājiem un vēlreiz nogrozīja galvu. Meitene, kura sēdēja viņam vistuvāk, gandrīz nedzirdami elsoja, taču tik piepeši nošķaudījās, ka līdzās sēdošais bērns pastiepa viņai mutautu. Pat nepaskatījusies, viņa to pieņēma. Tomēr degunu izšņaukt viņa mācēja labi. Viens no puišiem pētīja savu kurpju purngalus, tā viņš bija pavadījis stundas divas vai pat pusi dienas, kas to lai zina. Pagaidām te nebija ko darīt.

Drīz vien es pats atkal te nonākšu, iedomājās Rihards aizgriezdamies, bet ko gan tas dos? Gaiteņa galā bija istabiņa, no kuras nekas nebija saklausāms. Viņš pabāza galvu pa durvīm. Meitene, kura uz virtuves ķebļa sēdēja pie rakstāmgalda, pameta uz viņu acis. Viņas ģīmītis izstiepās, pirms Rihards^ paspēja atvērt muti.

— Vai Marjana te nav rādījusies?— viņš noprasīja.

— Nē, bet vai tu atkal . ..

— Tu to zini tikpat labi, tu taču neesi akls zirgs.

— Kādēļ tu atkal esi sācis?

— Pavaicā to Tam Kungam, pavaicā to daktera meitai vai psihiatram, pavaicā zinātnieku padomei vai galu galā piena iznēsātājam tepat aiz stūra, tikai ne man.

— Tu taču pats arī labi zini, kāpēc.

— Varbūt. Bet es tev jautāju: vai Marjana te nav bijusi?

— Nē, es jau teicu.

— Varbūt viņa izmetusi no galvas šo domu — nākt šurp vēlreiz.

— Kāpēc?

— Dieviņ tētiņ, vai tu patiešām nezini nekā cita — tikai kāpēc un kāpēc? Vai tad tu nevarēji šorīt izdomāt, ka nevajag blēt: kāpēc?— Viņš aizcirta durvis. Tad atkal pavēra un klusām sacīja:— Piedod.

Pēc tam viņš uzmanīgi aiztaisīja ciet durvis.

Aiz tām palika meitene, kura atspieda galvu pret dūrēs savilktajām plaukstām — vajadzēja atgūties, un viņa sēdēja, blenzdama papīros uz galda. Rihards — arī viņš.

Pārāk vēlu viņai ienāca prātā: ak jā, tas Fede, nesen viņš otro reizi apvaicājās par Rihardu. Taču Rihards jau bija gabalā. Meitene tikai ieraudzīja, ka viņš ir jau uz ielas un iet sarāvies, savilcis plecus līdz ausīm, it kā viņam saltu. Garām tiem sešiem, kuri gaidīja savu kārtu, viņa devās uz savu istabiņu.— Jums drīz palīdzēs,— viņa teica kā atvainodamās.

Rihards bija saticis Marjanu pirms četriem mēnešiem, kad kopā ar kādu tēvu brauca uz Amsterdamu meklēt tā pazudušo meitu. Abi izstaigāja visas zināmās vietas, ielūkojās visos diskobāros, veselu vakaru nosēdēja «Paradīzē», pareizāk sakot, sēdēja viņš viens pats un klausījās mūziku, bet tēvs staigāja apkārt, un asaras nepārtraukti ritēja viņam pa vaigiem. Viņu neviens netraucēja, viņš varēja meklēt, kur un kā vien gribēja, viņi pat palīdzēja. Reizēm tēvs ilgi lūkojās uz kādu guļošu meiteni, tad šaubīdamies pagrieza viņas galvu tā, lai būtu saskatāma seja. Visbeidzot viņi atrada tēva meitu zem krūmiņa Leidses mežiņā, ūdens malā. Viņa, ievilkusies guļammaisā, dusēja dziļā miegā blakus savam draugam, kurš ar pūlēm iztaisnojās, nolauza rododendra zaru un ar to mēģināja atgaiņāt tēvu — it kā tas būtu apnicīga vasaras muša.

Tēvs noliecās pie meitas un centās viņu uzmodināt.— Sī-neke,— viņš purpināja,— Sīneke, es esmu tavs paps.— Viņš darīja to patiešām ļoti piesardzīgi, tomēr otra meitene, kas gulēja blakus viņa meitai, pavēlās uz viņa pusi un pusmiegā nodudināja:— Liecies tak mierāl

Tā bija Marjana.

Viņi ar pūlēm atmodināja abas meitenes un uzslēja kājās. Viņas nekā sakarīga nevarēja atbildēt uz tādiem jautājumiem kā — cik tagad pulkstenis un kā jūs te nokļuvāt. Aukstumā drebēdamas, guļammaisus uzmetušas uz pleciem, abas stāvēja, gaidīdamas taksometru. Tēvs viņas steidzīgi iestūma mašīnā. Centrālajā stacijā tēvs nopirka biļeti arī Marjanai, jo viņa liedzās Sīneki pamest vienu. Nevarēja pat saprast, kāpēc, jo viņas bija iepazinušās tikai iepriekšējā vakarā, turklāt Sīneke taču nepalika viena. Tomēr Marjana bija ietiepīga.

Vilcienā Rihards meitenes pacienāja ar apelsīniem, kurus steigā bija nopircis bufetē. Snaudulīgi viņas bāza mutēs pa daiviņai, bet Sīnekes tēvs to visu vēroja ar zināmu riebumu.— Un tomēr tas pašreiz ir vislabākais,— Rihards viņam sacīja. Rihards parasti nēsāja līdzi libriuma tabletes, ko iedot tiem, kuriem kļuva nelabi vai uz kuriem slikti iedarbojās narkotiskās vielas, taču meitenēm viņš tās nedeva, tas bija gluži lieki — neviena no viņām nekrita panikā, nedz arī kā citādi sabruka.

— Ko viņas ir ieņēmušas?— jautāja tēvs.

— Es nezinu,— sacīja Rihards.— Varbūt pārāk daudz miegazāļu. Vai visādus draņķus juku jukām. Jūs vai jūsu sieva kādreiz esat lietojuši miegazāles?

— Mana sieva, bet ļoti reti.

— Varat būt priecīgs, ka ar jūsu meitu viss daudzmaz kārtībā. Sitas ir nieki. Tā nav nekāda saindēšanās vai vēl kas tamlīdzīgs.

Tēvs klusēja — tādas runas viņam bija svešas. Pirmās bailes bija pagaisušas, nu viņš uz visu raudzījās arvien lielākā nepatikā. Vienīgi, kad Sīneke sāka sūdzēties par galvassāpēm, viņš atkal kļuva norūpējies papucītis.

Izkāpuši savā stacijā, viņi iegāja restorānā kaut ko iedzert. Rihards uzstāja, ka meitenēm tas nepieciešams. Marjana jau bija atgriezusies šaisaulē. Viņa labi saprata, kur atrodas.

— Es pazīstu šo staciju,— viņa iesāka,— kad es vēl dzīvoju «Vecupē», tad trīs reizes bēgu no tā internāta un trīs reizes te kāpu vilcienā uz Amsterdamu. Es palūdzu vīriešiem naudu un vienmēr arī dabūju — pirmo reizi tas bija viesstrādnieks, tāds tumšs tips, viņš no manis arī kaut ko gribēja. Otrajā reizē tas bija īsts kungs, viņš vienā rāvienā metās projām, it kā viņš pats būtu ko pastrādājis. Trešajā reizē es palūdzu naudu stacijas puķu pārdevējam, viņš iedeva bez vārda runas, tikko uzzināja, no kurienes esmu. Jā, tie stulbeņi internātos, viņš teica. Viņam tas bija zināms no televīzijas. Es viņam vēl būtu varējusi izstāstīt, ka tas, kurš runāja televīzijā, un vēl viens bieži vakaros stāvēja pie mums uz jumta pliki, kad viņiem kaut ko sagribējās. Mūsu direktrisei no tā ceļgali kļuva mīksti. Bet es nevēlējos, lai puķu pārdevējs zinātu vairāk, nekā jau zināja. Es priecājos par viņa sentiem, turklāt ar laiku taču atdziest, vai ne? Un nu jūs izmaksājāt man braucienu,— viņa svinīgi pabeidza, raudzīdamās Sīnekes tēvā.

Viņa uzbudinājās arvien vairāk, tā ka Rihards jau sāka šaubīties par paša noteikto diagnozi. Tēvs aizveda savu meitu uz mājām, bet Rihards nedrīkstēja pamest Marjanu.

Viņa gāja Rihardam līdzi uz Narkomānijas apkarošanas centru, tur ar Marjanu aprunājās un galu galā izsniedza viņai valiumu.

Marjana bija skaista. Gariem, tumšiem matiem un biezām skropstām, apspīlētā plānā kleitiņā —«pati izvēlējos, man šitādas ļoti patīk»—, viņa noveda Rihardu tiktāl, ka jau trešajā dienā Rihards ar viņu pārgulēja.

Tā tas arī turpinājās, un viņa patika Rihardam aizvien vairāk. Un, kad viņš vēl bija uzzinājis Marjanas dzīvesstāstu, tad nolēma, ka abiem jāpaliek kopā.— Vai tu gribi?— Jā, viņa gribēja.

— Zini, kāpēc? Tāpēc, ka es visu laiku esmu dzīvojusi kopā ar klaigājošām, brēkājošām meičām, kuras plēšas savā starpā un cita citai čiepj visu, kas nav piesiets. Man nekad nav bijušas darīšanas ar klusajām, man no viņām bail. Vai arī bail pašai no sevis, ka sākšu raudāt, tāpēc ka mierīgās spēj kaut kā aizkustināt. Tu no tā necieti? Nē, tu pats esi mierīgs. Bet man liekas, ka puišiem tas ir savādāk. Ar audzinātājām arī — kurai bija skaļa rīkle, ar to es saprātos, tāpēc ka pati arī māku uzkliegt, ja vajag. Bet, ja viņas ir mierīgas, stāv tikai un klausās tevī, nu, tu jau zini, vārdu sakot, novēro, tad es sāku no viņām bīties,— kas tam varētu ticēt? Taču no tevis man nav bail. Tu esi maigs un neesi apnicīgs, un vēl man liekas, ka tu esi skaists, kaut gan citām ]| meičām laikam nebūtu ne silts, ne auksts par tādu izstīdzējušu baltmatainu čali.

Abi palika kopā, taču viņu istaba bija pārāk maza. Viens no Centra puišiem uzzināja, ka netālu ciematā ir vecs šķūnis.

Uz ciematu varēja viegli aizbraukt ar autobusu. Turklāt nāca jau uz pavasara pusi.— Varbūt tev izdosies sarunāt par īri un visu pārējo.— Viņi tā arī izdarīja. Zemnieks, kurš izīrēja šķūni, nicīgi noskatīja viņus no galvas līdz kājām, taču par savu izļurkāto kazu kūti gan gribēja saņemt kādu sentu.— Tikai ja jūs mani neapgrūtināsiet!— Ar viņiem nekādas bēdas saimniekam nebija. Toties viņiem bija bēdas ar ciematu.

Sākumā paskatīties atnāca mīļā jaunatne, skolas bērni. Marjana uzšuva aizkarus, kurus viņi turēja aizvilktus cauru dienu. Tad vienā vakarā uzradās klauvētāji pie logiem. Kad arī tas apnika, rūtīs sāka lidot akmentiņi. Pie durvīm dauzījās. Ciemā un tā abos veikalos uz Marjanu pat šņāca.

Vienīgajā dārzeņu bodītē kādā brīnišķīgā dienā saimniece atteicās Marjanai pārdot kartupeļus.

— Un tā tantiņa svētdienā divas reizes iet uz baznīcu.

— Tieši tāpēc, viņa taču pilda savu pienākumu — par visu nedēļu. Bez tam viņai mēs gluži vienkārši esam pagāni.

— Mani vecvecāki bija taisni tādi paši,— piezīmēja Marjana.— Baznīca un krama cietība. Es tikai nesaprotu, kā tas līmējas kopā. Bet es daudz ko nesaprotu.— Un viņa izplūda asarās.— Un tieši tagad, kad mums pirmo reizi viss iznāk tik labi.

Kādu dienu, kad abi ar autobusu bija aizbraukuši uz pilsētu pameklēt citu mitekli, atgriezušies viņi atrada visus logus izdauzītus, visas mantas savandītas, bet uz galda papīra strēmeli ar ķeburiem: nekā no jūsu lapackām mums nevajadzēja. Un visi četri kakti bija pieķēzīti. Tātad iebrucēji bija, mazākais, četri.

Rihards noguldīja Marjanu uz matrača un sasedza, pēc tam sāka kopties. No smirdoņas abiem metās nelaba dūša — un nav nekāds brīnums: Marjanai tāpēc, ka viņa bija mātes cerībās, bet Rihardam pēc neaprakstāmi neveiksmīgās dienas. Rihardam bija nācies nogādāt uz Centrālo slimnīcu vienu pēc otra divus puišus ar šaušalīgām LSD halucinācijām, abi bija ārkārtīgi smagā stāvoklī. Viņš atcerējās lielisko jutoņu, kas pašu bija pārņēmusi LSD halucināciju laikā, kā viņš iztaustīja un izgaršoja krāsas un telpu — uzplaukušo vēdekļveida ziedu, kas dzīvoja un pulsēja viņa sirds ritmā. Šos puišeļus viņš nogādāja narkoloģis-kajā nodaļā. Atgriezies Centrā, pats norija amfetamīna tableti, stulbi, protams. Pēc tam visam pievienojās vēl viena lāse, kas lika līt kausam pār malām.— Istabu?— viņam pārprasīja.— Paklau, mums ir tikai krakeru ieņemta māja, kur mēs vienu varētu iebāzt, bet tā ir īsta ala. Taču varbūt drīzumā atbrīvosies bēniņi, tāpēc ka mākslinieks, kas tur dzīvo, noīrējis sev pusi šķūņa Flēfopolderī. Vai tu nevarētu tajā draudzīgajā ciemā noturēties vēl tikpat ilgi?— Tajā pašā vakarā, pārradušies mājās, viņi atrada izsistos logus, par pārējo nemaz nerunājot.

Gandrīz visu nakti viņi neiemiga, viņš jau nu negulēja nepavisam — amfetamīna tablete lika sevi manīt, taču tā bija pat labāk — vismaz varēja šo un to padomāt. Tāpēc arī nākamajā dienā viņš iedzēra tableti. Un tad vēl vienu. Pēc tam viss notika samērā ātri. Viņš nepārtraukti iztēlojās visādus teicamus problēmas risinājuma variantus, no kuriem nekas neiznāca, trieciens sekoja triecienam. Kad viņi

beidzot varēja pārvākties uz tiem bēniņiem — un tā patiešām bija necerēta veiksme —, Rihards jau atkal pilnībā atradās narkotiku varā. Marjana to bija zinājusi jau pašā sākumā, tā viņa vismaz teica. Abi bieži strīdējās, un arvien biežāk viņš pameta Marjanu vienu pašu, kaut arī pats uzskatīja, ka tas ir cūcīgi. Bet viņa Rihardam vairs neko nenozīmēja, viņš labprāt būtu gribējis tikt vaļā no Marjanas. Ja vien viņai tiktu sniegta palīdzība, un Rihards zināja tikai vienu līdzekli. Brīnums vēl, ka viņam pietika tam spēka.

Saņēmis beidzot dūšu, viņš kādu dienu ieminējās:

— Klau, tu vēl arvien esi nepilngadīgo uzraudzības dienestu pārziņā, un varbūt policija sen jau saņēmusi pavēli tevi meklēt. Bet tu aizbēgi jau ceturto reizi — varbūt viņi gaida, kad tu pati pieteiksies, ja vien tavi vecāki dienu un nakti nekarājas telefona vadā.

— Es jau pati vienreiz pieteicos,— atcirta Marjana, — man pietika ar to pašu reizi.

— Varbūt tavs tiesnesis var tev sameklēt pajumti? Kādā iestādījumā neprecētām mātēm vai tamlīdzīgi.

Marjana tikai paskatījās uz viņu.

Un tad viņš pats aizgāja uz Nepilngadīgo tiesību aizstāvības padomi un, savu kārtu rindā gaidīdams, sēdēja gaitenī — un kas tas bija par gaiteni: ar nevainojamu un šiku flīžu segumu, vīteņaugiem, ļoti jaukiem, ar ērtiem krēsliem, pārvilktiem ar solīdu drēbi, jo tai taču jābūt gana izturīgai, vai ne, un kādi ļautiņi — bēdubrāļi, starp citu, vairumam no tiem bija, varētu teikt, ziedošs izskats. Un, lūk, tur viņš sēdēja un gaidīja, un gaidīdams noklausījās kādus simts dzīvesstāstus. Un nepārtraukti domāja: kas tad ar mums tāds sevišķs noticis? Tur jau tā nelaime, tu mūžam uzskati savu sasodīto gadījumu par tik īpašu un neatkārtojamu, it kā neviens nekad nebūtu braucis un nebrauktu tādās pašās laivelēs ar sūci. Kad Rihards galu galā tika klāt sociālās aprūpes kalpotājai, kura sēdēja pie sava sakārtotā galdiņa, sagatavojusies šo un to pierakstīt, viņš centās cik iespējams kodolīgāk apgaismot lietas būtību. Viņš lietišķi paziņoja datus un nosauca adresi.— Viņa tagad atrodas tur un ir jau ceturtajā mēnesī. Vai nevarētu viņu ievietot iestādījumā neprecētām mātēm? Tur viņu vismaz pieskatīs, un viņa mierīgi varēs gaidīt savu bērnu.

— Jūsu bērnu tātad,— sieviete secināja. Arī ļoti mierīgi. Tikpat mierīgi kā Rihards pats.— Kāpēc jūs nelietojāt tabletes?

— Mēs darījām visu, ko varējām,— Rihards īsi atteica, — bet tabletes mums ir par dārgu, un viņa pagaidām nav medicīniskās palīdzības fonda biedre.— Tomēr viņš bija uzmanījis, lai Marjana regulāri pārbaudītos. Viņu gan pārbaudīja pat pārāk bieži. «Sitos ķerstīkļus baltajos halātos es varētu nosist,» burtiski tā Marjana kādreiz bija izgrūdusi.

— Un aborts? Vai jūs par to esat domājuši?

— Viņa jau vienreiz ir taisījusi cauri. Vairāk to nedarīs, viņa teica.

— Vai viņa grib bērnu?

— Viņa beidzot grib kaut ko savu.

— Un no tevis?

Rihardu sāka mākt šaubas. Galu galā — kas Šai sievietei par daļu. Tomēr viņš atzinās:

— Es nezinu, vai tam kāda nozīme, ka tas ir no manis.

— Un pirmo reizi?

— Tad?— Viņš mēģināja atbildēt, cik vien iespējams vienaldzīgāk:— Tad bija no viņas pašas tēva.

Iestājās klusums.

Kaut gan sieviete sēdēja ar pildspalvu gatavībā, tomēr pa visu šo laiku viņa neko nebija pierakstījusi. Iespējams, ka tāpēc Rihards viņai atbildēja. Tad viņa sacīja:

— Tu taču zini, ka Marjanu Nepilngadīgo tiesību aizstāvības padome ņēmusi uzskaitē nevis mūsu rajonā, bet gan viņas bijušajā dzīvesvietā.

— Biežāk gan tie mēdz būt patēvi, kuri ar savām meitām ...

Viņa noņēma brilles, nolika uz galda un pavērās Rihardā.

— Ļoti bieži tie ir tēvi paši, kuri samaitā savus bērnus,— viņa pabeidza teikumu.— Vai Marjanai ir māsas?

— Divas.

— Vai viņas arī ņemtas uzskaitē?

— Tikai jaunākā. Kad tēvs iznāca no cietuma, tad ar viņu mēģināja izdarīt to pašu.

— Ja Marjana grib tikt Neprecēto māšu namā, viņai pašai jāgriežas pie sava tiesneša, mēs nekā nevaram izdarīt. Bet vai viņa grib? Tu minēji, ka viņa daudzas reizes bēgusi. Arī šoreiz tā var iznākt. Reizēm tas kļūst par paradumu.— Sieviete atkal uzlika brilles, tad no jauna noņēma un visai nedroši piebilda:— Man žēl, ka man tas jāsaka.

Rihards raudzījās viņai garām. Kurš gan to varēja zināt labāk par Rihardu pašu?

— Bet vai viņa negribēs pamest bērnu, kā tu domā? Ir tik daudz ģimeņu, kuras ar prieku ...

Rihards viņu uzreiz pārtrauca:

— Nē, viņa negribēs.

— Kādas ir viņas attiecības ar savu aizbildni?

— Pa visu šo laiku viņa tikai vienu reizi par to runāja un teica man tā: «Tas cilvēks šajās lietās ir īsts muļķadesa.»— Rihards tīšām izmantoja šo izteicienu, tāpēc ka viņam pēkšņi gribējās kliegtj ko gan jums visiem vajag? Runa taču ir par mums! Kā mēs to pārdzīvojam un izjūtam? Varbūt aizbildnim bija vislabākie nodomi, tomēr tos nebija izdevies realizēt. Marjana no viņa puses bija jutusi vienīgi vēsumu.

Sieviete atkal kļuva lietišķa:

— Tomēr es iesaku Marjanai izmantot aizbildni, lai saistītos ar savu aizstāvības tiesnesi un lūgtu tam ievietot viņu Neprecēto māšu namā. Te es nevaru palīdzēt.

Kad Rihards lēnām bija uztrausies kājās, viņa piemetināja:

— Liels paldies par uzticību.

Tā jau nemaz nebija tik liela, viņam gribējās iebilst, tomēr viņš sacīja:

— Lūdzu!

Pie durvīm Rihards vēl atskatījās, un viņa piezīmēja:

— Vai kāds no jums abiem duras vai lieto iekšķīgi? Parūpējies, lai Marjana to nedara — bērna dēļ.

Rihardam sagribējās kaut ko atbildēt, taču nu viņa kārtoja papīrus uz galda, un Rihards neredzēja viņas acis.

Nākamā apmeklētāja vieglītēm pagrūda Rihardu, jo viņš bija iestājies atvērtajās durvis. Tā bija drukna sieva, kura vilka sev līdzi sīku meitenīti; bērnam zem acīm bija zilumi un plauksta apsaitēta. Aizvēris durvis, viņš aiz tām uzreiz izdzirdēja gaudulīgu balsi: es taču esmu atvedusi pierādījumu.

Pēc kāda brīža Rihards ar gļēvi nokārtām rokām jau stāvēja uz ielas. Ko nu? Palīdzēt Marjanai uzrakstīt vēstuli un atkal gaidīt? Vai iesēdināt viņu vilcienā? Kopā aiziet uz aizstāvības padomi? Varbūt uzreiz pašam doties pie viņas aizstāvības tiesneša? Bet vai tad tas iespējams vienkārši tāpat — ne no šā, ne no tā?

Viņš stāvēja un bezjēdzīgi tā spriedelēja, līdz pēkšņi viņam iešāvās prātā: kāpēc gan nevarētu aprunāties ar Adriānu? Abi gan vairs nesatikās tik bieži kā agrāk. Kad viņš pēc tā atgadījuma ar Fredu sāka strādāt Centrā, Adriāns viņam teica: «Nu tu pats māki peldēt, nu tu nenoslīksi. Es esmu tavs aizbildnis, bet pa pēdām tev vairs nestaigāšu. Tu pats jebkurā laikā vari atnākt pie manis.» Lūk, kādas bija kļuvušas viņu attiecības. Sākumā viņš bija

«Hofersa kungs», toreiz Rihards bija mazs un ārkārtīgi kautrīgs, jo mājās nekad nevienam viņa nevajadzēja. Tolaik darbnīcā, kur zīmē kino afišas, Rihards drīkstēja jaukt kopā krāsas no dažādām tūbiņām, un Hoferss ļāva viņam mālēt, ko viņš grib. Vēlāk viņam neliedza arī pārzīmēt Riharda Vidmarka kovbojcepuri vai Džona Veina pistoli. Tad Rihards savu aizbildni sāka saukt vienkārši par Adriānu.

Varbūt piezvanīt viņam tagad un teikt, ka grib aprunāties? Vai pajautāt: drīkstu aiziet pēc padoma? Taču no Adriāna neizdosies noslēpt, ka viņš atkal lieto narkotikas, kaut gan Adriāns sevi nepārtraukti mierina ar domu, ka viņa skolnieks to atmetis reizi par visām reizēm. Blēņas, Adriāns zina, ka būt par aizbildni nav nekāda spēle. «Jebkura atstumta bērna dvēselīte kādreiz var man uzklupt kaklā kā tīģeris,» viņš sacīja, «kaut gan sabiedrības kolektīvā sirdsapziņa par varītēm cenšas jūs labot.» Tad viņš bija izdzēris pāris kausu alus, taču arī bez alus Adriāns nekad nerunāja atklātu valodu. Tāpat viņš nekad neņēma galvā, ko tu saki. Viņš bija auksts kā ledus. Bet Adriāna atbilde lika otram sajust šo ledainību. Tā bija vecmāmiņa Kērsa, kura to atklāja.

Vai viņam pietiks vīrišķības piezvanīt Adriānam — tik piepeši, pēc tam kad pagājis tik daudz laika? Bet Adriāns taču viņu nekad nebija piemānījis, pa visiem šiem gadiem ne reizi, izņemot to vienīgo, kad uz četriem mēnešiem aizbrauca uz Ameriku —«uzņēmuma paplašināšanas lietās, saproti»—, jā, toreiz Adriāns atstāja viņu vienu pašu. Iespējams, ka Adriāns to bija pat paziņojis ģimenes aizbildniecības apvienībai, kā tam arī būtu jābūt, un tur viņam apsolīja Rihardu uz laiku nodot sociālās aprūpes kalpotājam, taču šim kalpotājam uz kakla bija pārāk daudz citu «lietu», lai viņš vēl apgrūtinātu sevi ar Rihardu Trompu.

No otras puses — vēl bija arī «vecmāmiņa Hofersa». Šitādu mistifikāciju! Pat uzraudzības iestādes direktors, pat garīdznieks, psihologs, grupas vadība — visa tā banda, pārējos audzēkņus ieskaitot,— visi noticēja šai viņa brašajai vecmāmiņai!

Tipisks Adriāna triks — piespiest savu māti apmeklēt Rihardu, kamēr pašam jātup kur citur. Nu jā, piespiest varbūt viņu nemaz nevajadzēja. Jaukā sieviņa bija labsirdīga, viņa nāca vienmēr ar lielu somu, pilnu ar mandarīniem vai āboliem, rozīnēm un riekstiem un pastāvīgo filtra cigarešu paciņu, ko pēc tam ēdnīcā varēja lieliski iemainīt pret bezfiltrenēm.

Amfetamīna ieguvei viņam tolaik bija Vileke, grupas vadītāja, kura bez sevišķām pūlēm ļāvās pierunāties regulāri piegādāt viņam tabletes. Vēlāk viņa apprecējās ar koloniāl-preču tirgotāju turpat ciemā akmens sviediena attālumā no viņa iestādījuma sētas, aiz kuras krūmos viņa un Rihards varēja nodarboties ar mīlestību. Mīlestība! Tas nebija viņa pirmais romāns, bet pats cietsirdīgākais gan, jo viņš pameta Vileki kā ķieģeli, tiklīdz viņa vairs nebija vajadzīga. Amfeta-mīnu viņš jau varēja dabūt no Sīmona tik, cik sirds kāroja, caur starpnieku «Ostā». Sīmonam bija savi kanāli. Un cik uziet palīgu, kas dzinās pēc vieglas peļņas. Pēcāk Rihards arī ar to nodarbojās, neapjauzdams, ka tāds jau pašā sākumā bijis Sīmona nodoms. Tikai pēc nelaimes ar Fredu Rihards sāka kaut ko apjēgt. Naids un bailes tad viņam ļāva atkal nostāties uz kājām. Uz kājām! Viņš ieņirdzās, zvārodamies kā komediants — sev pašam kā vienīgajam skatītājam. Pārāk mierīga bija šī iela šajā klusajā rajonā, kur bija uzcelta jauna Nepilngadīgo tiesību aizstāvības padomes celtne. Uz kājām — drīzāk uz vienas kājas, kas nu draudēja krampjaini savilkties un salūzt zem viņa svara. Kaut gan — tai sievietei pie sakārtotā galdiņa varbūt zināmā mērā bija taisnība: viņam būtu jāpalīdz Marjanai un bērnam. Vai viņš no tā baidās?

Piezvanīt Adriānam? Arī to viņam bail darīt. Šlēmīls^1, lūk, kas viņš ir. Vai varbūt viņš ir aizmirsis, kā viņi abi ar Adriānu varēja smieties? Tolaik abiem bija kopīgs joks, varbūt rūgts joks, tomēr joks ar šīm vecmāmiņas vizītēm, izsmiekls par Riharda paša vecmāmiņu, kura bija sabojājusi dzīvi viņam un viņa mātei. Izsmiekls reizēm palīdz. Bet veco Hofersa kundzi viņš īstenībā uztvēra kā vecmāmiņas aizstājēju.

Kāpēc viņš joprojām mīdās uz vietas un dīc? Kāpēc viņam agrāk neienāca prātā doma apciemot Adriānu? Pierādījums tam, ka viņš kļuvis patstāvīgs! Izpeldēt vai noslīkt. Nē, viņš labāk neslīks, pagaidām neslīks.

Rihards aizgāja līdz pirmajam telefona automātam un sāka makā meklēt desmitsentniekus. Tad atkal viņu pārņēma šaubas. Kāds gan Adriānam varētu būt sakars ar Marjanu un viņas bērnu? Viņas bērnu? Protams, Adriānam ir gan sakars ar bērnu, viņš acumirklī kļūs par krusttēvu. Bet tad jāļauj Adriānam skaidri noprast, ka ne viņš, ne

' Slēmīls — vācu rakstnieka Adelberta fon Šamiso stasla varonis, cilvēks, kurš pazaudējis savu ēnu, t. i., personību.

Marjana laulībā neredz nekādu atrisinājumu. Neviens no viņiem to neredz. Ko viņi var viens otram piedāvāt? Divas sakropļotas dzīves. Un bērns — sievietei no padomes taisnība -- to labāk uzreiz atdot ģimenei, kura grib bērnu, kura ilgojas pēc bērna. Būt gribētam, būt gaidītam — bērnam tas varbūt ir vissvarīgākais. Marjana un viņš pats nekad nav bijuši gaidīti. Un tam ir savas sekas un būs varbūt līdz sirmam vecumam. Un dievs zina, līdz kurai paaudzei,— par to, līdz kuram augumam, par to jau ir minēts vecajā, labajā Bībelē.

Vai viņš piezvanīs tagad vai nepiezvanīs?

Jā gan, viņš piezvanīs. Sajuzdams drebuļus visos locekļos — ir gan sarijies to velnišķīgo draņķi —, viņš noņēma klausuli, iemeta desmitsentnieku un uzgrieza numuru. Un tad tas notika. Sievietes balss, totāli nepazīstama un satraukta.

— Vai Adriāns mājās?— viņš pavaicāja.

— Hofersa kungs ir dienesta brauciena Vācijā. Ar ko es runāju?

— Ar Rihardu.

— Ar kādu Rihardu?

— Trompu. Rihardu Trompu.— Viņš laikam gan to visu nomurmulēja.— Ar Hofersa kunga veco mazgadīgo aizbilstamo.— Nu tā, pateikts arī tas preteklīgais vārds.

— Mazgadīgais aizbilstamais, debestiņ, kas tas tāds?

Tad viņš kļuva rupjš.— Ej tu pie velna!— Un pakāra

klausuli.— Trulene, stulbā dāmīte, vista bez smadzenēm, laikam jau kāda pagaidu draudzenīte!— Neiespējami, ka Adriāns būtu apprecējies, viņam nezinot.

Jā, un tad viņš devās uz bēniņiem, kur Marjana viņu gaidīja,— vismaz tā viņš bija iedomājies. Ka Marjana gaidīs viņu. Tiklīdz viņš bija pārvarējis visus šos satrunējušos, nomīdītos pakāpienus tumšajās trepēs, tā tieši aiz durvīm uz dēļu grīdas pamanīja baltu papīra lapiņu, vēstuli no Marja-nas. Diez kāpēc viņa sevi apgrūtinājusi un rakstījusi viņam?

Sveiks, Rihard, paldies Tev par visu, Tu biji mīļš pret mani, bet nu ir cauri. Man jāaiziet, un tad jau redzēs. Kaut kā jau galā tikšu, tā es domāju. Jo tālāk lā nevar turpināties. Tāpēc paldies. Skūpstu, Marjana.

Skūpstu!

Viņš vienā rāvienā aprija veselu sauju tablešu, kuras par velti bija dabūjis no Sīmona, kas atkal bija viņu sācis ganīt — nē, viņš pats bija sācis sevi ganīt, un Marjana ganīja viņu. Rīt par jaunu jāpamēģina viņu atrast. Grozīdamies un

pārsvarā visi sāk par jaunu, tikai ar mazākām devām. Labāk es pats pa savai modei aiztipināšu uz elli. Man taču ir uz to tiesības? Katrs var vākties uz elli, kā patīk. Un kāpēc mēs nevaram?

