Galbraits Roberts

Ļaunuma raža

Roberts Galbraits

Ļaunuma raža

Nav gan skaidrs, kāpēc Harija Potera māmiņa Dž. K. Roulinga raksta ar šo pseidonīmu, ja tāpat visi zina, ka tā ir viņa, taču jāatzist, ka autores kriminālromāni kļūst aizvien šaušalīgāki. Saturieties grāmata brīžam pārspēj negantāko iztēli!

Žurnāls “Santa”

Roberta Galbraita trešajā romānā mēs atkal satiekamies ar privātdetektīvu Kormoranu Straiku un viņa palīdzi Robinu Ellakotu -diviem spilgtiem un pārliecinošiem varoņiem, kurus vairums lasītāju ir iemīļojuši jau kopš romāna "Dzeguzes sauciens”. Viņi abi ir sekmīgi izmeklējuši skaļas un sarežģītas krimināllietas, cenšoties saglabāt stingru robežu starp profesionālo un privāto dzivi, kas katram ir sava un ne bez problēmām. Trešā romāna sižets savērpjas teju neatšķetināmos mezglos: briesmas, kuras vienmēr gaida tepat aiz stūra, šoreiz ir tik skaudras kā vēl nekad, jo apdraudēta ir pašas Robinas dzīvība. Sākas baisa deja uz naža asmens, un Roberts Galbraits, kā jau liels meistars, noslēpumu atklāj tikai pašās beigās — pēc tam, kad mēs ar aizturētu elpu esam sekojuši Kormoranam un Robinai šajās medībās, kur līdz pēdējam nekļūst skaidrs, kurš ir mednieks un kurš medījums.

Silvija Brice

Šonam un Metjū Harisiem

Dariet, ko gribat ar šo veltījumu, bet tikai -tikai -

nelietojiet to uzacīm

Es nozagšu to, ko rādīsi tu, Un, zini, nelūgšu piedot. Tu būsi mana tūlīt.

Es kalpoju ļaunumam.

I choose to steal what you choose to show And you know I will not apologize -You’re mine for the taking.

I’m making a career of evil...

Blue Oyster Cult, “Career of Evil" Lyrics by Patti Smith

1

2011

ŠI nav mīlas vasara.

This Ain't the Summer of Love

Viņam nebija izdevies nomazgāt nost visas asinis. Zem kreisās rokas vidējā pirksta naga kā iekava stiepās tumša līnija. Viņš ņēmās knibināt to laukā, lai gan bija itin patīkami uz to skatīties kā uz piemiņu no vakardienas izpriecām. Kādu minūti nesekmīgi centies izmazgāt asinis no panadzes, viņš iebāza pirkstu mutē un sūca. Dzelzs piegarša atsauca atmiņā to, kā bija smaržojusi šalts, kas strauji izšļācās uz flīžu grīdas, nošļakstīja sienas, samērcēja viņam džinsus un pārvērta firziķsārtos vannas dvieļus pūkainus, sausus un akurāti salocītus par asiņainām lupatām.

Šajā rītā krāsas likās košākas un pasaule skaistāka. Viņš jutās mierpilns un pacilāts, it kā būtu uzsūcis sevi to sievieti un viņas dzīvību. Kad esi viņas nogalinājis, viņas pieder tev, iegūtas daudz pilnīgāk, nekā to ļautu sekss. Redzot nāves mirkli, tiek

sasniegta tik dziļa intimitāte, kādu savā tuvībā nespēj izjust divi dzīvi cilvēki.

Ar tīksmes pilnu satraukumu viņš apcerēja to, ka neviens nezina, ko viņš ir izdarījis un ko plāno darīt tālāk. Gandarīts un mierpilns, viņš sūkāja vidējo pirkstu, ar muguru atbalstījies pret silto mūri blāvajā aprīļa saulē, un vēroja namu pretējā ielas pusē.

Nams nebija nekāds lepnais. Parasts nams. Jā, protams, mitināties tajā droši vien bija patīkamāk nekā viņa mazajā dzīvoklītī, kur melnos atkritumu maisos bija sabāztas vakardienas asiņainās drēbes, kas sakaltušas gaidīja sadedzināšanu, bet aiz caurules likuma zem izlietnes bija aizsprausti mirdzoši, ar balinātāju noberzti naži.

Nama priekšā atradās mazs dārziņš ar melnu apžogu un sen nepļautu mauru. Divas baltas ārdurvis ar šauru atstarpi pa vidu liecināja, ka trīsstāvu ēka ir sadalīta divos dzīvokļos augšējā un apakšējā. Pirmajā stāvā dzīvoja meitene, vārdā Robina Ellakota. Viņš bija papūlējies izdibināt meitenes vārdu, tomēr domās tik un tā dēvēja viņu par Sekretāri. Meitene nupat bija pavīdējusi aiz erkera loga, viegli atpazīstama, pateicoties košajiem matiem.

Sekretāres vērošana bija bonuss, patīkama piedeva. Iegadījās pāris stundu brīva laika, tāpēc viņš bija nolēmis atbraukt un paskatīties uz Sekretāri. ŠI bija atpūtas diena starp vakardienas triumfu un rītdienu, starp veikuma sniegto gandarījumu un uzbudinošajām turpinājuma gaidām.

Negaidīti atvērās durvis labajā pusē, un pa tām iznāca Sekretāre kāda vīrieša pavadībā.

Joprojām atspiedies pret sasilušo mūri, viņš pagrieza galvu sānis un raudzījās tālumā, it kā gaidītu nākam draugu vai paziņu. Tie abi nepievērsa viņam uzmanību un plecu pie pleca devās prom pa ielu. Minūti pagaidījis, viņš nolēma sekot.

Sekretārei mugurā bija plāna jaciņa, kājās džinsi un zābaciņi ar zemu papēdi. Garie, viļņainie mati saules gaismā ieguva rūsganu nokrāsu. Viņam šķita, ka pārīša attiecībās valda zināms vēsums abi nesarunājās.

Viņš labi prata atšifrēt cilvēkus. Bija atšifrējis un apbūris arī to meiču, kura vakar bija nomirusi starp asiņainajiem firziķkrā-sas dvieļiem.

Viņš soļoja nopakaļ pārītim pa garo ielu starp dzīvojamām mājām, rokas sabāzis kabatās, bez kādas steigas, it kā dīki dotos uz veikaliem, tumšās brilles šajā saulainajā rītā izskatījās gluži dabiski. Koku zarus liegi šūpoja viegls pavasara vējiņš. Ielas galā pārītis nogriezās pa kreisi platā, dzīvā ielā, kur rindojās biroju ēkas. Augstu virs galvas saulē zvēroja lokšņu stikla rūtis, kad viņi gāja garām Ilingas municipalitātes namam.

Sekretāres dzīvokļa biedrs vai mīļākais, vai kas nu viņš tāds bija ar asi iezīmētu profilu un stūrainu zodu -, beidzot kaut ko teica. Viņa atbildēja īsi un bez smaida.

Sievietes ir tik sīkmanīgas, zemiskas, netīras un seklas. Nīgras mātītes visas kā viena, to vien gaida, lai vīrieši tām nemitīgi izdabā. Tikai gulēdamas tavu acu priekšā beigtas un tukšas, tās top neaptraipītas, noslēpumainas un pat brīnišķas. Un pieder vienīgi tev, jo nespēj ne strīdēties, ne pretoties, ne aiziet; tu vari darīt ar tām, ko vien vēlies. Pēc tam kad viņš bija nolaidis vakarējam līķim visas asinis, tas bija kļuvis smags un ļengans viņa rotaļlieta dabiskā lielumā, viņa lelle.

Viņš sekoja Sekretārei un tās draugam caur tirdzniecības centra “Arkādija” drūzmu, slīdēdams tiem nopakaļ kā rēgs vai dievs. Vai sestdienas pircēju pūlis vispār varēja viņu redzēt? Varbūt viņš bija pārvērties, kļuvis divkārt dzīvs un neredzams?

Abi sasniedza autobusu pieturu. Viņš grozījās tuvumā, izlikdamies, ka skatās iekšā pa indiešu restorāna pavērtajām durvīm, aplūko augļu stendu pie pārtikas veikala, pēta prinča Viljama un Keitas Midltones kartona maskas, iekarinātas preses bodītes skatlogā, bet pats vēroja pārīša atspulgu rūtī.

Tie posās braukt ar astoņdesmit trešo autobusu. Viņam kabatās nebija necik daudz naudas, taču vērot Sekretāri bija tik patīkami, ka negribējās, lai tas beidzas tik drīz. Abiem pa pēdām iekāpis autobusā, viņš dzirdēja vīrieti pieminam Vemblijas Centrālo staciju. Nopircis biļeti, sekoja abiem uz augšējo stāvu.

Pārītis atrada divas brīvas vietas pašā priekšā. Viņš apsēdās turpat netālu, blakus īgnai sievietei, kura bija spiesta pavākt malā savus iepirkumu maisiņus. Pasažieru murdoņu brīžam pārskanēja abu balsis. Kad viņi nesarunājās, Sekretāre bez smaida skatījās pa logu. Viņš nešaubījās: tai nemaz negribas braukt turp, kurp nu abi brauc. Kad Sekretāre atglauda no pieres matu šķipsnu, viņš pamanīja tai pirkstā saderināšanās gredzenu. Tātad šī drīz precēsies... vismaz pati tā domā. Viņš paslēpa vīpsnu aiz jakas apkakles.

Caur notašķītajiem autobusa logiem iespīdēja silta dienas-vidus saule. Iekāpa bariņš puišu un aizņēma apkārtējās sēdvietas. Dažiem mugurā bija sarkanmelni regbija krekliņi.

Piepeši viņam šķita, ka saulainā diena apmācas. Šie krekli ar pusmēness un zvaigznes attēlu modināja nepatīkamas asociācijas. Tie atsauca atmiņā laikus, kad viņš nebūt nebija juties kā dievs. Negribējās, lai šo laimīgo dienu aptumšo un aptraipa vecas atmiņas, nelāgas atmiņas, taču pacilājums pēkšņi izgaisa. Uzbangoja dusmas; viens no pusaudžiem sastapa viņa skatienu, satrūkās un steigšus novērsās. Viņš piecēlās un devās uz kāpņu pusi.

Līdzās autobusa durvīm pie stieņa cieši turējās tēvs ar mazu dēlēnu. Pakrūtē eksplodēja dusmas: arī viņam varētu būt dēls. Vai, pareizāk sakot, joprojām varētu būt. Viņš iztēlojās, kā puisēns stāv blakus un dievinoši raugās augšup uz viņu kā uz varoni taču viņa dēls bija sen zudis, un pie tā bija vainīgs viens vienīgs cilvēks, vārdā Kormorans Straiks.

Viņš atriebsies Kormoranam Straikam. Iznīcinās šo cilvēku.

Izkāpis uz ietves, viņš paskatījās uz autobusa priekšējiem logiem un vēl pēdējo reizi paguva ieraudzīt Sekretāres zeltaino galvu. Tas nekas, pēc nepilnām divdesmit četrām stundām abi saredzēsies atkal. Šī doma palīdzēja apslāpēt spējo niknumu, ko bija izraisījuši Saracens līdzjutēju krekliņi. Autobuss aizrūca prom, un viņš sāka soļot pretējā virzienā, pa ceļam mierinādams sevi.

Viņam bija brīnišķīgs plāns. Neviens to nezināja. Nevienam nebija nekādu aizdomu. Un mājās, ledusskapī, viņu gaidīja kaut kas pavisam īpašs.

2

Akmens nemēdz ielidot pa logu līdz ar skūpstu.

A rock through a window never comes with a kiss.

Blue Oyster Cult, “Madness to the Method”

Robina Ellakota, divdesmit sešus gadus veca, bija saderināta jau vairāk nekā gadu. Kāzām bija vajadzējis notikt pirms trim mēnešiem, taču topošās vīramātes pēkšņās nāves dēļ tās nācās atlikt. Šajos trijos mēnešos bija noticis daudz kas. Robina prātoja, vai abi ar Metjū saprastos labāk, ja būtu mijuši laulību zvērestus. Vai abi strīdētos mazāk, ja līdzās līgavas safīra gredzenam, kas tagad bija kļuvis drusku vaļīgs, mirdzētu arī laulības riņķis?

Pirmdienas rītā laipodama ap būvgružu kaudzēm Totnem-kortroudā, Robina domāja par vakardienas ķildu. Sēklas tai bija iesētas jau pirms tam, kad abi atstāja māju, lai brauktu uz regbija maču. Robina un Metjū acīmredzot saķīvējās ikreiz, kad satikās ar Sāru Šedloku un viņas draugu Tomu; Robina uz to norādīja, kad strīds, rūdzis kopš regbija spēles, turpinājās vēl krietni pāri pusnaktij.

“Dieva dēļ, Sara tīšām provocēja skandālu vai tad tu nesaproti? Tieši Sāra jau prašņāja par viņu vienā laidā un nelikās mierā, neba nu es to iesāku...”

Mūžīgie būvdarbi ap Totnemkortroudas metrostaciju aizšķērsoja Robinai ceļu uz darbu kopš pirmās dienas, kad viņa bija sākusi strādāt privātdetektīva aģentūrā Denmarkstrītā. Garastāvokli neuzlaboja arī tas, ka viņa paklupa pār kādu betona atlūzu un dažus soļus pastreipuļoja, iekams atguva līdzsvaru. Ielas vidū no dziļas tranšejas, kur rosījās vīri ķiverēs un atstarojošās vestēs, atskanēja svilpieni un piedauzīgas piezīmes. Atglaudusi garos, sarkanīgi blondos matus, kas krita acis, Robina pietvīka un izlikās viņus nedzirdam, un domas neatlaidīgi atgriezās pie Sāras Šedlokas un viņas viltīgajiem, uzmācīgajiem jautājumiem par Robinas šefu.

“Viņš ir savdabīgi pievilcīgs, vai ne? Drusku izskatās tāds dzīves apbružāts, bet tas man nekad nav traucējis. Vai īstenībā viņš ir seksīgs? Muskuļains puisis, vai ne?”

Robina redzēja, kā Metjū sakož zobus, kamēr viņa cenšas atbildēt vēsi un vienaldzīgi.

“Un tajā birojā jūs esat divi vien? Tiešām? Un neviena cita nav?”

Draņķe, domāja Robina, kura vienmēr izturējās labestīgi pret visiem, tikai ne pret Sāru Šedloku. Viņa taču lieliski apzinās, ko dara.

“Vai tiesa, ka viņš apbalvots ar medaļu Afganistānā? Tiešām? O, tātad viņš ir vēl arī kara varonis?”

Robina visiem spēkiem centās apklusināt slavasdziesmas, ko Sāra veltīja Kormoranam Straikam, taču veltīgi: uz regbija spēles beigām Metjū izturēšanās pret līgavu bija kļuvusi manāmi vēsa. Tomēr šis aizkaitinājums netraucēja viņam smieties un pļāpāt ar Sāru atceļā no Vikeridžroudas stadiona, un Toms, kuru Robina uzskatīja par garlaicīgu truleni, ķiķināja vienā gabalā, neuztverdams nekādas zemstrāvas.

Grūstoties drūzmā starp citiem gājējiem, kuri, tāpat kā viņa, laipoja pa izrakņāto ielu, Robina to beidzot šķērsoja, nokļūdama ēnā, ko meta milzīgā, betona režģim līdzīgā Centre Point augstceltne, un sadusmojās atkal, atcerējusies, ko Metjū teicis pusnaktī, kad strīds bija uzliesmojis ar jaunu sparu.

“Tu nudien nevari vien beigt runāt par viņu! Es tak dzirdēju, kā tu teici Sārai...”

"Ne jau es nemitīgi atsāku par viņu runāt! Bet Sāra nerimās neparko tu vienkārši neklausījies...”

Taču Metjū ņēmās mēdīties smalkā, idiotiskā balsī, kādā mēdza atdarināt visas sievietes: “Ak, viņam ir tik burvīgi mati..’.’

“Lai Dievs žēlīgs, tu patiešām esi galīgi nojūdzies!” Robina uzkliedza. “Sāra apjūsmoja Žaka Burgera, nevis Kormorana matus, bet es pateicu tikai...”

“Kormorana matus’,’ Metjū atkārtoja tajā pašā stulbi spiedzīgajā balsī.

Nogriezdamās Denmarkstrītā, Robina jutās tikpat nikna kā pirms astoņām stundām, kad bija izskrējusi no guļamistabas, lai pārnakšņotu uz dīvāna.

Sāra Šedloka, šī nolādētā Sāra Šedloka, Metjū studiju biedre universitātē, kur bija darījusi visu, lai aizvilinātu Metjū prom no Robinas, kura tolaik bija palikusi Jorkšīrā... Robina gavilētu, ja zinātu, ka Sāru neredzēs vairs nekad, taču Sāra bija ielūgta uz viņu kāzām jūlijā; nepalika šaubu, ka viņa turpinās iejaukties abu laulības dzīvē un vienā jaukā dienā varbūt mēģinās iekļūt Robinas birojā, lai iepazītos ar Straiku ja vien viņas interese ir neviltota, nevis tikai līdzeklis, ar kura palīdzību sēt nesaskaņas starp Robinu un Metjū.

Es neparko neiepazīstināšu viņu ar Kormorana, Robina nikni nodomāja, tuvodamās kurjeram, kurš stāvēja pie biroja nama durvīm. Vienā cimdotā rokā viņš turēja rakstāmpaliktni, otrā garu, kantainu paku.

“Vai tas adresēts Ellakotai?” Robina jautāja, piegājusi klāt. Viņa gaidīja pasūtītās vienreizlietojamās fotokameras ziloņkaula krāsas kartona korpusā, paredzētas kā dāvaniņas kāzu viesiem. Pēdējā laikā viņas darbalaiks bija kļuvis tik neregulārs, ka, iepērkoties internētā, vienkāršāk bija pasūtīt preces uz biroju, nevis uz mājām.

Kurjers pamāja ar galvu un, nenoņēmis motociklista ķiveri, sniedza viņai rakstāmpaliktni. Robina parakstījās un paņēma garo paku daudz smagāku, nekā viņa gaidījusi; pasitot to padusē, šķita, ka iekšā kārbā uz priekšu paslīd viens vienīgs prāvs priekšmets.

“Paldies,” viņa sacīja, taču kurjers jau kāpa uz motocikla. Slēgdama vaļā ārdurvis, Robina dzirdēja viņu aizbraucam.

Papēžu klaudzoņai atbalsojoties, viņa uzkāpa augšup pa metāla kāpnēm, kas vijās ap salūzušo lifta kabīni, un atslēdza stikla durvis. Tām atveroties, stikls nozibsnīja, un iegravētais uzraksts К. B. STRAIKS, PRIVĀTDETEKTĪVS iezīmējās vēl tumšāk.

Robina tīšām bija ieradusies paagrāk. Patlaban viņiem bija vesels lēvenis izmeklējamo lietu, un Robina gribēja pastrādāt ar aktīm; pēc tam tāpat kā ik dienu vajadzēja turpināt krievu striptīzdejotājas izsekošanu. Augšējā stāvā nodunēja smagi soļi, un viņa secināja, ka Straiks vēl ir savā dzīvoklī.

Robina nolika garo saini uz galda, novilka un pakarināja mēteli un somiņu uz vadža aizdurvē, iededza gaismu, pielēja un ieslēdza tējkannu, tad pasniedzās pēc asā papīrnaža. Atcerējusies, kā Metjū bija liedzies noticēt, ka viņa apbrīnojusi regbista Žaka Burgera viļņainās krēpes, nevis Straika īsos, čirkainos matus, kas, godīgi sakot, atgādināja kaunuma apmatojumu, viņa nikni iecirta nazi saiņa galā un strauji atrāva vaļā kārbas vāku.

Kārbā atradās nocirsta sievietes kāja, kam pirksti bija uzliekti augšup, lai pietiktu vietas.

3

Pusvaronis cietsirdīgā spēlē.

Half-a-hero in a hard-hearted game.

Blue Oyster Cult, “The Marshall Plan”

No Robinas kliedziena iedrebējās logu rūtis. Viņa kāpās atpakaļ, nenovērsdama acu no baismīgā priekšmeta. Kāja bija gluda, slaida un balta, un viņa, vērdama vaļā saini, bija pieskārusies tai ar pirkstu un sajutusi auksto, gumijai līdzīgo ādu.

Tiklīdz Robinai, piespiežot plaukstas pie mutes, bija izdevies apslāpēt kliedzienu, stikla durvis viņai blakus atsprāga vaļā un pa tām iebrāzās Straiks teju divus metrus garš, ar drūmu seju un neaizpogātu kreklu, kas atsedza krūtis, klātas ar biezu, tumšu vilnu.

"Kāda velna...”

Sekodams Robinas izbiedētajam skatienam, viņš ieraudzīja kāju. Stingri sagrāba Robinu aiz augšdelma un izrāva kāpņu laukumiņā.

“Kā tā šeit nokļuva?”

“Kurjers piegādāja,” viņa teica, ļaudama, lai Straiks ved viņu augšup pa kāpnēm. “Ar motociklu.”

“Gaidi te. Es izsaukšu policiju.”

Straiks aizvēra aiz sevis dzīvokļa durvis; Robina palika nekustīgi stāvam un, sirdij auļojot, klausījās, kā viņa soļi aizdun lejup pa kāpnēm. Rīklē sakāpa skāņums. Kāja. Viņai nupat bija atsūtīta kāja. Viņa nupat gluži mierīgi bija uznesusi augšup pa kāpnēm kārbu ar sievietes kāju iekšā. Kam piederēja šī kāja? Un kur atradās viss pārējais?

Robina piegāja pie tuvākā krēsla lēta, ar polsterētu plastikāta sēdekli un metāla kājām un apsēdās, joprojām piespiedusi pirkstus pie nejutīgajām lūpām. Un atcerējās, ka sūtījums bijis adresēts viņai personiski.

Tikmēr Straiks, turēdams pie auss mobilo telefonu, stāvēja pie kabineta loga un vēroja Denmarkstrītu, cerēdams tomēr vēl pamanīt kurjeru. Atgriezies priekšistabā, lai vēlreiz aplūkotu atvērto kārbu uz rakstāmgalda, viņš beidzot sazvanīja policiju.

“Kāja?” klausulē atkārtoja kriminālpolicijas inspektors Ēriks Vordls. “Ej tu nost kāja?”

“Un pat nav mans lielums,” Straiks izmeta jociņu, ko nekad nebūtu atļāvies Robinas klātbūtnē. Uzrotītā bikšu stara atsedza metāla stieni, kas aizstāja labās kājas potīti. Pirmīt, atskanot Robinas kliedzienam, viņš bija pametis ģērbšanos pusratā un skrējis lejā uz biroju.

Teikdams šos vārdus, Straiks apjēdza: kārbā atrodas labā kāja, nogriezta vai nocirsta zem ceļgala tieši tajā vietā, kur kāja amputēta viņam pašam. Joprojām ar mobilo pie auss viņš rūpīgāk aplūkoja sūtījumu, sajuzdams nepatīkamu smārdu tā ož nesen atlaidināta vistas gaļa. Balta āda, gluda un nevainojama, ja neņem vērā vecu, zaļganīgu hematomu uz pavirši skūtā liela. Ataugušie matiņi bija gaiši, nekrāsotie nagi ne pārāk tīri. Miesā ledaini balts spīdēja nošķeltais lielakauls. Cirtiens bijis precīzs; Straiks sprieda, ka izmantots cirvis vai liels nazis.

“Tu teici sievietes kāja?”

“Tā izskatās...”

Nu Straiks bija pamanījis vēl kaut ko. Uz stilba līdzās ampu-tācijas vietai bija sarētojums: vecs sarētojums, kam nebija nekāda sakara ar cirtienu, kas atdalījis kāju no ķermeņa.

Cik daudz reižu bērnībā, Kornvolas krastā stāvot ar muguru pret jūru, tā bija viņam nodevīgi uzbrukusi? Tie, kuri slikti pazina jūru, aizmirsa, cik tā ir stipra un nežēlīga. Un viņus sagrāba šaušalas, kad tā triecās viņiem virsū ar auksta metāla spēku. Visu savu darba mūžu Straiks bija saskāries, strādājis un cīnījies ar bailēm, tomēr, ieraugot šo veco sarētojumu, elpa mirkli aiztrūka šausmās negaidītās un tāpēc vēl jo skaudrākās.

“Vai tu tur vēl esi?” noprasīja Vordls.

“Ko?”

Straika divreiz lauztais deguns tagad atradās pāris centimetru atstatumā no amputācijas brūces. Atmiņā atausa bērna kāja ar rētām, un šo bērnu viņš nebija aizmirsis ne brīdi... cik sen jau nebija viņu redzējis? Cik gadu viņai būtu tagad?

“Kāpēc tu piezvanīji man pirmajam?” Vordls paskubināja.

“Ak jā.” Straiks atjēdzās un ar piespiešanos sakopoja uzmanību. “Es gribētu, lai šo lietu izmeklē tu, nevis kāds cits, taču, ja tu nevari...”

“Es tūdaļ braucu,” Vordls sacīja. “Drīz būšu klāt. Gaidi turpat."

Straiks nolika mobilo, nenovērsdamies no kājas. Un pamanīja, ka zem tās atrodas papīra lapiņa ar drukātu tekstu. Britu armijā viņš bija teicami apguvis izmeklēšanas procedūru, tāpēc pretojās stiprajam kārdinājumam tūdaļ izvilkt zīmīti ārā un izlasīt: lietiskajiem pierādījumiem nedrīkst pieskarties. Neveikli pietupies, viņš mēģināja izlasīt adresi, ačgārni redzamu uz atvērtā kārbas vāka.

Sūtījums bija adresēts Robinai, un tas nu Straikam nepatika nemaz. Viņas vārds bez kļūdām bija uzdrukāts uz baltas uzlīmes ar biroja adresi. Zem šīs uzlīmes bija vēl otra. Piemiedzis acis un cieši apņēmies neizkustināt kārbu no vietas, pat ja tas ļautu vieglāk izlasīt rakstīto, Straiks izburtoja, ka sūtītājs vispirms adresējis paku “Kameronam Straikam” taču tad pārklājis pirmo uzlīmi ar otru, uz kuras rakstīts “Robinai Ellakotai”. Kāpēc viņš bija pārdomājis?

“Maucība,” Straiks klusi noņurdēja.

Ar zināmām pūlēm uzslējies stāvus, viņš noņēma Robinas somiņu no aizdurves vadža, aizslēdza stikla durvis un devās uz augšstāvu.

“Policija ir ceļā,” viņš paziņoja, nolikdams somiņu Robinas priekšā uz grīdas. "Vai gribi tasi tējas?”

Viņa pamāja ar galvu.

"Vai pieliet klāt brendiju?”

"Tev nav nekāda brendija,” viņa atteica, balsij drusku ieķērk-stoties.

“Tu jau pameklēji?”

“Kas tev nāk prātā!” Robina attrauca, un Straiks pasmaidīja par to, cik lielu sašutumu izraisījusi doma, ka viņa šeit būtu varējusi vandīties pa plauktiem. “Tu vienkārši.... tu neesi tāds cilvēks, kuram mājās varētu glabāties brendijs medicīniskiem mērķiem.”

“Varbūt derēs alus?”

Robina papurināja galvu, nespēdama pasmaidīt.

Kad tēja bija uzvārīta, Straiks ar savu krūzīti apsēdās Robinai pretim. Viņa āriene daiļrunīgi vēstīja, kas viņš ir: būdīgs bijušais bokseris, kurš par daudz smēķē un ēd par daudz neveselīgas pārtikas. Viņam bija biezas uzacis, saplacināts, asimetrisks deguns un ja vien viņš nesmaidīja pastāvīga drūmas neapmierinātības izteiksme sejā. Biezie, tumšie, sprogainie mati, vēl mitri no dušas, atkal atsauca Robinai atmiņā Žaku Burgeru un Sāru Šedloku. Likās, kopš strīda ir pagājusi vesela mūžība. Nonākusi Straika dzīvoklītī, Robina tikai īsu mirkli bija iedomājusies par Metjū, bažīdamās, kā izstāstīs viņam par notikušo. Viņš noteikti dusmosies. Viņam nepatika tas, ka Robina strādā pie Straika.

“Vai tu apskatīji... to?” viņa nomurmināja, paņēmusi krūzīti ar verdoši karsto tēju, ko tūdaļ nolika atpakaļ, neiedzērusi ne malka.

“Jā,” Straiks atbildēja.

Vairāk jautājumu Robina nezināja. Kārbā atradās nocirsta kāja. Situācija bija tik groteska un drausmīga, ka jebkurš jautājums, viņasprāt, skanētu smieklīgi un stulbi. Varbūt tu to pazīsti? Kā tu domā, kāpēc tā atsūtīta? Un pats svarīgākais: kāpēc tā atsūtīta man?

“Policija gribēs dzirdēt par kurjeru,” viņš sacīja.

“Zinu,” Robina atteica. “Pūlos atcerēties visus sīkumus.”

Iedūcās ārdurvju namrunis.

“Tas būs Vordls.”

“Vordls?” Robina satrūkusies atkārtoja.

“Viņš ir pats lādzīgākais no visiem policistiem, kurus mēs pazīstam,” Straiks atgādināja. “Sēdi tepat, es viņu atvedīšu.”

Iepriekšējā gadā Straikam bija izdevies izpelnīties Galvenās policijas pārvaldes nelabvēlību, kaut gan tā nebija gluži viņa vaina. Presē tika gari un plaši aprakstītas divas visskaļākās lietas, ko viņš bija sekmīgi izmeklējis, pārtrumpojot un gluži saprotamā kārtā aizkaitinot policiju. Taču Vordls, palīdzējis Straikam pirmajā no abām izmeklēšanām, ari bija dabūjis pasildīties slavas saulītē, tāpēc starp viņiem saglabājās diezgan draudzīgas attiecības. Robina bija redzējusi Vordlu tikai fotogrāfijās pie avlžrakstiem, kas atspoguļoja izmeklēšanas gaitu. Tiesas zālē abu ceļi nebija krustojušies.

Izrādījās, ka Vordls ir izskatīgs puisis ar kupliem kastaņbrūniem matiem un šokolādes brūnām acīm, ģērbies ādas jakā un džinsos. Straiks netika gudrs, vīpsnāt vai piktoties, redzot, ka Vordls, pārkāpis pār slieksni, pārlaiž Robinai vērtējošu skatienu, aši nopētīdams viņas matus, figūru un kreiso roku, mirkli pakavēdamies pie saderināšanās gredzena ar safīru un briljantu.

“Ēriks Vordls,” viņš klusi sacīja, veltīdams Robinai šarmantu smaidu, kas Straikam šķita pilnīgi lieks. “Un tā ir kriminālpolicijas seržante Ekvensi.”

Kopā ar viņu bija ieradusies kalsna, melnādaina policiste. Mati tai bija gludi atsukāti atpakaļ un sasprausti mezglā. Viņa īsi uzsmaidīja Robinai, un Robina juta, ka otras sievietes klātbūtne tiešām sniedz mierinājumu. Seržante Ekvensi pārlaida acis Straika dzīvoklim, savulaik aprakstītam visās avīzēs.

“Kur ir tā paka?” viņa jautāja.

“Lejasstāvā,” Straiks atbildēja, no kabatas izņemdams biroja atslēgas. “Es jums parādīšu. Sievai viss labi, Vordl?” viņš piebilda, kopā ar seržanti Ekvensi iedams ārā no istabas.

“Kas tev bēdas?” policists atcirta, tomēr Robina uzelpoja, redzēdama, ka viņš atmet tēloto bardzību, apsēzdamies viņai pretim pie galda un atvērdams bloknotu.

“Viņš stāvēja pie ārdurvīm, kad es nācu uz biroju,” Robina atbildēja uz Vordla jautājumu par to, kā šeit nokļuvusi kārba ar nocirsto kāju. “Noturēju viņu par kurjeru. Viņam bija melns ādas apģērbs viscaur melns, tikai jakai uz pleciem zilas svītras. Ķivere melna, tās spoguļstikls nolaists. Viņš bija vismaz metru astoņdesmit garš. Desmit divpadsmit centimetrus garāks par mani, pat ja neņem vērā ķiveri.”

“Miesasbūve?” Vordls jautāja, žigli rakstīdams piezīmes.

“Es teiktu diezgan masīva, bet varbūt iespaidu pastiprināja jakas polsterējums.” Robinas skatiens nevilšus pievērsās Straikam, līdzko viņš atgriezās dzīvoklī. “Tas ir ne jau...”

“Ne jau tik resns kā tavs šefs?” Straiks piepalīdzēja, un Vordls, kurš nekad nelaida garām iespēju iedzelt Straikam pats vai uzjautrināties par citu dzēlībām, klusi iesmējās.

“Un viņam rokās bija cimdi,” Robina teica, pat nepasmaidījusi. “Motociklistu cimdi no melnas ādas.”

“Nu skaidrs, ka viņam bija cimdi,” Vordls sacīja, pievienodams vēl vienu piezīmi. “Jādomā, motociklu jūs neievērojāt?”

“Tā bija honda, sarkana ar melnu,” Robina atbildēja. “Ievēroju logotipu, to spārnoto simbolu. Es teiktu, darba tilpums -septiņsimt piecdesmit kubikcentimetru. Motocikls bija liels.”

Vordls izskatījās satrūcies un sajūsmināts reizē.

"Robina ir īsta sacīkšu braucēja,” teica Straiks. “Joņo kā Fernando Alonso.”

Robinu kaitināja Straika frivolā jokošanās. Lejasstāvā atradās kaste ar nocirstu sievietes kāju. Un kur bija šis nelaimīgās līķis? Raudāt nedrīkstēja neparko. Kaut jel pagājušā nakti vismaz būtu bijusi iespēja kārtīgi izgulēties! Tas sasodītais dīvāns... pēdējā laikā Robina bija nakšņojusi uz tā pārlieku bieži...

“Un viņš lika jums parakstīties?” jautāja Vordls.

“Es neteiktu, ka tieši lika,” Robina atbildēja. “Vienkārši sniedza man rakstāmpaliktni, un es automātiski parakstījos.”

"Kas bija uz tā paliktņa?”

“Kaut kas līdzīgs rēķinam vai...”

Robina aizvēra acis, pūlēdamās atcerēties. Ja tā padomāja, veidlapa bija izskatījusies amatieriska, gluži kā uzmeistarota ar klēpjdatoru; tā viņa ari pateica.

“Vai jūs gaidījāt kādu sūtījumu?” Vordls jautāja.

Robina pastāstīja par vienreizlietojamām fotokamerām, kas paredzētas kāzām.

“Ko viņš darīja, kad paņēmāt paku?”

“Uzsēdās uz motocikla un aizbrauca. Nogriezās Čeringkros-roudā.”

Pie dzīvokļa durvīm atskanēja klauvējiens, un parādījās kriminālpolicijas seržante Ekvensi, rokā turēdama lietisko pierādījumu maisiņu ar zīmīti, ko Straiks bija pamanījis zem nocirstās kājas.

“Kriminālisti ir klāt,” viņa paziņoja Vordlam. “Pakā bija šī zīmīte. Būtu lietderīgi uzzināt, vai tā kaut ko izsaka mis Ella-kotai.”

Vordls paņēma polietilēna maisiņu un, raukdams pieri, nopētīja zīmīti.

“Kaut kādas muļķības,” viņš noteica un tad nolasīja skaļi: “Ir jānovāc raža rokas un kājas, kakli...” A harvest of limbs, of arms and of legs, of necks...

"...kas liecas kā gulbjiem”, ...that turn like swans, viņu pārtrauca Straiks, kurš, atbalstījies pret gāzes plīti, stāvēja pārāk tālu, lai spētu izlasīt, kas rakstīts zīmītē, “gatavi elsot vai lūgties”, as if inclined to gasp or pray. Visi trīs pārsteigti skatījās uz viņu.

“Tas ir dziesmas teksts,” Straiks noteica. Robinai nepatika viņa sejas izteiksme: bija skaidri redzams, ka viņam šie vārdi ar kaut ko asociējas ar kaut ko sliktu. Viņš ar piespiešanos paskaidroja: “Pēdējais pantiņš no dziesmas Mistress of the Salmon Salt. Laša sāls pavēlniece. Grupa Blue Oyster Cult"

Kriminālpolicijas seržante Ekvensi pacēla smalki izzīmētās uzacis.

“Kas?”

“Slavena septiņdesmito gadu rokgrupa.”

“Tātad tu daudz zini par viņu mūziku?” jautāja Vordls.

“Es zinu šo dziesmu,” Straiks atteica.

“Varbūt tu zini arī, kas atsūtījis to paku?”

Straiks vilcinājās. Kamēr trijotne nenovērsa no viņa acis, detektīvam prātā zibēja juceklīgi tēli un atmiņas. Klusa balss sacīja: viņa gribēja mirt. Viņa bija quicklime girl. Meiča kā nedzēsti kaļķi. Divpadsmitgadīgas meitenes tievā kājiņa, krustu šķērsu sašvīkāta ar sudrabainām iegriezumu rētām. Divas mazas, tumšas seska acis, piemiegtas naidā. Tetovējums dzeltena roze.

Un tad nevis sākumā, kā varbūt būtu atausis prātā kādam citam, bet gan pašās beigās pēc visām pārējām atmiņām -Straiks atcerējās apsūdzības protokolu, kurā bija pieminēts penis, nogriezts līķim un pa pastu nosūtīts policijas informatoram.

“Vai tu zini, kas atsūtījis paku?” atkārtoja Vordls.

“Varbūt.” Straiks uzmeta īsu skatienu Robinai un seržantei Ekvensi. “Labāk aprunāsimies divatā. Vai uzzināji no Robinas visu, ko gribēji?”

"Mums vajag ari vārdu, uzvārdu, adresi un tā tālāk,” Vordls teica. “Vanesa, vai pierakstīsi?”

Seržante Ekvensi ar bloknotu rokā devās pie Robinas. Kāpnēs noklusa abu vīriešu soļi. Par spīti tam, ka nebūt negribējās atkal ieraudzīt nocirsto kāju, Robina tomēr jutās aizvainota, ka nav aicināta līdzi. Uz pakas taču bija rakstīts viņas vārds.

Baismīgais sūtījums joprojām atradās birojā uz rakstāmgalda. Seržante Ekvensi bija ielaidusi birojā vēl divus Vordla kolēģus: viens fotografēja, otrs runāja pa mobilo, kad garām pagāja viņu priekšnieks ar privātdetektīvu. Abi ziņkārīgi nopētīja Straiku, kurš bija iemantojis zināmu slavu tajā pašā laikposmā, kad bija pamanījies aizvainot daudzus Vordla kolēģus.

Straiks aizvēra sava kabineta durvis, un abi ar Vordlu apsēdās pie rakstāmgalda viens otram pretim. Vordls uzšķīra bloknotā jaunu lapu.

“Nu, tātad tu zini kādu, kuram patīk sadalīt līķus un nosūtīt to daļas pa pastu?”

“Terenss Mellijs,” Straiks, mirkli vilcinājies, noteica. “Iesākumam.”

Vordls neko nepierakstīja, tikai cieši skatījās uz Straiku pār savas pildspalvas galu.

"Terenss “Digers” Mellijs?”

Straiks pamāja ar galvu.

“No Haringejas noziedzīgā grupējuma?"

“Cik Terensus “Digerus” Mellijus tu zini?” Straiks nepacietīgi noprasīja. “Un cik daudziem ir paradums sūtīt ķermeņa daļas pa pastu?”

“Kā tu, ellē, uztrāpīji Digeram?”

“Kopīgos reidos ar tikumības policiju divtūkstoš astotajā gadā. Kad tvarstījām narkotirgoņus.”

“Tā pati lieta, par kuru viņu ietupināja?”

"Tieši tā.”

“Velns un elle!” Vordls izsaucās. “Nu tad tas būs īstais, ne? Tas čalis jau ir galīgi nojūdzies. Nupat izlaists ārā, bez problēmām var tikt klāt pusei Londonas prostitūtu. Sāksim tik meklēt Temzā līķi.”

“Jā, bet liecību es toreiz sniedzu anonīmi. Viņš nevarēja zināt, ka liecinājis esmu es.”

“Šiem ir savi līdzekļi un paņēmieni,” Vordls atteica. “Haringejas grupējums tā jau ir gatavā mafija. Vai esi dzirdējis, kā viņš nosūtījis lēnam Bevinam Hetforda Ali daiktu?”

“Jā, esmu gan,” Straiks atbildēja.

“Jā un kas tur ir ar to dziesmu? Kaut kāda tur raža vai kas?”

“Taisni par to jau es bažījos,” Straiks gausi sacīja. “Pārlieku smalks gājiens tādiem kā Digers tāpēc sliecos domāt, ka tas var būt bijis viens no pārējiem trim.”

4

Velk četri vēji Četru vēju bārā,

Ir divas durvis ciet un aizbultēti logi,

Pa vienām durvim tevi ielaiž iekšā,

Bet otras tikai atspulgs spogulī...

Four winds at the Four Winds Bar,

Two doors locked and windows barred,

One door left to take you in,

The other one just mirrors it...

Blue Oyster Cult, “Astronomy"

"Tu pazīsti četrus cilvēkus, kuri varētu tev atsūtīt nocirstu kāju? Četrus?”

Skūdamies pie izlietnes, Straiks apaļajā spogulītī redzēja šausmu pilno Robinas seju. Policisti beidzot bija aizveduši kāju, Straiks bija paziņojis, ka dienas darbs ir galā, un Robina vēl arvien sēdēja viņa dzīvojamā istabā (apvienotā ar virtuvi) pie galdiņa ar rezopāla virsmu, sakļāvusi plaukstas ap otro krūzi tējas.

“Patiesību sakot,” Straiks atbildēja, pļaudams bārdas rugājus no zoda, “domāju, ka ir tikai trīs. Un vēl es domāju, ka varbūt esmu pieļāvis kļūdu, pateikdams Vordlam par Melliju.”

“Kāpēc?"

Straiks izstāstīja Robinai par savu neilgo saskarsmi ar profesionālo noziedznieku, kas par savu pēdējo ieslodzījumu daļēji varēja pateikties arī Straika liecībai.

“...tāpēc Vordls tagad nešaubās, ka Haringejas banda ir noskaidrojusi manu identitāti; bet drīz pēc liecības sniegšanas es taču aizlidoju uz Irāku. Ne reizi neesmu dzirdējis, ka īpašās izmeklēšanas nodaļas virsnieks būtu atmaskots tāpēc vien, ka liecinājis tiesas prāvā. Turklāt tas dziesmas teksts neizklausās pēc Digera. Tādi smalkumi nav viņam pa spēkam.”

“Bet agrāk viņš taču ir sagraizījis tos, ko noslepkavojis?” Robina jautāja.

“Cik zinu, tā ir noticis vienu reizi... bet neaizmirsti: tas, kurš atsūtījis kāju, var arī nebūt slepkava,” Straiks piezīmēja. “Kāja var būt nocirsta līķim. Var būt amputēta slimnīcā. Vordls to visu pārbaudīs. Mēs neko daudz nezināsim, iekams nebūs saņemts ekspertu slēdziens.”

Viņš nolēma nepieminēt atbaidošo iespēju, ka šī kāja nocirsta dzīvam cilvēkam.

Iestājās klusums. Straiks skaloja skuvekli zem virtuves krāna, un Robina nekustīgi skatījās pa logu, iegrimusi domās.

“Lai vai kā, tev tomēr bija jāpasaka Vordlam par Melliju,” Robina ierunājās, pievērsdamās Straikam, kurš sastapa viņas skatienu apaļajā spogulītī. “Ja Mellijs reiz jau ir nosūtījis kādam... tieši ko viņš tur nosūtīja?” Robina mazliet nervozi pajautāja.

“Peni,” Straiks atbildēja. Nomazgāja seju, noslaucījās dvielī un turpināja: “Jā, iespējams, tev ir taisnība. Bet, jo vairāk es par to domāju, jo skaidrāk saprotu, ka sūtītājs nav Mellijs. Tūdaļ būšu atpakaļ tikai nomainīšu kreklu. Izrāvu divas pogas, kad tu pirmīt sāki kliegt.”

“Atvaino,” Robina izklaidīgi noteica, kad Straiks nozuda guļamistabā.

Pamazām dzerdama tēju, viņa pārlaida acis istabai, kurā sēdēja. Nekad agrāk viņa nebija apmeklējusi Straika bēniņu dzīvokli. Ja nu vienīgi bija pieklauvējusi pie durvīm, lai nodotu kādu ziņu vai pamodinātu šefu tādās reizēs, kad darba bija pārlieku daudz un viņš pastāvīgi cieta no miega trūkuma. Ar virtuvi apvienotā dzīvojamā istaba bija maza, taču tīra un kārtīga.

Neredzēja tikpat kā nekādu personisku pazīmju: nesaskanīgas krūzītes, lēts trauku dvielis, salocīts un nolikts pie gāzes plīts; nevienas fotogrāfijas, nekādu rotājumu, tikai bērna zīmējums ar karavīru, piesprausts pie sienas skapīša.

“Kurš to zīmējis?” Robina jautāja, kad atgriezās Straiks, uzvilcis tīru kreklu.

“Mans māsasdēls Džeks. Es viņam patīku kaut kāda neizprotama iemesla dēļ.”

“Neuzprasies uz komplimentiem!”

“Es neuzprasos. Bet nekad nezinu, ko sacīt bērniem.” “Tātad tu domā, ka esi saticis trīs cilvēkus, kuri būtu varējuši...” Robina atkal iesāka.

“Man gribas iedzert,” Straiks viņu pārtrauca. "Ejam uz “Totnemu”.”

Pa ceļam nebija iespējams sarunāties, jo ielas tranšejās joprojām skaļi rūca pneimatiskie urbji, taču strādnieki atstarojošās vestēs nedz svilpa, nedz ūjināja, jo Robinai blakus soļoja Straiks. Beidzot abi sasniedza Straika iecienīto pabu ar spoguļiem greznos, zeltītos ietvaros, ar tumšiem koka paneļiem, mirdzošiem misiņa alussūkņiem, krāsainu stikla griestu kupolu un Fēliksa de Jonga gleznām, kas atainoja draiskas daiļavas.

Straiks paņēma pinti Doom Bar alus. Robinai nepagalam negribējās alkoholu, un viņa palūdza kafiju.

“Tātad?” Robina iesāka, līdzko detektīvs bija atgriezies pie augstā galdiņa zem kupola. “Kas ir tie trīs?”

“Paturi prātā, ka es varu arī pamatīgi kļūdīties,” Straiks atteica un iedzēra alu.

“Labi jau,” Robina sacīja. “Kas viņi ir?”

“Perversi tipi, kuriem ir pamatots iemesls mani ienīst.” Straika iztēlē uz viņu caur greizām brillēm raudzījās pārbijusies, tieviņa divpadsmitgadīga meitene ar rētām visapkārt stilbam. Vai tā bija labā kāja? Viņš nespēja atcerēties. Ak Dievs, kaut jel tā nebūtu viņa...

“Kas?” Robina uzstāja, zaudēdama pacietību.

“Divi dienēja armijā vienā laikā ar mani,” Straiks atbildēja, berzēdams saraino zodu. “Abi ir pietiekami traki un varmācīgi, lai... lai...”

Viņu pārtrauca nevilšas un sparīgas žāvas. Robina gaidīja, kad Straiks beidzot sāks runāt sakarīgi, un prātoja, vai tik iepriekšējā vakarā viņš nav izklaidējies ar savu jauno draudzeni. Elīna, profesionāla vijolniece, pēc aiziešanas no koncertu skatuves kļuvusi par diktori raidstacijā Radio Three, bija satriecoši izskatīga skandināvu tipa blondīne, kura Robinai atgādināja Sāru Šedloku, tikai skaistāku. Tas droši vien bija viens no iemesliem, kuru dēļ Robina gandrīz uzreiz sajuta pret viņu nepatiku. Otrs iemesls bija tas, ka Elīna, Robinai dzirdot, bija nosaukusi viņu par Straika sekretāri.

"Atvaino,” sacīja Straiks. “Vakar ilgi paliku augšā, rakstīdams piezīmes par Hāna lietu. Neesmu izgulējies.”

Viņš ieskatījās pulkstenī.

“Varbūt nokāpsim lejā paēst? Esmu izbadējies kā vilks.”

“Pēc brītiņa. Vēl nav pat divpadsmit. Es gribu dzirdēt par tiem trim.”

Straiks nopūtās.

“Nu labi.” Viņš pieklusināja balsi, kad garām gāja kāds vīrietis, dodamies uz tualeti. “Donalds Leings, Karaliskās robežsardzes pulks.” Atmiņā atkal atausa seska acis, svelošais naids, tetovētā roze. “Ar manu palīdzību viņam piesprieda mūža ieslodzījumu.”

“Bet kā tad...”

“Pēc desmit gadiem viņš tika laukā,” Straiks teica. “Ir uz brīvām kājām kopš divtūkstoš septītā gada. Leings vis nebija nekāds parastais plānprātiņš, viņš bija zvērs, gudrs, viltīgs zvērs. Es teiktu visīstākais sociopāts. Panācu, lai viņam piespriež mūža ieslodzījumu par kādu noziegumu, kuru man nemaz nebūtu vajadzējis izmeklēt. Par sākotnējo apsūdzību viņu jau gandrīz attaisnoja. Leingam ir visnotaļ pamatots iemesls mani ienīst.”

Taču Straiks nepaskaidroja, kāds bijis Leinga noziegums un kāpēc to izmeklējis tieši viņš. Dažreiz un visbiežāk tad, kad Straiks stāstīja par dienestu īpašajā izmeklēšanas nodaļā, -Robina jau pēc toņa vien uztvēra robežu, kuru viņš savā stāstījumā nevēlējās pārkāpt. Tādās reizēs Robina nekad nebija turpinājusi prašņāt. Ari šoreiz viņa negribīgi likās mierā un neuzdeva jautājumus par Donaldu Leingu.

“Kas bija otrais armijnieks?”

“Noels Brokbenks. “Tuksneša žurkas”.”

“Tuksneša... kas?”

“Septītā tanku brigāde.”

Straiks kļuva arvien domīgāks un skopāks vārdos. Robina prātoja, vai pie vainas ir izsalkums viens no možuma priekšnoteikumiem Straikam bija regulārs uzturs vai arī iemesls ir bīstamāks.

“Nu tad iesim paēst?” Robina jautāja.

“Jā,” Straiks piekrita, pabeidza savu pinti un piecēlās. Omulīgajā pagraba restorānā bija sarkani paklāji, otra bāra lete, koka galdi un ierāmētas gravīras pie sienām. Robina un Straiks šodien bija pirmie, kuri te apsēdās, lai ieturētu maltīti.

“Tu runāji par Noelu Brokbenku,” Robina atgādināja, izvēlējusies salātus. Straiks bija pasūtījis zivi ar kartupeļiem.

“Jā, arī šim ir pamatots iemesls turēt naidu,” Straiks īsi atteica. Viņš nebija gribējis stāstīt par Donaldu Leingu, bet vēl mazāk vēlējās apspriest Noelu Brokbenku. Ilgi klusējis un skatījies tukšumā pār Robinas plecu, viņš beidzot piebilda: “Brokbenks nav pie pilna prāta. Vismaz tā apgalvoja viņš pats.”

“Vai tu ietupināji ari viņu?”

“Nē,” Straiks atbildēja.

Viņa sejas izteiksme bija kļuvusi bargi noraidoša. Robina mirkli pagaidīja, kaut gan saprata, ka par Brokbenku vairs neuzzinās neko; tad pajautāja:

“Un trešais?”

Šoreiz Straiks neatbildēja vispār. Robina nosprieda, ka viņš nav dzirdējis jautājumu.

“Un tr...”

“Par to es negribu runāt,” Straiks norūca, drūmi blenzdams uz savu jauno pinti, taču Robina neļāvās iebiedēties.

“Lai vai kurš būtu sūtījis to kāju, viņš atsūtīja to man’.’

“Nu labi,” Straiks, mirkli vilcinājies, negribīgi piekāpās. “Viņa vārds ir Džefs Vitekers.”

Robina nodrebēja. Nebija vajadzības jautāt, kā Straiks pazīst Džefu Vitekeru. To viņa zināja tāpat, kaut gan abi nekad nebija apsprieduši šo tematu.

Kormorana Straika bērnība un jaunība bija plaši dokumentēta internētā, un šo informāciju bija bezgalīgi atgremojusi prese, rakstot par viņa spožākajiem panākumiem profesionālajā jomā. Viņš bija neplānota ārlaulības atvase rokmūzikas elkam un viņa īslaicīgai mīļākajai, presē allaž dēvētai par supergrū-piju; māte bija nomirusi no pārdozēšanas, kad Straikam bija divdesmit gadu. Džefs Vitekers bija viņas otrais vīrs, daudz jaunāks par pašu, apsūdzēts viņas slepkavībā, bet beigu beigās attaisnots.

Robina un Straiks sēdēja klusēdami, līdz tika atnesta maltīte.

“Kāpēc tu paņēmi tikai salātus? Vai tev negribas ēst?” Straiks jautāja, vicodams iekšā kartupeļus. Robinas nojauta apstiprinājās: ogļhidrāti uzlaboja viņam omu.

"Kāzas,” Robina īsi atteica.

Straiks nebilda ne vārda. Piezīmes par Robinas figūru neapšaubāmi atradās ārpus tām robežām, ko viņš bija noteicis abu attiecībām, kuras, kā viņš bija izlēmis pašā sākumā, nedrīkstēja kļūt pārāk tuvas. Tomēr viņam šķita, ka Robina kļūst pārlieku tieva. Viņš uzskatīja (un pat šis uzskats atradās ārpus minētajām robežām), ka Robinai labāk piestāvētu apaļīgāka figūra.

“Varbūt tu vismaz paskaidrosi,” Robina ierunājās pēc vairākām klusēšanas minūtēm, “kāds tev sakars ar to dziesmu?”

Straiks sakošļāja kumosu, iedzēra alu, pasūtīja vēl vienu pinti Doom Bar un tad atbildēja: “Manai mātei bija tetovējums ar šīs dziesmas nosaukumu.”

Viņš nejuta ne mazāko vēlēšanos paskaidrot Robinai, tieši kur šis tetovējums atradies. Nevēlējās par to pat domāt. Tomēr ēdiens un alus bija likuši viņam atmaigt, un viņš nosprieda: Robina nekad nav prašņājusi par viņa pagātni un tāpēc šodien ir pelnījusi atbildi uz savu jautājumu.

“Tā bija viņas mīļākā dziesma. Blue Oyster Cult bija viņas mīļākā grupa. Nūjā, “mīļākā” ir par maigu teikts. Tā bija gatavā apsēstība.”

“Vai tad viņas mīļākā grupa nebija Deadbeats?” Robinai neapdomīgi paspruka pār lūpām. Straika tēvs bija Deadbeats solists. Ari par viņu abi nekad nebija runājuši.

“Nē,” Straiks atbildēja ar samocītu pussmaidu. “Vecais Džo-nijs Lēdai bija pieticīgajā otrajā vietā. Viņa gribēja Blue Oyster Cult solistu Ēriku Blūmu, bet nevarēja dabūt. Ēriks bija viens no retajiem, kuri tika cauri sveikā.”

Robina lāgā nezināja, ko teikt. Viņa jau agrāk bija prātojusi, kā var justies cilvēks, kura mātes episko seksa dēku vēsturi ikviens var izlasīt tīmeklī. Straikam atnesa jaunu pinti, un viņš iedzēra krietnu malku, iekams turpināja: “Mani gandrīz nokristīja par Ēriku Blūmu Straiku.”

Robina aizrijās ar ūdeni. Straiks smējās, kamēr viņa klepoja salvetē.

"Ieskatīsimies patiesībai acīs Kormorans nebūt nav labāks. Kormorans Blū...”

“Blū?”

“Blue Oyster Cult... tu vispār dzirdi arī?”

“Ak Dievs,” Robina noteica. “Un tu to esi noklusējis.”

“Vai tu manā vietā nenoklusētu?”

“Ko nozīmē Mistress of the Salmon Salt^7.”

“Nav ne jausmas. Dziesmu teksti viņiem ir ārprātīgi. Zinātniskā fantastika. Murgi.”

Balss Straika galvā: She wanted to die, viņa gribēja mirt. She was the quicklime girl. Meitene kā nedzēsti kaļķi.

Viņš atkal iedzēra alu.

“Liekas, es nekad neesmu dzirdējusi Blue Oyster Cult" sacīja Robina.

“Esi gan,” Straiks iebilda. “Don’t Fear the Reaper. Nebaidies no nāves.”

“No... kā?”

“Tas bija viņu megahits. Don’t Fear the Reaper”

“Bet es... ā, skaidrs.”

Vienu trauksmainu mirkli Robinai bija licies, ka Straiks dod viņai padomu.

Bridi abi ēda klusēdami, līdz Robina vairs nespēja nociesties nejautājusi un ierunājās, cerēdama, ka neizklausās nobijusies: “Kā tu domā, kāpēc kāja bija adresēta man?”

Straikam jau bija pieticis laika apdomāt šo jautājumu. “Esmu par to prātojis,” viņš atbildēja, “un man šķiet, ka tas jāuzskata par vārdos neizteiktu draudu, tāpēc, iekams nebūsim izdibinājuši...”

“Es nepārtraukšu strādāt!” Robina dedzīgi paziņoja. “Un nesēdēšu mājās! Tieši to jau grib Metjū.”

“Tātad tu esi viņam pateikusi?”

Viņa bija piezvanījusi Metjū, kamēr Straiks lejasstāvā sarunājās ar Vordlu.

“Jā. Viņš dusmojas, ka esmu parakstījusies par saņemšanu.” “Viņš droši vien uztraucas par tevi,” Straiks liekulīgi sacīja. Metjū viņš bija saticis tikai dažas reizes, un viņa nepatika kļuva ar katru reizi stiprāka.

“Viņš neuztraucas vis!” Robina atcirta. “Viņš tikai domā, ka nu ir cauri, tagad man aiz bailēm būs jāpamet darbs. Nekā nebija!” Šo vēsti Metjū bija uztvēris ar šausmām, tomēr Robina bija saklausījusi viņa balsī tikko manāmu gandarījumu, jutusi mēmu pārliecību, ka tagad viņa beidzot sapratīs, cik smieklīgi rīkojusies, sapīdamās ar izlaidīgu privātdetektīvu, kurš pat nespēj

atļauties maksāt pieklājīgu algu. Straiks, lūk, liek strādāt virsstundas, tāpēc sūtījumi viņai tiek adresēti uz darbu, nevis uz mājām. (“Vai tu domā, ka Amazon nevarētu atsūtīt to kāju uz manu privāto adresi?” Robina bija iesaukusies.) Un, protams, par kroni visam, Straiks tagad bija samērā slavens un par viņu interesējās visi Robinas un Metjū draugi. Metjū finanšu konsultanta darbs nebija gluži tik prestižs. Viņa aizvainojums un greizsirdība klusi auga augumā un arvien biežāk pārrāva aizsprostu.

Straiks nebija tik dumjš, lai pamudinātu Robinu kļūt nelojālai pret Metjū, jo vēlāk nomierinājusies viņa to noteikti nožēlotu.

"Adresēt kāju tev, nevis man tas sūtītājam ir ienācis prātā pēdējā mirklī,” Straiks sacīja. "Vispirms tika uzrakstīts mans vārds. Domāju, ka sūtītājs vai nu mēģināja radīt man bažas, parādot, ka zina tavu vārdu, vai arī gribēja nobiedēt tevi tā, lai tu vairs nestrādātu pie manis.”

“Nu, mani nobiedēt neizdosies,” Robina noteica.

“Robin, šis nav īstais laiks varonībai. Lai kas arī būtu šis sūtītājs, viņš liek mums saprast, ka daudz zina par mani, zina tavu vārdu un kopš šī rīta pazīst tevi pēc skata. Viņš ir redzējis tevi tuvumā. Tas man nepatīk.”

“Tu acīmredzot necik augstu nevērtē manas pretnovēroša-nas spējas.”

“Zini ko, tu runā ar cilvēku, kas sūtījis tevi vislabākajos kursos, kādi vien bija atrodami,” Straiks attrauca, “un šis cilvēks ir arī lasījis to pārspīlēti cildinošo atzinības rakstu, kuru tu pabāzi man zem deguna...”

“Tādā gadījumā tu uzskati, ka es neprotu pašaizsardzības paņēmienus.”

“Nekad neesmu redzējis, kā tu tos izmanto, un atliek vien ticēt tavam apgalvojumam, ka vispār esi tos apguvusi.”

“Vai es kādreiz esmu tev melojusi par to, ko protu un ko neprotu?” Robina sašutusi noprasīja, un Straiks bija spiests atzīt, ka nav vis. “Nu, lūk! Es netaisos muļķīgi riskēt. Tu esi izskolojis mani tā, lai es pamanītu katru aizdomīgu tipu. Turklāt tu nemaz nevari atļauties sūtīt mani mājās. Mēs jau tāpat knapi tiekam galā ar darbiem.”

Straiks nopūtās un paberzēja seju ar abām milzīgajām plaukstām, kuru virspusi klāja matiņi.

“Bet pa tumsu tu nekur neiesi,” viņš noteica. “Un nēsāsi līdzi kārtīgu trauksmes breloku.”

“Labi,” viņa piekrita.

“Tātad no nākamās pirmdienas tu strādāsi ar Redforda lietu,” Straiks paziņoja; šī doma sniedza viņam mierinājumu.

Redfords bija bagāts uzņēmējs, kurš turēja aizdomās vienu no saviem vecākajiem menedžeriem; viņš gribēja, lai izmeklētājs, maskējies par pusslodzes darbinieku, uzturas viņa birojā un palīdz atklāt iespējamos noziedzīgos darījumus. Šo uzdevumu varēja veikt vienīgi Robina, jo Straiks kopš otrās skaļās slepkavības lietas atšķetināšanas bija kļuvis pārāk pazīstams. Dzerdams trešo pinti, Straiks prātoja, vai izdosies pierunāt Red-fordu palielināt Robinas darba slodzi. Būtu labi, ja viņa katru dienu no deviņiem līdz pieciem sēdētu lepnā biznesa centrā, neriskējot ne ar ko, līdz tiks notverts maniaks, kurš atsūtījis viņai kāju.