Adriāns, brīdi klusējis, atbildēja:

— Es piekrītu tev — vienīgi tu pats vari izlemt, vai gribi tagad nosprāgt vai ne. Mana misija ir beigusies. Tu vairs neesi pakļauts uzraudzībai. Taču neviens nezina, kas var gadīties, un tad tu jebkurā laikā vari zvanīt pie manām durvīm.

Pēdējos vārdus viņš pateica tāpat kā senāk — atklāti un vienkārši. Un viņš bija patiess, lai gan — arī naivs, viņa balsij bija viegla pašapmierinātības pieskaņa, kuru Rihards nekad agrāk nebija manījis, bet kura nu viņu kaitināja.

— Starp citu, man vēl būtu jāaiziet atvadu vizītē pie tavas mātes un pie vecmāmiņas Kērsas. Tas viņām sagādās prieku.

— Man tas šķiet pilnīgi lieki,— augstprātīgi piezīmēja Rihards,— viņas mani atstaja, lai vāros pats savā sulā.

— Tomēr man gribētos beigu beigās atklāt patiesību — vispirms jau to vecmāmiņas Kērsas noslēpumu.— Adriāns izskatījās atriebības kārs, bet Rihards ar joni viņam atcirta:

— Kāpēc? Šī nelabojamā krupene dabūs rokā vēl vienu lieku trumpi. Bet mana māte tāpat ir upuris, viņai pašai savu pārdzīvojumu diezgan.

— Varbūt tev taisnība. Bez tam viņas jau noteikti ir saņēmušas tiesas pavēsti. Atkal būs notrūkušās, ka tiek apkaunotas — ko teiks kaimiņi par lielo dzelteno aploksni, uz kuras uzdrukāts JUSTĪCIJAS MINISTRIJA un RAJONA TIESA. Un kāpēc tas būtu vajadzīgs — pievērst sev papildu uzmanību? Tas var vienīgi kaitēt lietai.

— Tu domā par cilvēkiem vai par lietu?— Tas skanēja tieši tik ļauni, kā bija domāts.

— Velns parāvis, tu taču mani labāk pazīsti!

— Man varbūt atvainoties?

— Aizveries! Vienīgi iegaumē: uzraudzības atcelšana nozīmē to, ka patlaban visa atbildība gulstas uz tevi pašu.

— Ak, par ko un kāpēc?— Rihards izdzēra atlikušo sulu.— Man tas nav zināms. Un par mani pat neviens suns nekauks.

— Es.

— Tev nemūžam nevajadzēja ķerties pie tā, tas ir nepateicīgs darbs.

Pēdējā pile bija izdzerta.

— Centrā tevi meklējis kāds Fede.

— Fede? Es tādu nepazīstu.

Tad Rihards pieslējās kājās. Augstu pacēlis galvu, viņš izgāja ārā no restorāna, vairīdamies no galdiņiem un cenzdamies apspiest trīsas rokās un kājās.

Pēc dažām stundām Adriāns atnesa viņa mēteli, daudz lēnāk nekā iepriekšējā reizē kāpdams augšā pa trepēm. Bet viņš? Gulēdams uz matrača, viņš atkal pagriezās pret sienu un tēloja, ka ir aizmidzis, nelietis, lūk, kas viņš tagad ir. Tomēr citādi viņš nevarēja, viņam gribējās tikt vaļā no visiem un visa. Tikt vaļā no sava bezcerīgā stāvokļa, kuru viņš vairs nespēja izturēt. Cik vien Rihards atcerējās, viņš allaž ir bijis vientuļš, bet — te no vienas, te no otras puses — viņu neizbēgami aizsniedza sabiedrības taustekļi, nekad pa īstam neliekot mierā. Nu viņš gribēja tikai vienu — kļūt neredzams un pilnīgi visiem neredzams. Un vispār — nebūt vairs.

Piecpadsmitajā jūnijā Adrianam Hofersa kungam piezvanīja no aizbildniecības padomes.

— Hoferss klausās.

— Ar jums runā fan Helstas jaunkundze, sociālās aprūpes kalpotāja, kura jums palīdz Riharda Trompa lietā. Jau ir pagājis ilgāks laiks kopš . ..

— Helstas jaunkundz, Riharda aizbildniecība pārtraukta, un es neesmu tādā noskaņojumā, lai vēl par to runātu. Nedusmojieties uz mani, lūdzu!

— Es nedusmojos uz jums. Runa patlaban nav par Rihardu Trompu, runa ir par Fedi Shēfershāhenu. Nepilngadīgo tiesību aizstāvības padomes tiesnesis lūdza saistīties ar jums, lai . . .

— Lai uzzinātu, vai es negribu uzņemties jaunu lietu? Bet jums taču brīnišķīgi zināms, ka beigu beigās Rihardu es vairs nevarēju kontrolēt.

— Visi bija pārliecināti, ka ar viņu viss ir kārtībā, it īpaši pēc tam, kad viņš sāka strādāt tajā Centrā.

— Man vajadzēja painteresēties par viņu. Jo nu viņš sēž dubļos līdz ausīm. Un par to es esmu nikns ne jau tikai uz sevi, jums tas būtu jāsaprot. Tas tiesnesis var iet pie velna! Es tagad nolādu visu, kam ir kaut mazākais sakars ar justīciju! Labi, tas nav taisnīgi, un runa te nav par pašu tiesnesi, bet gan par visu tiesas sistēmu attiecībā uz narkomāniem — jā, jūs pareizi sapratāt, es turu roku piespiestu pie kakla. Ja Rihards reiz nebūtu tiesāts par narkotiku lietošanu

— Viņš tagad ir pārāk satraukts.

— Un tas nav nekāds brīnums.

Tajā pašā dienā cita rajona nepilngadīgo tiesību aizstāvības tiesnesis saņēma divas vēstules, kuras viņam atnesa sekretāre.

— Šī pienākusi ar rīta pastu. Bet iepriekšējo es izņēmu no dosjē. Runa ir par Marjanu Zvarthūfu. Vai jūs atceraties šo lietu? Citādi es atnesīšu visus dokumentus.

— Tā ir tās prostitūtas meita, kuras likumīgais tēvs dzīvo Kanādā? Atgādiniet, lūdzu, sīkumus.

— Nē, mātei tikai pieder meitumāja, pati viņa nav prostitūta. Marjanas īstais tēvs ir suteners, bet likumīgais tēvs patiešām dzīvo Kanādā, kaut gan pazudis tur bez vēsts. No mātes Marjana vairākkārt bēga pie sava īstā tēva, kurš viņai jauca galvu ar dārgām dāvanām, visbeidzot māte griezās pie mums ar lūgumu meitu ievietot internātā. Viņa dzīvoja «Vecupē» un no turienes ne vienreiz vien bēga, tomēr ne pie tēva. Pirmajā reizē viņa pat aizbēga pie sava aizbildņa.

— Ak jā, to es pat loti labi atceros. Tad es saņēmu lamām pilnu vēstuli. Bērns bija satriekts, ka aizbildņi ziņojuši internātam par viņas atrašanos. Tādai meitenei kā viņa tas nozīmēja nodevību. Viņa nevarēja saprast, ka pavēli par viņas meklēšanu dod bērnu policija.— Tiesnesis ieskatījās abās vēstulēs.— Tāda lamu vēstule, jā, šī maziņā Marjana, diez ko viņai tagad vajag, un viņa samērā slikti raksta. Taču šoreiz runa ir par ko citu.— Viņš pacēla no rīta saņemto vēstuli un uzmanīgi to pārlasīja.

«Ļoti cienījamais tiesnesi,

nu Jūs esat stāvokļa kungs, un es nožēloju, ka agrāk tik bieži Jūs lamāju. Es pat saucu Jūs par zvēru — un par visnejūtīgāko no visiem zvēriem. Taču tagad es to nožēloju un ne tikai tāpēc, ka man ir nopietnas darīšanas. Jums man jātic — ne jau tāpēc es sūdzu grēkus, ka man vajadzīga Jūsu palīdzība. Es nezinu, ko man darīt. Es esmu stāvoklī un griezos pie bērnu policijas, viņi mani atsūtīja uz šo iestādi, kas nav nekāda paradīze, bet nekas cits tad man neienāca prātā. Es pati lāvu sevi šeit ieslodzīt, taču es vēlētos, lai Jūs mani no šejienes izpestītu. Vai es varētu nokļūt Neprecēto māšu namā? Es negribu pamest savu bērnu. Es ticu, ka spēšu viņu uzaudzināt.

Ar patiesu cieņu — Marjana.»

Tiesnesis pavērās uz zaļajiem, jaunajiem vīksnas zariem, kuri šalca vieglajā vējā. Viss izskatījās mānīgi skaisti.

— Tātad šī Marjana Zvartfūta, Enklāras jaunkundz . . .

— Atvainojiet, Marjana Zvarhūfa, tiesneša kuņgs.

— ... gaida bērnu. Aplis atkal ir noslēdzies. Skatīsimies, ko mēs te varam darīt.

Ceturtā nodaļa

— Es esmu es, bet tu esi tu,— iesaucās Fede.— Kā tev ienāca prātā mani meklēt šeit?

Lēnām, galvu nokāris, viņš bija kāpis augšā uz savu istabeli. Te kaut kas lika viņam apstāties un atskatīties. Nu viņš stāvēja kā sastindzis — kreisā kāja pakāpienu augstāk nekā labā.

— Velns parāvis, kā tu iedrošinājies?

— Kāpēc lai es neiedrošinātos?— prasīja Bīne.— Tu taču mani neapēdīsi.

— Kā tu mani atradi?

— Pavisam vienkārši. Pēc telefongrāmatas. Vispirms aizbildniecības apvienība. Pēc tam Ferlāta kungs.

— Zini, ko viņš man vienreiz sacīja? Fede, tev jāsameklē kārtīga meitene, nevis no tām, kuras planckājas apkārt, bet tāda, kas tev kļūtu par balstu. Izdzirdējis pa telefonu tavu balsi, viņš droši vien nodomāja: te nu ir tas retais putns, kas šim saulesbrālim palīdzēs izkļūt uz pareizā ceļa.

— Viena staigule tur augšā sēž tavā gultā.

— Nu un tad?

— Mēs gandrīz sastrīdējāmies. Bet viņai smadzeņu vairāk nekā tev.

— Skat, kā!

— Es viņai teicu, ka biju tava draudzene. Un tad viņa man iedeva šito.— Piepeši augšā atsprāga durvis. Olīvija izbāza galvu ar sapinckātiem matiem.— Vienalga jūs mani no šejienes ārā nedabūsiet!— viņa sāka kliegt.

— Viņa baidās,— teica Bīne. Un uzsauca pāri plecam augšup:— Es nemaz to netaisos darīt!

Durvis aizcirtās.

— Paskaties,— sacīja Bīne un pastiepa Fedem saburzītu papīriņu. Viņš uzreiz saprata, kas tas ir. Tiesneses vēstule, kuru viņš izsvieda vakar un kura šorīt, kad viņš devās uz darbu, mētājās uz grīdas.

— Kā ..viņš iesāka, tomēr nepabeidza. Tikai bezpalīdzīgi nolaida gar sāniem rokas.

Šī vēstule no tiesneses — taisni par to viņš tik ilgi bija domājis, viņš pat nevarēja saprast, cik ilgi. Un ne par to vien. Viņš negribēja neko citu — vienīgi sākt visu no gala. Bet kā? Viņš ir sapinies no visām pusēm. Turklāt Bīne atradusi istabā šo meiču, kas tieši tagad uzkritusi viņam uz galvas.

— Paklau, vienu es zinu skaidri: ja man gribas izdauzīt savus logus, tad jāturpina tādā pašā garā. Bet dzirdēt to no tevis es nemaz negribu. Saprati?

Atbildi Fede nedabūja. Viņa gluži vienkārši sēdēja. Tad viņš novērsās, noskatīja caurumus, kas pelēkajās sienās bija radušies, izbirstot apmetumam, ieskrāpētos lamu vārdus, rūsainos plankumus, kas varēja būt arī asins traipi. Un no jauna viņam ienāca prātā Rihards, kuru viņš bija veltīgi meklējis. Saspītējies, pārvarēdams savu patmīlību, viņš divas reizes aizgāja uz Centru. Taču ne tāpēc, lai Rihardam lūgtu palīdzību. Viņš jau bija sevi pārliecinājis, ka nekad nevar zināt, kādas sekas tam būs. Es tikai gribu Rihardu vēlreiz satikt. Ja viņš spēja tikt tam pāri, es arī noteikti spēšu, un nevienam man nav jāstāsta, kā,— viņam arī ne. Ja es viņu tikai satiktu. Tad es redzētu, ka tas ir iespējams.

Taču Riharda tur nebija.

Tas bija viens no momentiem. Un tādu momentu, kas viņu uztrauca, bija ļoti daudz. Ja es tādā tempā virzīšos uz priekšu, tad nekur nenonākšu, jo būšu palaidis garām visas iespējas.

Katru dienu viņš par to bija domājis. Arī tagad, šurp nākot. Šī pēdējā tiesneses vēstule viņam bija pat iepatikusies. Tā atšķīrās no abām iepriekšējām, kuras vairāk atgādināja nepilngadīgo aizstāvības kantora oficiālus uzsaukumus un bija rakstītas, tā sacīt, tikai ar lielajiem burtiem. Pēdējā vēstule šķita personīga, lai arī kā — viņa pati bija zem tās parakstījusies, un vārds izraisīja uzticību. Jāapspriežoties par viņa izglītību, tā viņa uzskata. Bet vai viņam joprojām gribas gūt izglītību? Jau pagājis tik daudz laika, kopš viņš apmeklēja skolu, lika eksāmenus, sēdēja pie grāmatām un mācījās. Fede, kā ir ar šo kvadrātu līdzību? Jā, kungs, tas ir, lūk, tā. Nē, viņš to vairs nespēja iztēloties. Viņam sametās bailes, iedomājoties vien, ka vēl kādreiz par to vajadzēs runāt. Turklāt šī jaunā tiesnese, tas, ka viņa ir sieviete,— vai tas ir izdevīgi vai, gluži otrādi, neizdevīgi? Katrā ziņā dīvaini — jauna seja šajā baiļu atmosfērā. Viņam līdz šim bijušas darīšanas vienīgi ar to padzīvojušo vīru, un Fede jau gandrīz sāka viņam uzticēties, kaut gan starp abiem bija kaut kas līdzīgs aukstajam karam. Bet jauna seja? Un kā lai paskaidro, kāpēc viņš neatsaucās uz divām iepriekšējām vēstulēm? Iemeslu ir pietiekami, lai atstātu visu, kā ir, un joprojām izliktos, ka tas uz viņu neattiecas.

Bet, lūk, tur sēž tā Bīne ar acīm kā urbīšiem, jā, jā, ar acīm kā urbīšiem un klusēdama rāda saburzīto papīru, kuru izgludinājusi cik iespējams līdzenāku. Divu sieviešu sazvērestība — trusenīte Bīne un čūska Olīvija —, viņam gan vajadzētu briesmīgi smieties. Interesanti, vai Bīne maz apjēdz, cik viņam šī čūska ir vajadzīga?

Riharda tur nebija — tajā Centrā. Bet tur bija Olīvija. Viņa, gaitenī sēdēdama, raudāja. Un, kad viņš gāja laukā, viņa devās līdzi. Gultā viņa bija laba.

Fede paskatījās uz Bīni. Teikt viņai vai neteikt? Iesviest viņai sejā: «Olīvija gultā ir velnišķīgi laba.»

Nē, viņš tikai izrāva papīru no Bines rokām.— No manis tev nebūs nekādas jēgas,— viņš nīgri novilka.— Spiegot? Bāzt degunu manās darīšanās? Un tu uz to esi spējīga?

Tomēr viņš nebija uzkāpis nevienu pakāpienu augstāk, bet papīra lapiņu turēja rokā. Vai patiešām viņš bija tik pārskaities?

— Tas bija vakar,— sacīja Bīne.— Es gribu teikt, ka tev tur vajadzēja būt vakar. Un, ja tu māki lasīt, tad noteikti būsi pamanījis, ka viņi grib tev palīdzēt. Tu vēl vari aiziet uz turieni.

— Tas būtu muļķīgi.

— Tev vienkārši nav drosmes, saki vien atklāti. Bet viņa,— Bīne pamāja uz augšu,— arī uzskata, ka tev vajadzētu aiziet uz turieni.

— Tā?— Fedes balsī bija dziļš nicinājums.— Tā? Tai par mani vispār nav nekādu tiesību kaut ko sacīt.

Bīne klusēja, skatīdamās viņam taisni virsū. No lampas krita blāva, pelēcīga gaisma. Starp citu, te viss izskatījās pelēcīgs.

— Un tu arī par mani nevari neko runāt,— nomurkšķēja Fede. Taču šoreiz balss neskanēja tik asi. Tomēr, sapratis, ka tas Bīnei atdod drosmi, viņš uzreiz par jaunu apbruņojās: muskuļi bez kādas vajadzības saspringa, apakšžoklis izbīdījās uz priekšu.

— Šodien piektdiena,— ieminējās Bīne,— pirmdien es iešu kopā ar tevi. Jā?— Neizklausījās, ka viņas balss drebētu.

— Uz kurieni?

— Pie tiesneses. Vai vismaz uz tiesu, lai noskaidrotu.

— Tāpat vien? Tu esi sajukusi!

— Ne jau tāpat vien. Mums jāaiziet un jāuzprasa, vai viņai ir pieņemamās stundas un vai tu vari par jaunu pieteikties ar viņu tikties.

Fedes sarkastiskie smiekli lika Olīvijai pavērt durvis.

— Vācies!—viņš uzkliedza. Viņa aizsita durvis.

— Mēs vienkārši aiziesim uz tiesas namu. Ziņas mums sniegs jebkurā gadījumā.

— Man ir darbs. Es nevaru neierasties darbā.

— Parunā ar savu šefu. Pasaki, ka tev noteikti jābūt tiesā. Tas taču skan pietiekami svarīgi.

— Tieši tad viņiem radīsies aizdomas. Tev pat prātā nevar ienākt, kas tie par ļaudīm. Ja tev ir kādas darīšanas ar nepilngadīgo aizstāvības tiesnesi, tad viņi uzreiz ir pārliecināti, ka tu esi kaut ko savārījis. Un tāpēc vienā jaukā dienā es patiešām kaut ko savārīšu!— viņš sacīja ar draudu pieskaņu balsī.

Un vēl tas tagadējais darbs. Pirmo reizi mūžā viņam patika darbs. Ar to negribējās riskēt. Pirms pāris dienām viņš nokavēja divas stundas. Aizgulējās, jo tā blozga apstādināja pulksteni, atriebdamās par to, ka viņš iekodis kaklā. Tad viņam izbeidzās pacietība. Viņš gribēja tikt no Olīvijas vaļā. Bet kā? Ieštaukāt? Pateikt viņš to nevarēja, Olīvija pilnīgi atklāti izsmēja viņu. Pārak labi zināja, ka viņam patīk vakaros kopā ar viņu līst gultā. Tad vismaz uz kādu brīdi viss aizmirstas. Labi, tad tas viņai jāsajūt. Kad viņš vēlu aizgāja uz darbu, jaunais saimnieks gan šķībi noskatījās, bet, tā kā viņš šajā karstajā laikā pacentās cik iespējams ātrāk piekraut mašīnu, tad tika cauri vienīgi ar rājienu. Tās gan bija smagas — tās papīra ķīpas. Taču darbs nebija netīrs, viņš daudz kustējās, dzīvojās pa svaigu gaisu un varēja likt lietā savu fizisko spēku.

Pats skaistākais bija tas, ka Aferēsts reizēm atļāva sēsties pie stūres.

— Nē, es negribu riskēt ar šo darbu. Es negribu, lai mani izmet,— Fede teica. Nu viņš stāvēja pakāpienu zemāk, un Bīne piecēlās.

Olīvijai tas bija apnicis. Atgrūdusi durvis, viņa nogāza pār viņiem lamu straumi.

— Ejam prom,— sacīja Fede un pagriezies devās lejā. Klusēdams viņš gāja pa priekšu, kaunēdamies par netīro, nolaisto trepju telpu. Otrajā stāvā viņi pagāja garām pusatvērtām durvīm uz tualeti, kur vajadzēja ņemt līdzi savu papīru. Reiz viņš pacēla uz ielas avīžu blāķīti un aiznesa tur,

taču tad tualete aizdambējās uz veselu nedēļu. Atnāca mājas īpašnieks un sāka brēkt.

Četri kāpņu posmi ar nospeķotām, salauztām margām. Pie apakšējā pakāpiena — saslaukas. Labi, ka Bīne nav bijusi pie viņa mātes, tur tāpat vienmēr ir tāda gružu kaudze. Arī pēdējā reizē, kad viņš bija tik glups un tomēr aizgāja turp. Divas kaimiņienes sēdēja un dzēra kafiju. Taču ne jau tāpēc viņš aizdrāzās prom. Kaut gan māte auroja viņam nopakaļ, viņš nespēja dzert kafiju tajā netīrībā un nekārtībā. Var runāt par internātiem visu ko, toties tur allaž ir tīrs un mēbeles nav vecu krāmu kolekcija. Ja viņam kādreiz ar to būs darīšana — teiksim, apprecoties —, viņš gan zinās, ko pasākt. Viņam tad gribētos, lai būtu mājīgi, būtu puķes un varbūt būris ar dziedātājputniem. «Dārzā» viņiem bija vesels mežs, un Valdemārs viņu iemācīja kopt augus. Abi kopā viņi siltumnīcā izvēlējās stādiņus, bet vecos augus, kuriem starp citu bija uzkritusi miltrasa, rāva laukā.

Uz ielas Fede lēnām gāja Bīnei pa priekšu. Viņa vēl negribēja iet blakus. Taču, kad viņš apstājās, izlikdamies, ka makšķernieku veikala skatlogā pēta vizuļus, viņa gribot negribot pienāca klāt.

— Tu esi makšķerējusi?

— Nē.

Viņi devās tālāk.

Cik spēdams vienaldzīgi, viņš jautāja:

— Tev, protams, gribas zināt, kā viņa nokļuva manā istabā?

Bīne klusēja.

— Es ieraudzīju viņu Centrā — sēdēja gaitenī. Kad es izgāju uz ielas, viņa pati nāca man līdz.

— Tu Centrā meklēji Rihardu?

Fede saminstinājās.— Jā!— viņš beidzot izgrūda. Mūžam bāžas, kur nevajag!

Pēc kāda laika viņa atzinās:

— Es arī tur biju.

Tā tik vēl trūka! Aiz niknuma viņš pielika soli, tiesa, nebija jau skaidrs, kurp viņi iet.

— Es dabūju Riharda adresi. Es domāju .. .

— Ko?

— Es domāju, ka tev varbūt to vajadzēs. Tāpēc.

Viņš klusēja. Tas bija aizdomīgi.

— Tāpēc jau arī es tevi sameklēju.

— Tā.— Sirds viņam sāka sisties straujāk.— Un?— Velns parāvis, viņš negribēja, lai Rihards viņam nozīmētu

tik daudz. Rihards vienmēr ignorēja viņu. Un ko viņa ieņēmusi galvā, kāpēc ar to ķēpājas? Kā gan viņa iedrošinājusies jaukties viņa un Riharda attiecībās?

Viņa aizdomas kļuva vēl spēcīgākas, jo Bīne apklusa uz ilgāku laiku.

— Nu — runā taču! Varbūt tu redzēji viņu? Varbūt kaut kas noticis?

— Es biju pie viņa. Tajos viņa bēniņos.

— Un?

— Šķita, ka viņš guļ. Varbūt tikai tēlo. Viņš atkal ir sācis lietot narkotikas, Fede.

— Tu melo!—To viņš gandrīz izkliedza. Viņam gribējās Bīnei iesist, taču ar to pirmo reizi arī bija gana. Jāturpina ceļš, izliekoties, ka Bīne neeksistē.

Viņi ta gāja vēl ilgi. Konkrēta mērķa taču nebija. Šķita, ka viņi sarunājuši izstaigāt dažus pilsētas rajonus krustām un šķērsām, krustām un šķērsām. Fede nedz pacēla galvu, nedz raudzījās atpakaļ. Tik un tā bija redzams, ka viņš sajūt: te viņa ir blakus, te — aizmugurē. Un vienīgi tad, kad abi nonāca laukumā Tiesas pils priekšā, Fede ieminējās:

— Nu, lūk, te nu es esmu — tā, kā tu gribēji.

— Bet ko mēs te tagad darīsim?— Bija jau ap astoņiem. Sāka tumst. Un viņa sajuta, ka ir nosvīdusi šajās dīvainajās gargabala sacīkstēs šajā siltajā jūnija vakarā.

Viņi lūkojās uz iespaidīgo, milzīgi plato četrstāvīgo fasādi. Šur tur dega gaisma. Augstās durvis bija slēgtas.

— Visi aizgājuši mājās.

— Kāpēc te deg gaisma?— Fede rādīja uz logiem.— Lūk, tajā istabā — trešā stāva pašā malā. Kad esi iekšā, tas ir gaiteņa galā pa kreisi. Trīs logi. Viņa sēž tur, ja viņai ir tā pati istaba, kas vecajam tiesnesim.

— Ko mēs te darīsim?— Bīne vēlreiz pavaicāja.

— Nezinu. Es vairs nekā nezinu.

Viņa nopūtās, taču tā bija atvieglojuma nopūta.— Tagad tu pirmo reizi kaut ko pateici vienkārši un cilvēciski.

— Nedēļām, mēnešiem es klīdu riņķī ar šo vienkāršo un cilvēcisko izjūtu, ka es nekā nezinu,— viņš ņirdzīgi izmeta.

— Bet beidzot tu to pateici. Atzini pats.

— Tā, tā.

— Izbeidz!

It kā nespēdams atraut acu — tā viņš vēl arvien skatījās uz tiem trim logiem, kur nekas nebija saskatāms, vienīgi vārga gaismiņa.

— Un tomēr man liekas, ka tur ir tikai apkopēja, parasti apkopējas strādā vakaros,— ieminējās Bīne.

Pa mazajām ēkas sāndurvīm iznāca divi vīrieši ar mapēm padusē. Viņi apstājās, viens izvilka cigāru, otrs uzšķīla uguni. Tad viņi gāja tālāk.

— Tipiskas apkopējas, kuras pabeigušas darbu,— sacīja Fede.

— Nepiekasies!

— Mazulīt, ja tu zinātu, kā man sirds sit — liekas, tūlīt saplīsīs ribas.

— Bet iedomājies, ka viņa vēl ir tur, ka viņai jāpastrādā. Tad mēs varam pagaidīt,— sacīja Bīne.

— Vai tad nepilngadīgo tiesnešiem maksā par to, ka viņi strādā virsstundas?—jautāja Fede.—Labi, es vairāk nekā neteikšu.

Apmēram pēc piecpadsmit minūtēm gaisma nodzisa. Viņi gaidīja, uzmanīgi vērdamies uz mazajām sāndurvīm. Ārā neviens nenāca.

— Cik stulbi, mēs esam aizmirsuši par stāvvietu, tā ir otrā pusē.— Viņš metās skriet. Taču, kad viņi tika ap stūri, pēdējā mašīna jau brauca projām. Viņi noskatījās uz aizmugures gabarītugunīm.

— Nepilngadīgo tiesību aizstāvības tiesnesis nebraukā ar folksvāgenu,— iebildās Fede.

— Un kāpēc ne? Mans tēvs gan ar tādu brauc.

Viņš saķēra Bīni aiz rokas tāpat kā toreiz gadatirgū. Viņa pakāpās atpakaļ. Tomēr Fede ievilka viņu laternas gaismā, kura tikko bija uzdegta. Viņš atkal skatījās ar aizdomām.

— Ar ko nodarbojas tavs tēvs?

— Viņš ir ārsts.

Fede neko nesacīja. Nu, lūk, viņš nodomāja, dabūji gan. Viņš sāka iet, nelikdamies par Bīni ne zinis. Viņa nesaprata, ko iesākt. Tad paraustīja plecus. Viņa nevarēja precīzi formulēt, kas viņu vadīja, taču viens bija pilnīgi skaidrs: nedrīkstēja pamest Fedi likteņa varā, jo ziņa par Rihardu Fedi aizskārusi daudz pamatīgāk, nekā viņš to centās izrādīt, un vēl — ar savu muļķīgo ietiepību un nevēlēšanos iet pie tiesneses viņš tikai sarežģī savu stāvokli.

Šaurajā ieliņā Fede pēkšņi sajuta, ka Bīne velk viņu pretimnākošo ļaužu straumē.— Te ir maiznīca ar kafetēriju, kur es bieži eju,— viņa teica,— un visi kārtīgi cilvēki šajā laikā jau ir paēduši vakariņas.

— Skat, kā! Kārtīgi cilvēki!— Tomēr viņš pārliecināja sevi, ka negrib rīkot skandālu uz ielas. Tāpēc arī ļāvās ievilkties kafetērija.

Kad viņi bija iegājuši iekšā, Bine atzīmēja:

— Te ir ļoti garšīgas kroketes un saldējums.

— Es ņemšu zupu. Tomātu zupu.— Tā nebija vienīgi pretošanās tam, ko viņa piedāvāja. Fede bija arī nosalis, jo izskrēja no mājām vienā krekliņā ar īsām piedurknēm.

Pēc tā vien, kā tu streb zupu, var noteikt, ka tev piemīt mazvērtības komplekss, nosprieda Bīne, bet skaļi neteica ne vārda. Rūgtums bija visā, ko viņš darīja, un Bīnei kļuva neomulīgi ap sirdi. Ar ko es nodarbojos? Misionāres dedzība? Tomēr viņa zināja, ka tas ir kas cits. Pašai sevi grūti mānīt. Tādēļ viņai tik ļoti nepatika Olīvija, kaut gan Fedes stāstam viņa ticēja.

Lai cik dīvaini tas būtu, viņiem reizē bija iešāvies prātā viens un tas pats.— Lai Olīvija tagad viena pati ēd kartupeļus,— viņš izaicinoši iesāka. Un iesāņus paskatījās Bīnē. Tad atkal ķērās pie zupas.— Lai viņa vācas pie velna!— Tikai lai Bīne neiedomājas, ka viņai ir tiesības uz viņu un ka ar viņu var darīt visu, ko grib.— Olīvija, kas par vārdu! Gadās taču! Bet viņas senči ir visai savādi ļautiņi, kā es sapratu. Sitas vārds man asociējas ar ziepēm, taču īstenībā laikam tam ir sakars ar lugu vai kaut ko tamlīdzīgu.

— Hamlets,— Bīne aukstasinīgi izšāva,— ai nē, tur bija Ofēlija.

Fede iesmējās, un viņa noskaitās, jo nesaprata, par ko viņš smejas.

— Es sev vēl paņemšu kroketi,— viņa teica.

Kad Bīne piecēlās un jau gāja pasūtīt, viņš sacīja:

— Bet viņas māsu sauc par Inesi Mariju.

Bīne stāvēja pie letes ar muguru pret Fedi. Kādēļ es neko neizstāstīju par savu jauno darbu? Šis ceļš pār polderi — domās viņš vēlreiz atgriezās pie tā. Pagājušajā nedēļā, braucot uz Lēlistadi, viņš diezgan ilgi bija pie stūres. Plašums deva brīvības izjūtu, plašums — ūdens un zemes plakne un debesu klājiens tām pāri. Bet visskaistākā bija zeme — purviem un niedrēm klāta, neviena cilvēka, toties — putni. Kāds beigts putns gulēja uz šosejas. Ceļa malās izliktas zīmes: uzmanīgi — putni, un nav atļauts braukt ātrāk par septiņdesmit kilometriem. Taču braukšana nebija sarežģīta. Blakussē-došais Aferēsts visu uzmanīja, lādzīgs gan viņš cilvēks. Viņi apstājās uz īsu brīdi — pavērot zvejniekus, kuri vilka laukā zušu šņores. Tā skatoties, varēja domāt tikai par patīkamām lietām, bet tā bija laika stiepšana, viņam tik un tā jāizšķiras, ko darīt, citādi iespēja būs palaista garām.

Jā, iespēja — viņš nekad nebija kaut ko dabūjis par skaistām acīm. Diez vai tiesnese izlems, ka viņš ir atradums un nesamaksājams dārgums. Ja vēl pašam būtu skaidrs, ko grib. Dabiski, nevajag pārāk pajauties uz šo savu jauno darbu. Kravas mašīnas šoferis Aferēsts ir lieliskākais cilvēks, kuram var sēdēt blakus, taču nevajag pārāk viņam pieķerties.— Tu vēl dzīvo kopā ar vecākiem?— viņš toreiz apvaicājās, tikai šim jautājumam nebija nekādas lielās jēgas.

Un Bīne arī grib ielīst dvēselē. Olīvija ne. Viņa ne par ko nav jautājusi. Pašai savu problēmu pietiek. Taču ņēma un atdeva Bīnei to saburzīto vēstuli. Kaut gan tā varēja būt arī atriebība.

Kad Bīne atgriezās ar kroketi uz šķīvja, viņš piecēlās, lai arī sev pasūtītu vēl vienu.— Tūlīt atnesīs jaunu porciju,— teica pārdevējs. Fede palika gaidām. Pastarpām slepus uzmezdams skatienu Bīnei. Viņa ļāva savai kroketei atdzist, spītīgi kaut ko švīkājot uz salvetes.

— Sinepes, kungs?

— Jā.— Fede uzmanīgi paskatījās uz cilvēku aiz letes — vai viņš ņirgājas ar savu «kungs»? Tomēr nē, pārdevējs nesatricināmi mierīgi gatavoja sviestmaizi ar aknām.— Piparus un sāli, kungs?— viņš pavaicāja apmeklētājam, kurš stāvēja blakus Fedem.

Atgriezies pie Bīnes, Fede sacīja:

— Mēs ar Olīviju katru vakaru gājām uz diskobāru izdzert tasīti kafijas. Tur mums ļoti patika.

Viņa pastiepa papīra salveti, uz kuras ar lodīteni kaut kas bija uzskrāpēts. Nesalasāms rokraksts. Fede jautājoši pavērās Bīnē.

— Kaut ko tamlīdzīgu tu varētu uzrakstīt tiesnesei,— viņa izmeta,— ja jau tik droši esi izlēmis turp neiet pats.

Fede savirpināja salveti bumbiņā un iebāza kabatā pie piektdienas algas.—Ja es sataisīšos rakstīt, gan jau zināšu, kas jāraksta, es neesmu garīgi atpalikušais.

— Kāpēc tu nevari runāt ar mani vienkārši — kā cilvēks?

Viņš neko neatbildēja, trijos kumosos aprija savu kroketi,

pavisam aizmirsis par sinepēm, un noslaucīja taukainos pirkstus. Pēc tam negaidīti atzinās:

— Es gribu runāt vienkārši. Bet ir tik daudz visa kā.— Paša normālais tonis sniedza atvieglojumu, un viņš turpināja:— Es tev gribēju izstāstīt, ka sastrīdējos ar Sīmonu.

Tev tas patiks. Tomēr priekš manis tas nav īsti labi, viss ir pārāk sarežģīti. Nezinu, kā lai tieku galā.

— Tu ar to gribi teikt, ka tev tagad nav — nav zāļu?

— Tas arī. Bet to es mierīgi varu pārdzīvot. Līdz kliņķim jau nu neesmu nonācis. Jā, sasit priekā plaukstiņas. Pagaidām tā ar mani ir.

— Un kas tad vēl — sakarā ar to Sīmonu?

— Es nejūtos visai drošs. Jūtos neaizsargāts. Tas Sīmons ir baigais derglis. Visi viņi ir dergļi.

— Strīdu iesāki tu vai viņš?

— Es. Viņš gribēja, lai es uzrīkotu ielaušanos gatavo apģērbu veikalā. Es viņu pasūtīju uz poda. Jā, un tā nokļuvu drūma situācijā. Šitāda seska dēļ! Ja viņi iedomājušies, ka nu jau tu pilnībā esi no viņiem atkarīgs, tad uzreiz izlaiž nagus. Taču ar mani viņš ir pārrēķinājies, tas ir,— mani pašu viņš nebija ņēmis vērā. Un tomēr es jūtos ļoti forši, saproti?

Bīne nezināja, ko lai saka. Vispirms viņa gribēja atkal runāt par tiesnesi, tas varbūt palīdzētu, bet beigu beigās nolēma šim jautājumam tomēr nepieskarties. Viņa bija bīstamā, gluži nepazīstamā teritorijā — ko gan viņa te taisījās pasākt ar saviem labajiem nodomiem? Skumji viņa notrausa no šķīvja kroketes pēdējo drupatiņu, pati neapzinādamās, ko īsti dara. Visapkārt spaidījās un trokšņoja, ķinīšos bija beigušies seansi, un te bija saskrējis vesels bars bulciņgri-bētāju. Fedem pat nevajadzēja runāt klusāk, katra skaņa izgaisa apkārtējā burzmā.

Nu viņa atkal izdzirda Fedes balsi.— Man gribētos kulties no šejienes prom. Mani spiež no visām pusēm. Tu kādreiz esi braukusi pa jaunajiem polderiem? Es tur nesen biju. Mums vajadzēja smagajā mašīnā rullēt uz Lēlistadi pa to ceļu, kas iet pāri dambim. Man atļāva vadīt mašīnu.

— Kur tu to iemācījies?

— Braukt man iemācīja Valdemārs, viens no grupas vadītājiem «Dārzā». Viens no labākajiem. Tāpēc jau arī viņš ilgi nenoturējās. Vairumam no grupas viņš patika, izņemot, protams, Rūdiju, kurš par visiem brūķēja lielu muti. Valdemārs lieliski mācēja Rūdiju atsēdināt uz pakaļas, pārāk baigi nelamājoties. «Kāpēc tu gribi iet prom, Valdemār?» mēs viņam jautājām. «Tev apnikušas mūsu stulbības un pliekanības?» Nē, viņš varēja iekārtoties citā darbā ar lielāku algu un dzīvot tuvāk savai meitenei.

Un tu atkal juties viens pats, pamests likteņa varā, nodomāja Bīne.

Kāpēc es nestāstu, ka Valdemārs mūs nemaz neuzskatīja par tādiem atkritumiem? Nē, viņš sacīja, par atkritumiem es jūs neuzskatu, bet vai jūs zināt, ka jūs visriebīgāk rīkojaties tad, kad klusībā darāt cūcības?

Jā, visriebīgāk, ja kaut ko vāra klusībā.

Valdemārs pats tā teica, Valdemārs, kurš paņēma mūs — mani, Teo un Hērtu — izbraukumā ar savu mašīnu, tāpēc ka nevienam no mums nebija kur likties brīvdienās. Un toreiz viņš mūs mācīja braukt. Tikai pēc tam atļāvās piezīmēt, ka viņam pārāk bieži bijušas darīšanas ar cālīšiem, kuri iedomājušies, ka prot vadīt mašīnu, nozog kādu un vai nu nobrauc grāvī, vai ieskrien kokā, vēlāk vēl dabūjot spriedumu par mašīnas aizdzīšanu un sagādāto zaudējumu. Tāpēc viņš mācīja.

— Jā, Valdemārs mani iemācīja vadīt mašīnu,— teica Fede.

Bīne piecēlās.— Man laiks iet mājās. Man vēl milzumdaudz darīšanu. Ja tu tomēr gribi vēlreiz pamēģināt — es domāju ar tiesnesi —, tad varbūt Lēlistadē, Drontē, Eme-lordā vai kaut kur citur jaunajos polderos ir tehniskā skola.— Šaubīdamās viņa izdarīja šo pēdējo gājienu, tomēr pēkšņi Bīni pārņēma sajūta, ka pateikusi burvju vārdiņu,— viņa ievēroja, kā pārvēršas Fedes sejas izteiksme. Kaut kas uzzibsnīja acīs. Viņa īpaši neņēma vērā, ka tūlīt pēc tam viņš vienaldzīgi paraustīja plecus. Bīne domāja par saburzīto salveti viņa kabatā. Vai viņš izgludinās to, tāpat kā Ofēlija, nē, Olīvija bija izgludinājusi tiesneses vēstuli?

— Nu, es iešu,— viņa atkārtoja,— manu adresi tu zini, ja kas.

Viņš negāja līdzi. Palika sēžam un stīvi blenžam, kamēr smadzenes centās pārstrādāt šo jauno iespēju. Vai patiešām ir atrisinājums? Varbūt tas ir tieši tas, ko viņam vajag?

Ātrāk nekā parasti Fede uzskrēja pa kāpnēm. Un ne jau tāpēc, ka baigi gribētos redzēt Olīviju. Gluži otrādi — Fede stingri bija nolēmis viņu izlikt aiz durvīm. Un, ja nebūs ar mieru pati aiziet, nolidināt pa trepēm. Lai iet gulēt uz Glābšanas Armiju. Vai pie savas māsas Ineses, kura lieliski iekārtojusies.

Taču, kad viņš gāja iekšā, istaba bija tukša un tumša. Kad viņš gribēja ieslēgt gaismu, lampa neiedegās. Viņš taustīdamies mēģināja atrast spuldzīti. Tās nebija.

Gultasvieta bija izjaukta. Fede saprata, ka kaut kas nav kārtībā. Noģērba kurpes un tikai tad sajuta mitrumu. Taču ne jau uz grīdas vien bija peļķe — kad viņš aptaustīja palagus, izrādījās, ka tos var izgriezt. Kas par pretīgu gājienu! Un viņa paša draudzene! Sega ari bija caurcaurēm slapja. Matracis noteikti sapelēs. Kā lai to visu te izžāvē? Pārskaities līdz vājprātam, viņš visu izmētāja. Un atstāja uz grīdas.

Viņš izstiepās uz gultas atspertīkla, bet nenogulēja ne minūti. Pielēca kājās. Velns parāvis, velns parāvis! VELNS PARĀVIS! Triekdamies pret sienām, gultu un klupdams pār izmētāto gultas veļu, viņš to kliedza vienā laidā. No lejas kāds uzsauca. Drīz uz turieni sāks tecēt ūdens. Vajadzētu no šejienes iet prom. Bet tad viņš paliktu bez jumta virs galvas.

Viņš atvēra logu un nešķirojot visu gultas veļu pārkāra pāri palodzei — vismaz tā lielākā daļa ūdens tecēs uz ielas. Rīt varēs izvilkt auklas, kaut gan viņš to ciest nevarēja — kopš tiem laikiem, kad bija maziņš,— tas bija «Zelmenī», pie tām rosīgajām un nemierīgajām mazgātājām un tīrītājām,— it kā nebūtu nekā svarīgāka, tikai mazgāt un tīrīt,— ja, viņš jau agrāk ciest nevarēja, kad viņam lika ņemt veļu, visas apakšvešiņas, un, saliktas liela grozā, stiept uz bēniņiem, kur oda pec benzīna. Bet tagad bus darīšana ar paša veļu, tā gan vismaz patiešām būs paša — šie divi palagi un arī sega ir paša. Ar spilveniem viņai nekas nebija iznācis — tie bija par lielu šai caurajai izlietnei. Ja viņa būtu atjautīgāka un vērīgāka, būtu pabāzusi lejā, zem caurules.

Bailes pazaudēt savu istabiņu, kaut arī tā bija īsta ala, atskurbināja Fedi. Niknums noplaka, viņš jutās kā balons, kam izlaists gaiss. Uz gultasmalas sēdēdams, Fede manīja, ka viņu pārņem auksts naids. Šī sajūta nebija jauna.

Bezspēcīgo ienaidu, ko viņš pazina, vēl bērns būdams, Fede atcerējās pat pārāk labi. Naids bija viena no visbriesmīgākajām lietām. Ja vecākie čaļi ņirgājās par tevi, tu varēji vai kaukt aiz pazemojuma. Bet pēc tam radās aukstuma un ienaida sajūta.

Viņa pirmā^ nakts «Pilī»— iestādē grūti audzināmiem bērniem, jā, grūti audzināmiem bērniem — šī sajūta ir prātā no tās nakts, kad viņi iebāza viņam gultā pretīgu, mīkstu un slapju priekšmetu — ar ūdeni pielietu prezervatīvu —, bet kā viņš tad varēja zināt, kas ir prezervatīvs? Viņš vienkārši nobijās. Otrā naktī viņi nolika viņa gultu tā, ka tā sagāzās, tiklīdz viņš apgūlas. Tad viņš sāka kauties — baigi lecīgi, bet līdz ar to uzvarēja. Vēlāk pats piedalījās tamlīdzīgās izdarības. Viņi bija cietsirdīgi cits pret citu. Un, ja tu tāds nebiji, tu tāds kļuvi. Pat Valdemārs «Dārzā» nespēja viņiem aizliegt ņirgāties par Rūdiju, kurš bija garnadzis. Tikai stipri pēc tam viņš labāk iepazina Rūdiju. Rūdijs bija pilnīgi ieķēries savā mātē, sešas reizes atvilcis viņu no gāzesvada, bet tam vienmēr sekoja viņa tēva komentāri: atstāj viņu tur, lai tak sprāgst nost. Rūdijs rakstīja mātei garas vēstules un sūtīja dāvanas, kuras zaga lauku veikaliņos.

Iešu pasēdēšu uz kāpnēm, nodomāja Fede, pagaidīšu līdz rītam. Ja tik ilgi varēšu izturēt nakts aukstumu. Kartona koferis ar drēbēm arī bija izmircis. Tikai jaka bija sausa, jo karājās uz vadža aizdurvē, tādējādi noslēpta no Olīvijas atriebības. Tas arī bija viss, ko viņš varēja apģērbt uz plānā krekla.

Jūnijs, vasara, gaišās naktis—par to tev jādomā, nevis jāatrod vismazākais iegansts, lai atgrieztos savā pagātnē. Tā taču ir slimība. Sāpīgs augonis, kas jāpiededzina vai jāatver. Polderis — un varbūt Bīne? Varbūt. Sākumā pirmais. Fede sataustīja kabatā saņurcīto salveti. Velns parāvis, maks arī pavisam valgans. Zem tā bija pļekans pikucītis. Bikses viscaur samirkušas, cīnoties ar slapjajiem palagiem. Viņš turēja pikucīti saujā it kā izspiezdams. Bet pats taču apgalvoja, ka māk uzrakstīt,— nu, dievs ar to! Fede pikucīti par jaunu iebāza kabatā.

Tikai vispirms viņam jāatmaksā par šo un to. Tik vienkārši tā čūska Olīvija cauri netiks. Fede bija pilnīgi pārliecināts, ka viņa devusies pie savas māsas, kuru sauc par Inesi un kura dzīvo internātā, ko māšelīte Olīvija — cik mīļi tas skan — drīkstēja apmeklēt reizi mēnesī, paciemoties tur brīvdienās. Paciemoties — arī mīļš vārds no citas pasaules. Tam ir sakars ar sirsnību, ar paša ģimeni vai ar ģimeni, kur tu pavadi brīvdienas. Ciemoties. Pats viņš bija ciemojies ne jau tikai neveiksmīgi vien kā pie tās ģimenes, bet arī pie vecajiem Ferlātiem Jaungada naktī.

Tā gan bija Jaungada naksniņa! Pilna vislabāko nodomu, ar vīna mēriņu, ar ābolu pīrāgu un sarunām par viņa interesēm, viss ļoti labi pasniegts, viss «viņa paša interesēs». Jaunā gada agrā rītā viņš no turienes slepus aizgāja. Ferlātam pateica, ka no tādas svepstēšanas nāk vēmiens. Tomēr sirds dziļumos viņam šķauda, tas bija skaidrs, arī tad. Ciemoties! Vai Olīvija pie viņa ciemojās? Nē. Te viņa atrada pajumti. Atrast pajumti un ciemoties — milzu starpība. Viņa dzēlīgie smiekli netīri pelēkajā kāpņu telpā radīja nepatīkami sprakšķošu atbalsi. Adresi šai Inesei — Inesei Marijai, tieši tikpat idiotisks vārds kā Olīvija —, adresi viņš zināja. Vienu vakaru viņi gāja garām, un Olīvija parādīja, kur tas ir — varbūt lielīdamās, bet varbūt tāpēc, ka domās jau bija izlēmusi nākamo nedēļas nogali tur pavadīt.

Tā kā viņš bija pavisam nosalis, tad nokāpa lejā un izgāja uz ielas. Arā jau svīda gaisma. Debesis bija maigā tonī — no pelēka līdz violetam, gaiši zilam un rozā. Saule, protams, uzlēks, bet no šejienes to nevarēs redzēt. To var redzēt polderos — no paša pirmā mirkļa, tiklīdz izlien saules pakausis, kam jābūt oranžam. Oranžs loks.

Lūk, par to būtu jādomā. Par gaisu un krāsām. Zaļums kokos, kuri nākamajā ielā auga garā rindā, kļuva pa īstam zaļš, un vairs nebija pelēkā blāzmojuma ielas laternu gaismā, kaut arī tās vēl dega. Viņam jādomā par to, kas ir patlaban. Un par iespējām, kuras patiešām būs iespējamas, ja viņš izdarīs to, kas jādara. Taču, kamēr Fede par varītēm centās par to visu domāt, viņš ātrā solī gāja uz internātu, kurā dzīvoja Inese,— lai atriebtos, un papīra vīkšķītis spiedās kopā un kļuva arvien mazāks viņa cieši sažņaugtajā rokā.

Jāiet bija tālu, gandrīz cauri visai pilsētai. Nekādas vainas, laika viņam pietika. Kad viņš ieņēma posteni mājas priekšā, pulkstenis ar nodevīgu mieru nozvanīja septiņi. Viņš atbalstījās pret rokas ratiņiem, kuri pa nakti bija pieķēdēti pie koka, un nodomāja: es esmu tizlāks. Un vēl kas? Varbūt tomēr kaut ko es spēju?

. . . rajona Nepilngadīgo tiesību aizstāvības tiesnesim.

Ģimenes aizbildnes S. fan de Kamas kundzes atskaite par aizbilstamajām Inesi un Oliviju de Belinkūrām.

Par Inesi man daudz labu jaunumu. Specialitāte, kuru viņa izvēlējusies apgūt, viņai ir pa prātam, un līdz šim laikam rezultāti ir teicami. Viņa izvēlējusies specialitāti, kurai ir sakars ar pašas bērnības pārdzīvojumiem, un uz to var raudzīties vienīgi kā uz pozitīvu faktu. Vienu no piezīmēm, ko viņa izteikusi šajā sakarībā, es gribētu Jums citēt: ja tu esi audzinātāja, tad jau tobrīd, kad bērns ir pavisam mazs, tu vari saprast, ka viņa ģimenē kaut kas nav kārtībā, un varbūt spēj arī kaut ko izdarīt — kaut vai brīdināt nepilngadīgo uzraudzības dienestus, lūgt tur padomu vai vēl kā palīdzēt.

Bez šaubām, arī Inesei neiet gludi, to mēs pamazām esam iemācījušies saprast. Veselība viņai nav nekāda spožā, viņa ir ārkārtīgi vāja. Savas audžumātes slimību viņa arī pārāk cieši ņēmusi pie sirds.

Tālāk — viņa gluži pamatoti ir norūpējusies par savas māsiņas Oūvijas likteni. Tagad, kad viņu vecākā māsa

Hērtreija, kurai uzraudzības laiks ir beidzies un kura, ieguvusi vidējo medicīnisko izglītību, dzīvo un strādā Pirme-rendē, kas atrodas visai tālu, Inese jūt lielāku atbildību par Olīviju. Tomēr, kad es viņu izjautāju, Inese noslēdzas sevī. Man zināms, ka Olīvija drīkst vienu nedēļas nogali mēnesī pavadīt «Lefkojā». Nejausi uzzināju, ka nesen Jūs esat to apmeklējis un tātad esat informēts, cik patīkama atmosfēra ir šajā internātā. Direktore, cienījamā Krosa jaunkundze, ir pilnīgi vienisprātis ar mani, ka ar Olīviju kaut kas nav kārtībā. Faktiski man jāteic, ka viņa ir vienisprātis arī ar Inesi un ļauj Olīvijai regulāri viesoties internātā — tas ir tas, uz ko Olīvija var droši paļauties, kaut kas pilnīgi noteikts, un tas Inesei ir kaut neliels mierinājums.

Tagad par Olīviju. Kopš tā brīža, kad viņa atkal nosūtīta atpakaļ uz mājām, jo viņas māte izrakstīta no slimnīcas, viss ir sarežģījies. Māte ir maiga un mīļa sieviete, kā Jums zināms, tomēr morālā ziņā nedaudz nenoturīga, viņai nepieciešams atbalsts. Olīvija uz to nav spējīga, tāda dzīve viņai ir nasta, ko viņa nevar ne celt, ne nest. Sešpadsmit gadus veca meitene to vienkārši nespēj. Manas klusās domas ir tādas, ka Jums atkal Olīvija jāņem atpakaļ no turienes, lai gan tas mātei sagādās sirdēstus. Tēvs arī laiku pa laikam uzrodas, pārnāk no savas mīļākās un grib gulēt ar viņu māti, turklāt viņu lamā, kā vien mācēdams, par aizlaisto māju un nevīžīgo ārieni.

Šis cilvēks vienmēr slimojis ar kaut ko līdzīgu lieluma mānijai, no malas viņš izskatās solīds un labi kopts, starp citu, viņa ģīmetne novietota uz kamīna plauktiņa, bet viņa tagadējā mīļākā ir pazīstama aktrise, nesaukšu viņu vārdā, citādi Jūs ar mazāku prieku skatīsieties dažas televīzijas lugas, tiesneša kungs, bet, lūk, ko es gribēju teikt: bērns no turienes ir jāsūta projām. Jā, nu jūs nodomāsiet, ka manas domas nemaz tik klusas nav, kā man gribējās to iztēlot, bet tā tas ir vajadzīgs. Es pārāk ilgi — nu jau gandrīz desmit gadus — nodarbojos ar šo ģimeni, un progress ir acīm redzams — ne tikai ar Hērtreiju un Inesi, bet ari ar viņu māti, un tāpēc man jo skumjāk vērot, ka Olīvija bēg arvien biežāk un kļūst arvien nelaimīgāka, un varbūt nonāks līdz narkotiskajām vielām. Šo vārdu vēl pavisam nesen es nezināju, bet tagad — ak vai!— diemžēl zinu. Mums ir aizdomas. Olīvija nevis virzās uz priekšu, bet krīt atpakaļ, tas pats šad un tad notiek ar Olīvijas māti. Viņas vīrs, bez šaubām, tad var sacīt, ka viņa izskatās apvazāta, bet kas gan tādam cilvēkam vajadzīgs? Katrā ziņā viņa nav vairs nožēlojama sušķe kā agrāk, smago depresiju brīžos. Mēs esam guvusi acīm redzamus panākumus, nepārtraukti apciemojot viņu, runājoties ar viņu, nežēlojot tam laiku. Esiet pacietīga un negaidiet pārāk daudz pretī — tā man ieteica aizbildniecības apvienībā, kurp es reizumis aizeju, lai smeltos vīrišķību. Uzlādēt akumulatoru — tā to nosaucis mans vīrs, bet man pašai ir tāds raksturs, ka es ticu panākumiem, esmu neatlaidīga un neesmu pesimiste, savādāk man to grūti būtu izturēt. Tagad Jūs, protams, domājat, ko mums darīt ar Olīviju. Par laimi, es esmu atradusi vienu audžugimeni, kuru labi esmu iepazinusi un kura ir ar mieru riskēt. Par šo jautājumu jau apspriedos aizbildniecības apvienībā, viņi arī uzskata, ka tur ir kāds racionāls kodols, un viņi savāks nepieciešamās ziņas. Tādējādi pārējās ziņas Jūs saņemsiet no apvienības.

Ja Olīvija dzīvos audžuģimenē, tad apsolu lielāku vērību veltīt viņas mātei. Visas trīs meitenes ārkārtīgi mīl viņu, un nākotne man nepavisam nerādās drūma.

Ar patiesu cieņu — S. fan der Kama-Fērzeila.

P.S. Pacentieties nedomāt par internātu, ar Olīviju tas neies cauri, vienas reizes viņai pilnīgi pietika.

Piektā noda|a

Izskatījās, ka diena būs silta, vismaz tas bija labi. Taču viņa istabiņā saule parādīsies tikai ap pieciem, tikai tad tā piekļūs pie slapjās gultasveļas lēveņa, ja vien līdz tam brīdim viņš nebūs izvilcis virves žāvēšanai. Kā gan tur smirdēs! Bez tam, tiklīdz sienā sāks dzīt naglas, apmetums birs gabaliem. Nē, sausu guļvietu šovakar viņam neredzēt.

Šeit bija skaisti, iela ar krastmalu un divām koku rindām, ar zālīti gar ūdeni un sēru vītoliem, nē, kaut ko tādu bieži vis negadās redzēt. Saules stari nu krita no augšas, bet ēnas joprojām bija garas. Fede pavērās uz savējo, pēc tam — uz ēnu, ko meta rokas ratiņi, pret kuriem viņš vēl arvien balstījās, laiku pa laikam atspiezdamies te ar vienu, te ar otru roku. Viņam jau tas viss sāka apnikt.

Nams, kuru viņš vēroja, sešpadsmitais numurs, izskatījās gluži parasts, tads pats kā visi pārējie šajā ielā. Bez kāda uzraksta, lai gan viņš labi zināja, ka tā nosaukums ir «Lefkoja». Pie logiem — daudzkrāsaini aizkari, uz palodzēm — puķes. Nekāda īpašā kustība nebija manāma, viņas — šīs slinkās meičas —, protams, sestdienā gribēja izgulēties. Nu nekas, nāks laiks, un tad jau redzēs. Pirms deviņiem viņš negribēja zvanīt, toties pēc tam . . . Olīviju sagaida jauks pārsteigums.

Dirnēt pie ratiņiem nebija nekāda prieka, turklāt negulētā nakts arī lika sevi manīt. Varētu paklimst šurpu turpu. Fede sāka iet pa pašu alejas vidu, abās pusēs zem kokiem stāvēja mašīnas. Viņš pagriezās atpakaj, nu saule spīdēja taisni acīs. Vēlreiz pagriezties. Te noliktas ļoti simpātiskas mašīniņas, četri ēndi,— tiesa, visi iebāzušies starp švītīgiem autiņiem. Viens no ēndiem bija pikaps — tāds pats kā Valdemāram, tikai šis bija tumšsarkans un jaunāka modeļa. Ieskatījies iekšā, Fede ieraudzīja makšķeres, spainīti un vēl dažādus niekus. Uz šofera sēdekļa bija nolikts raibi izšūts spilvens, uz tā — spēļu lācītis. Sēdekļiem piestiprināti divi bērnu krēsliņi. Tā, tātad kungs ir amatieris, Fede ar zināmu izsmieklu nomurmulēja zem deguna, īsti gan pats nesaprazdams, kādā jomā šis kungs varētu būt amatieris.

Kad Fede atkal nostājās pie sešpadsmitā numura nama, puspavērtais logs trešajā stāvā atvērās līdz galam vaļā, pa to izbāzās trīs meiteņu galviņas, un viena no meitenēm uzsauca:

— Ko tu gaidi? Ko?

Un tūdaļ pat viņa sirds visdumjākajā veidā sāka sisties strauji, strauji. Skaļi, katru vārdu uzsvērdams, viņš kliedza pretī:

— Man vajadzīga Olīvija. Vai viņa nakšņoja pie jums?

— Jā, bet viņa vēl guļ.

— Tad pasauciet viņu!

— Viņai vienmēr ļauj gulēt, cik viņa ilgi grib, bet pēc tam viņa vēl ēd biskvītu un dzer tēju.

Vēl labāk. Pie kā to blozgiņu te radina? Kāpēc? Vai patiešām viņai tik ārkārtīgi jūt līdzi? Tā nekas dzīvīte. Lai tādam skuķim justu līdzi! Tēju un biskvītu gultā! Kur tad tas dzirdēts? Vēl arvien skatīdamies augšup, viņš ar pirkstu norādīja uz sevi.

— Kādēļ tev viņa vajadzīga?— iesaucās viena mazulīte. Pārējās abas ķiķināja.

— Tā nu viņš tev teiks!

Fedem bija grūti uz augšu kliegt, ka viņš grib izrēķināties par nelietīgu izlēcienu. Tāpēc viņš, tīši tēlodams, paraustīja plecus — lai domā, ko pašas grib. Viņš stāvēja plati izplestām kājām un atpakaļ atgāztu galvu. Taču, kad te vienā, te otrā logā pazibēja pa meičas galviņai, viņam kļuva neērti. Patiešām — ko viņš īstenībā grib? Kā viņš grib izrēķināties?

Cenzdamies izlikties cik iespējams vienaldzīgāks, viņš atkal sāka pastaigāties.— Es pagaidīšu,— viņš izmeta pār plecu. Tomēr sajūta bija izcili riebīga.

Tas turpinājās nenormāli ilgi, vismaz Fedem šķita, ka nenormāli ilgi. Par laimi, uz ielas notika kaut kas tāds, kas pievērsa viņa uzmanību.

Aiz tumšsarkanā pikapa piestāja vecs gaišzils rēno. No tā izlēca tumīgs vīriņš un, steigšus pārgājis ielu, piezvanīja pie trīsdesmit otrās mājas durvīm, drusku pagaidījis, pāris reižu pameta acis augšup un devās atpakaļ — taisni pie ēnda — un, nedaudz paķimerējies ap atslēgu, sāka centīgi pārnēsāt uz savu mašīnu makšķernieku piederumus, spainīti un pārējos sīkumus. Kad šis darbiņš bija galā, viņš iebāza mutē divus pirkstus un nosvilpās. Augšā atvērās logs. Taja parādījās vīrietis sarkanā sporta krekliņā un gribēja kaut ko kliegt, taču lejā stāvošais viņu apsteidza:

— Ei, Jāpij, veco muļķi, kāpēc tu līdz šim laikam neesi salabojis zvanu? Vai esi gatavs? Citādi vairs viņas neķersies!

— Es nevaru braukt tev līdzi,— vīrietis no augšas sauca pretī,— sievasmātei šonakt bija žultspūšļa lēkme, un Leida aizbrauca pie viņas uz sestdienu un svētdienu. Man jāgana bērni.

— Vai tu nevari viņus iekārtot pie kaimiņiem? Priekš kam tad ir kaimiņi?

— Viņiem abiem ir vējbakas.

— Tad gan tu esi bētē, Jāpij. Labi, klau, es braukšu, varbūt Flors var izkulties no mājas! Sveiks!

Durvju blieziens, pārāk stipra gāze, un viņa vairs nav.

Jāps noskatījās pakaļ. Fede vēroja viņu, domādams kaut ko apmēram tādā garā: nu, atkal viņi tevi piemānījuši. Vīrietis atgriezās istabā.

Fede atcerējās palātu, kur pats bija gulējis ar vējbakām — vai varbūt tās bija masalas? Katrā ziņā prātā palikušas briesmīgas slāpes un pārāk spilgta gaisma. Kad kļuva labāk, viņš dabūja tādu paliktnīti, uz kura varēja salikt mozaīku, vēl no tiem laikiem viņam acu priekšā stāv Haseltes dolmens un Martintornis Hroninhē. Abās bildītēs trūka pa vienam gabaliņam — pirmajā: krūmu gabaliņa, otrajā: debesu gabaliņa; īpašs ļaunums no tā necēlās, bet tas pamatīgi kaitināja, tapec ka mozaīku nekad nevarēja izlikt pilnībā, lai arī kā censtos.

Nolādēts, tas puisis nav aizslēdzis ēndu. Varbūt piezvanīt un brīdināt īpašnieku? Nē, tad tās meičas atkal sāks ķiķināt. Pie viņu durvīm gan viņam netrūks drosmes piezvanīt. Fede apcirtās un gāja, neskatīdamies ne uz trīsdesmit otro, ne uz sešpadsmito namu. Viņa skatiens bija vērsts uz bruģakmeņiem un asfalta rāmīšiem ap zemes kvadrātiem, kuros auga koki. Zem sarūsējuša velosipēda riteņa viņš pamanīja bumbu un izvilka to, taču bumba, protams, bija pārdurta. Stulbums, mutē uzradās šķērmīga garša.

— Tu gribēji runāt ar Olīviju?

Viņš pacēla galvu. Pie viņa bija pienākusi meitene, kas bija līdzīga Olīvijai. Droši vien Inese Marija.

— Jā, man vajag Olīviju,— viņš sacīja.

— Viņa vēl gultā. Viņai jāatpūšas.

— No kā?— Kamēr Olīvija dzīvoja pie Fedes, viņa sevi ne ar ko neapgrūtināja.

— Mani sauc Inese. Olīvija ir mana jaunākā māsa. Varbūt viņai kaut ko pateikt?

— Vai viņa jau izdzērusi tēju ar biskvītu?— Fede mēģināja to vaicāt, viegli ņirgdams, bet Inese sāka smieties.— Vispirms viņa no manis saņems pamatīgu porciju pa ausi un tao palīdzēs novākt visu to smirdīgo ķēpu, ko pati savārījusi.— Šķiet, Inesi arī šis teksts īpaši neietekmēja, un viņš tāpēc izstāstīja visu pēc kārtas. Viņa klausījās, ārēji saglabādama pilnīgu mieru. Taču tad viņš pamanīja, ka dzeltenās blūzītes izgriezumā un augstāk viņas kakls pārklājas ar sarkaniem plankumiem. Tātad tas tomēr viņu pamatīgi aizskar, viņš nodomāja un sāka noapaļot savu stāstu. Galu galā tā nebija viņas vaina.

— Vai taisnība, ka jūsu māte ir slima?

Inese paminstinājusies atbildēja:

— Jā. Ko vēl tu zini?

— Neko, vienīgi to, ka tev var ticēt, bet viņai — ne. Ka tev viss izdodas, bet viņai — ne. Un ka viņai ar dieva žēlastību ir iespēja nedēļas nogali te pavadīt. «Lai atpūstos.»

Ineses acis uzmanīgi nopētīja viņa seju. Fede sajuta, ka viņam kļūst neveikli no šī skatiena. Un tomēr šādā vērošanā nebija nekā no pārmetuma vai piekasīšanās, tajā bija kaut kas jautājošs, viņa raudzījās tā, kā raugās, prašņājot ceļu vai lūdzot palīdzēt.