Tikmēr Robina cīnījās ar pagurumu un viegla nelabuma uzplūdiem. Strīds, negulēta nakts, drausmīgais satricinājums, ieraugot nocirsto kāju, un tagad būs jābrauc mājās un atkal jātaisnojas, skaidrojot, kāpēc viņa arī turpmāk grib strādāt bīstamu darbu par mazu algu. Metjū, senāk viens no viņas galvenajiem mierinājuma un atbalsta avotiem, tagad bija pārvērties par vienu no šķēršļiem, kas jāapiet.

Nelūgts, negribēts prātā atkal atausa šis tēls aukstā, nedzīvā kāja kartona kastē. Kad šīs domas reiz izbeigs uzmākties? Pirkstu gali, kas bija pieskārušies saltajai ādai, nepatīkami iekņudējās. Robinas roka, nolikta uz ceļgala, nevilšus savilkās dūrē.

5

Elle balstās uz nožēlas.

Hell’s built on regret.

Blue Oyster Cult, “The Revenge of Vera Gemini"

Lyrics by Patti Smith

Daudz vēlāk, pavadījis Robinu uz metro, Straiks atgriezās biroja klusumā, apsēdās pie viņas rakstāmgalda un iegrima domās.

Viņš bija redzējis daudz sakropļotu līķu, redzējis tos trūdam masu kapos un mētājamies ceļmalās, sprādziena saplosītus: norautas rokas un kājas, sašķaidīta miesa, sadragāti kauli, īpašā izmeklēšanas nodaļa Karaliskās militārās policijas detektīvdarbības atzars pētīja nedabiskas nāves gadījumus, un Straika un viņa kolēģu aizsargreakcija nereti bija humors. Tikai tā varēja izturēt skatu uz saplosītiem, sakropļotiem līķiem. ĪIN darbiniekiem nebija lemta tāda greznība kā nomazgāti, saposti nelaiķi ar satinu oderētos, akurātām kārbām līdzīgos zārkos.

Kārba. Kartona kārba, kurā atsūtita nocirstā kāja, bija izskatījusies gluži parasta. Nekādu atzīmju par tās izcelsmi, ne pēdu no kāda iepriekšējā adresāta datiem, nekā. Viss bija izplānots ļoti rūpīgi un pārdomāti, un Straiku visvairāk uztrauca tieši tas,

nevis pati kāja, lai cik atbaidoša tā būtu. Viņu satrieca rūpīgais, pedantiskais, gandrīz klīniskais modus operandi.

Straiks ieskatījās pulkstenī. Šo vakaru bija norunāts pavadīt kopā ar Elīnu. Abi satikās jau divus mēnešus; patlaban risinājās Elīnas laulības šķiršanas process, salti balansējot uz naža asmens kā lielmeistaru šaha turnīrs. Elīnas vīrs, ar kuru viņa vairs nedzīvoja kopā, bija ārkārtīgi bagāts; Straiks to atskārta tikai tajā vakarā, kad viņam pirmo reizi tika atļauts ieiet ģimenes mājoklī milzīgi plašā dzīvoklī ar parketa grīdām un skatu uz Rīdžentparku. Tiesas spriedums par dalīto aizbildniecību nozīmēja, ka Elīna var tikties ar Straiku tikai tajos vakaros, kad mājās nav piecgadīgās meitas; ja abi nolēma doties vakariņās, tad izraudzījās visklusākos un mazāk pazīstamos galvaspilsētas restorānus, jo Elīna nevēlējās, lai pusšķirtais vīrs uzzina, ka viņa satiekas ar kādu citu. Straikam šādi nosacījumi bija pilnīgi pa prātam. Visās iepriekšējās attiecībās allaž bija pastāvējusi viena un tā pati problēma: tajos vakaros, kas parasti ir paredzēti atpūtai, viņam nereti vajadzēja izsekot citu cilvēku neuzticīgos partnerus. Turklāt viņš nejuta īpašu vēlmi iedraudzēties ar Elīnas meitu. Viņš nebija melojis, teikdams Robinai, ka neprot sarunāties ar bērniem.

Straiks pasniedzās pēc mobilā. Līdz vakariņām vēl varēja šo to paspēt.

Pirmais zvans tika pāradresēts uz balss pastu. Viņš atstāja ziņu Greiemam Hārdakram, bijušajam kolēģim no īpašās izmeklēšanas nodaļas, lūgdams atzvanīt. Viņš nezināja, kur patlaban atrodas Hārdakra bāze. Kad abi bija sarunājušies pēdējo reizi, Hārdakrs dienēja Vācijā, taču gaidīja drīzu pārdislokāciju. Diemžēl bez atbildes palika arī otrais zvans vecam draugam, kuru dzīves ceļš bija aizvedis gluži pretējā virzienā nekā Hār-dakru. Straikam atlika vienīgi atstāt ziņu, līdzīgu pirmajai.

Pievilcis Robinas krēslu tuvāk datoram, viņš to ieslēdza un skatījās ekrāna bildē, to neredzēdams. Absolūti pret paša gribu iztēlē parādījās māte kaila. Kurš varēja zināt par viņas tetovējumu? Protams, vīrs, daudzie mīļākie, kuri te uzradās viņas dzīvē, te pazuda no tās, un arī ikviens cits, kurš varēja būt redzējis Lēdu izģērbušos kādā skvotā vai netīrajās komūnās, kur viņa ar bērniem dzīvoja laiku pa laikam. Un vēl pastāvēja iespēja, kas Straikam bija iešāvusies prātā “Totnemā” un ko viņš nebija gribējis izpaust Robinai: iespējams, kādreiz kāds bija fotografējis Lēdu kailu. Tas visādā ziņā būtu viņas stilā.

Straika pirksti vilcinājās virs taustiņiem. Ticis līdz “Lēda Straika kai” viņš nodzēsa to burtu pa burtam, nikni bakstīdams taustiņu ar rādītājpirkstu. Ir tādas vietas, kurp neviens normāls vīrietis negrib doties, ir frāzes, ko neviens nevēlas atstāt savā tīmekļa meklējumu vēsturē, taču diemžēl ir arī uzdevumi, kurus nedrīkst uzticēt citam.

Brīdi skatījies uz tukšo meklētāja lodziņu, kur bezkaislīgi mirkšķināja kursors, viņš savā parastajā divpirkstu stilā ātri uzdrukāja: “Donalds Leings”.

Cilvēku ar tādu vārdu bija daudz, it īpaši Skotijā, taču tūdaļ varēja atmest tos, kuri bija maksājuši īri vai piedalījušies vēlēšanās tajā laikā, kad Leings sēdēja cietumā. Pēc rūpīgas šķirošanas, paturot prātā arī Leinga aptuveno vecumu, Straiks visbeidzot koncentrēja uzmanību uz vīrieti, kurš 2008. gadā bija dzīvojis Korbijā kopā ar sievieti, vārdā Loreina Maknotona. Saskaņā ar reģistrācijas datiem Loreina Maknotona tagad dzīvoja tur viena.

Nodzēsis Leinga vārdu, Straiks ierakstīja meklētājā “Noels Brokbenks” Apvienotajā Karalistē tādu bija mazāk nekā Donaldu Leingu, tomēr meklējumi atkal noveda strupceļā. Kāds N. K. Brokbenks 2006. gadā bija dzīvojis Mančestrā vienatnē; tātad, ja tas bija īstais, tad bija izšķīries ar sievu. Straiks netika gudrs, vai tas ir labi vai slikti...

Atzvēlies Robinas krēslā, Straiks sāka apsvērt sekas, kādas var rasties, ja cilvēkam tiek atsūtīta nocirsta kāja. Varēja paredzēt, ka policija drīz sāks lūgt sabiedrības palīdzību, taču Vordls bija apsolījis brīdināt Straiku, pirms notiks preses konference.

Tik ērmots un grotesks notikums nekādā gadījumā nepaliktu bez ievērības, taču šoreiz interesi vēl uzkurinās tas, ka šī kāja nosūtīta uz Straika biroju, un tāda doma viņu nebūt neprie-cēja. Kormorans Straiks jau labu laiku bija preses uzmanības lokā. Galvenajai policijas pārvaldei pašā degungalā viņš bija atšķetinājis divas slepkavības lietas, par kurām sabiedrība būtu dedzīgi interesējusies arī tad, ja tās nebūtu atrisinājis privātdetektīvs: pirmajā gadījumā par upuri bija kļuvusi skaista jauna sieviete, bet otrā bija neparasta, rituāla slepkavība.

Straiks prātoja: kā šis baisais sūtījums ietekmēs biznesu, ko viņš izveidojis tik smagā darbā? Uzmācās nojauta, ka sekas, visticamāk, būs nopietnas. Tīmeklī atrodamā informācija bija nežēlīgs statusa barometrs. Pavisam drīz, ierakstot Google meklētājā vārdu “Kormorans Straiks”, lapas augšpusē parādīsies nevis kvēli cildinājumi par abām viņa slavenākajām un veiksmīgākajām izmeklēšanām, bet gan brutālais fakts, ka viņš ir cilvēks, kuram atsūtīta nocirsta kāja un tātad ir vismaz viens ļoti bīstams ienaidnieks. Straiks nešaubījās, ka gana labi izprot sabiedrību vai vismaz tās nedrošo, iebiedēto un sadusmoto daļu, kas privātdetektīvam ļauj pelnīt dienišķo maizi, lai zinātu, ka diez vai bailīgie meklēs palīdzību detektīvbirojā, uz kuru tiek sūtītas nocirstas kājas. Labākajā gadījumā jauni klienti nospriedīs, ka Straikam un Robinai pašiem pietiek problēmu, bet sliktākajā ka abi savas bezatbildības vai nemākulības dēļ ir iekūlušies tādā ķezā, ar kuru nav spējīgi tikt galā.

Jau grasīdamies izslēgt datoru, viņš pārdomāja un vēl negribīgāk, nekā bija meklējis mātes kailfoto, ierakstīja meklētājā "Britanija Brokbenka”.

Dažas ar šo vārdu bija reģistrētas vietnēs Facebook un Instagram, strādāja kompānijās, par kurām Straiks nekad nebija dzirdējis, un starojoši smaidīja pašbildēs. Viņš uzmanīgi aplūkoja šos attēlus. Gandrīz visām bija nedaudz pāri divdesmit gadiem tikpat, cik tagad būtu Britanijai. Droši varēja atsijāt melnādainās, tomēr Straiks tik un tā nezināja, kura no atlikušajām ir meklētā brunete, blondīne vai rudmate, skaista vai neizskatīga, smaidoša vai skumja, vai pārsteigta. Nevienai nebija briļļu. Varbūt viņa kautrējas fotografēties brillēs? Varbūt redze ir koriģēta ar lāzeru? Viņa droši vien vairījās no sociālajiem tīkliem. Bija pat gribējusi mainīt vārdu, cik atcerējās Straiks. Bet varbūt iemesls tam, ka viņa nebija atrodama, bija būtiskāks: nāve.

Straiks atkal ieskatījās pulkstenī: bija laiks iet pārģērbties.

Tā nevar būt viņa, detektīvs nodomāja. Un tad: kaut jel tā nebūtu viņa.

Jo, ja tā bija viņa, tad visa vaina gūlās uz Straiku.

6

Vai tas kāds brīnums, ka mans prats ir liesmās?

Is it any wonder that my mind's on fire?

Blue Oyster Cult, “Flaming Telepaths”

Tovakar braucot mājup ar metro, Robina bija neparasti modra un slepus salīdzināja katru sava vagona pasažieri ar atmiņā palikušo garo, melnās ādās tērpto svešinieku, kas bija izsniedzis viņai baismīgo sūtījumu. Tievs, jauns aziāts lētā uzvalkā cerīgi pasmaidīja, trešo reizi sastapis Robinas skatienu; pēc tam viņa raudzījās tikai savā mobilajā, lasīdama kad signāls to ļāva BBC vietni un, līdzīgi Straikam, prātodama, kad nocirstā kāja kļūs par ziņu tematu.

Četrdesmit minūtes pēc savas darbadienas beigām Robina iegāja Waitrose lielveikalā netālu no metrostacijas. Ledusskapis mājās bija tikpat kā tukšs. Metjū nelabprāt staigāja pa veikaliem (kaut gan aizpagājušā strīda laikā bija to noliedzis), un Robina nešaubījās: viņš uzskata, ka sīkie ikdienas pienākumi, kas viņam nepatīk, ir jāpaveic tai, kura nopelna mazāk par trešdaļu no kopīgajiem ieņēmumiem.

Uzvalkos ģērbušies vecpuiši krāmēja savos grozos un ratiņos gatavas maltītes. Nupat beigušas darbu, garām steidzās sievietes, pa ceļam paķerdamas no plauktiem makaronus, ko žigli izvārīt ģimenei. Pārgurusi jauna māte, kurai ratiņos brēca zīdainis, līkumoja pa ejām kā apreibis naktstauriņš, nespēdama koncentrēt uzmanību; viņai grozā bija tikai burkānu paka. Robina lēnām klīda šurpu turpu pa ejām, savāda satraukuma mocīta. Šeit taču nebija neviena, kurš izskatītos pēc vīrieša melnajā motociklista tērpā, neviens te neuzglūnēja, fantazēdams par to, kā nocirtīs viņai kājas... nocirtīs man kājas...

“Atļausiet!” teica nīgra pusmūža sieviete, mēģinādama aizsniegties līdz desu plauktam. Robina atvainojās, pavirzījās sānis un pārsteigta ieraudzīja, ka rokā tur paciņu ar vistu šķiņķīšiem. Iemetusi to ratiņos, viņa steidzās uz lielveikala pretējo galu, kur starp alkoholisko dzērienu plauktiem bija krietni klusāk. Tur viņa paņēma mobilo un piezvanīja Straikam. Viņš atbildēja pēc otrā signāla.

“Vai tev viss kārtībā?”

“Jā, protams...”

“Kur tu esi?”

“Waitrose veikalā."

Maza auguma vīrietis ar papliku pauri pētīja šerija plauktus Robinai aiz muguras. Kad viņš pagriezās, izrādījās, ka acis viņam ir vienā līmenī ar Robinas krūtīm. Kad viņa pakāpās sānis, vīrietis darīja to pašu. Robina raidīja viņam niknu skatienu; viņš nosarka un devās prom.

"Nu tur tev tiešām nekas nedraud.”

“Mhm.” Robina vēroja promejošā plikpaura muguru. “Paklau, varbūt tie ir nieki, bet es nupat atcerējos: dažu pēdējo mēnešu laikā mēs esam saņēmuši pāris dīvainu vēstuļu.”

“No trakajiem?”

“Nesāc.”

Robina vienmēr bija iebildusi pret šo vispārējo apzīmējumu. Kopš Straiks bija atšķetinājis savu otro slaveno slepkavības lietu, krasi palielinājās nelīdzsvarotu personu sūtīto vēstuļu skaits. Paši sakarīgākie vienkārši lūdza naudu, nosprieduši, ka Straiks tagad ir ārkārtīgi bagāts. Citi loloja dīvainus personiskus aizvainojumus un vēlējās, lai Straiks atriebjas pāridarītājiem. Vēl bija tādi, kuri visas nomoda stundas veltīja ērmotu teoriju pierādīšanai, tādi, kuru juceklīgi un plaši izklāstītās vajadzības un vēlmes liecināja vienīgi par psihisku slimību, un visbeidzot (“Nu tie gan laikam ir traki,” Robina bija atzinusi) saujiņa abu dzimumu ļaužu, kuriem Straiks acīmredzot likās valdzinošs.

"Vai tās adresētas tev?” Straiks jautāja, pēkšņi kļuvis nopietns.

“Nē, tev.”

Robina dzirdēja, ka viņš runādams staigā pa dzīvokli. Varbūt šovakar posās uz satikšanos ar Elīnu. Viņš nekad nerunāja par šīm attiecībām. Ja Elīna kādu dienu nebūtu iegriezusies birojā, Robina droši vien pat nezinātu par viņas eksistenci -līdz tam brīdim, kad Straiks ierastos darbā ar laulības gredzenu pirkstā.

"Kas tur bija rakstīts?” Straiks jautāja.

“Nu, vienu bija rakstījusi meitene, kura gribēja nogriezt sev kāju. Un lūdza padomu.”

“Ko tu teici?”

“Viņa gribēja nogriezt sev kāju,” Robina skaidri izrunāja vārdus, un uz viņu satrūkusies paskatījās sieviete, kura turpat netālu izraudzījās pudeli sārtvīna.

“Žēlīgais Dievs,” Straiks nomurmināja. “Un es vēl nedrīkstēšu saukt šitos par trakajiem! Tu domā, ka tas viņai izdevās un viņa nolēma iepriecināt arī mani?”

“Es domāju, ka šādai vēstulei var būt svarīga nozīme.” Robi-nai prāts nenesās uz jokiem. “Ir cilvēki, kuri tiešām grib nogriezt sev kādu ķermeņa daļu, tas ir vispārzināms fenomens, un tos, kam piemīt šāda tieksme, sauc par... nē, ne par “trakajiem”,” viņa piebilda, uzminējusi, ko Straiks grasās teikt, un viņš iesmējās. “Un otra vēstule bija parakstīta tikai ar iniciāļiem. Ļoti gara.

Tajā bija runa par tavu kāju un par to, kā rakstītājs alkst tev atlīdzināt.”

“Ja viņš gribētu man atlīdzināt, tad droši vien būtu atsūtījis vīrieša kāju. Es nudien izskatītos pēc idiota ar...”

“Izbeidz!” Robina viņu apsauca. “Nejoko. Nesaprotu, kā tu vari jokot.”

“Nesaprotu, kā tu vari nejokot,” viņš labsirdīgi attrauca.

Robina izdzirda ļoti pazīstamu skrapstošu skaņu un pēc tam skanīgu būkšķi.

“Tu skaties trako atvilktnē!”

"Robin, man šķiet, nevajadzētu saukt to par "trako atvilktni”. Tas ir nedaudz nekorekti attiecībā uz mūsu garīgi slimajiem līdzpilsoņiem...”

"Redzēsimies rīt,” viņa atteica, smaidīdama pret savu gribu, un, Straikam skaļi smejoties, beidza sarunu.

Kamēr Robina klejoja pa lielveikalu, viņai no jauna uzbruka nogurums, ar kuru viņa bija cīnījusies visu dienu. Pārtikas izvēle sagādāja lielas pūles; daudz vieglāk būtu vadīties pēc iepirkumu saraksta, ko sastādījis kāds cits. Tāpat kā strādājošās mātes, kuras izraudzījās kaut ko ātri pagatavojamu, arī Robina padevās un salika grozā daudz pastas. Rindā pie kases viņai priekšā stāvēja iepriekš manītā jaunā sieviete, kuras zīdainis beidzot bija paguris un tagad gulēja kā beigts, sažņaudzis dūrītes un cieši aizmiedzis acis.

“Cik viņš jauks!” Robina teica, juzdama, ka jaunajai mātei nepieciešams uzmundrinājums.

"Tad, kad aizmidzis,” sieviete atbildēja, vāri pasmaidīdama.

Atslēgusi durvis un iegājusi dzīvoklī, Robina jutās pārgurusi līdz pēdējam. Un pārsteigta ieraudzīja, ka šaurajā priekšnamā viņu gaida Metjū.

"Es pats sapirku ēdamo!” viņš paziņoja, ieraudzījis četrus pilnos veikala maisiņus viņai rokās, un Robina saklausīja Metjū balsī vilšanos viņa plašais žests nu bija zaudējis daļu spozmes. “Es taču nosūtīju tev īsziņu, ka eju uz Waitrose\"

“Būšu palaidusi to garām,” Robina atteica. “Atvaino.”

Tobrīd viņa droši vien bija runājusi pa telefonu ar Straiku. Varbūt abi ar Metjū pat bija atradušies veikalā vienlaikus, bet pusi no laika Robina bija pavadījusi, grozīdamās starp vīna plauktiem.

Metjū izstiepa rokas, panācās pretī un apkampa Robinu, taču šajā apskāvienā viņa nevilšus juta kaitinošu augstsirdību. Tomēr gribot negribot nācās atzīt, ka viņš kā vienmēr izskatās brīnišķīgi: mugurā tumšs uzvalks, kuplie, gaišbrūnie mati atsukāti atpakaļ no pieres.

“Tu noteikti ļoti nobijies,” Metjū čukstēja, pūšot siltu elpu viņai matos.

“Jā gan,” Robina apstiprināja, apvīdama rokas viņam ap vidukli.

Abi miermīlīgi mielojās ar pastu, ne reizi nepieminēdami ne Sāru Šedloku, ne Straiku, ne Žaku Burgeru. Bija izplēnējusi šlrita niknā vēlēšanās piespiest Metjū atzīt, ka nevis Robina, bet gan Sāra ir paudusi apbrīnu par sprogainiem matiem. Robina juta, ka tiek atalgota par savu prātigumu un pacietību, bet Metjū kā atvainodamies ieminējās:

“Pēc vakariņām man būs drusku jāpastrādā.”

"Ja vajag, tad vajag,” Robina atsaucās. “Es tik un tā gribēju iet pie miera agrāk.”

Viņa iekāpa gultā, paņēmusi līdzi diētisku karsto šokolādi un žurnālu Grazia, taču nespēja koncentrēt uzmanību. Pēc desmit minūtēm piecēlās, paņēma klēpjdatoru līdzi uz gultu un Google vietnē sameklēja Džefu Vitekeru.

Šo Vikipēdijas ierakstu Robina jau bija lasījusi, reiz slepus iepazīdamās ar Straika pagātni, taču tagad izlasīja to uzmanīgāk. Tas sākās ar parasto atrunu:

Šim jēdzienam var būt vairākas nozīmes.

Šī raksta verifikācijai nepieciešamas papildu atsauces.

Šis raksts var saturēt oriģinālus pētījumus.

Džefs Vitekers

Džefs Vitekers (dz. 1969) ir mūziķis, īpaši pazīstams ar to, ka 70. gados apprecējās ar supergrūpiju Lēdu Straiku. kuras slepkavībā tika apsūdzēts 1994. gadā.111 Vitekera vectēvs ir diplomāts sers Rendolfs Vitekers. KCMB DSO.

Bērnība un jaunība

Vitekeru uzaudzināja vecvecāki. Viņa nepilngadīgā māte Patrīcija Vitekere sirga ar šizofrēniju.[nepieciešamaa1sai,c01 Savu tēvu Vitekers nepa-zina.lnep,oc'oSamaa,sauce| Viņš tika izslēgts no Gordonstaunas skolas par to, ka bija draudējis ar nazi skolotājam.(nepiecie5amaa,sauce)Viņš apgalvo, ka pēc izslēgšanas vectēvs uz trim dienām ieslodzījis viņu šķūnī; vectēvs šo apsūdzību noliedz.121 Pusaudža gados Vitekers aizbēga no mājām un kādu laiku klaiņoja. Viņš apgalvo arī, ka strādājis par kapraci inePiec'e®amaatsauce)

Mūziķa karjera

80. gados un 90. gadu sākumā Vitekers spēlēja ģitāru un rakstīja dziesmu tekstus vairākām trešmetāla grupām, ieskaitot Restorative Art, Devilheart un Necromantic.131141

Privātā dzīve

1991. gadā Vitekers iepazinās ar Džoniia Rokbija un Rika Fantoni bijušo mīļāko Lēdu Straiku. Tolaik viņa strādāja ierakstu kompānijā, kas gatavojās slēgt līgumu ar NecromanticSne(,,ecieiamaalsaucel Vitekers un Straika apprecējās 1992. gadā. Tā paša gada decembrī viņiem piedzima dēls Svičs LaVejs Blūms Vitekers.1511993. gadā Vitekeru narkotiku lietošanas dēļ padzina no Necromantic.i^p^esamaaisaucei

1994. gadā, kad Lēda Vitekere nomira no heroīna pārdozēšanas. Vitekers tika apsūdzēts viņas slepkavībā. Tiesa viņu attaisnoja.16,17,(81191

1995. gadā Vitekeru arestēja par tīšu miesas bojājumu nodarīšanu un mēģinājumu nolaupīt dēlu, kurš atradās Vitekera vecvecāku aizbildniecībā. Par miesas bojājumu nodarīšanu vectēvam Vitekers tika notiesāts nosacīti.|nepieciešamaatsaucel

1998. gadā Vitekers ar nazi piedraudēja darbabiedram un tika sodīts ar trim mēnešiem cietumā.1’011’11

2002. gadā Vitekers tika notiesāts par to, ka pretojās likumīgai līķa apbedīšanai. Tika konstatēts, ka viņa piedzīvotāja Kārena Ābrahāma nomirusi no sirds mazspējas, taču Vitekers mēnesi bija uzglabājis viņas līķi abu kopīgajā dzīvoklī.1’211’311’41

2005. gadā Vitekeram piesprieda cietumsodu par kreka tirgošanu.1’61

Robina izlasīja šo lapu divreiz. Šajā vakarā tiešām bija grūti koncentrēties. Likās, informācija aizslīd prom, nesasniegusi apziņu. Tomēr daži savādi Vitekera biogrāfijas fragmenti spilgti izcēlās uz pārējā teksta fona. Kāpēc lai kāds veselu mēnesi slēptu dzīvoklī līķi? Vai Vitekers bija baidījies, ka viņu atkal apsūdzēs slepkavībā, vai varbūt iemesls bija cits? Līķi, kājas, nedzīvas miesas gabali... Robina iedzēra karsto šokolādi un novaibstījās. Tā garšoja pēc aromatizētiem putekļiem; cieši apņēmusies būt tieviņa savā kāzu kleitā, viņa jau pirms mēneša bija atteikusies no īstas šokolādes.

Robina nolika krūzīti uz naktsgaldiņa, pievērsās datoram un sāka meklēt attēlus par tematu “Džefa Vitekera tiesas prāva”.

Ekrānu aizpildīja fotogrāfiju režģis, rādot divus dažādus Vitekerus, fotografētus ar astoņu gadu atstarpi divos dažādos tiesas namos.

Jaunajam Vitekeram, apsūdzētam sievas slepkavībā, bija zirgastē sasieti dredi. Melnais uzvalks ar kaklasaiti piešķīra viņam sava veida paplukušu eleganci; garais augums ļāva skatīties pāri fotogrāfiem, kas drūzmējās apkārt. Viņam bija augsti vaigu-kauli, dzeltenīga āda, lielās acis izvietotas neparasti tālu viena no otras; tādas acis varētu būt opija apdullinātam dzejniekam vai ķecerīgam priesterim.

Tas Vitekers, kurš tika notiesāts par sievietes līķa slēpšanu, bija zaudējis savu klaidoņa šarmu. Tuklāks, ar bārdu, mati pavirši apcirpti ezītī. Nebija mainījušās tikai acis un neizmērojamās augstprātības aura.

Robina lēni ritināja bildes lejup. Drīz fotogrāfijām ar vīrieti, kuru viņa domās dēvēja par “Straika Vitekeru” piejaucās citu tiesas priekšā pabijušu Vitekeru attēli. Eņģeliska izskata afro-amerikānis Džefs Vitekers bija iesūdzējis tiesā savu kaimiņu par to, ka viņa suns vairākkārt pieķēzījis Vitekera mauriņu.

Kāpēc Straiks domāja, ka nocirsto kāju būtu varējis atsūtīt viņa bijušais patēvs (likās savādi dēvēt Vitekeru šādi, jo viņš bija tikai piecus gadus vecāks par Straiku)? Un kad Straiks pēdējo reizi bija redzējis šo vīrieti, kurš, viņaprāt, noslepkavojis viņa māti? Robina zināja par šefu gaužām maz. Straikam nepatika runāt par savu pagātni.

Robinas pirksti atgriezās pie tastatūras un nodrukāja vārdu “Ēriks Blūms”.

Raugoties uz septiņdesmito gadu rokeri ādas tērpā, Robinas pirmā doma bija: mati viņam ir tieši tādi kā Straikam biezi, tumši un sprogaini. Tas tūdaļ atsauca atmiņā Žaku Burgeru un Sāru Sedloku un nebūt neuzlaboja garastāvokli. Robina nolēma pievērsties abiem pārējiem vīriešiem, kurus Straiks turēja aizdomās, taču nespēja atcerēties viņu vārdus. Kaut kāds Donalds? Un ērmots uzvārds, kas sākas ar B... Parasti atmiņa viņai darbojās lieliski. Straiks nereti izteica par to komplimentus. Kāpēc šoreiz viņa nespēja atcerēties?

Bet kas mainītos, ja viņa atcerētos? Ar klēpjdatoru vien nepietika, lai sadzītu pēdas diviem vīriešiem, kuri varēja atrasties jebkur. Robina jau bija gana ilgi strādājusi detektivaģen-tūrā, lai skaidri apzinātos, ka tie, kuri dzīvo ar izdomātu vārdu, klaiņo, dod priekšroku skvotiem, īrē istabas un nereģistrējas vēlēšanām, bez pūlēm spēj izsprukt cauri jebkuras datubāzes sietam.

Vēl dažas minūtes sēdējusi un domājusi, viņa, juzdamās bezmaz kā nodevēja, iedrukāja meklētāja lodziņā vārdu “Lēda Straika” un, vainas apziņas mocīta, pierakstīja klāt “kaila”.

Fotoattēls bija melnbalts. Jauniņā Lēda pozēja, pacēlusi rokas virs galvas, pār krūtīm krita tumšu matu vilnis. Pat mazajā bildītē Robina spēja saskatīt ķeburainu burtu pusloku virs kaunuma matu tumšā trīsstūra. Piemiegusi acis, it kā, redzot attēlu nedaudz miglainu, varētu mazināt savu vainu, Robina ieslēdza pilnekrāna režīmu. Viņa negribēja pievilkt bildi vēl tuvāk, taču tas arī nebija nepieciešams. Vārdus Mistress ofvarēja izlasīt bez pūlēm.

Aiz sienas iedūcās vannas istabas ventilators. Vainīgi satrūkusies, Robina aizvēra lapu, ko bija aplūkojusi. Pēdējā laikā Metjū bija pasācis aizņemties viņas klēpjdatoru, un pirms pāris nedēļām Robina bija pieķērusi viņu lasām e-pasta vēstules, ko viņa sūtījusi Straikam. Paturēdama to prātā, Robina atkal atvēra tīmekļa lapu, izdzēsa vietņu meklēšanas vēsturi, atgriezās pie uzstādījumiem un, mirkli svārstījusies, nomainīja paroli uz DontFearTheReaper. Še tev, Metjū!

Robina izkāpa no gultas, lai izgāztu karsto šokolādi virtuves izlietnē, un pēkšņi atcerējās, ka nav pameklējusi informāciju par Terensu “Digeru” Melliju. Tas nekas, viņa nodomāja; lai sadzītu rokā vienu no Londonas gangsteriem, policijai, protams, ir daudz plašākas iespējas nekā viņiem ar Straiku.

Nav svarīgi, viņa miegaini nodomāja, atgriezdamās guļamistabā. Mellijs nav tas, kuru mēs meklējam.

7

Izsalkums ir patīkams.

Good To Feel Hungry

Protams, ja viņš nebūtu izkūkojis prātu šo teicienu labprāt mēdza lietot viņa māte, tā ļaunā ragana (Гм nudien esi izkūkojis pēdējo prātu, sīkais smerdeli!) ja viņš nebūtu izkūkojis prātu, tad nebūtu turpinājis sekot Sekretārei jau tūlīt nākamajā dienā pēc tam, kad bija izsniedzis viņai kāju. Tomēr bija grūti pretoties kārdinājumam, jo viņš nezināja, kad radīsies cita izdevība. Pa nakti bija pieņēmusies spēkā neciešama kāre atkal staigāt viņai pa pēdām un paraudzīties, kā viņa izskatās pēc tam, kad saņēmusi dāvanu.

Sākot ar rītdienu, brīvība tiks krasi ierobežota, jo mājās atgriezīsies Šī un pieprasīs viņa uzmanību. Bija ļoti svarīgi gādāt, lai Šī ir apmierināta lielā naudas pelnītāja. Stulba, neglīta, pateicīga par katru laipnību, Šī pat nebija pamanījusi, ka viņš dzīvo uz Šīs rēķina.

Tajā rītā palaidis Šo uz darbu, viņš bija steidzies ārā no mājas, lai gaidītu Sekretāri pie viņas metrostacijas, un tas bija gudrs lēmums, jo Sekretāre nemaz neaizbrauca uz biroju. Viņš bija uzminējis: saņemtais sūtījums bija izjaucis Sekretāres dienaskārtību. Viņš visu uzminēja gandrīz vienmēr.

Un viņš prata izsekot cilvēkus. Šodien brīžam bija valkājis adītu cepurīti, brīžam staigājis ar kailu galvu. Palicis T kreklā, pēc tam uzģērbis jaku, tad izgriezis jaku ar oderi uz āru, uzlicis saulesbrilles, noņēmis tās atkal.

Sekretāre bija vērtīga daudz vērtīgāka par jebkuru citu sievieti, ja vien izdotos nogrābt viņu vienu pašu, kā līdzeklis, ar kura starpniecību atriebties Straikam. Kāre atriebties Strai-kam pamatīgi un bez žēlastības bija augusi un augusi, līdz pārvērtās par viņa dzīves galveno mērķi. Tāds viņš bija bijis vienmēr. Ja kāds viņu aizkaitināja, tad tika iezīmēts un izdevīgā brīdī saņēma pēc nopelniem, pat ja tādu brīdi vajadzēja gaidīt gadiem ilgi. Kormorans Straiks bija nodarījis viņam vairāk ļauna nekā jebkurš cits visā pasaulē, un par to pienācās taisnīga atmaksa.

Vairākus gadus viņš bija pazaudējis Straiku no acīm, taču tad tas maita pēkšņi kļuva slavens; varonis, ko tu neteiksi! Viņš pats vienmēr bija alcis un ilgojies iemantot slavenības un varoņa statusu. Lasīdams cildinošos avīžrakstus par to sūdabrāli, viņš bija juties tā, it kā dzertu etiķi, tomēr izlasīja visu līdz pēdējai rindiņai, jo vajadzēja labi pazīt savas atriebes objektu, lai nodarītu tam vislielāko iespējamo kaitējumu. Viņš grasījās sagādāt Kormoranam Straikam necilvēciskas sāpes nē, pareizāk sakot, pārcilvēciskas sāpes, jo apzinājās, ka pats ir kas vairāk par cilvēku. Tas nebūs nazis ribās tumšā vārtrūmē. Nē, Straika sods būs lēnāks un neparastāks, biedējošs, mokošs un visbeidzot iznīcinošs.

Neviens nekad neuzzinās, ka to izdarījis viņš; kāpēc lai kāds uzzinātu? Tagad viņš jau trīs reizes bija ticis cauri sveikā: nogalinātas trīs sievietes, un nevienam nebija ne jausmas, kurš to izdarījis. Šī apziņa ļāva viņam lasīt Metro šīsdienas numuru bez mazākajām bažām; viņš juta tikai lepnumu un gandarījumu, lasot histēriskos aprakstus par nocirsto kāju, izbaudīja baiļu un apjukuma tvanu, kas virmoja katrā reportāžā, tīksminājās par to, ka sabiedrība blēj kā apstulbis aitu bars, kurš saož vilku.

Tagad tikai vajadzēja, lai Sekretāre iziet mazā pastaigā pa vientulīgu ieliņu... taču Londonas ielās augu dienu pulsēja un mudžēja ļaužu bari, un viņam neatlika nekas cits kā vien īgni grozīties ap Londonas Ekonomikas skolu, piesardzīgi novērojot Sekretāri.

Arī viņa kādu izsekoja, un nebija grūti saprast, kuru tieši. Izsekošanas objekts ar pieaudzētiem mirdzoši platīnblon-diem matiem agrā pēcpusdienā aizveda Sekretāri atpakaļ uz Totnemkortroudu.

Sekretāre nozuda pabā, kas atradās tieši pretim striptīz-klubam, kurā bija iegājusi izsekojamā. Viņš bridi apsvēra, vai ar! pašam neiet iekšā pabā, taču Sekretāre šodien šķita bīstami vērīga, tāpēc viņš iegriezās lētā japāņu restorānā ar biezstikla logiem, izraudzījās galdiņu pie loga un gaidīja, kad viņa nāks ārā.

Tas notiks tik un tā, viņš sev sacīja, caur saulesbrillēm skatīdamies uz drūzmaino ielu. Viņš tiks Sekretārei klāt. Vajadzēja cieši turēties pie šis domas, jo šovakar bija jāatgriežas pie Šīs -pusdzivē, melu dzīvē, kas ļāva slepeni staigāt un elpot īstajam Viņam.

Notraipītajā, putekļainajā Londonas logā atspoguļojās viņa sejas izteiksme kaila, bez civilizētās glazūras, ko viņš izmantoja, lai savaldzinātu sievietes, kuras krita par upuri viņa šarmam un nažiem. Laukā bija izniris radījums, kas dzīvoja viņa dzīlēs; radījums, kas negribēja neko citu kā vien apliecināt savu pārākumu.

8

Man šķiet, es redzu rozi,

Es pasniedzos, un pazūd tā.

I seem to see a rose,

I reach out, then it goes.

Blue Oyster Cult, “Lonely Teardrops"

Kā jau Straiks bija gaidījis kopš tā brīža, kad vēsts par nocirsto kāju parādījās plašsaziņas līdzekļos, agri otrdienas rītā viņam piezvanīja vecais paziņa Dominiks Kalpepers no News of the World, saniknots līdz baltkvēlei. Žurnālists neparko negribēja saprast, ka Straikam var būt bijuši pamatoti iemesli nesazināties ar viņu tajā pašā sekundē, kad atsūtīta nocirstā kāja; Straiks aizvainoja Kalpeperu vēl vairāk, atteikdamies informēt viņu par katru jaunu atklājumu lietas izmeklēšanā, lai gan žurnālists solīja dāsnu atlīdzību. Arī agrāk Kalpepers nereti bija maksājis Straikam par informāciju, taču, beidzis sarunu, detektīvs nojauta, ka šis ienākumu avots turpmāk vairs nebūs pieejams. Kalpepers bija pārāk noskaities.

Straikam un Robinai izdevās sazināties tikai pēcpusdienā. Straiks ar mugursomu plecos piezvanīja viņai no pārpildītā Hīt-rovas ekspreša.

“Kur tu esi?” viņš noprasīja.

“Pabā Court iepretim striptizklubam Spearmint Rhino" viņa atbildēja. “Un kur esi tu?”

“Braucu no lidostas. Par laimi, Niknais Paps tiešām iekāpa lidmašīnā.”

Niknais Paps bija bagāts starptautiska mēroga baņķieris, kuru Straiks izsekoja viņa sievas uzdevumā. Laulāto starpā risinājās nežēlīga cīņa par aizbildnības tiesībām. Baņķieris nu bija aizlidojis uz Čikāgu, un tas nozīmēja, ka Straiks varēs dažas naktis atpūsties, nevis novērot šo vīru, kurš četros rītā sēd mašīnā pie sievas mājas, notēmējis nakts redzamības brilles uz savu mazo dēlēnu logiem.

“Es aizbraukšu pie tevis,” Straiks sacīja. “Paliec, kur esi, ja vien Platīna nelaidīsies prom kopā ar kādu klientu.”

Platīna bija krieviete, kura studēja ekonomiku un piestrādāja par striptīzdejotāju. Detektīvaģentūras pakalpojumus izmantoja viņas mīļākais, kuru Straiks ar Robinu bija iesaukuši par Divreizi: gan tāpēc, ka šī bija jau otrā blondā draudzene, kuru viņš lika izsekot, gan arī tāpēc, ka šis vīrietis gluži kā apsēsts alka izdibināt, kur un kā mīļākās viņu krāpj. Robinai Divreizis šķita baigs un nožēlojams vienlaikus. Ar Platīnu viņš bija iepazinies klubā, ko Robina patlaban novēroja; viņiem ar Straiku bija uzdots noskaidrot, vai arī citi vīrieši bauda tādu pašu papildu labvēlību, ar kādu Platīna pašlaik aplaimo Divreizi.

Savādā kārtā kaut gan Divreizis tam neticētu un par to nepriecātos šoreiz viņam bija gadījusies netipiski monogāma draudzene. Pēc vairākām novērošanas nedēļām Robina bija sapratusi, ka Platīna ir visai noslēgta, pusdieno vienatnē, paņēmusi līdzi grāmatu, un reti biedrojas ar kolēģēm.

“Klubā viņa acīmredzot piestrādā tikai tādēļ, lai varētu samaksāt par mācībām,” pēc pirmās novērošanas nedēļas Robina sašutusi paziņoja Straikam. “Ja jau Divreizis negrib, lai uz to meiču blenž citi vīrieši, tad kāpēc neizpalīdz viņai ar naudu?”

“Vislielākais kairinājums ir tieši tas, ka viņa izģērbjas citu vīriešu priekšā,” Straiks pacietīgi paskaidroja. “Jābrīnās, ka

Divreizim ir vajadzējis tik ilgu laiku, lai atrastu tādu kā Platina, kura atbilst pilnīgi visām viņa prasībām.”

Drīz pēc tam, kad tika noslēgts līgums ar Divreizi, Straiks bija iegriezies klubā, sameklējis sev sabiedroto bruneti ar skumjām acīm, vārdā Reivena, un sarunājis, lai viņa novēro klienta draudzeni. Reivenas uzdevums bija reizi dienā piezvanīt uz detektīvaģentūru, informēt, ar ko nodarbojas Platīna, un nekavējoties ziņot, ja krieviete izsniegtu kādam kluba viesim savu telefona numuru vai izturētos pret kādu īpaši laipni. Kluba noteikumi aizliedza ielaisties tuvākās attiecībās ar apmeklētājiem, tomēr Divreizis palika pie pārliecības (“Nudien naba-dziņš,” teica Straiks), ka viņš ir tikai viens no daudziem, kuri ved Platīnu vakariņās un dala ar viņu gultu.

“Vēl arvien nesaprotu, kāpēc mums jānovēro tas klubs,” jau nez kuru reizi nopūtās Robina. “Reivena taču var sazvanīt mūs visur.”

“Tu pati zini, kāpēc,” Straiks attrauca, jau gatavodamies promiešanai. “Viņam patīk fotogrāfijas.”

“Bet tajās tak redzams tikai tas, kā viņa iet uz darbu un no darba!”

“Nav svarīgi. Klientu tas uzbudina. Turklāt viņš ir pārliecināts, ka Platīna kuru katru dienu izies pa kluba durvīm kopā ar kādu krievu oligarhu.”

“Vai pēc tādiem darbiem tu nekad nejūties kā izvārtījies dubļos?”

“Profesijas risks,” Straiks bezrūpīgi atteica. “Nu tad drīz redzēsimies!”

Robina sēdēja un gaidīja uz puķainu un zeltainu tapešu fona. Ar brokātu apvilktie krēsli un nesaskanīgie abažūri krasi kontrastēja ar milzīgo plazmas televizoru, kas rādīja futbolu un kokakolas reklāmas. Viss, kas krāsojams, bija nokrāsots modernajā pelēcīgi bēšajā tonī, kādu Metjū māsa nesen bija izraudzījusies savas viesistabas sienām. Robinai šī krāsa likās nomācoša. Skatam uz kluba ieeju nedaudz traucēja koka margas pie kāpnēm, kas veda uz augšstāvu. Ārā pa ielu uz abām pusēm nerimtīgi plūda satiksmes straume, un kluba durvis bieži aizsedza sarkanie divstāvu autobusi.

Straiks ieradās aizkaitināts.

“Mēs esam zaudējuši Redfordu,” viņš paziņoja, nomezdams mugursomu zemē blakus augstajam galdiņam, pie kura sēdēja Robina. “Viņš man nupat piezvanīja.”

“Nevar būt!"

“Jā gan. Viņš uzskata, ka tu tagad tiec pārāk bieži pieminēta presē, tāpēc nevarēsi nemanīta iefiltrēties viņa birojā.”

Visas avīzes kopš pulksten sešiem rītā rakstīja par nocirsto kāju. Vordls bija turējis vārdu un pabrīdinājis Straiku iepriekš. Tāpēc detektīvam bija izdevies atstāt savu bēniņu dzīvokli jau naktī, paķerot līdzi somu ar drēbju kārtu pāris dienām. Viņš zināja, ka pie biroja drīz mudžēs reportieri un neba pirmo reizi.

Straiks ar pinti rokā atgriezās pie Robinas un uzrausās uz bāra ķebļa. “Un arī Hānam ir dūša papēžos. Viņš iešot uz tādu aģentūru, kurai neviens nepiesūta ķermeņa daļas.”

“Mī un žē" Robina noteica un tūdaļ noprasīja: “Par ko tu smīni?”

“Tāpat vien.” Straiks negribēja atzīties, ka viņam patīk šis Robinas "mī un žē” Jorkšīras teiciens, kas viņai reizumis paspruka.

"Tie bija tik izdevīgi pasūtījumi!” Robina sacīja.

Straiks piekrita, nenovērsdams acis no Spearmint Rhino ieejas.

“Ko dara Platīna? Vai Reivena ir devusi kādu ziņu?”

Reivena nupat bija piezvanījusi, tāpēc Robina varēja informēt Straiku, ka nekā jauna nav tāpat kā vienmēr. Platīna guva panākumus pie klientiem un šajā dienā jau bija izpildījusi trīs klēpjdejas, kas saskaņā ar kluba noteikumiem noritēja pilnīgi piedienīgi.

“Lasīji reportāžas?” Straiks norādīja uz Mirror, atstātu uz blakusgaldiņa.

"Tikai tīmeklī,” Robina atbildēja.

"Cerams, drīz uzpeldēs kaut cik informācijas,” Straiks sacīja. “Kāda varbūt beidzot būs pamanījusi, ka viņai trūkst vienas kājas.”

"Ha, ha,” Robina noteica.

“Vēl par agru?”

“Jā,” viņa salti attrauca.

“Vakar vakarā parakņājos tīmeklī,” Straiks ieminējās. “Pastāv iespēja, ka divtūkstoš sestajā gadā Brokbenks ir dzīvojis Man-čestrā.”

“Kā tu zini, ka tas ir īstais?”

“Pārliecināts neesmu, taču atbilda vecums un vidējais iniciālis...”

“Tu atceries viņa vidējo iniciāli?”

“Jā,” Straiks apstiprināja. “Bet neizskatās, ka viņš joprojām dzīvotu tur. Tas pats ir ar Leingu. Gandrīz droši zinu, ka divtūkstoš astotajā gadā viņš ir dzīvojis Korbijā, bet pēc tam nozudis no turienes. Starp citu,” Straiks piebilda, skatīdamies uz ielas pretējo pusi, "cik ilgi tur tajā krogā jau sēd tas tips ar maskēšanās jaku un saulesbrillēm?”

“Kādu pusstundu.”

Cik redzēja Straiks, vīrietis saulesbrillēs savukārt vēroja viņu, caur loga dubultrūti lūkodamies pār ielu. Plecīgs un garkājains, viņš izskatījās pārāk liels sudrabainajam krēslam, uz kura sēdēja. Pār logu slīdēja automašīnu un garāmgājēju atspulgi, saredzēt bija pagrūti, tomēr Straikam šķita, ka svešinieka zodu klāj biezi bārdas rugāji.

"Kā tur iekšā ir?” Robina jautāja, rādīdama uz Spearmint Rhino divviru durvīm zem masīvas metāla markīzes.

“Striptīzklubā?” Straiks pārsteigts pārvaicāja.

“Nē, japāņu restorānā,” Robina ironiski attrauca. “Skaidrs, ka striptīzklubā!”

“Nav ne vainas,” Straiks atbildēja, īsti nesaprazdams jautājuma būtību.

"Kā tur izskatās?”

“Viss apzeltīts. Spoguļi. Pustumsa.” Robina gaidpilni raudzījās uz viņu, un Straiks piebilda: “Pašā vidū ir stienis, ap kuru viņas dejo.”

“Vai tad viņas nenodarbojas ar klēpjdejām?”

“Tām paredzēti atsevišķi kabineti.”

“Kas tām meitenēm ir mugurā?”

“Nezinu... nekas daudz...”

Iezvanījās viņa mobilais: Elīna.

Robina novērsās un sāka rotaļāties ar brillēm, noliktām uz galda; tās izskatījās pēc lasāmbrillēm, taču patiesībā tajās bija iemontēta maza kamera, ar ko fotografēt Platīnu. Kad Straiks bija izsniedzis viņai šo ierīci, Robina sākumā bija sajūsmā, taču visa jūsma jau sen bija noplakusi. Viņa dzēra tomātu sulu un lūkojās ārā pa logu, cenzdamās neklausīties Straika un Elīnas sarunā. Pa telefonu viņš ar savu draudzeni vienmēr runāja lietišķā toni, bet bija jau ari grūti iztēloties Straiku čukstam maigus vārdus. Metjū dēvēja Robinu par Robsiju un pat par Rozīti, kad bija attiecīgā noskaņojumā bet pēdējā laikā tas negadījās bieži.

“...pie Niķa un Ilsas,” Straiks patlaban teica. “Jā. Nē, piekritu... jā... labi... tevi ari.”

Viņš beidza sarunu.

“Tad tu kādu laiku paliksi tur?” Robina jautāja. “Pie Niķa un Ilsas?”

Tie bija Straika visvecākie draugi. Pāris reižu viņi bija iegriezušies arī birojā un patiesi iepatikušies Robinai.

“Jā, viņi saka es varot palikt, cik vien ilgi gribu.”

"Kāpēc ne pie Elīnas?” Robina jautāja, riskēdama saņemt pretsparu, jo lieliski apzinājās robežu, ko Straiks noteicis starp privāto sfēru un darba dzīvi.

“Tur nekas neiznāktu,” viņš atteica. Nelikās aizkaitināts par tādu jautājumu, taču negrasījās ari paskaidrot sīkāk. “Pavisam aizmirsu,” viņš piebilda, atkal paskatīdamies pār ielu uz japāņu restorānu. Galds, pie kura bija sēdējis vīrietis maskēšanās jakā un saulesbrillēs, tagad bija tukšs. “Atnesu tev šo.”

Tas bija breloks ar trauksmes signālpogu.

“Man jau ir.” Robina izņēma no mēteļa kabatas savu breloku un parādīja viņam.

"Jā, bet šis ir labāks.” Straiks izskaidroja viņai breloka iespējas. “Tev vajag signālu ar vismaz simt divdesmit decibeliem, turklāt šis breloks izsmidzina nenomazgājamu sarkanu krāsu.” “Manējam ir simt četrdesmit decibelu.”

“Tomēr šis, manuprāt, ir labāks.”

“Parastā vīriešu domāšana? Viss, ko iesaki tu, ir labāks par to, kas ir man?”

Straiks iesmējās un izdzēra atlikušo alu.

“Redzēsimies vēlāk.”

“Kurp tu tagad iesi?”

“Tikties ar Urķi.”

Šo vārdu Robina dzirdēja pirmo reizi.

“Ar to čali, kurš reizēm nopludina man faktus, ko pēc tam varu iemainīt pret policijas informāciju,” Straiks paskaidroja. “Nu tas pats čalis, kurš man izpauda, kas nodūris policijas ziņotāju, atceries? Tas pats, kurš toreiz ieteica mani tam gangsterim kā algotu slepkavu.”

“Ā, tas. Tu jau nebiji man pateicis, kā viņu sauc.”

“Urķis ir vienīgais, kurš var palīdzēt man atrast Vitekeru,” Straiks sacīja. “Un viņam var būt informācija arī par Digeru Melliju. Viņš daļēji apgrozās tajā pašā kompānijā.”

Piemiedzis acis, Straiks paskatījās uz ielas pretējo pusi. “Uzmanies no tā tipa maskēšanās jakā.”

Tu nervoze.

“Kā lai es nenervozēju, Robin.” Straiks izvilka cigarešu paciņu, gatavodamies īsajam ceļam līdz metrostacijai. “Kāds ir atsūtījis mums to nolādēto kāju.”

9

Soli priekšā velnam.

One Step Ahead of the Devil

Ieraudzīt to kropli Straiku velkamies pa ielas pretējo pusi uz pabu Court tas bija patīkams pārsteigums.

Pamatīgi apresnējis kopš tā laika, kad abi bija redzējušies pēdējo reizi, šis kliboja pa ietvi ar mugursomu plecos kā truls zaldāts, kas reiz patiešām bijis, un neapjēdza, ka tas, kurš atsūtījis viņam nocirsto kāju, sēd nepilnu piecdesmit metru attālumā. Te tev nu bija lielais detektīvs! Iešļūca pabā pie savas Sekretāres. Skaidra bilde, šis guļ ar to meiču. Vismaz tā viņš cerēja. Tādā gadījumā vēl lielāku gandarījumu sagādās tas, ko viņš nolēmis izdarīt ar Sekretāri.

Caur saulesbrillēm vērojot Straiku aiz paba loga, vienā bridi viņam šķita, ka Straiks pagriežas un atskatās. Protams, pāri ielai caur tumšām brillēm un dubultu rūti nevarēja saredzēt vaibstus, tomēr šīs tālās figūras pozā, šajā sejā, kura pavērsās uz viņa pusi, bija kaut kas tāds, kas lika nervozi saspringt. Abi bija paraudzījušies viens uz otru pār ielu, pa kuru abos virzienos plūda satiksme, ik pa brīdim aizsedzot skatu.

Viņš nogaidīja, līdz pretī logam uz ielas cits aiz cita sarindojas trīs divstāvu autobusi, piecēlās no krēsla, izgāja pa restorāna

stikla durvīm un nogriezās šķērsielā. Adrenalīnam bangojot asinis, novilka maskēšanās jaku un izgrieza to ar oderi uz āru. Jaku nedrīkstēja izmest atkritumu konteinerā: aiz oderes bija paslēpti naži. Nogriezies ap vēl vienu stūri, viņš metās skriet, cik vien jaudas.

10

Bez mīlestības, no pagātnes.

With no love, from the past.

Blue Oyster Cult, “Shadow of California"

Nepārtrauktā satiksmes straume piespieda Straiku gaidīt ielas malā. Viņš stāvēja un vēroja pretējās puses ietvi. Šķērsojis Totnemkortroudu, pa logu ieskatījās japāņu restorānā, taču tur nebija nekādas maskēšanās jakas, visi vīrieši bija ģērbušies kreklos vai T kreklos un ne pēc auguma, ne pēc skata neatgādināja pirmīt redzēto tipu saulesbrillēs.

Ievibrējās mobilais, un Straiks izņēma to no kabatas. Robina bija atsūtījusi īsziņu:

Tikai mieru!

Straiks smaidot pamāja ar roku uz paba logu pusi un devās uz metrostaciju.

Varbūt tiešām nebija iemesla nervozēt. Vai gan bija ticams, ka tas trakais, kurš atsūtījis kāju, sēdēs un novēros Robinu gaišā dienas laikā? Tomēr Straikam nebija paticis nedz nekustīgais skatiens, ko pa logu raidīja būdlgais vīrietis maskēšanās jakā, nedz arī viņa tumšās brilles: diena nebūt nebija tik saulaina. Vai tajā brīdī, kad Straikam bija aizsegts skats uz japāņu restorāna logu, svešais bija nozudis sagadīšanās pēc vai tīšuprāt?

Diemžēl Straiks nevarēja paļauties uz savām atmiņām par to, kā izskatās tie trīs vīrieši, kuri patlaban nodarbināja viņa prātu, jo Brokbenku viņš nebija redzējis astoņus gadus, Leingu -deviņus un Vitekeru veselus sešpadsmit. Jebkurš no viņiem pa šo laiku bija varējis aptaukoties vai izdēdēt, kļūt par plikpauri, ataudzēt bārdu vai ūsas, kļūt par invalīdu vai uzpumpēt muskuļus. Straiks pats pa šo laiku bija zaudējis kāju. Vienīgais, ko nav iespējams noslēpt, ir auguma garums. Visi trīs, par kuriem domāja Straiks, bija vismaz metru astoņdesmit gari vai garāki, un Maskētais, sēžot uz metāla krēsla, bija izskatījies aptuveni tikpat garš.

Ceļā uz Totnemkortroudas staciju atkal iedūcās mobilais, un Straiks, izņēmis to no kabatas, nopriecājās, redzot, ka zvana Greiems Hārdakrs. Pagājis malā, lai netraucētu garāmgājējiem, Straiks atbildēja.

“Ogij?” ierunājās bijušā kolēģa balss. “Kas notiek, vecais? Kāpēc tev sūta nocirstas kājas?”

“Jādomā, tu vairs neesi Vācijā,” Straiks sacīja.

“Esmu Edinburgā jau sešas nedēļas. Nupat izlasīju par tevi avīzē Scotsman”

Karaliskās militārās policijas īpašajai izmeklēšanas nodaļai Edinburgas pilī bija filiāle: 35. sekcija. Prestiža darbavieta.

“Hārdij, man ir lūgums,” Straiks teica. “Vajag informāciju par pāris puišiem. Vai tu atceries Noelu Brokbenku?”

“Viņu ir grūti aizmirst. Septītā tanku brigāde, ja atmiņa mani neviļ?”

“Precīzi. Otrais ir Donalds Leings. Viņu es pazinu jau pirms tam, kad iepazinos ar tevi. Karaliskās robežsardzes pulks. Kopā dienējām Kiprā.”

“Labi, vecais, paskatīšos, ko varēšu līdzēt, kad atgriezīšos birojā. Šobrīd stāvu uzartā laukā.”

Papļāpāt par kopīgiem paziņām liedza sastrēgumstundas satiksmes troksnis, kas pieņēmās skaļumā. Hārdakrs apsolīja piezvanīt, tiklīdz būs ieskatījies armijas aktis, un Straiks turpināja ceļu uz metrostaciju.

Pēc trīsdesmit minūtēm izkāpis Vaitčepelā, viņš atrada mobilajā īsziņu no cilvēka, ar kuru bija braucis tikties.

Atvaino Bunzen šodien nevaru saslimu atzvanīšu

Tas sagādāja vilšanos un neērtības, bet nepārsteidza. Ņemot vērā, ka Straika rīcībā nebija ne narkotiku, ne liela žūkšņa ar lietotām banknotēm un viņš negrasījās pasūtīt ne iebiedēšanu, ne piekaušanu, Urķis bija apliecinājis lielu cieņu, piekrizdams noteikt tikšanās laiku un vietu.

Straiks visu dienu bija staigājis kājām, un tagad stipri smel-dza celis, taču pie stacijas nebija, kur apsēsties. Viņš atbalstījās pret dzelteno ķieģeļu sienu līdzās ieejai un sastādīja Urķa numuru.

“Jā, kas ir, Bunzen?”

Straiks vairs neatcerējās, kā Urķis ticis pie savas iesaukas, un viņam nebija ari ne jausmas, kāpēc Urķis sauc viņu par Bunzenu. Abi bija iepazinušies septiņpadsmit gadu vecumā, un, lai gan viņu saikne bija samērā cieša, tai tomēr nepiemita parastās pusaudžu draudzības iezīmes. Patiesībā tā nebija draudzība tradicionālajā izpratnē, bet drīzāk atgādināja piespiedu brālību. Straiks nešaubījās, ka Urķis sērotu par viņa nāvi, taču jutās tikpat pārliecināts, ka Urķis, atstāts vienatnē ar viņa liki, pievāktu visas vērtīgās mantas. Neviens cits droši vien nespētu saprast, ka Urķis tā rīkotos, ticēdams: lai kādā viņpasaulē atrodas Straiks, viņam būs prieks, ka viņa naudasmaku ir pievācis Urķis, nevis kāds anonīms garnadzis.

“Tu esi aizņemts, Urķi?” Straiks jautāja, aizsmēķēdams cigareti.

“Jā, Bunzen, šodien nekas nesanāks. Kas notiek?”

“Es meklēju Vitekeru.”

“Gribi pielikt punktu, jā?”

Pārmaiņa Urķa toni būtu nobiedējusi ikvienu, kurš būtu piemirsis, kas Urķis ir un ar ko nodarbojas. Urķis un viņa biedri uzskatīja, ka vienīgais paņēmiens, kā izbeigt naidošanos un atriebt pārestību, ir slepkavība, tāpēc pusi savas pieauguša cilvēka dzīves viņš bija pavadījis aiz restēm. Urķim jau bija pāri par trīsdesmit gadiem, un Straiks brīnījās, ka viņš vispār nodzīvojis tik ilgi.

“Es tikai gribu zināt, kur viņš ir,” Straiks apslāpēja Urķa degsmi.

Viņš šaubījās, vai Urķis var būt dzirdējis par kāju. Urķa pasaulē ziņas aprobežojās ar strikti personiskām interesēm un tika nodotas tālāk no mutes mutē.

“Varu apvaicāties.”

“Likme ir parastā,” noteica Straiks, kuram ar Urķi bija nemainīga vienošanās par derīgas informācijas izcenojumiem. “Un vēl Urķi?”

Viņa vecajam draugam bija paradums beigt sarunu bez brīdinājuma, tiklīdz uzmanību piesaistīja kaut kas cits.

“Vai tad ir vēl kas?” Urķa balss no tāluma atkal pietuvojās telefonam; nojauta Straiku nevīla Urķis jau bija grasījies nolikt mobilo, domādams, ka saruna ir galā.

“Jā. Digers Mellijs.”

Klusums mobilajā daiļrunīgi pauda: tāpat kā Straiks ne mirkli neaizmirsa, kas ir Urķis, arī Urķis ne mirkli neaizmirsa, kas ir Straiks.

“Urķi, to zināsim tikai mēs abi un neviens cits. Tu taču neesi runājis par mani ar Melliju, vai ne?”

Pēc pauzes Urķis ierunājās savā visdraudīgākajā tonī:

“Kāda velna pēc lai es to darītu?”

“Tomēr vajadzēja pajautāt. Paskaidrošu, kad tiksimies.”

Draudīgais klusums ieilga.

“Urķi, vai es kādreiz esmu tevi iegāzis?” Straiks noprasīja.

īsāka pauze un tad Urķis ierunājās tajā balsī, ko Straiks uzskatīja par normālu:

“Nu labi. Ak Vitekers, ko? Paskatīšos, ko tur var darīt, Bun-zen.”

Saruna pārtrūka, Urķis nemēdza atvadīties.

Straiks nopūtās un aizsmēķēja jaunu cigareti. Viņš bija atbraucis veltīgi. Tiklīdz būs nokūpināts šis Benson & Hedges smēķis, vajadzēs kāpt vilcienā un braukt atpakaļ.

Stacijas ieeja atradās betonētā laukumā, kuru no visām pusēm ielenca namu muguras. Pie tālā apvāršņa zaigoja Gurķis gigantiskai, melnai revolvera lodei līdzīgs debesskrāpis. Tas vēl nebija uzbūvēts, kad Straika ģimene pirms divdesmit gadiem neilgu laiku dzīvoja Vaitčepelā.

Skatīdamies apkārt, Straiks nejuta, ka būtu atgriezies mājās, un nejuta arī nostalģiju. Viņš neatcerējās ne šo betona laukumu, ne šīs neizteiksmīgās namu muguras. Pat stacija šķita tikai aptuveni pazīstama. Nebeidzamā pārcelšanos un satricinājumu virtene, raksturīga dzīvei kopā ar māti, bija aizmiglojusi viņa atmiņas par atsevišķām vietām; dažreiz aizmirsās, kura stūra bodīte atradusies pie nolaistā dzīvokļa, kurš vietējais krogs bijis blakus skvotam.

Straiks bija grasījies braukt atpakaļ ar metro, taču nevilšus sāka soļot uz turieni, kur atradās vienīgā Londonas vieta, no kuras viņš bija vairījies septiņpadsmit gadus: māja, kurā nomirusi viņa māte. Tas bija pēdējais no Lēdas skvotiem: noplucis divstāvu nams Fulbornstrītā nepilnas minūtes gājiena attālumā no stacijas. Iedams Straiks sāka atcerēties. Nu protams: pa šo metāla tiltiņu viņš bija staigājis pār sliežu ceļiem savā izlaiduma gadā. Un viņš atcerējās arī ielas nosaukumu Kāslmeinstrīta... tur taču bija dzīvojusi viena no viņa klasesbiedrenēm meitene, kura stipri šļupstēja...

Fulbornstrītas galā Straiks palēnināja gaitu, juzdams savādu, divdabīgu iespaidu. Neskaidrās atmiņas, ko noteikti vēl vairāk vājināja tīši centieni aizmirst šo vietu, kā izbalējis diapozitīvs gūlās pār ainu, kura pavērās skatienam. Ēkas bija tikpat nolaistas, kādas viņš tās atcerējās, no fasādēm lobījās balts apmetums, bet biroji un veikali bija pilnīgi nepazīstami. Viņš jutās kā atgriezies sapņu ainavā, kura ir nobīdījusies un pārvērtusies. Protams, vai gan var cerēt uz kādu pastāvību nabadzīgajos Londonas rajonos, kur nestabili uzņēmumi rodas un iznīkst kā viendienītes un tos nomaina citi; tiek piespraustas un drīz atkal noņemtas lapiņas ar visādu bodīšu nosaukumiem, ļaudis paiet garām vai aiziet uz visiem laikiem.

Straikam vajadzēja kādu brīdi, lai atpazītu toreizējā skvota durvis, jo mājas numuru viņš bija aizmirsis. Beidzot tās atradās līdzās veikaliņam, kurā tirgoja lētas Āzijas un Eiropas drēbes; viņam šķita, ka vecajos laikos tur bijis Kārību salu preču lielveikals. Ieraugot misiņa pastkastīti, sāpīgi iedzēla atmiņas. Šī pastkastīte bija skaļi nograbējusi ikreiz, kad kāds ienāca vai izgāja pa durvīm.

Velns, velns, velns...

No pirmās cigaretes nodeguļa aizsmēķējis otru, Straiks sparīgā solī izgāja Vaitčepelroudā, kam gar malām rindojās tirgus būdas ar lētiem apģērbiem un lērumu spilgti krāsainu plastmasas krāmu. Viņš paātrināja gaitu, pats nezinādams, uz kurieni dodas, un pa ceļam modās arvien vairāk atmiņu: šī biljarda zāle bija te atradusies arī pirms septiņpadsmit gadiem... tāpat kā vēsturiskā zvanu lietuve... un tagad atmiņas sāka dzelt tik sāpīgi, it kā viņš būtu iztramdījis snaudošu čūsku midzeni...

Tuvojoties četrdesmit gadu vecumam, māte sāka mest aci uz jaunākiem vīriešiem, un Vitekers bija visjaunākais: par Lēdas mīļāko viņš kļuva divdesmit viena gada vecumā. Straikam bija sešpadsmit, kad māte pirmo reizi atveda līdzi uz mājām Vite-keru. Muzikants izskatījās nodzīvojies jau tolaik ar tumšiem lokiem zem neparasti zeltainbrūnajām acīm. Tumšo matu dredi sniedzās līdz pleciem. Viņš nekad nepārģērba T kreklu un džinsus, un tie nelāgi oda.

Kamēr Straiks gāja pa Vaitčepelroudu, viņam galvā soļu ritmā bez mitas atbalsojās kāda nodeldēta frāze.

Slēpties acu priekšā. Slēpties acu priekšā.

Protams, daudzi nospriestu, ka viņš ir apsēsts, aizspriedumu pilns, nespēj likt mierā pagātni. Tie teiktu, ka, ieraugot kārbu ar nocirsto kāju, viņa domas ir pievērsušās Vitekeram tāpēc, ka viņš nekādi nespēj samierināties ar to, ka Vitekers pēc Lēdas noslepkavošanas ir ticis cauri sveikā. Un, pat ja Straiks paskaidrotu iemeslus, kuru dēļ tur aizdomās Vitekeru, ļaudis smietos par iedomu, ka Vitekers, kurš tik demonstratīvi tēlojis perversu sadistu, varētu pa īstam nocirst sievietei kāju. Straiks zināja, cik dziļi ir iesakņojies priekšstats, ka ļaundari vienmēr slēpj savu noslieci uz varmācību un sadismu. Ja tie uzkrītoši izrāda šādas tieksmes, lētticīgā sabiedrība smejas, dēvē to par pozēšanu vai pat saskata tajā dīvainu pievilcību.

Ar Vitekeru Lēda bija iepazinusies skaņu ierakstu kompānijā, kur strādāja par reģistratori mazs, dzīvs roka vēstures gabaliņš, novietots pie reģistratūras letes kā sava veida totēms. Vitekers spēlēja ģitāru un rakstīja dziesmu tekstus vairākām trešmetāla grupām, kas cita pēc citas patrieca viņu neaprēķināmās, agresīvās uzvedības un narkotiku lietošanas dēļ. Viņš apgalvoja, ka iepazinies ar Lēdu, kad ieradies noslēgt līgumu par albuma ierakstīšanu. Taču Lēda savulaik bija izpaudusi Straikam, ka abi satikušies, kad viņa mēģinājusi pierunāt apsargus saudzīgāk izturēties pret puisi, kuru tie patlaban mēģināja izmest laukā pa durvīm. Todien viņa paņēma Vitekeru sev līdzi uz mājām, un tur viņš arī palika.

Sešpadsmitgadīgais Straiks netika gudrs, vai Vitekera klajā, kārā tīksmināšanās par visu sadistisko un dēmonisko ir īsta vai tēlota. Viņš zināja tikai vienu: ka jūt pret Vitekeru tik dziļu un svelošu naidu, kādu nav jutis ne pret vienu no Lēdas iepriekš atrastajiem un pamestajiem mīlniekiem. Vakaros skvotā pildīdams skolas uzdevumus, Straiks bija spiests elpot šī vīrieša smirdoņu, ko varēja teju vai sagaršot uz mēles. Vitekers mēģināja izturēties pret pusaudzi augstprātīgi pēkšņas dusmu lēkmes un indīga zākāšanās atklāja daiļrunību, kuru Vitekers cītīgi slēpa, kad pūlējās pieglaimoties mazāk izglītotiem Lēdas draugiem, taču Straiks lieliski prata dot pretī, turklāt atšķirībā no Vitekera nebija narkotiku apdullināts ja nu vienīgi saelpojies zālītes dūmus, kas pastāvīgi piesātināja skvota gaisu. Lēdai nedzirdot, Vitekers ņirgājās par Straika nodomu turpināt mācības, ko tik bieži bija spiests pārtraukt. Vitekers bija garš un stiegrains, turklāt pārsteidzoši muskuļots par spīti mazkustīgajam dzīvesveidam; Straiks jau bija izstiepies augumā pāri par metru astoņdesmit un trenējās vietējā boksa klubā. Ikreiz, kad abi kopā atradās piepīpētajā skvotā, spriedze starp viņiem auga un gaisā virmoja varmācības draudi.

Ar tramdīšanu, piedauzīgiem jociņiem un ņirgāšanos Vitekers uz visiem laikiem aizbiedēja prom Straika pusmāsu Lūsiju. Viņš mēdza vazāties pa skvotu kails, kasīdams tetovēto rumpi un smiedamies par četrpadsmitgadīgās meitenes kaunu un pazemojumu. Kādu vakaru Lūsija aizskrēja uz telefona būdiņu ielas stūrī, piezvanīja tantei un tēvocim uz Kornvolu un lūgšus lūdzās, lai tie paņem viņu pie sevis. Viņi ieradās rītausmā, ceļā no Sentmozas pavadījuši visu nakti. Lūsija jau gaidīja, sakravājusi somā savas nedaudzās mantas. Pēc tam viņa vairs nekad nedzīvoja kopā ar māti.

Tajā rītā Teds un Džouna stāvēja uz sliekšņa un centās pierunāt Straiku braukt līdzi. Viņš atteicās; katrs lūdzošais Džou-nas vārds tikai nostiprināja viņa apņēmību palikt turpat un sagaidīt, kad aizvāksies Vitekers, nevis atstāt viņu divatā ar māti. Nu viņš jau bija dzirdējis Vitekeru bez aplinkiem prātu-ļojam, kāda būtu sajūta, atņemot kādam dzīvību; it kā tā būtu epikūriska izklaide. Tolaik viņš neticēja, ka Vitekers to domā nopietni, tomēr zināja, ka šis puisis ir spējīgs uz varmācību, un bija redzējis viņu apdraudam citus skvota iemītniekus. Reiz -Lēda liedzās tam ticēt Straiks bija kļuvis par aculiecinieku tam, kā Vitekers mēģina nosist kaķi, kas nejauši uzmodinājis viņu no snaudiena. Straiks bija izrāvis smago zābaku no rokas Vitekeram, kurš, to vicinādams, bija dzinies pakaļ pārbiedētajam kaķim, aurodams un lamādamies, apņēmies atriebties, lai tur vai kas.

Straiks soļoja arvien ātrāk, un celis, pie kura bija piestiprināta protēze, sāka sāpēt ne pa jokam. Pa labi, it kā atmiņu uzburta, parādījās zema, kantaina ķieģeļu mūra ēka pabs The Nag’s Head. Pie durvīm pamanījis ārāsviedēju tumšā formastērpā, Straiks atcerējās, ka The Nag’s Head tagad ir striptīz-klubs.

“Vājprāts,” viņš nomurmināja.

Viņam nebija iebildumu pret puskailām sievietēm, kuras gorās ap stieni, kamēr viņš iedzer kausu alus, taču neattaisnojamas šķita dzērienu kosmiskās cenas šādā iestādījumā īpaši tad, kad viņš bija zaudējis divus klientus vienā dienā.

Tāpēc Straiks iegriezās pirmajā pamanītajā Starbucks, sameklēja brīvu vietu, uzcēla sāpošo kāju uz brīva krēsla sēdekļa un īgni maisīja savu melno kafiju. Mīkstie, tumšbrūnie dīvāni, augstās krūzes ar putainu kafiju, ņipri jaunieši, kuri klusi un veikli strādāja aiz spodras stikla letes: tas viss bija ideāla pretinde smirdīgajam Vitekera rēgam, tomēr šo rēgu nevarēja tik viegli aizgainīt. Straiks juta, ka nespēj atvairīt uzmācīgās atmiņas...

Kamēr Vitekers dzīvoja pie Lēdas, par viņa agrās jaunības pārkāpumiem un vardarbību zināja tikai sociālie dienesti Anglijas ziemeļos. Viņš stāstīja nebeidzamas pasakas par savu pagātni krāšņi izpušķotas un nereti pretrunīgas. Tikai pēc tam, kad viņš tika arestēts par slepkavību, daļu patiesības izpauda ļaudis no viņa pagātnes; daži iznāca atklātībā, cerēdami, ka reportieri viņiem samaksās, citi bija apņēmušies atriebties Vitekeram, bet daži, kā nu mācēdami, mēģināja viņu aizstāvēt.

Vitekers bija piedzimis turīgā vidusšķiras augstākā slāņa ģimenē, kuras galva bija bruņinieku kārtā iecelts diplomāts; līdz divpadsmit gadu vecumam Vitekers bija uzskatījis viņu par savu tēvu. Taču tad zēns atklāja, ka viņa vecākā māsa, kura, kā apgalvoja vecāki, Londonā strādājot Montesori skolā, patiesībā ir viņa māte, cieš no alkoholisma un narkomānijas un, tuvinieku ignorēta, dzīvo nabadzībā un netīrībā. Vitekers jau no sākta gala bija grūti audzināms bērns ar noslieci uz niknuma lēkmēm ar aklu agresiju, bet kopš tā brīža kļuva pilnīgi nevaldāms. Viņš tika izslēgts no privātskolas, piebiedrojās vietējai bandai un drīz kļuva par tās vadoni; šis laikposms vainagojās ar ieslodzījumu labošanas iestādē, jo Vitekers bija turējis nazi pie rīkles meitenei, kamēr to cits pēc cita izvaroja viņa drauģeļi. Piecpadsmit gadu vecumā viņš aizbēga uz Londonu, pa ceļam pastrādādams virkni sīku likumpārkāpumu, un beigu beigās sadzina pēdas savai bioloģiskajai mātei. īsa un dedzīga atkalredzēšanās gandrīz tūlīt bija pārvērtusies abpusējā vardarbībā un naidīgumā.

“Vai tas ir aizņemts?”

Gara auguma jauneklis bija satvēris aiz atzveltnes krēslu, uz kura atradās Straika smeldzošā kāja. Izskatīgs, ar brūniem, viļņainiem matiem, viņš atgādināja Straikam Robinas līgavaini Metjū. Straiks ieņurdēdamies nocēla kāju no krēsla, papurināja galvu un noskatījās, kā puisis aiznes krēslu pie galdiņa, kur sēdēja vēl kādi seši jaunieši. Straiks redzēja, ka meitenes ir nepacietīgi gaidījušas viņu atgriežamies: tās izslējās staltāk un starojoši smaidīja, kamēr viņš nolika krēslu un apsēdās. Straiks juta neskaidru, bet stipru nepatiku pret šo puisi vai nu tāpēc, ka viņš bija līdzīgs Metjū, vai tāpēc, ka bija atņēmis krēslu, vai varbūt tāpēc, ka Straiks jau pa gabalu pazina iedomīgus stulbeņus.

Neizdzēris kafiju un noskaities par traucējumu, Straiks uzslējās kājās un devās prom. Sāka līt lietus, kad viņš soļoja atpakaļ pa Vaitčepelroudu, atkal smēķēdams un vairs nepretodamies atmiņu vilnim, kas nesa viņu sev līdzi...

Vitekeram bija piemitusi teju patoloģiska nepieciešamība atrasties uzmanības centrā. Viņš ņēma ļaunā, ja Lēda kaut vai uz bridi novērsās no viņa, lai ari kāds būtu iemesls darbs, bērni vai draudzenes. Tiklīdz Lēdas uzmanība viņam šķita nepietiekama, viņš veltīja visu savu neatvairāmo šarmu citām sievietēm. Pat Straikam, kurš ienīda viņu kā sērgu, gribot negribot bija jāatzlst, ka Vitekeram piemīt spēcīgs seksapīls, kas iedarbojas gandrīz uz katru sievieti, kura parādās skvotā.

Patriekts no kārtējās trešmetāla grupas, Vitekers turpināja sapņot par zvaigznes slavu. Viņš mācēja trīs ģitāras akordus un, atradis jebkuru papīra lapiņu, aprakstīja to ar dziesmu tekstiem, lielākoties pasmeltiem no “Sātaniskās bibeles”, kuras melnais vāks bija rotāts ar pentagrammu un āža galvu; Straiks atcerējās, ka tā bija mētājusies uz matrača, kur gulēja Lēda un Vitekers. Vitekers sīki un smalki pārzināja amerikāņu kulta sektas līdera Čārlza Mensona dzīvi un karjeru. Kamēr Straiks gatavojās skolas izlaiduma eksāmeniem, fonā nemitīgi skanēja veca, čerkstoša vinila plate Mensona albums LIE: Ihe Love and Terror Cult.

Jau pirms iepazīšanās ar Lēdu Vitekers zināja par viņas pagātni un labprāt klausījās stāstus par ballītēm, kurās Lēda piedalījusies, un par vīriešiem, ar kuriem viņa pārgulējusi. Ar Lēdas starpniecību viņš ieguva saikni ar slavenībām, un Straiks, iepazinis viņu labāk, saprata: vairāk par visu pasaulē Vitekers alkst pēc slavas. Viņš nesaskatīja morālu atšķirību starp savu dievināto Mensonu un tādām rokzvaigznēm kā Džonijs Rok-bijs. Tie abi bija iemantojuši paliekošu vietu sabiedrības apziņā. Un Mensonam pat bija veicies labāk, jo viņa leģenda nepakļāvās modes svārstībām: ļaunums fascinē vienmēr.

Taču Vitekeru vilināja ne tikai Lēdas slava vien. Viņa mīļākajai bija bērni no diviem bagātiem rokmūziķiem, kuri maksāja bērna pabalstu. Apmetoties skvotā, Vitekers jutās pilnīgi pārliecināts, ka Lēda tīši piekopj nabadzīgu un bohēmisku dzīves-stilu, bet kaut kur tuvumā atrodas zelta bedre, kurā nemitīgi ieplūst nauda no Straika tēva Džonija Rokbija un Lūsijas tēva Rika Fantoni. Šķita, ka viņš neizprot patieso stāvokli vai liedzas tam noticēt: Lēda gadiem ilgi bija vieglprātīgi notrallinājusi visus pabalstus, tāpēc abi vīrieši bija nodrošinājuši savas finanses ar tādiem noteikumiem, kuri vairs neļāva Lēdai tās notriekt. Mēnesi pēc mēneša Vitekers arvien biežāk izmeta niknas un dzēlīgas piezīmes par to, ka Lēda liedzas tērēt naudu viņa vajadzībām. Sākās groteskas dusmu lēkmes, kad Lēda nedeva naudu Vitekera iekārotās Fender Stratocaster ģitāras iegādei vai nepirka viņam Žana Pola Gotjē samta žaketi, kuru viņš, smakojošs un noplucis, pēkšņi vēlējās iegūt savā īpašumā, lai tur lūst vai plīst.

Vitekers pastiprināja psiholoģisko spiedienu, stāstīdams nekaunīgus un viegli atspēkojamus melus: viņam esot steidzami nepieciešama ārstēšanās; vajagot atdot desmittūkstoš mārciņu parādu, jo aizdevējs draudot salauzt viņam abas kājas. Lēda te smējās, te sašuta.

“Dārgumiņ, man nav ne graša,” viņa tādās reizēs sacīja. “Man tiešām nav, dārgumiņ. Vai tad es neiedotu tev naudu, ja tik man būtu?”

Kad Straiks astoņpadsmit gadu vecumā pieteicās studijām universitātē, Lēda gaidīja bērnu. Straiks bija šausmās, tomēr pat tad neticēja, ka māte apprecēsies ar Vitekeru. Viņa allaž bija apgalvojusi dēlam, ka nevar ciest laulātas sievas lomu. Pirmo reizi viņa bija apprecējusies nepilngadīga, izturējusi divas nedēļas un tad aizbēgusi. Cik noprotams, laulības dzīve nebija arī Vitekera gaumē.

Un tomēr viņi apprecējās: bez šaubām, tikai tāpēc, ka Vitekers uzskatīja to par vienīgo drošo veidu, kā tikt klāt mītiskajiem apslēptajiem miljoniem. Laulību ceremonija notika Meri-lebonas dzimtsarakstu birojā, kur savulaik bija laulājušies divi no bītliem. Varbūt Vitekers bija iedomājies, ka tiks fotografēts uz sliekšņa kā Pols Makartnijs, tomēr nevienu viņš neinteresēja. Tikai tad, kad starojošā jaunā sieva jau bija mirusi, uz tiesas nama kāpnēm beidzot sadrūzmējās fotogrāfi.

Pēkšņi Straiks apjēdza, ka ir aizgājis līdz pat Oldgeitīstas stacijai, un nožēloja, ka izmetis šo bezjēdzīgo līkumu. Ja viņš būtu iekāpis vilcienā Vaitčepelā, tad tagad jau tuvotos Niķa un llsas mājai. Bet nē, viņš bija sparīgi aizsoļojis pretējā virzienā un sasniedzis metrostaciju tieši pašā sastrēgumstundas drūzmā.

Straika lielais augums, piedevām vēl ar mugursomu plecos, radīja neērtības blakusstāvētājiem, bet viņš to nemanīja. Gal-vastiesu garāks par apkārtējiem, viņš turējās pie griestu roktura, vēroja, kā tumšajos logos līgojas paša atspulgs, un atcerējās pēdējo, visbaisāko atmiņu ainu: Vitekers tiesas zālē pieprasa attaisnojošu spriedumu, jo izmeklēšana ir saskatījusi pretrunas gan viņa liecībā par to, kur viņš atradies tajā dienā, kad sievas delmā iedūrusies liktenīgā šļirces adata, gan arī izteikumos par heroīna izcelsmi un par Lēdas ilgstošo atkarību no narkotikām.

Raibs skvota iemītnieku pulciņš sniedza liecības par Lēdas un Vitekera vētrainajām, vardarbīgajām attiecībām, par to, ka Lēda nav lietojusi heroīnu nekādā formā, par Vitekera draudiem, neuzticību, runām par slepkavību un naudu, par to, ka Vitekers nav īpaši pārdzīvojis, kad ticis atrasts Lēdas līķis. Šie liecinieki, ļaudamies naivai histērijai, kas nebūt nenāca par labu, vēl un vēlreiz apgalvoja, ka Lēdu noteikti nogalinājis Vitekers. Aizstāvība atspēkoja šos apgalvojumus vieglāk par vieglu.

Toties Oksfordas students uz liecinieku sola bija kaut kas pavisam cits. Tiesnesis atzinīgi nopētīja Straiku: akurāts, inteliģents, ar raitu un pareizu valodu, pēc auguma īsts milzis, pat liktos draudīgs, ja nebūtu ģērbies uzvalkā ar kaklasaiti. Prokurors bija ataicinājis viņu atbildēt uz jautājumiem par Vitekera kāri pēc Lēdas naudas. Noklusušajā tiesas zālē Straiks stāstīja par patēva centieniem tikt klāt bagātībai, kas eksistēja tikai viņa iztēlē, un par to, kā viņš uzstājis, lai Lēda par mīlestības pierādījumu ieraksta viņu testamentā.

Vitekers gandrīz pilnīgi bezkaislīgi vēroja Straiku ar savām zeltainajām acīm. Pēdējā liecības minūtē abu skatieni pāri zālei sastapās. Vitekera lūpu kaktiņš pavilkās augšup tikko manāmā ņirdzīgā smīnā. Viņš par puscollu pacēla no galda rādītājpirkstu un līmeniski pakustināja to.

Straiks visu saprata. Šī niecīgā kustība, veltīta tieši viņam, kopēja sen pazīstamu žestu: līmenisku sitienu ar plaukstas malu, tēmētu pa rīkli tam, kurš Vitekeru aizvainojis.

“Tu vēl savu dabūsi!” Vitekers mēdza draudēt, iepletis neprātīgās, zeltainās acis. “Tu vēl savu dabūsi!”

Vitekers bija labi sagatavojies. Kāds no viņa naudīgajiem radiem bija samaksājis veiklam advokātam. Vitekers bija sakopies, ietērpies uzvalkā, izturējās mierīgi un klusā, godbijīgā balsī noliedza visas apsūdzības. Savu stāstāmo viņš bija rūpīgi iestudējis jau pirms tiesas. Prokurors mēģināja ņemt talkā visu, kas liecināja par apsūdzētā patieso būtību, pieminēja Čārlza Men-sona plati uz vecā atskaņotāja, “Sātanisko bībeli” uz gultas, narkotiku iespaidā risinātās valodas par slepkavību kā izpriecu taču Vitekers ar vieglas neticības izteiksmi sejā noraidīja šos apgalvojumus.

“Ko lai te saka... es esmu mūziķis, jūsu godība,” viņš kādā brīdī teica. “Tumsai piemīt poēzija. Viņa to saprata labāk par visiem.”

Vitekera balss melodramatiski aizlūza, un viņš izplūda sausos šņukstos. Advokāts steigšus apjautājās, vai viņam vajagot pauzi.

Un tad Vitekers vīrišķigi papurināja galvu un izteica aforismam līdzīgu spriedumu par Lēdas nāvi:

“Viņa gribēja mirt. Meitene kā nedzēsti kaļķi.”

The quicklime girl. No visiem klātesošajiem mājienu saprata vienīgi Straiks, kurš bērnībā un pusaudža gados bija dzirdējis šo teikumu neskaitāmas reizes. Vitekers citēja dziesmu Mistress of the Salmon Salt.

Un viņš tika attaisnots. Tiesu medicīniskā ekspertīze apstiprināja viedokli, ka Lēda nav bijusi atkarīga no heroīna, tomēr reputācija kopumā nerunāja viņai par labu. Lēda bija lietojusi daudz citu narkotiku un bijusi bēdīgi slavena uzdzīvotāja. Ar cirtainām parūkām greznojušies vīri, kuru darbs bija klasificēt vardarbīgas nāves gadījumus, uzskatīja par pilnīgi likumsakarīgu to, ka Lēda nomirusi uz netīra matrača, cenzdamās gūt baudu, ko viņai nav spējusi dot pelēkā ikdiena.

Uz tiesas nama kāpnēm Vitekers paziņoja, ka esot nolēmis uzrakstīt nelaiķes sievas biogrāfiju, un nozuda skatienam. Solītā grāmata tā ari netika publicēta. Lēdas un Vitekera dēlu adoptēja Vitekera daudzcietušie vecvecāki, un Straiks vairs nekad neredzēja savu pusbrāli. Klusu pametis Oksfordu, viņš pieteicās armijā; Lūsija bija iestājusies koledžā; dzīve turpinājās.

Laiku pa laikam Vitekera vārds pavīdēja presē, vienmēr saistībā ar kādu likumpārkāpumu, un Lēdas bērniem tas nevarēja būt vienaldzīgi. Protams, līdz avīžu pirmajām lapām Vitekers netika: galu galā viņš jau bija tikai apprecējis kādu, kura kļuvusi slavena tāpēc, ka gulējusi ar slavenībām. Rampas gaisma, ko viņš izpelnījās, bija tikai vājš atspulgs no atspulga.

“Šitais sūds vienmēr peldēs pa virsu,” Straiks sacīja Lūsijai, bet pusmāsa nesmējās. Viņa vēl vairāk nekā Robina neatzina rupju humoru kā līdzekli, kas palīdz tikt galā ar pretīgām dzīves parādībām.

Noguris un izbadējies, Straiks, celim smeldzot, šūpojās līdzi metro vagonam un jutās nomākts un noskaities galvenokārt pats uz sevi. Gadiem ilgi viņš bija apņēmīgi raudzījies nākotnē. Pagātni nevarēja mainīt: viņš nenoliedza notikušo, taču nebija vajadzības kavēties pie tā, iet meklēt skvotu, kur viņš dzīvojis pirms divdesmit gadiem, atcerēties grabošo pastkasti, pārbiedētā kaķa brēcienus, māti zārkā, bālu un vaskainu, ietērptu kleitā ar zvanveida piedurknēm...

Tu nudien esi idiots, Straiks sev nikni teica, pētīdams metro shēmu un lēsdams, cik reižu būs jāpārsēžas, lai aizbrauktu pie Niķa un Ilsas. Vitekers nav sūtījis to kāju. Tu vienkārši meklē iemeslu, lai viņam atriebtos.

Kāju bija atsūtījis kāds, kurš prata plānot, aprēķināt un precīzi īstenot iecerēto; tas Vitekers, kuru Straiks pazina pirms diviem gadu desmitiem, bija haotisks, karstgalvīgs un nepastāvīgs.

Un tomēr...

Tu vēl savu dabūsi... You’ll get yours...

Meitene kā nedzēsti kaļķi... She was the quicklime girl... “Maucība!” Straiks skaļi noteica, samulsinot blakusstāvē-tājus.

Viņš nupat bija apjēdzis, ka ir palaidis garām vajadzīgo staciju.

11

No ārpuses viss ir tik viegli,

Bet iekšā tik jautri nav.

Feeling easy on the outside,

But not so funny on the inside.

Blue Oyster Cult, “This Ain’t the Summer of Love"

Nākamajās pāris dienās Straiks un Robina izsekoja Platīnu uz maiņām. Straiks, aizbildinoties ar dažādiem ieganstiem, satikās ar Robinu darba laikā un pieprasīja, lai viņa brauc mājās, kamēr vēl gaišs un metrostacijās ir daudz ļaužu. Ceturtdienas vakarā Straiks novēroja Platīnu līdz tam brīdim, kad krieviete atgriezās mūžam aizdomu pilnā Divreiža redzeslokā; pēc tam viņš brauca uz Vondsvortas Oktaviastrītu, kur mitinājās joprojām, vairīdamies no reportieriem.

Straika detektīva karjerā šī bija otrā reize, kad viņš bija spiests meklēt patvērumu pie saviem draugiem Niķa un Ilsas. Viņu māja laikam bija vienīgā vieta, kur Straiks spētu izturēt ilgāku laiku, tomēr viņš jutās neveikli, atrazdamies precēta pāra dzīves orbītā, turklāt gan Niks, gan Ilsa strādāja. Lai kādi trūkumi piemita Straika šaurajam bēniņu dzīvoklītim virs biroja, tur viņš tomēr baudīja absolūtu brīvību varēja nākt un iet, kad vien tīk, ieturēt maltīti divos naktī, kad bija atgriezies no izsekošanas, un kāpt augšup lejup pa klaudzošajām metāla kāpnēm,

nebaidoties pamodināt kaimiņus. Turpretī tagad viņš pakļāvās vārdos neizteiktam aicinājumam piedalīties kopīgās maltītēs un mocījās sirdsapziņas pārmetumos, naktī paņemdams no ledusskapja kaut ko ēdamu, lai gan draugi bija piekodinājuši, lai viņš jūtas kā mājās.

Tas pat nebija armijas nopelns, ka Straiks bija pieradis gādāt par tīrību un kārtību. Jaunības gadi, pavadīti haosā un netīrībā, bija radījuši pretreakciju. Ilsa jau bija ieminējusies, ka mājā gandrīz nav manāmas nekādas Straika klātbūtnes pēdas, turpretī viņas vīrs gastroenterologs izmētāja mantas un atstāja atvilktnes pusvirus.

Paziņas no Denmarkstrītas informēja Straiku, ka ap biroja ieeju joprojām slaistās preses fotogrāfi, un viņam neatlika nekas cits kā pavadīt atlikušo nedēļas daļu Niķa un Ilsas viesu istabā, kas ar savām balti krāsotajām sienām šķita melanholiski gaidām, kad varēs pildīt īsto uzdevumu. Jau gadiem ilgi Niks un Ilsa veltīgi centās tikt pie bērna. Straiks nekad par to nejautāja un juta, ka viņi it sevišķi Niks jūtas pateicīgi par tādu atturību.

Abus viņš pazina ļoti sen, Ilsu gandrīz visu dzīvi. Gaišmatainā, tuvredzīgā Ilsa bija dzimusi Kornvolā, Sentmozā, kur Straikam bija vienīgās īstās mājas. Viņi ar Ilsu bija gājuši vienā pamatskolas klasē. Ikreiz, kad Straiks pusaudža gados atbrauca padzīvot pie Teda un Džounas, ar Ilsu atjaunojās draudzība, kas turklāt balstījās uz to, ka arī Džouna un Ilsas māte bija kopā mācījušās skolā.

Ar Niķu, kam gaišbrūnie mati bija sākuši atkāpties no pieres jau divdesmit gadu vecumā, Straiks bija sadraudzējies Hakni-jas vidusskolā. Niks un Ilsa iepazinās Straika astoņpadsmitās dzimšanas dienas svinībās Londonā, satikās veselu gadu, pēc tam izšķīrās, sākdami studēt katrs savā universitātē. Apmēram divdesmit piecu gadu vecumā abi sastapās atkal; Ilsa jau bija saderinājusies ar kolēģi advokātu, Niks tikās ar kolēģi ārsti. Pēc pāris nedēļām abām šīm attiecībām tika pielikts punkts; pēc gada Niks un Ilsa apprecējās, un Straiks bija viņu laulību liecinieks.

Viņu mājā Straiks atgriezās pusvienpadsmitos vakarā. Kad viņš aizvēra ārdurvis, Niks un llsa uzsauca viņam labvakaru no dzīvojamās istabas un aicināja nākt cienāties ar kariju, ko bija nopirkuši gatavu.

“Kas tad tas?” Straiks samulsis jautāja, noraudzīdamies uz vimpeļiem britu karoga krāsās, neskaitāmām aprakstītām papīra lapām un milzīgu lērumu sarkanu, baltu un zilu plastmasas krūzīšu lielā polietilēna maisā.

“Mēs palīdzēsim organizēt ielas ballīti par godu karaliskajām kāzām,” llsa paskaidroja.

"Lai Dievs žēlīgs,” Straiks drūmi noņurdēja, krāmēdams sev šķīvī remdeno Madrasas kariju.

“Būs jautri! Tev derētu atnākt.”

Straiks veltīja Ilsai tādu skatienu, ka viņa iespurcās.

“Vai diena bija laba?” jautāja Niks, sniegdams Straikam Tennent’s alus skārdeni.

“Nē,” Straiks atbildēja, pateicīgi paņemdams alu. “Izputēja vēl viens klients. Nu man atlikuši divi.”

Niks un llsa līdzcietīgi nopūtās, un iestājās biedrisks klusums, kamēr Straiks vicoja iekšā kariju. Noguris un nomākts, mājupceļā viņš gandrīz visu laiku bija apcerējis to, ka baismīgais sūtījums kā jau viņš bažīgi paredzējis ir smagi iedragājis biznesu, kura nodibināšanai veltīts tik daudz darba. Saistībā ar nocirsto kāju viņa fotogrāfija tagad klejoja tīmeklī un presē. Avīzēm tas deva ieganstu atgādināt pasaulei, ka Straiks pats ir vienkājis; viņš par to nekaunējās, taču nemūžam nebūtu izmantojis šo faktu reklāmai. Tagad ap viņa personu virmoja kaut kas ērmīgs, kaut kas perverss. Viņš bija aptraipīts.

“Vai ir kādi jaunumi tās kājas sakarā?” llsa iejautājās, kad Straiks bija notiesājis pamatīgu karija porciju un iztukšojis pusi alus skārdenes. “Vai policija ir kaut ko noskaidrojusi?”

“Rītvakar tikšos ar Vordlu un pavaicāšu, bet neizklausās, ka policija būtu atklājusi ko nopietnu. Viņš pats koncentrējas uz to gangsteri.”

Straiks nebija sīkāk stāstījis Nikam un Ilsai par trim vīriešiem, kurus uzskatīja par gana bīstamiem un atriebīgiem, lai tie būtu varējuši atsūtīt uz biroju nocirsto kāju, taču bija ieminējies, ka savulaik ir sastapis recidīvistu, kurš reiz pa pastu nosūtījis nogrieztu ķermeņa daļu. Abi, protams, tūdaļ bija pievienojušies Vordla viedoklim, ka vainīgs ir tieši šis noziedznieks.

Pirmo reizi kopš daudziem gadiem, sēdēdams uz viņu ērtā, zaļā dīvāna, Straiks atcerējās, ka Niks un llsa taču ir tikušies ar Džefu Vitekeru. Savu astoņpadsmito dzimšanas dienu Straiks bija svinējis Vaitčepelas pabā Bell; māte tolaik bija sestajā grūtniecības mēnesī. Tantes Džounas seja bija līdziga maskai, kurā nosodījums sajaucās ar mākslotu prieku, un tēvocis Teds, kurš parasti prata visus samierināt, nespēja apslēpt dusmas un riebumu, kad appīpējies Vitekers pārtrauca diskotēku, lai nodziedātu vienu no pašsacerētajām dziesmām. Straiks atcerējās savu niknumu un vēlēšanos būt tālu prom, atrasties Oksfordā, atsvabināties no šī visa; bet Niks un llsa droši vien lāgā neatminējās tāvakara notikumus, jo bija aizrāvušies viens ar otru abus reibināja un pārsteidza pēkšņais un dziļais abpusējais valdzinājums.

“Tu raizējies par Robinu,” llsa drīzāk konstatēja, nevis jautāja.

Straiks apstiprinoši ieņurdējās, mute bija pilna ar nāna maizi. Pēdējās četrās dienās viņam bija pieticis laika padomāt par Robinu. Šajā bīstamajā situācijā viņa bez savas vainas bija kļuvusi par neaizsargāto un vājo ķēdes posmu, un Straiks nojauta, ka tieši to ir gribējis panākt sūtītājs, kad nolēmis pāradresēt kāju viņai. Straiks tagad raizētos daudz mazāk, ja viņa asistents būtu vīrietis.

Viņš ne mirkli neaizmirsa, ka līdz šim Robina ir bijusi teju nenovērtējams dārgums. Viņa prata atraisīt mēli visstūrgalvīgākajiem lieciniekiem, kuri kļuva mēmi kā zivis, ieraugot Straika milzīgo augumu un drūmo seju. Robinas piemīlība un laipnība simtiem reižu bija kliedējusi aizdomas, atvērusi durvis un nobruģējusi Straikam ceļu. Viņš apzinājās, ka ir Robinas parādnieks, taču patlaban vienkārši vēlējās, lai viņa noiet malā un nerādās, līdz būs notverts tas, kurš atsūtījis nocirsto kāju.

“Robina man patīk,” Ilsa teica.

“Robina patīk visiem,” Straiks sacīja atkal ar pilnu muti nāna maizes. Tas atbilda patiesībai: viņa māsa Lūsija, draugi, kuri iegriezās birojā, klienti visi uzskatīja par nepieciešamu pateikt, cik ļoti viņiem patīk Straika asistente. Tomēr llsas balsī viņš saklausīja jautājošu toni, tūdaļ nolēma runāt par Robinu pilnīgi bezpersoniski, un aizdomas par llsas interesi apstiprinājās, kad viņa uzdeva nākamo jautājumu:

"Kā tev iet ar Elīnu?”

"Labi,” Straiks atbildēja.

“Vai viņa joprojām cenšas slēpt tevi no sava bijušā?” llsas jautājumā ieskanējās sīks dzēliens.

“Tev nepatīk Elīna, vai ne?” Straiks vaicāja, sev par uzjautrinājumu pēkšņi pāriedams uzbrukumā. Ilsu viņš pazina jau trīsdesmit gadus, un viņas satrauktā liegšanās bija tieši tas, ko viņš paredzējis.

“Kā nu ne, patīk... vispār es viņu lāgā nepazīstu, bet viņa šķiet... lai vai kā, tu esi apmierināts, un tas ir galvenais.”

Straiks bija cerējis, ka ar to pietiks, lai Ilsa neatsāktu runāt par Robinu; viņa nebūt nebija pirmā no Straika paziņām, kas teica: ja jau viņi ar Robinu tik labi saprotas, vai tur nepastāvētu iespēja...? Vai viņš nekad nav apsvēris...? Taču Ilsa bija juriste, viņas uzmanību vis nevarēja tik viegli novērst no iecerētās iztaujāšanas gaitas.

"Robina atlika savas kāzas, vai nav tiesa? Vai viņi ir izvēlējušies jaunu...”

“Jā,” Straiks atteica. “Otrajā jūlijā. Viņa drīz ņems brīvu nedēļas nogali un brauks uz Jorkšīru, lai... darītu, kas nu tur jādara, gatavojoties kāzām. Atgriezīsies otrdien.”

Straiks neklātienē bija solidarizējies ar Metjū, uzstādams, lai Robina ņem brīvu arī piektdienu un pirmdienu, un klusībā uzelpoja, zinot, ka viņa būs četrsimt kilometru attālumā, savu vecāku mājā. Robina jutās gaužām vīlusies, ka nevarēs pavadīt Straiku uz pabu Old Blue Last Šordičā un tikties ar Vordlu, tomēr Straikam šķita, ka Robinas balsī viņš saklausa tikko manāmu atvieglojumu par to, ka darbā gaidāma neliela pauze.

Ilsu šķita mazliet apbēdinām vēsts, ka Robina joprojām pošas precēties ar kādu citu, nevis ar Straiku, taču, iekams viņa paguva kaut ko pateikt, Straikam kabatā iedūcās mobilais. Zvanīja viņa kolēģis no īpašās izmeklēšanas nodaļas laikiem -Greiems Hārdakrs.

“Atvainojos,” Straiks sacīja Nikam un Ilsai, nolika savu karija šķīvi un piecēlās. “Svarīgs zvans... Hārdij?”

“Ogij, vai tu vari runāt?” Hārdakrs jautāja, kamēr Straiks devās pie ārdurvīm.

"Tagad varu,” Straiks atbildēja, trijos soļos ticis līdz īsās dārza taciņas galam un izgājis tumšajā ielā, lai pastaigātu un uzsmēķētu. “Ko esi uzzinājis?”

“Godīgi sakot,” Hārdakra balss skanēja saspringti, “vislabāk būtu, vecais, ja tu pats atbrauktu šurp un paskatītos. “Man te štābā ir viena pilnīgi neciešama virsniekvietniece. Mēs nesapro-tamies jau no sākta gala. Ja sūtīšu no šejienes kādus dokumentus un viņa to pamanīs..."

“Bet ja uzkulšos es?”

“Brauc agri no rīta, es atstāšu datorā atvērtus dokumentus. Tā teikt aiz nolaidības.”

Ari agrāk Hārdakrs bija dalījies ar Straiku informācijā, kuru, stingri ņemot, nedrīkstēja izpaust nevienam. Uz 35. sekciju viņš bija pārcelts pavisam nesen, un Straiks nebūt nebrīnījās, ka viņš negrib sakompromitēties.

Detektīvs šķērsoja ielu, apsēdās uz zemā mūra, kas apjoza pretējās mājas dārzu, aizsmēķēja cigareti un jautāja: “Vai tas ir to vērts, lai es brauktu uz Skotiju?”

“Atkarībā, ko tev vajag.”

“Vecas adreses ziņas par radiniekiem medicīniskie un psihiatriskie slēdzieni ari nekaitētu. Brokbenks tika demobilizēts invaliditātes dēļ kad? Divtūkstoš trešajā?”

“Tieši tā,” Hārdakrs apstiprināja.

Troksnis aiz muguras lika Straikam piecelties un atskatīties: dārza īpašnieks patlaban bēra konteinerā atkritumus. Tas bija maza auguma vīriņš ap gadiem sešdesmit, un ielas laternas gaismā Straiks redzēja, kā aizkaitinājumu viņa sejā nomaina samierniecisks smaids, tiklidz viņš pamana, cik milzīgs ir šis svešinieks. Detektīvs lēnām soļoja prom gar rindu mājām; dzīvžogi un koku lapotnes virmoja pavasara vējā. Drīz ielu rotās vimpeļi, svinot karaliskā jaunā pāra kāzas. Un pēc neilga laika klāt būs arī Robinas kāzu diena.

“Jādomā, par Leingu tev nebūs nekā daudz,” Straiks sacīja jautājošā intonācijā. Šis skots armijā bija pavadījis īsāku laiku nekā Brokbenks.

“Nebūs vis, bet tas acīmredzot tiešām ir bijis baigais tips,” Hārdakrs teica.

“Uz kurieni viņu nosūtīja no Stikla mājas?”

“Stikla māja” bija armijas cietums Kolčesterā; visus notiesātos armijniekus nosūtīja uz turieni, iekams pārvietoja uz civilo ieslodzījuma vietu.

“Uz Elmlijas cietumu. Turpmāku ziņu mums nav; tad jājautā probācijas dienestam.”

“Mhm,” Straiks piekrita, izpūzdams dūmus pret zvaigžņotajām debesīm. Abi ar Hārdakru zināja, ka Straiks vairs nav policists, tāpēc viņam kā jebkuram parastam pilsonim ir liegta pieeja probācijas dienesta dokumentiem. “Hārdij, kurā Skotijas vietā viņš ir dzimis?”

“Melrouzā. Iestājoties armijā, kā tuvāko radinieci viņš bija norādījis māti es pārbaudīju.”

“Melrouzā,” Straiks domīgi atkārtoja.

Viņš brīdi prātoja par abiem atlikušajiem klientiem: par naudīgo idiotu, kurš ķēra kaifu, cenšoties atrast pierādījumus tam, ka ir ragnesis, un par bagāto sievu un māti, kura maksāja Straikam, lai iegūtu pierādījumus par to, kā viņas pusšķirtais vīrs izseko abu dēlus. Šis vīrs patlaban atradās Čikāgā, un Platīnu varēja mierīgi atstāt nenovērotu uz divdesmit četrām stundām.

Protams, palika iespēja, ka nevienam no tiem, kurus Straiks tur aizdomās, nav nekāda sakara ar nocirsto kāju un ka tas viss pastāv tikai viņa iztēlē.

Raža rokas un kājas... A harvest of limbs...

“Cik tālu Melrouzā ir no Edinburgas?”

“Apmēram stundas vai pusotras brauciena attālumā.”

Straiks nodzēsa cigareti renstelē.

“Hārdij, es varētu braukt svētdien ar nakts vilcienu, agri no rīta iegrieztos birojā, tad aizšautu uz Melrouzu un paskatītos, vai Leings ir atgriezies pie ģimenes. Varbūt tuvinieki vismaz zina, kur viņš atrodas.”

“Lieliski. Sagaidīšu tevi stacijā, Ogij, ja paziņosi iebraukšanas laiku. Vispār,” Hārdakrs sagatavojās augstsirdīgam solim, “ja tas ir tikai vienas dienas izbraukums, es aizdošu tev savu mašīnu.”

Straiks nesteidzās atgriezties pie saviem zinātkārajiem draugiem un atdzisušā karija. Aizsmēķēja nākamo cigareti un pastaigājās pa kluso ielu, iegrimis domās. Tad viņš pēkšņi atcerējās, ka svētdienas vakarā kopā ar Elīnu jāiet uz koncertu Sautben-kas centrā. Elīna ļoti centās rosināt Straika interesi par klasisko mūziku; viņš nekad nebija izlicies par lielu tās cienītāju. Straiks ieskatījās pulkstenī. Bija pārāk vēls, lai tagad zvanītu un atceltu šo norunu; tas noteikti jāizdara rītdien.

Iedams atpakaļ uz māju, viņš iedomājās par Robinu. Viņa ļoti reti pieminēja kāzas, līdz kurām tagad atlika tikai divarpus mēneši. Dzirdēdams, kā Robina stāsta Vordlam par vienreizlie-tojamām fotokamerām, paredzētām kāzu viesiem, Straiks beidzot bija apjēdzis, cik drīz viņa jau kļūs par Metjū Kanlifa kundzi.

Bet vēl ir laiks, viņš nodomāja. Tieši kam to viņš nepateica pat sev.

12

...ar asinīm tas rakstīts.

...the writings done in blood.

Blue Oyster Cult, “O.D.'d on Life Itself’’

Daudzi vīrieši varētu domāt, ka tā ir patīkama izklaide -saņemt naudu par seksīgas blondīnes izsekošanu Londonas ielās, taču Straikam bija neciešami apnicis staigāt pa pēdām Platīnai. Stundām ilgi viņš kvernēja Houtonstrītā, kur pusslodzes striptlzdejotāja šad tad aizsoļoja pa Londonas Ekonomikas skolas stikla galeriju viņam virs galvas, iedama uz bibliotēku; pēc tam Straiks sekoja Platīnai uz Spearmint Rhino, kur pulksten četros pēcpusdienā sākās viņas maiņa. Tur detektīvs meta mieru: ja Platīna izdarītu kaut ko tādu, kas skaitās nepiedienīgs, viņam tūdaļ piezvanītu Reivena, turklāt pulksten sešos bija jāsatiekas ar Vordlu.

Straiks notiesāja sendviču kādā ieskrietuvē netālu no paba, kurā bija norunāta tikšanās. Vienu reizi iedūcās mobilais, bet, redzēdams, ka zvana māsa, viņš pāradresēja šo zvanu uz balss pastu. Uzmācās neskaidra nojauta, ka tuvojas māsasdēla Džeka dzimšanas diena, taču Straikam nebija ne mazākās vēlēšanās ierasties puikas dzimšanas dienas ballītē: no iepriekšējās reizes

viņš atcerējās galvenokārt Lūsijas draudzeņu ielūgto bērnu māšu neciešamo ziņkārību un satrakojušos, saniķojušos bērnu apdullinošo spiegšanu.

Pabs Old. Blue Last iespaidīga ķieģeļu mūra ēka ar trim stāviem un noapaļotu, kuģa priekšgalam līdzīgu fasādi atradās Šordičā, Greitīsternstrītas galā. Straiks atcerējās, ka senāk tur bijis striptīzklubs un bordelis: kāds viņa un Niķa skolasbiedrs teicās tur zaudējis nevainību, pārguļot ar sievieti, kura pēc gadiem varējusi būt viņa māte.

Afiša vestibilā liecināja, ka Old Blue Last ir atdzimis kā mūzikas klubs. Straiks izlasīja, ka šovakar, sākot no pulksten astoņiem, šeit ir iespēja baudīt Islington Boys’ Club, Red Drapes, In Golden Tears un Neon Index uzstāšanos. Greizi pasmīnējis, viņš iegāja tumšā bārā ar koka grīdu; aiz bāra letes uz milzīga, senlaicīga spoguļa ar zeltītiem burtiem tika reklamētas kāda aizgājuša laikmeta gaišā alus šķirnes. Pie augstajiem griestiem karājās apaļas stikla lampas, apspīdēdamas jauniešu bariņu; daudzi no šiem puišiem un meitenēm izskatījās pēc studentiem, vairums bija ģērbušies pēc tādas modes, kas Straikam nebija aptverama.

Lai gan Straika māte būtībā dievināja tādas grupas, kas savos koncertos pulcēja stadionus, mazo dēlēnu viņa bija vadājusi arī uz daudziem šādiem pasākumiem krogos, kur pāris reižu uzstājās viņas draugi, iekams sanīdās, izšķīrās un pēc trim mēnešiem parādījās atkal citā krogā. Straiku pārsteidza tas, ka Vordls ierosinājis tikties Old Blue Last; agrāk viņi ar Straiku bija dzēruši alu tikai pabā Feathers, kas atradās blakus Skotlendjardam. Iemesls kļuva skaidrs, kad Straiks nostājās līdzās Vordlam, kurš vienatnē pie bāra tukšoja savu pinti.

“Manai sievai patīk Islington Boys’ Club. Pēc darba viņa nāks šurp.”

Straiks vēl nekad nebija redzējis Vordla sievu, nebija arī daudz prātojis par viņu, taču iztēlojās, ka viņa ir kaut kas vidējs starp Platīnu (jo Vordla skatiens allaž nenovēršami sekoja mākslīgam iedegumam un plānam apģērbam) un vienīgo

Skotlendjarda policista sievu, kuru Straiks vispār pazina; viņu sauca Hellija, un viņas galvenās intereses bija bērni, māja un pikantas tenkas. Bet Vordla sievai, lūk, patika indie grupa, par kuru Straiks nekad nebija dzirdējis, tomēr sliecās to nicināt. Tas vedināja Straiku domāt, ka šī sieviete ir interesantāka personība, nekā viņš būtu gaidījis.

“Kas tev jauns?” Straiks jautāja Vordlam, saņēmis pinti no bārmeņa, kuram darba kļuva arvien vairāk. Vienojušies bez vārdiem, viņi atstāja bāra leti un apsēdās pie pēdējā brīvā divvietīgā galdiņa.

“Kriminālisti patlaban pēta to kāju,” policists teica, kad abi bija apsēdušies. “Viņi uzskata, ka tā piederējusi sievietei vecumā no piecpadsmit līdz divdesmit pieciem gadiem un nocirsta pēc nāves taču ļoti drīz pēc nāves, par ko liecina asiņu sarecējuma veids. Laikposmā starp amputāciju un nosūtīšanu tavai draudzenei Robinai kāja glabāta saldētavā.”

Piecpadsmit līdz divdesmit pieci: pēc Straika aplēsēm, Bri-tanijai Brokbenkai tagad bija divdesmit viens gads.

“Vai vecumu viņi nevar noteikt precīzāk?”

Vordls papurināja galvu.

“Nē, precīzāk nevar. Kāpēc tev to vajag?”

“Es jau tev teicu: Brokbenkam bija pameita.”

“Brokbenks,” Vordls atkārtoja nenoteiktā tonī, kas liecināja, ka viņš neatceras šo vārdu.

“Viens no tiem, kurus es turu aizdomās par kājas piesūtīšanu,” Straiks paskaidroja, nespēdams apslēpt nepacietību. “Bijušais “tuksneša žurka”. Liela auguma, melnīgsnējs, ar sakropļotu ausi...”

“Jā jau jā,” Vordls tūdaļ apvainojās. “Zini ko, man visu laiku jāpatur prātā aizvien jauni vārdi! Brokbenks... ar tetovējumu uz delma...”

“Tas ir Leings,” Straiks izlaboja. “Skots, kuru es iesēdināju uz desmit gadiem. Bet Brokbenks bija tas, kurš apgalvoja, ka esmu ielauzis viņam pauri.”

“A, pareizi.”

“Viņa pameitai Britanijai bija rētas uz stilba. Es tev stāstīju.”

“Jā, jā, atceros.”

Straiks apvaldīja dzēlīgu atbildi, iedzerdams alu. Ja šeit sēdētu nevis Vordls, bet gan vecais īpašās izmeklēšanas nodaļas kolēģis Greiems Hārdakrs, Straiks justos daudz drošāks, ka viņa paustās aizdomas tiek uztvertas nopietni. Straika attiecībām ar Vordlu jau no sākta gala piejaucās piesardzība un pēdējā laikā arī tikko manāms sāncensības gars. Straiks uzskatīja, ka Vord-lam ir krietni labākas detektīva spējas nekā vairākiem citiem viņa paziņām Skotlendjardā, tomēr Vordls joprojām pieķērās savām teorijām ar tēvišķīgu sirsnību, kādu nemēdza just pret Straika teorijām.

“Tātad vai kriminālisti kaut ko pateica par rētām uz stilba?”

"Tās esot vecas. Radušās ilgi pirms nāves.”

“Velns parāvis!” Straiks izsaucās.

Vecās rētas varbūt neinteresēja tiesu mediķus, turpretī Straikam tās bija ārkārtīgi svarīgas. Tieši par to viņš bija bažījies. Pat Vordls, kurš nekad nelaida garām izdevību pazoboties par Straiku, šķita jūtam līdzi, redzot detektīva satraukumu.

“Paklau, draugs,” Vordls teica (un arī tas bija kaut kas jauns), “vainīgais nav Brokbenks. Vainīgais ir Mellijs.”

No tā jau Straiks bija baidījies: ka, līdzko tiks pieminēts Mellijs, Vordls metīsies dzīt viņam pēdas, aizmirsis pārējos aizdomās turamos, jo par visu vari gribēs būt tas, kurš notvēris tik slavenu gangsteri.

“Pierādījumi?” Straiks strupi noprasīja.

"Haringejas banda kontrolē Austrumeiropas prostitūtas Londonā un Mančestrā. Es aprunājos ar puišiem no prostitūcijas apkarošanas nodaļas. Pagājušā nedēļā tie ir uzrīkojuši reidu vienā bordelī tepat netālu un aizturējuši divas jauniņas ukrainietes.” Vordls pieklusināja balsi vēl vairāk. “Mūsu kolēģes nopratināja tās abas. Meičām esot bijusi draudzene, kura ieradusies Anglijā, cerēdama uz modeles karjeru, un liegusies kļūt par prostitūtu, lai gan tikusi smagi piekauta. Pirms divām nedēļām Digers aiz matiem izrāvis viņu laukā no tās mājas, un kopš tā laika viņa neesot redzēta. Digers tāpat.”

“Tie jau ir parastie Digera gājieni,” Straiks sacija. “Tas vēl nenozīmē, ka tā ir viņas kāja. Vai kāds kādreiz ir dzirdējis Digeru pieminam mani?”

“Jā,” Vordls triumfējoši paziņoja.

Straiks nolika alus glāzi, ko bija grasījies celt pie lūpām. Apstiprinošu atbildi viņš nebija gaidījis.

“Tās meičas ir to dzirdējušas?”

“Viena apgalvo, ka nesen dzirdējusi Digeru runājam par tevi.”

“Kādā sakarā?”

Vordls izrunāja daudzzilbīgu uzvārdu: tā sauca kādu bagātu krievu, kazino īpašnieku, kas pērnā gada nogalē tiešām bija izmantojis Straika detektīvbiroja pakalpojumus. Straiks sarauca pieri. Pat ja Digers zināja, ka Straiks strādājis kazino īpašnieka uzdevumā, viņš nekādi nevarēja būt izdibinājis, ka pēdējais tiesas spriedums par viņa ieslodzīšanu ir balstījies uz Straika liecību. Šī jaunā informācija atklāja Straikam vienīgi to, ka viņa krievu klients apgrozās ārkārtīgi šaubīgās aprindās, taču to viņš bija zinājis arī tāpat.

“Un kāpēc Digeru uztrauc tas, ka es esmu strādājis Arza-masceva uzdevumā?”

“Hjā, ar ko lai es sāku...” Vordls sacīja, bet Straiks nojauta, ka aiz šī plašā atvēziena slēpjas neziņa. “Tas grupējums ir iejaukts daudzās lietās. Būtībā mums ir darīšana ar cilvēku, ar kuru tu esi saskāries un kurš ir sūtījis pa pastu ķermeņa daļas; un viņš nozūd kopā ar jaunu meiteni tieši pirms tam, kad tev tiek atsūtīta jaunas meitenes kāja.”

“Kad tu tā saki, tas izklausās pārliecinoši,” Straiks teica, itin nemaz nejuzdamies pārliecināts. “Vai esi mēģinājis sadzīt pēdas arī Leingam, Brokbenkam un Vitekeram?”

“Protams,” Vordls atbildēja. “Manējie jau meklē visus tris.”

Straiks cerēja, ka tas ir tiesa, tomēr atturējās skaļi apšaubīt šo apgalvojumu, jo tas apdraudētu labās attiecības ar Vordlu.

“Mums ir arī novērošanas kameras ieraksts, kurā redzams kurjers,” Vordls piebilda.

“Un?”

“Tava kolēģe ir laba lieciniece,” Vordls teica. “Motocikls tiešām bija honda. Ar viltotiem numuriem. Kurjera apģērbs precīzi tāds, kā viņa aprakstījusi. Viņš aizbrauca uz dienvidrietumiem, kur, starp citu, reāli atrodas kurjeru centrs. Novērošanas kameru ierakstos viņš pēdējo reizi ir redzams Vimbldonā. Turpmāk vairs ne vēsts ne no kurjera, ne no motocikla, bet numuri, kā jau teicu, bija viltoti. Viņš var atrasties jebkur.”

“Viltoti numuri,” Straiks atkārtoja. “Viss pamatīgi izplānots.”

Pabā saradās arvien vairāk ļaužu. Grupa acīmredzot gatavojās uzstāties augšstāvā: pie durvīm, kas turp veda, jau valdīja drūzma, un Straiks izdzirda pazīstamo fonējoša mikrofona kaucienu.

“Es tev kaut ko atnesu,” Straiks bez kādas degsmes sacīja. “Apsolīju Robinai, ka iedošu tev kopijas.”

Torīt pirms ausmas viņš bija atgriezies birojā. Avīžnieki bija atmetuši cerības noķert viņu nākam vai ejam, taču Straika paziņa pārdevēja no ģitāru veikala iepretim birojam bija pastāstījusi, ka iepriekšējā dienā fotogrāfi te kvernējuši līdz pat vakaram.

Vordls, izskatīdamies mēreni ieinteresēts, paņēma divu vēstuļu fotokopijas.

“Tās abas ir pienākušas pāris pēdējo mēnešu laikā,” Straiks paskaidroja. “Robina domā, ka tev derētu tajās ieskatīties. Vai gribi vēl vienu?” Straiks norādīja uz Vordla glāzi, kas bija gandrīz tukša.

Kamēr Straiks aizgāja pēc divām pintēm, Vordls lasīja vēstules. Kad Straiks atgriezās, policists joprojām turēja rokā

vēstuli ar parakstu “RL”. Straiks paņēma otro vēstuli, uzrakstītu skaidrā, noapaļotā skolnieces rokrakstā, un lasīja:

...ka es patiešām būšu es pati, patiešām būšu pilnvērtīga tikai bez šīs kājas. Neviens nesaprot, ka tā nav un nekad nebūs daļa no manis. Maniem tuviniekiem ir ļoti grūti saprast, ka man nepieciešams amputēt kāju, viņi domā, ka es tikai fantazēju, bet jūs sapratīsiet...

Tu maldies, Straiks nodomāja, nometa fotokopiju uz galda un šajā mirklī ievēroja, ka Šeperdsbušas atpakaļadrese uzrakstīta ļoti skaidri un rūpīgi, gādājot, lai pa ceļam nenomaldītos viņa atbildes vēstule ar padomiem par to, kā vislabāk amputēt kāju. Paraksts bija “Kelsija”, taču bez uzvārda.