— Tas ir viss, ko es zinu,— viņš drūmi noteica.

Viņa tikai pamāja.

— Aha.

No augšas kaut ko brēkāja. Meiteņu galviņas rēgojās gandrīz vai visos logos.

— Un šis internāts esot jaunatnei, kura strādā un mācās,— Fede indīgi piezīmēja. Taču viņa tonis uz Inesi neatstāja nekādu iespaidu. Vispār jau viņš to teica vairāk tādēļ, lai neizgāztos galīgi un lai aizpildītu radušos pauzi. Bīne noteikti kaut ko atbildētu, bet Inese klusēja. Viņa delnas kļuva smagas. Iebāzis labo roku kabatā, viņš sajuta, ka maks un Bīnes salvetes ripulītis vēl aizvien ir mitri. Bikses gan pa šo laiku jau bija izžuvušas.

— Saule ir silta,— Fede ieminējās. Cik spēdams viņš centās, lai tas izklausītos dabiski. Tomēr Bīnei taisnība, viņam grūti runāt vienkārši. Parasti viņš pārspīlēja.

— Ja tu pagaidīsi,— teica Inese,— es aizskriešu paņemt dažas mantas, un tad varam doties pie tevis. Es tev palīdzēšu.

Pamatīgi izsists no sliedēm, Fede noskatījās viņai pakaļ, taču tik ļoti jau viņš nebija izsists no sliedēm, lai nepamanītu, ka Inesei ir skaistas kājas. Skaistākas nekā Olīvijai. Līdz tam brīdim, kad viņai, pēc Fedes aprēķiniem, jau vajadzēja būt augšā, no logiem meičas bija izgaisušas.

Viņa istabiņā Inese nometa savu raibo plastmasas somu uz grīdas.— Nē, tā nekas neiznāks!— viņa teica. Aplūkodama visu šo netīrību, viņa piebilda:— Man jāpadomā.

To Fede viņai uzticēja. Mēs iesim uz veļas mazgātavu, viņa izlēma, vai te tuvumā kāda ir? Viņš to nezināja. Vai tiešām viņš nekad nav gājis uz veļas mazgātavu? Nē. Ar zināmām grūtībām viņi no žulganajiem palagiem satūcīja divus samērā smagus saiņus. Sega arī jāpaņem līdzi.

— Varbūt sākumā apskatīsimies, kur tā mazgātava ir?— viņš ieteica.

Fede stāvēja, neveikli spiezdams pie vēdera savilgušo vilnas segu, kura oda pēc mitruma un pelējuma, un viņam bija nelabi.

Viņa vēlreiz aplaida skatienu istabai. Pēc tam pavaicāja:

— Bet, ja runājam godīgi, kad tu pēdējo reizi esi ēdis?

— Vakar vakarā tomātu zupu un kroketi.— Fede jau bija sapratis, uz ko viņa tēmē, un nolaida saini uz gultas.— Labi, iesim vispirms iedzersim kaut kur tasīti kafijas un apēdīsim maizīti.

— Tu iedzersi. Es jau esmu brokastojusi. Kamēr tu ēdīsi, es uzzināšu, kur te ir veļas mazgātava. Šajā rajonā vismaz vienai jābūt. Sestdienas rītos tur ir mierīgi un klusu.

Viņi nokāpa lejā. No Ineses viņam nebija tik ļoti kauns par savu mitekli kā no Bīnes. Bet tas taču bija tikai vakar — nu šķita, ka pagājis daudz vairāk laika.

— Tu droši vien ari esi dzīvojusi internātā?

— Nē, nekad. Es vienmēr dzīvoju audžuģimenē. Te es nokļuvu vienīgi mācību laikā.

Vārds «mācības» lika viņam apklust. Inese arī bija no klusētājām. Pie pirmās kafejnīcas Fede apstājās.— Tad es ieiešu. Tu patiešām nekā negribi?— Viņš aptaustīja maku. Vēl arvien mitrs. Salipušās naudaszīmes uzmanīgi jāatdala cita no citas. Bet guldeņu un divdesmitpiecsentnieku viņam bija gana, lai paēstu pamatīgas brokastis. Viņam neganti gribējās ēst. Fede nepaskatījās uz Inesi, kad viņa gāja prom. Viņa atradīs. To var pajautāt pirmajai pretimnācējai mājsaimniecei.

Kad viņš dzēra trešo kafijas tasīti un ēda ceturto maizīti, Inese pavēra durvis.— Es gaidu uz ielas,— viņa teica.

Fede jutās krietni labāk. Tomēr, kad viņš izgāja ārā, Inese viņa sejā to nevarēja izlasīt. Reizēm izmezdami pa vārdam, abi paņēma saiņus un stiepa tos uz veļas mazgātavu, kura šajā stundā tiešām bija patukša.

— Tu māki spiest šitās pogas?— Fede prasīja.

Inese parādīja instrukciju, kā apieties ar mašīnu. Kamēr palagi un sega griezās katrs savā mašīnā, viņi, līdzās sēdēdami, klusēja un lasīja katrs savu žurnālu. Nu jā, Inese varbūt patiešām lasīja, viņa vismaz pāršķīra lapas.

Žāvēšanai bija citas mašīnas. Fede bija pārsteigts, cik viss kļuvis tīrs. Kamēr viņi abi kopā locīja palagus, Fede paskatījās uz Inesi.

— Tu tiešām lasīji rakstu par mazuļu audzināšanu?

— Jā, protams!— Inese iesmējās.— Tā zināmā mērā ir mana specialitāte. Es taču būšu pirmsskolas bērnu audzinātāja, tāpēc man tas jāzina. Palagi nedaudz stīvi, bet pilnīgi sausi, patausti. Šonakt tu varēsi izgulēties.

— Toties matracis vēl pavisam slapjš.

— Mēs nopirksim gabalu plēves, tas iznāks ļoti lēti. Pa nakti tu varēsi to klāt uz matrača, bet pa dienu ņemt nost. Taču tas nebūs uz ilgu laiku.

Nu viņš nolūkojās Inesē ar zināmu riebumu.— Tu arī esi no glābēju sugas, vai ne?

— Varbūt, bet tikai tad, ja vajag,— viņa atzinās,— es gāju tev līdzi, lai novāktu to, ko nogāzusi Olīvija.

— Nogāzusi!— Pirmo reizi viņa izdzirda Fedi smejamies. — Nogāzusi! Tu tiešām būsi laba pirmsskolnieku audzinātāja. Dziedāsi mīļas dziesmiņas, spēlēsies smiltiņās un skriesi sunīšus. Olīvija gan ir dzīvojusi internātā?

Viņš apmulsināja Inesi ar šo jautājumu. Izbiedēta viņa pavērās Fedē.

— Kāpēc tu tā domā?

— Audžuģimenē viņu neviens nevarētu izturēt.

— Mūs visas atdeva vienā audžuģimenē. Olīvijai tad bija deviņi gadi, man — desmit, bet Hērtreijai — divpadsmit. Taču pēc kāda laika Olīvijai bija jāpamet šī ģimene. Ar viņu viss iznāca savādāk nekā ar mums, jo tajā ģimenē bija sava meita tādā pašā vecumā. Un viņas abas nevarēja satikt.

Tīrā, kārtīgi salocītā veļa, kuru viņi nesa atpakaļ, bija ļoti viegla un svaigi smaržoja. Fedem kļuva labāk. Viņš tomēr kaut ko mēģinās uzsākt ar šo Inesi, kaut gan viņa varbūt pretosies.

Jā, vajag apdomāt, kā to varētu izdarīt, priekšā taču vēl gara diena. Varbūt viņa palīdzēs uzklāt gultu? Tomēr — jo ilgāk viņš vēroja Inesi, jo skaidrāk saprata, ka diez vai kas iznāks. Ar Bīni viņš to būtu varējis pasākt jau sen. Vai vēl pasāks, par spīti visām viņu nesaskaņām. Bīne vismaz kaut ko atbild, bet šī ir no nerunīgajām — nav skaidrs, no kuras puses lai tādai tiek klāt. Ar Olīviju bija citādi. Tieši ar tām meitenēm, kurām viņš pievērsa minimālu uzmanību vai kuras pašas meklēja viņa uzmanību, tas izdevās vienkārši un viegli.

— Kur mēs to visu noliksim?— augšā Fede jautāja.

Inese izņēma no savas somas virvi un paciņu knaģu, kas

nu nebija vajadzīgi, kā arī kaudzīti avīžu. Ar tām viņa noklāja daļu grīdas.

— Šeit,— viņa sacīja.

— Tā tava ideja par plastmasas plēvi nav slikta, es tepat tuvumā zinu vienu veikaliņu, kur to pārdod.

Kad viņi stāvēja veikalā pie kases, bet uz letes jau bija nogrieztais plēves gabals, Inese nolēma par to samaksāt.

— Olīvija man atdos šo naudu,— viņa apgalvoja.

— Kādā veidā?— Fede painteresējās.— Man likās, ka viņa ir pliks vardulēns, no kura nevar noplūkt ne spalvas.

Blakusstāvošie ļaudis sāka pievērst abiem uzmanību, tāpēc Inese uzmeta Fedem aizkaitinātu skatienu. Tomēr viņa savaldījās bez sevišķām pūlēm.— Drīz es tev to paskaidrošu.

Kad viņi atkal iznāca uz ielas, Inese sacīja:

— Olīvija saņem kabatasnaudu divkāršā apjomā, tikai viņa nemāk ar to rīkoties.

— Kā — divkāršā apjomā?

— Mūsu māte, pie kuras viņa tagad dzīvo, dod viņai kabatasnaudu, un tēvs ari sūta naudu. Kādu laiku Olīvija dzīvoja pie tēva un viņa otrās sievas, bet tad viņš izlika Olīviju aiz durvīm. Lai to kaut kā kompensētu, viņš sūta naudu.

Tikai tad, kad viņi jau bija uzkāpuši augšā, Fede teica:

— Tieši tas, kas vajadzīgs Olīvijai — gūt labumu uzreiz no divām pusēm. Bet viņa ir daudz atklātāka par tevi.

— Tātad tu par mums zini kaut ko vairāk?

Tagad viņa ar avīzēm sāka nosegt arī matraci, un viņš skatījās, neko neatbildēdams. Piepeši Inese atsēdās uz vēl neapsegtā stūra un uzmeta viņam skatienu, kura jēga Fedem nebija skaidra.

— Un tomēr tu nezini tik daudz, lai kaut ko apjēgtu.

— Viņa man šo to stāstīja.— Fedem gribējās likt Inesei saprast, ka viņas skaistā māsiņa ir muldonīga un jukusi lellīte, bet Inese laikam mīlēja šito planckiņu. Un tagad, kad Inese bija viņam palīdzējusi, Fede nevēlējās darīt viņai pāri. Turklāt viņa neimižam neatkusīs, bet auksta viņa bija, tas nu gan.

— Klau, tu vienmer visu nokārto Olīvijas vietā?

— Nē.

— Bet tā Hērtreija, par kuru tu stāstīji,— kas viņa par cilvēku?

— Parasts. Viņa vairāk līdzīga man.

— Tātad ari izdevies modelis. Klau, jums mājās arī bija tāda miskaste?

— Arī?

— Nu, es gribēju teikt...

Viņš gribēja teikt — mēs visi esam aiz borta, bet sajuta, ka labāk būs, ja sarunu novirzīs citā gultnē, viņa izturējās tik atsvešināti. Inese ne vien nekā nestāstīja, bet, patiesību sakot, arī nekā nejautāja. Atšķirībā no Bīnes, kas nepārtraukti uzdeva jautājumus. Tas kļuva apgrūtinoši. Fede saprata, ka ir netaisns. Ja jau par to ir runa, viņam pašam nekad nav paticis, ka viņu par daudz izjautā.

Inese piecēlās.— Man jāiet.

Fede nodrebēja.

— Bet es domāju, ka mēs kopā labi pavadīsim šo dienu,— viņš mēģināja vēlreiz.

— Nē, man patiešām jāiet.— Viņa jau bija uz kāpnēm.

Fede vilkās līdzi, nīgrs pats uz sevi un uz viņu. Pirmām

kārtām viņš bija nikns uz sevi, tāpēc ka neko nebija izdomājis. Viņš bija izsists no sliedēm. Kāpēc pēdējā laikā patrāpās tikai tādas meitenes, kas viņu komandē? Iznāk, ka viņš ir stulbs nepraša, kas visu izbojā, bet viņas ir lietpratējas, kuras zina, kā jābūt. Abas pamet viņu.

Kāpēc tad viņš vēl arvien iet Inesei pakaļ?— Vari nepavadīt mani!— Inese sauca no lejas. Pavadīt? Ko viņa ar to grib teikt?

Nokāpis pa trepēm, viņš uz bridi apstājās netīrajā kāpņu telpā.

— Nu, sveiks,— es taču pat nezinu, kā tevi sauc!— It kā laipna dāma noglāsta mazulim galviņu.

— Es esmu Fede,— viņš sacīja.— Neapvainojies, ka es tev to nepateicu uzreiz. Un nodod sveicienu čūskai Olīvijai.— Inese tikai paskatījās uz Fedi, bet ar to pietika, lai viņš sāktu kliegt:— Jā, čūskai! Un vēl viņa ir draņķe, uzbāzekle, mauka un vazaņķe! Bet tu esi vairāk līdzīga ledusskapim nekā sievietei. Un melot tu ari proti. Viņa nemaz nedzīvo pie mātes, šī mazā mauķele. Es viņu nomakšķerēju Narkomānijas apkarošanas centrā un vairāk nekā nedēļu viņu baroju un gulēju ar viņu. Vai nu tu esi apmierināta? Tagad tu zināsi. Tas noteikti ir vairāk, nekā viņa pati tev var izstāstīt.

Fede ieraudzīja, ka Inese grib viņam iesist, lai sit, bet viņa nolaida roku. Bija tāpat kā ar to pārdurto bumbu pirms kādas stundas vai vairāk — tā pati pliekanā garša mutē. Fede nospļāvās viņai pie kājām.

Inese sāka skriet prom, reti kad viņam bija izdevies redzēt uz ielas meiteni tik ātri skrienam. Tā viņš bēga no Bīnes pēc tā izbojātā vakara gadatirgū. Ar to pašu bezspēcīgo niknumu viņš trieca galvu pret stenderi.

Kamēr viņš tā stāvēja, atspiedis smago galvu pret stenderi, viņa atkal pienāca klāt.— Es šo to aizmirsu. Veļas auklu un knaģus, tie ir no internāta.— Inese gribēja paiet garām, bet Fede viņu aizturēja.

— Tīšām aizmirsi?— viņš to sacīja dusmās, labi zinādams, ka tā nav. Viņas skatiens bija pietiekami daiļrunīgs. Aprimis viņš noteica:— Liecies mierā, es pats atnesīšu!

Un kāpa augšā pa trepēm — lēni un smagi. Man kurpēs svins, un es esmu noguris, viņš domāja, un nekas man neiznāktu. Paralītiķis un aklais kopā dodas piknikā? Ei, ko es te esmu izštukojis? Es esmu pavisam nojūdzies, labi, ka viņa vismaz nezaudē saprātu. Veļas aukla un knaģi no internāta.— Bet avīzes?— viņš pakliedza lejup.

— Vari paturēt sev!— viņa sauca pretī. Cik skaidri te skanēja viņas balss. Tas bija sāpīgi. Protams, tikai tāpēc, ka viņam tas ir nepierasti.

Kad viņš nokāpa lejā, nesdams šīs muļķīgās lietas — auklu un knaģu paciņu —, viņa sacīja:

— Un vēl es tev aizmirsu pateikt, ka zem plēves jāpaliek avīzes — tās iesūks daļu mitruma.

— Es tā arī rīkošos, jaunkundz,— Fede ņirdzīgi apsolījās.

Inese pavērās Fedē, starp uzacīm viņai bija iegūlusi

rieviņa.

— Mani interesē, cik tev īstenībā ir gadu? Tu pārāk ātri apvainojies, vai arī tev liekas, ka tev kaut kas draud. Es pašreiz negribu runāt par to, ko izdarīja Olīvija, diemžēl tas patiešām ir atbaidoši. Bet, ja tev kāds saka kaut ko pavisam parastu, tu uzreiz apvainojies.

— Pateicos par mācību. Tā, bez šaubām, nāk no sirds.

Viņa stāvēja klusēdama, te paraudzīdamās uz Fedi, te

atkal novērsdamās. Tātad viņa nav tāda pati kā Bīne, kurai vienmēr ir gatava atbilde. Bet viņam bija grūti pateikt, ka viņš nožēlo, kaut gan tā būtu vislabākā taktika. Tātad jāizvēlas tāda taktika, lai varētu nospļauties viņai pie kājām, kā tikko bija nospļāvies. Nē, nekādu laipnību! Starp citu, viņa nav arī tas tips. Nogaidīdams Fede raudzījās viņai garām, bet varbūt nekas vairs nenotiks — arī labi, viņš jau nav nekas sevišķs.

Kad abi jau mokoši ilgi bija stāvējuši, viņš izdzirdēja:

— Tu varētu panākt kādu gabaliņu kopā ar mani.

— Cik tālu — līdz autobusa pieturai vai līdz jūsu mājai?

— Es tev laikam neesmu teikusi, ka mums ir tiesības jebkurā laikā uzlūgt kādu uz tasi kafijas.

— Es pavadīšu tevi, bet es negribu redzēt Olīviju.

— Varbūt iesim kājām, nevis brauksim ar autobusu?

Viņš negribēja atbildēt, ka vienreiz jau nosoļojis šo ceļu

rīta agrumā, jo tad autobusi vēl nebrauca.

Taču nu viņi gāja pa citu ceļu, daļēji caur parkiem. Apmetās uz soliņa, uz kura šajā stundā neviens nesēdēja, no soliņa bija aplūkojams laukums, kur puikas spēlēja futbolu. Tev jāizmanto šī iespēja, Fede sev iestāstīja. Tomēr tik un tā viņš neiedrošinājās cerēt, ka diena vēl var izdoties visai laba. Pārāk grūti bija aptvert, ko gan īstenībā viņa grib, un pats viņš jutās dīvaini iztukšots un sadrūmis.

— Vai tu esi spēlējis futbolu?— jautāja Inese.

— Es biju mūsu komandā, mēs piedalījāmies sacensībās, braucām visur kur. Un, protams, sacensībās ar tuvējo ciematu komandām viņi visi ieradās pie mums. Bet man tas ilga tikai vienu sezonu, pēc tam es aizgāju.

— Uz kurieni?

— Uz šejieni. Man atļāva īrēt istabu. Tas gan nav nekāds īpašs panākums. Nepanesami ļautiņi. Nu, bet skabūzi, kurā es dzīvoju, tu jau redzēji.

— Bet pirms tam? Kur tu dzīvoji iepriekš?— Inese neko nenojauta, tāpēc jautāja. Kā lai viņa zinātu? Tātad Olīvija neko nav izpļāpājusi, viņai laiks atradās vienīgi gulēšanai.

— Internātā,— viņš īsi atteica.—«Dārzā»—pie Hrūsda-les, ja tu zini, kur tas ir.

Viņa sasita plaukstas, it kā tas būtu kaut kas tāds, par ko jāpriecājas.— Tātad tu pats esi dzīvojis internātā, tagad man ir vieglāk saprast, kāpēc tu domāji, ka Olīvija. . . ne jau nu tāpēc, ka tam ir kāda lielā nozīme, bet cilvēki bieži to lāgā nesaprot. It kā — ja internātā, tad tas nozīmē, ka tu esi nenormāls vai kas tamlīdzīgs, lai gan īstenībā tev gluži vienkārši nav paveicies. Bet tad jau tu saproti, cik grūti, ja majas nekas neiznāk — ja ir tādi apstākļi, ka tev jāaiziet.

— Rau, kā, apstākļi,— viņš noburkšķēja un pielēca kājās, lai atsistu bumbu, kas bija izripojusi uz celiņa.— Apstākļi un nepilngadīgo aizstāvības tiesnesis arī, bez šaubām.

— Tev tāpat?

Viņš pamāja. Tagad jāapklust, jo spriedelēt par tiesnesi viņam nebija nekādas vēlēšanās. Un tomēr viss jau bija uz mēles. Tikai viņa, neapšaubāmi, teiks to pašu, ko Bīne: ka viņam ir jāaiziet, ka uz tādu vēstuli nevar tā vienkārši neatbildēt, ka viņš ir lupata, ka tā viņš visu zaudēs un joprojām^ tādā pašā garā. Bet, ja viņas arī turpmāk būs šitādas nūģenes, tad jau viņam vispār nav nekādu izredžu. Viņš iesāņus paraudzījās Inesē. Pagriezusies pret Fedi, viņa sarāvās.

— Kāpēc tu tik nikni skaties?

— Es kaut ko iedomājos,— viņš atcirta. Vai viņa vēl ko prašņās? Taču viņa nejautāja neko, un Fede saprata, ka viņa rupjība bijusi gluži nevietā. Pie tam Fedi kaitināja spēle laukumā, tā lika atcerēties paša spēles kopā ar citiem puikām. Tad viņš vismaz kaut ko darīja kopā ar citiem, bet treniņu starplaikos viņi trokšņoja un dauzījās. Reiz viņam vajadzēja trīs dienas nogulēt gultā ar sasistu ceļgalu, un visi, izņemot Janči un Ediju, nāca viņu apraudzīt. Fede blenza uz netālajiem vārtiem — divām drēbju kaudzītēm; starp tām lēkāja puika.

— Iesim,— viņš piepeši ieminējās,— iesim tālāk.

Nonākuši līdz «Lefkojai», viņi aptājās pie namdurvīm.

— Iekšā es tev līdzi neiešu,— sacīja Fede. To teikdams, viņš iedomājās Olīviju un rīta agrumā ķiķinošās meičas.

Viņas bija redzējušas, ka viņš stāv kā muļķis. Inese pavēra durvis. Vai viņa vēlreiz aicinās? Tagad viņa atteikumam nebūs tik pamatīga gļēvulības pieskaņa. Tomēr viņa neuzstāja. Inese attaisīja durvis līdz kājai vaļā, un viņš ieraudzīja, ka aiz tām stāv pāris velosipēdu, bet tālāk sākas trepes ar nodeldētiem pakāpieniem.

— Patiesību sakot, tev ir taisnība,— viņa piekrita. — Paldies, ka pavadīji.— Un kāpa augšup, bet durvis aizcirtās.

Viņš pat nepateica: paldies par visu, ko tu izdarīji. Kas par cūcību, vispār — cūcība ir viss!

Viņš ar grūtībām piespieda sevi doties prom, bet, kad sāka soļot, tad gan ātri. Turēdamies pēc iespējas tuvāk mājām, lai neviens nevarētu viņu novērot. Droši vien jau klāt bija trīsdesmit otrais numurs, jo Fede ieraudzīja tumšsarkano ēndu. Vairums pārējo mašīnu šajā skaistajā laikā bija aizspurgušas svētdienas pastaigā. Smirdoņa ceļmalās, tikai gaisu maitā,— nē, ko tu, tā taču ir skaudība, pilnīgi skaidrs. Viņš palēnināja gaitu. Nabaga Jāpijs, kuram bērni slimo ar vējbakām. Bet tas resnītis, kurš pievāca drauga makšķeres, diez kā tam klājas? Durtiņas — vai tās vēl arvien nav aizslēgtas?

Fede pārgāja pāri ielai. Viņš bija nolēmis paskatīties. Pie mašīnas viņš apstājās — lācītis nokritis, tas bija tā strebeļa roku darbs. Tagad jāpārbauda. Jā, mašīna vaļā, un jebkurš mācētājs var ar to aizbraukt. Iedarbināt aizdedzi ar stiepli — tā nav nekāda māksla. Puiši, kuri bija bēguši, stāstīja to tūkstošiem reižu, cenzdamies cits citu pārtrumpot, viens mūžam bija gudrāks nekā otrs. Taču viņus pa lielākajai daļai noķēra. Pats viņš bija pamēģinājis vienu reizi — autiņu stāvvietā; aizdedze pielēca, un tas viņu tik ļoti nobiedēja, ka viņš kā zaķis laida ļekas vaļā. Tā bija psihiatra mašīna, tas — tāpat kā veļas mazgātājas no Apel-dornas — reizi nedēļā atbrauca viņus apraudzīt.

Sitas lācītis jānosēdina vietā. Kam gan iešāvusies prātā nelāgā doma izšūt tādu spilvenu? Lācis bija nolikts. Fede gribēja aizcirst durtiņas, taču pārdomāja un lēnām tās pievēra. Pēc tam paskatījās augšup. Kurš logs tas bija? Tomēr nevienā logā neķas nebija pamanāms.

It kā viņam būtu briesmīgi jāsteidzas, tā viņš tagad gāja atpakaļ. Zagšus garām mājai ar numuru sešpadsmit un pa otru ielas pusi. Pa ceļam atkal gadījās sarūsējušais velosipēda ritenis, tikai tagad tas bija atsliets pret koku. Viņš no visa spēka iespēra pa to, tad apstājās un notirināja kāju — it kā viņam par to maksātu. Gluži otrādi — viņam vajadzēs maksāt par kurpju lāpīšanu. Idiots, viņš pats sevi nolamāja, idiots!

Pārējo dienas daļu viņš klīda pa apkaimi. Vēlreiz izgāja caur parku, cenzdamies turēties tālāk no vietām, kur mēdza parādīties Sīmons. Bez parastās tabakas viņam nebija nekā cita smēķējama — labi vien ir, turklāt nav jau kompānijas un nav arī noskaņojuma. Bet vai viņam vispār ir bijusi īsta kompānija? Viņš mūžam mujās aiz kulisēm, kaut arī Bīnei centās izrādīt, ka stāv uz skatuves.

Ne tikai viņš pats nevienam neuzticējās, citi arī uz viņu lūkojās ar neuzticību. Vienīgi Sīmons bija svēti pārliecināts, ka ir viņu ieguvis. Pārrēķinājās gan. Pēc tā pēdējā strīda Fedem radās tieksme atstāt atejas podā nedaudzās pārpalikušās tabletes. Tā viņš arī izdarīja. Sīmons tos ripuļus viņam bija pārdevis «ieskrējienam», bet jau pēc pirmajiem diviem Fedem sametās tik nelaba dūša, ka ripuļiem viņš nu uzticējās tikpat daudz, cik Sīmonam, un tieši tāpēc, ka nedz pats gribēja iekulties ķezā, nedz citiem to novēlēja, Fede atlikušās tabletes nevis pārdeva, bet gan nolaida kanalizācijā. Bet pēc tam devās meklēt Rihardu.

Tie bēniņi, kur Rihardu varētu atrast,— Bīne nepateica adresi. Un, ja viņš patiešām atkal ir sācis durstīties,— nē, tad gan Fedem negribējās viņu redzēt. Fede nobītos. Bet baidīties jau tāpat ir par ko, lai gan, citiem redzot, centies turēt galvu augstu paceltu.

Te vienā, te otrā vietā Fede šo to iedzēra, šo to ieēda, nograuza trīs paciņas kartupeļu, iemaldījās ķinītī, bet filma bija štruntīga, un viņš izgāja ārā. Un, kad beidzot satumsa, viņš klumburēja uz māju. Uztrausās pa trepēm. Lēnām un rūpīgi izplāja avīzes uz matrača, pēc tam virs tām pārlika plēvi. Neizģērbies un gultu neuzklājis — tā palagi un sega ilgāk būs tīri —, izstiepās uz muguras. Ar pakausi atdūrās pret sienu, bet ar kāju pirkstiem — pret metāla šķērsi gultas galā. Kurpes viņš bija noāvis. Rokas nostiepa uz plēves, bet drīz vien sakrustoja uz vēdera. Nedaudz vēlāk pagriezās uz sāniem. Aizmigt traucēja ne jau apģērbs, bet gan šī nelaimīgā plēve. Tā atgādināja pagātni, kad viņam vajadzēja gulēt uz vaskadrānas.

Gandrīz puse no visiem tolaik gulēja uz vaskadrānas. Tā pretīgi smirdēja — pat caur palagu. Un bija līdz riebumam stīva un gluma. Turklāt, kad guli uz vaskadrānas, biežāk krāmē biksēs, jo bez vaskadrānas vēl kaut kā piesargies. Pats par sevi saprotams. Bet priekšniecība apgalvoja, ka tāpat jau diezgan matraču sapelējis. Kas attiecas uz Fedi, tad viņš vienreiz palīdzēja dedzināt matračus. Kādi dūmi tur kāpa! Ciematā sūdzējās. Taču internātnieki ar to nodarbojās tik un tā, jo atkritumu izvešanas dienests atsacījās matračus savākt. Kā lai no šī darbiņa nemēģinātu izlocīties, nekad tas neizdevās. Internāta čaļi vienmēr palika ar garu degunu, palika par muļķiem. Toties, kad tas smirdošais un dūmojošais blāķis beidzot kļuva par spožu pelnu kaudzi, tajā varēja cept kartupeļus. Tā bija Aleidas jaunkundzes ideja — daudzi negribēja ēst šos kartupeļus, Fede gan ēda, tāpēc ka to bija izdomājusi Aleidas jaunkundze, kas viņam allaž atgādināja Edas jaunkundzi. Kad viņi ar Valdemāru vēlāk rīkoja piknikus, ari tad viņi cepa kartupeļus. Izskrubi-nājuši no biezās, melnās, pārogļojušās mizas mīkstumu, viņi to ēda ar margarīnu.

Domas atkal atgriezās pie Valdemara. Un pie tās mašīnas. Un pie neaizslēgtajām durtiņām. Vai tās vēl arvien vaļā? Un tas tētuks ar vējbakām nebūs nokāpis lejā, lai pārbaudītu? Viņš piesiets pie mājas uz visu nedēļas nogali. Viņa sieva ir pie savas mātes, tātad viņas nav. Varbūt pamēģināt? Aizņemties autiņu uz vienu nakti, bet pēc tam kārtīgi atlikt vietā? Kam no tā celsies ļaunums? Par tiem pāris litriem benzīna viņš var atstāt naudu, viņš visu izdarīs tā, ka pat Valdemārs nenieka nemanītu.

Gaismu neiedegdams, viņš jau bija uzstīvējis kājās kurpes. Istabā pa logu iespīdēja pietiekami, nakts bija gana gaiša. Nedaudz mazāk par stundu, un viņš jau būs ticis pāri tam jaunajam, lielajam tiltam un brauks pa šoseju, kas iet caur polderiem. Tur viņš sagaidīs saullēktu pār zemi, kurai vēl nav pieskāries cilvēks, kur ir tikai putni, plašums un brīvība.

Ģimenes aizbildniecības apvienības atskaite sakarā ar prasību par Fedes Shēfershāhena uzraudzības un aizbildniecības pārtraukšanu pirms likumīgā termiņa izbeigšanās.

Apmeklējot Shēfershāhena kundzi mājās — turpmāk sauksim viņu par māti —, atklājās, ka situācija mainījusies uz labo pusi. Jaunais piedzīvotājs, kurš apmeties pie mātes aprija beigās, ļāvis noprast, ka stāsies ar viņu lauhbā. Māte, kā izskatās, pret to izturas visnotaļ pozitīvi, tāpēc ka pēc pirmajām neveiksmīgajām un īslaicīgajām laulībām, kuru rezultātā piedzima Fede, viņa jūtas nogurusi no haotiskās kopdzīves ar dažādiem vīriešiem un šajā vīrietī saskata izredzes noenkuroties rāmā ostā. Lauhbas paredzamas vistu-vāka jā laikā, tāpēc nākamo laulāto draugu turpmāk sauksim par patēvu.

Iekams pārejam pie patēva raksturojuma, nedaudz ziņu pievienosim iepriekšējās atskaitēs minētajam mātes aprakstam. Māte, pēc dabas ātrsirdīga sieviete, nav piedabūjama ne uz kādu sadarbību, kaut gan agrāk deva piekrišanu pakļaut Fedi uzraudzībai un aizbildniecībai. Tomēr laika gaitā viņa nedaudz mainījusies. Tas bija labi redzams pēdējā vizītē, kura tika izdarīta sakarā ar iepriekšminēto problēmu. Vizītes laikā māte visai vēlīgi atsaucās par Fedes aizbildni Ferlāta kungu, kurš diemžēl apciemojis viņu vienu vienīgu reizi, taču viņa to ir atzinīgi novērtējusi. Māte nebija sadauzījusi pret viņa galvu pusi servīzes, kā gadījies ar citiem aizbildņiem. Viņa apgalvo, ka uzklausījusi Ferlāta kungu. Viņš devis padomu piekopt mierīgāku dzīvesveidu, kurš radītu priekšnoteikumus, lai dēls atkal varētu atgriezties pie viņas. Lūk, viņas pašas vārdi: «Man jāuzvedas pieklājīgāk, un mājām arī būtu jākļūst mājīgākām, viņš sacīja, bet viņš jau laikam nesaprot, ka uz vecumu viss mainās pats no sevis, vai ne? Tad labāk gribas sēdēt pie kafijas tases, nevis gulēt gultā, ar ko pagadās.»