Vorclls, iedziļinājies pirmajā vēstulē, izgrūda smiekliņu, kurā uzjautrinājums sajaucās ar pretīgumu.

“Vellos, tu esi šito lasījis?”

“Nē,” Straiks atbildēja.

Bārā spraucās iekšā nākamais jauniešu bariņš. Straiks un Vordls šeit nebūt nebija vienīgie vecumā pāri trīsdesmit, tomēr noteikti pieskaitāmi vecākajiem. Straiks vēroja skaistu, bālu, jaunu sievieti, kura izskatījās pēc četrdesmito gadu kinozvaigznes ar šaurām, melnām uzacīm, koši sarkani krāsotām lūpām un gaišziliem, rullītī saspraustiem matiem; viņa lūkojās apkārt, droši vien meklēdama savu puisi.

"Trako vēstules lasa Robina un īsi atstāsta man saturu, ja nospriež, ka tas ir svarīgi.”

““Es gribu masēt tavas kājas stumbeni,”” Vordls skaļi nolasīja. ““Es gribu, lai tu izmanto mani par dzīvu kruķi. Es gribu...” Velns un elle! Tas pat nav fiziski...”

Viņš pagrieza lapu uz otru pusi.

“RL. Vai vari salasīt atpakaļadresi?”

"Nē,” Straiks atbildēja, piemiegtām acīm paskatījies uz to. Rokraksts bija blīvs un ļoti grūti salasāms. Pirmajā acu

uzmetienā vienīgais atšifrējamais vārds atpakaļadresē bija “Vol-temstova”.

“Tu taču apsolīji, ka gaidīsi pie bāra, Ērik!”

Meitene ar gaišzilajiem matiem un koši sarkanajām lūpām bija nostājusies pie viņu galdiņa, rokā turēdama glāzi. Viņai mugurā bija vasaras kleita četrdesmito gadu stilā, plecos uzmesta ādas jaka.

"Atvaino, maziņā, mēs te runājam par darbu,” Vordls nesatraucami atteica. “Kormorans Straiks Eiprila. Mana sieva,” viņš piebilda.

“Sveiki!” Straiks sniedza viņai savu lielo plaukstu. Viņš nemūžam nebūtu domājis, ka Vordla sieva izskatās šādi. Pēkšņi viņš juta pret policistu lielākas simpātijas nekā iepriekš, taču bija pārāk noguris, lai analizētu šis pārmaiņas iemeslus.

“Ā, tas esat jūs\” Eiprila starojoši uzsmaidīja Straikam, kamēr Vordls paņēma vēstuļu kopijas, salocīja tās un noglabāja kabatā. “Kormorans Straiks! Par jums esmu tik daudz dzirdējusi! Vai jūs paliksiet uz koncertu?”

“Šaubos,” Straiks atbildēja laipnā toni. Eiprila bija ļoti pievilcīga.

Izskatījās, ka viņa negrib laist Straiku prom. Teica, ka drīz atnākšot viņu draugi, un patiesi pēc dažām minūtēm ieradās vēl seši cilvēki, to vidū divas sievietes bez pavadoņa. Straiks ļāvās pierunāties un devās tiem līdzi uz augšstāvu, kur atradās maza skatuvīte; telpa jau bija stāvgrūdām pilna. Atbildēdama uz viņa apvaicāšanos, Eiprila pastāstīja, ka strādājot par sti-listi, nupat šodien esot piepalīdzējusi kāda žurnāla fotosesijā un viņa nevērīgi piemetināja reizēm piepelnoties kā varietē dejotāja.

"Varietē?” Straiks pārjautāja skaļā balsi, jo fonējošais mikrofons atkal gaudoja pa visu zāli, kamēr klausītāji protestējot klaigāja. Vai tik tas nav māksliniecisks striptīzs? viņš prātoja, kamēr Eiprila klāstīja, ka varietē dejojot ari viņas draudzene

Коко meiča ar tomātsarkaniem matiem, kura uzsmaidīja Straikam un koķeti pamāja viņam ar roku.

Grupiņa šķita draudzīga, un neviens no puišiem neizturējās pret Straiku ar to apnicīgo īgnumu, kādu demonstrēja Metjū, tiklīdz nonāca detektīva tuvumā. Straiks ļoti sen nebija klausījies dzīvo mūziku. Miniatūrā Koko jau pauda vēlēšanos, lai kāds paceļot viņu gaisā tā varēšot labāk redzēt...

Tomēr, kad uz skatuves kāpa Islington Boys’ Club, Straiks pret savu gribu atgriezās pagātnē, pie tiem cilvēkiem, par kuriem centās nedomāt. Vecu sviedru dvaka gaisā, tik pazīstamā ģitāru trinkšķināšana un skaņošana, mikrofona dūkoņa: to visu Straiks būtu varējis paciest, ja solists ar savu stāju un androgīno vijlgumu neatgādinātu Vitekeru.

Pēc četrām taktīm Straiks saprata, ka ies prom. Tā nebija indie roka vaina: puiši spēlēja labi, un solistam par spīti nelaimīgajai līdzībai ar Vitekeru bija pieklājīga balss. Taču Straiks pārāk bieži bija uzturējies šādā vidē, kad apstākļi liedza iet prom; šovakar viņam bija visas tiesības uzmeklēt mieru un tīru gaisu, un viņš apņēmās izmantot šo privilēģiju.

Skaļi uzsaucis atvadas Vordlam, pamājis un uzsmaidījis Eiprilai, kura piemiedza ar aci un pamāja pretī, Straiks devās projām tik varens augumā, ka bez pūlēm izlauza sev ceļu drūzmā starp klausītājiem, kas jau bija nosvīduši un aizelsušies. Kad viņš tika līdz ārdurvīm, Islington Boys’ Club pabeidza spēlēt pirmo dziesmu. Aplausi augšstāvā izklausījās kā krusa, kas pātago skārda jumtu. Pēc minūtes Straiks uzelpodams soļoja prom pa ielu, fonā šalcot satiksmei.

13

Citas pasaules klātbūtne.

In the presence of another world.

Blue Oyster Cult, “In the Presence of Another World”

Sestdienas rītā Robina kopā ar māti sēdās mūžvecajā ģimenes lendroverā un brauca no sava dzimtā Mesemas miestiņa uz Harogeitu pie šuvējas, kura pielaboja Robinas kāzu kleitu. Tās fasonu vajadzēja mainīt, jo sākotnēji tērps bija paredzēts kāzām janvārī, bet nu tām bija jānotiek jūlijā.

“Jūs esat novājējusi vēl vairāk,” sacīja pavecā šuvēja, ar kniepadatām sasprauzdama ņiebura muguru. “Tievāka jūs nedrīkstat kļūt. Kleita bija pielāgota apaļīgākai figūrai.”

Tērpa audumu un fasonu Robina bija izraudzījusies pirms krietna gada, aptuveni balstoties uz dizainera Elī Saaba kolekcijas modeli; oriģinālu viņas vecāki nemūžam nevarētu atļauties apmaksāt, jo pēc pusgada viņiem vajadzēja segt pusi izdevumu arī par Robinas vecākā brāļa Stīvena kāzu svinībām. Un pat par šo lēto kleitas variantu nebūtu iespējams samaksāt no algas, ko Robina saņēma pie Straika.

Uzlaikošanas telpā apgaismojums bija glaimojošs, tomēr Robinas seja spoguli ar zeltīto ietvaru izskatījās pārlieku bāla, ar pietūkušiem plakstiņiem un nogurušām acīm. Viņa šaubījās, vai ir bijis prātīgi pārveidot kleitu, nomainot piedurknes pret plecu lencītēm. Sākotnējā modeli viņai visvairāk bija patikušas tieši garās piedurknes. Bet varbūt vienkārši traucēja tas, ka viņa tik ilgi bija lolojusi domu par šo kleitu.

Uzlaikošanas telpā oda pēc jauna paklāja un lakas. Kamēr Robinas māte Linda noskatījās, kā šuvēja atsprauž, pievelk un pārkārto kuplās šifona ieloces, Robina, sava spoguļattēla nomākta, raudzījās uz mazu stūra vitrīnu, kurā bija izliktas kristāla diadēmas un mākslīgie ziedi.

“Atgādiniet man: vai mēs jau esam izvēlējušās galvasrotu?” jautāja šuvēja, paradusi lietot daudzskaitļa pirmo personu, kā nereti mēdz izteikties medmāsas. “Ziemas kāzām mēs tā kā sliecāmies uz diadēmu, vai ne? Manuprāt, pie šīs lencīšu kleitas derētu izmēģināt ziedus.”

“Ziedi tas būtu jauki,” piekrita Linda, stāvēdama ģērbtuves stūrī.

Māte un meita bija ļoti līdzīgas pēc skata. Lai gan Lindas viduklis vairs nebija slaids un izbalējušos sarkanzeltainos matus, nevīžīgi uzspraustus galvvidū, tagad caurauda sudrabs, pelēkzilās acis bija tieši tādas pašas kā Robinai un patlaban nolūkojās uz meitu ar bažīgu un vērīgu izteiksmi, kas Straikam būtu pazīstama līdz smieklīgumam.

Robina uzlaikoja vairākas mākslīgo ziedu galvasrotas, bet neviena viņai nepatika.

“Es laikam palikšu pie diadēmas,” viņa sacīja.

“Bet varbūt ņemsim dzīvos ziedus?” ierosināja Linda.

“Jā,” Robina piekrita, pēkšņi alkdama tikt prom no šis paklāja dvakas un no sava bālā, tramīgā atspulga. “Iesim paskatīties, vai kaut ko varēs ieteikt floriste.”

Viņa nopriecājās, uz dažām minūtēm palikusi uzlaikošanas telpā viena. Stīvēdama nost kleitu un pārģērbdamās džinsos un svīteri, viņa mēģināja analizēt savas nomāktības iemeslus. Viņa nožēloja, ka ir bijusi spiesta palaist garām Straika tikšanos ar Vordlu, tomēr bija ilgojusies drīzāk aizbraukt, lai daži simti kilometru šķirtu viņu no bezsejainā, melni tērptā vīrieša, kurš bija izsniedzis viņai saini ar nocirstu kāju iekšā.

Tomēr Robina nejutās kā aizbēgusi no visām nepatikšanām. Ar vilcienu braukdami uz ziemeļiem, viņi ar Metjū bija sastrīdējušies atkal. Pat šeit, šuvējas ģērbtuvē Džeimsstrītā, Robinu vajāja bažas, kuru iemesli strauji vairojās: darba trūkums detek-tīvaģentūrā, bailes no tā, kas notiks, ja Straiks vairs nevarēs atļauties maksāt viņai algu. Pārģērbusies viņa ieskatījās mobilajā. Ziņu no Straika nebija.

Pēc ceturtdaļstundas stāvot starp mimozu un liliju spaiņiem, Robina bija gaužām mazrunīga. Floriste naski rosījās apkārt, likdama Robinai pie matiem dažādus ziedus, un no rozes garā kāta uz Robinas krēmkrāsas svītera nopilēja aukstas, zaļganas ūdens lāses.

“Aiziesim uz Bettysierosināja Linda, kad ziedu galvasrota beidzot bija pasūtīta.

Bettys Harogeitā bija iecienīta vieta sen dibināta kūrort-pilsētas tējnīca. Tās ārpusi rotāja pakarināti puķu grozi, klienti gaidīja rindā zem melni zeltainas stikla markīzes, bet iekštelpās par omulību gādāja lampas, kuru abažūri bija uzmontēti uz senlaicīgām tējas kārbām, rakstainas tējkannas, mīksti dīvāniņi un viesmīles brudierētos formastērpos. Bērnībā Robinai bija ļoti paticis caur stikla leti aplūkot marcipāna cūciņu rindas un noskatīties, kā māte pērk brīnišķīgu augļu un ruma kūku, ievietotu īpašā skārda kārbā.

Šodien, sēdēdama pie loga un raudzīdamās uz pamatkrāsās ieturētām puķudobēm, kas atgādināja ģeometriskas figūras, kuras no plastilīna salipinājuši mazi bērni, Robina pateica, ka neko neēdīs, palūdza kanniņu tējas un atkal ieskatījās mobilajā. Nekā.

“Vai kaut kas atgadījies?” jautāja Linda.

“Nē, viss kārtībā,” Robina atbildēja. “Tikai paskatījos, vai nav pienākušas jaunas ziņas.”

“Kādas ziņas?”

“Par to kāju,” Robina atteica. “Vakar vakarā Straiks tikās ar Vordlu ar to Skotlendjarda policistu.”

"Ak tā.” Iestājās klusums, lidz tika atnesta tēja.

Linda bija pasūtījusi Fat Rascal vienu no Bettys lielajiem tējas cepumiem. Apziedusi to ar sviestu, viņa iejautājās:

"Jūs ar Kormoranu paši saviem spēkiem mēģināt noskaidrot, kurš atsūtījis to kāju, vai ne?”

Kaut kas mātes tonī mudināja Robinu uzmanīties.

“Mūs tikai interesē, ko dara policija.”

“Ak tā,” Linda noteica, ēzdama cepumu un vērodama viņu. Robina jutās vainīga par savu aizkaitinājumu. Kāzu kleita maksāja dārgi, bet viņa izturējās gaužām nepateicīgi.

“Atvaino, ka tik strupi atbildēju.”

"Nekas, nekas.”

“Vienkārši... Metjū visu laiku pārmet par to, ka strādāju pie Kormorana.”

“Jā, vakar vakarā mēs kaut ko tādu dzirdējām gan.”

“Ak Dievs, mammu, piedod!”

Robina bija domājusi, ka abi ir strīdējušies pietiekami klusi, lai neuzmodinātu vecākus. Viņi ar Metjū bija ķīvējušies visu ceļu līdz Mesemai, apvaldījuši naidīgumu, ieturot vakariņas kopā ar vecākiem, un atsākuši strīdu viesistabā pēc tam, kad Linda un Maikls bija devušies pie miera.

“Kormorana vārds izskanēja pārlieku bieži, vai ne? Manuprāt, Metjū...”

“Nē, viņš neuztraucas" Robina atteica.

Metjū nemainīgi izturējās pret Robinas darbu kā pret sava veida joku, taču, tiklīdz bija spiests uztvert to nopietni ja, piemēram, kāds atsūtīja viņai nocirstu kāju, tad dusmojās, nevis uztraucās.

“Zini, viņam tomēr vajadzētu uztraukties,” Linda sacīja. “Robin, tev kāds ir atsūtījis miruša cilvēka ķermeņa daļu. Un ne tik sen Mets piezvanīja mums, lai paziņotu, ka tu ar smadzeņu satricinājumu atrodies slimnīcā. Es jau nesaku, lai tu ej prom no tā darba,” Linda piebilda, neņemdama vērā pārmetošo izteiksmi Robinas sejā. “Zinu, ka tu gribi strādāt tieši tur! Bet,” viņa iespieda lielāko cepuma pusi meitai rokā, un Robina nepretojās, “es negrasījos jautāt, vai Metjū uztraucas. Es grasījos jautāt, vai viņš nav greizsirdīgs.”

Robina iedzēra stipro Bettys tēju un izklaidīgi nodomāja, ka derētu aizvest dažus šīs tējas maisiņus uz biroju. īlingas Wait-rose lielveikalā nebija atrodams nekas tik labs. Straikam garšoja stipra tēja.

“Jā, Mets ir greizsirdīgs,” viņa pēdigi ierunājās.

“Jādomā, bez iemesla?”

“Pats par sevi saprotams!” Robina pikti iesaucās. Viņa jutās nodota. Māte taču vienmēr bija viņu aizstāvējusi, vienmēr...

“Nav nekādas vajadzības tā iekaist,” Linda nesatraucami noteica. “Es nebūt negribēju sacīt, ka tu esi izdarījusi kaut ko nosodāmu.”

“Tad labi.” Robina ēda cepumu, nejuzdama garšu. “Un neesmu jau arī. Viņš ir mans šefs, tas arī viss.”

“Un tavs draugs,” Linda sacīja, “spriežot pēc tā, kā tu par viņu runā.”

"Jā,” Robina apstiprināja, un godīgums piespieda viņu piebilst: “Bet tā nav parasta draudzība.”

“Kā tā?"

“Viņam nepatīk runāt par personiskām lietām. Nekad un ne vārda.”

No brīva prāta Straiks nekad neko neizpauda par savu privāto dzīvi; izņēmums bija viens neaizmirstams vakars kuru abi kopš tā laika tikpat kā nebija pieminējuši -, kad Straiks piedzērās tik stipri, ka tikko turējās kājās.

“Bet jūs saprotaties labi?”

“Jā, ļoti labi.”

“Daudziem vīriešiem ir grūti kļausities par to, cik labi viņu otrās pusītes saprotas ar citiem vīriešiem.”

“Kas tad man būtu jādara jāstrādā vienīgi kopā ar sievietēm?”

“Nē,” Linda atbildēja. “Es tikai saku: Metjū acīmredzot jūtas apdraudēts.”

Robinai reizumis radās aizdomas: māte nožēlo, ka meitai nav bijis vairāk draugu, iekams viņa nolēmusi saistīties ar Metjū. Abas ar Lindu bija ļoti tuvas; Robina bija Lindas vienīgā meita. Šeit, tējnīcas šķindoņā un dzinkstoņā, Robina pēkšņi apzinājās savas bailes no tā, ka Linda var pateikt: vēl nav par vēlu atcelt kāzas, ja viņa nevēlas precēties. Jā, Robina jutās pagurusi un nomākta, un strīdi nemitīgi uzliesmoja jau vairākus mēnešus, tomēr viņa zināja, ka mīl Metjū. Kleita bija pašūta, baznīca aizrunāta, kāzu mielasts gandrīz apmaksāts. Tagad atlika vienīgi iet uz priekšu līdz finiša līnijai.

“Es neesmu ieķērusies Straikā. Turklāt viņam ir attiecības -ar Elīnu Toftu. Radio Three diktori.”

Robina cerēja, ka šī informācija piesaistīs mātes uzmanību; Linda, gatavodama maltīti vai strādādama dārzā, aizrautīgi klausījās radio pārraides.

“Ar Elīnu Toftu? To brīnumskaisto blondīni, kura viņvakar televīzijā stāstīja par romantisma komponistiem?” viņa jautāja.

“Droši vien,” Robina atbildēja uzsvērti vienaldzīgi. Lai gan uzmanības novēršanas manevrs bija izdevies, viņa mainīja tematu. “Tātad jūs taisāties pārdot lendroveru?”

“Jā. Neko jau mēs par to nedabūsim. Varbūt atdot lūžņos... Paklau,” Lindai pēkšņi iešāvās prātā, “varbūt tas noderētu jums ar Metjū? Nodoklis ir samaksāts gadu uz priekšu, un tehniskajai apskatei tas vienmēr kaut kā izspraucas cauri.”

Robina grauza cepumu un domāja. Metjū pastāvīgi kurnēja par to, ka viņiem nav automašīnas, un vainoja tajā Robinas mazo algu. Skaudība uz māsasvīru, kuram piederēja kabriolets

A3, radīja Metjū teju vai fiziskas ciešanas. Robina saprata, ka Metjū būs pavisam citāda attieksme pret apskrambātu, vecu lendroveru, kura salonā pastāvīgi ož pēc slapja suņa un gumij-niekiem, taču pulksten vienos nakti, sēžot ģimenes viesistabā, Metjū bija uzskaitījis visu viņu vienaudžu algas un triumfējoši secinājis, ka Robinas alga atrodas pašā turnīra tabulas lejasgalā. Pēkšņā ļaunprātības uzplūdā Robina iztēlojās, kā pateiks līgavainim: “Bet mums nu ir lendrovers, Met! Kāda jēga tagad krāt naudu, lai nopirktu audi?”

“Tas tiešām labi noderētu darbam,” viņa skaļi sacīja, “kad mums būs jāizbrauc ārpus Londonas. Straikam nevajadzēs īrēt mašīnu.”

“Mm,” Linda šķietami izklaidīgi novilka, nenovērsdama acu no Robinas.

Atbraukušas mājās, viņas atrada Metjū un viņa topošo sievastēvu klājam galdu. Robinas vecāku mājā viņš mēdza palīdzēt virtuvē čaklāk nekā abu dzīvoklī.

"Kā izskatās kleita?” Metjū jautāja, un viņa toni Robina saklausīja mēģinājumu izlīgt.

“Labi,” Robina atbildēja.

“Varbūt tu nedrīksti man stāstīt, jo tā ir slikta zīme?” viņš jautāja, taču Robina nepasmaidīja, un viņš piebilda: “Lai vai kā, varu derēt, ka tajā tu izskaties burvīgi.”

Viņa atmaigusi pastiepa roku, un Metjū satvēra viņas pirkstus un piemiedza ar aci. Tad Linda ar sparu nolika abiem pa vidu uz galda bļodu ar kartupeļu biezeni un pavēstīja Metjū, ka uzdāvinājusi viņiem veco lendroveru.

“Ko?” Metjū satriekts pārjautāja.

“Tu tak mūždien saki, ka gribi mašīnu,” Robina teica, aizstāvēdama māti.

“Jā, bet... lendrovers Londonā?”

“Kāpēc ne?”

“Tas bojās viņa imidžu,” sacīja Robinas jaunākais brālis Mārtiņš, nupat ienācis istabā ar avīzi rokā, viņš bija pētījis, kas

šajā pēcpusdienā piedalīsies Grand National zirgu skriešanas sacīkstēs. “Bet tev, Rob, tas ir ideāls variants. Es burtiski redzu, kā tu kopā ar savu kovboju traucies uz slepkavības vietu.”

Metjū stūrainais zods saspringa.

“Aizveries, Mārtiņ!” Robina nošņāca un, sēzdamās pie galda, veltīja jaunākajam brālim niknu skatienu. “Un es gribētu redzēt, kā tu nosauktu Straiku par kovboju, viņam pašam dzirdot,” viņa piebilda.

“Viņš droši vien smietos,” Mārtiņš bezrūpīgi atteica.

“Tāpēc, ka jūs esat līdzinieki?” Robina noprasīja, ar pūlēm valdīdama dusmas. “Abi esat varonīgi karojuši, riskējot ar dzīvību un veselību?”

Mārtiņš vienīgais no četriem Ellakotu bērniem nebija studējis universitātē un joprojām dzīvoja pie vecākiem. Viņu aizskāra pat vismazākais mājiens par to, ka dzīvē viņš vēl neko nav sasniedzis.

“Ko tas tagad nozīmē, velns ar ārā? Man jāiet armijā, vai?” viņš aizsvilās.

“Mārtiņ!” Linda asi apsauca viņu. “Pievaldi muti!”

“Paklau, Met, vai viņa zāģē tevi par to, ka tev vēl ir abas kājas?” Mārtiņš jautāja.

Robina nometa nazi un dakšiņu un izgāja no virtuves.

Acu priekšā atkal rēgojās nocirstā kāja, kam no nedzīvās miesas rēgojās spīdīgi balts kauls, nagi bija drusku netīri, it kā to īpašniece nebūtu paguvusi tos iztīrīt un nolakot, iekams kāds tos ierauga...

Un Robina sāka raudāt pirmo reizi kopš pakas saņemšanas. Vecā kāpņu paklāja raksti izplūda, un viņa akli sataustīja savas guļamistabas durvju rokturi. Piegājusi pie gultas, viņa knūpus nokrita uz spodrās segas, pleci drebēja, krūtis viļņojās, plaukstas kļāvās pie slapjās sejas, cenšoties apslāpēt elsas. Viņa negribēja, lai kāds atnāk uz šejieni, negribēja ne runāt, ne skaidroties; viņa tikai gribēja palikt vienatnē un ļaut vaļu emocijām,

kuras bija apspiedusi visiem spēkiem, lai spētu pārciest darba nedēļu.

Brāļa jociņš par Straika amputāciju patiesībā atbalsoja paša Straika zobgalības par nocirsto kāju. Kāda sieviete bija gājusi bojā šausmīgos, necilvēcīgos apstākļos, taču šķita, ka nevienu tas neuztrauc tik stipri kā Robinu. Nāve un cirvis bija pārvērtuši nezināmo sievieti par gaļas gabalu, par problēmu, kas jāatrisina, un Robinai šķita: viņa ir vienīgā, kura atceras, ka šī kāja bijusi daļa no dzīva, elpojoša cilvēka varbūt vēl pavisam nesen, pirms nedēļas...

Desmit minūtes rūgti raudājusi, viņa pagriezās uz muguras, atvēra asarainās acis un pārlaida skatienu savai vecajai istabai, it kā gaidīdama no tās atbalstu.

Kādreiz Robinai bija licies, ka šī istaba ir vienīgā drošā vieta pasaulē. Triju mēnešu laikā pēc universitātes pamešanas viņa tikpat kā nebija atstājusi šīs četras sienas, pat ne lai paēstu. Toreiz sienas zvēroja spilgti rozā krāsā tādu kļūdu viņa bija pieļāvusi sešpadsmit gadu vecumā. Bija gan neskaidri nojautusi, ka tas neizskatās lāgā, taču negribēja lūgt tēvu, lai pārkrāso sienas, un vienkārši pārklāja šo brēcošo daili ar neskaitāmiem plakātiem. Tieši viņai pretī aiz gultas kājgaļa atradās liels Destiny’s Child plakāts. Tagad tur bija tikai maigi zilganzaļas tapetes, ko Linda bija izlīmējusi pēc tam, kad Robina pārcēlās uz Londonu pie Metjū, tomēr Robina joprojām spēja iztēloties Bejonsē, Kel-liju Roulendu un Mišelu Viljamsu, kas raudzījās uz viņu no sava albuma Survivor vāka. Šis tēls bija nesaraujami saistīts ar visbriesmīgāko laiku Robinas dzīvē.

Tagad pie sienām karājās tikai divas fotogrāfijas: vienā Robina bija redzama pēdējā vidusskolas dienā kopā ar klasesbiedriem (Metjū, izskatīgākais puisis klasē, stāvēja pašā aizmugurē un nedz vaibstījās, nedz bija uzlicis galvā muļķīgo cepurīti), bet otrajā divpadsmitgadīgā Robina sēdēja mugurā savam vecajam Hailendas ponijam Angusam pinkainam, stipram

un stūrgalvīgam radījumam, kurš bija dzīvojis tēvoča fermā un kuru Robina bija dievinājusi par spīti visiem tā niķiem.

Pagurusi no raudāšanas, viņa samirkšķināja acis, lai nobirdinātu pēdējās asaras, un ar plaukstām noslaucīja mitro seju. Lejā virtuvē, kas atradās tieši zem viņas istabas, apslāpēti skanēja balsis. Māte noteikti piekodināja, lai Metjū uz brīdi liek Robinu mierā. Robina cerēja, ka viņš paklausīs. Patiesībā gribējās tikai palikt tepat un nogulēt miegā visu nedēļas nogali.

Pēc stundas, kad Robina joprojām zvilnēja platajā gultā un miegaini skatījās pa logu uz dārza liepas galotni, pie durvīm pieklauvēja Metjū un ienesa krūzīti tējas.

“Tava mamma teica, ka tev derētu iedzert šo.”

“Paldies,” Robina sacīja.

“Mēs visi taisāmies skatīties Grand National. Mārts ir licis kaudzi naudas uz Ballabrigsu.”

Ne vārda par viņas satraukumu un par Mārtiņa netaktiskajām piezīmēm; Metjū izturējās tā, it kā Robina kaut kādā veidā pati būtu kritusi kaunā un viņš tagad sniegtu palīdzīgu roku. Robina uzreiz saprata, ka viņam nav ne mazākās jausmas, kādas emocijas modinājis skats uz nocirsto kāju, kam viņa turklāt bija arī nevilšus pieskārusies. Nē, viņš vienkārši piktojās par to, ka Straiks, kuru neviens no Ellakotiem pat nebija saticis, atkal tiek pieminēts nedēļas nogales sarunās. Robinai gribot negribot bija jāatceras Sāra Šedloka tajā regbija mačā: situācija bija līdzīga.

“Man nepatīk skatīties, kā zirgi lauž kaklu,” Robina sacīja. “Un piedevām man ir jāpastrādā.”

Metjū mirkli stāvēja un noraudzījās uz viņu, tad izgāja no istabas un aizvēra durvis ar tādu sparu, ka tās viņam aiz muguras atkal atsprāga vaļā.

Robina piecēlās sēdus, atglauda matus, dziļi ievilka elpu un devās pēc klēpjdatora, kas bija nolikts uz tualetes galdiņa. Viņa bija jutusies vainīga, ņemdama datoru līdzi uz vecāku mājām, vainīga par to, ka cerēja atlicināt laiku tam, ko klusībā dēvēja par saviem izmeklēšanas pavedieniem. Metjū augstsirdīgi

piedodošā izturēšanās bija pārvilkusi svītru šai vainas apziņai. Lai jau skatās savu Grand National. Viņai ir darāms kas svarīgāks.

Robina atgriezās gultā, salika sev aiz muguras spilvenus, atvēra datoru un uzmeklēja iezīmētas vietnes, par kurām nebija stāstījusi nevienam, pat ne Straikam, kurš noteikti uzskatītu, ka viņa veltīgi tērē laiku.

Viņa jau bija pavadījusi vairākas stundas, sekodama diviem atsevišķiem, tomēr saistītiem izmeklēšanas virzieniem, kas balstījās uz vēstulēm, kuras viņa bija uzstājīgi ieteikusi parādīt Vordlam: viena bija ziņa no meitenes, kura vēlējās amputēt sev kāju, otra vēsts no personas, kura vēlējās darīt ar Straika kājas stumbeni tādas lietas, kas uzdzina Robinai vieglu nelabumu.

Robinu vienmēr bija valdzinājis veids, kādā darbojas cilvēka prāts. Universitātē pavadītajā neilgajā laikā viņa bija studējusi psiholoģiju. Jaunā sieviete, kura bija atrakstījusi Straikam, acīmredzot cieta no sava ķermeņa identitātes uztveres traucējumiem un juta iracionālu vēlmi amputēt pilnīgi veselu kāju.

Tīmeklī izlasījusi vairākus zinātniskus pētījumus, Robina izdibināja, ka šādi traucējumi rodas reti un precīzs to cēlonis nav zināms. Ieraksti atbalsta vietnēs liecināja, ka citi cilvēki ar lielu nepatiku izturas pret tiem, kuri cieš no šādiem traucējumiem. Niknos komentāros tiem tika pārmests, ka tie alkst pēc nelaimes, kurā citi nokļuvuši neveiksmes vai slimības dēļ, un grib izpelnīties uzmanību šādā groteskā un pretīgā veidā. Uzbrukumiem sekoja tikpat asas atbildes: vai rakstītāji patiesi domājot, ka cilvēks grib, lai viņam ir ķermeņa uztveres identitātes traucējumi? Vai viņi nesaprotot, kas tās ir par ciešanām -just nepārvaramu vēlēšanos būt paralizētam vai amputētam? Robina prātoja, ko Straiks teiktu par šo cietēju stāstiem, ja tos izlasītu. Diez vai viņš justu tiem līdzi.

Lejasstāvā atvērās viesistabas durvis, Robina mirkli dzirdēja televīzijas komentētāja tarkšķēšanu, tēva balsi, dzenot laukā veco labradoru, jo tas bija samaitājis gaisu, un Mārtiņa smieklus.

Robina dusmojās uz sevi, jo aiz pārguruma nespēja atcerēties, kā sauc meiteni, kura atrakstījusi Straikam, lūgdama padomu, kā amputēt sev kāju; šķiet, Kailija vai tamlīdzīgi. Lēnām ritinādama lejup visvairāk apmeklēto atbalsta vietni, Robina centās atrast lietotāju vārdus, kas varētu saistīties ar to meiteni; jo kur gan citur uzmācīgas idejas apsēsta pusaudze varētu dalīties savās fantāzijās, ja ne virtuālajā telpā?

Durvis, pēc Metjū aiziešanas palikušas pusvirus, atvērās pavisam, un pa tām iečāpoja patriektais labradors Rauntrijs. Robin a izklaidīgi pabužināja tam ausis, un tas apgūlās pie gultas. Aste bridi būkšķēja pret grīdu; tad Rauntrijs sēkdams aizmiga. Viņa šņācošo krācienu pavadīta, Robina turpināja pētīt forumus.

Pēkšņi viņu sagrāba viena no tām priecīga satraukuma lēkmēm, ko viņa bija iepazinusi, strādājot pie Straika, un kas bija atalgojums par to, ka tikusi pētīta sīka informācijas kripata, kura varēja nozīmēt kaut ko, neko vai visu.

Bezizeja: Vai kāds kaut ko zina par Kameronu Straiku?

Aizturējusi elpu, Robina atvēra sarunas atzaru.

W@nBee: par to vienkājaino detektīvu? jā, viņš ir kara

veterāns.

Bezizeja: Dzirdēju, ka varbūt sakropļojis sevi pats.

W@nBee: Nē, pameklē, viņš ir bijis Afganistānā.

Tas bija viss. Robina palasīja vēl citas sarunas, taču Bezizeja vairs neko nejautāja un neparādījās. Tas vēl neko nenozīmēja: niks varēja būt nomainīts. Robina rūpīgi pārmeklēja visu vietni, taču Straika vārdu nekur citur neatrada.

Priecīgais satraukums noplaka. Pat pieņemot, ka vēstules autore un Bezizeja ir viena un tā pati persona, vēstule nepārprotami pauda uzskatu, ka Straiks sevi sakropļojis pats. Nebija taču daudz slavenību, par kurām varētu cerēt, ka tās tīšuprāt amputējušas sev kāju.

No viesistabas tagad skanēja uzmundrinājuma saucieni. Metusi mieru forumiem, Robina pievērsās otrajam izmeklēšanas virzienam.

Bija patīkami domāt, ka, strādājot detektlvaģentūrā, viņa ir uzaudzējusi biezāku ādu. Tomēr pirmie soļi fantāzijās, ko tīmeklī bija ierakstījuši akrotomofili cilvēki, kurus seksuāli uzbudina amputācijas upuri, un ko varēja atrast ar pāris peles klikšķiem, izraisīja šķebīgumu, kas saglabājās vēl ilgi pēc tam, kad viņa bija izslēgusi datoru. Patlaban viņa lasīja to, ko gari un plaši bija rakstījis kāds vīrietis (vismaz viņa pieņēma, ka rakstījis vīrietis), kuru visvairāk uzbudināja seksuālas fantāzijas par sievieti, kam abas rokas amputētas virs elkoņa un abas kājas -virs ceļgala. Šķita, ka viņam īpaši rūp precīzā amputācijas vieta. Kāds cits vīrietis (nu sieviete tā taču nevarētu būt) jau kopš agras jaunības bija masturbējis, iztēlojoties, kā nejauši nocērt kājas sev un savam labākajam draugam. Visur risinājās diskusijas par amputācijas stumbeņu neatvairāmo pievilcību un par amputācijas upuru ierobežotajām kustību spējām par invaliditāti kā galējo izpausmi atkarībai no citu gribas.

Kamēr lejasstāvā nesaprotami murmināja Grand National komentētāja nazālā balss un arvien skaļāki kļuva brāļa uzmundrinošie saucieni, Robina vēra vaļā forumu pēc foruma, meklēdama Straika vārdu, kā arī saikni starp šo seksuālo novirzi un varmācību.

Šķita īpatnēji, ka nevienu no tiem, kuri izklāsta savas fantāzijas par amputētajiem un amputāciju, neuzbudina varmācība vai sāpes. Pat tas vīrietis, kurš fantazēja par kāju nociršanu sev un draugam, skaidri lika saprast: nociršana ir tikai nepieciešams līdzeklis, lai iemantotu kāju stumbeņus.

Vai persona, kuru uzbudina Straika amputētā kāja, varētu nocirst kāju sievietei un nosūtīt to viņam? Metjū tam noteikti ticētu, nicīgi nodomāja Robina. Metjū spriestu, ka tāds dīvainis, kuru valdzina amputācijas stumbeņi, ir pietiekami traks, lai nocirstu kāju kādam citam. Tomēr, atceroties RL vēstuli un

tīmeklī izlasītos citu akrotomofilu izteikumus, Robinai šķita daudz ticamāk, ka tas, ko RL domā ar “atlīdzināšanu” Straikam, visdrīzāk nozīmē tādus paņēmienus, kuri Straikam riebtos vēl vairāk par pašu amputāciju.

Protams, RL varēja būt akrotomofils un psihopāts reizē...

“JĀ! VELNS PARĀVIS, JĀ! PIECSIMT MĀRCIŅU!” ieaurojās Mārtiņš. Spriežot pēc ritmiskās dunas gaitenī, Mārtiņam nebija pieticis ar viesistabu, lai pilnvērtīgi izpildītu uzvaras deju. Rauntrijs pamodās, pietrūkās kājās un miegaini ierējās. Visa šī trokšņa dēļ Robina nedzirdēja nākam Metjū, līdz viņš atvēra durvis. Robina automātiski noklikšķināja peli, vērdama ciet vietnes, kur bija runa par amputāciju kā seksuālu fetišu.

“Čau,” viņa teica. “Cik saprotu, Ballabrigss ir uzvarējis.”

“Jā,” Metjū apstiprināja.

Otro reizi šajā dienā viņš sniedza Robinai pretī roku. Viņa pastūma malā klēpjdatoru, Metjū piecēla viņu kājās un apskāva. Sajutusi viņa miesas siltumu, Robina uzelpoja un nomierinājās. Vēl vienu strīda nakti viņa nudien nespētu izturēt.

Te pēkšņi Metjū atvirzījās nost, uz kaut ko skatīdamies pār Robinas plecu.

“Kas ir?”

Viņa paraudzījās uz datoru. Teksta lapas vidū rēgojās ierāmēta definīcija:

Akrotomofilija (lietv.)

Parafīlija, kurā seksuāla bauda tiek gūta no fantāzijām vai darbībām, kurās iesaistītas personas, kam amputētas ekstremitātes.

Mirkli valdīja klusums.

“Cik daudz zirgu gāja bojā?” Robina iejautājās, balsij drebot. “Divi,” Metjū atbildēja un atstāja istabu.

14

...šī nav pēdējā reize, kad redzamies,

Es dabūšu tevi rokā, maziņā, nešaubies.

...you ain’t seen the last of me yet,

I’ll find you, baby, on that you can bet.

Blue Oyster Cult, “Showtime”

Pusdeviņos svētdienas vakarā Straiks stāvēja pie Jūstonas stacijas, smēķēdams pēdējo cigareti pirms deviņas stundas ilgā brauciena uz Edinburgu.

Elīna bija vīlusies par to, ka Straiks netiek uz vakara koncertu; tā vietā abi gandrīz visu pēcpusdienu bija pavadījuši gultā, un tādu alternatīvu Straiks pieņēma ar lielāko prieku. Skaistā Elīna, parasti savaldīga un aukstasinīga, gultā ļāva sev vaļu. Cigaretes dūms Straikam patlaban šķita vēl tīkamāks, atceroties dažus erotiskus skatus un skaņas: Elīnas alabastra ādu, miklu zem viņa lūpām, un saldā vaidā ieplesto muti. Elīnas greznajā Klarensterases dzīvoklī smēķēt nedrīkstēja, jo viņas meitiņa slimoja ar astmu. Tāpēc Straika atalgojums pēc mīlas rotaļām bija cīniņš ar miegu, pa guļamistabas televizoru skatoties ierakstīto pārraidi, kurā Elīna stāstīja par romantisma komponistiem.

“Zini, pēc izskata tu esi līdzīgs Bēthovenam,” viņa domīgi ieminējās, kad kameras acs pievērsās komponista marmora krūšutēlam.

“Ar lauztu degunu,” Straiks noteica. Šo salīdzinājumu viņš bija dzirdējis jau agrāk.

“Un kāpēc tev jābrauc uz Skotiju?” Elīna jautāja, kamēr viņš sprādzēja klāt protēzi, sēdēdams uz gultas malas viņas guļamistabā, kas bija ieturēta krēmkrāsā un baltos toņos, tomēr neradīja tik askētisku, nomācošu iespaidu kā viesu istaba Niķa un Ilsas mājā.

“Jāpārbauda kāda versija,” Straiks atbildēja, skaidri apzinādamies, ka pārspīlē. Donaldu Leingu un Noelu Brokbenku ar atsūtīto līķa kāju nesaistīja nekas cits kā vien Straika aizdomas. Kaut gan Straikam klusībā kremta, ka par braucienu uz Edin-burgu un atpakaļ jāsamaksā teju trīssimt mārciņu, viņš tomēr nenožēloja šo lēmumu.

Ar protežētās kājas papēdi nodzēsis cigaretes izsmēķi, viņš iegāja stacijā, pārtikas veikalā nopirka turzu ar ēdamo un iekāpa nakts vilcienā.

Vienvietīgā kupeja ar atlokāmo izlietni un šauro lāviņu bija maza, taču armijas laikos Straiks bija nakšņojis arī daudz neērtākos apstākļos. Par laimi, guļvietā tieši pietika vietas viņa metru deviņdesmit garajam augumam, un bez protēzes bija vieglāk kustēties šaurā telpā. Traucēja vienīgi tas, ka kupeja bija pārkurināta. Savā bēniņu dzīvoklī Straiks allaž uzturēja tādu temperatūru, ka jebkurai viņam pazīstamai sievietei tur liktos ledaini auksti; tiesa gan, neviena sieviete tur nekad nenakšņoja. Elīna pat nebija redzējusi šo dzīvokli; Straiks nebija aicinājis uz turieni arī savu māsu Lūsiju, lai nesagrautu viņas ilūzijas par to, ka brālis tagad pelna lielu naudu. Ja tā padomāja, tad Robina bija vienīgā sieviete, kura jebkad spērusi kāju viņa dzīvoklī.

Vilciens ar rāvienu sakustējās. Aiz loga garām slīdēja soliņi un piloni. Straiks apsēdās, iztina pirmo bageti ar bekonu, nokoda pamatīgu kumosu un atcerējās, kā Robina, bāla un satriekta,

,

bija sēdējusi pie viņa virtuves galda. Bija patīkami apzināties, ka tagad Robina ir mājās, Mesemā, kur viņu nekas neapdraud; vismaz par vienām urdošām rūpēm mazāk.

Situācija, kurā Straiks patlaban atradās, bija visnotaļ pazīstama. Gluži kā armijas laikos viņš ar vislētāko biļeti brauca pār visu Apvienoto Karalisti, lai pieteiktos īpašās izmeklēšanas nodaļas filiālē Edinburgā. Uz turieni viņš nekad agrāk nebija aizkomandēts. Zināja tikai, ka filiāle atrodas pilsētas vidū, pil! uz augstas klints.

Vēlāk viņš, vilcienam klandot, aizlīgojās pa gaiteni uz tualeti, atgriezās kupejā, izģērbās līdz bokseršortiem, apgūlās uz plānajām segām un lūkoja aizmigt vai vismaz pasnaust. Vagona šūpošanās ieaijāja, taču karstums un vilciena mainīgā gaita aizvien atkal izrāva viņu no miega. Kopš tā laika, kad automašīna, kurā viņš sēdēja, Afganistānā bija eksplodējusi, laupot viņam pusi kājas un divus biedrus, Straikam bija grūti paciest, ka viņu vadā kāds cits. Tagad viņš atklāja, ka šī fobijai līdzīgā sajūta attiecas arī uz vilcieniem. Pretimbraucošo lokomotīvju svilpieni gluži kā trauksmes signāls pamodināja viņu trīs reizes; vilciena nelielā sasvēršanās, izbraucot līkumus, lika viņam iztēloties, kā šis milzīgais metāla briesmonis zaudē līdzsvaru, noripo no uzbēruma un sašķīst gabalos...

Vilciens sasniedza Veiverlijas staciju Edinburgā ceturksni pāri pieciem, bet brokastis servēja tikai sešos. Straiku pamodināja pavadonis, kurš soļoja pa gaiteni, izdāļādams paplātes. Kad Straiks, balansēdams uz vienas kājas, atvēra durvis, jauneklis formastērpā nevilšus izsaucās izbailēs, skatīdamies uz protēzi, noliktu uz grīdas Straikam aiz muguras.

“Atvainojiet,” viņš teica ar stipru Glāzgovas akcentu, skatīdamies te uz protēzi, te uz Straika stilbu un apjēdzis, ka pasažieris tomēr nav nocirtis sev kāju. “Šitādu misēkli!”

Straiks uzjautrināts paņēma paplāti un aizvēra durvis. Pēc negulētas nakts daudz vairāk kārojās uzsmēķēt, nevis ēst uzsildīto, sīksto kruasānu, tāpēc viņš piesprādzēja protēzi, sāka

ģērbties, reizē dzerdams kafiju, un bija viens no pirmajiem, kuri izkāpa Skotijas agrā rita dzestrumā.

Stacijā radās dīvains iespaids it kā viņš stāvētu dziļā aizā. Caur viļņotajiem stikla griestiem bija saskatāmas tumšas, gotiskas celtnes, kas slējās augstu pāri stacijai. Straiks sameklēja vietu netālu no taksometru pieturas, kur Hārdakrs bija solījies viņu sagaidīt, apsēdās uz auksta metāla soliņa, nolika mugursomu pie kājām un aizkūpināja cigareti.

Hārdakrs kavēja divdesmit minūtes, un, kad beidzot parādījās, Straikam uzmācās lielas bažas. Viņš bija juties ļoti pateicīgs, ka nevajadzēs tērēties mašīnas nomai, un tāpēc bija nospriedis, ka būtu sīkumaini vēl arī prašņāt, ar kādas markas auto Hārdakrs brauc.

Ar Mini. Velns parāvis, ar Mini...

“Ogij!”

Abi pa pusei apkampās, pa pusei sarokojās pa amerikāņu modei, kas jau bija ieviesusies pat bruņotajos spēkos. Hārdakrs bija knapi metru sešdesmit augumā, ar plāniem, peļu pelēkiem matiem un labsirdīgu sejas izteiksmi. Straiks zināja, ka aiz šīs neizteiksmīgās ārienes slēpjas ass izmeklētāja prāts. Viņi bija strādājuši kopā, vācot pierādījumus Brokbenka arestam, un ar to bija pieticis, lai izveidotos cieša draudzības saikne, kaut arī vēlāk sākās nepatikšanas.

Tikai tad, kad Hārdakrs ieraudzīja, kā vecais draugs ieloka savu garo augumu mazajā Mini, viņš atskārta, ka par mašīnas mārku būtu vajadzējis brīdināt iepriekš.

“Man bija aizmirsies, ka tu esi tik būdīgs,” viņš teica. “Tu vispār varēsi pabraukt ar šito?”

“Kā nu ne,” Straiks atbildēja, atbīdīdams pasažieru sēdekli tik tālu atpakaļ, cik vien bija iespējams. “Paldies, ka aizlienēsi, Hārdij.”

Tai vismaz bija automātiskā ātrumkārba.

Mazā mašīniņa izlavierēja no stacijas laukuma un brauca augšup pakalnā, kur slējās sodrējaini melnie nami, kas pirmīt

bija noraudzījušies uz Straiku caur stikla jumtu. Agrais rīts bija vēsi pelēks.

“Vēlāk laiks uzlabošoties,” Hārdakrs nomurmināja, kamēr viņi brauca augšup pa kraujo, bruģēto Karalisko jūdzi garām veikaliem, kur pārdeva kiltus un Skotijas karogus, garām restorāniem un kafejnīcām, garām reklāmām par ekskursijām uz pilīm, kur spokojas, garām šaurām sānielām, kur mirkli pavērās skats uz pilsētu, kas pletās lejā pa labi.

Pakalna galā parādījās pils: tumša un draudīga uz debesu fona, apjozta ar augstiem, līkumotiem akmens mūriem. Hārdakrs nogriezās pa labi, prom no vārtiem ar ģerboni, pie kuriem jau mīņājās tūristi, lai tiktu iekšā, kamēr vēl nav sastājusies gara rinda. Pie koka sargbūdas Hārdakrs nosauca savu vārdu, uzrādīja caurlaidi un iebrauca vulkāniskajā klintī izcirstā arkā, kas ieveda viņus spoži apgaismotā tunelī, kuram gar sienām stiepās resni elektrības kabeļi. Izbraukuši caur tuneli, viņi nokļuva augstu virs pilsētas; turpat līdzās gar nocietinājumiem rindojās lielgabali, bet pār mūri pavērās dūmakains skats uz torņiem un jumtiem melni zeltainajā pilsētā, kas aizstiepās tālumā līdz pat Fērtoforta līcim.

“Skaisti,” Straiks noteica, pieiedams tuvāk, lai apskatītu lielgabalus.

“Nav slikti,” Hārdakrs piekrita, lietišķi paraudzījies lejup uz Skotijas galvaspilsētu. “Nāc, ejam, Ogij.”

Viņi iegāja pilī pa koka sāndurvīm. Straiks soļoja nopakaļ Hārdakram pa aukstu, šauru, ar akmens plātnēm izliktu gaiteni un uzkāpa augšup pa diviem kāpņu posmiem; tūdaļ iesmeldzās labās kājas ceļa locītava. Nevienādos atstatumos pie sienām karājās gravīras, kas atainoja Viktorijas laiku karavīrus parādes mundieros.

Durvis no pirmā kāpņu laukumiņa veda gaitenī ar nodilušu tumšsārtu paklāju un zaļām sienām kā slimnīcā. Šeit rindojās biroju telpas. Straiks te bija pirmo reizi, tomēr viss acumirklī šķita pazīstams atšķirībā no vecā Fulbornstrītas skvota. Šādi

bija izskatījusies viņa dzīve: viņš varētu apsēsties pie brīva rakstāmgalda un jau pēc desmit minūtēm atsākt strādāt.

Pie sienām bija plakāti; viens atgādināja izmeklētājiem par to, cik svarīgi ir izmantot “zelta stundu” īso laikposmu pēc nozieguma, kad pierādījumu un informācijas ir visvairāk un tā ir visvieglāk iegūstama, otrs iepazīstināja ar dažādu narkotiku attēliem. Uz baltām tāfelēm virknējās jaunākie fakti un norādes par aktuālo lietu izmeklēšanas gaitu “gaidām telefona izdruku un DNS analīzi”, “jāpieprasa formulārs Nr. 3”. Turpat bija novietoti metāla koferi ar portatīvajiem pirkstu nospiedumu noņemšanas komplektiem. Laboratorijas durvis stāvēja vaļā. Uz augsta metāla galda atradās ar tumšbrūnām asinīm notraipīts spilvens, ievietots lietiskajiem pierādījumiem paredzētā polietilēna maisā. Kartona kastē tam blakus bija alkoholisko dzērienu pudeles. Asinsizliešana vienmēr bija saistīta ar alkoholu. Stūrī stāvēja tukša Bell's pudele ar sarkanu armijas cepuri virsū tieši “sarkanās mices” dēļ šis armijas korpuss bija dabūjis savu iesauku.

Viņiem pretī nāca blondīne ar īsi apcirptiem matiem, ģērbusies svītrotā kostīmā.

“Straik!”

Pirmajā mirklī Straiks viņu nepazina.

“Emma Denielza. Katerikas garnizons, divtūkstoš otrais gads,” viņa smaidot teica. “Tu nosauci mūsu štāba seržantu par nolaidīgu kretīnu.”

"Ak jā!” Straiks atsaucās, un Hārdakrs iespurcās. “Tāds viņš arī bija. Tu esi nogriezusi matus.”

“Un tu esi kļuvis slavens.”

“Tas nu ir par stipru teikts,” Straiks iebilda.

Pa biroja durvīm tālāk gaitenī pabāza galvu bāls puisis kreklā bez žaketes, interesēdamies par šo sarunu.

“Mums nu jāiet, Emma,” Hārdakrs lietišķi paziņoja. “Es jau zināju, ka viņiem būs interesanti uz tevi paskatīties,” viņš sacīja Straikam, ievedis viņu savā kabinetā un aizvēris durvis.

Telpā bija patumšs, galvenokārt tāpēc, ka logs izgāja tieši uz kailu, raupju klintssienu. Interjeru atdzīvināja Hārdakra bērnu fotogrāfijas un iespaidīga alus kausu kolekcija; šeit bija tāds pats nodilis sārts paklājs un gaiši zaļas sienas kā gaiteni.

“Nu tad tā, Ogij,” Hārdakrs teica, paklabinājis datora tastatūru un pakāpies atpakaļ, palaizdams Straiku apsēsties pie galda. “Te viņš ir.”

īpašajai izmeklēšanas nodaļai bija pieejami materiāli no visiem trim dienestiem. Uz monitora bija Noela Kempbela Brok-benka fotogrāfija, uzņemta pirms tam, kad Straiks bija ar viņu iepazinies, un ari pirms tam, kad Brokbenks bija dabūjis pa ģīmi tik pamatīgi, ka viena acs uz visiem laikiem iegrima dziļāk dobumā un viena auss palika lielāka par otru. Tumšu matu ezītis, gara, šaura seja, zilgana rugāju ēna uz zoda, neparasti augsta piere. Ieraugot viņu pirmo reizi, Straiks bija nodomājis, ka šis pagarinātais galvaskauss un mazliet greizie vaibsti liek Brok-benkam izskatīties tā, it kā viņa galva kādreiz būtu saspiesta spīlēs.

“Nedrīkstu ļaut tev neko izdrukāt, Ogij,” teica Hārdakrs, kad Straiks apsēdās biroja krēslā uz ritentiņiem, “bet tu varētu nobildēt ekrānu. Kafiju gribi?”

“Labāk tēju, ja tev ir. Paldies.”

Hārdakrs izgāja no kabineta un rūpīgi aizvēra durvis, un Straiks sameklēja mobilo, lai nofotografētu ekrānu. Pārliecinājies, ka bilde izdevusies gluži pieklājīgi, viņš ritināja attēlu lejup, atrada pilnu Brokbenka dosjē un pierakstīja viņa dzimšanas datus un citas personiskas detaļas.

Brokbenks bija dzimis Pirmajos Ziemassvētkos vienā gadā ar Straiku. Piesakoties armijā, mājas adresi viņš bija uzrādījis Berovinfērnesā. īsi pirms operācijas Granby sabiedrībai plašāk pazīstamas kā pirmais Līča karš viņš bija apprecējis armijnieka atraitni ar divām meitām, no kurām viena bija Britanija. Kamēr Brokbenks dienēja Bosnijā, viņam piedzima dēls.

Rakstīdams piezīmes, Straiks izlasīja dosjē līdz tai vietai, kur tika pieminēts ievainojums, kas bija mainījis Brokbenka dzīvi un pielicis punktu viņa dienestam armijā. Atgriezās Hārdakrs ar divām krūzītēm, un Straiks īsi pateicās, turpinādams pētīt digi-tālo dosjē. Tur nebija ne vārda par noziegumu, kurā Brokbenks bija apsūdzēts un kuru izmeklēja Straiks un Hārdakrs, paliekot pie pārliecības, ka Brokbenks tiešām ir vainīgs. Vairāk par visu savā armijas karjerā Straiks nožēloja faktu, ka Brokbenkam izdevies izvairīties no taisnīgas tiesas. Atmiņā visspilgtāk bija palikusi Brokbenka zvērīgā, mežonīgā sejas izteiksme, kad viņš ar nodauzītu alus pudeli rokā metās Straikam virsū. Viņš bija apmēram Straika augumā, varbūt pat garāks. Hārdakrs vēlāk teica: kad Brokbenks atsities pret sienu pēc Straika belziena, esot izklausījies, ka plānajā kazarmas sienā ietriekusies automašīna.

“Kā redzu, viņš saņem dāsnu militārista pensiju,” Straiks noņurdēja, pierakstīdams vietas, uz kurām šī pensija sūtīta, kopš Brokbenks atstājis armiju. Sākumā viņš bija atgriezies dzimtajā Berovinfērnesā, bet pēc tam uz nepilnu gadu apmeties Mančestrā.

“Hā!” Straiks klusi noteica. "Tātad tas tiešām biji tu, maita."

No Mančestras Brokbenks bija pārcēlies uz Mārkethārboro un pēc tam atgriezies Berovinfērnesā.

“Hārdij, un kas ir šitais?”

“Psihiatra slēdziens,” atbildēja Hārdakrs, kurš sēdēja uz zema krēsla pie sienas un lasīja kādus dokumentus. “To tu nemaz nedrīksti redzēt. Kāda nolaidība, ka esmu atstājis to uz ekrāna!”

"Nolaidība gan,” Straiks piekrita, vērdams vaļā mapi.

Tomēr psihiatra slēdziens neizpauda viņam gandrīz neko jaunu. Tikai pēc hospitalizācijas bija kļuvis skaidrs, ka Brokbenks ir alkoholiķis. Ārsti ilgi strīdējās par to, kurus simptomus ir izraisījis alkohols, kurus posttraumatiskais sindroms un kurus smadzeņu traumas. Dažu terminu skaidrojumus Straiks atrada Google meklētājā: afāzija valodas traucējumi,

grūtības atrast vajadzīgo vārdu; dizartrija patoloģiski runas traucējumi; aleksitīmija nespēja saprast un identificēt savas emocijas.

Tolaik aizmāršība Brokbenkam bija ārkārtīgi izdevīga. Vai gan viņam būtu bijis grūti simulēt dažus no šiem klasiskajiem simptomiem?

“Viņi nav ņēmuši vērā vienu,” sacīja Straiks, kurš savulaik bija pazinis vairākus citus karavīrus ar smadzeņu traumām un jutis pret tiem simpātijas. “To, ka Brokbenks no sākta gala bija sūdabrālis.”

"Tas tiesa,” Hārdakrs piekrita, dzerdams kafiju un strādādams ar dokumentiem.

Straiks aizvēra Brokbenka mapes un atvēra Leinga dosjē. Fotogrāfijā šis robežsargs izskatījās tieši tāds, kāds palicis atmiņā Straikam: tolaik tikai divdesmit gadus vecs, plecīgs, bāls, mati noauguši zemu uz pieres, acis mazas un tumšas kā seskam.

Straiks sīki un smalki atcerējās Leinga īso armijas karjeru, kurai pats bija pielicis punktu. Pierakstījis Leinga mātes adresi Melrouzā, viņš pārlaida acis atlikušajai dokumenta daļai un pēc tam atvēra pievienoto psihiatra slēdzienu.

...izteiktas pazīmes liecina par sociopātiju un robežstāvokļa personības traucējumiem... var pastāvīgi apdraudēt citus...

Skaļš klauvējiens pie kabineta durvīm lika Straikam aizvērt dosjē uz ekrāna un piecelties kājās. Hārdakrs vēl nebija ticis līdz durvīm, kad tajās parādījās barga izskata sieviete, ģērbusies svārkos un žaketē.

“Vai esat man kaut ko atradis par Timpsonu?” viņa skarbi noprasīja Hārdakram un aizdomīgi nopētīja Straiku, kurš tūdaļ saprata, ka viņa klātbūtne šai dāmai nav noslēpums.

“Es nu iešu, Hārdij,” Straiks steigšus sacīja. “Bija patīkami tikties.”

Hārdakrs īsi iepazīstināja viņu ar štāba virsniekvietnieci, skopi aprakstīja tai savu saistību ar Straiku un pavadīja draugu uz izeju.

“Es te palikšu lidz vēlam vakaram,” viņš teica, kad abi aiz durvīm sarokojās. “Piezvani man, kad zināsi, cikos atdosi mašīnu. Laimīgu ceļu!”

Piesardzīgi kāpdams lejup pa kāpnēm, Straiks nespēja nedomāt par to, ka arī pats varētu strādāt šeit, blakus Hārdakram, pakļaujoties ierastajai dienaskārtībai un īpašās izmeklēšanas nodaļas prasībām. Viņam bija piedāvāts palikt armijā pat pēc amputācijas. Straiks nekad nebija nožēlojis lēmumu pamest dienestu, taču pēkšņā, īsā atgriešanās vecajā dzīvē bija neizbēgami pamodinājusi nostalģiju.

Izgājis ārā, kur caur plaisu mākoņos blāvi spīdēja saule, viņš tik skaudri kā vēl nekad izjuta sava statusa maiņu. Tagad viņam nevajadzēja klausīt nesaprātīgu priekšnieku prasībām un sēdēt kā ieslodzītam kabinetā ar skatu uz klinti, tomēr viņš bija zaudējis iespējas, ko piešķīra britu armijas varenība. Pilnīgā vientulībā viņš turpināja izmeklēšanu, kas varēja izrādīties bezcerīga, un, bruņojies tikai ar dažām adresēm, dzina pēdas vīrietim, kurš bija atsūtījis Robinai sievietes kāju.

15

Kur ir tas ar to zelta tetovējumu?

Where’s the man with the golden tattoo? Blue Oyster Cult, “Power Underneath Despair”

Kā jau Straiks bija paredzējis, braukt ar Mini bija ārkārtīgi grūti arī pēc rūpīgas sēdekļa noregulēšanas. Gāzes pedāli vajadzēja spiest ar kreiso kāju, sarežģīti un neērti izgrozoties šajā šaurībā. Tikai ticis laukā no skotu galvaspilsētas un nokļuvis uz mierīgās un taisnās A7 šosejas, kas veda uz Melrouzu, Straiks beidzot spēja nedomāt par aizlienētās mašīnas vadīšanu un pievērsties Karaliskā robežsardzes pulka ierindniekam Donaldam Leingam, ar kuru pirmo reizi bija saticies boksa ringā pirms vienpadsmit gadiem.

Viņi bija sastapušies vakarā, askētiskā un pustumšā sporta zālē, kur atbalsojās piecsimt zaldātu skaļās klaigas. Viņš tolaik bija Karaliskās militārās policijas kaprālis Kormorans Straiks -lieliskā formā, vingrs, muskuļains, ar divām spēcīgām kājām, gatavs parādīt, ko spēj boksa turnīrā, kurā sacentās dažādi pulki. Leingam līdzjutēju bija vismaz trīsreiz vairāk nekā Strai-kam. Tas nebija nekas personisks: militārā policija principa pēc nebija cieņā. Noskatīties, kā tiek nokautēts “sarkanmicis” tas

būtu īsts gandarījums kārtīga boksa vakara noslēgumā. Straiks un Leings bija smagsvari, un šis bija pēdējais vakara mačs. Pūļa aurošana dārdēja bokseru dzīslās kā otrs pulss.