Krita acīs, ka māja daudzmaz sakārtota, jaunais vīrs izlīmējis jaunas tapetes, viņa stāstīja, ka viņš labi protot izlikt linoleja gabaliņus, kuri pirkti izpārdošanā. Par Fedi māte stāstīja, ka nesen dēls bijis pie viņas, taču atteicies iedzert kafijas tasi, kā cilvēkam pieklātos. Vīra toreiz nav bijis mājās, ciemojušās dažas kaimiņienes. Viņas sēdējušas un patīkami tērzējušas. Tātad varam secināt, ka attiecības ar kaimiņiem arī ir uzlabojušās. Ferlāta kungs mātei stāstījis, ka Fede krietni izaudzis, tomēr, kad viņa ieraudzījusi Fedi, bijusi pārsteigta. Viņš lieliski jau var strādāt un pelnīt, burtiski tā viņa sacīja. Šo pēdējo izteikumu vajadzētu atzīmēt īpaši.

Šķiet, ka nākamais patēvs nav par sevi visai pārliecināta persona, sarunā pastāvīgi atsaucas uz paša māti, tādējādi mēs ar nožēlu varam konstatēt, ka viņš tai pārāk cieši pieķēries. Šobrīd viņu, protams, pievilina Fedes māte — šī neatkarīgā sieviete. Bet viņš apgalvo, ka visās lietišķajās darīšanās tā pakļaujoties viņam un daudz ko uzticot. Viņš nolēmis atvērt nelielu saldējuma kafejnīcu, kur ziemā varēšot pārdot kraukšķīgos kartupeļus un karstas desiņas. Māte: «Man nekad vēl nav gadījies satikt darījumu cilvēku, vienmēr man bijuši tikai strādnieki. Tagad ir pavisam citādi, arī daudz drošāk.» Patēvs: «Mēs uzskatām, ka tā tas varētu būt. Pēc kraukšķīgajiem kartupeļiem un saldējuma vienmēr ir pieprasījums. Naudu es esmu sakrājis, ja nepietiks, varu vēl aizņemties. Preču ražotāji arī ir ieinteresēti. Bet man nepieciešams palīgs.» Māte: «Jā, mums nepieciešams palīgs.»

Šajā sarunas posmā kļuva skaidrs, ko viņi vēlas. Viņi lūdz atgriezt Fedi mājās, lai izmantotu viņu par palīgu, tirgojoties ar kartupeļiem un saldējumu. Māte: «Viņš var kļūt par palīgu. Tad viņam būtu nodrošināta nākotne.» Patēvs pamāja. «Tā tas varētu būt,» viņš teica. Patēvs izskatās pakļāvīgs cilvēks, sevišķs labums no šīm laulībām nav sagaidāms, tomēr pasaulē gadās arī brīnumi. Māte, kā šķiet, stingri nolēmusi pievērsties veikalam un atsacīties no iepriekšējā dzīvesveida. Patēvs pārāk bieži piekrīt, viss viņam ir —«tā tas varētu būt», un viņš, iespējams, pirmo reizi mūžā jūtas neatkarīgs — gandrīz gadu pēc savas mātes nāves. Viņu saista iespēja iegūt pašam savu ģimeni, piedevām vēl pieaugušu dēlu. Viņam ir samērā vāja iztēle, realitātes izjūtas trūkums ir acīm redzams, bet viņa zināšanas par sabiedrības dzīves likumiem ir samērā niecīgas. Par plānprātīgu viņu nevarētu nosaukt, taču viņa e g о ir galīgi neattīstījies.

Attiecībā pret šo tēvu Fedem nekad nav radusies tik vēlamā tieksme kļūt tādam pašam kā viņš.

Sarunas noslēgumā māte, kura nebūt nav muļķe, sapratusi, ka ir pārsteigusies ar savu atklātību, paziņoja, ka ies uz laikrakstu redakciju un vēl tālāk, ja nenotiks pēc viņas prāta. Lūk, viņas vārdi: «Mans dēls jau pietiekami ilgi bijis atrauts no tnanis, tiesnesim gan neklāsies labi, ja es meklēšu taisnību augstākās instancēs.» Patēvs tāpat uzskata, ka tas ir nepieciešams. Par to, ka dēls, kuram ir mafo diploms, varētu atrast interesantāku nodarbi nekā tirgošanās ar kartupeļiem un saldējumu, viņuprāt, nevar būt ne runas, kur nu vēl par to, ka viņam acīmredzot rastos iespēja turpināt izglītību ar nepilngadīgo tiesību aizstāvības tiesneša pabalstu,— par to viņi ne tik negrib runāt. Mātes vārdi: «Es neesmu vainīga, ka viņš ir tik daudz mācījies.» Patēvs apgalvo, ka vienīgi «nodarbošanās ar darījumiem ir drošs darījums». Slēdziens: apvienība uzskata, ka nav nepieciešams apmierināt prasību par uzraudzības un aizbildniecības pārtraukšanu, katrā ziņā iepriekš minētās prasības izskatīšanu nepieciešams atlikt, līdz tiks iegūta lielāka skaidrība, šajā laikā visnotaļ stingri ievērojot likumā noteikto uzraudzības un aizbildniecības termiņu un sagatavojot tā pagarinājumu.

Paraksts: L. Delmonte, sociālās aprūpes kalpotājs.

Sestā nodaļa

Viņš neieredzēja cilvēkus, bet alka cilvēku sabiedrības. Tas nebija savienojams. Kā lai to sasaista? Un tomēr tā bija, tātad ar to vajadzēja samierināties. Kā tas iespējams? To samērā viegli izskaidrot: ikviens domā un jūt savādāk nekā tu. Jau internātā bija tāpat, taču tad viņam likās: pagaidiet tik, lai es tieku no šejienes laukā.

Nu viņš bija laukā. Un tad?

Kāpēc vajadzēja kāpt šajā čupā? Viņš bija izvēlējies visstāvāko no trijām smilšu un šķembu kaudzēm, kuras bija uzbērtas starp zemi un ūdeni, trīs kalnus dambja paplašināšanai bija radījis milzu ekskavators ar milzu kausu. Šķemba maksā guldeni gabalā, apgalvoja Aferēsts, bet polderu apgūšana maksā miljardus, puis, tāpēc ka miljons šķembu vēl nav nekas. Stingas un mirušas te tās gulēja. Vai patiešām ar tām noklās zemi?

Fede uzrāpās augšā, jo viņam ienāca prātā: varbūt no šejienes es ieraudzīšu sauli, katrā ziņā no šejienes redz tālāk nekā no lejas. Skats bija varens un drūmīgs, tur, kur viņš cerēja pamanīt gaismu, pār zemi stiepās tumša dūmaka, nekādu saules parādīšanās pazīmju nebija. Kaut gan — uz zemes un ūdens robežas sāka klaigāt putni, taču viņu kliedzieni vairāk uzdzina šermuļus, nevis izraisīja sajūsmu. Vienīgi tālumā bija redzami divi tumši zvejnieku kuģīšu silueti, ar iedegtām bortugunīm tie slīdēja pilnīgi bez trokšņa, jo vējš pūta no krasta. Un piepeši viņam sagribējās būt uz borta, siltā kajītē, kur lāktī petrolejas lampa. Nē, viņš ir sajucis.

Viņa mašīna ceļmalā izskatījās pārsteidzoši sīka, ugunis viņš bija izslēdzis, bet motors strādāja, viņš tīšām to bija atstājis darbojamies, citādi atkal vajadzētu ķēpāties ar aizdedzi. Tas viņam padevās samērā vienkārši. Uz šosejas nebija nevienas automašīnas, uz velosipēdistu celiņa — neviena velosipēda, un nevienas dzīvas dvēseles visriņķī. Taisni par to viņš bija sapņojis, tomēr nu juta, ka piezogas dīvains nemiers. Šī vientulība uzdzina bailes. Un tāpēc motora rūkšana iedarbojās uz viņu nomierinoši.

Skatienu saistīja divi balti plankumi uz zemes un ūdens robežas. Un tikai pēc kāda laika kļuva skaidrs, ka tie ir gulbji, kuri snauž, galvas zem spārna pabāzuši. Tālāk šūpojās tumšumiņi — laikam pīles, bet to gan varēja tikai minēt. Saule lika uz sevi gaidīt.

Tomēr piepeši ļoti strauji tumšais dūmakas pārklājs izzuda tā, ka viņš to pat nepamanīja, un uzradās sudrabaina, auksta mirga ar savādi zeltainām malām. Tiklīdz viņš pameta acis uz ūdeni, atklājās, ka arī tā tumšā svina krāsa ir mainījusies un tapusi netīri pelēka. Pavēries augšup, viņš ievēroja, ka debesis ir krietni gaišākas. Un tad pēkšņi austrumos pacēlās saules pakausis, kuru viņš sen jau bija gribējis redzēt, bet kurš bija izlīdis tik negaidīti. Viss it kā kļuva citāds saules sarkanajos staros. Pilnīgi citāds nekā pirms dažām minūtēm. Skanēja daudz vairāk putnu balsu, tās bija jautras un aicinošas. Fede apķērās, ka vientiesīgi smaida, un tūlīt pat kļuva nīgrs. Viņam gribējās kliegt kā putnam. Kāpēc tā nevarētu?

Un tā notiek katru rītu, bet viņš nekad to nebija redzējis. Cik daudz viņš ir zaudējis, cik daudz zaudē citi — galu galā te viņš bija viens pats.

Baltie plankumi patiešām bija gulbji, viens no tiem izstiepa kaklu, noplivināja spārnus, viegli nopurinājās un sāka peldēt, otrs sekoja. Un tagad Fede pilnīgi skaidri redzēja mazās, tumšās pīlītes, to bija simtiem, šķita, ka tās vēl guļ, rāmi šūpodamās zvalstīgajā ūdenī, kas vēl bija nakts gūstā.

Vēlreiz pavēries saulē, kas nu cēlās kā bumba, kuru aptver bezgalīgs starojums, viņš it kā zaudēja sajēgu. Ērmīga, reibumam līdzīga jutoņa pārņēma Fedi un lika aizmirst īstenību. Viņš pasvieda uz augšu rokas un iekliedzās tā, kā viņam bija gribējies — tālei pretī. Noklīdis un tomēr brīvs, viņš jutās ierauts notiekošā karaliskumā. Saulei ceļoties, cēlās arī viņa noskaņojums. Te viņš jutās saimnieks, un kāpēc jāatgriežas pie tiem, citiem, kuri tik tāli, tik mazi un tik nereāli? Kāpēc mašīna kārtīgi jānoliek vietā? Ne vārna tai pakaļ neķērks, tāpēc ka mašīna nevienam nav vajadzīga. Tad jau nekas viņu nevar kavēt ņemt un braukt tālāk. Lai dzīvo neveiksminieks ar vējbakām un žultspūsli!

Viņš noripoja no bazalta šķembu kaudzes un metās skriet uz mašīnu. Taču sarāvās gan, kad garām aizbrauca autiņš ar agrīniem rīta ceļotājiem,— tieši tobrīd, kad viņš jau kāpa savā mašīnā. Droši vien te patrulē arī satiksmes drošības dienests un, kas zina, varbūt arī policija. Viņš lēnām pārslēdza ātrumus, līdz apstājās pie ceturtā.

Reibuma jutoņa kļuva vājāka, tomēr viņš negriezās atpakaļ. Kā lai palaiž garām tādu izdevību? Nevienam viņš ar to nekādu ļaunumu nenodarīs.

Braukt ar mašīnu bija viegli, un viena patīkama izjūta sekoja otrai. Tas bija arī tāpēc, ka apkārt viss pastāvīgi mainījās vispārsteidzošākajā veidā — gan kļuva gaišāks, līdz debesis ieguva izteikti spilgtu zilumu, gan ūdens sāka mirdzēt tā, kā viņš nekad nebija redzējis ūdeni mirdzam, taču galvenokārt tā bija atbrīvotība — atbrīvotība no visa — pēc tās viņš bija tiecies, un tā patiešām viņu pārņēma. Piepildīja viņu tā, ka viņš tai visnotaļ noticēja. Visas rūpes šķita palikušas aiz muguras, un viņš baudīja to, kas patlaban bija visapkārt. Tā viņam bija pilnīgi sveša izjūta.

Tas, ka pa šoseju brauca arvien vairāk automašīnu, Fedi nemaz neuztrauca, viņš ne par ko vairs nerūpējās. Reti apdzīdams, bet nebraukdams arī pārāk lēnām, viņš pielāgojās svētdienas ceļotāju vidusmēra tempam, un tas viņā radīja apmierinājumu. Tas, ka, šādi braukdams, viņš nedūrās acīs, nebija būtiskākais, nē, viņš bija vienkārši apmierināts un tādā garastāvoklī, kad gribas samērot savu rīcību ar citu rīcību.

Lēlistadē viņam nebija ko darīt, ceļa rādītāju uz Eme-lordu viņš neņēma vērā, jo gribēja palikt polderos. Uzbraucis sevišķi augstā un platā dambī blakus viaduktam, pie kura jau bija nopļauta zāle un pie kura stāvēja pļaujmašīna, viņš sāka meklēt stāvvietu. Šoreiz viņš motoru izslēdza.

Gariem, alkaniem soļiem Fede uzskrēja dambī un nogāja pa to līdz pagriezienam, kur siens, likās, gaida viņu. Viņš metās tajā. Šņākuļodams un staipīdamies meklēja visērtāko stāvokli. Stundiņu pasnaudīšu, viņš nodomāja, saulē, sienā, brīvībā. Prieks un labsajūta — kas vēl vairāk vajadzīgs? Un tomēr viņš sāka domāt par Bīni. Par Bīni un par Inesi — pēc kārtas. Viņš nezināja, ar kuru labāk vēlētos paflirtēt. Ja būtu jāizvēlas, viņš, godīgi sakot, to nevarētu. Taču ar Bīni bija vienkāršāk sarunāties. Viņš sāka sapņot. Ja šīs meitenes te būtu, viņš izģērbtos, ienirtu ūdenī un peldētu uz zušu šņorēm. Viņš pastieptu roku un sagrābtu vienu zuti. To vajadzētu turēt ļoti cieši, lai neizsprūk. Ar vienu roku airēdamies tā, ka šļakatas lec, viņš peldētu atpakaļ.

Slapjš un laimīgs Fede ar savu ieguvumu stāvētu viņu priekšā, lai apbrīno. Pēc tam viņi meklētu malku. To viņi darīja ar Valdemāru — tajā reizē, kad bija izbraukuši piknikā. Meklēja malku, kurināja uguni. Tagad viņš vispirms pakārtu zuti virs ugunskura un tikai pēc tam novilktu tam ādu. Tad viņi paēstu un liktos gulēt. Joprojām Fedem nebija skaidrs, kura tā būtu, bet tā piederētu viņam.

Iesmējies viņš apgriezās. Siens smaržoja tik garšīgi, ka nevarētu vien pietiekami dziļi šo smaržu savilkt plaušās. Ak, jau snauzdams viņš nodomāja, tikpat labi ir vienam pašam. Pēc divām vājprātīgām bezmiega naktīm aizmigt nebija grūti. Viņš plati nožāvājās, atkal apgriezās un aizmiga. Bez sapņiem.

Ļengans, ar smagu galvu Fede pamodās pēc pāris stundām. Saule vēl stāvēja augstu, droši vien bija ap pusdienlaiku. Pulkstenis negāja. Fede to uzvilka — tomēr tas bija lēts nieks un bieži maitājās, bet varbūt viņš pārāk neregulāri to uzvilka? Mašīna gaidīja turpat, kur nolikta. Mazajā stāvvietā viņš ieraudzīja tai blakus vēl divas. Sirds sāka viegli sisties — gluži bez iemesla, jo startēšana taču gāja gludi, tātad nebija nekāda pamata uztraukumam. Fedi mocīja zvērīgas slāpes — tāpēc, ka bija gulējis saulē,— tagad viņš laikam būtu spējīgs uzbrukt piekabināmajai alusmu-cai.

Krustojumā varēja izvēlēties, vai braukt uz Ensu vai Emelordu. Ensa bija tuvāk, un tur pie pagrieziena laikam bija kafejnīca. Taču turpat vīdēja ceļarādītājs uz jauniešu komūnu «Mičumačs». Alum tur vajadzēja būt krietni lētākam.

Izrādījās, ka tur uzstājas popgrupa. Pieklājīga lieluma šķūnī pa kaktiem bija izvietoti pastiprinātāji, pa vidu burzījās puiši un meičas — klimta šurp un turp, dejoja, locījās, atslējušies pret sienām, stāvēja nelielos bariņos, klabināja pa improvizētām bundžiņām vai strinkšķināja iedomātas ģitāras — nesaklausāmi, jo mūzika visu pārmāca. Tas Fedem nebija nekas jauns, tomēr šī čupošanās bija tik masveidīga, turklāt viņš kaut ko tādu te nemaz nebija cerējis ieraudzīt, tāpēc nejutās pārāk omulīgi. Viņš ar grūtībām lavierēja starp grupiņām, bet neviens pat nepagriezās un uz viņu nepaskatījās, un pagāja krietni ilgs laiks, līdz viņš tika klāt kaut kam bufetei līdzīgam. Aiz tās stāvēja vīrietis — vecāks nekā pārējie, lillīgās audekla biksēs, ar lielu krustu uz kailajām krūtīm — un mierīgi lēja alu, tomēr cenšoties redzeslokā paturēt visu zāli.— Padomājiet par to,— starp diviem mūzikas gabaliem viņš teica pāris čaļiem, kuri stāvēja blakus Fedem,— nedrīkst būt nekāda trokšņa, jo policija brīdināja: tiklīdz kaut kas — visus izdzenās. Es jau citiem pateicu: ja būs kāds no Irkas, neaiztieciet, skaidrs? Citādi tā būs pēdējā reize.

No jauna sāka bliezt mūzika, un tas, ko atteica čalis, nebija sadzirdams. Fede dabūja savu alus porciju. Viņš strauji to izdzēra un pastiepa kausu, lai dabūtu vēl.— Mierīgāk,— sacīja vīrs,— pēc laika varēsi pienākt atkal.— Te runāt, lai tevi saprastu,— tā bija vesela māksla.

— Es gribu dzert!— iebrēcās Fede.

Vīrs pamāja.— Tieši tāpēc esi tik laipns — divi divdesmit-piecsentnieki.

Kamēr Fede gaidīja, lai vīrs izdod naudu, viņu atspieda atpakaļ. Sameistarotā bufete — pārāk maza uzbrūkošajam pūlim — zvārojās.— Un ja te nekas vairs nebūs kontrolējams?— Fede iekliedza vīrietim ausī. Dēļi, kuri balstījās uz kastēm, tika pagrūsti, visas kastes ar tukšajām kokakolas pudelēm nogāzās uz betona grīdas, un visas pudeles sašķīda gabalu gabalos.

— Palīdzi man,— cauri troksnim sacīja vīrietis,— tad tu otru kausu dabūsi par velti.

— Man pietiek naudas, lai izdzertu visu tavu mucu,— Fede viņam sauca,— bet tieši tāpēc es tev palīdzēšu. Vai jūs sen šito rīkojat — šito mičumaču?

— Pagājušo^ mēnesi atklājām,— kaut ari vīrietis nekliedza, varēja saprast, ko viņš saka.— Tā ir otrā reize, kad mēs piedāvājam tamlīdzīgu programmu, jā, varbūt te nekas vairs arī nebūs kontrolējams.— Viņš uzmeta tādu skatienu zālei, it kā gribētu to beidzot sagaidīt. Ar rokas mājienu viņš lika saprast — tepat kaut kur jābūt slotai. — Saslauki to visu kaktā.— Ar īkšķi viņš norādīja sev aiz muguras un pēc tam turpināja apkalpot apmeklētājus.

Fede samēza lauskas norādītajā kaktā un gāja pēc otrā alus kausa. Taču saimnieks bija aizņemts, mierinot strīdnieku bariņu. Fede pašapkalpojās, jo viņam negribējās gaidīt. Kad to pamanīja citi, tie ari bļaustīdamies starp galdiņiem bīdījās uz bufetes pusi, lai darītu tāpat, bet Fede, sapratis, ka pēc tam nevarēs tikt nekādā skaidrībā, atgrūda pirmo bļaušku. Tas sagrīļojies uzkrita saviem biedriem, tomēr tie par to īpaši neuztraucās, bet visi kā viens nāca virsū Fedem.

Kad viņš atkal spēja pamest skatienu apkārt, tad pamanīja, ka pār viņu noliecies bufetnieks.— Viņi domāja, ka tu esi irkietis.

Troksnis bija mazāks. Fede pataustīja galvu, tā gan nedaudz reiba, tomēr citādi bija kārtībā. Viņš paskatījās augšup.

— Vislecīgākos izlikām laukā,— paziņoja saimnieks.

No četriem pastiprinātājiem atskanēja piesmakušā balsī dziedāta dziesma, par kuru ikvienā diskobārā, kur Fede iegriezās, viņš maksāja divdesmitpiecsentnieku.— Tas mūlāps štruntīgi dzied,— viņš nokliedza,— vai tad labāku grupu nevarējāt nolīgt?

Viņš aizspieda ausis ar rokām. Tomēr tik un tā to velna balsi varēja dzirdēt — pat caur mopēdu izpūtēju sprauslo-šanu un dārdiem, kas skanēja ārā. Fede pielēca kājās — vai mašīna vēl tur stāv? Vīrietis nostājās ceļā, saķēra viņu aiz piedurknes un pabāza zem deguna piecus guldeņus.— Sitas, lai attaptos. Kafejnīca ir pie krustcelēm.— Taču Fede naudu neņēma.— Man pašam ir,— viņš uzsauca. Un izskrēja laukā.

Nekas jau nebija noticis, mašīna neskarta vīdēja koku ēnā. Un tomēr labāk bija braukt uz lielo stāvvietu pie kafejnīcas. Tur viņš gribēja mazliet atgūties — saimniekam bija taisnība, lupata, ko tad viņš nepaņēma naudu. Tāpēc ka tas vīrs pats likās neveiksminieks, kas strādā līdz totālam spēku izsīkumam. Personība gan viņš ir, tas tiesa.

Iestādījums pie krustcelēm bija grezna restorānkafej-nīca — plaša, ar dārgām mēbelēm, eļļas gleznām pie sienas, puķu vāzītēm uz galdiem, ēdienkartēm un īstiem viesmīļiem, kas klaiņāja starp galdiņiem ar svētdienīgajiem apmeklētājiem un uzmanīja tos, kuri pārāk aizrāvās. Fedem sametās slābana dūša, ieejot pa masīvajām, švīkstošajām durvīm, bet viņš negribēja atkal būt uzvarētais un iet prom — vienu ziepju dienā pilnīgi pietiek.

Tas, kas bija noticis, noskaņojumu gan sabojāja, taču ne jau pavisam. Un to viņš arī nepieļaus. Apsēsties tāpat vien pie galdiņa ar svešiem cilvēkiem viņam negribējās — jo vairāk tāpēc, ka viens tikko pateica: «Pameklē citur, puis,»— kaut gan Fede pie viņu galdiņa bija tikai paminsti-nājies.

Tad viņš ieraudzīja plāksnīti ar norādi uz tualetēm. Tur, baltajā, flīzītēm izliktajā telpā, viņš pavērās kādā spogulī. Milzum daudz laika pagājis, kopš viņš skatījies īstā lielā spogulī, viņam istabā nebija pat maza, protams, viņš reizēm lūkojās veikalu skatlogos vai paņēma spogulīti no kādas savas draudzenes. Nu Fede varēja nopētīt sevi no galvas līdz ceļgaliem — ja paspertu soli atpakaļ. Jā, krāns būs visai noderīgs. Viņš pat noģērba kreklu un nomazgāja kaklu un rokas, šļakstīja ūdeni uz krūtīm un padusēs, turēja seju zem strūklas un kāri dzēra.

Ienākošajiem un izejošajiem vīriešiem viņš nepievērsa nekādu uzmanību, toties mazajam puikam, kurš pārsteigts vēroja, kā Fede ar pirkstiem pūlas sasukāt slapjos matus, uzsmaidīja. Puišelis aizgāja, bet pēc brīža atgriezās.— Tā ir mana tēta,— viņš noņaudēja, pacēlis uz augšu roku ar ķemmi.

Fede tā sāka rēkt, ka puika sažņaudza plaukstiņu cieši jo cieši — Fede tikai ar grūtībām izņēma no tās ķemmi.

— Liels paldies, es taču netaisos tevi ēst. Tā tu domāji?

Puika atviegloti iesmējās, un kļuva redzams, ka viņam

izkrituši pienazobi.

— E, tad jau viss kārtībā,— sacīja Fede.

Viņi kopā devās uz zāli, puišelis gāja pie tē un mā, bet Fede atrada mazu divvietīgu galdiņu, kas tikko bija atbrīvojies. Kad viesmīlis jautājoši pie tā piebremzēja, Fede pasūtīja kokakolu un divas šķēles maizes ar ceptām olām un šķiņķi. Tas bija tieši tas, kas vajadzīgs. Bez tam viņš ceptas olas sen nebija dabūjis.

Ēdiens viņam tik ļoti gāja pie sirds, ka Fede uzreiz pasūtīja otru porciju. Kamēr viņš ēda, pie galda pienāca mazais puika. Dīvains puišelis — stāv un skatās, neteikdams ne vārda. Labvēlīgi noskaņots, tomēr arī visai neveikli juzdamies, Fede beidzot sniedza viņam apaļo papīra paliktni, kādu parasti liek zem alus glāzēm.

— Man jau tādu daudz,— sacīja puika, papurinādams galvu.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Ka man vairs nevajag!

— Skat, kā!— noburkšķēja Fede.

Puika tūlīt pat devās prom un pievienojās savai ģimenei. Visu sabojāju, Fedem ienāca prātā, it kā pārāk strauji pārāvu tievu zīda aukliņu. Ceturtā ola vairs nelikās tik garšīga, tomēr viņš to apēda. Tad paslepus uzmeta skatienu mazajam puikam, kuram bija acīm redzami garlaicīgi. Šis puņķutapa nemaz nesaprot, cik viņam labi: tēvs, māte, brālītis un māsiņa — tātad pilns komplekts — un uz galda, cik varēja redzēt, arī gana ēdamā un dzeramā. Taču puišelis atkal piecēlās un devās uz bufetes pusi, tur nostādamies blakus viesmīlim. Vīrietis pieliecās un smaidīdams uzrunāja puiku. Fede sajuta, ka viņu pārņem greizsirdība. Kāpēc viņš pats tā nevar? Kāpēc viņam nekad nekas neizdodas? Vienmēr viņš paliek malā — kopš ir laukā no internāta, visur un vienmēr viņš ir liekais. Neviens Fedi nepieņem.

Un vai tad gadījuma pēc «Mičumačā» iedomājās, ka viņš ir no Irkas? Viens no svešajiem? Ar to bārdaino vīrieti lillīgajās biksēs viņš būtu varējis aprunāties, vismaz tā likās, tomēr nekas neiznāca.

Nu, kas tad vēl?

Brīvi atmeties pret krēsla atzveltni, ar pilnīgas vienaldzības izteiksmi sejā viņš pa šo laiku bija ar zobu bakstāmo izurbinājis šķiņķa gabaliņu, kas bija iestrēdzis starp zobiem. Ļauna prieka pilns viņš vēroja mazo puiku, kurš nu skraidīja pakaļ viesmīlim no galdiņa pie galdiņa un atpakaļ pie bufetes. Tātad — šajā mīļajā ģimenītē viss nemaz nav tik nevainojami?

Fede vēl bija pasūtījis kafiju ar konjaku. Vienu konjaciņu — vairāk viņš nedzers. Gaidīdams viņš uztina cigareti, nedaudz hašiša tagad nekaitētu. Nu nē, ar to gan viņš sevi vairs nemuļķos. Cik augstprātīgi viņš toreiz ar Bīni runāja par «savu kompāniju»— it kā viņam kādreiz būtu bijusi sava kompānija. «Dārzā» neviens nepīpēja, vismaz tajā korpusā, kur dzīvoja viņš. Reiz Fede pamēģināja šo to dabūt no «Strautiņa» puišiem, bet tie gan ātri viņu pasūtīja tālāk. Kādudien — jau brīvībā — viņš vazājās pa pilsētas nomali, jā, vazājās — tas bija īstais vārds bezjēdzīgajai un pabailīgajai gribēšanai. Tad arī trāpījās Sīmonam. Pa īstam Fede izbijās tad, kad Sīmons lika viņam aiznest «ieskrējienu» uz dzīvojamo baržu,— tur kaktā gulēja novārdzis čalis, nomodā, tomēr ne šaisaulē, pa pusei miris; tāds, kāds viņš tur gulēja,— tāds var rādīties tikai murgos. Tomēr izskatījās, ka arī Ferlāts kaut ko pīpēja — dabiski, saskatījies — kā jau sociālās aprūpes kalpotājs —, taču viņš, Fede, neļāva Ferlā-tam manīt, ka baidās par viņu, gan Ferlāts tiks galā.

Viesmīlis atnesa kafiju un konjaka glāzīti. Viņam aiz muguras stāvēja mazais puišelis, kurš tūlīt pat metās pakaļ viesmīlim, pamezdams gan vainīgu skatienu uz Fedi. Šī skatiena dēļ Fedem rīklē iespriedās kumoss, un viņš ierāva lielu malku konjaka. Patīkams siltums, taču viņš aizrijās un sāka klepot.

Pēc mirkļa viņš stāvēja tualetē un dzēra ūdeni. Tas līdzēja. Iedams caur zāli atpakaļ, Fede uzmanīgi pētīja gleznas, kuras karājās pie sienas,— lai būtu kā būdams, vajadzēja sev radīt zināmu izturēšanās stilu, bet pats muļķīgākais bija tas, ka ikvienā no šīm gleznām viņš kaut ko atklāja, tā ka uzmanība no tēlotas kļuva par īstu. Viņš tajās kaut ko pazina. Vai tās bija debesis, vai tas bija plašums, dambis vai putni? Tās nebija mīļi uzzīmētas bildītes, uz tām ar plašiem triepieniem bija attēlots viņam labi pazīstamais. Pie kāda darba — mazas glezniņas — Fede pakavējās ilgāk. Pie tās bija piestiprināta zīmīte ar cenu. Sešdesmit pieci guldeņi — viņš nezināja, vai tas ir dārgi vai lēti, viņš tikai zināja, ka iztērēt šādu summu viņam nav iespējams, ja vien šonedēļ grib samaksāt par istabu un arī ēst. Nē, tas ir pilnīgi neiespējami.

Tomēr, jau aizgājis pie sava galdiņa, Fede puspagriezies vēl pētīja gleznu, līdz galu galā ar visu krēslu pilnīgi pagriezās pret to. Nē, neiespējami. Ļoti lēnām viņš izdzēra kafiju un konjaka paliekas. Tik lēnām, ka konjaks nevarēja nodarīt viņam nekādu ļaunumu, tāpēc Fede pasūtīja vēl vienu glāzīti. Puišelis šoreiz neatnāca, viņš bija pagaisis kopā ar visu ģimeni.

— Šīs gleznas tātad pārdod?— Fede vaicāja viesmīlim.

— Saimnieks izkāra tāpēc, ka pašam tās neliekas nepatīkamas un lai tam nabadziņam dotu iespēju nopelnīt.

— Nabadziņam?

— Nu jā, vienam ideālistam — tik sarkanam, kā nezinu kas, bet tas nav no niknajiem.— Tagad viesmīlis noskatīja Fedi no galvas līdz kājām — ne pārāk uzkrītoši, tomēr nepārprotami. Pametis skatienu uz konjaku, viņš turpināja:— Viņš labprāt palīdz jauniešiem, tāds viņš ir. Varbūt uzreiz norēķināsimies?

Uzmanīgi atplēsis vienu lipīgu desmitnieku no otra, Fede samaksāja. Par šo naudu es varētu nopirkt trešdaļu gleznas, viņš nodomāja. Ar nožēlu viņš viesmīlim izsniedza pārāk lielu dzeramnaudu, par ko tas pat paldies nepateica.

Taču, kamēr Fede, dzerdams pēdējās konjaka lāses, domāja, cik ilgi viņš vēl te varētu uzkavēties, viesmīlis no jauna pienāca pie viņa galdiņa. Viņš rādīja uz cilvēku, kurš tikko bija ienācis.— Tas ir viņš,— viesmīlis sacīja.

Fede pazina vīru, kurš «Mičumačā» bija stāvējis aiz letes, tikai nu viņam bija pelēkas bikses, pelēks džemperis un veča jaka ar piebāztām kabatām.

— Jau cauri?— viesmīlis viņam uzsauca. Vīrs pamāja.

— Policija iztīrīja šķūni, jo tas viss kļuva nekontrolējams.

Oficiants norādīja uz Fedi.— Viņš gribēja ar jums aprunāties.

Izbrīnā pacēlis uzacis, vīrietis pienāca klāt. Ieinteresēts viņš jautāja:

— Tu vēl šeit? Kā iet?

Fede — kaut gan viņam bija mācīts, ka jāpieceļas, un tieši to nezin kāpēc viņš šobrīd atcerējās — stulbi sēdēja, nespēdams attapties, ko varētu atbildēt. Pretēji paša gribai viņa acis pagriezās pret gleznu. Vīrietis sekoja Fedes skatienam.

— Tev patīk?— viņš prasīja, nosēzdamies blakus.