Straiks atcerējās pretinieka mazās, melnās acis un ezītī apcirptos matus, tumši rudus kā lapsas kažoks. Visā kreisā dilba garumā bija ietetovēta dzeltena roze. Kakls viņam bija krietni resnāks par šauro apakšžokli, bālās krūtis bez apmatojuma muskuļotas kā Atlanta statujai, vasarraibumi uz gaišajiem del-miem un pleciem izcēlās kā knišļu dzēlienu pēdas.

Pēc četriem raundiem spēki joprojām bija vienādi; jaunākajam vīrietim, iespējams, bija lielāks ātrums, bet Straikam -labāka tehnika.

Piektajā raundā Straiks, atvairījis uzbrukumu, veica māņu kustību virzienā uz Leinga seju un tūdaļ raidīja sitienu pa nierēm, nokautējot viņu. Kad Leings saļima ringā, pret Straiku noskaņotā skatītāju frakcija apklusa, taču tūdaļ gluži kā ziloņu taures visā zālē atbalsojās publikas ūjināšana.

Pie skaitļa seši Leings piecēlās kājās, bet daļu disciplīnas acīmredzot bija atstājis uz grīdas. Mežonīgi sitieni; mirklīga liegšanās pārtraukt uzbrukumu pēc ringa tiesneša komandas “breik” un bargs tiesneša aizrādījums; vēl viens sitiens pēc gonga; otrs brīdinājums.

Sestā raunda pirmajā minūtē Straikam izdevās izmantot pretinieka tehniskos trūkumus; Leingu, kuram jau asiņoja deguns, viņš piespieda pie virvēm. Tiesnesis viņus izšķīra, tad deva zīmi turpināt, bet Leings bija zaudējis pēdējās civilizētas uzvedības paliekas un centās raidīt sitienu ar galvu. Tiesnesis mēģināja iejaukties, un Leings kļuva pilnīgi traks. Straiks par mata tiesu izvairījās no spēriena pa kājstarpi; pēc tam Leings sagrāba viņu klinčā un iecirta zobus viņam vaigā. Straiks kā pa miglu dzirdēja tiesneša saucienus un pēkšņo klusumu, kas iestājās zālē, kad pūļa degsme pārvērtās nepatikā, redzot Leinga zvērīgo neprātu. Tiesnesis ar spēku izšķīra bokserus, kliegdams uz Leingu, bet tas nelikās dzirdam, tikai sakoncentrējās un atvēzējās atkal, taču

Straiks palēca sānis un spēcīgi ieblieza Leingam pa pakrūti. Leings salika, nespēdams paelpot, un sabruka uz ceļiem. Straiks atstāja ringu, skanot vārgiem aplausiem; no sakostā vaiga tecēja asinis.

Turnīrā Straiks ieņēma otro vietu aiz kāda seržanta no 3. gaisa desantnieku pulka un pēc divām nedēļām tika aizkomandēts prom no Olderšotas, taču pirms tam viņam nāca ausis, ka Leingam par disciplīnas trūkumu un vardarbību ringā piespriests arests kazarmās. Sods būtu varējis būt arī bargāks, taču Straiks uzzināja, ka komandējošais virsnieks pieņēmis Leinga lūgumu ievērot vainu mīkstinošus apstākļus. Ringā viņš esot izgājis ārkārtīgi satraukts, jo saņēmis vēsti, ka viņa līgava pārcietusi spontāno abortu.

Un pat tolaik, daudzus gadus pirms tam, kad jauni fakti par Leingu lika Straikam braukt aizlienētā Mini pa šo lauku ceļu, viņš ne mirkli nebija ticējis, ka zaudēts bērns jel ko nozīmē tam zvēram, kuru viņš bija sajutis trakojam zem Leinga pienbaltās ādas. Kad Straiks toreiz atstāja valsti, viņa sejā vēl bija redzamas Leinga priekšzobu pēdas.

Pēc trim gadiem Straiks bija ieradies Kiprā, lai izmeklētu apsūdzību par izvarošanu. Iegājis pratināšanas telpā, viņš otro reizi nostājās aci pret aci ar Donaldu Leingu, kurš pa šo laiku bija pieņēmies svarā un iemantojis dažus jaunus tetovējumus; seja Kipras saulē bija blīvi pārklājusies ar vasarraibumiem, ap dziļi iegrimušajām acīm iezīmējušās grumbas.

Nebija nekāds brīnums, ka Leinga advokāts noraidīja izmeklētāju, kuram viņa klients reiz iekodis, tāpēc Straiks samainījās ar kolēģi, kurš Kiprā izmeklēja narkotirgoņu lietu. Pēc nedēļas abi satikās bārā, lai iedzertu pa glāzei, un Straiks pārsteigts izdzirdēja, ka kolēģis sliecas ticēt Leinga versijai: viņam ar hipotētisko upuri vietējo viesmīli bijis neveikls sekss dzērumā un pēc abpusējas vienošanās, bet tagad viesmīle to nožēlojot, jo viņas draugu sasniegušas baumas, ka savu darbavietu viņa tovakar atstājusi Leinga pavadībā. Izvarošanai nebija neviena

liecinieka, taču viesmīle apgalvoja, ka Leings viņu piespiedis, draudot ar nazi.

“Tā ir viena liela draiskule,” tā par upuri izteicās Straika kolēģis no īpašās izmeklēšanas nodaļas.

Straiks nevarēja iebilst, taču nebija aizmirsis, kā Leingam reiz bija izdevies iegūt komandējošā virsnieka līdzcietību pēc tam, kad viņš simtiem aculiecinieku klātbūtnē bija kļuvis varmācīgs un nebija pakļāvies subordinācijai. Straiks lūdza sīkāk aprakstīt Leinga stāstījumu un izturēšanos, un kolēģis raksturoja viņu kā attapīgu, patīkamu puisi ar ironisku humoru.

“Disciplīna, protams, varētu būt labāka,” izmeklētājs atzina, jo bija taču lasījis Leinga dosjē, “tomēr es neredzu viņu kā izvarotāju. Viņš ir precējies ar dzimtenes meiteni, un tā arī tagad ir viņam blakus.”

Saules svelmē Straiks atgriezās pie narkotiku lietas izmeklēšanas. Pēc pāris nedēļām, nu jau ar pilnbārdu, ko varēja ataudzēt ļoti ātri, kad vien viņš vēlējās izskatīties “civils”, kā mēdza teikt armijā, Straiks gulēja uz grīdas kaut kādos piesmēķētos bēniņos un klausījās savādu stāstu. Viņš izskatījās nesakopies, kājās bija jēzenes un plati šorti, ap resno plaukstas locītavu dažādas aproces, tāpēc nebija jābrlnās, ka jaunais, applpējies kiprietis narkodīleris viņam blakus ne mirkli neiedomājās, ka runā ar britu militārās policijas aģentu. Kamēr abi tā zvilnēja ar kāsi rokā, puisis izpauda Straikam, kā sauc vairākus armijniekus, kuri uz salas tirgo narkotikas un ne tikai zālīti vien. Jauneklis runāja ar stipru akcentu, un Straikam bija tik saspringti jāpūlas, lai ielāgotu īsto vārdu vai iesauku aptuvenos variantus, ka vārds “Dannalangs” sākumā nesaistījās ne ar vienu paziņu. Tikai tad, kad puisis sāka stāstīt, kā “Dannalangs” mēdzot sasiet un spīdzināt savu sievu, Straiks apjēdza, ka runa ir par Donaldu Leingu. “Traks cilvēks,” lielacainais puisis bezkaislīgi sacīja. “Tikai tāpēc vien, ka viņa mēģināja aiziet.” Pēc piesardzīgas un atturīgas izvaicāšanas kiprietis atzinās, ka to visu viņam

stāstījis Leings pats. Pa daļai, lai uzjautrinātu, un pa daļai, lai brīdinātu savu darījumu partneri.

Nākamajā dienā Straiks apmeklēja Sifortas rajonu, kas tvīka dienasvidus saulē. Šeit atradās salas visvecākās armijnieku mājas balti krāsotas, mazliet noplukušas. Viņš bija nolēmis ierasties, kamēr Leings, veiksmīgi izsprucis no soda par izvarošanu, bija darbā. Piezvanījis pie durvīm, Straiks izdzirda tikai tālas maza bērna raudas.

“Mēs domājam, ka viņai ir agorafobija,” pavēstīja pļāpīga kaimiņiene, izsteigusies no mājas, lai dalītos savos uzskatos. “Tur kaut kas nav lāgā. Viņa ir pārlieku tramīga.”

“Bet viņas virs?” Straiks jautāja.

“Donijs? O, Donijs ir sirdscilvēks!” kaimiņiene starodama teica. “Jums vajadzētu dzirdēt, kā viņš atdarina kaprāli Oukliju! Nu viens pret vienu! Tik smieklīgi.”

Pastāvēja daudz noteikumu attiecībā uz ieiešanu cita karavīra mājā bez viņa atļaujas. Straiks skaļi pieklauvēja pie durvīm, bet neviens neatsaucās. Bērns joprojām raudāja. Straiks aizgāja uz sētaspusi. Visi aizkari bija aizvilkti. Viņš pieklauvēja pie sētas durvīm. Nekā.

Ja vajadzētu attaisnot savu ricibu, viņš varētu aizbildināties vienīgi ar to, ka mājā raudājis mazs bērns. Taču tas varēja arī netikt uzskatīts par pamatotu iemeslu, lai ielauztos mājā bez ordera. Straiks neuzticējās nevienam, kurš pārāk paļāvās uz instinktu vai intuīciju, tomēr šoreiz jutās pārliecināts, ka mājā kaut kas nav kārtībā. Viņš ar kādu sesto maņu prata sajust nenormālo un ļauno. Visu savu bērnību viņš bija dabūjis redzēt tādas lietas, par kurām daudzi labprāt domāja, ka tā notiek tikai kinofilmās.

Viņš triecās pret durvīm ar plecu, un otrajā triecienā tās padevās. Virtuvē šķebīgi oda. Atkritumu spainis nebija iztukšots jau vairākas dienas. Straiks iegāja mājā.

“Misis Leinga?”

Neviens neatsaucās. Zīdaiņa vārgā brēkšana skanēja no augšstāva. Straiks devās augšup pa kāpnēm, saukdams mājas saimnieci.

Durvis uz guļamistabu stāvēja vaļā. Istabā valdīja pustumsa un briesmīga smaka.

“Misis Leinga?”

Viņa bija kaila, aiz vienas plaukstas locītavas piesieta pie gultas galvgaļa, pavirši apsegta ar asinis izmirkušu palagu. Blakus uz matrača gulēja zīdainis, ieģērbts tikai pamperā. Straiks redzēja, ka bērns izskatās slimīgi vājš.

Viņš metās atbrīvot sievieti, ar otru roku jau meklēdams mobilo, lai zvanītu ātrajai palīdzībai, bet viņa pēkšņi ierunājās aizlūzušā balsi:

“Nē... ejiet prom... prom...”

Straiks reti bija kļuvis par liecinieku tik briesmīgām bailēm. Laulātais virs savā necilvēcībā jau likās sievai gandrīz pārdabisks. Pat vēl tad, kad Straiks ar pūlēm raisīja vaļā mezglus, lai atbrīvotu asiņaino, pietūkušo plaukstas locītavu, sieviete lūdzās, lai viņš atstāj visu, kā ir. Leings bija piedraudējis viņu nogalināt, ja bērns nebūs mierīgāks, kad viņš atgriezīsies mājās. Izskatījās, ka misis Leinga nav spējīga iztēloties tādu nākotni, kurā Leings nav visvarens.

Par to, ko Donalds Leings bija nodarījis savai sievai, viņam piesprieda sešpadsmit gadus cietumā, un Straika liecība šeit bija izšķirošā. Leings visu noliedza līdz pēdējam brīdim, apgalvoja, ka sieva piesējusi sevi pati, ka viņai tas patīkot, viņai esot tādas seksuālas novirzes, bērnu viņa pametot novārtā, esot mēģinājusi uzvelt visu vainu vīram un tas viss esot viena liela blēdība.

Straikam tās bija vienas no pretīgākajām atmiņām. Bija savādi pārdzīvot to visu atkal, kamēr mazais Mini traucās gar zaļām nogāzēm, kas vizuļoja arvien spožākā saules gaismā. Šādas ainavas Straiks nepazina. Šiem milzīgajiem granīta sablīvējumiem, šiem lēzenajiem pakalniem klajā, mierpilnā plašumā

piemita svešāda varenība. Lielu daļu bērnības viņš bija pavadījis jūras krastā ar sāls garšu gaisā; bet šeit pletās meži un līkumoja upe, šī vieta bija noslēpumaināka par Sentmozas miestiņu, kur vēl klīda seni nostāsti par kontrabandistiem un krāsaini namiņi virknējās līdz pat liedagam.

Braukdams garām iespaidīgam viaduktam šosejas labajā pusē, Straiks domāja par psihopātiem, par to, ka tie sastopami visur, ne tikai nolaistos Iresnamos, graustos un skvotos, bet pat šeit, šajā mierpilnajā un skaistajā apvidū. Tādi kā Leings līdzinājās žurkām: tu zini, ka tās eksistē, bet parasti par to nedomā, līdz nonāc aci pret aci ar kādu no tām.

Katrā pusē ceļam gluži kā sardzē stāvēja pa miniatūrai akmens mūra pilij. Kad Straiks iebrauca Donalda Leinga dzimtajā pilsētā, caur mākoņiem izlauzās žilbinoši spoža saule.

16

Paķer sev rozi un meklē labāko vietu,

Mēs esam mājās Konrija bārā.

So grab your rose and ringside seat,

We’re back home at Conry’s bar.

Blue Oyster Cult, “Before the Kiss, a Redcap”

Galvenajā ielā aiz kāda veikala stiklotajām durvīm karājās trauku dvielis. To rotāja ar melnām kontūrlīnijām atainoti vietējie tūrisma objekti, taču Straika uzmanību piesaistīja vairākas stilizētas dzeltenas rozes tieši tādas, kādu viņš reiz bija redzējis uz Donalda Leinga spēcīgā dilba. Viņš apstājās, lai izlasītu pantiņu pašā vidū:

Šī mūsu pilsēta Ir mums vismīļākā, Te mūsu karogs plīv. Ir skotiem Melrouza Kā pērle vainagā, Ikviens te jūtas brīvs.

It’s oor ain toon It’s the best toon That ever there be: Here’s tae Melrose, Gem o’ Scotland, The toon o’ the free.

Mazo Mini Straiks bija atstājis autostāvvietā līdzās abatijai, kuras tumšsarkanās arkas slējās pret gaišzilajām debesim.

Tālāk dienvidaustrumos vīdēja trīs Eildonas kalna virsotnes, ko Straiks bija ievērojis kartē un kas piešķīra panorāmai dramatisku krāšņumu. Tuvējā kafejnīcā pie āra galdiņa notiesājis maizīti ar bekonu, kam sekoja cigarete un šīsdienas otrā krūze stipras tējas, Straiks gāja meklēt Vindu to vietu, ko Leings bija uzrādījis kā savu mājas adresi pirms sešpadsmit gadiem, pieteikdamies armijā.

Pilsētiņa plauka un ziedēja saules staros. Pa galveno ielu Straiks soļoja lejup uz centrālo laukumu, kur puķudobes vidū slējās kolonna ar vienradzi galā. Apaļā akmenī uz ietves bija iekalts pilsētas senais romiešu nosaukums Trimontium, un Straiks saprata, ka tas zīmējas uz netālo kalnu ar trim virsotnēm.

Viņš acīmredzot nebija pamanījis Vindu, kas, spriežot pēc mobilajā redzamās kartes, atzarojās no galvenās ielas. Pagājis atpakaļ, viņš starp namu mūriem pa labi atrada šauru eju, pa ko varēja izspraukties tikai viens gājējs un kas beidzās krēslainā iekšpagalmā. Leinga vecajai ģimenes mājai bija koši zilas ārdurvis, uz kurām veda isas kāpnītes.

Straiks pieklauvēja, un durvis gandrīz tūlīt atvēra glīta tumšmate, daudz par jaunu, lai būtu Leinga māte. Kad Straiks pateica sava nāciena iemeslu, viņa ierunājās ar vieglu akcentu, kas Straikam šķita pievilcīgs:

“Misis Leinga? Viņa te nedzīvo jau gadus desmit vai vairāk.”

Pirms Straikam saplaka dūša, tumšmate paguva piebilst:

“Viņa ir pārcēlusies uz Dingltonroudu.”

"Uz Dingltonroudu? Vai tas ir tālu?”

“Tepat gabaliņu tālāk pa ielu.” Viņa norādīja sev pār plecu pa labi. “Numuru es diemžēl nezinu.”

“Tas nekas. Paldies par palīdzību.”

Pa tumšo eju soļojot atpakaļ uz saulaino laukumu, Straikam ienāca prātā: ja neņem vērā rupjības, ko jaunais zaldāts boksa ringā bija nošņācis Straikam pie auss, viņš nekad nebija dzirdējis Donaldu Leingu runājam. Kamēr Straiks izmeklēja narko-tirgoņu lietu un darbojās aizsegā, neviens nedrīkstēja ieraudzīt viņu, tādu bārdainu, ieejam štābā, tāpēc arestēto Leingu pratināja citi. Vēlāk, veiksmīgi atšķetinājis narkotiku lietu un atkal gludi noskuvies, Straiks tiesā sniedza liecību pret Leingu, bet tajā brīdī, kad Leings tiesas priekšā noliedza, ka ir sasējis vai spīdzinājis savu sievu, Straiks jau lidoja prom no Kipras. Šķērsojot tirgus laukumu, Straikam iešāvās prātā, ka varbūt tieši skotu akcents ir bijis viens no iemesliem, kuru dēļ ļaudis ir tik labprāt ticējuši Donijam Leingam, piedevuši viņam, jutuši pret viņu simpātijas. Detektīvs bija kaut kur lasījis, ka skotu akcents tiek izmantots reklāmās, lai radītu krietnuma un godīguma iespaidu.

Vienīgais pabs, ko Straiks līdz šim bija pamanījis, atradās tajā pašā ielā, pa kuru viņš gāja uz Dingltonroudu. Izskatījās, ka Melrouzā sevišķi iecienīta ir dzeltenā krāsa: paba sienas gan bija baltas, taču durvis un loga rāmis nokrāsoti spilgti citrondzeltenā un melnā krāsā. Kornvolā dzimušo Straiku īpaši uzjautrināja paba nosaukums šajā pilsētiņā tik tālu no jūras “Kuģinieku krogs”. Viņš sāka soļot pa Dingltonroudu, kas izlocījās pa apakšu tiltam, uzvijās kraujā pakalnā un pēc tam nozuda skatienam.

“Netālu” ir gaužām relatīvs jēdziens; par to Straikam bija pieticis izdevības pārliecināties neskaitāmas reizes, kopš viņš bija zaudējis kāju. Desmit minūtes gājis pret kalnu, viņš sāka nožēlot, ka nav atgriezies stāvvietā pie abatijas un braucis ar Mini. Divas reizes viņš pajautāja pretimnācējām, vai tās zina, kur dzīvo misis Leinga, taču laipnās un izpalīdzīgās sievietes nemācēja to pateikt. Straiks svīzdams vilkās tālāk garām baltām vienstāva mājiņām, līdz pretī nāca vecs vīrs tvīda naģenē, saitē vezdams melnbaltu borderkolliju.

"Atvainojiet," Straiks viņu uzrunāja. “Vai jūs gadījumā nezināt, kur dzīvo misis Leinga? Esmu aizmirsis mājas numuru.”

“Misis Leinga?” suņa staidzinātājs pārprasīja ar stipru skotu akcentu, vērodams Straiku no biezu, iesirmu uzacu apakšas. “Kā ne, tā tak mana nāburdze.”

Paldies Dievam.

“Trīs mājas tālāk,” večuks rādija ar roku. "Tur, kur tā akmens aka.”

"Liels paldies,” Straiks noteica.

Nogriezies uz piebraucamā ceļa, detektīvs ar acs maliņu pamanīja, ka vecais vīrs joprojām stāv turpat un vērīgi raugās šurp, lai gan kollijs cenšas vilkt viņu lejup no pakalna.

Misis Leingas mājiņa izskatījās akurāta un cienīga. Disneja tēliem līdzīgi akmens dzīvnieciņi rotāja mauru un lūkojās no puķudobēm. Ārdurvis atradās mājas sānā, ēnā. Jau pacēlis roku pie klauvēkļa, Straiks atskārta, ka pēc dažām sekundēm var stāvēt aci pret aci ar Donaldu Leingu.

Veselu minūti pēc pieklauvēšanas nenotika nekas, tikai vecais suņa saimnieks atnāca atpakaļ, nostājās pie misis Leingas vārtiņiem un bez kautrēšanās vēroja Straiku. Detektīvam radās aizdomas: večuks varbūt nožēlo, ka izpaudis kaimiņienes adresi, un grib pārbaudīt, vai bēdīgajam svešiniekam padomā nav kaut kas nelāgs. Tomēr viņš maldījās.

“Šī ir mājā!” večuks uzsauca Straikam, kurš patlaban apsvēra, vai klaudzināt vēlreiz. "Bet šī ir āvīga.”

"Kāda viņa ir?” Straiks sauca pretī un pieklauvēja otrreiz.

“Āvīga. Pajocīga.”

Suņa saimnieks pagājās dažus soļus uz Straika pusi.

"Izkūkojus prātu,” viņš pārtulkoja, lai šis anglis saprastu.

“Ā,” Straiks noteica.

Durvis atvērās, un tajās stāvēja maza, sažuvusi večiņa ar dzeltenīgu seju, ģērbusies tumšzilos rītasvārkos. Viņa ar tādu kā nenoteiktu niknumu skatījās augšup uz Straiku. Uz zoda viņai dīga vairāki cieti sari.

“Misis Leinga?”

Viņa klusēdama skatījās uz Straiku, un šīs acis viņš pazina; tagad izbalējušas, savā laikā tās noteikti bija bijušas melnas kā seskam.

"Misis Leinga, es meklēju jūsu dēlu Donaldu.”

“Nē,” večiņa pārsteidzoši kaismīgi attrauca. “Nē!”

Viņa pakāpās atpakaļ un aizcirta durvis.

“Mī un žē,” Straiks nomurmināja un tūdaļ atcerējās Robinu. Viņa nu gan prastu pielabināties šai mazajai vecenītei. Viņš lēnām pagriezās, prātodams, vai Melrouzā ir vēl kāds, kurš varētu palīdzēt, jo 192.com datubāzē pilnīgi noteikti bija redzējis vēl citus Leingus un attapās aci pret aci ar suņa saimnieku, kurš bija atnācis pa piebraucamo ceļu un izskatījās piesardzīgi jūsmīgs.

"Jūs ir tas detektīvs,” viņš sacīja. “Tas detektīvs, kas ietupināj viņas dēlu.”

Straiks jutās pamatīgi pārsteigts. Viņš nespēja iedomāties, kā viņu varējis pazīt vecs skots, kuru viņš redz pirmo reizi mūžā. Ar tā saukto slavu, ko viņš izpelnījies, nebūt nepietika, lai viņu pazītu sveši cilvēki. Katru mīļu dienu viņš staigāja pa Londonas ielām, un visiem bija vienalga, kas viņš tāds ir; cilvēku apziņā viņš reti saistījās ar preses ziņojumiem par veiksmīgi izmeklētajiem noziegumiem ja nu vienīgi tad, kad viņa vārds izskanēja konkrētas izmeklēšanas kontekstā.

"Jā, jā, jūs ir tas pats!” Večuks satraucās arvien vairāk. “Mēs ar sievu ir draugos ar Mārgaretu Banjanu.” Redzēdams neizpratni Straika sejā, viņš paskaidroja: “Tā ir Ronas māte.”

Vajadzēja dažas sekundes, līdz Straiks savā ietilpīgajā atmiņā sameklēja informāciju, ka Leinga sievu to jauno sievieti, kuru viņš bija atradis piesietu pie gultas un apsegtu ar asiņainu palagu, sauc Rona.

“Mārgareta ieraudzīj jūs avīzēs un teic mums: “Tas ir viņš, tas pats puisis, kas izpestīj mūsu Ronu!” Jūs nudien ir viens ziķe-ris! Mierā, Vulij!” viņš skaļi uzsauca dīdīgajam kollijam, kurš joprojām raustīja saiti, gribēdams doties tālāk. "O jā, Mārgareta seko visam, ko jūs dar, lasa visus rakstus avīzēs. Jūs dabūj rokā to, kurš nomaitāj to meiteni, to modeli, un to rakstnieku! Mārgareta nemūžam neaizmirsīs, ka jūs izpestīj viņas meitēnu, nemūžam.”

Straiks nomurmināja kaut ko neskaidru, cerēdams, ka tas izklausās pēc pateicības par Mārgaretas atzinību.

“Kam jūs grib runāt ar veco misis Leingu? Donijs tak nebūs atkal kaut ko pastrādājs?”

“Es mēģinu viņu atrast,” Straiks izvairīgi atteica. “Varbūt jūs zināt, vai viņš ir atgriezies Melrouzā?”

“Nu nē, es nedomā vis. Pirms dažiem gadiem šis bij atbraucs apciemot māti, bet nez vai vairs ir te bijs. Miests jau mums mazs: ja Donijs Leings būt atpakaļ, mēs būt dzirdējuš.”

“Kā jūs domājat, vai misis... Banjana tā jūs teicāt? būtu ar mieru...”

“Viņai būtu liels prieks jūs satikt,” večuks dedzīgi apgalvoja. “Nē, Vulij!” viņš uzsauca smilkstošajam kollijam, kurš centās vilkt savu saimnieku uz vārtu pusi. “Es viņai piezvanīš, ja? Viņa dzīvo Darnikā. Kaimiņu ciemā. Та piezvanīt?”

“Tas būtu ļoti laipni.”

Straiks pavadīja večuku uz māju un gaidīja mazā, spodrā viesistabā, kamēr saimnieks satraukti tarkšķēja pa telefonu un suns smilkstēja arvien negantāk.

“Viņa atnāks šurp,” vecais vīrs sacīja, ar plaukstu aizklājis klausuli. “Vai jūs grib aprunāties šite pat? Laipni lūgtum! Sieva uzvārīs tēju...”

“Paldies, bet man vēl ir cits kas darāms,” Straiks meloja, šaubīdamies, vai šī pļāpīgā liecinieka klātbūtnē var izdoties jēdzīga saruna. “Varbūt jūs varētu pajautāt, vai viņa atrastu laiku pusdienām “Kuģinieku krogā”? Pēc stundas?”

Kollija ciešā apņēmība doties pastaigā noslieca svaru kausus par labu Straikam. Abi vīrieši atstāja māju un devās lejup no pakalna. Kollijs visu laiku strauji vilka savu saimnieku uz priekšu, tāpēc pa stāvo nogāzi Straiks bija spiests soļot ātrāk, nekā viņam būtu pa prātam. Viņš atviegloti uzelpoja, tirgus laukumā atvadījies no izpalīdzīgā paziņas. Večuks, līksmi pamājis ar roku, devās uz Tvīdas upes pusi, un Straiks, tagad drusku pieklibodams, lēnām gāja tālāk pa galveno ielu, nosizdams laiku, līdz vajadzēs iet uz “Kuģinieku krogu”.

Ielas galā gaidīja vēl viena kodīgi dzeltenas un melnas krāsas eksplozija, un Straiks apjauta, kāpēc “Kuģinieku kroga” fasāde ir šādās krāsās. Un šeit atkal bija arī dzeltenā roze uz izkārtnes ar uzrakstu “Melrouzas regbija klubs”. Sabāzis rokas kabatās, Straiks apstājās un pār zemo mūra žogu skatījās uz līdzeno, samtaino, zilganzaļo, koku ieskauto zālienu, uz dzeltenajiem regbija stabiņiem, kas mirdzēja saulē, uz tribīnēm pa labi un uz liegi viļņojošiem pakalniem tālumā. Regbija laukums bija uzturēts nevainojami kā svētvieta patiešām iekārtots neparasti labi, ņemot vērā, cik maza bija šī pilsētiņa.

Lūkodamies pār samtaino zālienu, Straiks atcerējās, kā Vite-kers bija smirdējis un smēķējis skvota kaktā, kamēr Lēda gulēja viņam blakus, pavērtu muti klausīdamās pasaciņās par viņa grūto dzīvi, lētticīga un kāra kā putnēns; tā to tagad redzēja Straiks. Lēdas acīs Gordonstaunas skola tikpat labi varēja būt bijusi Alkatrazas cietums: tas bija drausmīgi, ka viņas trauslais dzejnieks bija spiests iet ārā, bargajā Skotijas ziemā, saņemt sitienus un vārtīties pielijušos dubļos.

"Tikai ne regbiju, dārgumiņ! Ak tu nabadziņš... tu spēlēji regbiju!”

Un, kad septiņpadsmitgadīgais Straiks (tobrīd ar pārsistu lūpu pēc boksa treniņa), gatavodams mājasdarbus, klusu iesmējās, Vitekers grīļodamies uzsvempās kājās un iebļāvās, derdzīgi atdarinādams kokneju:

“Par ko tu tur ņirdz, tirliņ?”

Vitekers necieta, ja par viņu kāds smējās. Viņš alka apbrīnas; ja apbrīnas nebija, par pierādījumu savai varai viņš uzskatīja bailes vai pat naidu, turpretī izsmiekls pierādīja cita pārākumu un tāpēc bija nepanesams.

“Tev tas patiktu gan, ko, stulbais knēveli? Laikam iedomājies, ka esi ticis smalkā slakā, pie sporta varoņiem?” Viņš uzklupa Lēdai: “Tad paprasi, lai bagātais papucītis nosūta viņu uz Gordonstaunu!”

“Nomierinies, dārgumiņ!” Lēda sacīja un mazliet stingrākā toni uzsauca dēlam: “Nevajag, Korm!”

Straiks bija piecēlies kājās, gatavs un alkdams gāzt Vitekeram pa ģīmi. Tā bija vienīgā reize, kad viņš to gandrīz izdarīja, taču māte nostājās abiem pa vidu un piespieda kalsnu, gredzenotu roku katram pie krūtīm, kas strauji cilājās elpā.

Straiks samirkšķināja acis, un saules spoži apspīdētais laukums nevainīgu sacīkšu un aizrautības vieta atkal kļuva saskatāms skaidri. Viņš juta, kā smaržo koku lapas, zāle un sasilušais ielas asfalts. Lēni pagriezies, viņš devās atpakaļ uz “Kuģinieku krogu” ilgodamies iedzert, taču nodevīgā zemapziņa vēl nelikās mierā.

Skats uz līdzeno regbija laukumu bija pamodinājis vēl citas atmiņas: par to, kā melnmatainais, tumšacainais Noels Brok-benks bija meties viņam virsū ar nodauzītu alus pudeli rokā. Brokbenks bija masīvs, spēcīgs un ātrs, kā jau flanga uzbrucējs. Straiks atcerējās, kā viņa paša dūre bija uzšāvusies gaisā gar nodauzītās pudeles sānu un sasniegusi savu mērķi tajā pašā mirklī, kad stikla šķautne pieskārās viņa kaklam...

Galvaskausa pamatnes lūzums, tā to bija nosaukuši ārsti. Asiņošana no auss. Smaga smadzeņu trauma.

“Velns, velns, velns,” Straiks murmināja savu soļu ritmā.

Leings, lūk, kurš tev vajadzīgs. Leings.

Virs “Kuģinieku kroga” ieejas karājās metāla galjona ar koši dzeltenām burām. Plāksnīte tūdaļ aiz sliekšņa vēstīja: “Mel-rouzas vienīgais pabs.”

Straiku šī vieta tūdaļ nomierināja: siltas krāsas, vizmojošs stikls un misiņš, paklājs, līdzīgs lupatiņu segai palsi brūnos, sarkanos un zaļos toņos, sienas maigā firziķkrāsā un neapmests akmens mūris. Viss liecināja par Melrouzas aizraušanos ar sportu: tāfeles ar gaidāmo sacensību sarakstiem, vairāki milzīgi plazmas ekrāni, bet virs pisuāra (Straiks bija cieties jau vairākas stundas) mazs, pie sienas piemontēts televizors gadījumam, ja izšķirošs sacīkstes mirklis pienāktu tieši tad, kad pilnu pūsli vairs nav iespējams ignorēt.

Paturēdams prātā to, ka ar Hārdakra mašīnu vēl jāmēro atpakaļceļš uz Edinburgu, Straiks paņēma pinti John Smith’s, apsēdās uz ādas dīvāna pretim bāra letei un sāka pētīt laminēto ēdienkarti, cerēdams, ka Mārgareta Banjana ieradīsies precīzi norunātajā laikā viņš nupat bija sajutis, cik ļoti gribas ēst.

Viņa atnāca pēc piecām minūtēm. Straiks neatcerējās, kā izskatījusies viņas meita, un nekad agrāk nebija saticis misis Banjanu, tomēr pazina šo sievieti pēc tramīgās un reizē gaidpil-nās sejas izteiksmes, kad viņa apstājās uz kājslauķa pie durvīm un raudzījās šurp.

Straiks piecēlās, un viņa strauji devās uz priekšu, ar rokām iekrampējusies lielas, melnas somas turekli.

"Tas tiešām esat jūs,” viņa aizelsusies sacīja.

Misis Banjana bija gadus sešdesmit veca, miniatūra un trausla, ar brillēm metāla ietvarā, ar ilgviļņu sprogām gaišajos matos un ar bažīgu seju.

Straiks saņēma savā lielajā plaukstā viņas kalsno, auksto rociņu, kas drusku trīcēja.

“Ronas tēvs šodien ir Hevikā un nevar atbraukt, es piezvanīju, un viņš teica, lai pasaku jums, ka mēs nekad neaizmirsīsim, ko jūs esat izdarījis Ronas labā,” misis Banjana nobēra vienā elpā, apsēdās Straikam blakus uz dīvāna un turpināja raudzīties uz viņu bijīgi un nervozi reizē. “Mēs ne bridi to neaizmirstam. Lasām par jums avīzēs. Mums ir tik žēl, ka esat zaudējis kāju! Bet tas, ko jūs izdarījāt Ronas labā! Tas, ko jūs izdarījāt...” Viņai acis pēkšņi sariesās asaras. “Mēs bijām tik...”

“Man prieks, ka varēju...”

Atrast viņas bērnu kailu un asiņainu, piesietu pie gultas? Viens no grūtākajiem uzdevumiem Straika darbā bija runāt ar upuru tuviniekiem par to, ko pārcietuši viņu mīļie.

“...viņai palīdzēt.”

Misis Banjana nošņauca degunu mutautiņā, ko bija izvilkusi no melnās rokassomas dzīlēm. Straiks redzēja, ka viņa pieder pie tādas paaudzes sievietēm, kuras parasti neiet uz pabu vienas un nekādā gadījumā nepasūta dzērienu pie bāra, ja blakus ir vīrietis, kurš viņu vietā var uzņemties šo grūto uzdevumu.

"Atļaujiet, es jums kaut ko atnesīšu.”

“Tikai apelsīnu sulu,” viņa bez elpas atteica, susinādama acis.

“Un arī kaut ko ēdamu,” Straiks mudināja, ilgodamies pēc alus mīklā ceptas pikšas ar kartupeļiem.

Pie bāra letes pasūtījis maltīti, viņš devās atpakaļ pie misis Banjanas, kura pajautāja, ko viņš dara Melrouzā, un tūdaļ noskaidrojās arī viņas nervozitātes iemesls.

“Viņš taču nav atgriezies, vai ne? Donijs? Vai viņš ir atgriezies?”

“Cik man zināms, ne,” Straiks atbildēja. "Un es nezinu, kur viņš ir.”

“Vai jūs domājat, ka viņam ir kāds sakars ar...” Misis Banjanas balss noklusa līdz čukstam. “Mēs lasījām avīzē... redzējām, ka jums kāds ir atsūtījis... atsūtījis...”

“Jā,” Straiks sacīja. “Nezinu, vai viņam ar to ir kāds sakars, taču gribētu viņu atrast. Dzirdēju, ka pēc iznākšanas no cietuma viņš esot atbraucis apciemot māti.”

“Ak, tas bija pirms kādiem četriem vai pieciem gadiem,” teica Mārgareta Banjana. “Viņš pēkšņi nostājās uz mātes sliekšņa, ielauzās mājā. Viņai tagad ir Alcheimers. Viņa nespēja Doniju apturēt, bet kaimiņi piezvanīja viņa brāļiem, tie atbrauca un izmeta viņu laukā.”

“Tiešām?”

“Donijs ir pats jaunākais. Viņam ir četri vecāki brāļi. Skarbi vīri,” misis Banjana sacīja, “visi kā viens. Džeimijs dzīvo Sel-kērkā viņš atsteidzās zibens ātrumā, lai patriektu jaunāko brāli no mātes mājas. Stāsta, esot piekāvis Doniju līdz bezsamaņai.”

Drebošām lūpām viņa iedzēra apelsīnu sulu un turpināja: “Mēs par to dzirdējām sīki un smalki. Mūsu draugs Braiens, kuru jūs nupat satikāt, redzēja to kautiņu uz ielas. Četri pret vienu, visi auroja pilnā kaklā. Kāds izsauca policiju. Džeimijs dabūja brīdinājumu. Bet viņš par to nebēdāja,” misis Banjana noteica. “Brāļi negribēja, ka Donijs iet tuvumā viņiem vai mātei. Un padzina viņu no pilsētas. Es šausmīgi pārbijos,” viņa turpināja. “Ronas dēļ. Viņš mūždien draudēja sameklēt Ronu, kad tiks ārā no cietuma.”

“Un vai sameklēja?” Straiks jautāja.

“O jā,” Mārgareta Banjana skumji atbildēja. “Mēs jau zinājām, ka sameklēs. Viņa bija pārcēlusies uz Glāzgovu, dabūjusi darbu ceļojumu birojā. Tomēr Donijs viņu atrada. Veselu pusgadu viņa dzīvoja bailēs no tā, ka viņš parādīsies un parādījās arī. Kādu vakaru atnāca uz viņas dzīvokli, bet starplaikā bija slimojis un pamatīgi pārvērties.”

“Slimojis?” Straiks asi atkārtoja.

“Neatceros, kas tā bija par kaiti, laikam kaut kāds artrīts, un Rona teica, ka viņš esot stipri pieņēmies svarā. Bija izsekojis Ronu un kādu vakaru ieradās, bet, paldies Dievam,” misis Banjana dedzīgi sacīja, “dzīvoklī bija Ronas līgavainis. Vārdā Bens,” viņa triumfējoši piebilda, vaigiem tvīkstot, “un viņš ir policists" To viņa pateica tā, it kā domātu, ka Straiku tas priecēs īpaši, it kā viņi ar Benu būtu kādas lielas izmeklētāju brālības biedri.

“Tagad viņi ir apprecējušies,” misis Banjana turpināja. “Bērniņu gan nav, jo... jūs jau zināt, kāpēc...”

Pēkšņi acīs aiz briļļu stikliem sariesās asaras un sāka straumēm plūst pār vaigiem. Pirms desmit gadiem pārciestās šausmas negaidot atdzīvojās no jauna, it kā uz galda viņu priekšā būtu izgāzta jēlu iekšu kaudze.

“...Leings bija iegrūdis viņai tur iekšā nazi,” misis Banjana nočukstēja.

Viņa uzticējās Straikam gluži kā ārstam vai garīdzniekam, izpauda noslēpumus, kas nospieda sirdi, bet ko nevarēja stāstīt draudzenēm; Straiks jau tāpat zināja visļaunāko. Kamēr viņa atkal meklēja mutautiņu kantainajā, melnajā somā, Straiks atcerējās lielos asiņu traipus uz palaga un līdz jēlumam nobrāzto ādu ap plaukstas locītavu Rona bija pūlējusies atbrīvoties. Paldies Dievam, ka Ronas māte nespēja nolasīt viņa domas.

“Viņš bija iegrūdis tur nazi... un ārsti mēģināja... saprotiet... salabot...”

Misis Banjana dziļi ievilka drebošu elpu, un šajā brīdī viesmīlis atnesa divus šķīvjus.

“Bet Rona ar Benu vienmēr tik skaisti pavada atvaļinājumus,” viņa drudžaini čukstēja, nosusināja iekritušos vaigus un pacēla brilles, lai noslaucītu acis. “Un viņi audzē... audzē... vācu... vācu aitusuņus.”

Lai gan Straiks bija izsalcis, viņš tomēr nespēja ēst tūlīt pēc sarunas par to, kas nodarīts Ronai Leingai.

“Bet viņiem ar Leingu taču bija bērns, vai ne?” viņš jautāja, atcerēdamies žēli un vārgi raudošo zīdaini līdzās asiņojošai mātei. “Tam tagad droši vien ir cik? gadu desmit?”

“Viņš n-nomira,” misis Banjana čukstēja, no zoda pilēja asaras. “Š-šūpulī. Bērniņš bija slimīgs no sākta gala. Tas notika d-divas dienas pēc D-Donija aresta. Un v-viņš Donijs piezvanīja Ronai no cietuma un pateica, ka zinot Rona esot nogalinājusi... nogalinājusi... bērnu... un ka viņš nogalināšot Ronu, līdzko tikšot brīvībā...”

Straiks mirkli uzlika savu lielo plaukstu šņukstošajai sievietei uz pleca, tad uzslējās kājās un piegāja pie jauniņās viesmīles, kura vēroja abus, pavērusi muti. Brendijs šķita pārlieku stiprs dzēriens Ronas mātei, trauslai kā zvirbulēns. Straika tante Džouna, tikai mazliet vecāka par misis Banjanu, nelokāmi ticēja portvīna dziednieciskajām īpašībām. Straiks palūdza glāzīti portvīna un aiznesa to misis Banjanai.

“Ņemiet un izdzeriet šo.”

Par atbildi atkal sāka līt asaras, tomēr, vairākkārt nosusinājusi seju izmirkušajā mutautā, viņa drebošā balsī ierunājās: “Jūs esat ļoti laipns," iedzēra portvīnu, izdvesa šņukstam līdzīgu nopūtu un pievērsa Straikam apsarkušās acis ar gaišām skropstām.

“Vai jums ir kāds priekšstats, uz kurieni Leings devās pēc tam, kad bija ieradies pie Ronas?”

“Jā,” viņa nočukstēja. “Bens apklaušinājās savā darbā un pro-bācijas dienestā. Donijs acīmredzot bija aizbraucis uz Geits-hedu, bet es nezinu, vai viņš vēl ir turpat.”

Geitsheda. Straiks atcerējās to Donaldu Leingu, kuru bija atradis tīmeklī. Tātad viņš pārcēlies no Geitshedas uz Korbiju? Vai varbūt tie ir divi dažādi cilvēki?

“Lai vai kā,” misis Banjana sacīja, “Ronu un Benu viņš vairs nav apgrūtinājis.”

“Skaidrs, ka ne,” Straiks noteica, paņemdams nazi un dakšiņu. “Policists un vācu aitusuņi! Leings jau nav muļķis.”

Šie vārdi šķita iedrošinām un nomierinām misis Banjanu. Bikli, asaraini smaidīdama, viņa beidzot nogaršoja makaronus ar sieru.

“Viņi apprecējās jauni,” ieminējās Straiks, gribēdams uzzināt par Leingu visu iespējamo, jebko, kas varētu izgaismot viņa saiknes un ieradumus.

Misis Banjana pamāja ar galvu, norija kumosu un teica: “Pārlieku jauni. Rona sāka tikties ar viņu, kad pašai bija tikai piecpadsmit gadu, un mums tas nepatika. Jau bijām šo to dzirdējuši par Doniju Leingu. Kāda meitene apgalvoja, ka jauno fermeru diskotēkā Donijs pie viņas pastrādājis varas darbus. Viņš tika cauri sveikā: policija pateica, ka nepietiekot pierādījumu. Mēs centāmies brīdināt Ronu, ka no viņa nekas labs nav gaidāms,” misis Banjana nopūtās, “bet tas tikai nostiprināja viņas apņēmību. Mūsu Rona vienmēr ir bijusi stūrgalvīga.”

“Tātad viņš jau reiz bija apsūdzēts izvarošanā?” Straiks jautāja. Zivs un ceptie kartupeļi garšoja lieliski. Apmeklētāju pabā kļuva arvien vairāk, un Straiks priecājās, ka tie novērš viesmīles uzmanību no viņiem abiem.

“О jā. Tā ir viena neganta ģimene.” Misis Banjanas balsī ieskanējās klīrīgais mazpilsētas snobisms, ko Straiks labi pazina kopš bērnības. “Visi tie brāļi mūždien kāvās, iekūlās nepatikšanās ar policiju, bet viņš bija pats nešpetnākais. Ari brāļi viņu necieta. Patiesību sakot, neticu, ka viņu mīlēja pat miesīga māte. Klīda baumas,” viņa piebilda atklātības uzplūdā, “ka tēvam viņš neesot īstais bērns. Vecāki mūždien plūcās un pašķīrās taisni ap to laiku, kad viņa sāka gaidīt Doniju. Stāsta, esot ielaidušies ar kādu vietējo policistu. Nezinu, vai tas ir tiesa. Policists pārcēlās uz citurieni, misters Leings atgriezās mājās, bet Doniju viņš nav varējis ciest nekad, to es zinu. Nekad. Ļaudis runāja tas esot tāpēc, ka Donijs nemaz neesot viņa dēls. Bija pats nevaldāmākais no brāļiem. Un tāds milzenis. Viņu paņēma junioru septītniekā...”

“Septītniekā?”

“Regbija septītniekā.” Pat šī trauslā, cienīgā kundze jutās pārsteigta, ka Straiks neko nezina par nodarbošanos, kura Melrouzā drīzāk ir reliģija, nevis sports. “Bet drīz izmeta ārā. Par disciplīnas trūkumu. Un pēc nedēļas kāds izrakņāja visu Grīnjardu. Regbija laukumu,” viņa piebilda, redzēdama angļa apbrīnojamo neizpratni.

Portvīns bija atraisījis viņai mēli. Vārdi tagad bira kā no pārpilnības raga.

“Tad viņš pārmetās uz boksu. Un arī mēle viņam bija brī-num lunkana. Kad Rona ar šo sapinās viņai bija piecpadsmit gadu, šim septiņpadsmit -, daži man stāstīja, ka puisis jau neesot slikts. О jā,” misis Banjana atkārtoja un pamāja ar galvu, redzēdama neticību Straika sejā. “Tie, kuri nepazina Doniju tuvāk, uzķērās uz viņa āķa. Donijs Leings prata būt šarmants, ja vien vēlējās. Bet pajautājiet par to šarmu Volteram Gilkristam! Volters patrieca viņu no savas fermas, jo viņš mūždien kavēja darbu un pēc tam kāds pielaida uguni Voltera šķūnim. Nē, netika pierādīts, ka vainīgs Donijs. Tāpat kā netika pierādīts, ka regbija laukumu sabojājis viņš, bet es zinu gan, kam ticēt.

Taču Rona neklausījās. Domāja, ka pazīst Doniju. Citi viņu nesaprotot un tā tālāk. Mēs ar tēvu esot aizspriedumaini un aprobežoti. Donijs nolēma pieteikties armijā. Laimīgu taciņu, es nodomāju. Cerēju, ka Rona viņu aizmirsis, kad šis būs prom no acīm. Tad viņš atgriezās. Rona palika stāvokli, taču zaudēja bērniņu. Un dusmojās uz mani, jo es pateicu...” Misis Banjana aprāvās, negribēdama izpaust, ko ir teikusi, bet Straiks spēja to iedomāties tāpat. “Rona vairs nesarunājās ar mani. Donijs nākamajā atvaļinājumā ņēma un apprecējās ar viņu. Mūs ar tēvu neielūdza kāzās. Abi aizbrauca uz Kipru. Bet es zinu, ka viņš nomaitāja mūsu kaķi.”

“Ko?” Straiks pārsteigts pārjautāja.

“Es zinu, ka to izdarīja viņš. Pirms kāzām mēs brīdinājām Ronu, ka viņa pieļauj briesmīgu kļūdu. Un tajā pašā vakarā vairs nevarējām atrast savu kaķīti. Nākamajā dienā tas gulēja mauriņā beigts. Veterinārs pateica, ka esot nožņaugts.”

Uz plazmas ekrāna viņai aiz muguras Dimitars Berbatovs koši sarkanā formastērpā gavilēja par trāpījumu Fulham vārtos. Gaisā virmoja skotu balsis. Šķindēja glāzes un tinkšķēja galda piederumi, kamēr Straika sarunbiedre stāstīja par nāvi un sakropļošanu.

“Es zinu, ka to izdarīja viņš. Nogalināja mūsu kaķīti,” Mārga-reta Banjana drudžaini turpināja. “Jūs pats zināt, ko viņš nodarīja Ronai un bērnam. Viņš ir īsts ļaunuma iemiesojums.”

Misis Banjanas pirksti paknibinājās gar somas slēdzi, un viņa no tās izņēma fotogrāfiju žūksnlti.

“Mans vīrs mūždien daudzina: “Kālab tu tās glabā? Ņem un sadedzini.” Bet es vienmēr nojautu, ka vienā jaukā dienā mums var ievajadzēties viņa fotogrāfijas. Te būs.” Straiks ieinteresēts paņēma bildītes. “Lai tagad paliek pie jums. Geitsheda. Lūk, uz kurieni viņš pārcēlās pēc tam.”

Vēlāk, kad misis Banjana, atkal apraudājusies un pateikusies, devās prom, Straiks samaksāja tēriņu un aizgāja uz Mil-leru ģimenes skārni, ko bija pamanījis pirmīt, pastaigājoties pa pilsētu. Skārni viņš iegādājās dažus briežgaļas pīrāgus, nojauzdams, ka tie būs krietni gardāki par visu, ko izdotos nopirkt stacijā pirms brauciena ar nakts vilcienu atpakaļ uz Londonu.

Uz autostāvvietu viņš gāja pa īsu ieliņu, kur ziedēja dzeltenas rozes, atsaukdamas Straikam atmiņā to tetovējumu uz masīvā dilba.

Pirms daudziem gadiem Donijam Leingam kaut ko bija nozīmējusi piederība šai jaukajai pilsētiņai, ko apjoza lauki un uz ko noraudzījās trīs Eildonas kalna virsotnes. Tomēr viņš nebija ne krietns zemkopis, ne komandas spēlētājs, nedz ari deva ko labu savai pilsētai, kas acīm redzami lepojās ar disciplīnu un godprātīgu centību. Melrouza izspļāva no savas mutes šo šķūņu dedzinātāju, kaķu žņaudzēju un regbija laukumu bojātāju, tāpēc Leings meklēja patvērumu tur, kur daudzi vīri atrada vai nu glābiņu, vai neizbēgamu un taisnīgu sodu: britu armijā. Kad armija bija viņu novedusi cietumā un cietums izgrūdis ārā, viņš mēģināja atgriezties mājās, taču tur nevienam nebija vajadzīgs.

Vai Geitshedā Donalds Leings bija uzņemts laipnāk? Vai no turienes bija pārcēlies uz Korbiju? Straiks, spraukdamies iekšā Hārdakra mazajā Mini, prātoja: bet varbūt abas šis pilsētas bija tikai īslaicīgi pieturas punkti Leinga ceļā uz Londonu pie viņa?

17

Meitene, akla no mīlas.

The Girl That Love Made Blind

Otrdienas rīts. ŠI bija aizmigusi pēc garas, smagas nakts, kā pati izteicās. Itin kā viņam tas rūpētu; bet bija jāizliekas, ka rūp. Viņš bija pierunājis Šo iet un atgulties; drīz ŠI sāka elpot dziļi un vienmērīgi, un viņš bridi Šo vēroja, iztēlodamies, kā aizžņaudz Šai kaklu, kā Šī atver acis un cīnās pēc elpas, kā Šis seja pamazām kļūst violeta...

Pārliecinājies, ka Šī neuzmodīsies, viņš klusu izgāja no guļamistabas, uzģērba jaku un izgāja agrā rīta dzestrumā, lai meklētu Sekretāri. Kopš vairākām dienām beidzot bija radusies izdevība viņu izsekot, bet vairs nepietika laika aizbraukt līdz metrostacijai pie viņas mājas. Atlika vienīgi gaidīt uz Den-markstrltas stūra.

Sekretāri viņš ieraudzīja pa gabalu šos sarkanīgi blondos, viļņainos matus nevarēja nepamanīt. Tai iedomīgajai kucei droši vien patika izcelties pūli, citādi taču būtu likusi galvā

cepuri, apgriezusi vai nokrāsojusi tos matus. Viņas visas kāroja pēc uzmanības, visas kā viena; to viņš zināja skaidri.

Sekretāre nāca tuvāk, un nemaldīgā nojauta, kas vienmēr ļāva viņam uzminēt citu cilvēku garastāvokli, vēstīja: kaut kas ir mainījies. Viņa gāja nodurtām acīm, sakumpušiem pleciem, nemanīdama apkārtējos, kas bariem vien steidzās uz darbu, rokās turot somas, kartona krūzītes ar kafiju un mobilos telefonus.

Viņš devās Sekretārei pretī un pagāja garām tik tuvu, ka būtu sajutis viņas parfīma dvesmu, ja drūzmainajā, putekļainajā ielā tik stipri nedvakotu mašīnu izplūdes gāzes. Taču tikpat labi viņš būtu varējis būt laternas stabs. Tas mazliet kaitināja, kaut arī viņš bija centies paiet garām nemanīts. Viņš, lūk, pievērsa īpašu uzmanību Sekretārei, bet tā pat nepacēla acis.

Toties viņš bija kaut ko atklājis: Sekretāre bija stundām ilgi raudājusi. Viņš zināja, kā izskatās ilgi raudājušas sievietes, bija to redzējis daudz reižu. Seja pietūkusi, piesārtusi, ļengana, acis slapjas, balss īdoša: viņas visas bija vienādas. Tām patika tēlot upurus. Tādus radījumus varēja nogalināt kaut vai tikai tādēļ, lai tie beidzot aizvērtos.

Viņš pagriezās un sekoja Sekretārei īso ceļa gabalu līdz Denmarkstritai. Sievietes, tik izmisušas vai nobiedētas kā patlaban Sekretāre, kļūst par vieglu medījumu. Tām aizmirstas visi parastie paņēmieni, kas citkārt palīdz pasargāties no tādiem kā viņš: dūrē sažņaugtas atslēgas vai telefons, kabatā noglabātais breloks ar trauksmes signālu, draudzenes kā pastāvīgās pavadones. Viņas alkst pēc atbalsta, jūtas pateicīgas ikvienam, kurš pasaka laipnu vārdu un ir gatavs viņas uzklausīt. Tieši tādā veidā viņš bija pakļāvis sev Šo.

Viņš pielika soli, kad Sekretāre nogriezās Denmarkstrltā, ko beidzot bija pametuši reportieri, veltīgi izgaidījušies astoņas dienas. Atslēgusi melnās ārdurvis, viņa iegāja iekšā.

Un tālāk? Vai viņa drīz nāks ārā vai varbūt pavadīs visu dienu kopā ar Straiku? Cerams, ka abi jau sen kļuvuši par mīļākajiem.

Visticamāk. Visu laiku birojā divi vien bez seksa tur noteikti neiztiek.

Viņš nostājās kādu durvju ailā un paņēma mobilo, neizlaizdams no acīm logus divdesmit ceturtā nama trešajā stāvā.

18

Es esmu izģērbts, mana izolācija ir nost.

I’ve been stripped, the insulation’s gone.

Blue Oyster Cult, “Lips in the Hills"

Straika birojā Robina pirmo reizi bija iegājusi nākamajā rītā pēc savas saderināšanās. Šorīt slēgdama vaļā stikla durvis, viņa atcerējās, kā bija pētījusi jauno safīra gredzenu savā pirkstā mirkli pirms tam, kad no biroja bija izbrāzies Straiks un uzgrūdies viņai virsū. Tikai par mata tiesu viņa bija noturējusies kājās, nevis ielidojusi metāla kāpņu šahtā.

Gredzena pirkstā vairs nebija. Tukšā josliņa ap pirkstu šķita tik jutiga, it kā gredzens, atrazdamies tur visus šos mēnešus, būtu atstājis iededzinātu zīmi. Robina bija paņēmusi līdzi nelielu ceļasomu ar otru drēbju kārtu un dažiem tualetes piederumiem.

Te tu nedrīksti raudāt. Nav brīv.

Viņa automātiski iesāka darba dienu kā allaž: noģērba mēteli, kopā ar somiņu pakarināja to uz vadža pie durvīm, pielēja un ieslēdza elektrisko tējkannu, pēc tam nobāza ceļasomu pagaldē, tālāk no Straika acīm. Klusībā viņa nemitīgi pārjautāja sev, vai tiešām ir izdarījusi to, ko gribējusi izdarīt, un jutās bezmiesiska

gluži kā rēgs, kura saltie pirksti izslīd caur somu un tējkannu rokturiem.

Bija vajadzējis četras dienas, lai izārdītu attiecības, kas pastāvējušas deviņus gadus. Četras dienas, kurās auga naidīgums, gaismā tika celti seni aizvainojumi, birtin bira pārmetumi. Tagad, atskatoties uz tiem, daži izskatījās gluži bezjēdzīgi. Lendrovers, Grand National sacīkstes, Robinas lēmums ņemt līdzi uz mājām klēpjdatoru. Svētdienā uzliesmoja sīkmanīgs ķīviņš par to, kura vecāki apmaksās kāzu limuzīnus, un tas savukārt atkal noveda pie strīda par Robinas nožēlojamo algu. Pirmdienas rītā kāpdami lendroverā, lai brauktu atpakaļ uz Londonu, abi vairs tikpat kā nebija sarunājušies.

Bet vakar vakarā mājās, Vestīlingā, bija gājis vaļā tik varens tracis, ka visa agrākā kašķēšanās izskatījās vairs tikai pēc sīkiem, brīdinošiem pazemes grūdieniem pirms seismiskās katastrofas, kas visu sagraus drupās.

Straiks acīmredzot posās nākt uz biroju; Robina dzirdēja viņa soļus augšstāva dzīvoklī. Viņa apzinājās, ka nedrīkst izskatīties nervoza vai nespējīga strādāt. Darbs bija viss, kas tagad viņai atlicis. Būs jāsameklē īrējama istaba kādā svešā dzīvoklī: par savu algu viņa nevarēs atļauties neko labāku. Viņa mēģināja iztēloties nākamos dzīvokļa biedrus. Atkal būs kā vecajos laikos studentu kopmītnēs.

Tagad nedomā par to.

Uzliedama tēju, Robina apķērās, ka aizmirsusi paņemt līdzi Bettys tējas maisiņus, ko bija nopirkusi pēc kāzu kleitas pēdējās uzlaikošanas. Šī doma viņu gandrīz saraudināja, tomēr, sasprindzinājusi gribu, viņa norija asaras, paņēma tējas krūzīti un apsēdās pie datora, lai izskatītu e-pastu, uz ko nebija atbildējusi visu nedēļu, kopš birojs bija slēgts.

Robina zināja, ka Straiks ar nakts vilcienu ir atgriezies no Skotijas, un nolēma: tiklīdz viņš parādīsies, vajadzēs apvaicāties par braucienu, lai novērstu šefa uzmanību no viņas sarkanajām, aptūkušajām acīm. Šorīt pirms došanās uz darbu viņa bija mēģinājusi labot izskatu ar ledus un auksta ūdens palīdzību, tomēr sekmes bija niecīgas.

Kad viņa gāja ārā no dzīvokļa, Metjū lūkoja aizšķērsot viņai ceļu. Arī viņš izskatījās drausmīgi.

“Paklausies, mums ir jāizrunājas. Katrā ziņā.”

Vairs ne, Robina tagad nodomāja, drebošām rokām celdama pie lūpām kūpošo tēju. Man vairs nav jādara nekas tāds, ko es negribu darīt.

Šo drosmīgo domu vājināja viena karsta asara, pēkšņi noritēdama pār vaigu. Robina izbijusies noslaucīja to; viņa bija nospriedusi, ka visas asaras jau ir izraudātas. Pievērsusies monitoram, viņa ar pūlēm saprazdama, ko pati raksta, sāka sacerēt atbildi klientam, kurš bija apšaubījis piesūtīto rēķinu.

Soļu duna kāpnēs piespieda viņu saņemties. Durvis atvērās. Robina pacēla acis. Vīrietis, kurš stāvēja uz sliekšņa, nebija Straiks.

Robinu sagrāba pirmatnīgas, instinktīvas bailes. Nebija laika analizēt, kāpēc svešinieks radījis tādu iespaidu; Robina zināja tikai to, ka viņš ir bīstams. Vienā mirklī viņa bija aplēsusi, ka nepagūs tikt līdz durvīm, ka trauksmes breloks atrodas mēteļa kabatā un ka vienīgais ierocis ir asais papīrnazis dažu collu atstatumā no viņas kreisās rokas.

Vīrietis bija izdēdējis un bāls, ar noskūtu galvu, saplacinātu, mūsainu degunu un platu muti ar biezām lūpām. Dilbus, delnu virspusi un kaklu klāja tetovējumi. Vienā smaidošās mutes kaktiņā spīgoja zelta zobs. No augšlūpas vidus uz vaigukaula pusi stiepās dziļa rēta, savilkdama muti Elvisa stila vīpsnā. Viņš bija ģērbies platos džinsos un sporta jakā un stipri oda pēc tabakas un hašiša.

“Kas i?” viņš ierunājās un, rokas nokāris gar sāniem, nemitīgi sizdams knipjus, ienāca birojā. Klikš, klikš, klikš. “Tu te viena pati, vai?”

“Nē,” Robina izdvesa. Mute bija pilnīgi izkaltusi. Vajadzēja paķert papīrnazi, iekams viņš pienāk vēl tuvāk. Klikš, klikš, klikš. “Mans šefs tūlīt...”