— Jā,— teica Fede. Un, tā kā vīrietis nebilda ne vārda, viņš atkārtoja:— Jā.

— Sešdesmit pieci skanošie,— ieminējās vīrietis,— tas ir pasakaini lēti, bet neizslēdz arī varbūtību, ka tu vari to palaist garām. Diemžēl es nevaru tev šo mantiņu uzdāvināt.

Fede piecēlās. Cik spēdams vienaldzīgi viņš sacīja:

— Ja es tagad samaksātu trīsdesmit un nākamnedēļ atvestu otru pusi — ar autobusu?— viņš bezrūpīgi piemetināja.

— Bet ar ko tu šoreiz atbrauci?— Vīrietis paskatījās viņā, piepeši samiedzis acis.

— Ar mašīnu.

— Mašīnu?

Fede nosarka kā vēzis, viņš viss bija nosvīdis. Taču nekā neteica.

— Puis, noliec mašīnu, kur paņēmi, un labi ātri. Tu taču nedomā, ka mēs te pirmoreiz kaut ko tādu redzam? Ko? Tev gribas iepīties ar to mašīnu? Es pārāk bieži esmu to redzējis. Un tev nevajadzēja dzert.— Ar vienu rāvienu viņš izmeta Fedes konjaku.— Nu, lūk, divdesmit piles mazāk. Vai tu gadījumā nezini, kā sauc tos ļaudis, kuriem tu, sev par prieku, nozagi mašīnu? Tas taču tā ir, vai ne? Lai, sev par prieku, pavizinātos.

Fede pamāja, pats par sevi brīnīdamies, bet viņš bieži par sevi brīnījās.

— Nu? Tur nav kaut kādi papīri vai kas tamlīdzīgs?

— Pothārs, kungs, šo cilvēku sauc Jāps Pothārs.

— Adrese?

— Fanebinhestrāta trīsdesmit divi.

— Kur? I.trehtā, Amsterdamā, Hilfersimā?

Iepretī šim cilvēkam Fede pēkšņi jutās kā zēns, kurš grib atzīties nedarbos. Netālu stāvēja viesmīlis, viņš, protams, vēroja, kā šis vīrs tiek ar Fedi galā. Tomēr nē, mākslinieks neiztaujāja Fedi, kā viņu sauc un kur viņš dzīvo. Viņš vispār vairāk neko nejautāja.— Tagad brauc atpakaļ — un rāmi, neaizmirsti, ka esi ieķēris. Es piezvanīšu šim Pothāra kungam, ja viņam ir telefons, lai paziņotu, ka mašīna tiks atlikta vietā, lai viņš policijā paņem atpakaļ pieprasījumu par mašīnas meklēšanu. Bet nu laidies, tikai ātri!

Fede piecēlās. Bez vārda runas viņš izgāja laukā. Viņš jutās nokaunējies, un viņam bija pretīgi. Un viņš justos varbūt vēl riebīgāk, ja zinātu, ka mākslinieks paskaidroja viesmīlim:

— Šis puisis nav stiprs, lai gan par varītēm tāds gribētu būt.

Tik piesardzīgi kā šoreiz viņš vairs nemūžam nebrauks, nodomāja Fede. Prieka nekāda, lai gan mašīna klausīja tikpat nevainojami kā no rīta. Viņš brauca lēnāk nekā citi — nobijies gan —, tāpēc daudzas mašīnas viņu apdzina. Tas arī lika justies nepilnvērtīgam, bet tik un tā viņš vilkās ar biklu piesardzību. Skaizdamies arvien vairāk un vairāk. Ko tas vecis jaucas viņa darīšanās? Viņš tikpat būtu nolicis mašīnu atpakaļ, cits nekas prātā viņam nemaz nebija. Vismaz labi, ka ar zvanīšanu tur nekas neiznāks. Un kā viņam tik pēkšņi bija iešāvies galvā Pothāra uzvārds? Jāps Pothārs bija cālītis «Strautiņā», viņš piekāva grupas vadītāju un tika pārcelts — neviens nezināja, uz kurieni, bet jebkurš varēja iedomāties: uz valsts iestādījumu.

Grupas vadītājs — viņu sauca fan der Flīts —, tas gan bija lāga vīrs. Šis mākslinieks arī tāds izskatās. Kurš no mums vairāk iepinies — es vai viņš? Fede mēģināja pasmieties, bet veltīgi.— Puis, labāk jau nu atzīsties, ka esi iegrābies,— viņš skaļi sacīja. Bet kāpēc? Kas faktiski ir mainījies? Viss ir kā plānots. Vai tad ne?

Saule bija zemu un spīdēja acīs. Viņš pacēla roku, lai parautu uz leju saulsargu, vai tur ir tā lietiņa, kura ... Nolādēts, tas dafs priekšā, kāpēc tas nobremzēja? Mašīna apstājās. Fede no visa spēka spieda bremzi, tomēr tas nelīdzēja, viņš ietriecās priekšējā autiņā. Sitiens nebija spēcīgs, nekas liels tur nevarēja būt, taču Fede izbijās, nojauzdams nepatikšanas. Tā autiņa durvis atvērās, un izkāpa padzīvojis kungs ar sirmu matu vainagu. Fede iedarbināja motoru un pabrauca pāris metru atpakaļ. Nu viņš ieraudzīja, ka dafa bamperis ir ieliekts un kreisā gabarītspuldze sašķaidīta lupatu lēveros. Drumslas mētājās pa asfaltu. Bet viņš nedosies rokā tādas tizlas avārijas dēļ! No aizmugures braucošā mašīna lielā ātrumā sāka apdzīšanu, kaut gan pretējā joslā tālumā spīguļoja ugunis. Kamēr padzīvojušais kungs nāca klāt, Fede iemeta acis spogulī. Izredžu nekādu, pārāk bieza mašīnu plūsma. Nav kur likties.

Vīrs ar līdzjūtību izraisošiem sirmu matu kumšķīšiem virs ausīm nu stāvēja pie sadauzītā luktura. Tomēr acis viņam bija modras, jo viņš teica:

— Nebrauciet prom, jaunais cilvēk, jums jāatlīdzina zaudējumi. Jūs no aizmugures uzgrūdāties virsū manai mašīnai.

Fede neiebilda, tikai mēģināja skatīties cik iespējams izaicinoši. Jāvācas projām. Viņš atkal palūkojās spogulī.

— Jūs jau ilgāku laiku braucāt parak tuvu.

— Labi, liecieties mierā, kāpēc tad jums uzreiz vajadzēja apstāties?— Fedes balsij bija aizsmakuma pieskaņa, pats viņš bija viens vienīgs nervu kamols. Kas to būtu iedomājies, ka var iekrist tādu nieku dēļ? Viņu pārņēma panika.

— Pār ceļu gāja fazānmāte ar diviem putnēniem. Vienu es jau tāpat nospiedu.— Večuks arī nervozēja, viņa spiedzošā balss skanēja nedabiski. Ar tādu es viegli tikšu galā, nodomāja Fede, viņš mani nepanāks.

Te Fede ievēroja, ka atveras dafa otrās durvis. Parādījās sievietes kāja un dāmīga cepure. Divi pret vienu. Jābēg! Tagad viņš pamanīja iespēju. Garāmskrejošo mašīnu dunoņā iestājās pauze, arī pretī neviena autiņa nebija. Viņš iedarbināja motoru, gāzes pedāli nospieda līdz grīdai un, nedaudz pagriezis pa kreisi, izdrāzās starp veco kungu un dafu. Prom!

Kaut gan viņš brauca samērā ātri, tomēr vēl paspēja spogulītī ieraudzīt, ka pāris, stipri pārsteigts, noskatās pakaļ. Pēc mirkļa Fede redzēja, kā viņi abi pieiet pie mašīnas — laikam novērtē zaudējumus, tad sieviete noliecās pie kaut kā ceļa malā. Pie fazānēna? Uzmanīgi: putni! Fede aizšāvās garām kārtējai tādai zīmei.

Stabi ar telefona aparātiem! Jaunā baiļu lēkmē viņš iedomājās par šiem stabiem, kuri atrodas pāris kilometru attālumā cits no cita — un tā gar visu šoseju. Ja viņi iegaumējuši un paziņos mašīnas numuru, tad brauciens galā. Tādēļ jau ir šie stabi. Kaut kas jādara, lai večuks neizstrādātu tamlīdzīgu joku. Sievietei arī tas var ienākt prātā.

Fede nobremzēja pie apmales tikpat spēji kā viņa posta vaininieks. Tagad jāatrod kaut kas, ar ko sadauzīt telefonu. Jāsabojā izsaukšanas poga vai mikrofons. Domkrats? Kur ir tas daikts? Nē, instrumentu kaste ir aizmugurē, tajā — stangas. Vai pietiekami smagas?

Viņš pieskrēja pie staba, ar spēku iegāza pa sarkano pogu un ielēca mašīnā. Šis trieciens it kā atbrīvoja kādas iekšējas slūžas. Visu niknumu un rūgto vilšanos Fede izgāza pār nākamo stabu — kilometrus divus aiz pirmā. Četri pieci izmisīgi sitieni aparātu padarīja nelietojamu.

Sākumā Fede vēl bija pievērsis uzmanību garāmbraucošajiem autiņiem, taču, tā kā neviens nemēģināja viņu aizkavēt— visi gļēvuļi, droši jūtas tikai savās mašīnās—, viņš vairs nelikās par tiem ne zinis. Bet telefona aparātiem, pa

kuriem nelaimes gadījumā šie aizsargātie ļautiņi var paust savas bēdas,— tiem jāsamaksā par visu. Naida uzliesmojuma apžilbināts, viņš tik tikko apzinājās, ko dara.

Kad Fede jau bija iznīcinājis piekto automātu un brauca tālāk, pretējā joslā parādījās policijas mašīna ar zilo mirk-šķekli. Piedot gāzi! Policijas autiņš pabrauca garām, mainīja virzienu un galu galā piespieda viņu pie apmales.

Aiz niknuma raudādams, Fede izlīda no mašīnas un sāka kauties.

Parastie jautājumi par vadītāja apliecību, mašīnas dokumentiem un tamlīdzīgas padarīšanas varēja gaidīt. Fedi iegrūda policijas mašīnā, un viens policists apsēdās viņam blakus. Tā tika nobraukts pēdējais ceļa posms pa dambi.

Fede, kūkumu uzmetis, šņukstēja pakaļējā sēdeklī. Tomēr vienreiz gan viņš aplaida skatienu apkārt — tik ļoti taču bija gribējies pabūt šeit, uz dambja.

Policists, kas sēdēja blakus, neteica nekā. Otrs, kas bija pie stūres, ne tik.

Atkal nonākuši uz lielās zemes, viņi iegriezās šaurā ieliņā, un Fede tika nogādāts policijas iecirknī. Ar mākslīga marmora flīzēm izklāts vestibils, divi velosipēdi, aiz tiem sarkanas dzelzs restes.— Šurp!— Atvērās durvis. Pie galda, < uz kura bija rakstāmmašīna un tukšas kafijas tases, sēdēja jefreitors un civilists.

— Aizdzīšanas un zaudējumu nodarīšanas lietā? Kopā ar izmeklētāju, puis, ej līdzi šim kungam.— Civilists piecēlās.

Viņš bija uzsējis kaklasaiti un skatījās ar neko neizteicošu skatienu.

Policists gāja pakaļ. Viņam, protams, jāatskaitās. Policiju bija brīdinājuši automobilisti, kuri brauca gar posteni.

— Vārds?— izmeklētājs prasīja Fedem.— Tagadējā adrese? Dzimšanas gads un datums? Dzimšanas vieta? Sevišķas pazīmes?

Fede uz visiem jautājumiem atbildēja gluži mehāniski, it kā tas nebūtu viņš pats, kurš atbild. Un piepeši ieraudzīja izdevību — policists tina cigareti, bet izmeklētājs piecēlās, lai no skapja paņemtu mapi. Fede metās bēgt, taču lejā, vestibilā, tika noķerts par jaunu. Viņš pretojās īsu brīdi.

Viņu uzvilka pa kāpnēm. Kāds policists no apakšstāva uzsauca:

— Es aiznesīšu jums kafiju!

Izmeklētājs, kurš izlikās, ka nekas nav noticis, sēdēja un šķirstīja sazin kādus papīrus. Tad pacēla acis.

— Tātad tu atrodies Nepilngadīgo tiesību aizstāvības padomes uzraudzībā? Kas ir tavs aizstāvības tiesnesis? Kur viņš dzīvo?

Fede drebēdams atbildēja.

— Mums jāsazinās ar dežurējošo prokuroru.

Policists ienesa trīs tasītes kafijas — vienu aizturētajam.

Kamēr Fede nedaudz pārsteigts automātiski sūca kafiju, izmeklētājs piezvanīja uz pāris vietām. Fede maz ko saprata — visur šādi un tādi nesaistīti vārdi.

— Atlaist? Viņam nav tāds garastāvoklis. Nē. Jūs taču zināt, ka mums labāk mazāk nekā vairāk. Labi, prokurora kungs, mēs pagaidīsim.

Nolicis klausuli, izmeklētājs paskatījās uz Fedi.

— Prokurors piezvanīs aizstāvības tiesnesim.

Nu Fedem bija vienalga. Viņi labāk zina, vai jāzvana aizstāvības tiesnesim.

— Tu esi ēdis?

Fede apātiski pamāja. Tiklīdz viņš atcerējās, ko ēdis, kļuva nelabi.

— Hallo? Jā, jūsu godība? Transports? Es aprunāšos ar komandantu, taču mūsu iespējas nav pārlieku lielas. Turklāt vēl svētdienas vakarā. Jā, ja jūs vēlaties to darīt, ar prieku, jūsu godība. Šobrīd tas nav skaidrs, jūsu godība. Labi, jūsu godība. Uz redzēšanos, jūsu godība.

No visām šīm jūsgodībām kļuva vēl pretīgāk nekā no atmiņām par ēdienu. Tam gan vajadzēja būt cilvēkam! Fede skaidri dzirdēja sievietes balsi vada otrā galā, tātad tur bija viņa paša aizstāvības tiesnese. Ko viņa pavēlēja? Apspiežot lecīgumu, Fede vaicājoši paraudzījās izmeklētājā.

— Pēc aizstāvības tiesneses pavēles tu nakšņosi te. Rīt no rīta tevi pievāks prokuroruzraudzības dežurējošā grupa. Aizstāvības tiesnese grib ar tevi aprunāties.

Aiz tām sarkanajām restēm lejā bija kameras. Nožvak-šķēja atslēgas. Policists, kurš viņu veda — tas pats, kas bija atnesis kafiju,— parādīja, kur nomazgāties.— Te tu vari rīt ieiet dušā.

Kamerā bija betona sienas, betona gulta, betona galdiņš un betona sols. Tualetē viss bija piestiprināts pie sienas ar platām metāla skavām, bija arī papīra rullis. Durvīs aizrestots lodziņš ar aizbīdni ārpusē. Fedem vēl nekad kameru nebija gadījies redzēt no iekšpuses. Vienīgais izolators, kurā

m

viņš bija ietupināts, nebija tik bagātīgi mēbelēts, toties uz sienām tur bija vairāk jēlību.

— Liecies gulēt,— sacīja policists.— Rīt jau cits tev atnesīs brokastis.— Atkal nožvakšķēja atslēgas.

Fede nozvēlās uz matrača. Vēlāk pārvilka pāri arī segu, tomēr sala tāpat. Viņa pēdējā doma pirms aizmigšanas bija: tagad es nu beidzot parunāšu ar savu tiesnesi. Šī doma — pašam par pārsteigumu — radīja zināmu atvieglojumu.

Pirmajā dziļajā nomidzī ielauzās troksnis un dzērāja auri. Tātad kādu ietupināja blakuskamerā. Lamas, uzkliedzieni un daži daudzstāvīgi teicieni no varas pārstāvja puses — tas nemaz nebija ar pliku roku ņemams. Durvis aizcirtās. Tad auri un vaidēšana mitējās, toties kļuva dzirdama skaļa rīstīšanās. Tā bija pietiekami ilga, un Fedem atkārtoti uzmācās nelabums. Tomēr viņš apskauda cilvēku, kas toņķi var dabūt ārā no sevis.

Pilnīgi pamodies un izstiepies uz akmens lāvas, Fede centās sakopot domas. Tas neizdevās un neizdevās. Lai arī kā, divas personas nepārtraukti atgriezās pie viņa — Rihards un tas mākslinieks no jauniešu komūnas. Viņš bija gribējis pacelties līdz Rihardam, bet tas beidzās ar pilnīgu sakāvi, ar abu krišanu. Nu viņš gribēja pacelties līdz tam māksliniekam. Kāpēc? Viņš taču vienmēr kļūdās. Arī meitenēs. Un nekad nezina, ko grib. Zina tikai to vienu, visprimitīvāko, ko var gribēt no meitenēm, bet tas taču ir virspusēji. Un tomēr — uz Bīni viņš skatījās drusku citādi. Starp citu, uz Inesi tāpat. Uz katru no viņām savādāk. Ne ar vienu, ne ar otru viņš vairs neredzēsies, labi vien ir, Fedem viņas vairs neeksistē, starp pagātni un tagadni pārāk daudz kas noticis. Riharda arī nav, viņš nogājis no skatuves, iegrimis nebūtībā. Kā? I suns nenokauks, kā tas bija. Turklāt Fede pats nemūžam netaisījās kādu izvaicāt, baidīdamies izdzirdēt visu līdz sīkumiem, baidīdamies vēlreiz pārdzīvot tās šausmas, kas viņu pārņēma pēc tā skata baržā, nē, neparko.

Tas otrs, kurš mācēja zīmēt tā, ka pārņem brīvības izjūta ... Nē, tas nebija vienkāršs darbs par smirdošiem sešdesmit pieciem guldeņiem, tajā bija pats cilvēks — viņš bija tur iekšā. Un tieši viņu nevajadzēja mānīt ar tā nāpšļa Jāpa Pothāra vārdu. Izmeklētājs to visu nosauca par vandālismu, tomēr tas nebija vis vandalisms, tā bija panika, bailes, nelaime — un tas bija noticis tāpēc, ka viņam nekad nelaimējas. Vandalisms — piecas tās lietiņas viņš ir iznīcinājis, paraugpilsoņu pārrunu iekārtas. Tādiem kā viņš ir savas

pārrunu ierīces. Mī un žē, cik tādu stabu gadījies viņa dzīvē! Un rīt jāsatiekas ar savu tiesnesi. Fede ļaus viņai izrunāties, viņai būs jāizlemj Fedes vietā, pats viņš vairāk nekā nesajēdz, nav līdz šim jēdzis, ko grib, tāpat kā nav jēdzis, ko negrib. To nu vismaz vajadzētu zināt. Nu viņš ir salūzis, neko vairs nesaprot — ja nu vienīgi to, ka visām jābūt savādāk un ka viņš pats bija cerējis uz gluži ko citu nekā to, kas iznācis.

Plencis blakuskamerā atkal vēma. Tad dauzīja durvis, līdz galu galā norima.

Varbūt tomēr izdosies iemigt, viņš taču ir pēc suņa pārguris.

Kad Fede no rīta gaja pie atbraukušās dežūrgrupas, blakuskamera tika mazgāta.

— Ak, šie viesi,— noburkšķēja policists, kurš pirms tam bija atnesis viņam maizi un tējas krūzi. Pēc tam, skatoties Fedem nopakaļ, policists piemetināja:—Tu jau ari esi labiņais, ka dzirdēju.

Fede paraustīja plecus.

Tikai sēžot mašīnā blakus dežurantam, Fede attapas, ka vajadzēja atbildēt: ta bija sakritība, vainīgi apstākļi.

Kad viņi sāka braukt, Fede sev par šaušalām ieraudzīja tumšsarkano ēndu.— Kas tagad notiks ar mašīnu?— Jautār jums izlauzās ātrāk, nekā viņš bija to izdomājis. Dežurants, kurš acīmredzot zināja lietas sīkumus, dzēlīgi izgrūda:

— īpašnieks atbrauks un savāks.

— Es pats gribēju to nolikt atpakaļ.

— Ticu, ticu — zini, visi ta saka.

Tad viņi klusēja.

Tikai pēc prāva laika sprīža vīrietis, ka gribēdams ko labot, novilka:

— Mums jābrauc vismaz stunda.

Tā kā Fede neteica ne vārda, dežurants turpināja:

— No manis nekas te vairs nav atkarīgs. Man tevi jāaizved pie tavas tiesneses.

Pie stūres sēdošais uz viņu pašķielēja, it kā gribēdams aizrādīt: tev nebūt nav jārunā par tādām lietām. Taču tūlīt pēc tam viņš atkal pievērsās ceļam.

Fede domāja par Āferēstu — noliktavā viņam droši vien kāds palīdz pie iekraušanas. Bet izkraut? Kā nu būs ar darbu? Tagad viss karājās gaisā, nebija nekādas pārliecības ne par ko, parasti sods esot jāgaida ilgi, vismaz tā viņam tika

teikts. Vienīgais cilvēks, kurš patlaban varētu visu salikt pa plauktiņiem, bija aizstāvības tiesnese, un Fede pat sāka ilgoties pēc tikšanās ar viņu.

— Kāpēc tu smejies?— pārsteigts vaicāja blakussēdētājs.

Tikai pēc mirkļa Fede atbildēja:

— Tāpēc, ka daži sīkie slimo ar vējbakām, skaidrs?

Dežurants apstulbināts paskatījās uz viņu.

— Esmu redzējis simtiem ambīļu, bet tu gan esi īstais.

Tiesas ēkas garie gaiteņi, kāpnes, durvis tai pašai istabai,

kurā viņš kādreiz bija,— viss likās gaužām nereāls. Tomēr, kad dežurants skaļi pieklauvēja, realitātes izjūta bīstamā ātrumā atgriezās. Fede gandrīz vai atkal krita panikā. Ko lai dara? Ko lai saka? Kas ar viņu notiks?

Tur, zināmajā istabā, kura gan izskatījās nedaudz savādāk, pie galda sēdēja visparastākā sieviete, un viņa sasveicinājās ne nu priecīgi, bet tā, it kā viņai jau būtu kaut kas skaidrs.

— Skat, kā, galu galā esmu tikusi tev klāt — tiesa gan, ne pa vienkāršāko ceļu, vai ne? Tu šonakt dabūji pagulēt?

Viņš aiz pārsteiguma spēja tikai nomurmināt, ka jā, nedaudz esot gulējis.

— Tad tev veicies.— Viņas vārdos nebija ne miņas no izsmiekla.— Es ļoti priecātos, ja tu atmostos pilnīgi un tagad paklausītos manī uzmanīgi.— Nu viņa sāks runāt par to, ka tas viss ir manā labā, Fedem iešāvās prātā. Taču viņa teica gluži ko citu, daudz sakarīgāku:— Tev jāsaprot, ka tā nav sagatavošanas saruna pirms tiesas, kuras priekšā tev būs jāstājas sakarā ar padarīto, tā būs saruna, kurai vajadzēja notikt krietni sen. Mums šī saruna jāpadara maksimāli lietderīga. Tas nav nekas neiespējams. Vai tu esi ar mieru, ka mēs abi padomātu?

Fede pamāja.

— Izlemts. Tad mums jāsāk ar to, ka viss jāsakārto noteiktā secībā.

Tas bija tieši tas, ko viņš veltīgi bija pūlējies izdarīt šonakt. Viņš par jaunu pamāja un izdzirda sevi aizsmakušā balsī sakām «jā».

— Cigareti?

Vai viņa manīja, ka Fede ir uztraucies?

. . . apgabals, 14. jūlijs; bērnu aizstāvības tiesneša istabā apspriedās bērnu aizstāvības tiesnese, prokurors un bērnu aizstāvības padomes pārstāvis. Katram priekšā uz

galda — kaudzīte ar mapēm, kurās sakārtoti dokumenti. Tos viņi izskatīja.

Istaba bija vēsa, tomēr prokuroram bija karsti.

— Tātad atkal neierosināsim lietu?—noprasīja tiesnese, vērdama ciet kārtējo mapi.

— Bez šaubām, tā ir tikai tāda vētra ūdens glāzē,— atteica prokurors,— karstbikšaina mazulīte saņem divdomīgus piedāvājumus no sešpadsmitgadīga čallša — vai tad tas ir iemesls, lai sāktu nopietnu, pamatīgu procesu? Saukt uz kantori visu satraukušas ģimenīti, pierakstīt pilnas lapaspuses ar liecinieku stāstiem. Skaidrs, ka nekāda lieta nav jāierosina. Vismaz kaudze kļūs mazāka.

— Pagaidi vien,— brīdināja Hesnese,— grūtākais vēl ir priekšā. Nākamais gadījums gan tavai eļļai pieliks uguni.

Prokurors paņēma augšējo mapi un atvēra.— Patiešām, šitā Fedes Shēfershāhena lieta nemaz nav tik slikta. Aizdžīta mašīna, nodarīti materiāli zaudējumi, ar iepriekšēju nodomu iznicināti telefonaparāti, aresta bridi izrādīta pretestība varas pārstāvim, kurš pilda dienesta pienākumus. Turklāt vēl bēgšanas mēģinājums. Nu jā, kas attiecas uz to — puisis panikā vienkārši meties prom pa trepēm. Manuprāt, to var neņemt nopietni. Tomēr visa pārējā ari pilnīgi pietiek. Paklau, tu vispār taču nevari sūdzēties par manu ietiepību, vai ne? Tomēr te.,*

— Tomēr es atkal uzstāju, ka ari šoreiz nevajag ierosināt lietu. Tu pats teici: viņu pārņēma panikai un viņš metās prom pa trepēm. Bet viss pārējais — vai tev nešķiet, ka panikai vai vismaz galējam apjukumam arī ir bijusi zināma nozīme?

— Panika taču nevar būt par aizbildinājumu pilnīgi visam.

— Es tev piekrītu, bet te jau nekāda katastrofa nav notikusi. Turklāt tādā veidā es to puisi dabūju rokā, nu viņš no manis vaļā netiks.

— Nu un tad?

— Varbūt mēs vispirms dosim vārdu padomei? Jausmas kungs, ko jūs par to domājat?

— Tiesneses kundze, kā jau jūs saprotat, mums nebija laika uzrakstīt jaunu atskaiti. Jūs zināt, aizbildņa pēdējā atskaite, starp citu, tā ir gluži nesen rakstīta . ..

— Jā, jā, es esmu par to informēta, tā ir man pienākusi.— Tiesnese paplikšķināja pa papīriem.

—. .. Tā ir tapusi kā lūgums pirms termiņa pātraukt šī nepilngadīgā uzraudzību. Mēs vēlreiz izpētījām jaunā cilvēka dosjē, un tajā — it īpaši sakarā ar pēdējo notikumu — manu uzmanību sev pievērsa Ferlāta kunga — viņa iepriekšējā aizbildņa — ceturtā aprīļa atskaite, kurā viņš rakstīja, ka puisis ir strupceļā. No tā izriet, ka pāreja no dzīves internātā uz dzīvi brīvā sabiedrībā, pāreja, kas vienmēr ir grūta, Fedem bijusi ārkārtīgi grūta. Ferlāta kungs raksta: Fede atsakās no jebkura morāla atbalsta, kaut arī tas viņam ļoti nepieciešams. Tādējādi, tiesneses kundze, mani it nemaz nepārsteigtu, ja pēdējie notikumi liecinātu par neapzinātu vēlēšanos tomēr rast kontaktu ar savu aizstāvības tiesnesi — to jūs, piemēram, varat salīdzināt ar tādu cilvēku rīcību, kuri izdara šķietami nemotivētus pārkāpumus. Ar jauno cilvēku noticis identisks process, kuram bija jābeidzas ar sprādzienu — un sevišķa veida sprādzienu, kas viņu nogādātu pie sava aizstāvības tiesneša, no kura viņš tik ilgstoši izvairījies. Vai jūs, kundze, uz mani nedusmojaties?

— Nē, nē, gluži otrādi, kaut kas līdzīgs man pašai jau bija ienācis prātā, taču man gribējās tam rast apstiprinājumu arī jūsu, teiktajā.

Prokurors šķita nedaudz aizkaitināts.

— Mēs te neesam sanākuši, lai risinātu krustvārdu mīklas, bet esam sanākuši tādēļ, lai izlemtu, ko iesākt. Visi fakti ir savstarpēji saistīti, pilnīgi iespējams, tomēr es šos faktus, uzskatu par tik nopietniem, ka man sev jājautā, vai mēs puisim palīdzēsim, ja ļausim tik vienkārši izpiņķerēties. Es uzskatu, ka ar stingru brīdinājumu ir /xir maz. Netīru sirdsapziņu nevajadzētu tik viegli nomazgāt.

T i esnese pasmaidi ja.

— Saskaņā ar dažām jau novecojušām teorijām, dārgais Herbert, mums to tiešām nevajadzētu atstāt bez ievērības. Labi. Taču runa ir par to, ka mums jāizsver, kā mēs puisim varētu vislabāk palīdzēt, un te nu mēs esam vienisprātis. Es gribu iebilst pret to, ka viņam jau tāpat ir sirdsapziņas mokas,— pēc viņa paša sapratnes, vienīgais cietušais ir mašīnas īpašnieks. Tam nodarīto niecīgo zaudējumu viņš tūlīt pat. atlīdzināja no savas nedēļas izpeļņas. Mašīnas īpašnieks bija saprotošs cilvēks, viņam ar to pilnīgi pietiek. Tad vēl Kiķerta kungs, dafa īpašnieks, kura zaudējumi ir krietni lielāki.— puisis viņam regulāri maksā desmit guldeņus nedēļā. Un, beidzot, telefona aparāti — nedusmojieties uz mani, taču sirdsapziņas pārmetumus sakarā ar stabiem mēs diez vai sagaidīsim no tāda puiša kā Fede. Tie viņam ir sava veida simbols, riebumu izraisošs simbols tai sabiedrībai.

kura pret viņU bijuši tik vienaldzīga. Tev tas jāsaprot, Herbert.

— Cik labi mēs viens otru saprotam! Klau, vai nav iespējams pasūtīt vēl pa tasītei kafijas? Tāpēc ka šeit es, starp citu, jūtos kā brīvdienās. Tā kā uzraudzības prokuroru kantoros trūkst darbinieku, tad katram, kas tur strādā, sevi pilnīgi neiedomājami jāekspluatē. Jā, kā tad palika — kurā tiesas sēdē tu gribētu šo lietu izskatīt?

Tiesnese nevēlējās atkāpties no sava iepriekšējā lēmuma.

— Es nemaz negribu, lai šī lieta tiktu ierosināta. Es negribu, lai tu to iekļautu izskatīšanai kādā tiesas sēdē.

— Tomēr tev jāatzīst, ka viņa rīcība bijusi vairāk nekā dīvaina.

— Atzīstu, taču apstākli, kuros viss noticis — turklāt jāpadomā par cēloņsakarību kā par tiešo iemeslu —, šie apstākli liek man pieņemt, ka taisnīgāk būtu puisim dot vēl vienu iespēju — tā mums būtu jāapdomā —, vēl vienu iespēju, nevis sodīt viņu.

Prokurors jau bija izlēmis:

— Es varu pieprasīt astoņdesmit guldeņus, tu no tā vari iztaisīt piecdesmit, un tad viņš netiktu tiesāts. Taču nelikties ne zinis par šādu grautiņu mēs nedrīkstam. Citādi tas kļūst nenopietni. Žēl, Lidij, parasti mums vieglāk bija atrast kopīgu valodu.

Aizstāvības tiesnese vērsās pie padomes pārstāvja:

— Jansmas kungs, jūsu priekšgājējs ātri pierada pie mūsu sīkajām sadursmēm. Jums jāsaprot, ka tās iespējamas vienīgi tāpēc, ka mēs tik labi viens otru saprotam.

Jansmas kungs nejutās visai pārliecināts par sevi un nezināja, vai arī viņam būtu jāpasmaida.

— Vai jūs neiebildīsiet, ja es nolasīšu dažus dokumentos atzīmētus momentus, kas attiecas uz Fedi? Pašapziņas trūkums, pretrunīgums, vientulība, neuzticēšanās, stabilitātes nepietiekamība, jūtu nenoturība, ilgas pēc mājas pavarda siltuma, minimāli cilvēciski kontakti, nemācēšana veidot attiecības, bezspēka izraisīta karstgalvība, destruktivitāte, atsvešinātība no sabiedrības, atteikšanās pat no alternatīvas palīdzības, milzu bailes kaut kur piedalīties pat tad, ja šādas bailes ir pavisam veltīgas.

Tiesnese konstatēja:

— Jums pat elpas aptrūka. Taču tik un tā jūs dažos vārdos spējāt formulēt virkni problēmu. Pateicos jums, Jansmas kungs, es jūtu jūsu atbalstu. Jā, šis zēns ir pabijis starp instanču dzirnakmeņiem. Tomēr es neuzskatu viņa

rīcību par destruktīvu, tas būtu vissmagākais no viņam piedēvētajiem grēkiem. Kaut kāda sapratne par uzvedības normām viņam ir. Tikai šo normu ievērošana prasa pārāk lielu piepūli.

— Neapšaubāmi, tiesneses kundze, šādai jautājuina nostādnei es varu tikai pievienoties. Un man jums jānodod padomes novēlējums, kuru formulēsim tā: nepakļaut jauno cilvēku sodam, citiem vārdiem — neierosināt pret Fedi krimināllietu sakarā ar viņa pārkāpumiem, toties pilsoņtiesību komisijas sēdē, kas drīzumā notiks un kas risinās ari jautājumu par viņa aizbildniecības pagarināšanu, vēlreiz nopietni parunāt ar Fedi — vēlams, lai tas nenotiktu viņa mātes un tagadējā patēva klātbūtnē.

Prokurors:

— Protams, tā nav mana darīšana, taču — vai puisis nav pārāk pieaudzis, lai viņam vēlreiz pagarinātu aizbildniecību?

Tiesnese:

— Jā, tas ir svarīgi, jo vēl arvien pastāv izglītības problēma. Vārdu sakot, tās atrisinājuma novilcināšana acīmredzot ir viens no momentiem, kuriem mēs varam pateikties par notikušo. Herbert,— ā, kafija ari klāt!— liels paldies!

ii (Durvis aizvērās.) Herbert, vai tu vari pievienoties Jansmas kunga piedāvātajam risinājumam, kas man šķiet pat loti pievilcīgs?

— Mani tas neapmierina. Ko? Tev vienmēr krājumos ir saldumi? Kādam no uzraugāmajiem, jā, tas man ir skaidrs. Nē, mani tas neapmierina. Fakti ir krietni vien nopietnāki.

— Un ja nu mēs neizlemtu šo lietu līdz tam brīdim, kamēr padome sagatavos jaunu atskaiti par izdarītajiem likumpārkāpumiem un to zemtekstiem? Jansmas kungs, uzdosim jūsu kantorim, kas tāpat jau apkrauts ar darbiem, vēl šo ari. Jā, tādējādi — nepieciešama atskaite par cēloņiem un turpmāko notikumu gaitu, par attiecībām ar darba devēju utt. Pārbaudiet, kā viņam tur klājas,— es piezvanīju, lai Fedi patur šajā darbā. Un vēl — sakarā ar maksājumiem — man gribētos noskaidrot, vai viņš tos kārto regulāri, kā ari — vai nav stājies kontaktos ar tādu Ansi Stamu, mākslinieku Austrumflēfolanclē, kurš varbūt spētu — nē, par to pagaidām vēl pāragri spriest. Šķiet, nebūtu nepieciešams ari gūt jaunas ziņas par māti un tagadējo patēvu. Tā, un jūsu atskaite, es ceru, varētu būt gatava — paskatīsimies kalendārā — augusta pēdējā nedēļā? Jā, es saprotu, ka tas nav ilgs termiņš. Taču, ja mēs gribam, lai puisis uzsāktu mācības .. . Domājams, prokurora kungs mums piekritis.

Tātad atliksim lietas izskatīšanu tidz augusta pēdējai nedēļai, Udz divdesmit septītajam? Jā? Tad mēs abi jau būsim atpakaļ no atvaļinājuma, Herbert.

— Piekrītu, piekrītu, atliekam. Nākamā lieta. Skolas dedzināšana un skolnieku ceļojumu kases uzlaušana. Pievākti trīspadsmit guldeņi un septiņdesmit senti. Izsists logs ēdnīcā blakus sporta zālei un nozagtas desmit limonādes pudeles. Kad tas viss noticis? Ziemsvētku brīvdienās, kā tad! Tagad labi apskatiet šī protokola datumu! Nē, policijas vahmistra kungs, par vēlu, mēs nevaram ierosināt krimināllietu pusgadu pēc protokola sastādīšanas. Nākamā lieta ...

Septītā noda|a

Es ne aci nepamirkšķināšu, kad ieraudzīšu māti un viņas mīlnieku, Fede sev nosolījās. Taču, kad viņš, sabāzis rokas kabatās, katrā solī mazliet piedejodams un cenzdamies izskatīties iespējami vienaldzīgāks, iegāja tiesas zāles priekštelpā, visi labie nodomi aizmirsās, un asinis saskrēja galvā. Velns parāvis, tur nu viņa sēdēja — pamatīgi piepiķējusi skropstas un savā modernākajā kleitā ieģērbusies. Viņa norādīja uz blakuskrēslu, un viņas draudziņš pielēca kājās.

— Nē,— teica Fede,— es labāk iešu apsēdīšos tur.

Viņš izvēlējās vietu diagonāli pretējā istabas kaktā, cik

iespējams tālāk no viņas. Mātes sejā varēja nepārprotami lasīt: ko nodomās ļaudis? Bet kas notiktu, ja viņš atkliegtu pretī: ej ieskrienies ar saviem ļaudīm! Vai tad tu pati agrāk, kad staigāji kā plušķe,— vai tu par to rūpējies?

Bet vispār šajā uzgaidāmajā telpā bija interesanti — droši vien visi klātesošie bija izsaukti sakarā ar uzraudzības un aizbildniecības jautājumu. Vecāku bija vairāk nekā bērnu — bērnos, protams, gandrīz neklausās.

Fede paņēma no galda komiksžurnālu. Šķirstīt lapas nelasot bija samērā vienkārši. Viņa jaunizceptais patēvs piecēlās, lai piedāvātu cigareti, arī uguni iedeva. Nu, vai var atteikt tādam labulim? Būtu vismaz likuši mierā! Tagad Fede te sēž, pūš dūmus — un gaida. Viņam ir vienalga, viņš var te sēdēt kaut vai līdz rītam, laiku tikpat nav kur likt. Viņš visu ir labi nokārtojis, tāpēc ka nemaz neilgojas pēc aizmuguriskas aprunāšanas,— tiklīdz pienāca pavēste, palūdza brīvu nākamo nedēļu, jo savu atvaļinājumu taču vēl

nebija izmantojis. Darba neviens nevarēs šķībi lūrēt, ka viņam atkal jāiet uz tiesu.

Kaut gan ar to brīvo laiku nemaz tik spīdoši nav. Fede labprāt brauca Āferēstam līdzi pa ceļiem. Varbūt vēlreiz radīsies iespēja pabūt pie viņa brāļa, pastrādāt rotaļlaukumā, tur vienmēr pietiek darāmā. Jā, laime un nelaime, ka bija iespēja tur pastrādāt dažas sestdienas un svētdienas — tā, visādus sīkumus: salabot šūpoles, iztīrīt trušu būrus. Bet kādu dienu mazs puišelītis tika nogrūsts no slidkalniņa. Fedem lika brēcošo, asiņojošo mazuli aiznest uz māju. Tur bija visīstākā cūkkūts: pinkšķoša padauza un nevienas tīras vietiņas, kur nolikt čalīti. Uz sēdekļiem un guļvietām pelni, džems un stikla lauskas. Netīrumi uz grīdas. Un tā būtne, kas bezpalīdzīgi skraidīja pa istabu. Toreiz viņš nodomāja: ko nu? Pameta sīkulīti un aizmuka. Un vairāk neatgriezās rotaļlaukumā. Tomēr brīvdienās viņš tur bija labi nopelnījis, turklāt pazuda no Sīmona acīm. Kad ir tāds nedēļu garš atvaļinājums — bet nē, viņam tomēr negribas atgriezties tajā rotaļlaukumā.

Ja būtu mopēds — nu viņš sāks tam krāt. Tagad viņš zina, ka tas ir iespējams, ja neizdarīs vēl kādu muļķību. Jāapdomā, vai patiešām nevar nopirkt mopēdu, kad būs pabeigti visi maksājumi.

Nīgri gan te ļautiņi šajā tiesas priekštelpā — sēž gar sienām, stāv gar sienām, gan te, gan tur čukstus sūdzas. Tikai viena sieviete sūdzējās pilnā balsī: viņai un viņas dēliņam nekā netrūkst, tiesnesim gan kaut kā trūkstot. «Mana māte var apliecināt: mums nekas nav vajadzīgs ne pašiem, ne mājai. Vaina tāda, ka Benijs nonācis sliktā kompānijā.» Benijs, ar elkoņiem atspiedies pret ceļgajiem, sēdēja piepūties un kluss un blenza grīdā sev pie kājām. «Tāpēc es paņēmu līdzi māti, viņa tiesnesim izstāstīs visu patiesību.» Četrkantīgs radījums, cieši sakniebis lūpas, blakus krēslā pamāja. Fede ar nicinājumu apskatīja Beniju. Mūlāps un mīkstmiesis — tāds bija viņa spriedums. Ātri vien tiks apvests ap stūri. «Mēs viņu esot pārāk izlutinājušas — apgalvoja tā resnīte no bērnu aizstāvības padomes, smuka meiča, pašpārliecināta pēc velna, bet vēl pavisam zaļa —, un viņa to teica mani Es uz tādām zaļknābēm nemaz neklausos. Manis pēc viņa var ieskrieties.»

Gar sienām sēdošie un stāvošie vai nu piekrītoši māja, vai izlikās nedzirdam, tomēr nekādu sevišķo atbalstu skaļā būtne neguva, kā Fede ļaunā priekā konstatēja. Jā, lielāko-ties te bija mātes. Blakus klusam, skumjam vīram sēdēja viņa otrā puse, ar visiem desmit pirkstiem bungodama pa resnajiem ceļgaliem. Viņu nepavisam neinteresēja Bēni ja mātes domas. Viņai pašai ir savs stāsts bērnu aizstāvības tiesnesim, jā, tā gan.

Mātes kāzās Fede bija piedalījies, izvairīties nebija nekādas iespējas. Saimnieks iedeva papildu brīvdienu, tā noteikti bija jāizmanto. Todien Fede dabūja dzirdēt viņu variantu — tiesnese pirms tam bija pavēstījusi savējo —, ka viņi esot darījuši visu iespējamo, lai Fedi «izpestītu» no aizbildniecības, jo viņi taču lieliski varot Fedi izmantot uzņēmumā, kuru gatavojoties atvērt. Sveiki, viņš teica, arī man tas patiktu. Tomēr tūlīt pēc tam viņi izmuldēja kaut ko tādu par nepilngadīgajiem un vecāku varu, jā, to nu viņiem nevajadzēja darīt, tā jau var atmodināt guļošus suņus. Vairs nelīdzēja glaimi un pierunāšana, vervelēšana par labu peļņu un brīnišķīgām perspektīvām — jā, perspektīvām, mātes draudziņš izteicās tieši tā —, pat ar to viņi nespēja Fedi pārdabūt savā pusē. Viņš bija pietiekami gudrs. Starp citu, kurš te ko lemj? Bērnu aizstāvības tiesnese.

«Tiesnese maisās man pa kājām,» kliedza māte, «kur tad paliek manas tiesības? Kā bērns tu esi — mans vai viņas?»— «Diemžēl tavs,» Fede izspieda, un tad tik gāja vaļā. Hop, kokā augšā! Patēvs raudzījās viņā ar tādu skatienu, it kā Fede ar zeķēm būtu izbradājis mēslu čupu. Taču naudas viņiem laikam bija diezgan, vismaz dzeramā todien pietika. Aijaijai, kas par dieniņu! Tagad viņam varbūt vajadzēs nosēsties starp šiem abiem. Kaut tikai viņus neizsauktu uzreiz visus trīs!

Bailes, kā izrādījās, bija veltīgas, jo vispirms uzaicināja viņu vienu pašu. Nervozēdams stiprāk, nekā gribējās to parādīt, Fede devās līdzi kalpotājam, kurš veda viņu uz zāli. Nekā īpaša — pie galda tiesnese savā parastajā tērpā. Blakus viņai — vīrietis, kurš, kā izskatījās, gatavojās visu pierakstīt. Tieši tā arī notika. Pirmos viņam domātos vārdus Fede nemaz nedzirdēja. Viņš cik iespējams neuzkrītoši centās noskaidrot, kas vēl bāž degunu viņa lietā: pa kreisi kungs pie pults, pa labi uz sola jaunkundze un vēl kāda meičiņa, tajā pusē gan arī stāvēja viena pults. Un, kaut arī viņš centās vērot paslepšus, tiesnesei tas nepaslīdēja garām.

— Man līdzās,— viņa paskaidroja,— sēž tiesas sekretārs, kurš procesa gaitā visu pieraksta, lai protokolā neieviestos kāda kļūda.

To visu droši varēja paskaidrot citādi, viņš vairs nebija mazais bērns.

— Pa labi no tevis ir Nepilngadīgo tiesību aizstāvības padomes pārstāvis, tev šis cilvēks līdz šim bija svešs. Toties tev kreisajā pusē sēž Ģimenes aizbildniecības apvienības pārstāve, kuru tu, kā man šķiet, pazīsti. Šodien mēģināsim atrisināt arī jautājumu par jauna aizbildņa iecelšanu.

Fede noliedzoši pakratīja galvu, viņš nepavisam nepazina šo jaunkundzi.— Tad bija cita,— viņš drūmi sacīja. Viņas nepārtraukti mainījās.

— Jā, tad bija Padas jaunkundze, viņa, par nožēlošanu, nevarēja ierasties,— ierunājās sieviete no aizbildniecības apvienības, turklāt ne sekundi nepamezdama acis uz Fedi, bet raudzīdamās tikai un vienīgi uz tiesnesi. Nav diez ko pieklājīgi, nodomāja Fede. Un kas tā par Grietiņu viņai blakus? Viņš nebūt negribēja likties izaicinošs, pavērdamies uz to pusi, taču sajuta, ka tieši tā iespējams iztulkot tamlīdzīgu skatienu. Tāpēc viņš acumirklī atkal blenza taisni uz priekšu.

— Un tā jaunkundze ir Sociālās akadēmijas studente, kura te stažējas, viņai tagad ir prakse.

Pēkšņi Fedem iešāvās prātā: tikpat labi te varētu būt Bīne. Viņam sāka tirpt pirkstu gali.

Tiesnese vēroja viņu stingri un mierīgi.

— Nu tu zini, ar ko tev darīšana,— viņa sacīja. Protams, ar to bija jāsaprot: nu tu zini, kas kurš ir. Taču viņa to patiešām zināja, bet viņam tā bija problēma. Neuzticīgi un nomākti Fede apskatīja galdu.

— Vari sēsties,— viņš izdzirda tiesnesi sakām. Viņš apsēdās uz viena no krēsliem pie galda — vispirms uz pašas maliņas, tad iekārtojās ērtāk. Fede mēģināja sevi nomierināt: neviens viņam neko nevar padarīt, un viņš precīzi zina, kā viss notiks.

— Fede,— iesāka tiesnese,— mēs labi pazīstam viens otru, un tāpēc nav nekādas jēgas pūst pīlītes. Tu darīsi pareizi, ja sākumā visu mierīgi noklausīsies, netēlodams fikso un dzelžaino zēnu. Tu zini, ko es domāju par tavu nenormālo un dīvaino uzvedību, bet tu tāpat zini, kā es vērtēju to, ka tu kārtīgi esi atmaksājis visu naudu. Tas prasīja no tevis piepūli, taču tu esi to godam izturējis. Tādējādi: tajā nelaimīgajā jūnija dienā tu esi nepiedodami rīkojies, par tādu izlēcienu itin viegli pret tevi varēja ierosināt krimināllietu, tomēr mēs esam pieņēmuši lēmumu to nedarīt un tagad varam par to priecāties kopā ar tevi. Patlaban tikai no tevis ir atkarīgs — es atkārtoju, tikai no tevis ir atkarīgs — vai tu sāksi jaunu dzīvi vai ne. Šodien mums jāpārrunā, lūk, kas: vai tev nepieciešama mūsu palīdzība — jā vai nē. Tev jau ir astoņpadsmit gadi, paies pavisam īss laiks, un tev būs divdesmit viens, tu kļūsi pilngadīgs. Tāpēc es uzskatu, ka mēs nedrīkstam tā vienkārši pagarināt aizbildniecību pār tevi. Tev arī pašam tas jāvēlas. Tev jāizvēlas: vai nu tāds stāvoklis, ka tavai mātei atkal ir visas tiesības uz tevi — vismaz oficiālas tiesības, jo ir milzums paņēmienu, kā no tā izvairīties, bet tad tu paliksi pavisam viens —, vai arī tev jāpieņem lēmums par aizbildniecības termiņa pagarināšanu, un tad tev līdzās būs aizbildnis — vienmēr gatavs palīdzēt ar padomu, pastiept palīdzīgu roku grūtā brīdī, vārdu sakot, tu pats to visu zini, vienīgi līdz šim mirklim tu esi diezgan skeptiski izturējies pret šāda veida palīdzību. Vai ne?

Kad viņa apklusa, Fede pacēla galvu. Tomēr viņš neko neatbildēja, tikai nogaidīja.

— Vai tad tu visnotaļ neatteicies no atbalsta, negribēdams pieņemt palīdzību no cilvēkiem, kuri atradās tev līdzās?

Fede paraustīja plecus.

— Varbūt Šis jautājums saistīts ar abpusēju uzticēšanos?— tiesnese centās noskaidrot. Viņa mirkli uzgaidīja, tad piebilda:— Tu vari nebūt vienisprātis ar mani, Fede, man nekas nav pret to.

Viņš nogrozīja galvu un nomurmināja:

— Šajos apstākļos tas nebūtu grūti.

— Tu gribi sacīt, ka šādā ielenkumā tev grūti izstāstīt visu, kas uz sirds. Es to labi varu iedomāties. Tev taču jāsaprot, ka mēs visi, kas te atrodamies, esam sapulcējušies vienīgi tādēļ, lai tev palīdzētu. Varbūt mēs to visu varējām nokārtot kafejnīcā uz stūra, taču tu labi zini un iepriekšējā pieredze arī rāda, ka tur tas būtu sarežģītāk. Tiesas procesu pirmais mērķis ir maksimāli visu noskaidrot.

— Tas vēl būtu jānoskaidro,— Fede noburkšķēja zem deguna,— esmu dzirdējis ari citu versiju, ka tāds aizbildnis, nu jā,— tagad viņš centās, lai viss būtu skaidri sadzirdams, ka tādam priekš tevis mūžam pietrūkst laika. Bet, kad viņš patiešām vajadzīgs kā ēst, tad viņš ir izbraucis. Šie cilvēki ir vienaldzīgi, jo pārāk aizņemti ar savām darīšanām.

— Labi, to tu jau man teici, un es jau mēģināju tev paskaidrot, kāpēc tā liekas vai kāpēc tā iznāk. Par daudz darba un par maz cilvēku. Tomēr man šķiet, ka tavu problēmu mēs atrisināsim un tu pats mums palīdzēsi. Es tavu nākotni redzu gaišākās krāsās nekā pirms mirkļa. Varbūt

Ģimenes aizbildniecības apvienībai ari būtu sakāms kāds vārds? Vai varat mums pavēstīt, kā veicies ar šo jautājumu jums, Fersteres jaunkundz?

Fede pagrieza pret viņu acis tieši tajā brīdī, kad, brunčus ar rokām uz leju pavilkdama, viņa stājās aiz pults. Diezgan glīta sieviete ar aizsmakušu balsi — pirms uzstāšanās viņai derētu ieņemt pāris tablešu. Jā, ar tādu balsi zelta disku vis nevarētu ierakstīt. To, ko viņa runāja, īstenībā galvenokārt lasīja no saviem papīriem, Fede laida gar ausīm, bet tad viņš izdzirda:

—... Kad bijām saistījušies ar mākslinieku Ansi Stamu — daļēji pēc mūsu aizbilstamā lūguma —, mēs gribējām, lai viņš piedalās jautājuma risināšanā — daļēji pēc jūsu padoma. Tomēr,— viņa pacēla galvu, jo šī teikuma acīmredzot nebija uz papīra, kuru viņa lasīja,— Stama kungs diemžēl nevar rast iespēju kļūt par aizbildni. Diemžēl, tiesneses kundze. Taču viņš teica, ka ir ar mieru ierādīt pagaidu mitekli lielajā šķūnī, kur viņš pats dzīvo,— tur var apmesties un palikt tik ilgi, kamēr nav sākušies tehniskie kursi un kamēr mēs neesam sameklējuši mūsu aizbilstamajam ģimeni, kura varētu par maksu izīrēt viņam istabu. Arī šajā virzienā mēs strādājam, tiesneses kundze.

— Man patīkami to dzirdēt. Tev arī, Fede? Laikam nemaz nevajadzēja to jautāt, tāpat jau redzams. Un jūs, protams, turpināt aizbildņa meklējumus?

— Tuvākajā laikā šis jautājums tiks izlemts. Persona, par kuru ir runa ...

Fede atkal uz viņu paskatījās caur pieri, it kā nepārprotami gribēdams aizrādīt: jūs tomēr visu risināsiet un lemsiet bez manis? Taču tūlīt viņš no jauna koncentrēja skatienu uz kādu punktu acu augstumā, jo saklausīja turpinājumu:

— ... ir Stama kunga draugs, un viņam, bez šaubām, vispirms jāiepazīstas ar Fedi.

— Es domāju, ka arī Fede to vēlētos,— sausi piezīmēja tiesnese. Kad Fedes sejā parādījās smaids, arī viņa pasmaidīja.— Pateicos jums, Fersteres jaunkundz! Vai mēs tagad nevarētu noklausīties Nepilngadīgo tiesību aizstāvības padomes pārstāvja spriedumu par šo jautājumu? Un tad galu galā dosim vārdu pašam Fedem.

Padomes pārstāvis jau bija sagatavojies.— Es runāšu īsi,— viņš teica.— Fedes Shēfershāhena nākotnes nodrošināšanai labvēlīgus apstākļus rada viņa dotības, un beidzot viņam radīta iespēja iegūt tām atbilstošu izglītību. Turklāt nedrīkstam klusēt par to, ka internātā pavadītajos gados kā

mūsu aizbilstamā garīgā pasaule, tā arī viņa sabiedrības dzīves likumu izpratne ir tik ļoti paplašinājusies, ka pašreiz attiecības ar iepriekšējo vidi viņam būs ārkārtīgi grūti realizēt, jo vairāk tāpēc, ka personības veidošanās procesā radusies naidīga attieksme pret šo vidi. Tieši tāpēc atgriešanās pie mātes un patēva uzskatāma par nevēlamu. Otrais punkts, tiesneses kundze, ir tāds: šim jaunajam cilvēkam labi jāapzinās, ka tādi izlēcieni kā notikušais nākotnē nav pieļaujami un ka viņam pilnībā jākontrolē sava uzvedība, lai varētu turpināt paša izvēlēto izglītošanos. Rīcības motīvu pamatošanā un stimulēšanā nepieciešami padomi. Novērtējot šos faktus, nākam pie secinājuma, ka aizbildniecība būtu pagarināma. Man gribētos atzīmēt šī ieteikuma relativitāti: būtībā mēs uzskatām, ka astoņpadsmit gadi ir vecums, kad jauniešiem jau visnotaļ jāapzinās sava rīcība, darot vienu un atsakoties no otra.— Viņš apklusa, taču Fede nepaskatījās uz viņu, līdz izdzirdēja gala frāzi:— Jā, tas nu būtu viss, tiesneses kundze.

Krampjaini sažņaudzis plaukstās sēdekļa malas, Fede domās izlamāja šo muldošo kokpauri. Kāpēc viņš nevar runāt normālā valodā?

Naidpilnais skatiens, kuru Fede ar nicinājumu uzmeta šim tipam, gribēdams viņu ar to pienaglot pie sienas,- atdūrās pret nevainojamu ārieni. Papīri, viegli čaukstot, tika sastūķēti portfelī. Jā, tas arī viss.

Fede nu ar tīšu bezkaunību pavērās uz tiesnesi. Taču arī viņa ņēmās ar papīriem un neskatījās uz Fedi. Viņš pamanīja dziļās rievas tiesneses pierē. Vai arī viņai nav patikusi šī zostēviņa valoda? Šķiet, ka tiesnese gaida, lai Fede izbeidz novērošanu. Nu, tad viņa to ļoti labi sajuta, jo, tiklīdz viņš sāka blenzt uz galdu, tiesnese ierunājās tādā balsī, kas pēc iepriekšējās samākslotās izklausījās pārsteidzoši dabiska:

— Un tagad tu, Fede. Ko tu par to domā? Vai tu vēlies aizbildniecības termiņa pagarinājumu — paralēli es tev varu rast iespēju apmeklēt kursus, lai tu sagatavotos mācībām Augstākajā tehniskajā skolā, bez tam tev tiks atrasta audžuģi-mene un aizbildnis. Vai tu gribi, lai mēs tam pieliekam punktu tagad, kad likumā paredzētais laiks tuvojas beigām? Saki: brīvība? Vai tev nepieciešams atbalsts? Ja tu nespēj atbildēt uzreiz, mēs vispirms uzklausīsim tavu māti un patēvu — tu pa to laiku vari iziet priekštelpā vai pastaigāt pa gaiteni. Tev tas nepieciešams? Nē? Tātad tu jau esi izlēmis?

Fede pamāja, viņš tiešām zināja atbildi, tikai viņam bija grūti to izsacīt skaļi. Viņam vēl bija vajadzīgs atbalsts, un viņš gribēja tikt tajā skolā tur, polderos. Viņš ir pietiekami «motivēts», kā izteicās tas kretīns no kreisās puses.

— Tad jau es nebūtu kārtojis visus tos maksājumus,— Fede iesāka pusbalsī un tik neskaidri, ka pats uzreiz apķērās — teiktais jāatkārto. Vai arī jāpasaka gluži citiem vārdiem, viņi var nepareizi saprast.— Es gribu, jā,— nu viņš paziņoja skaļāk.

Tiesnese mierīgi pamāja — it kā runa būtu par lietišķu darījumu. Fede jutās vīlies. Viņai vajadzēja priecāties.

— Nu mēs uzklausīsim Fēmbrihes kungu un kundzi,— Fede izdzirda vārdus, kuri viņa galvai pāri tika adresēti kalpotājam.— Tu tagad vari iet, Fede, mēs drīz tiksimies.

Tikai tad, kad Fede devās uz durvīm, viņš apjēdza, ka Fēmbrihes kungs un kundze ir māte un viņas jaunais vīrs. Fede iesita sev pa cisku, pirms vēl durvis bija aiz viņa aizcirtušās. Gaitenī viņš pagāja abiem garām — šai savai mātei un savam patēvam — un pēkšņi sāka smieties — un nevis drusciņ, bet gan nevaldāmi un uz ilgu laiku, gandrīz vai plīsdams no smiekliem. Viņš sajuta uz pleca roku. Tas bija kalpotājs, kurš, norādīdams uz mazo iekšpagalma balkoniņu, labsirdīgi un miermīlīgi nočukstēja:

— Ej paelpo svaigu gaisu, ārā patīkams vēsumiņš, un tu, puis, atgūsies. Tie ir nervi. Nav ko kaunēties par to, šeit tas bieži atgadās.

Iekšpagalmā trīs stāvus zemāk bija velosipēdu stāvvieta. Nez no kurienes uzradās meitene spilgtā vasaras kleitā, paņēma savu velosipēdu un, pedāļus mīdama, pazuda aiz vārtiem. Projām. Fedi pārņēma skaudība. Turklāt šī meitene atgādināja Bīni, kaut arī viņas nebija līdzīgas. Jā, varbūt šis un tas tomēr bija līdzīgs — matu krāsa, piemēram, bet kas par to? Viņš vairs nesmējās. Žēl tomēr. Smiekli sniedz atvieglojumu. Smiekli un asaras, reiz sacīja Valdemārs, smiekli un asaras — gan viens, gan otrs ir laba izlādēšanās. Tikai nevar ne raudāt, ne smieties pēc pavēles. Pat tad ne, kad pašam gribas. Gribēt un gribēt ir divas dažādas lietas. Dritvaikociņ!

Viņš atgriezās gaitenī. Pastaigāja turp un atpakaļ. Iedams garām uzgaidāmajai telpai, ievēroja, ka Benijs tur sēž vēl arvien tajā pašā pozā. Nolādēts! Viņš negribētu ar Beniju mainīties vietām.

Pienāca kalpotājs.

— Vai tu vēlreiz neieietu zālē?

Viss galā. Jautājums par aizbildniecības pagarinājumu izlemts. Patiesību sakot, patlaban tas viņam neko neizteica.

Mātes seja gan bija ļoti izteiksmīga, pietvīkusi sarkana no aizturētā naida. Viņa aizrņaršēja uz durvīm, kuras kalpotājs viņai atvēra. Fede un patēvs vilkās nopakaļ. Tīrais izsmiekls. Viņš neiedrošinājās paraudzīties uz tiesnesi, labi zinādams, ka tā noskatās uz viņu. Vai varbūt tiesnese jau aizņemta ar nākamo lietu? Ar to Beniju?

Patēvs kautrīgi piedāvāja:

— Iesim un kopā iedzersim kādu tasi kafijas. Tu nedrīksti tā šķirties no savas mātes.

— Kafiju? Es varu derēt, ka viņa grib jēneiferi^21 ar citronu.

— Nu, un kāpēc ne?— šie stulbie vārdiņi no patēva mutes bija pirmie, kas Fedi aizkustināja. Varbūt tajā paurī tomēr smadzeņu vairāk, nekā šķita.— Labi,— Fede piekrita. Un gāja viņiem līdzi.

Brūnā kafejnīcā viņi apsēdās pie sarkana galdiņa, tika pasūtītas divas kafijas un mātei jēneiferis ar citronu. Pēc tam viņi klusēja. Māte — ja viņa atplestu muti — varētu vienīgi bļaut, un pagaidām viņa to vairījās darīt.

Beidzot patēvs ne visai pārliecinoši iesāka:

— To, ka tu regulāri kārtoji tos maksājumus, mēs nemaz nezinājām. Patiesību sakot, mēs zinām ļoti maz.

— Runā tikai par sevi,— nošņāca viņa sieva.

— Es vienīgi gribu piebilst, ka tagad tev ir iespēja mācīties,— man rādās, ka tas jau ir kaut kas. Un, ja tev apniks, tu taču jebkurā mirklī varēsi nākt pie mums un nopelnīt maizei ar sviestu. Vai ne tā?

Fede neatbildēja. Viņš dzēra kafiju.

— Šie maksājumi — tu biji spiests no daudz kā atteikties ...

— Nav ko izskaistināt — es baidījos, ka mani iesēdinās cietumā.

— Jā, jā, bet es tev gribēju kaut ko teikt, es tev gribu kaut ko atdot — man ir vēl samērā labs velosipēds, un tagad, kad es braukāju tikai ar mašīnu . ..

— Velosipēds — lai man pielabinātos?

— Nē, puis, es ļoti labi sapratu, ko tu gribi. Tu gribi mācīties, tu gribi tikt prom no šejienes, un,— neņemdams vērā sievas indīgo skatienu, patēvs turpināja,— es neuzskatu, ka tev nav taisnība. Ja tu paliktu pie mums — mierīgi!— es jūtu, ka mēs nevarētu saprasties, nu es to redzu. Un ar savu māti tu dzīvotu kā suns ar kaķi.

Fede dzirdēja, ar kādu troksni māte nolika uz galda tukšo glāzi.

— Izskatās, ka dūšas uzpravīšanai tu esi izrāvis veselu pudeli veca jēneifera. Tu esi pilnīgi traks! Bet tas velosipēds, jā, tas tikai maisās pa kājām. Jo ātrāk tiksim no tā vaļā, jo labāk. Vai nevar pasūtīt vēl vienu jēneiferi ar citronu?

— Pats par sevi saprotams, ja tev tas sagādā prieku.

— Prieku — tā tu to sauc, un vēl šajā brīdī!

— Un tomēr,— vīrišķīgi turpināja mazais cilvēks,— un tomēr tur es jutu, ka visā tajā bija kaut kas svinīgs. Ne tas, kas ir baznīcā, bet tik un tā, kā es sacīju,— svinīgs. Tai sievietei bija pilnīga taisnība.

— Es jau teicu, ka tu esi prātu zaudējis.

Fede piecēlās. Viņš gribēja aiziet, iekams kanonāde nebija sākusies.

— Es eju. Kad var pievākt to riteni?

— Tūlīt pat, ja nāksi mums līdzi.

— Nē, tad es aiziešu pēc stundiņas. Ja jūs nebūsiet mājās, es pagaidīšu uz ielas. Pagaidām uz ...

— Vai tu varētu mani saukt par tēvoci Valiju?

— Nē!— Fede nodrebēja no paša balss skanējuma, māte atpleta muti. Kā lai viņi zina, ka Valijs viņam pārāk atgādina Valdemāru? Vēl pārāk labi iekodies atmiņā, kā toreiz, pirmajā dienā, viņš izdomāja Valdemāram smieklīgu iesauku. Viņi spēlēja tādu spēli, un Valdemārs iemācīja, kā jātur elkonis, lai labāk izdarītu pagriezienu. Tu rauj par asu, aizrādīja Valdemārs, skaties, un paņēma viņu aiz elkoņa un pieturēja. Citi skārās viņam klāt, tikai kad kāvās vai lai pagrūstu, notriektu gar zemi, un nekad vienkārši tāpat, lai palīdzētu. Pirmais to izdarīja Valdemārs.

— Es teikšu tēvocis patēvs, man liekas, tā būs labi,— Fede klusām novilka. Kāda viņam daļa par šī cilvēka vilšanos.

Uz ielas viņam iešāvās prātā: vai nav nelietīgi tā iegūt velosipēdu? Tomēr ne.