“Urķi!” no durvju puses atskanēja Straika balss.

Svešinieks pagriezās. “Bunzen.” Viņš mitējās sist knipjus, izstiepa roku, un abi ar Straiku sabikstījās ar dūrēm. “Kā sviežas, brač?”

Žēlīgais Dievs, Robina nodomāja, uzelpodama atvieglojumā. Kāpēc Straiks nebija brīdinājis par šī puiša ierašanos? Viņa pagriezās pret monitoru un pievērsās e-pastam, lai Straiks neredzētu viņas seju. Kamēr Straiks ieveda Urķi kabinetā un aizvēra durvis, Robina notvēra vienu vārdu “Vitekers”

Citkārt viņa nožēlotu, ka nevar būt klāt abu sarunā. Pabeigusi rakstīt e-vēstuli, Robina nosprieda, ka vajag piedāvāt viņiem kafiju. Taču vispirms izgāja kāpņu laukumiņā, lai vēlreiz noskalotu seju ar aukstu ūdeni pie izlietnes šaurajā tualetē, kur pastāvīgi oda pēc kanalizācijas, lai vai cik gaisa atsvaidzinātāju viņa pirktu par biroja sīknaudu.

Taču Straikam bija pieticis ar īsu skatienu, lai satrūktos par Robinas izskatu. Vēl nekad viņš nebija redzējis savu asistenti tik bālu, ar tik stipri aptūkušām, apsarkušām acīm. Jau apsēdies pie rakstāmgalda un kārodams dzirdēt Urķa informāciju par Vitekeru, viņš tomēr nodomāja: Ko tas draņķis viņai nodarījis? Un vienu sekundes daļu Straiks iztēlojās, kā ar lielu labpatiku iegāž Metjū pa purnu.

“Ko tu tik špetns, Bunzen?” Urķis noprasīja, atzvēlies krēslā un sparīgi sizdams knipjus. Šis niķis viņam piemita kopš pusaudža gadiem, un Straikam jau aizlaikus bija žēl tā cilvēka, kurš mēģinās Urķi pāraudzināt.

“Esmu noguris kā suns,” Straiks atbildēja. “Pirms pāris stundām atgriezos no Skotijas.”

“Nekad neesmu bijis Skotijā,” Urķis teica.

Cik zināja Straiks, Urķis savu mūžu nebija atstājis Londonu.

“Ko labu pastāstīsi?”

“Šis vēl ir dzīvs un vesels,” Urķis paziņoja, pārtrauca sist knipjus, izņēma no kabatas Mayfair paciņu un ar lētām šķiltavām aizsmēķēja cigareti, nepaprasījis atļauju. Domās paraustījis plecus, Straiks pasniedzās pēc savām Benson & Hedges un aizņēmās šķiltavas. “Satiku viņa dīleri. Tas teica šis esot Ket-fordā.”

“Vai tad viņš nav Haknijā?”

“Ja nu vienīgi ir atstājis savā vietā klonu, Bunzen. Klonus es nepārbaudīju. Iedod vēl vienu simtnieku, un es pārbaudīšu.”

Straiks uzjautrināts iespurcās. Ļaudis, sev par nelaimi, vērtēja Urķi par zemu. Tiesa gan, viņš izskatījās tā, it kā savā laikā būtu nomēģinājis visas nelegālās vielas, un nemierīgā dīdīšanās nereti vedināja viņa paziņas domāt, ka viņš ir kaut ko salietojies. Patiesībā viņš, kaut gan ar nelabojami kriminālām nosliecēm, bija vērīgāks un apķērīgāks par dažu labu biznesmeni darbadienas beigās.

“Adrese ir?” jautāja Straiks, piebīdīdams Urķim bloknotu.

“Vēl ne,” Urķis atbildēja.

“Vai viņš strādā?”

“Visiem stāsta, ka esot skatuves strādnieks kaut kādā metāla grupā.”

“Bet?”

“Bet patiesībā viņš ir suteners,” Urķis lietišķi atteica.

Pie durvīm klauvēja.

“Vai kāds vēlas kafiju?” jautāja Robina. Straiks manīja, ka viņa tīšām slēpj seju no gaismas. Viņš paskatījās uz Robinas kreiso roku: saderināšanās gredzens bija nozudis.

“Paldies,” Urķis atsaucās. “Divas karotītes cukura.”

“Man, lūdzu, tēju.” Straiks nolūkojās viņai pakaļ un tad izņēma no galda atvilktnes vecu skārda pelnutrauku, nospertu kādā Vācijas bārā. Viņš pastūma pelnutrauku tuvāk Urķim, iekams tas paguva nopurināt pelnus uz grīdas.

“Kā tu zini, ka viņš ir suteners?”

“Man pateica viens, kurš redzējis šo kopā ar žogvāveri,” Urķis atbildēja. “Vitekers ar viņu dzīvojot. Galigi zaļa vēl. Tikko pilngadīga.”

"Skaidrs,” Straiks noteica.

Izmeklētāja darbā viņš bija saskāries ar prostitūciju visos tās aspektos, taču šis gadījums bija īpašs, jo attiecās uz viņa bijušo patēvu, kuru Lēda bija mīlējusi kā romantisku varoni un kuram bija dzemdējusi bērnu. Straikam pēkšņi šķita, ka gaisā atkal uzvirmo Vitekera dzīvnieciskā smaka un netīro drēbju dvinga.

“Ketfordā,” viņš atkārtoja.

“Jā. Parakņāšos vēl, ja gribi,” Urķis teica un, nelikdamies redzam pelnutrauku, nopurināja cigaretes pelnus uz grīdas. “Cik bleķosi, Bunzen?”

Abi ņēmās kaulēties par Urķa honorāru labsirdīgi, tomēr nopietni, kā jau divi vīrieši, kuri lieliski zina, ka par velti nekas nenotiek. Robina atnesa kafiju. Gaisma iespīdēja viņai sejā; viņa tiešām izskatījās briesmīgi.

“Esmu atbildējusi uz svarīgākajām e-vēstulēm,” viņa sacīja Straikam, izlikdamās nemanām viņa jautājošo skatienu. "Tagad nodarbošos ar Platīnu.”

Urķis likās ļoti ieintriģēts, taču neviens viņam neko nepaskaidroja.

“Tev viss labi?” Straiks jautāja, nožēlodams, ka to dzird Urķis.

“Protams,” Robina atbildēja ar žēlu smaida parodiju. “Redzēsimies vēlāk.”

“"Nodarbošos ar platīnu”?” Urķis ziņkārīgi atkārtoja, kamēr priekšistabā aizvērās ārdurvis.

“Tas nav tik aizraujoši, kā izklausās.” Straiks paliecās atpakaļ, lai varētu palūkoties pa logu. Robina, ģērbusies trencī, izgāja ārā, aizsoļoja pa Denmarkstrītu un nozuda skatienam. Ielas pretējā pusē no ģitāru veikala iznāca liela auguma vīrietis flīsa cepurītē un devās tajā pašā virzienā, bet Straika uzmanību jau bija piesaistījis Urķis, teikdams:

"Paklau, Bunzen, un tev tiešām kāds atsūtīja kāju?”

“Jā,” Straiks apstiprināja. "Nocirta, iesaiņoja kārbā un atsūtīja ar kurjeru.”

“Traks var palikt!” noteica Urķis, kuru vis nebija viegli pārsteigt.

Kad Urķis aizgāja, saņēmis naudas žūksni par sniegtajiem pakalpojumiem un solījumu dabūt vēl tikpat, ja uzzinās ko jaunu par Vitekeru, Straiks piezvanīja Robinai. Viņa neatbildēja, taču tas nebija nekas neparasts, ja viņa atradās tādā vietā, kur nebija ērti runāt. Straiks nosūtīja īsziņu:

Pasaki, kur varam satikties.

Tad viņš apsēdās pie Robinas galda, lai dotu arī savu artavu, atbildot uz iesūtītajiem jautājumiem un nomaksājot rēķinus.

Tomēr pēc divām vilcienā pavadītām naktīm bija grūti koncentrēties. Pēc piecām minūtēm viņš ieskatījās mobilajā, taču atbildes nebija; atlika slieties kājās un uzvārīt otru krūzīti tējas. Pacēlis krūzīti pie lūpām, Straiks sajuta tikko manāmu hašiša smārdu, pielipušu plaukstai pēc sarokošanās ar Urķi.

Urķis bija dzimis Keningtaunā, bet Vaitčepelā viņam bija brālēni, kuri pirms divdesmit gadiem bija sākuši karu ar konkurējošu bandu. Urķis bija devies palīgā savējiem un rezultātā palicis vienatnē guļam renstelē Fulbornstrītas galā ar stipri asiņojošu dziļu brūci pār visu vaigu; rēta izķēmoja viņa seju līdz pat šai dienai. Tur viņu bija atradusi Lēda Straika, vēlu vakarā devusies pirkt Rizla cigarešu papīriņus.

Lēda nemūžam nespētu vienaldzīgi paiet garām puisim, sava dēla vienaudzim, kurš, piekauts līdz asinīm, guļ renstelē. Nebija nozīmes tam, ka viņš žņaudza dūrē asiņainu nazi, skaļi lamājās un nepārprotami atradās kādu narkotiku iespaidā. Urķim kāds pēkšņi slaucīja seju un runāja ar viņu tā, kā runājusi bija vienīgi māte, kura nomira, kad puikam bija astoņi gadi. Kad Urķis kategoriski atteicās no svešās sievietes priekšlikuma izsaukt ātro palīdzību, jo baidījās no policijas (nupat taču bija iegrūdis nazi uzbrucējam stilbā), Lēda darīja to, ko uzskatīja par vienīgo iespējamo: aizveda zēnu uz skvotu un palīdzēja viņam pati. Sagriezusi leikoplastu strēmelītēs un neveikli salīmējusi ar tām dziļo brūci, atdarinot šuves, Lēda izvārīja cietušajam kaut kādu ķēpu, piebārstītu ar cigaretes pelniem, un lika savam samulsušajam dēlam sameklēt matraci, uz kura Urķim pārnakšņot.

Jau no paša sākuma Lēda izturējās pret Urķi kā pret sen zudušu un atkal atradušos radubērnu, savukārt viņš dievināja Lēdu tā, kā spēj vienīgi dzīves aizlauzts zēns, kurš visiem spēkiem tveras pie atmiņām par mīlošu māti. Ticis uz kājām, Urķis nereti izmantoja Lēdas sirsnīgo aicinājumu iegriezties ciemos, kad vien tīk. Ar Lēdu viņš varēja runāt tā kā ne ar vienu citu pasaulē, un, iespējams, bija vienīgais, kurš nesaskatīja Lēdā nevienu trūkumu. Tas palielināja Straika cieņu pret māti. Abus zēnus, pilnīgi atšķirīgus gandrīz jebkurā citā ziņā, vēl ciešāk vienoja kluss, bet kaismīgs naids pret Vitekeru, kurš bija neprātīgi greizsirdīgs uz šo jauno elementu Lēdas dzīvē, tomēr sargājās izturēties pret Urķi tik nicinoši kā pret Straiku.

Straiks nešaubījās, ka Vitekers ir saskatījis Urķī to, no kā cieš pats: normālu robežu trūkumu. Vitekers bija pareizi secinājis, ka pusaugu padēls, visticamāk, novēl viņam nāvi, taču valdās, jo negrib apbēdināt māti, respektē likumus un ir apņēmies izvairīties no nelabojamiem soļiem, kuri uz visiem laikiem sagrautu viņa nākotnes izredzes. Turpretī Urķim tādi ierobežojumi nepastāvēja, un ilgie laikposmi, ko viņš pavadīja šajā nestabilajā ģimenē, vismaz kaut cik iegrožoja Vitekera augošo noslieci uz vardarbību.

Būtībā tieši Urķa pastāvīgā klātbūtne skvotā deva Straikam pietiekamu drošības sajūtu, lai varētu doties uz universitāti. Atvadoties no Urķa, viņš nemācēja ietērpt vārdos savas vislielākās bailes, taču Urķis saprata tāpat.

“Neķer kreņķi, Bunzen, brač. Neķer kreņķi.”

Tomēr Urķis nevarēja atrasties skvotā nemitīgi. Lēdas nāves dienā viņš bija devies vienā no saviem regulārajiem narkokurjera izbraukumiem. Straikam uz visu mūžu palika atmiņā Urķa bēdas, vainas apziņa un nevaldāmās, rūgtās asaras. Kamēr Urķis Kentištaunā bija izkaulējis labu cenu par kilogramu vistīrākā Bolīvijas kokaīna, uz netīra matrača pamazām atdzisa Lēdas Straikas līķis. Autopsijā tika konstatēts, ka Lēda mitējusies elpot pilnas sešas stundas pirms tam, kad pārējie skvotā iemītnieki beidzot bija mēģinājuši pamodināt viņu, domādami, ka viņa guļ dziļā miegā.

Urķis, tāpat kā Straiks, no sākta gala jutās pārliecināts, ka Lēdu nogalinājis Vitekers. Urķa bēdas bija tik skaudras, tūlītējas atriebes alkas tik kaismīgas, ka Vitekers varēja pateikties liktenim par savu arestu, kura dēļ Urķis netika viņam klāt. Tiesas zālē Urķi kā liecinieku neapdomīgi uzaicināja raksturot mātišķo sievieti, kura nekad mūžā nebija pieskārusies heroīnam; Urķis iekliedzās: "Viņu noslepkavoja šitais maita!”, mēģināja rāpties pār barjeru, lai uzkluptu Vitekeram, un bez ceremonijām tika saņemts ciet un izvests no zāles.

Straiks apzināti atgaiņāja šīs sen apglabātās atmiņas, jo, izraktas no jauna, tās nebūt nekļuva tīkamākas. Iedzēris karsto tēju, viņš vēlreiz pārbaudīja mobilo. Joprojām ne vārda no Robinas.

19

Teleskopu darbnīca.

Workshop of the Telescopes

Tajā rītā, tiklīdz ieraudzījis Sekretāri, viņš uzreiz bija sapratis, ka skuķe ir satricināta, izsista no līdzsvara. Re, tagad kvern pie loga lielajā studentu restorānā Garrick, kas apkalpo Ekonomikas skolu! Šodien viņa izskatījās neglīta. Seja bāla un pietūkusi, acis sarkanas. Viņš droši vien varētu apsēsties blakus, un tā stulbā zoss to pat nepamanītu tik cītīgi šī blenza uz platīnblondu padauzu pie klēpjdatora dažus galdiņus tālāk. Un labi vien bija. Gan jau Sekretāre drīz viņu ieraudzīs. Un viņš būs pēdējais, ko viņa redzēs savā mūžā.

Šodien nebija nepieciešamības izskatīties pēc smukulīša; nomāktām un izmisušām sievietēm viņš nekad netuvojās seksuāli. Tādās reizēs viņš pārvērtās par līdzcietīgu draugu, par tēvišķīgu svešinieku. Ne jau visi vīrieši ir vienādi, mīļā. Jūs esat pelnījusi ko labāku. Atļaujiet pavadīt jūs uz mājām. Nāciet, aizvedīšu jūs ar mašīnu. Tās kļuva mīkstas kā vasks, ja vien tu panāci, lai tās aizmirst, ka tev ir loceklis.

Viņš iegāja pārpildītajā ēstuvē, neuzkrītoši tuvojās letei, paņēma kafiju un apsēdās stūrī, kur varēja vērot Sekretāri no mugurpuses.

Pirkstā vairs nebija saderināšanās gredzena. Interesanti. Tas lika gluži citādā gaismā paraudzīties uz ceļasomu, ko viņa bija nesusi plecā un tagad slēpa pagaldē. Vai tiešām saposusies pārnakšņot kaut kur citur, nevis savā īlingas dzīvoklī? Varbūt beidzot ieies kādā vientulīgā ieliņā, slikti apgaismotā ejā starp namiem, tukšā gājēju tunelī?

Pati pirmā slepkavība bija notikusi tieši tā: vajadzēja vienkārši sagaidīt īsto brīdi. To viņš atcerējās atsevišķos momentuzņēmumos, kā bilžu virkni, jo piedzīvojums bija satraucošs un jauns. Tikai vēlāk viņš to noslīpēja, pārvērzdams par mākslu, un sāka to spēlēt kā spēli.

Meiča bija apaļīga, tumsnēja. Viņas pāriniece nupat bija iekāpusi klienta mašīnā un aizbraukusi. Vīrietis pie stūres pat nebija nojautis, ka izraugās to, kura šonakt paliks dzīva.

Tikmēr viņš ar nazi kabatā bija braukājis šurpu turpu pa ielu. Pārliecinājies, ka meiča ir viena, pilnīgi viena, bija nobremzējis tai blakus un pārliecies pār pasažieru sēdekli, lai aprunātos pa atvērto logu. Ar izkaltušu muti viņš paprasīja vajadzīgo. Viņa piekrita cenai un iesēdās mašīnā. Turpat netālu abi iebrauca aklā ieliņā, kur nevarēja traucēt ne laternas, ne garāmgājēji.

Viņa izdarīja visu, kas prasīts, un, kad izslējās sēdus, viņš, pat neaizvilcis bikšu rāvējslēdzēju, gāza tai ar dūri, triekdams ar muguru pret durvīm, pakausis tai atsitās pret logu. Pirms tā paguva iepīkstēties, viņš izvilka nazi.

Asmens, mīksti nošņirkstot, ienira miesā karstu asiņu straume uz viņa rokām -, meiča pat neiekliedzās, tikai ieelsās, ievaidējās, saļimdama sēdeklī, un viņš dūra vēl un vēlreiz. Un norāva zelta karulīti tai no kakla. Toreiz viņš vēl nedomāja par to, ka vajadzētu pievākt galveno trofeju daļu no viņas pašas -, tikai noslaucīja rokas gar meičas drēbēm, kamēr tā sagumusi sēdēja blakus, raustīdamās agonijā. Viņš atpakaļgaitā izstūrēja mašīnu no aklās ieliņas, trīcēdams bailēs un pacilājumā, un ar līķi sev blakus brauca ārā no pilsētas, rūpīgi ievērodams ātruma ierobežojumu un ik pēc pāris sekundēm paraudzīdamies atpakaļskata spogulī. Pirms dažām dienām viņš bija sameklējis piemērotu vietu aizaugušu grāvi pamesta lauka malā. Viņš ievēla grāvi līķi, un tas ar smagu šļakstu nozuda ūdeni.

Viņš joprojām glabāja karulīti kopā ar pāris citiem suvenīriem. Tie bija viņa dārgumi. Interesanti, kas viņam paliks no Sekretāres?

Ķīniešu puika viņam līdzās kaut ko lasīja planšetdatorā. “Biheiviorisms ekonomikā”. Stulbas psiholoģiskas blēņas. Viņš pats reiz bija apmeklējis psihologu bijis spiests apmeklēt.

“Pastāstiet man par savu māti.”

Mazais plikpauris bija burtiski pateicis šo anekdotisko frāzi, šo nodeldēto klišeju. Psihologiem tak būtu jābūt gudriem. Viņš joka pēc bija ielaidies šajā spēlītē un stāstījis tam idiotam par savu māti: par to auksto, zemisko, nojūgušos kuci. Viņa piedzimšana tai bija apgrūtinājums un apkaunojums; tai bija vienalga, vai viņš izdzīvos vai nomirs.

"Un jūsu tēvs?”

“Man nav tēva,” viņš bija atbildējis.

“Jūs gribat sacīt, ka nekad neesat viņu saticis?”

Klusums.

“Jūs nezināt, kas viņš ir?”

Klusums.

“Vai varbūt tēvs jums vienkārši nepatīk?”

Viņš nebilda ne vārda. Bija noguris pielāgoties. Cilvēki tiešām bija kretīni, ja uzķērās uz šādām stulbībām; bet viņš jau sen bija sapratis, ka citi cilvēki patiešām ir kretīni.

Lai vai kā, viņš bija teicis patiesību: viņam nebija tēva. Vīrietis, kurš bija tēlojis lomu ar šādu nosaukumu tas pats, kurš diendienā bija viņu dauzījis (“skarbs, bet godīgs”), nebija viņa bioloģiskais tēvs. Ģimene nozīmēja vienīgi varmācību un atraidījumu. Tomēr tieši mājās viņš bija iemācījies izdzīvot un ar viltu panākt savu. Viņš vienmēr bija apzinājies, ka ir pārāks, -pat tad, kad bērnībā slēpās zem virtuves galda. Jā, jau tad viņš

bija zinājis, ka ir nesalīdzināmi pārāks par to maitasgabalu, kurš sakostiem zobiem brūk viņam virsū, sažņaudzis lielo dūri...

Sekretāre piecēlās, jo blondā palaistuve patlaban posās prom, ielikusi klēpjdatoru somā. Viņš vienā paņēmienā izdzēra kafiju un sekoja tām.

Šodien Sekretāre bija neticami viegls mērķis. Zaudējusi visu piesardzību, tik tikko spēja paturēt acis platinblondo prostitūtu. Abām nopakaļ viņš iekāpa metro vagonā, nostājās ar muguru pret Sekretāri un loga rūti vēroja viņas atspulgu starp Jaunzēlandes tūristu rokām, iekrampētām griestu turekļos. Kad viņa kāpa ārā no vilciena, bija viegli iejukt pūli viņai aiz muguras.

Nu visi trīs gāja rindiņā cits aiz cita: platinblondā padauza, Sekretāre un viņš, augšup pa kāpnēm, ārā uz ietves, prom pa ielu uz Spearmint Rhino... Patiesībā viņam jau vajadzēja steigties uz mājām, taču kārdinājums bija pārāk liels. Sekretāre nekad agrāk nebija staigājusi apkārt pēc tumsas iestāšanās, un tagad gan ceļasoma, gan nozudušais saderināšanās gredzens liecināja par neatvairāmu izdevību. Būs vienkārši jāizdomā, ko samelot mājās.

Platinblondā padauza iegāja klubā. Sekretāre pagausināja soli, sastomījās un palika stāvam uz ietves. Viņš paņēma mobilo, atkāpās tumšā durvju ailā un gaidīja, kas būs tālāk.

20

Man nenāca ne prātā, cik apjukusi viņa ir.

I never realized she was so undone.

Blue Oyster Cult, ".Debbie Denise" Lyrics by Patti Smith

Robina bija aizmirsusi Straikam doto solījumu nepalikt ārā pēc tumsas iestāšanās. Viņa pat nemanīja, ka saule jau norietējusi, līdz attapās, ka garām slīd automašīnu uguņi un veikalu vitrīnas ir izgaismotas. Platīna šodien bija mainījusi ierasto dienaskārtību. Citkārt viņa joprojām dejotu striptīzklubā puskaila, mielojot svešu vīriešu acis, nevis soļotu pa ielu, ģērbusies džinsos un bārkstainā zamšādas jakā, ar augstpapēžu zābaciņiem kājās. Droši vien bija samainījusies ar kādu kolēģi, bet tik un tā drīz atradīsies pilnīgā drošībā un virpuļos ap stieni, tāpēc radās jautājums: kur šo nakti lai pavada Robina?

Mēteļa kabatā visu dienu bija vibrējis mobilais. Metjū bija atsūtījis vairāk nekā trīsdesmit īsziņas.

Mums jāizrunājas.

Piezvani man, lūdzu.

Robina, mēs netiksim skaidrībā, ja tu ar mani nerunāsi.

Dienai ritot, Robina turpināja klusēt, un Metjū mēģināja viņu sazvanīt. Pēc tam īsziņu tonis mainījās.

Robina, tu zini, ka es tevi mīlu.

Es nožēloju notikušo. Gribētu to mainīt, bet nevaru.

Es mīlu vienīgi tevi, Robina. Vienmēr esmu mīlējis un

vienmēr mīlēšu.

Viņa nebija atbildējusi ne uz īsziņām, ne zvaniem un nebija zvanījusi pati. Zināja tikai to, ka nespēj atgriezties dzīvoklī -šovakar ne. Viņai nebija ne jausmas, kas notiks rīt vai parīt. Viņa bija izsalkusi, pārgurusi un savāda stinguma pārņemta.

Vēlā pēcpusdienā gandrīz tikpat apnicīgs kļuva arī Straiks.

Kur tu esi? Piezvani, lūdzu.

Robina atbildēja ar īsziņu, jo runāt negribēja pat ar Straiku.

Nevaru runāt. Platīna nav darbā.

Robina un Straiks vienmēr bija saglabājuši zināmu emocionālu distanci, un viņa baidījās, ka tad, ja Straiks pateiks kādu līdzcietīgu vārdu, viņa apraudāsies, izrādīdama vājumu, kas taču nepavisam nepiedienētu Straika asistentei. Tagad, kad detektīvbirojam tikpat kā nebija darba un Robinu apdraudēja ļaundaris, kurš bija atsūtījis nocirsto kāju, viņa neparko nedrīkstēja sagādāt vēl vienu iemeslu, kura dēļ Straiks varētu sūtīt viņu mājās.

Robinas atbilde nebija Straiku nomierinājusi.

Piezvani man tūlīt pat!

Robina ignorēja arī šo ziņu, klusībā aizbildinādamās: viņa taču varēja to nesaņemt, ja tobrīd atrastos metrostacijā. Signāls tiešām pazuda, kad brīdi vēlāk viņa kopā ar Platīnu brauca atpakaļ uz Totnemkortroudu. Izgājusi no stacijas, Robina ieraudzīja vēl vienu neatbildētu zvanu no Straika un jaunu īsziņu no Metjū.

Man jāzina, vai šovakar nāksi mājās. Ļoti raizējos par tevi.

Atraksti vismaz, ka esi dzīva, neko vairāk es neprasu.

"Ak, nu neglaimo sev!” Robina nomurmināja. “Varētu nodomāt, ka tevis dēļ es varētu izdarīt pašnāvību!”

Spearmint Rhino nojumes gaismā viņai garām pagāja patukls, uzvalkā ģērbies vīrietis, kurš likās savādi pazīstams. Tas bija Divreizis. Robinai šķita, ka viņš pašapmierināti pavīpsnā.

Vai viņš grasījās iet iekšā klubā, lai paskatītos, kā mīļākā izklaidē citus vīriešus? Vai viņu uzbudināja paša seksuālās dzīves dokumentēšana? Kāda īsti bija viņa perversija?

Robina novērsās. Vajadzēja izlemt, kur lai pārlaiž nakti. Tumšā durvju ailā aptuveni simt metru attālumā liela auguma vīrs flīsa micē strīdējās ar kādu pa telefonu.

Platīna bija nozudusi, atņemot Robinai mērķi. Kur lai pārnakšņo? Kamēr viņa tā stāvēja un nespēja izlemt, garām gāja puišu bariņš, un viens tīši uzgrūdās viņas ceļasomai. Gaisā novirmoja dezodorants Lynx un alus dvaka.

“Zaķīt, vai tev tajā somā vešiņa?”

Robina apjēdza, ka stāv pie striptlzkluba. Viņa automātiski pagriezās uz Straika biroja pusi, un šajā mirklī iezvanījās mobilais. Viņa nedomādama atbildēja.

"Kur tu, ellē, esi?” pie auss atskanēja Straika dusmīgā balss.

Robina nepaguva nopriecāties par to, ka zvanītājs nav Metjū, kad Straiks jau turpināja: “Es tev zvanu visu dienu! Kur tu esi?"

“Totnemkortroudā,” viņa atbildēja, steigšus iedama prom no puišiem, kuri joprojām sacentās asprātībā. “Platīna nupat iegāja klubā, un Divreizis...”

“Vai es tev neteicu, lai tu nestaigā apkārt pa tumsu?”

“Iela ir labi apgaismota.”

Robina centās atcerēties, vai kaut kur tuvumā nav manījusi kādu Travelodge viesnīcu. Vajadzēja atrast tīru un lētu pajumti. Lētu tāpēc, ka maksāt viņa varēja tikai no konta, kas bija kopīgs abiem ar Metjū, un bija apņēmusies netērēt vairāk, nekā ir tajā iemaksājusi.

“Tev viss kārtībā?” Straiks jautāja jau laipnāk.

Robinai kaklā iestrēga kamols.

"Protams,” viņa atbildēja, cik moži vien spēdama, cenzdamās būt profesionāla un lietišķa asistente tāda, kāda vajadzīga Straikam.

“Es vēl esmu birojā,” viņš teica. “Tu saki, ka esi tepat Totnemkortroudā?”

"Man jāiet, atvaino,” Robina saspringti un salti attrauca un beidza sarunu.

Viņa bija spiesta to beigt, lai neapraudātos. Straiks acīmredzot tūdaļ būtu ierosinājis satikties, un, ja abi tiešām satiktos, Robina izstāstītu viņam visu, taču to nedrīkstēja pieļaut.

Pār vaigiem pēkšņi sāka plūst asaras. Robinai vairs nebija neviena cita. Lūk, tā! Beidzot viņa bija atzinusies pati sev. Visi, ar kuriem kopā viņa vakariņoja nedēļas nogalēs vai skatījās regbija mačus, bija Metjū draugi, Metjū kolēģi, Metjū studiju biedri. Robinai pašai nebija neviena cita kā tikai Straiks.

"Ak Dievs,” viņa nočukstēja, slaucīdama acis un degunu mēteļa piedurknē.

“Kas tev noticis, sirsniņ?” no vārtrūmes uzsauca bezzobains klaidonis.

Robina pati nesaprata, kāpēc iegājusi “Totnemā”. Bet, nūjā -šeit viņu pazina bārmeņi, viņa zināja, kur atrodas dāmistaba, un šo pabu nekad nebija apmeklējis Metjū. Gribējās tikai atrast klusu stūrīti, kur varētu apsēsties un mobilajā pameklēt lētu viesnīcu. Turklāt ļoti gribējās iedzert, un tas viņai nepavisam nebija raksturīgi. Tualetē noskalojusi seju ar aukstu ūdeni, Robina pie bāra paņēma glāzi sarkanvīna, aiznesa to pie galdiņa un ieskatījās mobilajā. Atkal bija zvanījis Straiks.

Vīrieši pie bāra letes atskatījās uz viņu. Robina apzinājās, kādu iespaidu rada, sēdēdama te viena un noraudājusies, ar ceļasomu blakus. Taču tur neko nevarēja darīt. Viņa ierakstīja mobilā meklētājā “Travelodge pie Totnemkortroudas” un gaidīja rezultātus, dzerdama vīnu ātrāk, nekā nāktu par labu tukšā dūšā. Ne brokastu, ne pusdienu: tikai paciņa čipsu un ābols studentu kafejnīcā, kur Platīna bija sēdējusi un lasījusi savas grāmatas.

Viena Travelodge viesnīca atradās Haiholbornā. Derēs. Robina drusku nomierinājās, jo tagad zināja, kur pārnakšņos. Vairīdamās sastapt svešo vīriešu skatienus, viņa aizgāja pie bāra paņemt otru glāzi vīna. Pēkšņi ienāca prātā, ka varbūt derētu piezvanīt mātei, taču no šīs domas atkal uzmācās raudiens. Šobrīd viņa nespētu paciest Lindas mīļumu un vilšanos.

Pabā bija ienācis liela auguma vīrietis flīsa micē, taču Robina cītīgi skatījās tikai uz savu naudas atlikumu un vīna glāzi, lai nedotu lūrētājiem pie bāra ne mazāko iemeslu domāt, ka viņa vēlas, lai kāds no tiem viņai piebiedrojas.

Dzerot otro glāzi, viņa pamazām nomierinājās. Atcerējās, kā Straiks šajā pašā pabā bija piedzēries tik pamatīgi, ka knapi spēja paiet. Tā bija arī vienīgā reize, kad viņš kaut ko pateica par savu personisko dzīvi. Varbūt tieši tāpēc bija gribējies nākt uz šejieni, Robina nodomāja, raudzīdamās griestos uz kupola krāsaino vitrāžu. Uz šejieni cilvēks nāk iedzert, kad uzzina, ka mīļotais kļuvis neuzticīgs.

“Jūs esat viena?” jautāja vīrieša balss.

“Es kādu gaidu,” viņa atbildēja.

Pacēlusi skatienu, Robina mazliet miglaini ieraudzīja stiegrainu blondīnu ar bāli zilām acīm un saprata, ka viņš nav noticējis teiktajam.

“Vai drīkstu gaidīt kopā ar jums?”

“Ne sūda tu nedrīksti,” attrauca cita, pazīstama balss.

Bija ieradies Straiks, liels un drūms. Viņš nikni blenza uz svešinieku, un tas sapīcis atgriezās pie bāra letes un saviem draugiem.

“Ko tu te dari?” Robina vaicāja un pārsteigta juta, ka pēc abām vīna glāzēm pinas mēle.

“Meklēju tevi,” Straiks atbildēja.

“Kā tu zināji, kur...”

“Es esmu detektīvs. Cik šitādas tu esi izdzērusi?” viņš noprasīja, raudzīdamies uz vīna glāzi.

“Tikai vienu,” viņa sameloja, tāpēc Straiks devās pie bāra, lai paņemtu vēl vienu glāzi vīna viņai un pinti Doom Bar sev. Kamēr viņš runāja ar bārmeni, pa durvīm neuzkrītoši izgāja liela auguma vīrietis flīsa micē, taču Straiku tobrīd vairāk interesēja blondīns, kurš joprojām vēroja Robinu un likās mierā tikai tad, kad Straiks aiznesa dzeramos pie galda un apsēdās viņai pretim. “Kas notiek?”

“Nekas.”

“Nepūt pilītes. Tu izskaties galīgi beigta.”

“Nu,” Robina iedzēra krietnu malku vīna, “uzskati, ka esi mani uzmundrinājis.”

Straiks īsi iesmējās.

“Kāpēc tev līdzi ceļasoma?” Viņa neatbildēja. “Kur palicis tavs saderināšanās gredzens?”

Robina pavēra muti, lai atbildētu, bet vārdi noslāpa, jo nodevīgi uzmācās raudiens. Pēc īsas iekšējas cīņas un vēl viena vīna malka viņa atteica:

“Es vairs neesmu saderinājusies.”

“Kāpēc?”

“Amizanti, ka to jautā tieši tu.”

Es esmu piedzērusies, viņa nodomāja, it kā raudzītos uz sevi no malas. Nē, nudien! Esmu piedzērusies no divarpus glāzēm viņa. Tas no neēšanas un negulēšanas.

"Kāpēc amizanti?” Straiks neizpratnē jautāja.

“Mēs nerunājām par privātām... tu nerunā par privātām lietām.”

“Cik atceros, es izkratīju tev sirdi šajā pašā pabā.”

“Vienu reizi,” Robina attrauca.

Pēc viņas sasārtušajiem vaigiem un šļupstošās valodas Straiks noprata, ka šī vis nav tikai otrā vīna glāze. Uzjautrināts un bažīgs vienlaikus, viņš sacīja:

“Manuprāt, tev derētu paēst.”

“Taisni to pašu es teicu tev,” Robina atsaucās, “tovakar, kad tu biji... un mēs gājām ēst kebabu... bet es,” viņa ar cieņu paziņoja, “negribu kebabu.”

“Mēs, starp citu, atrodamies Londonā. Tāpēc kebaba vietā droši vien izdosies atrast kaut ko citu.”

“Man garšo čipsi,” Robina teica, un Straiks gāja pēc čipsiem.

“Kas notiek?” atgriezies viņš atkārtoja savu jautājumu. Pāris sekunžu vērojis, kā Robina pūlas atvērt čipsu paku, viņš to atņēma un atvēra pats.

“Nekas. Es pārnakšņošu viesnīcā Travelodge, tas ari viss.”

" Travelodge’.’

“Jā. Viena ir... tepat...”

Robina ieskatījās telefona tumšajā ekrānā un atskārta, ka iepriekšējā vakarā aizmirsusi to uzlādēt.

“Neatceros, kur tā ir,” viņa sacīja. “Vienkārši liec man mieru, viss ir labi,” viņa piebilda, ceļasomā meklēdama kaut ko tādu, kur varētu nošņaukt degunu.

“Kā tad,” Straiks drūmi noteica. “Tagad, kad esmu tevi redzējis, man par to nav nekādu šaubu.”

“Man nekas nekaiš!” Robina dedzīgi iesaucās. “Rit būšu darbā kā parasti, tu redzēsi.”

“Tu domā, ka es gāju tevi meklēt tāpēc, ka bažījos par darbu?”

“Neesi tik iejūtīgs!” viņa novaidējās un paslēpa seju papīra mutautos. “Es nevaru to izturēt! Esi normāls!”

“Ko nozīmē “normāls”?” viņš samulsis jautāja.

“N-nīgrs un nekonu... nekomuni..."

“Tu gribi par kaut ko parunāties?”

“Ne par ko īpašu,” viņa meloja. “Vienkārši... jāpaliek profesijas robežās...”

“Kas noticis starp tevi un Metjū?”

“Kas notiek starp tevi un Elīnu?” viņa atsvieda.

“Kāda tam nozīme?” Straiks nesaprata.

“Tāda pati,” Robina mīklaini attrauca un iztukšoja savu trešo glāzi. “Es vēlētos vēl vienu...”

“Šoreiz tu dzersi kokakolu.”

Gaidīdama Straiku, viņa skatījās griestos. Tie bija apgleznoti ar teatrālām ainām: Niks Pamatiņš laumu ielenkumā draiskojās ar laumu karalieni Titāniju.

“Ar Elinu viss ir labi,” Straiks teica, atgriezies pie galda, jo bija nolēmis, ka neliela privātas informācijas deva būs vislabākais līdzeklis, kā panākt, lai Robina sāk stāstīt par savām problēmām. “Viss rit klusi un mierīgi, un tas man ir pa prātam. Viņa negrib, lai man pārāk pieķeras viņas mazā meitiņa. Laulības šķiršana ir bijusi smaga.”

"Ak tā,” Robina nomurmināja, skatīdamās uz viņu pār glāzes malu. “Kā jūs iepazināties?”

“Ar Niķa un Ilsas starpniecību.”

“Cik sen viņi pazīst Elīnu?”

“Vispār nepazīst. Viņi rīkoja svinības, un Elīna atnāca līdzi savam brālim. Viņš ir ārsts, Niķa kolēģis. Tajās viesībās viņi redzēja Elīnu pirmo reizi.”

“Ak tā,” Robina atkārtoja.

Viņa uz brīdi bija piemirsusi savas nedienas, visu uzmanību veltīdama šim skopajam ieskatam Straika privātajā pasaulē. Cik ikdienišķi, cik banāli! Ballītē pamanījis skaistu blondīni un uzsācis sarunu! Straiks patika sievietēm visus šos mēnešus strādādama viņa birojā, Robina bija to pamazām atskārtusi, lai gan pašā sākumā nebija izpratusi šo pievilcību. Straiks tik stipri atšķīrās no Metjū.

“Vai llsai patīk Elīna?” viņa jautāja.

Straiku pārsteidza šāds asredzības uzplaiksnījums.

“Hm... jā, domāju gan,” viņš meloja.

Robina iedzēra kokakolu.

“Tā,” Straiks noteica, ar grūtībām apvaldīdams ziņkārību, “tagad tava kārta.”

“Mēs izšķīrāmies,” viņa sacīja.

Straiks labi pārzināja pratināšanas tehniku, tāpēc klusēja, un apmēram pēc minūtes šis paņēmiens attaisnojās.

“Viņš... man kaut ko pateica. Vakar vakarā.”

Straiks gaidīja.

“Un nu mēs vairs nevaram turpināt. Tas bija par daudz.”

Robina bija bāla un savaldīga, taču Straiks gandrīz fiziski sajuta sāpes, kas slēpās aiz šiem vārdiem. Un joprojām gaidīja.

“Viņš ir pārgulējis ar citu,” Robina sacīja smalkā, aizžņaugtā balsī.

Iestājās pauze. Viņa paņēma čipsu paku, secināja, ka tā ir tukša, un nometa to atpakaļ uz galda.

"Draņķīgi,” Straiks noteica.

Viņš jutās pārsteigts: ne tāpēc, ka Metjū pārgulējis ar citu sievieti, bet gan tāpēc, ka tajā atzinies. Tiekoties ar izskatīgo jauno finansistu, Straikam bija radies iespaids, ka šis cilvēks prot ērti iekārtoties dzīvē, kā arī, ja nepieciešams, sašķirot un risināt problēmas atbilstoši to svarīgumam.

“Un ne jau tikai vienu reizi,” Robina tikpat saspringti turpināja. “Bet gan mēnešiem ilgi. Ar kādu, kuru pazīstam mēs abi. Ar Sāru Šedloku. Viņa veco draudzeni no universitātes laikiem.”

“Jēziņ!” Straikam paspruka pār lūpām. “Man žēl.”

Viņam tiešām bija neliekuļoti žēl par to, ka Robinai jācieš tādas mokas. Tomēr šis atklājums modināja arī kādas citas jūtas, kuras viņš parasti turēja stingros grožos, uzskatīdams par aplamām un bīstamām, un kuras tagad uzvirmoja, pārbaudot savus spēkus un spītējot savaldības grožiem.

Izbeidz muļķoties, viņš sevi apsauca. Tas nemūžam nedrīkst notikt. Tas neglābjami sabojātu pilnīgi visu.

“Kāpēc viņš tev to izstāstīja?”

Robina neatbildēja, taču Straika jautājums lika atcerēties vakarējo ainu drausmīgā spilgtumā.

Gaišos toņos ieturētā dzīvojamā istaba bija daudz par mazu diviem cilvēkiem, kurus sagrābis tāds niknums. No Jorkšīras viņi bija atbraukuši ar lendroveru, kuru Metjū nemaz nebija gribējis pieņemt. Kaut kur pa ceļam aizkaitinātais Metjū paziņoja: tas esot tikai laika jautājums, kad Straiks sākšot piecirst Robinai, un vēl vairāk viņam esot aizdomas, ka Robinai nebūs nekādu iebildumu.

“Viņš ir mans draugs un nekas vairāk!” Robina uzkliedza Metjū, stāvēdama mājās pie lētā dīvāna; neizkravātās ceļasomas bija pamestas priekšnamā. “Kā tu uzdrošinies apgalvot, ka mani uzbudina tas, ka viņa kāja ir...”

“Tu esi vienkārši nenormāli naiva!” Metjū kliedza pretī. “Tavs draugs viņš būs līdz tam brīdim, kad mēģinās ievilkt tevi gultā, Robin...”

"Pēc kā tu spried? Varbūt pats gaidi izdevību piecirst kādai kolēģei?”

“Velns parāvis, skaidrs, ka ne, toties tu esi tādā starā par savu Straiku! Viņš ir vīrietis, un birojā jūs esat divi vien...”

“Viņš ir mans draugs, tāpat kā tu esi draugos ar Sāru Šedloku, bet tu taču nekad neesi...”

Viņa izlasīja to Metjū sejā. Tajā pavīdēja tāda izteiksme, kādu viņa nebija redzējusi vēl nekad. Šķita, ka vainas apziņa tīri fiziski pārslīd pār augstajiem vaigukauliem, spēcīgo zodu, brūnajām acīm, ko viņa dievinājusi gadiem ilgi.

“...tu tomēr esi...?” viņas balsī pēkšņi ieskanējās jautājums.

Tu esi?

Metjū vilcinājās pārāk ilgi.

“Nē,” viņš atbildēja ar piespiešanos, it kā apturēta filma turpinātos ar rāvienu. "Skaidrs, ka n...”

“Tu esi," Robina noteica. “Tu esi ar viņu gulējis.”

Tas viņam bija rakstīts uz pieres. Metjū neticēja vīrieša un sievietes draudzībai, jo pats nekad tādu nebija piedzīvojis. Viņi ar Sāru bija pārgulējuši.

“Kad?” Robina jautāja. “Taču ne jau... vai tas bija toreiz?”

Robina saprata: tik vārgi protestē vīrietis, kurš apzinās, ka ir zaudējis, un pat ir gribējis zaudēt. Tieši tas vajāja Robinu visu nakti un visu dienu: savā veidā Metjū bija gribējis, lai Robina to uzzina.

Viņas savādais miers, drīzāk pārsteiguma pilns nekā apsūdzošs, pamudināja Metjū izstāstīt visu. Jā, tas esot noticis toreiz. Viņš to šausmīgi pārdzīvojot, esot pārdzīvojis no sākta gala, taču viņiem ar Robinu toreiz neesot bijis intīmu attiecību, un kādu vakaru Sāra esot viņu mierinājusi, un, nūjā, viņš zaudējis sajēgu...

“Viņa tevi mierināja?” Robina bija atkārtojusi. Un tad beidzot bija uzliesmojis niknums, izraudams viņu no apstulbuma un neticības stinguma. “Viņa mierināja tevi?"

“Nu vai zini, tas bija grūts laiks arī man!” Metjū bija uzkliedzis.

Straiks noskatījās, kā Robina neapzināti purina galvu, lai aiz-gainītu atmiņas, taču vaigi viņai bija piesārtuši un acis mirdzēja atkal.

“Ko tu teici?” viņa jautāja, kā mozdamās no miega.

“Es jautāju, kāpēc viņš tev izstāstīja.”

“Nezinu. Mēs strīdējāmies. Viņš domā...” Robina dziļi ievilka elpu. Tukšā dūšā izdzērusi gandrīz veselu pudeli vīna, viņa bija gatava sacensties atklātībā ar Metjū. “Viņš netic, ka mēs ar tevi esam tikai draugi.”

Straiku tas nepārsteidza. Aizdomas viņš bija saredzējis katrā skatienā, ko Metjū jebkad viņam veltījis, nedrošību bija saklausījis katrā nīgrā piezīmē, kas tika adresēta viņam.

“Tāpēc,” Robina stomīgi turpināja, “es norādīju, ka mēs tiešām esam tikai draugi un ka viņam pašam ir platoniska draudzene vecā labā Sāra Šedloka. Un tad nu viss nāca gaismā. Viņiem ar Sāru ir bijis romāns universitātē, kamēr es... kamēr es dzīvoju mājās.”

“Tik sen?” Straiks jautāja.

“Tu uzskati, ka man nav jāuztraucas, jo tas ir noticis pirms septiņiem gadiem?” Robina noprasīja. “Kaut gan visus šos gadus viņš ir melojis un mēs pastāvīgi tiekamies ar Sāru?”

“Es tikai nobrīnījos,” Straiks rāmi atbildēja, vairīdamies no ķīviņa, "ka viņš ir atzinies pēc tik ilga laika.”

“Ak tā,” Robina sacīja. “Nu... viņam bija kauns. Tāpēc, ka tas ir noticis tieši tajā laikposmā.”

“Universitātē?” Straiks īsti nesaprata.

“Tūlīt pēc tam, kad es pametu universitāti,” Robina teica.

“Ahā,” Straiks joprojām nesaprata.

Abi nekad nebija runājuši par to, kas licis Robinai pamest psiholoģijas studijas un atgriezties Mesemā.

Robina nebija grasījusies stāstīt par to Straikam, taču šova-kar visas apņemšanās dreifēja mazajā alkohola jūrā uz izsalkuma un pārguruma fona. Kāpēc gan neizstāstīt viņam? Bez šīs informācijas viņš nesaskatīs pilnīgu ainu un nevarēs dot padomu, kā lai viņa tagad rīkojas. Robina miglaini apjauta, ka paļaujas uz Straika palīdzību. Vai nu viņai tas patika, vai ne -un vai Straikam tas patika vai ne Straiks Londonā bija viņas labākais draugs. Robina pirmo reizi ieskatījās acīs šai patiesībai. Alkohols uzmundrināja un padarīja skatienu skaidrāku. Mēdz taču sacīt in vino veritas, vīnā ir patiesība, vai ne? Straiks to noteikti zināja. Viņam piemita ērmots paradums reizumis citēt latīņu frāzes.

“Es negribēju pamest universitāti,” Robina lēni ierunājās, galvai nedaudz reibstot, “taču kaut kas notika, un pēc tam man radās problēmas...”

Nē, tas nekur nederēja. Jo neko neizskaidroja.

“Es gāju mājās no draudzenes kopmītnēm,” viņa sacīja. “Nebija tik vēls... tikai ap astoņiem vakarā... bet vietējās ziņās jau bija... izskanējis brīdinājums par viņu...”

Arī tas nederēja. Pārāk daudz detaļu. Vajadzēja kailu fakta konstatāciju, nevis garu un plašu izklāstu, kādu viņa bija sniegusi tiesā.

Robina dziļi ievilka elpu, ieskatījās Straikam acīs un ieraudzīja mostošos atskārsmi. Tūdaļ kļuva vieglāk tātad sīki paskaidrojumi būs lieki.

“Lūdzu, vai tu neatnestu vēl čipsus?”

Atgriezies no bāra, Straiks klusēdams sniedza viņai čipsu paku. Robinai nepatika viņa sejas izteiksme.

“Tu tikai nesāc domāt... tas pilnīgi neko nemaina!” viņa izmisīgi iesaucās. “Tās bija divdesmit minūtes no manas dzīves. Tas ar mani notika. Bet tā neesmu es! Tas mani nedefinē\”

Straiks nojauta, ka šīs frāzes viņa ir apguvusi kaut kāda veida psihoterapijā. Viņš daudzreiz bija izvaicājis izvarošanas upurus. Un zināja, kādi vārdi tiek iemācīti sievietēm, lai viņas spētu apjēgt neaptveramo. Tagad par Robinu kļuva skaidrs daudz kas. Piemēram, ilgstošā lojalitāte pret Metjū uzticamo zēnu no dzimtās puses.

Savukārt apskurbusī Robina saskatīja Straika klusēšanā to, no kā bija baidījusies visvairāk: attieksmes maiņu. Viņa vairs nav līdzvērtīga. Viņa ir upuris.

"Tas neko nemaina!” viņa nikni atkārtoja. “Es joprojām esmu tā pati!”

"To es zinu,” Straiks teica, “tomēr tu esi pārcietusi kaut ko šausmīgu.”

“Nūjā... tas bija...” viņa murmināja, mazliet nomierinājusies. Taču tūdaļ uzšvirkstēja atkal: “Viņu saņēma ciet, pateicoties manai liecībai! Es ievēroju dažas pazīmes, kamēr... Viņam zem auss bija balts plankums to sauc par vitiligo un vienas acs zīlīte paplašināta un kā sastingusi.”

Tagad Robina bērtin bēra vārdus, reizē kāri tukšodama trešo čipsu paku.

“Viņš mēģināja mani nožņaugt; es atslābināju muskuļus un izlikos par beigtu, un viņš metās bēgt. Iepriekš ar to pašu masku uz sejas bija uzbrucis divām citām meitenēm, bet ne viena, ne otra nespēja nosaukt policijai nekādas pazīmes. Viņu notiesāja uz manas liecības pamata.”

“Tas mani nepārsteidz,” Straiks sacīja.

Šī atbilde Robinu gandarīja. Bridi abi sēdēja klusēdami, kamēr viņa novicoja visus čipsus.

“Bet pēc tam es vairs nespēju iziet no savas istabas,” viņa turpināja, it kā pauzes nebūtu bijis. “Beigu beigās universitātes vadība nosūtīja mani uz mājām. Sākumā tikai uz vienu semestri, bet es... es vairs neatgriezos.”

Robina apdomāja šo faktu, skatīdamās kaut kur tukšumā. Metjū bija mudinājis viņu palikt mājās. Lai pārietu agorafobija, vajadzēja vairāk nekā gadu, un tad Robina sāka apciemot Metjū Bātas Universitātē; abi rokrokā klejoja gar kaļķakmens mūra ēkām, gar Karaliskā pusloka nebeidzamo namu rindu, pa Eivo-nas krasta alejām. Ikreiz, kad abi devās izklaidēties kopā ar Metjū draugiem, to vidū bija ari Sāra Šedloka, kura aizvilkdamās smējās par Metjū jokiem, pieskārās viņa delmam, pastāvīgi atsāka sarunas par to, cik brīnišķīgi viņi visi pavadījuši laiku, kamēr klāt nav bijis Robinas, šis apnicīgās draudzenes no laukiem...

Viņa mani mierināja. Nu vai zini, tas bija grūts laiks ari man!

“Nu tad tā,” Straiks sacīja. “Mums jāatrod vieta, kur tev pārnakšņot.”

“Es iešu uz Travel.”

“Neiesi vis.”

Viņš negribēja, lai Robina apmetas tur, kur pa gaiteņiem var klaiņot kaut kādi anonīmi ļaudis un jebkurš var ienākt ari no ielas. Varbūt tā jau bija paranoja tomēr viņš gribēja, lai Robina pavada nakti tur, kur nenotiek trokšņainas vecmeitu ballītes un meiču spiedzieni nevar apslāpēt izmisuma kliedzienu kādā citā istabā.

"Es varētu pārnakšņot birojā.” Robina sagrīļojās, mēģinādama piecelties; Straiks satvēra viņu aiz delma. “Ja tev vēl ir tā saliekamā...”

“Tu nenakšņosi birojā,” viņš noteica. “Es zinu vienu labu vietu. Tur apmetās mana tante un tēvocis, kad bija atbraukuši noskatīties “Peļu slazdu”. Dod šurp to savu somu.”

Jau agrāk viņš reiz bija aplicis roku Robinai ap pleciem, taču pavisam citādā situācijā izmantodams Robinu par atbalstu. Šoreiz taisni noiet nespēja viņa. Straiks cieši turēja viņu ap vidukli, kad abi atstāja pabu.

“Metjū tas nepatiktu,” viņa iedama nomurmināja.

Straiks klusēja. Par spīti visam dzirdētajam, viņš atšķirībā no Robinas nejutās pārliecināts, ka viņas attiecības ar Metjū ir beigušās. Abi bija kopā deviņus gadus, un Mesemā gaidīja kāzu kleita. Straiks bija sargājies izteikt nosodošas piezīmes, ko Robina varētu atkārtot savam bijušajam līgavainim, kad strīdi neizbēgami uzliesmos no jauna, jo vienā naktī nav iespējams saraut saites, kas pastāvējušas deviņus gadus. Viņš savaldījās, saudzēdams Robinu, nevis sevi. Viņam nebija bail no Metjū.

“Kas tas bija par vīrieti?” Robina miegaini iejautājās, kad abi klusēdami bija nosoļojuši simt metru.

“Kāds vīrietis?”

“Nu tas, šorīt... man likās, tas varētu būt tas kurjers... šausmīgi nobijos.”

“Ā... tas ir Urķis. Vecs draugs.”

"Viņš ir baismīgs.”

“Urķis nemūžam nedarītu tev pāri,” Straiks mierināja. Un padomājis piebilda: “Tikai nekad neatstāj viņu birojā vienu.”

"Kāpēc?”

“Nospers visu, kas nav piesiets. Viņš neko nedara par velti.”

"Kur jūs iepazināties?”

Stāsts par Urķi un Lēdu turpinājās visu ceļu līdz pat Fritstrī-tai, kur rindojās klusas dzīvojamās mājas, izstarodamas cienīgumu un kārtīgumu.

“Šeit?” Robina, pavērusi muti, skatījās augšup uz viesnīcas Hazlitt’s fasādi. “Šeit es nevaru palikt tas būs dārgi!”

“Es izmaksāju,” Straiks paziņoja. “Uzlūko to kā šīgada prēmiju. Bez iebildumiem,” viņš piemetināja, kad durvis atvēra smaidīgs jauneklis un pakāpās sānis, lai ielaistu viņus iekšā. “Tā ir mana vaina, ka tev nepieciešama droša apmešanās vieta.”

Vestibils ar koka paneļiem pie sienām bija omulīgs un mājīgs. Ieejas durvis bija tikai vienas, un tās nevarēja atvērt no ārpuses.

Iedevis jauneklim kredītkarti, Straiks pavadīja grīļīgo Robinu līdz kāpnēm.

“Priekšpusdienu rīt vari paņemt brīvu, ja...”

“Būšu klāt deviņos,” Robina atteica. “Kormoran, paldies par... par...”

“Nav par ko. Arlabunakti!”

Aizvēris Hazlitt’s durvis, Straiks devās prom pa kluso Frit-strītu, rokas sabāzis kabatās, iegrimis domās.

Viņa bija izvarota un pamesta kā līķis. Kaut kas traks.

Pirms astoņām dienām kaut kāds nelietis bija piegādājis viņai nocirstu sievietes kāju, un viņa nebija bildusi ne pušplēsta vārda par savu pagātni, nebija lūgusi īpašas brīvdienas, nekādā veidā nebija atkāpusies no absolūtā profesionālisma, ar kādu ik rītu ieradās birojā. Un Straiks, nenieka nezinādams par Robinas pārdzīvoto, bija sagādājis viņai vislabāko trauksmes breloku, uzstājis, lai viņa pa tumsu neiet ārā, regulāri sazinājies ar viņu visas darba dienas laikā...

Tajā mirklī, kad Straiks apjēdza, ka nevis iet uz Denmark-strītas pusi, bet gan attālinās no tās, divdesmit metrus tālāk viņš pamanīja Soho laukuma stūrī stāvam vīrieti ar flīsa mici galvā. Dzintarainā cigaretes oglīte strauji nozuda, jo vīrietis pagriezās un strauji devās prom.

Ei, puis!

Straika sauciens atbalsojās klusajā laukumā; viņš paātrināja gaitu. Vīrietis neatskatījies metās skriet.

"Ē! Pagaidi!”

Skriet sāka arī Straiks, celim iesāpoties katrā solī. Svešinieks vienu reizi atskatījās, tad spēji nogriezās pa kreisi, un Straiks dzinās pakaļ, cik jaudas. Nonācis Kārlailstrītā, viņš piemiegtām acīm nopētīja ļaužu pūliti pie paba Toucan, prātodams, vai svešinieks varējis iejukt drūzmā. Viņš aizelsies paskrēja garām paba apmeklētājiem, apstājās Dīnstrītas stūri un lēni griezās riņķi, ar skatienu meklēdams bēgli. No šī stūra varēja nogriezties pa kreisi, pa labi vai ari iet tālāk pa Kārlailstrītu, un visos šajos virzienos pietika durvju aiļu un pagrabu, kur būtu varējis paslēpties vīrietis flīsa micē ja vien nebija apturējis garāmbraucošu taksometru.

“Maucība!” Straiks nopurpināja. Kājas stumbenis sāpīgi berzās pret protēzi. Palicis bija tikai aptuvens iespaids par lielu, plecīgu vīrieti tumšā jakā un cepurē, un aizdomas pastiprināja tas, ka svešais, izdzirdis saucienu, bija meties skriet, pirms Straiks paguva pajautāt, cik pulkstenis, palūgt šķiltavas vai paprasīt ceļu.

Uz labu laimi viņš devās uz priekšu pa Dīnstrltu. Garām abos virzienos šalca satiksme. Gandrīz veselu stundu Straiks klīda apkārt, ieskatīdamies tumšās durvju ejās un pagrabu šahtās. Viņš apzinājās, ka tas ir gandrīz bezcerīgi, tomēr, ja -ja viņiem bija sekojis tas pats cilvēks, kurš atsūtījis kāju, tad tas patiešām bija pilnīgi pārdrošs maitasgabals, kuru Straika nesekmīgā pakaļdzīšanās nenobiedēs un nepiespiedis likt mieru Robinai.

Bezpajumtnieki no saviem guļammaisiem pikti lūrēja uz Straiku, kad viņš piegāja tiem tuvāk, nekā pilsētnieki parasti uzdrīkstējās; divas reizes viņš iztramdīja kaķus, kas bija slēpušies aiz atkritumu tvertnēm, taču no vīrieša ar flīsa mici nekur nebija ne vēsts.

21

...atskanēja nolādētais zvans,

Un es zināju, ko zināju un negribēju zināt.

...the damn call came,

And l knew what I knew and didn’t want to know.

Blue Oyster Cult, “Live for Me”

Nākamajā dienā Robina pamodās ar sāpošu galvu un ar smagumu pakrūtē. īsajā brītiņā, ko prasīja pagriešanās uz sāna tīrajos, baltajos spilvenos, pār viņu kā lavīna nogruva iepriekšējā vakara notikumi. Atglaudusi matus no sejas, viņa piecēlās sēdus un paskatījās apkārt. Starp kokā grieztajiem baldahīna balstiem neskaidrās aprisēs vidēja telpa, ko skopi apgaismoja spožas gaismas strēle starp brokāta portjerām. Kad acis pierada pie zeltainā mijkrēšļa, viņa saskatīja portretu zeltītā ietvarā: tuklu kungu ar vaigubārdu. Šādās viesnīcās varēja par lielu naudu atpūsties no pilsētas kņadas, nevis izgulēt paģiras, kad steigā paķerta līdzi tikai soma ar pāris apģērba gabaliem.

Vai Straiks bija izmitinājis viņu šajā elegantajā, vecmodīgajā greznībā, lai aizlaikus sagatavotu nopietnajai sarunai, ko uzsāks šodien? Tu nepārprotami esi pārcietusi smagu emocionālu triecienu... manuprāt, būtu labi, ja tu kādu laiku nenāktu uz darbu.

Bija pieticis ar nepilnu pudeli slikta vīna, lai viņa izstāstītu Straikam visu. Klusi ievaidējusies, Robina atslīga spilvenos, ar delmiem aizsedza seju un padevīgi ļāvās atmiņām, kas bija atguvušas visu savu spēku tieši tagad, kad viņa jutās tik vārga un nelaimīga.

Izvarotājam galvā bija gorillas maska no gumijas. Ar vienu roku turēdams Robinu pie zemes, delmu ar visu svaru uzspiedis viņai uz kakla, uzbrucējs stāstīja, kā tūdaļ izvaros un nožņaugs viņu. Robinas smadzenes bija kā asinssarkans dobums, pilns ar brēcošu paniku, vīrieša plaukstas līdzīgi cilpai sažņaudzās ap viņas kaklu, un dzīvība bija atkarīga tikai un vienīgi no tā, vai viņa spēs izlikties par mirušu.

Pēc tam ritēja dienas un nedēļas, kuru laikā viņa jutās tā, it kā tiešām būtu nomirusi, iesprostota ķermenī, no kura ir pilnīgi atdalīta. Toreiz šķita, ka vienīgais veids, kā sevi pasargāt, ir nošķirt sevi no savas pašas miesas, noliegt saikni ar to. Pagāja ilgs laiks, līdz viņa jutās spējīga atkal pieņemt savu ķermeni.

Tiesas zālē uzbrucējs runāja klusi un lēnprātīgi, “jā, jūsu godība”, “nē, jūsu godība” neizteiksmīgs baltais vīrietis pusmūža gados, ar sārtu seju un baltu plankumu zem auss. Bālās, ūdeņainās acis mirkšķināja pārāk bieži; tās pašas acis, ko Robina bija redzējusi maskas spraugās.

Tas, ko šis vīrietis bija nodarījis Robinai, sadragāja viņas uzskatu par savu vietu pasaulē, pārvilka svītru studijām universitātē un aizdzina viņu atpakaļ uz Mesemu. Tas lika pārciest mokošu tiesas prāvu, kur jautājumu krustugunis traumēja gandrīz tikpat stipri kā izvarotāja uzbrukums, jo apsūdzētais aizbildinājās ar to, ka Robina pati aicinājusi viņu kāpņu telpā, lai nodarbotos ar seksu. Vairākus mēnešus pēc tam, kad šīs cimdotās rokas bija iznirušas no tumsas, aizžņaugušas viņai kaklu un ievilkušas viņu patrepē, Robina nebija spējusi paciest fiziskus pieskārienus, pat ne saudzīgus tuvinieku apskāvienus. Šis vīrietis bija aptraipījis viņas pirmo un vienīgo seksuālo pieredzi, tāpēc viņiem ar Metjū viss bija jāsāk no sākuma, ar bailēm un vainas apziņu katrā šī ceļa solī.

Robina piespieda delmus pie acīm, it kā censtos ar varu izdzēst to visu no prāta. Tagad viņa, protams, zināja, ka Metjū, kuru viņa uzskatījusi par nesavtīgu labestības un sapratnes iemiesojumu, tolaik savā studenta miteklī Bātā ir draiskojies pa gultu ar kailo Sāru, kamēr Robina Mesemā vientulīgi gulējusi gultā stundām ilgi, neko neredzošām acīm skatīdamās uz Destiny’s Child plakātu. Vienatnē ar sevi Hazlitt’s greznībā un klusumā, Robina pirmo reizi apsvēra jautājumu, vai Metjū būtu pametis viņu Sāras dēļ, ja viņai klātos labi un nebūtu notikusi tā nelaime, vai varbūt abi ar Metjū būtu izšķīrušies gluži dabiski, ja viņa būtu pabeigusi studijas.

Viņa nolaida rokas un atvēra acis. Tās šodien bija sausas; likās, visas asaras ir izraudātas. Metjū atzīšanās vairs neradīja svelošas sāpes. Robina tās juta kā trulu smeldzi; daudz skaudrāka bija panika par to, ka viņa varbūt ir sabojājusi savas darba izredzes. Kā viņa varēja būt tik dumja, lai izstāstītu Straikam par šo notikumu? Vai tad vēl arvien nebija sapratusi, kur noved godīgums un atklātība?

Gadu pēc izvarošanas, kad agorafobija bija pārvarēta, gandrīz atgūts normāls svars un Robina alka atgriezties pasaulē un atgūt zaudēto, viņa bija paudusi nenoteiktu interesi par “kaut ko saistītu” ar kriminālizmeklēšanas darbu. Bez akadēmiskā grāda, toties ar nesen sagrautu pašpaļāvību Robina nebija uzdrīkstējusies skaļi izteikt vēlēšanos kļūt par izmeklētāju. Un labi vien bija, jo pat pēc bikli paustās intereses par policijas darbam pietuvinātām jomām paziņas visi kā viens un pat māte, parasti tik saprotoša centās atrunāt viņu no šī nodoma. Šo jauno interesi, kas, viņuprāt, bija ļoti dīvaina, viņi uzskatīja par ieilgušas neveselības pazīmi, par simptomu, kurš liecina, ka viņa netiek pāri tam, kas ar viņu noticis.

Tas neatbilda patiesībai: šī vēlēšanās bija radusies ilgi pirms izvarošanas. Astoņu gadu vecumā Robina bija paziņojusi brāļiem, ka, izaugusi liela, ķers laupītājus, un izpelnījās negantas zobgalības tikai tāpēc vien, ka par meiteni un piedevām vēl māsu gluži vienkārši vajadzēja zoboties. Robina cerēja, ka brāļi smejas nevis tāpēc, ka apšauba viņas spējas, bet gan tāpēc, ka to diktē kaut kāds vīriešu solidaritātes instinkts; tomēr turpmāk viņa vairs nekad nepieminēja trim skaļajiem, pašpārliecinātajiem brāļiem savu interesi par detektīva darbu. Un nevienam neteica ari to, ka studē psiholoģiju, slepus paturēdama acīs darbu kriminālistikā.

Ceļu uz šo mērķi bija iznicinājis izvarotājs. Un tas nebija vie-nigais, ko viņš Robinai nolaupīja. Izrādījās, ka ir pārlieku grūti saglabāt uzticību mērķim, kad esi ārkārtīgi viegli ievainojama un tev šķiet, ka visi to vien gaida, kad tu saļimsi atkal. Robinai trūka spēka, turklāt viņa juta pienākumu pret tuviniekiem, tik gādīgiem un mīlošiem pašā grūtākajā laikā, tāpēc mūža mērķis tika nolikts malā un visi uzelpoja.

Pēc tam pagaidu darba aģentūra kļūdas pēc nosūtīja Robinu pie privātdetektīva. Bija paredzēts strādāt tur tikai nedēļu, taču Robina vairs neatstāja šo darbu. Tas bija kaut kas līdzīgs brīnumam. Soli pa solim, sākumā tīrās veiksmes dēļ, vēlāk pateicoties talantam un neatlaidībai, viņa kļuva par vērtīgu līdzstrādnieci tieši tad, kad Straikam klājās grūti, un beigās gandrīz sasniedza tieši to, par ko bija fantazējusi, pirms svešs vīrietis bija izmantojis viņu savai perversajai baudai kā vienreizlietojamu, nedzīvu priekšmetu, bet pēc tam piekāvis un gandrīz nožņaudzis.

Kāpēc, kāpēc viņa bija izstāstījusi to visu Straikam? Straiks jau pirms tam bija par viņu bažījies un kas būs tagad? Nav šaubu: viņš nospriedis, ka Robina ir pārāk trausla šim darbam, un īsi un aši nostums viņu malā, jo viņa nav spējīga uzņemties tik lielu atbildību, kāda jāuzņemas Straika palīgam.

Karaļa Džordža laika stilā ieturētās telpas rāmais klusums un greznība iedarbojās nomācoši.

Robina izrausās no smago segu apakšas un pa ieslīpo koka grīdu devās uz vannas istabu, kur atradās vanna uz metāla ķetnām, toties nebija dušas. Pēc piecpadsmit minūtēm, kad viņa jau ģērbās, uz spoguļa galdiņa iezvanījās mobilais, ko viņa, par laimi, vakar nebija aizmirsusi uzlādēt.

“Sveika," teica Straiks. “Kā jūties?”

“Labi,” Robina atbildēja, balsij aizlūstot.

Viņa nešaubījās: Straiks ir piezvanījis, lai pateiktu, ka viņa var vairs nenākt uz darbu.

“Nupat zvanīja Vordls. Viņi ir atraduši līķi bez kājas.” Robina krišus nokrita uz ķebļa, ar abām rokām spiezdama pie auss mobilo.

“Ko? Kur? Kas viņa ir?”

“Pateikšu, kad atnākšu tev pakaļ. Viņi grib ar mums aprunāties. Deviņos būšu lejā pie ieejas. Noteikti paēd brokastis!” viņš piebilda.

“Kormoran!” Robina iesaucās, lai viņš nepagūtu nolikt klausuli.

"Ko?”

"Tātad es... man vēl arvien ir darbs, jā?” īsa pauze.

“Par ko tu runā? Skaidrs, ka tev ir darbs.”

“Tu neesi... man vēl arvien... nekas nav mainījies?” viņa izstomīja.

“Vai tu darīsi tā, kā es tev lieku?” viņš noprasīja. “Ja es aizliedzu iet ārā pa tumsu, tad turpmāk tu klausīsi?”

“Jā.” Viņai iedrebējās balss.

“Labi. Redzēsimies deviņos.”

Robina drudžaini un atviegloti nopūtās. Viss nebija pagalam: Straikam viņa vēl bija vajadzīga. Iedama nolikt mobilo atpakaļ uz galdiņa, viņa pamanīja, ka naktī pienākusi neredzēti gara īsziņa.

Robin, es nespēju aizmigt, jo visu laiku domāju par tevi.

Tu nenojaut, cik smagi es nožēloju notikušo. Esmu rīkojies zemiski, un tam nav attaisnojuma. Man bija 21 gads, un tolaik

es nezināju to, ko zinu tagad: visā pasaulē nav otras tādas kā tu un nevienu es nespētu mīlēt tik ļoti, kā mīlu tevi. Kopš tā laika man nav bijis nevienas citas kā tikai tu. Esmu bijis greizsirdīgs uz tevi un Straiku, un tu varētu sacīt, ka mana nodarījuma dēļ man nav tiesību būt greizsirdīgam, taču sirds dziļumos man varbūt šķiet, ka tu esi pelnījusi kādu labāku par mani, un man kremt tieši tas. Zinu tikai vienu: es tevi mīlu un gribu apprecēt, un, ja tagad tu to nevēlies, tad man būs jāpiekāpjas, bet, lūdzu, Robin, vienkārši atsūti īsziņu, ka ar tevi viss ir kārtībā, lūdzu. Mets xxxxxxx

Robina nolika mobilo uz galdiņa un turpināja ģērbties. Piezvanīja un palūdza atnest kruasānu un kafiju un jutās pārsteigta par to, cik pamatīgi brokastis uzlaboja omu. Tikai pēc tam viņa pārlasīja Metjū īsziņu.

...sirds dziļumos man varbūt šķiet, ka tu esi pelnījusi kādu labāku par mani, un man kremt tieši tas...

Ļoti aizkustinoši un ārkārtīgi neraksturīgi Metjū, kurš bieži pauda viedokli, ka aizbildināšanās ar zemapziņu ir tīrā blēdība. Tomēr šai domai tūdaļ sekoja cita: visus šos gadus Metjū nebija izsvītrojis Sāru no savas dzīves. Viņa bija viena no tuvākajiem Metjū draugiem kopš universitātes laikiem, maigi apskāva viņu mātes bērēs, ieturēja vakariņas kopā ar viņiem omulīgā četratā, joprojām flirtēja ar Metjū, joprojām jaucās pa vidu abiem ar Robinu.

īsi padomājusies, Robina uzrakstīja atbildi:

Man viss ir labi.

Akurāta kā allaž, viņa gaidīja Straiku uz viesnīcas sliekšņa, un bez piecām deviņos pie durvīm apstājās melns taksometrs.

Straiks nebija noskuvies, un bārdas rugāji dīga tik sparīgi, ka zods izskatījās nokvēpis.

“Vai ziņas esi noskatījusies?” viņš jautāja, tiklīdz Robina iekāpa taksometrā.

“Nē.”

“Mediji jau visu zina. Iedams prom, redzēju pa teļļuku.”

Viņš paliecās uz priekšu un aizbīdīja ciet plastmasas lodziņu starp viņiem un šoferi.

“Kas viņa ir?” Robina jautāja.

“Oficiāli vēl nav identificēta, bet policija domā, ka tā ir divdesmit četrus gadus veca ukrainiete.”

“Ukrainiete?” Robina satrūkās.

“Jā.” Mirkli vilcinājies, Straiks turpināja: "īres dzīvokļa īpašniece atradusi sadalīto līķi ledusskapja saldētavā. Labās kājas trūkst. Tā noteikti ir viņa.”

Zobu pastas garša Robinas mutē pārvērtās ķimikālijā; krua-sāns un kafija sāka svilināt kuņģi.

“Kur ir tas dzivoklis?”

“Šeperdsbušas Koningemroudā. Tas tev kaut ko izsaka?”

“Nē, es... ak Dievs. Ak Dievs! Tā pati meitene, kura gribēja amputēt sev kāju?”

“Acīmredzot.”

“Bet viņai taču nebija ukraiņu vārds, vai ne?”

“Vordls domā, ka viņa pieņēmusi citu vārdu. Izdomātu kā jau prostitūta.”

Taksometrs veda viņus pa Pelmelu uz Jaunā Skotlendjarda pusi. Abās pusēs garām slīdēja balti neoklasicisma stila nami: majestātiski, lepni, vienaldzīgi pret mirstīgo satraukumiem.

“Tieši to Vordls bija gaidījis," Straiks turpināja pēc garas pauzes. “Saskaņā ar viņa teoriju tā kāja bija nocirsta ukraiņu prostitūtai, kura pēdējo reizi redzēta kopā ar Digeru Melliju.”

Robina juta, ka Straiks vēl nav pateicis visu, un tramīgi skatījās uz viņu.

“Meičas dzīvoklī ir atrastas manas vēstules,” Straiks sacīja. “Divas vēstules, parakstītas ar manu vārdu.”

“Bet tu taču nenosūtīji nekādas atbildes!”

“Vordls zina, ka tās ir viltotas. Mans vārds esot uzrakstīts nepareizi “Kamerons” -, bet viņam tik un tā ar mani jārunā." "Kas rakstīts tajās vēstulēs?”

“Pa telefonu viņš negribēja stāstīt. Izturas ļoti godprātīgi,” Straiks teica. “Necenšas man iezāģēt.”

Priekšā parādījās Bakingemas pils. Karalienes Viktorijas gigantiskā marmora statuja nīgri palūkojās lejup uz apjukušo, paģiraino Robinu un drīz nozuda skatienam.

“Viņi droši vien parādīs mums fotogrāfijas varbūt tajās mēs varēsim identificēt līķi.”

"Lai notiek,” Robina atteica māksloti braši.

“Kā tu jūties?” Straiks jautāja.

"Labi,” viņa atbildēja. “Neraizējies par mani.”

“Šorīt es pats taisījos piezvanīt Vordlam.”

"Kāpēc?”

“Vakar, iedams prom no Hazlitt’s, pamanīju šķērsielā slaistāmies būdīgu puisi melnā flīsa micē. Man kaut kas nepatika viņa ķermeņa valodā. Uzsaucu viņam grasījos palūgt piesmēķēt -, un viņš metās bēgt. Tikai nesaki,” Straiks teica, kaut gan Robina nebija izdvesusi ne skaņas, “ka esmu nervozs vai fantazēju. Manuprāt, viņš mūs izsekoja, un pateikšu tev vēl kaut ko: manuprāt, viņš sēdēja pabā, kad atnācu es. Seju neredzēju, redzēju tikai pakausi, kad viņš gāja prom.”

Straikam par pārsteigumu, Robina nesāka apstrīdēt dzirdēto. Tikai sarauca pieri un koncentrējās, cenzdamās atcerēties kaut vai miglainu iespaidu.

“Zini... arī es vakar kaut kur manīju būdīgu puisi flīsa micē... jā, viņš stāvēja kādā durvju ailā Totnemkortroudā. Bet seja bija

- tt

ena.

Straiks pie sevis nolamājās.

"Lūdzu, tikai neprasi, lai es pārtraucu strādāt,” Robina teica smalkākā balsī nekā parasti. “Lūdzu! Es mīlu šo darbu.”

“Bet ja nu tas draņķis tevi izseko?”

Robina nespēja apvaldīt baiļu drebuļus, tomēr apņēmība guva virsroku. Notvert šo nezvēru, lai kas viņš arī būtu, tā dēļ varēja riskēt gandrīz ar visu...

“Es uzmanīšos. Man ir divi trauksmes breloki.”

Straiks neizskatījās pārliecināts.

Viņi izkāpa pie Jaunā Skotlendjarda un tūdaļ tika pavadīti augšup pa kāpnēm uz brīva plānojuma biroju, kur Vordls, novilcis žaketi, sarunājās ar pulciņu padoto. Ieraudzījis Straiku un Robinu, viņš nekavējoties pameta kolēģus un ieveda detektīvu un viņa partneri mazā apspriežu telpā.

“Vanesa!” viņš uzsauca pa durvīm, kamēr Straiks un Robina apsēdās pie ovāla galda. “Vai tās vēstules ir pie tevis?"

Pēc mirkļa parādījās kriminālpolicijas seržante Ekvensi ar divām apdrukātām lapām plastikāta aploksnēs un ar vienu kopiju; Straiks noprata, ka tā ir viena no vēstulēm, ko viņš iedevis Vordlam pabā Old Blue Last. Seržante Ekvensi veltīja Robinai smaidu, kas viņai atkal šķita pārlieku uzmundrinošs, apsēdās blakus Vordlam un atvēra bloknotu.

“Varbūt vēlaties kafiju vai ko citu?” Vordls apjautājās. Straiks un Robina papurināja galvu. Vordls pār galdu piebīdīja vēstules Straikam. Izlasījis abas, viņš sāniski pastūma tās uz Robinas pusi.

“Es neesmu rakstījis nevienu no tām,” viņš sacīja Vordlam.

“Par to es nešaubījos,” Vordls teica. “Mis Ellakota, jūs taču nebūsiet atbildējusi Straika vārdā?”

Robina noliedzoši papurināja galvu.

Pirmajā vēstulē bija apliecināts, ka Straiks tik tiešām pats organizējis sev kājas amputāciju; sekoja atzīšanās, ka stāsts par afgāņu spridzekli ir tikai veikls aizsegs. Viņš netiekot gudrs, kā to uzzinājusi Kelsija, bet ļoti lūdzot, lai viņa nevienam to neizpauž. Pēc tam viltotais Straiks piekrita palīdzēt viņai atbrīvoties no “apgrūtinājuma” un jautāja, kur un kad abi varētu satikties aci pret aci.

Otrā vēstule bija isa un apstiprināja, ka Straiks ieradīsies pie Kelsijas trešajā aprīlī pulksten septiņos vakarā.

Abās vēstulēs bija paraksts ar melnu tinti: Kamerons Straiks.

“Rodas iespaids,” Straiks ierunājās, paņēmis atpakaļ vēstuli, ko bija izlasījusi Robina, "ka viņa savā atbildē ir nosaukusi tikšanās laiku un vietu.”

“Tieši tas ir mans nākamais jautājums,” Vordls sacīja. “Vai tu saņēmi otru vēstuli?”

Straiks paskatījās uz Robinu, un viņa papurināja galvu.

“Labi,” Vordls teica. “Protokolam: kad pienāca vēstule no...” viņš ieskatījās kopijā, “...no Kelsijas, kā viņa šeit parakstījusies?”

Robina atbildēja.

“Aploksne man glabājas trak...” pār Straika seju pārslīdēja smaida ēna, “...tajā atvilktnē, kur mēs glabājam nepieprasītas vēstules. Varam pārbaudīt pasta zīmogu, taču, cik atceros, tā pienāca gada sākumā. Iespējams, februārī.”

“Nu lieliski,” Vordls sacīja. “Mēs nosūtīsim kādu, lai atved to aploksni.” Viņš uzsmaidīja Robinai, kura izskatījās tramīga. "Nomierinieties: es jums ticu. Kaut kāds ārprātīgais mēģina iegāzt Straiku. Bet tam visam absolūti trūkst loģikas. Kādēļ lai viņš nodurtu sievieti, sadalītu līķi un pēc tam nosūtītu kāju pats uz savu biroju? Kādēļ lai atstātu šajā dzīvoklī savas vēstules?”

Robina pūlējās pasmaidīt pretī.

“Tātad viņa ir nodurta?” Straiks jautāja.

“Pašlaik tiek meklēts patiesais nāves cēlonis,” Vordls atteica, "taču rumpī ir divas dziļas brūces, un kriminālisti ir gandrīz pārliecināti, ka viņa vispirms ir nodurta un slepkava tikai pēc tam sācis sadalīt līķi.”

Robina pagaldē sažņaudza dūres tik cieši, ka nagi iespiedās delnās.

“Tātad,” Vordls sacīja, un seržante Ekvensi noknikšķināja pildspalvu, gatavodamās pierakstīt, “vai kādam no jums kaut ko izsaka vārds “Oksana Vološina”?”

“Nē,” Straiks atbildēja, un Robina papurināja galvu.

“Izskatās, ka tas bijis noslepkavotās īstais vārds,” Vordls paskaidroja. “Ar šo vārdu viņa ir parakstījusi īres līgumu, un namīpašniece teica, ka esot redzējusi arī personas apliecību. Meiča uzdevusies par studenti.”

“Uzdevusies?” Robina pārjautāja.

“Pašlaik mēs pārbaudām, kas viņa īsti bijusi,” Vordls teica.

Nu kā tad, Robina nodomāja, viņš uzskata, ka tā meitene bijusi prostitūta.

“Spriežot pēc vēstules, angļu valodu viņa pratusi labi,” Straiks piezīmēja. “Protams, ja vēstuli tiešām rakstījusi pati.”

Robina neizpratnē paskatījās uz viņu.

"Ja kāds vilto manas vēstules, tad kāpēc lai nebūtu viltojis arī viņas vēstuli?” Straiks jautāja.

“Tu gribi sacīt lai panāktu, ka tu patiešām sazinies ar viņu?”

“Jā, lai aizvilinātu mani uz randiņu vai piedabūtu apmainīties ar vēstulēm, kas pēc meitenes nāves izskatītos kā inkriminējoši pierādījumi.”

“Vana, aizej paskaties, vai jau var dabūt līķa fotoattēlus,” Vordls sacīja.

Seržante Ekvensi atstāja telpu. Viņai bija modeles gaita. Robinai pakrūtē iekņudējās panika. Vordls, gluži kā to sajuti, pievērsās viņai:

“Jums nav uz tām jāskatās, ja Straiks...”

“Lai paskatās vien,” Straiks teica.

Vordls šķita pārsteigts, bet Robina, pūlēdamās to neizrādīt, prātoja, vai tik Straiks nemēģina viņu iebiedēt, lai viņa pilnībā pakļautos aizliegumam staigāt pa āru tumsā.

“Jā,” viņa piekrita, veikli tēlodama vēsu mieru. “Arī es tā domāju.”

“Tās... nav patīkamas,” Vordls brīdināja, izteikdamies netipiski maigi.

“Kāja tika nosūtīta Robinai,” Straiks viņam atgādināja. “Pastāv iespēja, ka mēs abi esam redzējuši šo sievieti agrāk. Robina ir mana partnere. Mēs darām kopīgu darbu.”

Robina pašķielēja uz Straiku. Vēl nekad šefs nebija nosaucis viņu par partneri, vismaz ne pašai dzirdot. Straiks neskatījās uz viņu. Robina atkal pievērsās Vordlam. Par spīti bažīgajām priekšnojautām, viņa zināja: tagad, nepārprotami nostādīta uz vienas profesionālās pakāpes ar Straiku, viņa neapkaunos ne sevi, ne Straiku, lai vai ko tūdaļ ieraudzītu attēlos. Kad seržante Ekvensi atnesa fotogrāfijas, Robina krampjaini norija siekalas un izslējās staltāk.

Straiks paņēma fotoattēlus pirmais, un viņa reakcija nebūt neiedvesa Robinai drosmi.

“Ak tu velns par stenderi...”

“Galva ir saglabājusies vislabāk,” Vordls klusu teica, “jo viņš bija ielicis to saldētavā.”

Gluži tāpat, kā instinkts liek strauji atraut roku nost no kaut kā nokaitēta, Robina sajuta gandrīz nepārvaramu vēlēšanos novērsties, aizvērt acis, apgriezt fotogrāfiju ar attēlu uz leju. Tomēr viņa paņēma to no Straika un ieskatījās tajā, pakrūtē juzdama šķebinošu tukšumu.

Fotoobjektīvā akli raudzījās nocirstā galva uz kakla stumbeņa; sasalušo acu krāsa nebija nosakāma. Pavērtā mute kā tumšs dobums. Brūnie, sastingušie mati vietumis apledojuši. Vaigi vēl apaļi, zods un piere nosēti ar pūtītēm. Viņa izskatījās jaunāka par divdesmit četriem gadiem.

“Vai jūs viņu pazīstat?”

Vordla balss atskanēja tik tuvu, ka Robina satrūkās. Skatīdamās uz nocirsto galvu, viņa bija jutusies tā, it kā atrastos tālu prom no šejienes.

“Nē,” Robina atbildēja.

Nolikusi fotogrāfiju, viņa paņēma no Straika nākamo. Ledusskapi iestūķētais kreisais stilbs un divi delmi jau bija sākuši trūdēt. Saņēmusi dūšu, lai ieraudzītu galvu, Robina nebija iedomājusies, ka vēl kaut kas cits varētu būt tikpat briesmīgs, tāpēc nokaunējās par kluso, žēlabaino izbīļa īdienu, kas paspruka pār lūpām.

“Jā, tas ir baismīgi,” klusi sacīja seržante Ekvensi. Robina pateicīgi ieskatījās viņai acis.

“Uz kreisās plaukstas locītavas ir tetovējums,” Vordls norādīja, sniegdams viņiem trešo attēlu, kurā bija redzama kreisā roka, novietota uz galda. Robina, nu jau juzdama stipru nelabumu, ieraudzīja divas ar melnu tinti ietetovētas zīmes ĪD.

“Aplūkot torsu nav vajadzības,” Vordls noteica, savāca fotogrāfijas un atdeva tās seržantei Ekvensi.

“Kur tas atradās?” Straiks jautāja.

“Vannā,” Vordls atbildēja. “Viņa bija nogalināta vannas istabā. Tur izskatījās kā lopkautuvē.” Vordls mirkli vilcinājās. “Kāja nebija vienīgais, ko viņš nocirtis.”

Robina nopriecājās, ka Straiks nejautā, kas tad vēl nocirsts. Viņai pietrūktu spēka uzklausīt atbildi.

“Kurš viņu atrada?” Straiks vaicāja.

“Dzīvokļa saimniece,” Vordls atbildēja. “Dāma gados. Saļima bezsamaņā tūdaļ pēc mūsu ierašanās. Laikam infarkts. Viņu aizveda uz Hamersmitas slimnīcu.”

“Kāda iemesla dēļ viņa tur vispār ieradās?”

“Smakas dēļ,” Vordls atteica. "Viņai bija piezvanījuši lejas-stāva kaimiņi. Viņa nolēma pa ceļam uz veikaliem iegriezties dzīvokli agri no rīta, lai varbūt pagūtu sastapt to Oksanu mājās. Kad durvis neviens nevēra vaļā, saimniece izmantoja savu atslēgu.”

“Vai lejasstāva kaimiņi nebija kaut ko dzirdējuši kliedzienus vai ko citu?”

“Tas ir pārbūvēts nams, pilns ar studentiem. Un no tiem nav nekādas jēgas,” Vordls paskaidroja. “Skaļa mūzika, draugi nāk un iet dienu un nakti. Tie tikai blenza kā aitas, kad jautājām, vai neko nav dzirdējuši augšstāvā. Meitene, kura bija piezvanījusi saimniecei, krita īstā histērijā. Nemūžam sev nepiedošot, ka neesot piezvanījusi tūlīt, tiklīdz saodusi ko nelāgu.”

“Nu kā tad, tas būtu visu mainījis,” Straiks sacīja. "Jūs būtu varējuši piespraust to galvu atpakaļ, un meiča būtu sveika un vesela.”

Vordls iesmējās. Pasmaidīja pat kriminālpolicijas seržante Ekvensi.

Robina pietrūkās kājās. Vakardienas vīns un šīrīta kruasāns bija sakūlušies šķebinošā putrā. Vārgā balsī atvainojusies, viņa steigšus nozuda aiz durvīm.

22

Es nepadodos, taču nelipu klāt,

Man vienkārši patīk parunāt.

1 don’t give up but I ain’t a stalker,

I guess I'm just an easy talker.

Blue Oyster Cult, “I Just Like To Be Bad”

“Paldies, es zinu, kas ir karātavu humors,” Robina, pa pusei sašutusi, pa pusei uzjautrināta, teica pēc stundas. “Vai tagad varam turpināt?”

Straiks nožēloja, ka pirmīt apspriežu telpā atļāvies tādu jociņu; no tualetes Robina bija atgriezusies pēc divdesmit minūtēm, bāla, ar nosvīdušu pieri, un viegls piparmētru aromāts liecināja, ka viņa tīrījusi zobus. Straiks ierosināja nebraukt ar taksometru, bet gan paieties svaigā gaisā pa Brodveju līdz tuvākajam pabam Feathers -, kur pasūtīja abiem kanniņu tējas. Viņš labprātāk būtu iedzēris alu, taču Robina vēl nebija izglītojusies tik tālu, lai saprastu, ka alkohols un asinsizliešana gluži dabiski sader kopā; ja viņš tagad paņemtu pinti, tas tikai nostiprinātu Robinas iespaidu par viņa bezjūtību.

Pulksten pusdivpadsmitos trešdienas priekšpusdienā pabā valdīja miers un klusums. Abi apsēdās pie galdiņa plašās telpas

galā, patālāk no diviem civilā tērptiem policistiem, kuri klusās balsīs sarunājās pie loga.

“Kamēr tu biji tualetē, es pastāstīju Vordlam par mūsu draugu ar to flīsa mici galvā,” Straiks sacīja Robinai. “Viņš solījās aizkomandēt uz Denmarkstrītu savu novērotāju, lai dažas dienas patur acīs apkaimi.”

"Kā tu domā, vai reportieri atgriezīsies?” Robina jautāja. Viņai nebija atlicis laika raizēties vēl arī par to.

"Ceru, ka ne. Viltotās vēstules Vordls paturēs noslēpumā. Viņš saka: ja tās nākšot atklātībā, tas trakais tikai priecāšoties. Vordls sliecas domāt, ka slepkava tik tiešām mēģina pataisīt mani par vainīgo.”

“Vai tu tā nedomā?”

“Nē,” Straiks atbildēja. “Tik nelīdzsvarots viņš vis nav. Te notiek kaut kas daudz dīvaināks.”

Straiks apklusa, un klusēja arī Robina, respektēdama to, ka šefs grimst domās.

“Viņš mūs terorizē tas būs īstais apzimējums,” Straiks gausi ierunājās un pakasīja neskūto zodu. “Viņš mēģina piespiest mūs pie sienas, pēc iespējas stiprāk iedragāt mūsu dzīvi; un skatīsimies patiesībai acīs viņš gūst sekmes. Policija ierodas pie mums birojā, izsauc mūs uz Skotlendjardu, mēs esam zaudējuši vairākumu klientu, tu esi...”

“Par mani tu nebēdā!” Robina nekavējoties attrauca. “Negribu, lai tu raizējies...”

“Velns parāvis, Robin!” Straiks nikni iesaucās. “Mēs abi vakar redzējām to tipu! Vordls domā, ka man vajadzētu sūtīt tevi mājās, un es...”

“Lūdzu,” Robinu atkal sagrāba šorīt justās bailes, “neliec man pamest darbu...”

“Nav vērts riskēt ar dzīvību tikai tādēļ, lai aizmuktu no mājas dzīves!”

Redzēdams Robinu notrīcam, viņš acumirklī nožēloja šos vārdus.

“Tā nav nekāda bēgšana,” viņa nomurmināja. “Es mīlu šo darbu. Šorīt pamodos, un man kļuva slikti, atceroties, ko tev vakar sarunāju. Man bija bail, ka tu... nodomāsi, ka man trūkst izturības.”

“Tam nav nekāda sakara nedz ar to, ko tu vakar teici, nedz ar izturību. Runa ir par psihopātu, kurš, iespējams, izseko tevi un jau ir sakapājis gabalos kādu sievieti.”

Robina dzēra remdeno tēju un klusēja. Viņu mocīja izsalkums. Tomēr, iedomājoties par paba ēdienu, kura sastāvā varētu būt gaļa, viņai nosvīda piere.

"Ir taču skaidrs, ka tā viņam nav pirmā slepkavība, vai ne?” Straiks retoriski jautāja, tumšās acis pievērsis sienai aiz bāra, kur uz tāfeles ar roku bija rakstīti alus šķirņu nosaukumi. “Nocirst galvu, rokas un kājas, aiznest sev līdzi upura ķermeņa daļas... Vai tur vispirms nav jāuztrenējas?”

“Tā varētu domāt,” Robina piekrita.

“Un tas tika pastrādāts ar baudu. Tajā vannas istabā viņš sev sarīkoja vienpersonisku orģiju.”

Robina vairs īsti nezināja, ko tagad jūt izsalkumu vai nelabumu.

“Sadists maniaks, kuram ir naids uz mani un kurš nolēmis apvienot savus vaļaspriekus,” Straiks skaļi prātoja.

“Vai tas atbilst kādam no tiem, kurus tu turi aizdomās?” Robina jautāja. “Vai tev ir zināms, ka viens no tiem jau agrāk ir kādu nogalinājis?”

“Jā,” Straiks atteica. "Vitekers. Viņš nogalināja manu māti.” Bet ļoti atšķirīgā veidā, Robina nodomāja. Lēdu Straiku bija nonāvējusi adata, nevis naži. Aiz cieņas pret sadrūmušo Straiku viņa neizteica šo domu skaļi. Un tad atcerējās kaut ko citu.

"Tu droši vien zini,” viņa piesardzīgi sacīja, “ka Vitekers veselu mēnesi turējis savā dzīvoklī kādas sievietes līķi?”

“Jā,” Straiks atbildēja. “Esmu dzirdējis.”

Šī ziņa ar māsas Lūsijas starpniecību bija sasniegusi viņu Balkānos. Internetā viņš bija atradis fotogrāfiju: Vitekers ienāk tiesas zālē. Bijušais patēvs izskatījās gandrīz nepazīstams bārdains, ar ezīti apcirptiem matiem. Nebija mainījies tikai zeltaino acu stingais skatiens. Ja Straiku nevīla atmiņa, tiesas priekšā Vitekers bija apgalvojis, ka, baidīdamies no “vēl vienas nepatiesas apsūdzības”, mēģinājis mumificēt sievietes līķi, ietīdams to atkritumu maisos un paslēpdams zem grīdas dēļiem. Advokāts bija apgalvojis skeptiskajam tiesnesim, ka viņa klienta novatoriskā pieeja šai problēmai radusies stiprā narkotiku ietekmē.

“Bet viņš taču nebija noslepkavojis to sievieti?” Robina jautāja, pūlēdamās precīzi atcerēties, ko lasījusi Vikipēdijā.

“Viņa bija mirusi jau pirms mēneša, tāpēc šaubos, vai pato-loganatomam bija viegli tikt skaidrībā,” Straiks to sacīja ar tādu sejas izteiksmi, ko Urķis bija nosaucis par “špetnu”. "Personiski es esmu gatavs saderēt, ka viņu nogalināja Vitekers. Kur vienam cilvēkam var tik traki neveikties, ka divas no viņa draudzenēm mājās ņem un nomirst, kamēr viņš sēd turpat un neko nedara? O, Vitekeram patika nāve un patika līķi. Viņš apgalvoja, ka pusaudža gados esot piestrādājis par kapraci. Bija ķerts uz līķiem. Ļaudis parasti uzskatīja viņu par zvērinātu gotu vai lētu pozētāju nekrofili pantiņi, “Sātaniskā bībele”, Alisters Kraulijs un tamlīdzīgi mēsli -, taču patiesībā viņš bija ļauns, samaitāts nelietis, kurš visiem sastaptajiem atklāti teica, ka ir ļauns, samaitāts nelietis, un kas notika? Sievietes pašas kārās viņam kaklā! Man jāiedzer,” Straiks noteica, piecēlās un devās uz bāru.

Robina noskatījās viņam pakaļ, mazliet satrūkusies par šo pēkšņo dusmu izvirdumu. Viņa viedokli, ka Vitekers noslepkavojis divas sievietes, nebija apstiprinājusi nedz tiesa, nedz cik zināms Robinai policijas savāktie pierādījumi. Viņa jau bija pieradusi gan pie Straika stingrās prasības, ka fakti ir jāvāc un jāreģistrē ar vislielāko rūpību, gan pie viņa biežajiem atgādinājumiem, ka intuīcija un personiskas antipātijas varbūt var sniegt informāciju, bet nekad nedrīkst noteikt izmeklēšanas virzienu. Tomēr, protams, kad runa bija par Straika miesīgo māti...

Straiks atgriezās ar pinti Nicholson’s Pale Ale un divām ēdienkartēm.

“Atvaino,” viņš noburkšķēja, apsēdies pie galda un iedzēris krietnu alus malku. "Ienāca prātā lietas, par kurām sen nebiju domājis. Tie nolādētie pantiņi.”

“Jā,” Robina teica.

“Velns parāvis, nu nevar tas būt Digers!” Straiks aizkaitināts izgrūda, ar pirkstiem izbraukdams caur savu blīvi sprogaino frizūru, kura tāpēc nebūt nemainījās. "Viņš ir profesionāls gangsteris! Ja viņš būtu uzzinājis, ka esmu liecinājis pret viņu, un gribētu atriebties, tad vienkārši būtu mani nošāvis. Viņš nekrā-mētos ar nocirstām kājām un dziesmu tekstiem, jo zinātu, ka uzsūtīšu viņam policiju. Viņš ir biznesmenis.”

“Vai Vordls joprojām tur aizdomās Digeru?”

“Jā,” Straiks atteica, “bet viņam tikpat labi kā citiem būtu jāzina, ka izmeklēšanas gaitā anonīmas liecības paliek visstingrākajā slepenībā. Ja tā nebūtu, pilsētā uz katra stūra gulētu pa nošautam policistam.”

Viņš mitējās kritizēt Vordlu, kaut ari tas prasīja piepūli. Šis policists tomēr izturējās taktiski un bija izpalīdzīgs, lai gan būtu varējis radīt Straikam grūtības. Straiks nebija aizmirsis, ka pēdējā reizē, kad bija sagājis matos ar Skotlendjardu, aizvainotu policistu untuma dēļ tika turēts pratināšanas telpā veselas piecas stundas.

"Un kas ir ar tiem diviem, kurus tu pazini armijā?” Robina pieklusināja balsi, jo pie blakusgaldiņa patlaban sasēdās pulciņš biroja darbinieču. “Brokbenks un Leings. Vai tie arī ir kādu nogalinājuši? Es saprotu,” viņa piebilda, “karavīri ir karavīri, bet ārpus kaujām?”

“Es nebrīnītos, ja uzzinātu, ka Leings ir kādu nožmiedzis,” Straiks sacīja, “tomēr, cik zinu, pirms ieslodzījuma viņš nebija slepkavojis. Zinu, ka savai bijušajai sievai Leings uzbruka ar nazi sasēja un sagraizīja viņu. Desmit gadus pavadīja aiz restēm, un šaubos, vai tur būs labojies. Brīvībā viņš ir jau ilgāk par četriem gadiem: pietiekams laiks, lai pastrādātu slepkavību. Starp citu, neesmu tev teicis Melrouzā tikos ar viņa bijušo sievasmāti. Viņa uzskata, ka Leings, ticis uz brīvām kājām, ir aizbraucis uz Geitshedu, un mums ir zināms, ka divtūkstoš astotajā viņš ir varējis būt Korbijā... bet,” Straiks piebilda, “viņa pateica man arī to, ka Leings esot slims.”

“Kas viņam kaiš?”

“Esot kaut kāda veida artrīts. Sīkāk viņa nemācēja teikt. Vai fiziski vājam vīrietim būtu pa spēkam izdarīt to, ko mēs redzējām tajās fotogrāfijās?” Straiks paņēma ēdienkarti. “Nu labi. Esmu izbadējies kā vilks, un tu jau divas dienas pārtiec tikai no čipsiem.”

Kad Straiks bija pasūtījis sev saidu ar ceptiem kartupeļiem, bet Robina siera plati ar čatniju un maizi, viņš atkal mainīja sarunas tematu.

“Vai tev šķita, ka noslepkavotajai ir divdesmit četri gadi?”

“Es... es nevarēju to noteikt.” Robina nesekmīgi centās izdzēst no apziņas šo ainu: galvu ar gludajiem, apaļajiem vaigiem un sasalušajām, baltajām acīm. “Nē,” viņa turpināja pēc īsas pauzes, “man vi... viņa likās... jaunāka.”

“Man arī.”

“Es tūlīt... man vajag,” Robina teica un piecēlās.

“Tev slikti?”

“Nē, tikai... par daudz tējas.”

Noraudzījies viņai pakaļ, Straiks izdzēra atlikušo alu un sāka prātot par kādu versiju, kuru līdz šim nebija pieminējis ne Robi-nai, ne kādam citam.

Vācijā kāda izmeklētāja bija parādījusi viņam bērna domrakstu. Straiks joprojām atcerējās pēdējo teikumu akurātā meitenīgā rokrakstā uz gaišsārtas papīra lapas.

Dāma paņēma sev vārdu Anas+assija un pārkrāsoja ma+us

un neviens neka+ neuzināja kur viņa palikusi, viņa vienkārši

“Vai tu pati vēlētos tā izdarīt, Britanij?” izmeklētāja klusi jautāja videoierakstā, ko Straiks noskatījās vēlāk. “Tev gribētos aizbēgt un izgaist?”

“Tā jau ir tikai tāda pasaka!” Britanija uzstāja un mēģināja nicīgi iesmieties; taču sīkie pirkstiņi sažņaudzās, viena kāja bija gandrīz apvijusies ap otru. Bālo, mūsaino sejiņu ieskāva plāni, taisni, gari mati. Brilles bija greizas. Straikam viņa atgādināja dzeltenu papagailīti. “Es to tikai izdomāju!”

DNS analīžu rezultāti tuvākajā laikā palīdzēs identificēt sievietes līķi ledusskapī, un tad izmeklēšana brīdi virzīsies atpakaļgaitā, lai noskaidrotu, kas īsti bijusi Oksana Vološina ja vien tas ir viņas īstais vārds. Straiks jutās kā paranojas apsēsts, jo netika vaļā no aizdomām, ka noslepkavotā īstenībā ir Britanija Brokbenka. Kāpēc pirmā viņam adresētā vēstule bija parakstīta ar vārdu “Kelsija”? Kāpēc noslepkavotās meitenes seja izskatījās tik jauna, tik gluda, ar bērnišķīgi apaļiem vaigiem?

“Tagad man būtu jāatgriežas pie Platīnas,” Robina skumīgi teica, apsēdusies pie galda un ieskatījusies pulkstenī. Viena no biroja darbiniecēm pie blakusgaldiņa acīmredzot svinēja dzimšanas dienu: skanot skaļiem kolēģu smiekliem, viņa nupat bija iztinusi dāvanu sarkanmelnu korseti.

“Par to es šobrīd neraizētos,” Straiks izklaidīgi atteica, kad galdā tika celta viņa zivs ar kartupeļiem un Robinas siera plate. Dažas minūtes ēdis klusēdams, viņš nolika nazi un dakšiņu, sameklēja bloknotu, palasīja piezīmes no Hārdakra biroja Edin-burgā un tad paņēma mobilo. Robina vēroja, kā viņš kaut ko raksta, prātodama, kas viņam padomā.

“Tā,” Straiks noteica, izlasījis rezultātus, “rīt es braucu uz Berovinfērnesu.”

“Tu... ko?” Robina apjukusi jautāja. “Kāpēc?”

“Tur ir Brokbenks vismaz tā vajadzētu būt.”

“Kā tu zini?”

“Edinburgā noskaidroju, ka uz turieni tiek sūtīta viņa pensija, un nupat sameklēju ģimenes veco adresi. Tajā mājā tagad dzīvo kāda Hollija Brokbenka. Tak jau radiniece. Viņai būtu jāzina, kur atrodas Brokbenks. Ja man izdosies konstatēt, ka dažu pēdējo nedēju laikā viņš nav atstājis Kambriju, mēs skaidri zināsim, ka viņš nekur nav sūtījis nekādas kājas un nav izsekojis tevi Londonā.”

“Ko tu man noklusē par Brokbenku?” Robina jautāja, piemiegusi zilpelēkās acis.

Straiks nelikās dzirdam šo jautājumu.

“Gribu, lai tu paliec mājās, kamēr būšu prom. Velns rāvis to Divreizi, viņš varēs vainot tikai sevi, ja Platīna aizlaidīsies ar citu. Mēs iztiksim ari bez viņa naudas.”

“Tādā gadījumā mums atliks viens vienīgs klients,” Robina atgādināja.

“Man ir tāda nojauta, ka neatliks neviena, ja tas psihopāts netiks notverts,” Straiks atteica. “Visi ies mums apkārt ar lielu likumu.”

“Kā tu tiksi uz Berovu?” Robina jautāja.

Pamazām nobrieda plāns. Vai tad viņa nebija paredzējusi tieši šādu iespēju?

“Ar vilcienu,” Straiks atbildēja. “Tu taču zini, ka patlaban es nevaru atļauties nomāt mašīnu.”

“Kā būtu,” Robina triumfējoši teica, “ja es aizvestu tevi ar savu jauno lendroveru? Nūjā, vispār tas ir mūžvecs, bet ripo labi.”

“Kopš kura laika tev ir lendrovers?”

“Kopš svētdienas. Manu vecāku autiņš.”

“Ak tā,” Straiks sacīja. "Nu, izklausās jau lieliski...”

“Bet?”

“Nē, tas tiešām būtu ļoti ērti...”

"Bet?” Robina atkārtoja, juzdama, ka viņam ir kaut kādi iebildumi.

“Es nezinu, cik ilgi tur palikšu.”

"Tas nav svarīgi. Nupat tu teici, ka man tik un tā jākvern mājās.”

Straiks vilcinājās, prātodams, vai tik šī vēlme vadāt viņu ar mašīnu nebalstās uz cerībām sāpināt Metjū. Viegli varēja iedomāties, kā finanšu konsultants uzlūkos līgavas braucienu uz ziemeļiem divatā ar šefu, turklāt uz nenoteiktu laiku un ar nakšņošanu. Korektas un profesionālas attiecības nedrīkstēja izmantot tam, lai modinātu greizsirdību partneros.

“Ak velns!” Straiks piepeši iesaucās un iebāza roku kabatā, meklēdams mobilo.

“Kas noticis?” Robina satraukta jautāja.

“Nupat atcerējos vakar vakarā bija norunāts satikties ar Elīnu. Vellos, galīgi izkrita no prāta. Pagaidi tepat.”

Viņš izgāja ārā, atstādams Robinu pie siera šķīvja. Vērodama, kā Straiks, pie auss piespiedis mobilo, staigā šurpu turpu pa ietvi gar paba augstajiem logiem, viņa prātoja, kāpēc gan Elīna nav piezvanījusi vai atsūtījusi īsziņu, lai noskaidrotu, kur Straiks atrodas. Šis jautājums tūdaļ aizveda pie nākamā: Robina pirmo reizi pretēji Straika aizdomām jautāja sev, ko teiks Metjū, ja viņa atgriezīsies mājās tikai tādēļ, lai kāptu lend-roverā un nozustu, līdzi paņēmusi ceļasomu ar drēbju rezervi vairākām dienām?

Viņam nav tiesību sūdzēties, Robina nodomāja, pūlēdamās nezaudēt dūšu. Tam vairs nav nekāda sakara ar viņu.

Tomēr doma par to, ka būs jāsatiek Metjū kaut vai uz īsu bridi lika viņai nervozēt.

Atgriezās Straiks un pabolīja acis.

“Nolasīja morāli,” viņš īsi noteica. “Tikšanās pārcelta uz šo vakaru.”

Robina nesaprata, kāpēc viņu tā nomāc Straika paziņojums par satikšanos ar Elīnu. Viņa nosprieda, ka droši vien vainīgs nogurums. Pēdējās trīsdesmit sešās stundās pārciesto spriedzi un emocionālos triecienus nevarēja remdēt, ieturot vienas pusdienas pabā. Biroja darbinieces pie blakusgaldiņa spiegdamas izplūda smieklos, kad no otras paciņas izvēlās pūkaini roku-dzelži.

Tā nav nekāda dzimšanas diena, Robina atskārta. Viņa precas.

"Nu tad es vedu tevi vai ne?” viņa strupi noprasīja.

"Jā, ved.” Izskatījās, ka Straikam sāk iepatikties šī ideja (vai varbūt viņu vienkārši priecēja doma par randiņu ar Elīnu?). “Zini ko, tas būtu vareni. Paldies.”

23

Baudas mirkļi sāpju pasaulē.

Moments of pleasure, in a world of pain.

Blue Oyster Cult, “Make Rock Not War’’

Nākamajā rītā pār Rīdžentparka koku galotnēm gluži kā zirnekļa timeklis gūla bieza, maiga migla. Straiks, žigli izslēdzis modinātāju, lai nepamostos Elīna, uz savas vienīgās kājas stāvēja pie loga aiz portjeras, lai istabā neiespīdētu gaisma. Brīdi viņš kā noburts nolūkojās uz rēgaino parku, vērodams, kā uzlecošajā saulē ielāsmojas koku lapotnes, iznirdamas no miglas jūras. Skaistumu varēja atrast jebkur, ja vien apstājās, lai to ieraudzītu, taču ikdienas cīņās bija viegli aizmirst, ka šāda bezmaksas greznība vispār pastāv. Līdzīgas atmiņas viņš glabāja no bērnības laikiem, sevišķi no tiem posmiem, ko bija pavadījis Kornvolā: pirmais rīta skats uz zaigojošo jūru, zilu kā tauriņa spārns; noslēpumainā smaragdzaļi ēnainā pasaule Mamutlapu alejā Trības parkā; tālas, baltas buras, kas līdzīgi jūras putniem šūpojas zilpelēkās bangās.

Viņam aiz muguras tumšajā gultā sakustējās un nopūtās Elīna. Straiks piesardzīgi iznāca no portjeras aizsega, paņēma pie sienas pieslieto protēzi un, lai to piesprādzētu, apsēdās uz

viena no guļamistabas krēsliem. Pēc tam joprojām tik klusi, cik vien spēdams, devās uz vannas istabu, līdzi paņēmis drēbes.

Iepriekšējā vakarā bija uzliesmojis viņu pirmais strīds: zīmīgs notikums jebkurās attiecībās. Absolūtajam saziņas trūkumam pēc otrdien izjukušās tikšanās būtu vajadzējis kalpot par brīdinājumu, taču Straiks nepievērsa tam uzmanību, jo bija pārāk aizņemts ar Robinu un ar sadalīto līķi. Tiesa, Elīnas balss bija skanējusi salti, kad Straiks piezvanīja, lai atvainotos, tomēr viņa bez tielēšanās bija piekritusi pārcelt tikšanos, tāpēc Straiks, ieradies pie Elīnas pēc divdesmit četrām stundām, jutās pārsteigts par gandrīz vai ledaino sagaidīšanu. Pēc vakariņām, kas noritēja samocītas, samākslotas sarunas pavadībā, Straiks piedāvājās iet prom un atstāt Elīnu vienatnē ar viņas aizvainojumu. Kad viņš jau sniedzās pēc mēteļa, Elīna mirkli uzliesmoja dusmās, taču tas bija tikai tāds vārgs mitra sērkociņa uzliesmojums; viņa tūdaļ padevās un izplūda asarainā tirādē, kurā pa pusei atvainojās un no kuras Straiks uzzināja, ka, pirmkārt, viņa apmeklē psihoterapeitu, otrkārt, šis psihoterapeits ir diagnosticējis noslieci uz pasīvu agresiju un, treškārt, Elīnu ir gaužām dziļi sāpinājusi Straika aizmāršība otrdienas vakarā, tāpēc viņa vienatnē pie televizora izdzērusi veselu pudeli vīna.

Straiks atvainojās vēlreiz, aizbildinādamies ar smagu izmeklēšanu, kurā radies sarežģīts un negaidīts pavērsiens, pauda patiesu nožēlu par to, ka aizmirsis norunu, un piebilda: ja Elīna nespēj piedot, būs labāk, ja viņš ies prom.

Elīna metās viņa skavās, un abi devās taisnā ceļā uz gultu. Tas bija vislabākais sekss šo neilgo attiecību laikā.

Skūdamies Elīnas spodrajā vannas istabā ar paneļos iegremdētiem gaismekļiem un sniegbaltiem dvieļiem, Straiks nosprieda, ka ticis cauri diezgan viegli. Ja viņš aizmāršības dēļ neierastos uz satikšanos ar Šarloti to sievieti, ar kuru bijis saistīts sešpadsmit gadus, te izšķiroties, te atkal saejot kopā, tad patlaban, fiziski savainots, meklētu Šarloti kaut kur rītausmas saltajā miglā vai varbūt censtos panākt, lai viņa nemetas lejā no augstā balkona.

Savas jūtas pret Šarloti viņš bija dēvējis par mīlestību, un tās bija un palika visdziļākās jūtas, kādas viņam bijušas pret kādu sievieti. Taču tās bija radījušas tik lielas sāpes un tik ilgstošas sekas, ka drīzāk līdzinājās vīrusam, no kura viņš diez vai bija pilnīgi atbrīvojies pat vēl tagad. Netikties ar Šarloti, nekad nezvanīt viņai, nekad neizmantot jauno e-pasta adresi, ko viņa bija ierīkojusi, lai nosūtītu Straikam fotoattēlu ar savu izmisušo seju tajā dienā, kad apprecējās ar kādreizējo pielūdzēju: tādu terapiju Straiks bija sev parakstījis, lai atsvabinātos no šīs slimības simptomiem. Tomēr viņš apzinājās, ka tā ir viņu iedragājusi un ka viņš vairs nespēj just tā, kā jutis kādreiz. Elīnas bēdas vakar nebija aizkustinājušas viņa sirdi tā kā savulaik Šarlotes bēdas. Straikam šķita, ka viņa spējas mīlēt ir notrulinātas, nervu gali apcirpti. Viņš nebija gribējis sāpināt Elīnu, nebūt nebija priecājies par viņas asarām, tomēr patiesa līdzcietības spēja šķita zudusi. Atklāti sakot, kamēr Elīna raudāja, viņš apziņas dziļumos jau plānoja mājupceļu.

Vannas istabā apģērbies, Straiks klusi izgāja blāvi apgaismotajā priekšnamā un salika skūšanās piederumus ceļasomā, ko bija sakravājis braucienam uz Berovinfērnesu. Pa labi atradās pavērtas durvis. Ļaudamies kaut kādam impulsam, viņš atvēra tās plašāk.

Mazā meitenīte, kuru viņš nekad nebija saticis, nakšņoja šajā istabā, kad neatradās pie tēva. Sārtos un baltos toņos ieturētā istabiņa bija nevainojami spodra un kārtīga, sienas augšmalā visgarām griestiem vijās josla ar uzgleznotām laumiņām. Uz plaukta akurātā rindā sēdēja Bārbijas ar tukšu smaidu sejā, uz to smailajām krūtīm vizēja košu kleitu varavīksne. Uz grīdas līdzās mazai, baltai gultiņai ar baldahīnu bija noklāta mākslīgas kažokādas grīdsega ar polārlāča galvu.

Straiks nepazina tikpat kā nevienu mazu meiteni. Viņam bija divi krustdēli, kaut gan viņš nebija īpaši vēlējies kļūt par krusttēvu, un trīs māsasdēli. Viņa visvecākajam Kornvolas draugam bija meitas, taču Straikam ar tām nebija gandrīz nekādas darīšanas; tās allaž aizjoņoja garām, zibinot zirgastes un nevērīgi pamājot ar roku: “Sveiks, onkul Korm, atā, onkul Korm!” Protams, Straiks bija audzis kopā ar māsu, taču Lūsija nekad nebija izpelnījusies saldi rozā gultiņu ar baldahīnu, lai vai cik stipri būtu tādu vēlējusies.

Britanijai Brokbenkai bija piederējis plīša lauva. Tas atausa atmiņā pēkšņi, nezin no kurienes, kamēr Straiks skatījās uz polārlāča grīdsegu. Plīša lauva ar amizantu ģimlti. Britanija bija uzģērbusi tam sārtus baletsvārciņus, un tas bija gulējis uz dīvāna, kad Britanijas tēvs ar nodauzītu pudeli rokā bija meties virsū Straikam.

Straiks atgriezās priekšnamā, pa kabatām meklēdams bloknotu un pildspalvu, ko vienmēr nēsāja līdzi. Viņš uzšņāpa īsu zīmīti Elīnai, caur puķēm pieminēdams pagājušās nakts vislabāko daļu, un, lai neriskētu viņu pamodināt, atstāja lapiņu uz priekšnama galda. Pēc tam tikpat klusi, kā bija darījis visu pārējo, uzmeta plecā ceļasomu un atstāja dzīvokli, lai pulksten astoņos Vestilingas metrostacijā satiktos ar Robinu.

Heistingsroudā pamazām izzuda pēdējās miglas paliekas, kad Robina, nervoza un neizgulējusies, izgāja no mājas, vienā rokā nesdama maisiņu ar ceļamaizi, bet otrā somu, pilnu ar tīrām maiņas drēbēm. Atslēgusi vecā, pelēkā lendrovera bagāžnieku, viņa iesvieda tajā ceļasomu un ar maisiņu rokā steidzās sēsties pie stūres.

Nupat priekšnamā Metjū bija mēģinājis viņu apkampt, bet Robina bija no visa spēka atgrūdusies ar plaukstām no viņa gludajām, siltajām krūtīm un kliegusi, lai viņš atšujas. Metjū bija ģērbies tikai bokseršortos. Tagad Robina baidījās, ka viņš varbūt rauj mugurā drēbes, lai sāktu pakaļdzīšanos. Aizcirtusi mašīnas durvis, viņa piesprādzēja drošības jostu, alkdama ātrāk braukt prom, taču, tiklīdz pagrieza aizdedzes atslēgu, pa namdurvīm izskrēja Metjū basām kājām, T kreklā un treniņbiksēs. Robina nekad nebija redzējusi viņa sejā tik klaju bezpalīdzības izteiksmi.

“Robina!” Metjū sauca, bet viņa nospieda gāzes pedāli, un mašīna atvirzījās no ietves malas. “Es tevi mīlu. Es tevi mīlu!” Robina bīstami strauji sagrieza stūri, tikai par mata tiesu neaizķerdama kaimiņu hondu. Viņa redzēja, kā atpakaļskata spogulī Metjū sarūk arvien mazāks; viņš, citkārt absolūti savaldīgs, tagad pilnā kaklā sludināja savu mīlestību, riskēdams modināt kaimiņu ziņkārību, nicinājumu un izsmieklu.

Sirds krūtīs izmisīgi dauzījās. Ceturksnis pāri septiņiem; Straiks vēl nebūs stacijā. Ielas galā Robina nogriezās pa kreisi, lai tikai tiktu tālāk prom no Metjū.

Viņš bija piecēlies rītausmā, kad Robina kravāja mantas, cenzdamās viņu neuzmodināt.

“Uz kurieni tu taisies?”

“Palīdzēšu Straikam izmeklēšanā.”

“Un pa nakti nebūsi mājās?”

“Laikam ne.”

“Uz kurieni tu brauksi?”

“Precīzi vēl nezinu.”

Viņa baidījās nosaukt ceļamērķi ja nu Metjū nolemj dzīties pakaļ. Kad Robina iepriekšējā vakarā bija atgriezusies mājās, viņu bija satriekusi Metjū izturēšanās. Viņš raudāja un lūdzās. Robina nekad nebija redzējusi viņu tādu, pat pēc mātes nāves ne. “Robin, mums jāizrunājas.”

“Mēs visu esam izrunājuši.”

“Vai tava māte zina, uz kurieni tu brauc?”

“Jā.”

Robina meloja. Pagaidām viņa nebija pateikusi mātei nedz par sapostītajām attiecībām ar Metjū, nedz arī par braucienu uz ziemeļiem kopā ar Straiku. Galu galā viņai bija divdesmit seši gadi; viņas privātā dzīve vairs nebija mātes ziņā. Tomēr Robina saprata, ka patiesībā Metjū jautā, vai viņa ir pateikusi mātei, ka

visiem kāzu plāniem tagad pārvilkta svītra. Viņi abi apzinājās: Robina nekāptu lendroverā un nebrauktu uz nezināmu vietu kopā ar Straiku, ja saderināšanās joprojām būtu spēkā. Safīra gredzens atradās tur, kur viņa bija to atstājusi: grāmatplauktā pie Metjū vecajām uzskaitvedības mācību grāmatām.

“Ak velns!” Robina nočukstēja, valdīdama asaras, uz labu laimi līkumodama pa klusajām ielām, pūlēdamās neskatīties uz pirkstu, kurā vairs nebija gredzena, un nedomāt par mokpilno izteiksmi Metjū sejā.

īsa pastaiga aizveda Straiku daudz tālāk par vienkāršu fizisku attālumu. Smēķēdams pirmo šīsdienas cigareti, viņš domāja: šī ir Londona. Tu sāc savu ceļu no klusās, simetriskās Nēša terases, kas atgādina skulptūru, veidotu no vaniļas saldējuma. Elīnas kaimiņš krievs, ģērbies uzvalkā ar svītriņu, tobrīd sēdās savā audi, uz Straika labrītu atbildēdams ar strupu galvas mājienu. Nedaudzi soļi garām Šerloka Holmsa siluetiem Bei-kerstrītas metrostacijā un viņš jau sēdēja nokvēpušā vilcienā starp pļāpājošiem poļu strādniekiem, mundriem un lietišķiem pulksten septiņos rītā. Pēc tam drūzmainā Padingtona, kur viņš ar somu plecā lavierēja caur pasažieru bariem starp stacijas kafejnīcām. Visbeidzot dažas pieturas pa Hītrovas atzaru kopā ar kuplu ģimeni no dienvidrietumiem: tie visi, par spīti agra rīta dzestrumam, jau bija saģērbušies Floridai piemērotās drēbēs un kā nervozi surikati uzmanīja staciju nosaukumus, sažņauguši savu koferu rokturus tik cieši, it kā baidītos, ka tiks aplaupīti kuru katru mirkli.

Vestīlingas stacijā Straiks ieradās piecpadsmit minūtes par agru, izmisīgi ilgodamies uzsmēķēt. Nolicis ceļasomu pie kājām, viņš aizkūpināja cigareti, cerēdams, ka Robina pārlieku nesteigsies, jo šaubījās, vai viņa atļaus smēķēt lendroverā. Tomēr, tiklīdz viņš bija kāri ievilcis pāris dūmu, ap stūri jau parādījās kantainā mašīna, aiz kuras vējstikla bija skaidri saskatāma Robinas rudi zeltainā galva.