Tāda sajūta, ka man radušies spārni, domāja Fede, drāzdamies pa velosipēdistu celiņu, kas gāja gar pašu dambja malu. Velosipēds bija prīmā — labi ieeļļots, spoži lakots, šaurām riepām,— vai varbūt tas godavīrs bija nolēmis vēl kādreiz savā dzīvē trenēties? Līdz šim Fede reti par kādu bija domājis ar līdzjūtību — parasti jau par sevi pašu.

Nu viņš pieķēra, ka jūt Ildzi te vienam, te otram, šodien pat — viņam bija sameties žēl gan Benija, gan patēva. Un pirms pāris nedēļām — tā puišelīša, kuru nesa uz mājām no rotajlaukuma. Varbūt pirmā reize bija jau tad, kad viņš atrada to narkomānu baržā, nē, tās vairāk bija izbailes. Vai varbūt tomēr pēc tam radās arī līdzjūtība? Nē, vienīgās atmiņas par to gadījumu tomēr bija bailes. Ka ar viņu pašu var notikt kas tamlīdzīgs. Bet, kad Bīne toreiz viņam stāstīja par Rihardu,— uzmācās līdzjūtība, pretīga, nožēlojama, arī ar bailēm atšķaidīta līdzjūtība, turklāt šķita, ka viņš zaudē kaut ko no sevis paša. Iespējams, kad iet bojā tava aklā uzticēšanās vai aklā mīlestība, tu arī pats kļūsti cits.

Dīvaini, cik viegli domāt, kad ripo tā — bez mazākās piepūles, ar pirmklasīgu riteni, pie tam vējš vēl no mugurpuses. Viņš mina pedāļus bez sasprindzinājuma, pavisam brīvi. Celiņš bija tukšs, augšā uz šosejas aizbrauca pa retam autiņam, bija mierīga dienvidus stunda. Labajā pusē stiepās zeme, kuru klāja niedres ar slotiņām galā, šie augi, ko Aferēsts dēvēja par purva cigoriņiem, tie nav ēdami, viņš teica, tie ir indīgi, puis, tos izsēj no lidmašīnām, lai zeme kļūtu auglīga, skaidrs? Aferēsts ir labs cilvēks — pilnīgi pietiek, ka viņš tev pasaka «puis», un tu jau viņam tici.

Vajag, lai cilvēki būtu labvēlīgāki cits pret citu. Tiesnese arī ir labvēlīga, vismaz tad, kad ir divatā ar tevi aci pret aci. Labvēlība — tomēr tas ir stulbs vārds. Saldensalkans. Taču labāku viņš nezināja. Viņš zināja simts smirdīgus vārdus pret vienu ... nu, jā,— draudzīgu vārdu. Agrāk viņi to sauca par puņķošanos.

Ja tā turpināsies, viņš nonāks galā visīsākajā laikā. Pāris stundās? Viņš nebija izpētījis ceļa rādītāju, tāpēc nezināja, cik te kilometru. Patēvs gan nobrīnītos. Tā glezniņa — vai tā jau pārdota? Tagad, kopš ir šis velosipēds, nav jēgas krāt naudu mopēdam. Varētu nopirkt to gleznu. Iedomājies — īsta eļļas glezna ir tavs īpašums. Godīgi runājot, tas būtu pārāk neparasti. Kāpēc gan? Neskaitāmiem ļaudīm ir gleznas, dažiem pat pilnas mājas. Arī visiem direktoriem visos internātos pie sienām karājas gleznas. Un nepilngadīgo aizstāvības tiesnešiem. Beidzot ir skaidrs, kas bija mainījies tiesneses istabā. Pie tās sienas, kur nebija grāmatu, vairs nemanīja to paklīdenīgo bērnu ar izsalkušajām acīm — tā vietā bija pakārts kaut kas spilgts ar maskām un klaunu ģīmjiem. Un nemainīgā zaļā auga vietā bija uzradusies koka statuete — trīs puišeļi., kuri spēlē bumbu. Pagriez to riņķī, un tu redzēsi, kā statuete atdzīvojas, tiesnese sacīja, ieraudzījusi, ka viņš pēta puišeļus. Viņam ļoti gribējās tā izdarīt, tomēr plaukstas palika iespiestas starp ceļgaliem. Varbūt nākamreiz.

Vēl viņa teica: kas attiecas uz mācībām, tad pagaidām tu mācīsies par Nepilngadīgo tiesību aizstāvības padomes līdzekļiem, tā to sauc. Vēlāk varbūt dabūsim stipendiju no Izglītības ministrijas vai no Jaunatnes lietu ministrijas, tiek apspriesti dažādi priekšlikumi. Tomēr centies, cik vari. Lai kā tur, mēs vēl tiksimies. Es ceru, tev nekas nav pretī? Viņš pavīpsnāja, jo patiešām — ko lai atbild uz šādu jautājumu? Bet varbūt tas nebija jautājums? Varbūt viņa gribēja teikt: mēs simpatizējam viens otram.

Likās, vējš sāk pūst no citas puses. Dambis liecās uz austrumiem, tāpēc arī vējš laikam iegriezās no sāniem. Nu vajadzēja nedaudz papūlēties. Un, lai arī parasti būtu nez cik slinks, tagad viņš ar prieku sāka mīt pedāļus.

Ja vien Starnu varētu atrast. Ar tādu nekad nevar zināt, kur viņš. Tādus sauc par brīvajiem strēlniekiem. Vai viņam ir kāda draudzene vai kas tamlīdzīgs? Neizskatās, ka viņš būtu precējies. Šķūnī ir pagrūti iekopt mājīgu sadzīvi. Tas ir pilnīgi droši, ka viņam iepatiksies dzīvot šķūnī — bez problēmām, it kā ne šis, ne tas — bet tik un tā labāk nekā tā saucamā patstāvība nožēlojamajā istabelē.

Sākumam tā restorānkafejnīca krustojumā — jādabū Stama adrese. To viņš nezināja un drīzāk nokostu mēli nekā pajautātu ģimenes aizbildniecības apvienībā, lai arī bija vizinājies kādu brīdi turp un atpakaļ tā kantora priekšā, tāpat kā gar Ineses māju — gar «Lefkoju»—, cerēdams viņu ieraudzīt. Un ko viņš darītu, ja ieraudzītu? Meitenes, vismaz tāda tipa meitenes pagaidām jāizmet no galvas. Viņam meitene nebija vajadzīga, «tāpēc ka tas tev nāktu par labu», kā reiz tā starp citu pieņemšanas laikā izteicās tas Ferlāts. Nē, viņam vajadzīga tikai tāda meitene, kurai arī viņš patiktu. Jocīgi, viņš kādu laiku tā domāja par Bīni, tad, pašā sākumā, tomēr, nē, par to vairs nav nozīmes runāt, viņus Šķir milzu attālums. Pietiek atcerēties kaut vai to praktikanti šodien tiesā — cik viņa pašpārliecināti izturējās, bez šaubām, viņas māk izdomāt skaistus vārdus. Nē, ar Bīni nekas nesanāca, un labi vien ir, to viņš apjēdza jau todien, kad bija kopā ar Inesi. Taču arī ar Inesi nekas nesanāktu, viņš gluži vienkārši nezināja, kā lai izturas viņas klātbūtnē, pret Inesi nevar izturēties tā, kā viņš bija paradis ar citām meičām,— jā, kādu laiku tas jāmet pie malas, lai cik tas būtu nepatīkami. Visas tās seksfilmas, kuras viņš noskatījies, gudrāku viņu nav pataisījušas. Par laimi, tagad lērums citu darīšanu. Turklāt ritenis vien ir ko vērts! Šonedēļ viņš gan izvizināsies līdz apnikumam. Velosipēds un sīka pašpalīdzība — pagaidām pietiks.

Kas par cilvēku šis Stams ir īstenībā?

Kad Fede iegāja šķūnī, Ansis Stams, guļamtīklā zvārodamies, dzēra alu un ar otru roku vicināja sarullētu avīzi. Atklājās, ka tas nav vesels šķūnis, bet gan tikai ar aizslietņiem atdalīta puse, un tomēr vietas bija neticami daudz.

— Tā,— sacīja Stams.— Es tevi gaidu, cik labi, ka tu atnāci.

Viņš izskatījās tieši tāds pats kā toreiz, kad Fede viņu ieraudzīja pirmo reizi: violetās biksēs un ar krustu uz kailajām krūtīm.

— Vai šis krusts kaut ko nozīmē?— jautāja Fede.

■-r Nē, man tas gluži vienkārši patīk. Labs roku darbs. Vai tev ir kaut kas pret to?

— Nekas noteikts,— atteica Fede,— bet vienā no internātiem mums bija jāiet baznīcā, un izvēle bija tāda: pa labi — vikārs, pa kreisi — baznīckungs, cita nekā. Bet tieši tad man gribējās kaut ko citu.

— Paņem sev alu un atrodi kādu tabureti vai kasti vai uzkar otru guļamtīklu — tie vēl no veciem laikiem, tāds buraudekls nav noplēšams.

Fede nebija atnācis apspriest buraudekla kvalitāti.— Tātad viņi te bija?— viņš vaicāja.

Sarunu biedrs uzreiz zināja, ko viņš ar to domājis.

— Protams, vai tad viņi tev neizstāstīja — šie ļaudis no Ģimenes aizbildniecības apvienības? Grūts nosaukums. Es nekad nelietoju tik garus nosaukumus. Nu, labi, viņi te bija, teiksim tā, viens no viņiem te noteikti bija. Sociālās aprūpes kalpotāja — patīkama sieviete. Viņi, bez šaubām, ir visādu šķirņu un visādu lielumu. Kāpēc tu stāvi kājās? A, tā labāk.

Fede piemetās uz otrādi apgāzta kartupeļu groza.— Un tālāk?— viņš noprasīja.

— Tā, tālāk. Viņa bija ļoti patīkama sieviete, taču es teicu —«nē». Es negribu sevi saistīt ar tamlīdzīgu padarīšanu. Man šķiet, tuvāk apskatoties, viņi arī paši atteiktos no manas kandidatūras. Nu jā, kā lai tur būtu — par tavu aizbildni es negribu kļūt. Viņi tev izstāstīja manu priekšlikumu? Ja tu stingri esi izlēmis apmesties šeit, jaunajos polderos ...

— Es drīkstot te pagaidām dzīvot.—Fede aplaida acis visapkārt. Un uzreiz pavaicāja sev: kur? Viens kakts bija virtuve, otrs — ēdamistaba, trešajā, kur viss mētājās juku jukām, bija darbnīca, ceturtajā tika žāvētas puķes.

— Tās ir manas sievas puķes, uz kurām tu skaties. Tu viņu ieraudzīsi, kad viņa atgriezīsies no darba. Viņa trīs stundas dienā strādā tā restorāna virtuvē. Atceries?

Fede pamāja, viņam tas vēl pārāk skaidri bija prātā.

— Tu vari apmesties augšā, bēniņos, mēs tur izcirtīsim logu, pa to tu varēsi skatīties taisni debesīs. Un, ja tu gribi, es tur pakāršu to gleznu, kas tev tik ļoti iepatikās, tikai man tevi jābrīdina — ja tu pārāk ilgi tajā raudzīsies, tad nekā tajā nesaskatīsi. Tā tev apniks. Tas ir tāpēc, ka es esmu viduvējs gleznotājs. Man ir neliels talants, bet liels darba prieks, tā, lūk! Runāsim labāk par tevi. Kā tu atkūlies šurp un kāpēc tieši šodien?

— Šodien no rīta tika pieņemts lēmums par aizbildniecības pagarināšanu, un viņi man pateica, ka esot viens cilvēks — jūsu draugs, turklāt pilnīgi nejauši es dabūju riteni. Jā, es neko īsti neesmu izlēmis, atbraucu tāpat vien. Tas notika piepeši, iepriekš neko nebiju izdomājis.

— Nu, labi. Bet tad arī man ir viena pēkšņa ideja.— Stams pārmeta kājas par tīkla malu un, piecēlies sēdus, nedaudz salīka uz priekšu un ievaidējās.— Sātana mugura, galīgi čupā. Pagaidi!

Tad viņš palēnām atliecās un atkal izskatījās kā iepriekš.

— Brauksim abi kopā. Sievai atstāsim zīmīti, ka dodamies uz Shoklandi. Viņa visu sapratīs pareizi.— Stams savilka kaut kādus ķeburus uz papīra strēmeles, nolika zīmīti uz virtuves galda un sāka meklēt kurpes.

Fede tobrīd minēja mīklu: «Dodamies uz Shoklandi?»

Jau pēc pusstundas viņi stāvēja, pārliekušies pār pamatīgu dēļu žogu, kas Shoklandes salu sargāja no jūras puses, un vēroja laukus tur, lejā. Kādus divdesmit soļus abiem aiz muguras atradās sena baznīciņa, tagad muzejs. Seni kapi, seni lielgabali, seni enkuri, aka, no laukakmeņiem un oļiem izliktas taciņas, šur un tur — sazin kādas ēkas, virpuļvārtiņi, pa kuriem vasaras tūristi nokļuva salā. Viņi bija gājuši pa citu taku un tikuši iekšā no otras puses, atstādami savu klebermašīnu stāvvietā pie prāmja.

— Tu, protams, nenieka nesaproti?

— Nē.

Vai Stams domā skatu no šejienes, no šī augstuma, ļīdz apvārsnim redzamos arumus? Tāpēc ka šis skats, tas atkal bija tas plašums, kas Fedi tik ārkārtīgi vilināja. Toties visas tās veclaicīgās mantas viņu nepavisam neinteresēja. Ko patlaban dara šis sagrabējušais lielgabals?

Stams pārtvēra viņa skatienu.— No šī lielgabala šāva, kad vētra salas iedzīvotājiem kļuva par spēcīgu un jūra viņus draudēja noslīcināt. Vai tad tu nezini to veco dziesmu? «Reiz baznīckungs no Irkas par Shoklandi aizlūgt gāja, bet savu lūgsnu viņš aizmirsa, kad jūra tai pāri klājās»?

— Es pat nevaru to iedomāties,— Fede strupi atteica.

— Un tomēr pagājis pavisam īss laiks, kopš te viss bija zem ūdens. Apritējusi tikai viena cilvēka dzīve, kopš te ir iekopta dāsna aramzeme. Un jūras dibenā atrastas ne vien bojā gājušu kuģu atliekas, enkuri, caurules, māla trauki, makšķerāķi bet arī. .. nāc, ejam!

Viņi aizgāja līdz bijušajai mācītājmājai, kas bija piebūvēta baznīcai klāt. Zem apgāzta puķupoda atrada atslēgu. Gai* teņa labajā pusē bija atvērtas durvis uz mājīgu, pieblīvētu istabu, kurā Fede ar ziņkāri ielūkojās. Stams jau vēra vaļā durvis gaiteņa galā, pa tām viņi tika baznīciņā, no augstajiem logiem krītošās gaismas straumes pašā vidū. Bija vēsi, aiz logiem auga veci koki ar tumšzaļām lapām.

— Bet te taču ir muzejs,— ieminējas Fede.

— Tieši tā. Tu tagad paskaties, kas tev te liekas visinteresantākais.

Fede paraustīja plecus. Tomēr sāka gan lūkoties apkārt. Bez kādas kārtības te bija izlikti gigantiski kauli, stihijas nobrūnināti, saplaisājuši kā pārkaltis koks — tādi varēja kalpot par ieročiem. Mamuta lāpstiņa, līdzās uzzīmēts mamuts, kurš slāj pa sniegu.

Galu galā viņš krietnu brīdi nostāvēja pie sumbra galvaskausa ar fantastiskiem ragiem. Vai patiešām senāk tādi lopiņi klīda pa šo apgabalu? Tad taču tas noticis vēl pirms tam, kad te radās jūra, pirms tūkstošiem un tūkstošiem gadu. Un visu šo laiku jau bijuši cilvēki. Varbūt jā, varbūt nē, viņš precīzi nezināja, tur pa vidu vēl bija tāda lieta kā ledus laikmets. Un tagad dzīvoja viņš pats.

Fede ilgi stāvēja, aplūkodams vitrīnas, taču tekstus viņš nelasīja. Viņš bija pārāk pārņemts ar sevi pašu, lai gan beidzot apkārtējais viņam sāka rādīties visnotaļ ietekmīgs. Stams staigāja, rokas aiz muguras aizlicis, un pētīja vitrīnas ar viduslaiku krūkām. Pēdīgi Fede pagriezās pret viņu.

— Kas ir, tas ir — tava paša dzīve ir viens smieklīgi īss mirklis,— viņš ierunājās.

Stams pamāja.

Fede nezināja, ko vēl varētu pievienot jau teiktajam, kaut gan iespaidu viņam bija pietiekami. Pēc brīža viņš attapās:

— Klau, kāpēc tu, godīgi sakot, mani te atvedi?

Pašam negaidot, bet bezgala dabiski viņam iznāca «tu».

Stamam tas likās pats par sevi saprotams.

— Es uzskatu, ka ļoti svarīga ir laika apjegsme,— viņš sacīja,— lietu attīstība, pārmaiņas. Cilvēki ir pārāk aizņemti ar daudz ko. Pārāk aizņemti ar sevi. Kaut ko vienu grib lauzt, kaut ko citu grib sakārtot. Par to īso mirkli tev pilnīga taisnība. Es arī uzskatu, ka šo īso mirkli vajag padarīt cik iespējams patīkamāku.

Muzeja šaurībā Stams pagājās nedaudz uz priekšu un nostājās tajā vietā, no kuras kādreiz Shoklandes zvejnieki bija klausījušies mācītāja sprediķus.

Fede baidījās, ka Stams varētu sākt lasīt sprediķi — tos nu gan viņš savā mūžā ir pietiekami dzirdējis. Noraudzīdamies Stama mugurā, Fede domāja: ko viņam no manis vajag?

— Paskaties uz šito,— Stams viņu pasauca,— pirmie cilvēki šajā zemē bija briežu mednieki, kuri te ieradās tikai kādus desmit tūkstošus gadu pirms Kristus dzimšanas.

— Ko tu saproti ar vārdu «patīkamāku»?— Fede viņu pārtrauca.

— Jā, ko gan es ar to domāju? Man šķiet, nevajag vēlēties pārāk daudz. Drusciņ tomēr visu atstāt pašplūsmai. Kaut gan — nedrīkst pilnībā ļaut liktenim vaļu. Tā sīki pielabot, ja nepieciešams. Un bez naida par vecajām pārestībām skatīties nākotnē. Es pats tā rīkojos un arī tev varu ieteikt. Un vispirms jau — gūt baudu no tā, ko dari.

— Viegli pateikt. Vēl jau papriekš jārod izdevība gūt.

— Tev ir tāda izdevība, tu mācīsies amatu, es tagad tīšām izvēlējos vecmodīgu vārdu — amats. Pacenties kļūt par amatnieku. Pacenties tehniskajā skolā izvēlēties to virzienu, kurā tu ar laiku varētu radīt kaut ko savu vai, ja gribi, ražot kaut ko savu. Neļauj, lai tev uzveļ pienākumus, kam nav sakara ar visu pārējo, ko tu dari. Tiklīdz tas notiks, tu vairs nevarēsi attīstīties pats savā darbā, ja tu saproti, ko es ar to gribu teikt.

Fede klusēja, viņš nebija īsti pārliecināts, vai ir jēga atcirst: «Ej pupās ar savu sprediķi!»— jo šis tas svarīgs tomēr tur bija ietverts; vai varbūt aizrādīt: tu vari runāt, cik patīk, tu, tev ir savs darbs, sava sieva, savs lieliskais šķūnis, jā, viss, ko vajag; vai vēl citādāk: par manu aizbildni tu gan negribēji kļūt, vai ne? Fede klusēja tieši tāpēc, un visas šīs domas joņoja pa galvu, līdz viņš pamanīja, ka Stama seja izplūst platā smaidā — savādi, jo smiekli nebija dzirdami. Fede sajuta, ka kļuvis par jautājuma zīmi, un sastinga.

— Tā ir taisnība, es negribu būt par tavu aizbildni, es negribu būt par aizbildni nevienam, es negribu norādīt un dot virzienu. Tev pašam tas jāizvēlas. Ceļa rādītājus tu sastapsi bieži, tie ir visur, to pat ir vairāk, nekā vajag, bet tev jābūt uzmanīgam un jāizvēlas pašam. Taču pēc likuma kādam tev jābūt blakus. Tāpēc es apspriedos ar savu labu draugu, viņam ir ausis—es domāju šī vārda burtiskajā nozīmē — ausis, lai tevi uzklausītu. Kad tu gribēsi papļāpāt ar viņu, viņš tevī klausīsies. Klausīties viņš māk lieliski, tikai runā gan maz. Tālāk — viņš, tāpat kā es, rod baudu savā darbā. Un viņš droši zina, ko grib un ko — ne. Tas ir pats labākais viņa raksturojums, ko es tev varu izsniegt. Jā, vēl kas. Viņa ļaužu atsauksmes par viņu arī ir ļoti labas.

— Viņa ļaužu?— Un atkal, iepriekšējās neuzticības pārņemts, Fede iedomājās internāta personālu vai ko tādu.

— Viņš ir karalienes īpašumu pārraugs. Dzīvo Drontē, visur strādā viņa ļaudis, kuru namos viņš ir savs cilvēks — vēl nav paspējis pārkāpt pār mājas slieksni, kad tie jau vāra viņam kafiju vai zupu. Patlaban viņš dzīvo šeit, un tieši tāpēc, bet ne visa šitā pēc,— Stams ar roku aplaida loku, norādīdams uz vitrīnām,— es atvedu tevi šurp. Vakarā mēs atkal atgriezīsimies uz šejieni, un tad jau vienīgi tādēļ, lai viņu apciemotu. Viņš te dzīvo tikai pagaidām. Muzeja sargs,— Stams norādīja uz dzīvojamo namu, kuram abi bija gājuši cauri,— pašreiz ir sešu mēnešu mācību atvaļinājumā, tāpēc viņš te dzīvo. Vakarā jums labi vienam otrs jāapskata. Un, ja jūs būsiet viens otra gaumē, tad, kā es sapratu, vēlreiz ieradīsies sociālās aprūpes kalpotāja, lai nokārtotu oficiālo pusi, tā teikt. Par laimi, viņa neslimo ar sarežģītas profesionālās valodas bramanību un tukšvārdību, ar ko viņas profesijas pārstāvji parasti atšķiras no pārējiem ļaudīm — es esmu ar to saskāries — ak, kā tādi var iezāģēt! Turklāt viņi vēl īpaši izrādās, ja nav sevišķi gudri. Vienīgais — viņa šo saliņu kādreiz bangojošās jūras vidū uzskata par simbolisku. Es gan aizrādīju: aizmirstiet visu savu simboliku, tagad te ir visparastākais zemnieku novads ar ievērojamām vietām, kuras interesē tūristus; mūsdienu cālītis vēl jums piebilstu — ejiet ratā ar savu simboliku.

Viegli smaidīdams, viņš uzmeta Fedem jautājošu skatienu. Taču Fede uz to nereaģēja.

— Tieši tāpat domāju arī es pats,— turpināja Stams,— bet viņa — viņa apvaicājās: vai es drīkstu? Visu drīkst, es atbildēju. Un tad viņa aizgāja uz veikaliņu, lai nopirktu flaneli, no kā uzšūt tējkannas sildītāju. Es esmu veca tējasmīle, viņa teica, un vēl man patīk sarkanais vīns. Man arī patīk, es pievienojos un devu mājienu par kādu glāzīti. Un mēs kopā iedzērām pa glāzei. Tiesnese būtu apmierināta ar tādu lietas kārtošanu, viņa piezīmēja. Un tad mēs abi sākām smieties! Tu viņu pazīsti?

— Vienreiz redzēju lietas izskatīšanā,— Fede atcirta.

Staras, kā Fedem sāka likties, nu runāja par daudz. Viņa

paša domas grozījās ap vārdiem «karalienes īpašumu pārraugs». īpašumu pārraugs — tas attiecas uz mežiem un tamlīdzīgi. Valsts mežu pārvalde? Mežs polderī? Tiesa, šur un tur viņam bija gadījies redzēt nesen stādītus kokus. Tiem vēl bija jāaug. īpašumu pārraugs .. .

Stams devās atpakaļ uz mācītājmājas durvīm.

— Vai es drīkstu vēl drusciņ te palikt?— jautāja Fede.

— Dari, kā zini. Es pagaidīšu ārā.

Muļķīgi, es daudz ar viņu pļāpāju, atzina Stams, sēdēdams niedru krēslā, kas stāvēja pie viena no ēdamistabas logiem. Smēķēdams pīpi, viņš domāja par paša jaunību, par kuru pagaidām vēl Fedem netaisījās stāstīt. Par nelaimes signāliem, kurus viņš, bērns būdams, raidīja apkārtējiem un kurus neviens nedzirdēja, par to skolotāju, kurš galu galā viņu izvilka no zaņķa. Un par tiesnesi, kurš nosūtīja uz mākslas skolu. Viņa tiesnesis bija īsts patriarhs ar sirmu bārdiņu, spurainām uzacīm, jautru skatienu aiz zaigojošiem briļļu stikliem, un viņš mācēja teikt patiesību acīs. Toreizējā patiesība likās vienkāršāka nekā tagadējā. Un toreizējie nepilngadīgo aizstāvības tiesneši, kuru bija tikai saujiņa, laikam atšķīrās no tagadējiem.

«Mēs arvien vairāk uzņemamies darba sabiedrisko daļu,» bija paskaidrojusi sieviete ar sarkanā flaneļa paciņu rokās, «un nepilngadīgo tiesību aizstāvības tiesnesis nu kļūst par tādu kā ķildnieku samierinātāju.»

Vai tas cālītis vēl ilgi klīdīs pa muzeju? Viņu vajadzēja tur atstāt vienu pašu, tas bija acīm redzams. Labi, pagaidām viņš te ir lieliski iekārtojies. Stams pameta acis uz lielgabalu. Tas gan runāja skaidrā valodā, ja radās nepieciešamība.

Kad viņi gāja atpakaļ pa oļu taku, Stams iejautājās:

— Klau, Fede, vai tu zini, kas ir ķildnieku samierinātājs?

— Ne mazākās nojausmas,— sacīja Fede.

— Dīvaini,— novilka Stams.

— Pasaulē ir daudz dīvaina,— noburkšķēja Fede. Viņam tomēr muzejs bija sācis likties pārāk smacīgs — tik gara pagātne, pēc tam paša īsā nākotne — kas no tā visa iznāks?

Stāvoklis 1972. gada sākumā.

Rihards: mēnešiem ilgi nedevās rokā ne Adriānam Hofer-sam, ne puišiem no Narkomānijas apkarošanas centra, līdz beidzot, gaūgi novājējis un uz nāvi slimsf tika atrasts kādā pavārtē pavisam citā pilsētā. Pēc nogādāšanas slimnīcā viņam atklāta aknu ciroze. Faktiski beigts cilvēks.

Marjana: izbēgusi no Neprecēto māšu nama, aizturēta autobusa pieturā ar čemodānu, pilnu ar nozagtām bērnu rotaļlietām un divām grūtnieču kleitām, ko viņa nozagusi savām kaimiņienēm. Tas izraisīja tādas meiču dusmas, ka direktore neiedrošinājās ielaist viņu namā vēl kaut uz vienu nakti. Steigšus izsauktā sociālās aprūpes kalpotāja, apspriedusies ar inspektori un piezvanījusi tiesnesim, nolēma Mar-janu nogādāt Glābšanas Armijas namā, kur viņu bija ar mieru pieņemt. Tur mēnesi pirms termiņa viņa dzemdēja veselīgu puiku, no kura nedomā šķirties.

Olivija: atkal nodota audžuģimenē, kur viss rit daudzmaz mierīgi, jo audžuvecāki neprasa no viņas pārmērīgi daudz. Vispirms viņa iekārtojās darbā zvēraudzētavā, bet tagad jau divus mēnešus strādā par izpalīdzi benzīntankā. Viņa regulāri tiekas ar aizbildni, māti un māsām, kuras pastāvīgi apciemo viņas audžugimeni. Par tēvu vairs neko nav dzirdējusi.

Inese: otro gadu mācās par bērnudārza audzinātāju. Vasarā labprātīgi strādāja bērnu siūtē. Saskaņā ar tiesneša norādījumiem viņa dzīvos internātā, kamēr pabeigs mācības. Tiklīdz viņa būs ieguvusi izglītību, pārcelsies pie mātes un sameklēs darbu kaut kur tuvumā. Arī ar māti ir labāk. Un tomēr Inesi tāpat kā viņas māsu Hērtreiju moka vainas apziņa, ka šī pakļāvīgā, nolaidīgā sieviete ir viņu māte.

Fede: ar grūtībām pievārē kursus, kuri dod tiesības iestāties Augstākajā tehniskajā skolā. Viņam radusies doma par Mežniecības skolu. Viņa aizbildnis neziņo tiesnesei neko vairāk kā vienīgi to, ka viss ir normāli. Tā kā aizbildniecības apvienības ierēdnes sniegtā papildinformācija ir bijusi pietiekami izsmeļoša, tiesnese neuzstāj, lai ziņojumi būtu sīkāki.

Bine: izmeta gadatirgū atrasto plīša sunīti atkritumu spainī.

No nīderlandiešu valodas tulkojusi INESE PAKLONE

ЛОВУШКА ДЛЯ ЗОЛУШКИ

Повести зарубежных писателей для молодежи

Рига «Спридитис* 1990 Составитель Инта Шмите Художник Индулис Гайланс

ИБ № 5568

Ārzemju rakstnieku stāsti jaunatnei LAMATAS PELNRUŠĶĪTEI Sastādītāja Inta Smite Redaktore Gaida Līvensone Mākslinieciskais redaktors Modris Adumāns Tehniskā redaktore Ingrīda Barviģe Korektore Anita Pleikšne

Nodota salikšanai 21.03.89. Parakstīta iespiešanai 28.07.89. Formāts 84 X 108/32. Tipogrāfijas papīrs № 2. Taims garnitūra. Augstspiedums. 17,64 uzsk. iespiedi.; 17,95 uzsk. krāsu nov.; 20,59 iz-devn. 1. Metiens 50 000 eks. Pasūt. № 315—5. Cena 2 rb|. 10 kap. Izdevniecība «Sprīdītis», 226047 Rīgā, Aldaru ielā 2/4. Izdcvn. № 187/33226/J-2958. Iespiesta tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Nozares skaitļošanas centram. Programmētāja O. Izotova.

La 328 Lamatas Pelnrušķītei: [Stāsti]/Sast. I. Šmite.— R.: Sprīdītis, 1990. — 335 Ipp. — (Ārz. rakstnieku stāsti jaunatnei).

ISBN 5—410—00125—7

4703000000—186 L--------156—89

M805(ll)—90 84(0)6-44

1

Brūna krāsvielā.

2

Pec Fārenheitā.

3

1 stons — apmēram 6,33 kilogrami.

4

Akrs — apmēram 0,4 ha.

5

1 jards—91,4 cm.

6

Vīnkoku kaitēklis — lapu uts.

7

1 galons = 4,5 litri.

8

Istaba, maja, mašīna, balta. (Tulk. no it. vai.)

9

Psihiatriskā slimnīca Parīzē.

10

Florence, Roma, Neapole. (Tulk. no it. vai.)

11

Dārgā. (Tulk. no it. vai)

12

Uzraksts čeka, vekseļa u. tml. dokumenta otra puse; apliecina tā pāriešanu citas personas rokās.

13

Sveikil (Tulk. no it. vai.)

14

Sveiki, dārgā! (Tulk. no it. vai.)

15

Mafo (Middelbaar algemeen voortgezet onderwijs)— nepilna vidusskola, mafo diploms nedod tiesības iestāties augstskolā.

16

Hafo (Hoger algemeen voortgezet onderwijs)— pilna vidusskola, hafo diploms dod iespēju iestāties augstskolā.

17

Die Biene — bite (tulk. no vācu vai).

18

Nīderlandes skolas ir desmitballu vērtējuma sistēma.

19

Krakeri — ļaudis, kuri patvaļīgi uzlauzuši un ieņēmuši neapdzīvotus namus, lai komūnas ietvaros radītu sociālo saišu jaunas alternatīvas formas. Krakeru kustību radījis jauniešu bezdarbs, dzīves apstākļu pasliktināšanās un neapdzīvoto māju skaita vairošanās sakarā ar īres maksas paaugstināšanos.

20

Hašs — hašišs, žargona saīsinājums.

21

Jēneiferis — holandiešu kadiķogu degvīns.

Content

Smite Inta Ārzemju rakstnieku stāsti jaunatnei. Lamatas Pelnrušķītei

HELĒNA VILSONE

STIPENDIJA

GARĀ ŠĪLA

BALTA ZEĶE

PIRMAIS PILSONIS

BALTAIS ĶENGURS

PĀRAUGSME

DŽUNGĻI — ZAĻIE

BALTAIS TAURENITIS

ATKRITĒJI

SVĒTDIENAS SKOLAS PIKNIKS

SEBASTJENS ŽAPRIZO. LAMATAS PELNRUŠĶĪTEI

ANA RITHERSA FAN DER LŪFA ES ESMU FEDE

1