“Man nav iebildumu!" viņa pārkliedza motora rūkoņu, kamēr Straiks uzcēla somu plecā un grasījās nodzēst cigareti. “Ja tik atvērsi logu.”

Straiks iekāpa mašīnā, iesvieda somu aizmugures sēdekli un aizcirta durvis.

“No tavas smēķēšanas nekas nemainīsies,” Robina sacīja un ar savu parasto lietpratību pārbīdīja smago ātrumpārslēgu. “Te jau tāpat smird pēc suņa.”

Lendrovers uzņēma ātrumu. Straiks piesprādzējās un pārlaida acis mašīnas salonam. Tas bija noplucis un apskrambāts, un te tiešām pamatīgi oda pēc gumijniekiem un labradora. Atmiņā atausa armijas mašīnas, ar kurām Straiks bija braucis pa kauju apvidiem Bosnijā un Afganistānā, taču reizē viņš atskārta šo to jaunu par Robinas pagātni. Šis lendrovers vēstīja par dubļainiem lauku ceļiem un uzartiem laukiem. Ak jā, Robina taču bija teikusi, ka viņas tēvocim pieder ferma.

"Vai tev kādreiz ir bijis ponijs?”

Robina pārsteigta paskatījās uz viņu, un šajā īsajā mirklī Straiks paguva ievērot, ka viņas seja ir bāla un acis aptūkušas. Kļuva skaidrs, ka viņa gulējusi ļoti maz.

“Kāpēc tu tā jautā?”

“Ar šādu mašīnu būtu ērti braukāt uz staļļiem.”

Atbildē ieskanējās viegls izaicinājums: “Jā, man bija ponijs.”

Straiks iesmējās, nolaida logu tik zemu, cik vien iespējams, un atbalstīja uz tā kreiso roku ar cigareti.

"Kas tur smieklīgs?”

“Nezinu. Kā viņu sauca?”

“Anguss,” Robina atbildēja, nogriezdamās pa kreisi. “Liels resgalis. Mūždien centās nomest mani nost.”

“Es neuzticos zirgiem,” Straiks smēķēdams sacīja.

“Vai tad tu kādreiz esi jājis?”

Nu bija Robinas kārta pasmaidīt. Viņa nodomāja: parasti Straiks visur jūtas kā zivs ūdenī, bet zirga mugurā tak tiešām justos neērti.

“Nē,” Straiks atbildēja. “Un ari netaisos.”

“Manam tēvocim ir zirgs, kurš derētu pat tev,” Robina sacīja. “Klaidsdeilas vezumnieks. Milzīgs.”

“Mājiens ar mietu,” Straiks sausi attrauca, un viņa iesmējās. Kamēr Robina veltīja visu uzmanību lavierēšanai rīta satiksmes straumē, kas kļuva arvien blīvāka, Straiks klusēdams smēķēja, pēkšņi apzinādamies, cik patīkami ir klausīties Robinas smieklos. Un viņš saprata ari, ka, sēžot vecajā lendroverā un pļāpājot niekus ar Robinu, jūtas daudz labāk un ērtāk nekā vakar vakarā, ieturot maltīti kopā ar Elīnu.

Straiks nepiederēja pie tiem vīriešiem, kuri mēdz mierināt sevi ar meliem. Viņš būtu varējis sev iestāstīt, ka Robina iemieso nepiespiestu draudzību, bet Elīna seksuālu attiecību lamatas un priekus. Taču viņš apzinājās: patiesība ir sarežģītāka, un to vēl vairāk sarežģī fakts, ka no Robinas pirksta ir nozudis safīra gredzens. Gandrīz vai kopš paša iepazīšanās mirkļa Straiks bija sapratis, ka Robina apdraud viņa sirdsmieru, tomēr riskēt ar vislabākajām darba attiecībām, kādas bijušas viņa mūžā, nozīmētu zāģēt zaru, uz kura pats sēdi. Pēc gadiem ilgušām postošām attiecībām, pēc visa smagā darba un upuriem, ko prasījusi sava biznesa izveidošana, viņš nevarēja un nedrīkstēja to atļauties. "Vai tu tīšām izliecies nedzirdam?”

“Ko?”

Bija ticams, ka viņš patiešām nav dzirdējis Robinas teikto -vecā lendroverā motors rūca gaužām skaļi.

“Es saku kā tev iet ar Elīnu?”

Robina vēl nekad nebija uzdevusi tiešus jautājumus par Straika privāto dzīvi. Straiks secināja: pēc tam kad Robina pirms divām dienām izkratījusi viņam sirdi, abi ir nonākuši jaunā intimitātes līmenī. No tā viņš labprāt būtu izvairījies, ja vien spētu.

“Viss kārtībā,” viņš nevērīgi attrauca, aizmeta izsmēķi un aizvēra logu; mašīnas salonā kļuva mazliet klusāk.

“Tātad viņa tev piedeva?”

"Par ko?”

“Par to, ka tu aizmirsi norunāto satikšanos!” Robina atbildēja.

“Ā, tas. Jā. Nu, vispār nē... bet jā.”

Robina patlaban nogriezās uz A40 šosejas, un pēc Straika nenoteiktās atbildes viņas iztēlē pēkšņi atausa spilgta aina: milzīgais, spalvainais Straiks, kuram atlikusi tikai pusotra kāja, sniegbaltos palagos savijies kopā ar alabastra blondīni Elīnu... Robina nešaubījās, ka Elīnas palagi noteikti ir balti, ziemeļnieciski un tīri. Par viņas veļas mazgāšanu droši vien rūpējās kāds cits. Elīna bija pārāk smalka un pārāk bagāta, lai pati gludinātu segas pārvalkus, stāvēdama pie televizora šaurā īlingas istabelē.

“Un Metjū?” Straiks ievaicājās, kad viņi izbrauca uz autostrādes. “Kā tev iet ar viņu?”

“Labi,” Robina atbildēja.

“Nefleitē,” Straiks noburkšķēja.

Robinai paspruka īss smiekliņš, tomēr negribējās stāstīt neko vairāk, ja jau Straiks tā skopojās ar informāciju par Elīnu.

“Nu... viņš grib izlīgt.”

“Saprotams, ka grib,” Straiks teica.

“Kāpēc “saprotams”?”

“Ja jau es nedrīkstu uzprasīties uz komplimentiem, tad neuzprasies arī tu."

Robina nezināja, ko atbildēt, tomēr šie vārdi sniedza zināmu gandarījumu. Iespējams, šī bija pirmā reize, kad Straiks bija ļāvis noprast, ka saredz viņā sievieti; viņa klusēdama noglabāja atmiņā šo sarunas daļu, lai padomātu par to vēlāk, vienatnē.

“Viņš atvainojās un lūdza, lai atkal velku pirkstā gredzenu,” Robina sacīja. Lojalitātes paliekas liedza viņai pieminēt asaras un žēlabaino diedelēšanu. “Bet es...”

Balss izdzisa. Straikam gribējās uzzināt vairāk, taču viņš neuzdeva jautājumus, tikai nolaida logu un aizsmēķēja nākamo cigareti.

Viņi iegriezās Hiltonparka autostāvvietā, lai Burger King restorānā iedzertu kafiju. Kamēr Straiks iestājās rindā pēc kafijas, Robina devās uz tualeti. Stāvēdama pie spoguļiem, viņa pārbaudīja mobilo. Kā jau varēja gaidīt, bija pienākusi īsziņa no Metjū, taču tās tonis vairs nebija lūdzošs un samierniecisks.

Ja tu pārgulēsi ar viņu, starp mums viss būs cauri. Varbūt tā tu domā man atriebties, taču tas nav dots pret dotu. Sāra bija tālu pagātnē, mēs bijām bērni, un mans nolūks nebija tevi sāpināt. Robina, padomā par to, ko taisies aizmest prom ar vieglu roku. Es tevi mīlu.

“Atvainojiet,” Robina nomurmināja un pakāpās sānis, palaizdama nepacietīgu meiču pie roku žāvētāja.

Viņa pārlasīja Metjū ziņu. Par labu nāca dusmu uzplūds, izdzēsdams žēluma un sāpju sajaukumu, ko šorīt bija modinājusi Metjū lūgšanās. Lūk, viņa nodomāja, kur atklājas īstais Metjū: ja tu pārgulēsi ar viņu, starp mums viss būs cauri. Tātad viņš nebija tam īsti noticējis, kad Robina bija novilkusi gredzenu un pateikusi, ka vairs nevēlas precēties? Un “viss būs cauri” tikai tad, kad par to paziņos pats Metjū? Tas nav dots pret dotu. Viņas neuzticība pēc definīcijas būs smagāks noziegums nekā Metjū neuzticība. Viņam Robinas brauciens uz ziemeļiem nozīmēja tikai vingrināšanos atriebībā; it kā nogalināta meitene un viņas slepkava, kurš joprojām atrodas brīvībā, būtu tikai iegansts, kas ļauj Robinai spītēties pēc sirds patikas.

Ej tak tu ellē, viņa nodomāja, nikni iebāza telefonu kabatā un atgriezās restorānā, kur Straiks jau ēda dubultu sendviču ar desu un bekonu.

Straiks ievēroja Robinas pietvīkušo, saspringto seju un nojauta, ka viņa saņēmusi vēsti no Metjū.

“Viss kārtībā?”

“Jā,” Robina atbildēja un apsteidza viņa nākamo jautājumu: “Vai tu beidzot pastāstīsi man par Brokbenku?”

Tas izskanēja mazliet agresīvāk, nekā gribēts. Robinu bija aizkaitinājis ne vien Metjū īsziņas tonis, bet arī šīs ziņas izprovocētā doma par to, kur viņi ar Straiku šodien pārnakšņos.

“Jā, ja vēlies,” Straiks miermīlīgi atteica.

Izņēmis no kabatas mobilo, viņš atvēra tajā Brokbenka fotogrāfiju, nokopētu no Hārdakra datora, un pār galdu sniedza mobilo Robinai.

Viņa nopētīja gareno, tumsnējo seju zem blīva tumšu matu ērkuļa neparastu, tomēr ne bez pievilcības. Straiks, gluži kā uzminējis viņas domas, sacīja:

“Tagad viņš vairs nav tik izskatīgs. Šī bilde uzņemta tūlīt pēc tam, kad viņš sāka dienēt armijā. Tagad viena acs ir iespiesta dziļi dobumā, viena auss sakropļota.”

“Cik viņš ir garš?” Robina jautāja, atcerēdamās ādās tērpto kurjeru, kura seju bija aizsedzis ķiveres spoguļstikls.

“Manā augumā vai garāks.”

“Tu teici, ka iepazinies ar viņu armijā?”

“Jā,” Straiks apstiprināja.

Robina jau nosprieda, ka neko vairāk viņš neteiks, taču tad apjēdza, ka viņš tikai gaida, līdz tālāk aizies pavecs pāris, kas grozījās turpat blakus, meklējot brīvu galdiņu. Kad viņi aizgāja, Straiks turpināja:

“Viņš bija Septītās tanku brigādes majors. Apprecēja krituša biedra atraitni. Tai bija divas mazas meitas. Vēlāk abiem piedzima dēls.”

Straiks nesen bija pārlasījis Brokbenka dosjē, tāpēc izklāstīja faktus bez aizķeršanās, taču patiesībā nekad nebija tos aizmirsis. Brokbenka lieta bija viena no tām, kas paliek atmiņā uz visiem laikiem.

“Vecāko pameitu sauca Britanija. Divpadsmit gadu vecumā Britanija Vācijā atzinās kādai skolasbiedrenei, ka tikusi seksuāli izmantota. Draudzene to izstāstīja savai mātei, un māte iesniedza ziņojumu. Izmeklēšanai pieaicināja mūs. Es netiku runājis

ar Britaniju personiski, viņu iztaujāja militārās policijas virs-niece. Esmu redzējis tikai videoierakstu.”

Straiku bija satriecis tas, cik ļoti meitene centās savaldīties, izturēties kā pieaudzis cilvēks. Viņa bija šausmās par to, kas tagad notiks ar ģimeni viņas izpļāpāšanās dēļ, un pūlējās ņemt savus vārdus atpakaļ.

Nē, viņa nekādā gadījumā neesot teikusi Sofijai, ka tētis draudējis nogalināt mazo māšeli, ja Britanija viņu nosūdzēs! Nē, Sofija būtībā neesot melojusi taču Britanija esot tikai pajokojusi, un viss. Viņa jautājusi Sofijai, kā var atbrīvoties no bērna, tāpēc ka... nu, aiz ziņkārības, visām meitenēm taču gri-boties zināt tādas lietas. Nē, tētis nekādā ziņā neesot draudējis sagraizīt Britanijas mammu sīkos gabaliņos, ja viņa sūdzēšo-ties... Britanijas kāja? Ak tas... nu, ari tas bijis tikai joks... viss viena vienīga jokošanās... viņš stāstījis, ka rētas Britanijai uz stilba esot kopš agras bērnības, no tās reizes, kad viņš gandrīz nogriezis viņai kāju, bet ienākusi mamma un ieraudzījusi. Tā viņš gribējis sodīt Britaniju par puķudobju izbradāšanu, bet ari tas, protams, bijis tikai joks lai taču pajautājot viņas mammai, īstenībā viņa nejauši iepinusies dzeloņstieplēs un stipri savainojusies, mēģinādama atbrīvoties no tām. Un viss. Lai pajautājot viņas mammai. Tētis neesot sagraizījis viņai kāju. Tētis nemūžam nedarītu viņai pāri.

Straiks nespēja aizmirst nevilšo izteiksmi, kāda parādījās meitenītes sejā, ar piespiešanos izrunājot vārdu “tētis”: viņa izskatījās tā, it kā bailēs no soda būtu spiesta norīt aukstas ķidas. Jau divpadsmit gadu vecumā viņa bija sapratusi, ka dzīve ģimenē būs izturama tikai tad, ja viņa nebildīs ne vārda un bez kurnēšanas pacietis visu, ko gribēs darīt patēvs.

Jau pirmajā sarunā Straikam bija radusies nepatika pret misis Brokbenku. ŠI kalsnā, pārmērīgi smiņķējusies sieviete savā ziņā, protams, bija upuris, tomēr Straikam šķita, ka viņa ir tīši pametusi nelaimē Britaniju, lai glābtu abus pārējos bērnus, ir izlikusies nemanām to, ka vīrs uz ilgu laiku nozūd kopā ar vecāko meitu, un viņas norobežošanās no patiesības būtībā bija līdzdalība noziegumā. Brokbenks bija piedraudējis nožņaugt Britanijas māti un māsu, ja meitene kaut vai iepīkstēsies par to, ko patēvs dara ar viņu mašīnā, aizvedis ilgos izbraukumos uz tuvējo mežu vai tumšām, nomaļām ieliņām. Bija draudējis, ka sakapās viņas visas sīkos gabaliņos un apraks dārzā. Bet pēc tam paņems līdzi Raienu savu mazo dēlēnu, kurš vienīgais no visas ģimenes šķita viņam kaut cik vērtīgs, un dosies turp, kur neviens nekad viņus neatradis.

“Tas bija joks, tikai joks! Es to neteicu nopietni!”

Tievi, sažņaugti pirkstiņi, greizas brilles, kājiņas tik īsas, ka nesniedzas līdz grīdai. No medicīniskās pārbaudes viņa kategoriski atteicās vēl ari tad, kad Straiks un Hārdakrs aizbrauca uz Brokbenka māju, lai viņu aizturētu.

"Ieraudzījis mūs, viņš pārskaitās. Paskaidroju, kādēļ esam ieradušies, un viņš metās man virsū ar nodauzītu pudeli. Es notriecu viņu zemē,” Straiks bez mazākās bravūras teica, “taču labāk nebūtu viņam pieskāries. Tas bija lieki.”

Vēl nekad viņš nebija atzinies tajā skaļi, lai gan to zināja arī Hārdakrs (kurš vēlāk izmeklēšanas gaitā bija atbalstījis viņu līdz pēdējam).

“Bet ja jau viņš metās tev virsū ar pudeli...”

“Es būtu varējis atņemt to pudeli, ari negāžot viņam pa ģīmi.” “Tu teici, ka viņš ir liela auguma...”

“Viņš bija pamatīgi piedzēries. Es būtu ticis galā tāpat, nelaižot darbā dūres. Tur bija ari Hārdakrs, mēs bijām divi pret vienu. Taču, atklāti sakot, es nopriecājos, kad viņš man uzbruka. No sirds gribēju sadot viņam pa purnu. Mans labais āķis viņu nokautēja un tieši tāpēc viņš izspruka cauri sveikā.” “Izspruka cauri sveikā...”

“Tika attaisnots,” Straiks sacīja. “Pa tīro.”

“Kā?”

Straiks iedzēra kafiju, skatiens klīda tālumā un maldījās atmiņās.

“Pēc mana sitiena viņš nokļuva slimnīcā, jo, atjēdzoties pēc satricinājuma, viņam sākās stipra epilepsijas lēkme. Smadzeņu trauma.”

“Ak Dievs,” Robina noteica.

“Vajadzēja steidzamu operāciju, lai apturētu smadzeņu asiņošanu. Lēkmes nemitīgi atkārtojās. Tika diagnosticēts traumatisks galvas smadzeņu savainojums, posttraumatiskā stresa sindroms un alkoholisms. Tiesāt viņu nevarēja. Palīgā steidzās advokātu bari. Mani apsūdzēja tīšā miesas bojājumu nodarīšanā. Par laimi, mani advokāti noskaidroja, ka nedēļas nogalē pirms notikušā Brokbenks spēlējis regbiju. Parakņājušies rūpīgāk, viņi atklāja: spēles laikā viens simt kilogramu smags velsietis trāpījis ar celi Brokbenkam pa galvu, un pēc tam Brokbenks aiznests no laukuma nešūs. Medmāsa nebija pamanījusi asiņošanu no auss Brokbenks bija vienos dubļos un skrambās un likusi viņam vienkārši iet mājās un atpūsties. Izrādījās, ka nepamanīts ir palicis galvaskausa pamatnes lūzums; mani advokāti to noskaidroja, uzdevuši ārstiem pārbaudīt rentgena bildes, uzņemtas tūdaļ pēc regbija mača. Galvaskausu viņam bija ielauzis tas velsietis, nevis es.

Un tomēr ja Hārdijs pats savām acīm nebūtu redzējis, kā Brokbenks uzbrūk man ar nodauzītu pudeli, es būtu mēslos līdz acīm. Beigu beigās tika apstiprināts, ka esmu rīkojies pieļaujamās pašaizsardzības robežās. Es taču nevarēju zināt, ka viņam jau ir ielauzts pauris un kādu kaitējumu radīs mans sitiens. Tikmēr Brokbenka datorā tika atrasta bērnu pornogrāfija. Britanijas teiktais saskanēja ar to, ko stāstīja aculiecinieki, kuri bieži bija redzējuši, kā patēvs kaut kur ved viņu ar mašīnu. Tika iztaujāta arī Britanijas skolotāja, kura pastāstīja, ka skolā meitene izturas aizvien noslēgtāk.

Divus gadus Brokbenks bija seksuāli izmantojis pameitu un draudējis nogalināt gan viņu, gan māti un māsu, ja viņa kādam izpļāpāsies. Bija iestāstījis meitenei, ka reiz jau ir grasījies nogriezt viņai kāju. Ap augšstilbu viņai tiešām bija sarētojums.

Brokbenks iedvesa Britanijai, ka patlaban esot zāģējis viņai nost stilbu, kad māte ienākusi un iejaukusies. Pratināšanā māte teica, ka šis rētas palikušas no negadījuma, ko Britanija pārcietusi agrā bērnībā.”

Robina klusēja, piespiedusi plaukstas pie lūpām un iepletusi acis. Straika sejas izteiksme bija briesmīga.

“Brokbenks gulēja slimnīcā, kur ārsti centās tikt galā ar viņa lēkmēm, un tēloja prāta aptumsumu un amnēziju, tiklīdz kāds mēģināja uzdot jautājumus. Apkārt spietoja advokāti, saozdami pamatīgu piķi: kā nekā mediķu nolaidība, smagi miesas bojājumi. Brokbenks apgalvoja, ka pats esot seksuālas izmantošanas upuris un ka bērnu pornogrāfija esot tikai viņa psihisko problēmu un alkoholisma simptoms. Britanija apgalvoja, ka visu esot izdomājusi, māte bļāva, ka Brokbenks savu mūžu neesot piedūris ne pirkstu bērniem, viņš esot ideāls tēvs, vienu vīru viņa jau esot zaudējusi un tagad zaudēšot otru. Armijas vadība gribēja tikai vienu: izbeigt šo lietu. Brokbenku demobilizēja invaliditātes dēļ,” Straiks teica, un viņa tumšās acis sastapās ar Robinas zilpelēkajām acīm. “Brokbenks tika cauri sveikā, piedevām saņēma kompensāciju un pensiju un laidās prom, paķerdams līdzi Britaniju.”

24

Ieej svešinieku pasaulē,

Iebrien nezināmo jūrā...

Step into a world of strangers Into a sea of unknowns...

Blue Oyster Cult, “Hammer Back”

Dārdošais lendrovers stoiskā apņēmībā rija jūdzes, taču ceļojums uz ziemeļiem sāka likties nebeidzami garš, iekams parādījās Berovinfērnesas pirmās pazīmes. Karte nebija ļāvusi īsti saprast, cik tālu atrodas šī ostas pilsētiņa un cik savrupa tā ir. Berovinfērnesa nebija paredzēta caurbraucējiem vai nejaušiem apmeklētājiem; tā bija mērķis pati par sevi, ģeogrāfisks strupceļš.

Viņi brauca pa Ezeru novada dienvidu malu gar paugurainām pļavām, kur ganījās aitas, gar akmens mūra žogiem un gleznainiem ciematiņiem, kas Robinai atgādināja dzimtās Jorkšīras ainavas, šķērsoja Ulverstonu (“Stena Lorela dzimto pilsētu”) un pēc kāda laika ieraudzīja plašu estuāru, kas liecināja par krasta tuvumu. Pēcpusdienā viņi beidzot sasniedza nepievilcīgu industriālo zonu, kur ielas malās slējās noliktavas un rūpnīcas, raksturīgas pilsētas nomalei.

“Vajag paēst, pirms braucam uz Brokbenka māju,” ierunājās Straiks, piecas minūtes pētījis Berovas karti. Viņš smādēja

elektroniskās navigācijas ierīces, aizbildinādamies ar to, ka papīra kartes var lietot uzreiz, negaidot, līdz tās ielādēsies, un informācija nemēdz pazust, ja uztveršanas apstākļi ir slikti. “Priekšā būs autostāvvieta. Aplī nogriezies pa kreisi.”

Viņi pabrauca garām noplukušai sānu ieejai, kas veda uz Kreivenparku Barrow Riders regbija komandas stadionu. Straiks bija pilnībā koncentrējies uz to, ka Brokbenku varētu pamanīt arī gluži nejauši, un sūktin uzsūca sevī šīs pilsētas savdabīgo raksturu. Būdams Kornvolas iedzimtais, viņš bija gaidījis, ka šeit varēs redzēt jūru un just tās sāļumu, bet nekā: sajūta bija tāda, it kā viņi atrastos jūdzēm tālu zemes vidienē. Pirmais iespaids te bija kā par gigantisku ārpilsētas vairumtirdzniecības centru, kur no visām pusēm uzglūnēja veikalu filiāļu košās fasādes, tikai šur un tur starp būvmateriālu lielveikaliem un picērijām lepni un neiederīgi slējās pa kādai arhitektūras pērlei, vēstot par to, cik turīga šī pilsēta bijusi tolaik, kad tajā uzplaukusi rūpniecība. Art Deco stila muitnīca bija pārbūvēta par restorānu. Viktorijas laika tehniskās koledžas fasādi, rotātu ar klasiskām skulptūrām, greznoja uzraksts Labor Omnia Vin-cit darbs uzvar visu. Drīz sākās nebeidzamas rindu mājas -tāda pilsētas ainava, kādas bija gleznojis Lourenss Laurijs; bišu strops, kur mitinās strādnieki.

“Nekad neesmu redzējis tik daudz pabu,” teica Straiks, kad Robina nogriezās autostāvvietā. Viņam kārojās alu, taču, paturēdams prātā to, ka labor omnia vincit, viņš piekrita Robinas ierosinājumam žigli iekost tuvējā kafejnīcā.

Aprīļa diena bija saulaina, taču vējš nesa aukstumu no neredzamās jūras.

“Šie sevi nepārvērtē, vai ne?” Straiks noņurdēja, ieraudzījis kafejnīcas nosaukumu: “Pēdējais patvērums”. Pretējā ielas pusē atradās lietotu drēbju tirgotava “Otrā iespēja” un lombards, kam acīmredzot netrūka klientu. Par spīti drūmajam nosaukumam, “Pēdējais patvērums” bija omulīgs un spodrs, pilns ar pļāpīgām vecām kundzītēm, un Straiks ar Robinu atgriezās autostāvvietā, brīnum labi paēduši.

“Viņa māju būs grūti novērot, ja iekšā neviena nebūs,” Straiks teica, rādīdams Robinai karti, kad abi atkal sēdēja lendroverā. “Tā atrodas aklas ieliņas galā. Nav kur paslēpties.”

“Vai tev ir ienācis prātā,” Robina teju vai frivoli iejautājās, braucot ārā no stāvvietas, “ka Hollija varētu būt Noels? Ka viņš ir mainījis dzimumu?”

“Ja tā, tad atrast viņu būs pavisam viegli,” Straiks sacīja. “Divi metri bez galvas, kājās augstpapēžu kurpes, viena auss kā puķ-kāposts. Te nogriezies pa labi,” viņš piebilda, braucot garām naktsklubam ar nosaukumu “Bankrots”. “Jēziņ, šajā pilsētā visu sauc īstajos vārdos, vai ne?”

Priekšā skatu uz jūru pilnībā aizsedza gigantiska krēmkrāsas ēka ar uzrakstu BAE SYSTEMS. Ēkai nebija logu, un tā šķita stiepjamies vai veselas jūdzes garumā neizteiksmīga, bezse-jaina, draudīga.

“Manuprāt, izrādīsies, ka Hollija ir vai nu māsa, vai pašreizējā sieva,” Straiks teica. “Tagad griez pa kreisi... viņa ir vienos gados ar Brokbenku. Tā, tagad meklēsim Stenlijroudu... kartē izskatās, ka nonāksim tieši blakus tai BAE Systems ēkai.”

Straikam bija taisnība: Stenlijrouda veda taisni uz priekšu, vienā pusē rindojās dzīvojamās mājas, bet otrā pusē slējās augsts ķieģeļu mūris ar dzeloņstieplēm augšmalā. Aiz šis nepielūdzamās barjeras rēgojās dīvaini draudīgā rūpnīcas ēka balta, bez logiem, biedējoša savu apjomu dēļ.

“Kodolzonas robeža?” Robina skaļi izlasīja uzrakstu pie mūra, braukdama tam garām ļoti lēni.

“Tur būvē zemūdenes,” Straiks paskaidroja, raudzīdamies augšup uz dzeloņstieplēm. “Visur ir policijas brīdinājuma zīmes skaties.”

Aklā ieliņa bija tukša. Tā beidzās ar nelielu autostāvvietu līdzās bērnu rotaļlaukumam. Novietojusi mašīnu, Robina pamanīja, ka dzeloņstieplēs uz mūra ir ieķērušies daži priekšmeti.

Spēļu bumba tur noteikti bija nokļuvusi nejauši, taču stieplēs bija iepinusies arī sārti leļļu ratiņi, nu vairs neatgūstami. Skats uz tiem modināja nepatīkamu nojautu: kāds tīšām bija uzsviedis tos augšā uz mūra, lai bērns vairs netiek tiem klāt.

“Kāpēc tu kāp ārā?” Straiks jautāja, apgājis ap mašīnas pakaļgalu.

“Es tikai..."

“Es pats tikšu galā ar Brokbenku, ja viņš vispār ir šeit.” Straiks aizsmēķēja cigareti. “Tu neiesi viņam ne tuvumā.”

Robina iekāpa atpakaļ lendroverā.

“Pacenties nekauties, labi?” viņa nomurmināja nopakaļ Straikam, kurš soļoja uz mājas pusi, viegli pieklibodams, jo celis no ilgās sēdēšanas bija stīvs.

Dažām mājām bija spodri logi, aiz rūtīm akurāti sarindoti greznumnieciņi; citām bija tilla aizkari dažādās tīrības pakāpēs. Viena otra māja izskatījās noplukusi, un, spriežot pēc nokvēpušajām palodzēm, arī istabās valdīja netīrība. Gandrīz sasniedzis brūnas ārdurvis, Straiks pēkšņi apstājās kā zemē iemiets. Robina pamanīja, ka ielas galā ir parādījies bariņš strādnieku zilos kombinezonos un ķiverēs. Vai viens no tiem bija Brok-benks? Vai tāpēc Straiks bija apstājies?

Nē. Viņš tikai runāja pa mobilo. Pagriezis muguru gan namdurvīm, gan vīriem, viņš lēnām nāca atpakaļ pie Robinas; gaita bija ne vairs mērķtiecīga, bet gan izklaidīga un gausa kā cilvēkam, kurš koncentrējas vienīgi uz balsi telefonā.

Viens no strādniekiem bija garš, tumsnējs bārdainis. Vai Straiks bija viņu ievērojis? Robina atkal izkāpa no lendroverā un, tēlodama, ka raksta īsziņas, vairākas reizes nofotografēja strādniekus, pievilkusi attēlu pēc iespējas tuvu. Viri nogriezās ap stūri un nozuda skatienam.

Straiks stāvēja desmit metru attālumā no viņas, smēķēja un klausījās savā sarunbiedrā. Pa tuvākās mājas augšstāva logu viņus vēroja sirma večiņa. Lai kliedētu viņas aizdomas, Robina novērsās no mājām un, tēlodama tūristi, sāka fotografēt lielo kodolrūpnīcu.

“Zvanīja Vordls,” teica Straiks, nostājies viņai aiz muguras. “Noslepkavotā nav Oksana Vološina.”

“Kā viņi to zina?” Robina pārsteigta jautāja.

“Oksana jau trīs nedēļas atrodas savās mājās Doņeckā. Devusies turp uz radagabala kāzām. Izmeklētāji ir runājuši pa telefonu nevis ar pašu Oksanu, bet gan ar viņas māti, kura apliecinājusi, ka Oksana ir tur. Tikmēr dzīvokļa saimniece ir atlabusi diezgan, lai pateiktu policijai: līķa atrašana satriekusi viņu sevišķi stipri tieši tāpēc, ka viņa taču domājusi Oksana patlaban ciemojas Ukrainā. Viņa ieminējusies arī, ka noslepkavotā neizskatās pārāk līdzīga Oksanai.”

Raukdams pieri, Straiks noglabāja mobilo atpakaļ kabatā. Viņš cerēja, ka jaunie fakti pamudinās Vordlu koncentrēt uzmanību uz kādu citu, nevis uz Melliju.

“Kāp mašīnā!” Straiks sacīja un, iegrimis domās, atkal devās uz Brokbenka mājas pusi.

Robina apsēdās pie lendrovera stūres. Pa augšstāva logu joprojām skatījās kaimiņiene.

Pa ielu tuvojās divas policistes atstarojošās vestēs. Straiks sasniedza brūnās durvis. Ielā atbalsojās metāla klaudzieni pret koku. Neviens nevēra durvis vaļā. Straiks jau gatavojās klauvēt vēlreiz, kad pie viņa piegāja policistes.

Robina izslējās taisnāk, nesaprazdama, kas policijai vajadzīgs no Straika. Pēc īsas sarunas visi trīs pagriezās un nāca uz lendrovera pusi.

Robina nolaida logu, pēkšņi un neizskaidrojami juzdamās vainīga.

“Viņas grib zināt,” Straiks jau pa gabalu sauca, “vai es esmu misters Maikls Ellakots!”

“Ko?” Robina apstulba pavisam, izdzirdot sava tēva vārdu.

Prātā iešāvās smieklīga doma, ka policiju viņiem uzsūtījis Metjū bet kāpēc lai viņš būtu uzdevis Straiku par Robinas tēvu? Tikai tad viņa apjēdza situāciju un tūdaļ ari pauda savu atskārsmi skaļi.

“Mašīna ir reģistrēta uz tēta vārda,” viņa sacīja. “Vai esmu pārkāpusi kādus noteikumus?”

“Vispār jūs stāvat uz dubultās dzeltenās līnijas,” sausi noteica viena no policistēm, “bet ne jau tāpēc mēs esam šeit. Jūs esat fotografējuši rūpnīcu. Tas nekas,” viņa piebilda, ieraudzījusi paniku Robinas sejā. "Ļaudis to fotografē katru dienu. Bet jūs iekļuvāt novērošanas kameru objektīvā. Lūdzu, uzrādiet savu autovadītājas apliecību!”

“Ā,” Robina vārgi izdvesa, redzēdama Straika jautājošo skatienu. “Es tikai... ziniet, es gribēju uzņemt māksliniecisku foto... Tās dzeloņstieples, baltā ēka un... un mākoņi...”

Viņa sniedza policistei savus dokumentus, kaunigi vairīdamās no Straika acīm.

“Tātad misters Ellakots ir jūsu tēvs?”

“Viņš vienkārši aizdeva mums savu mašīnu.” Robinu šausmināja doma, ka policistes sazināsies ar viņas vecākiem un tie uzzinās, ka viņa atrodas Berovā bez Metjū un bez saderināšanās gredzena...

“Un kur jūs abi dzīvojat?”

“Mēs ne... nedzīvojam kopā,” Robina teica.

Viņi nosauca katrs savu vārdu un adresi.

“Tātad jums, mister Straik, te ir kāds, kuru esat ieradies apciemot?” jautāja otrā policiste.

“Jā, Noels Brokbenks,” Straiks nevilcinoties atbildēja. “Vecs draugs. Braucām te cauri, un es nolēmu iegriezties pie viņa.” “Brokbenks,” policiste atkārtoja, atdodama Robinai apliecību, un Robina cerēja, ka policiste pazīst šo uzvārdu; tas vērstu par labu Robinas izgāšanos. "Krietns beroviešu uzvārds. Labi, varat iet. Tikai te vairs nefotografējiet.”

“Piedod,” Robina bez skaņas, tikai ar lūpām, teica Straikam, kad policistes gāja prom. Viņš nogrozīja galvu, smaidīdams par spīti aizkaitinājumam.

“Māksliniecisks foto... stieples... mākoņi...”

“Un ko būtu teicis tu?” Robina attrauca. “Es taču nevarēju sacīt, ka fotografēju strādniekus, jo viens man likās līdzīgs Brok-benkam paskaties...”

Taču, rādīdama Straikam fotoattēlu ar strādniekiem, viņa saprata, ka pats garākais ar sarkanajiem vaigiem, īso kaklu un lielajām ausim nevar būt tas, kuru viņi meklē.

Atvērās tuvākās mājas durvis. Večiņa, kura bija vērojusi abus pa augšstāva logu, iznāca ārā, līdzi vilkdama rūtainu tir-gussomu uz riteņiem. Tagad viņa izskatījās gluži līksma. Robina nešaubījās, ka viņa ir redzējusi ierodamies un aizejam policistes un tagad ir droša, ka šie abi nav spiegi.

"Šitā notiek katr mīl dien!” večiņa skaļi iesaucās pa visu ielu. Viņas akcentu Robina nepazina, kaut gan bija domājusi, ka pazīst vismaz kaimiņu grāfistes Kambrijas dialektu. “Tās kamers uz katr stūr! Policij pras papīrs. Mēs jau i pieraduš.” “Un jūs uzreiz pamanījāt londoniešus,” Straiks laipni sacīja, un viņa pieklusa aiz ziņkārības.

“Jūs i no Londons? Kāds vēš jūs atpūts uz šeni?”

“Mēs meklējam vecu draugu. Noelu Brokbenku,” Straiks norādīja uz Brokbenka māju, “bet neviens never vaļā durvis. Viņš droši vien ir darbā.”

Večiņa sarauca uzacis.

“Noel, jūs teic? Ne Hollij?”

“Mēs labprāt tiktos ari ar Holliju, ja viņa būtu mājās,” Straiks atbildēja.

“Viņ gan i pie darb,” kaimiņiene paziņoja, ieskatījusies pulksteni. “Vikerstauns maiznīcā. Ja ne,” teiktajā pavīdēja drūms humors, “ta šovakar jūs paraug iekš “Vārns ligzd”. Parasti šī ir tur.” “Vispirms iegriezīsimies maiznīcā sagādāsim viņai pārsteigumu,” Straiks sacīja. “Kā to atrast?”

“Tād maz un bait, uzreiz aiz Atriebēj iels.”

Viņi pateicās, un večiņa devās prom pa ielu, priecīga, ka varējusi palīdzēt.

“Vai es nepārklausījos?” Straiks nomurmināja, locīdams vaļā karti, kad abi atkal sēdēja lendroverā. "Atriebēja iela?”

“Arī es dzirdēju to pašu,” Robina apstiprināja, īsais brauciens veda pa tiltu pār upes grīvu, kur jahtas šūpojās duļķainā ūdenī vai tupēja uz sēkļiem. Aiz krastmalas utilitārajām, industriālajām ēkām atkal sākās rindu mājas ar oļu apmetuma vai sarkanu ķieģeļu sienām.

“Ielas acīmredzot ir nosauktas kuģu vārdos,” Straiks nosprieda, kad viņi brauca pa Amfitrītes ielu.

Atriebēja iela veda augšup pakalnā. Dažas minūtes pētījuši apkaimi, viņi ieraudzīja mazu, balti krāsotu maiznīcu.

“Tā ir viņa!” Straiks acumirklī paziņoja, kad Robina apturēja mašīnu ar skatu uz stikla durvīm. “Nav šaubu, ka tā ir Brok-benka māsa redzi?”

Robina nodomāja, ka šī maizniece izskatās skarbāka par vairumu vīriešu. Viņai bija tāda pati garena seja un augsta piere kā Brokbenkam; saltās acis apvilktas ar biezu kontūru, piķa melnie mati atsukāti atpakaļ un sasieti stingrā, neizskatīgā zirgastē. Zem baltā priekšauta pavilktais īspiedurkņu T krekls atsedza resnus delmus, no pleca līdz plaukstas locītavai klātus ar tetovējumiem. Katras auss ļipiņā bija ievērti vairāki zelta riņķi. Vertikāla rieva starp uzacīm piešķīra sejai mūžīga nīgruma izteiksmi.

Maiznīcā valdīja drūzma un rosība. Vērodams, kā Hollija liek turzās maizītes, Straiks atcerējās briežgaļas pīrāgus, ar kuriem bija mielojies Melrouzā, un viņam mutē saskrēja siekalas. “Atkal gribas ēst."

“Tur iekšā tu nevari ar viņu runāt,” Robina sacīja. “Būs labāk, ja sāksim sarunu viņas mājās vai pabā.”

“Tu varētu aizskriet un nopirkt man pīrādziņu.”

“Mēs pirms nepilnas stundas ēdām sendvičus!”

“Un tad? Pie velna, es nesēžu uz diētas!”

“Un arī es vairs ne,” Robina teica.

Šie drosmīgie vārdi atsauca atmiņā kāzu kleitu, kas gaidīja Harogeitā. Vai viņa tiešām netaisījās vilkt to mugurā? Ziedi, cienasts, līgavas māsas, pirmās dejas izvēle vai tas viss vairs nebūs vajadzīgs? Iemaksas zaudētas, dāvanas atdotas atpakaļ, un kādu seju rādīs pārsteigtie draugi un radi, kad viņa paziņos...

Lendroverā bija vēsi un neērti, Robina jutās ļoti nogurusi pēc ilgajām stundām pie auto stūres, un uz dažām sekundēm, kuru laikā vārgi un nodevīgi sažņaudzās sirds, doma par Metjū un Sāru Šedloku atkal uzdzina raudienu.

“Vai neiebilsti, ka uzsmēķēšu?” jautāja Straiks un, negaidīdams atļauju, nolaida logu. Mašīnas salonā iebrāzās auksts gaiss. Robina norija iebildumu; galu galā Straiks bija piedevis viņai par starpgadījumu ar policiju. Dzestrais vējš palīdzēja viņai saņemties, lai pateiktu Straikam to, kas jāpasaka.

“Tu nedrīksti runāt ar Holliju.”

Straiks paskatījās uz viņu, saraucis pieri.

“Pārsteigt Brokbenku nesagatavotu tas ir viens, bet kaut kas pavisam cits ir runāt ar Holliju. Ja viņa tevi pazīs, tad tūdaļ brīdinās brāli, ka tu viņu meklē. Jārunā būs man. Jau esmu izdomājusi, kā.”

“Nu nē tā vis nenotiks,” Straiks stingri atteica. “Visticamāk, viņš dzīvo vai nu kopā ar māsu, vai arī pāris kvartālu tālāk. Un viņš ir galīgi jucis. Ja saodīs nepatikšanas, var kļūt varmācīgs. Viena tu turp neiesi.”

Robina ciešāk ietinās mētelī un aukstasinīgi noprasīja;

“Tad tu gribi dzirdēt manu ideju vai ne?”

25

Savs laiks ir sarunām, savs laiks ir strīdam.

There’s a time for discussion and a time for a fight.

Blue Oyster Cult, “Madness to the Method”

Straikam tas nepatika, tomēr viņš bija spiests atzīt, ka Robi-nas plāns ir labs un viņa pārlieku neriskēs pat tad, ja Hollija būs brīdinājusi Noelu. Tāpēc, kad pulksten piecos Hollija kopā ar kolēģi devās prom no darba, Straiks nemanāmi sekoja viņām. Tikmēr Robina aizbrauca uz vientulīgu vietu līdzās pārpurvotam, neapbūvētam laukumam, izņēma no mašīnas bagāžnieka ceļasomu un nomainīja savus džinsus pret elegantām, kaut ari saburzītām auduma biksēm.

Kad viņa brauca pār tiltu atpakaļ uz Berovas centru, piezvanīja Straiks un pateica, ka Hollija ir nevis atgriezusies mājās, bet gan devusies taisnā ceļā uz pabu savas ielas galā.

“Lieliski! Man liekas, būs vieglāk, nekā cerēts!” Robina sauca uz pasažieru sēdekļa pusi, kur bija nolikts mobilais ar ieslēgtu skaļruņa režīmu. Lendrovers vibrēja un dārdēja.

"Ko?”

“Es teicu man liekas... Neko! Tūliņ būšu klāt!”

Straiks gaidīja pie “Vārnas ligzdas” autostāvvietas. Viņš tikko paguva atvērt mašīnas durvis, kad Robina nošņāca:

“Pieliecies, pieliecies!”

Paba durvis bija parādījusies Hollija savā melnajā T kreklā un džinsos, ar alus pinti rokā. Viņa bija garāka augumā un divreiz plecīgāka par Robinu. Aizsmēķēdama cigareti, viņa piemiegtām acīm nopētīja apkārtni, ko droši vien pazina kā savu kabatu, un skatiens īsi pakavējās pie svešā lendrovera.

Straiks priekšējā sēdeklī bija savilcies čokurā, cik nu spēdams, un noliecis galvu. Robina nekavējoties nospieda gāzes pedāli un brauca prom.

“Viņa ne reizi neatskatījās, kad gāju pa pēdām,” Straiks uzsvēra, izsliedamies taisni.

“Tomēr nevajadzētu pieļaut, lai viņa tevi ierauga,” Robina prātīgi atteica. “Ja nu pamanīs un atcerēsies?”

“O, atvaino, man piemirsās, ka esi pabeigusi kursus ar izcilību,” Straiks sacīja.

“Ej ratā!” Robina pēkšņās dusmās atcirta. Straiks jutās pārsteigts.

“Es jau tikai pajokoju.”

Gabaliņu tālāk Robina nogriezās stāvlaukumā, kas nebija saredzams no “Vārnas ligzdas” ieejas, un sameklēja somā sainīti, ko bija iegādājusies agrāk šajā pēcpusdienā.

“Gaidi tepat.”

“Nekā nebija! Es būšu autostāvvietā un uzmanīšu, vai neuzrodas Brokbenks. Dod atslēgas!”

Robina negribīgi atdeva tās un gāja prom. Straiks vēroja, kā viņa tuvojas pabam, un prātoja, kas nupat izraisījis viņas dusmu uzliesmojumu. Varbūt Metjū ir nievīgi izteicies par viņas sasniegumiem, nevērtēdams tos necik augstu?

“Vārnas ligzda” liela, kublam līdzīga ķieģeļu mūra ēka -atradās tur, kur šaurā leņķī sastapās Ferijrouda un Stenlijrouda. Hollija joprojām stāvēja durvīs, smēķēja un dzēra alu. Robinai pakrūtē iemetās nervozas trīsas. Viņa pati bija uzprasījusies un tagad pašai vajadzēja noskaidrot, kur ir Brokbenks. Viņa joprojām kaunējās par to, ka pirmīt piesaistījusi policijas uzmanību, tāpēc Straika joks, pateikts nelaikā, bija atsaucis atmiņā Metjū nicīgās piezīmes par viņas mācībām pretnovērošanas kursos. Formāli apsveicis viņu ar teicami nokārtotajiem beigu eksāmeniem, Metjū tūdaļ bija licis noprast, ka būtībā jau viņa ir mācījusies tikai vienu kā paļauties uz veselo saprātu.

Mēteļa kabatā iezvanījās mobilais. Iedama uz paba pusi un juzdama Hollijas skatienu, Robina paņēma telefonu, lai noskaidrotu, kurš zvana. Māte. Apzinādamās, ka telefona atslēgšana radītu aizdomas, Robina pielika mobilo pie auss.

“Robina?” atskanēja Lindas balss, kad Robina iegāja pa durvīm garām Hollijai, nepaskatīdamās uz viņu. “Vai tu atrodies Berovinfērnesā?”

“Jā,” Robina apstiprināja. Priekšā bija divas iekšdurvis; viņa izvēlējās iet pa kreisi un nonāca plašā, noplukušā bāra telpā ar augstiem griestiem. Netālu no ieejas divi vīri, ģērbušies jau iepriekš manītajos zilajos kombinezonos, spēlēja biljardu. Robina drīzāk juta, nekā redzēja, ka uz viņas svešinieces -pusi pagriežas vairākas galvas. Vairīdamās no jebkāda acu kontakta, viņa tuvojās bāra letei, turpinādama sarunu.

“Ko tu tur dari?” Linda jautāja un, nenogaidījusi atbildi, paziņoja: “Mums zvanīja no policijas un jautāja, vai tētis esot aizdevis tev mašīnu!”

“Tas bija pārpratums,” Robina sacīja. “Mammu, es pašlaik nevaru runāt.”

Aiz muguras atvērās durvis, un garām pagāja Hollija, sakrustojusi tetovētās rokas uz krūtīm; viņa iesāņus pārlaida Robinai vērtējošu skatienu, kurā Robina juta naidīgumu. Viņas šeit bija vienīgās sievietes, ja neņēma vērā bāra viesmīli ar īsi apcirptiem matiem.

“Mēs piezvanījām uz dzīvokli,” māte nesatricināmi turpināja, “un Metjū teica, ka tu esot aizbraukusi kopā ar Kormoranu.”

“Jā,” Robina teica.

“Un, kad pajautāju, vai tev būs laiks iegriezties uz pusdienām šajā nedēļas nogalē...”

“Kādēļ lai es šajā nedēļas nogalē brauktu uz Mesemu?” Robina neizpratnē jautāja, ar acs maliņu redzēdama, ka Hollija apsēžas uz bāra ķebļa un sāk pļāpāt ar vīriem zilajos BAE rūpnīcas kombinezonos.

“Metjū tētim ir dzimšanas diena,” māte atbildēja.

“Ak jā, protams!” Robinai tas bija pavisam izkritis no prāta. Būs taču viesības. Kalendārā tas bija atzīmēts jau tik sen, ka viņa bija pieradusi pie šī ieraksta un aizmirsusi, ka tik tiešām būs jābrauc uz Mesemu.

“Robina, vai tev viss ir kārtībā?"

“Mammu, es jau teicu, ka pašlaik nevaru runāt,” Robina sacīja.

“Vai tev viss kārtībā?’’

“Jā!” Robina nepacietīgi attrauca. “Pilnīgā kārtībā! Atzvanīšu tev vēlāk.”

Viņa beidza sarunu un pagriezās pret bāra leti. Bārmene, gaidīdama pasūtījumu, nopētīja Robinu tikpat vērīgi kā pirmīt ziņkārīgā večiņa Stenlijroudā. Aizdomīgums šeit bija jūtams vēl stiprāk, taču tagad Robina saprata, ka tas nav šovinistisks naidigums, ko vietējie jūt pret svešajiem. Drīzāk tā bija tipiska piesardzība, kāda piemīt tiem, kuru darījumi ir slepeni. Sirdij sitoties mazliet straujāk nekā parasti, Robina māksloti pašapzinīgi ierunājās:

“Sveiki! Varbūt jūs varētu man palīdzēt? Es meklēju Holliju Brokbenku. Man teica, ka viņa varētu būt šeit.”

Bārmene apsvēra Robinas lūgumu un bez smaida atbildēja:

“Reku i letes galā. Jums ko ieliet?”

“Glāzi baltvīna, lūdzu,” Robina sacīja.

Robina zināja: sieviete, kuru viņa tēlo, noteikti dzertu vīnu. Un šo sievieti nebiedētu nedz aizdomas bārmenes acīs, nedz Hollijas instinktīvais naidīgums, nedz biljarda spēlmaņu uzmācīgie skatieni. Sieviete, par kuru viņa izlikās, bija aukstasinīga, apveltīta ar asu prātu un ambīcijām.

Samaksājusi par vīnu, Robina devās taisnā ceļā pie Hollijas un trim vīriešiem, ar kuriem viņa sarunājās. Ziņkārīgi, bet atturīgi, tie apklusa, kad kļuva skaidrs, ka Robina nāk pie viņiem.

“Sveiki!” Robina smaidot teica. “Vai jūs esat Hollija Brok-benka?”

“Jā,” Hollija drūmi atsaucās. "Jūs i kas?”

“Kā, lūdzu?”

Juzdama vairāku acu pāru uzjautrinātos skatienus, Robina ar pūlēm turpināja smaidīt.

"Kas jūs būtu?” Hollija atdarināja Londonas izrunu.

“Mans vārds ir Venēcija Hola.”

"Šitād neraž!” Hollija plati uzsmaidīja blakussēdošajam strādniekam, un tas iespurcās.

Robina izņēma no somiņas vizītkarti; šajā pašā pēcpusdienā tā bija nodrukāta vietējā tirdzniecības centrā, kamēr Straiks, palicis pie maiznīcas, uzmanīja Holliju. Straiks bija ierosinājis, lai Robina izmanto savu otro vārdu. (“Tad tu izklausīsies pēc vīzdegunīgas dienvidnieces”)

Pārdroši raudzīdamās Hollijas tumši konturētajās acis, Robin a sniedza vizītkarti un atkārtoja: “Venēcija Hola. Advokāte.”

Hollijas smīns izdzisa. Viņa sadrūmusi izlasīja, kas rakstīts kartītē vienā no divsimt, ko Robina bija nodrukājusi par četrarpus mārciņām.

Hārdakrs un Hola

ADVOKĀTI LIETĀS PAR PERSONAI NODARĪTIEM KAITĒJUMIEM

Venēcija Hola

Vecākā partnere Tel: 0888 789654

Fakss: 0888 465877 E-pasts: venecija@h&hlegal.co.uk

“Es meklēju jūsu brāli Noelu,” Robina teica. “Mēs...”

“Kā jūs zināj, ka es i te?”

Augošo aizdomu dēļ Hollija sāka izskatīties kā sabozies kaķis, kas gatavs aizstāvēties.

“To pateica jūsu kaimiņiene.”

Hollijas sarunbiedri pavīpsnāja.

“Iespējams, mums ir labas ziņas jūsu brālim,” Robina drosmīgi turpināja. “Mēs cenšamies viņu atrast.”

“Es nez, kur viš i, un negrib zināt.”

Divi strādnieki pameta bāra leti un pārvācās pie galdiņa, atstādami tikai vienu, kurš ar tikko manāmu vīpsnu vēroja Robinas mulsumu. Hollija iztukšoja savu pinti, sāniski pa leti pastūma atlikušajam biedram piecas mārciņas, lika paņemt vēl vienu pinti, nošļūca no bāra ķebļa un devās uz tualeti, rokas turēdama stīvi gar sāniem kā vīrietis.

“Viš nerunā ar to sav brāl,” paskaidroja bārmene, pamazām pievirzījusies tuvāk, lai noklausītos. Šķita, viņai ir drusku žēl Robinas.

“Tad varbūt jūs zināt, kur ir Noels?” Robina jautāja, zaudēdama cerības.

“Te nav rādījies kād gad vai vairāk,” bārmene miglaini atteica. “Kev, tu zin, kur viš i?”

Hollijas draugs par atbildi tikai paraustīja plecus un pasūtīja pinti Hollijai. Izrādījās, ka viņš runā ar Glāzgovas akcentu.

"Nu žēl,” Robina sacīja, un viņas dzidrā, vēsā balss neļāva nojaust, cik neprātīgi joņo sirds. Likās šausmīgi atgriezties pie Straika ar tukšām rokām. "Ģimene varētu cerēt uz ievērojamu atlīdzību, ja man izdotos atrast Noelu.”

Viņa pagriezās uz promiešanu.

“Ģimene vai Noels?” asi noprasīja glāzgovietis.

“Tas atkarīgs no apstākļiem,” Robina vēsi atteica. Venēcija Hola nekādā ziņā neielaistos pārāk draudzīgā sarunā ar ļaudīm, kuri nav saistīti ar viņas darba uzdevumu. “Ja ģimenes locekļi ir bijuši spiesti uzņemties apgādnieku lomu... bet, lai par to spriestu, man jāzina detaļas. Dažos gadījumos,” viņa meloja, “tuvinieki ir saņēmuši ļoti nopietnu kompensāciju.”

Hollija nāca atpakaļ. Viņas seja drūmi apmācās, ieraugot, ka Robina sarunājas ar Kevinu. Tagad arī Robina, sirdij strauji pukstot, devās uz dāmistabu, prātodama, vai viņas meli nesis augļus. Spriežot pēc Hollijas sejas izteiksmes, varēja pat pieļaut iespēju, ka Robina tūdaļ tiks iedzīta stūrī pie izlietnēm un piekauta.

Tomēr, atgriezdamās no tualetes, viņa ieraudzīja, ka Hollija un Kevins pie bāra letes ir sabāzuši galvas kopā. Robina zināja, ka vairāk uzstāt nedrīkst: vai nu Hollija uzķersies uz āķa tāpat -vai ari ne. Ciešāk savilkusi mēteļa jostu, viņa nesteidzīgi, taču mērķtiecīgi devās tiem abiem garām uz izeju.

“Ei!”

“Jā?” Robina atsaucās joprojām diezgan vēsi, jo Hollija bija izturējusies rupji, bet Venēcija Hola bija pieradusi pie zināma cieņas līmeņa.

“Labs i, par ko i runa?”

Izskatījās, ka Kevins labprāt piedalītos sarunā, tomēr attiecības ar Holliju acīmredzot vēl nebija attīstījušās tik tālu, lai viņš drīkstētu klausīties privātu finansiālu jautājumu apspriešanā. Viņš saīdzis aizšļūca pie spēļu automāta.

“Ies parunās tur.” Hollija paņēma jauno pinti un norādīja uz stūra galdiņu līdzās klavierēm.

Uz paba palodzēm bija novietotas pudeles ar kuģu modeļiem, skaistiem un trausliem salīdzinājumā ar tiem milzīgajiem monstriem, kas tika būvēti tepat ārā aiz augstā mūra. Paklāja blīvais raksts spēja apslēpt tūkstoš traipu; puķes podos aiz aizkariem izskatījās apvītušas un skumīgas, tomēr nesaskanīgie rotājumi un sporta sacensību kausi piešķīra lielajai telpai mājīgumu, bet klientu koši zilie kombinezoni brālības gaisotni.

““Hārdakrs un Hola” pārstāv lielu skaitu bijušo karavīru, kuri cietuši smagu fizisku kaitējumu ārpus kaujas lauka,” Robina sāka plašo izklāstu, ko bija iemācījusies teju no galvas. “Izskatot arhīva dokumentus, mēs pievērsām uzmanību arī jūsu brāļa lietai. Protams, par rezultātu nevaram būt droši, iekams neesam runājuši ar viņu pašu, tomēr mēs aicinātu viņu pievienot savu vārdu mūsu aizstāvamo sarakstam. Viņa lieta pieder pie tādām, kādās mēs parasti panākam pozitīvu iznākumu. Ja viņš piebiedrosies mums, radīsies iespēja pastiprināt spiedienu uz armiju un saņemt kompensāciju. Jo vairāk sūdzību mēs savāksim, jo labāk. Misteram Brokbenkam tas viss, protams, būtu bez maksas. Ja nav vinnesta,” viņa atdarināja televīzijas reklāmas, “nav arī jāmaksā.”

Hollija klusēja. Bālā seja bija skarba un stinga. Uz katra pirksta, izņemot zeltnesi, spīgoja pa lētam dzeltena zelta gredzenam.

“Kevins teic, ka ģimen varot dabūt piķ.”

“Tieši tā!” Robina mundri apstiprināja. "Ja Noela traumas kaut kādā veidā ir atstājušas iespaidu arī uz jums kā radinieci...”

“I gan, un kā vēl,” Hollija nikni noņurdēja.

“Un tieši kādā ziņā?” Robina izņēma no somas bloknotu, sagatavoja zīmuli un gaidīja.

Viņa saprata, ka alkohols un aizvainojums labāk par visu citu palīdzēs izdabūt pēc iespējas vairāk informācijas no Hol-lijas, kurai pamazām iepatikās ideja par to, ka vajag izstāstīt advokātei visu, ko tā grib dzirdēt.

Vispirmām kārtām vajadzēja žigli mīkstināt savu sākotnējo naidīgumu pret traumēto brāli. Hollija ņēmās gari un plaši klāstīt, kā Noels sešpadsmit gadu vecumā iestājies armijā. Atdevis tai visu: armija bijusi viņa dzīve. О jā, ļaudis nemaz neapjēdzot, kādus upurus nes karavīri... vai Robina zinot, ka Hollija un Noels ir dvīņi? Jā, abi dzimuši Pirmajos Ziemassvētkos... Noels un Hollija...

Stāstīt šo cenzēto versiju par savu brāli nozīmēja paaugstināt pašai sevi. Šis vīrietis, izlolots vienā mātes klēpī ar Holliju, bija devies pasaulē, ceļojis, cīnījies un ticis uz augšu britu armijas rindās. Viņa drosme un dēkainais raksturs meta atspulgu ari uz Holliju, palikušu Berovā.

“...un viš apprecēj tādu Airīnu. Atraitni. Paņem ar div bērniem. Jēziņ. Kā sak nepateiclb i pasauls alg, ne?”

“Kā jūs to domājat?” Venēcija Hola pieklājīgi pavaicāja, turēdama plaukstās glāzi ar puscollu silta, etiķaina vīna.

“Apprecēj šo, tad abiem piedzima dēls. Burvīgs puikiņš... Raiens... Burvīgs. Mēs nav viņ redzējuš... kādus sešus gadus? Septiņus? Sterva. Jā, Airīna viendien ņēm un aizlaidās, kad Noels bij pie dakter. Panēm bērnus... bet dēlēns Noelam bij acuraugs, zin. Te tev nu bij slimībā un veselībā, ne? Baigā sieva. Taisni tad, kad Noelam visvairāk bij vaidziks atbalsts. Sterva.”

Tātad Noels jau sen vairs nebija ticies ar Britaniju. Bet varbūt bija nolēmis sadzīt pēdas pameitai, kuru savās nelaimēs vainoja ne mazāk kā Straiku? Robina saglabāja bezkaislīgu sejas izteiksmi, kaut gan sirds sitās kā negudra. Viņa nožēloja, ka tūlīt pat nevar nosūtīt īsziņu Straikam.

Pēc sievas aizbēgšanas Noels nelūgts bija ieradies Stenlij-roudā, vecajā ģimenes mājiņā, kur bija divas istabas augšstāvā un divas lejasstāvā; Hollija tur bija dzīvojusi visu mūžu un kopš patēva nāves mita viena pati.

“Es viņ pieņēm,” Hollija teica, izsliedamās staltāk. “Brāls i brāls.”

Par Britanijas izteikto apsūdzību neizskanēja ne vārds. Hollija tēloja gādīgu radinieci, uzticamu māsu, un, lai gan tēlojums bija pārspīlēts, Robina tagad bija pietiekami pieredzējusi, lai zinātu, ka arī no vismelnākajiem sārņiem parasti var izsijāt dažus patiesības graudus.

Viņa prātoja, vai Hollija vispār zina par apsūdzību bērna seksuālā izmantošanā: galu galā lieta tika izmeklēta Vācijā un nenonāca līdz tiesai. Tomēr, ja Brokbenks tiešām bija demobilizēts smadzeņu traumas dēļ, vai gan viņš varēja būt gana viltīgs, lai noklusētu īsto iemeslu, kura dēļ ar kaunu pametis armiju? Ja viņš tiešām nebūtu vainīgs un nebūtu arī pie pilna prāta, vai tad bezgalīgi nesūdzētos par netaisnību, kuras dēļ nonācis tādā postā?

Robina atnesa Hollijai trešo pinti un veikli pavērsa sarunu citā virzienā, apjautādamās, kāds Noels bijis pēc demobilizācijas.

“Nebij vairs lāgā riktigs. Nāca virsū lēkmes. Bij jādzer lērums zāļu. Es nupat tik bij beigusi kopt patēvu tas nomira no triekas -, un te uzreiz mājā pārnāk Noels ar tiem saviem krampjiem un...”

Teikuma beigas Hollija noslīcināja alū.

“Tas tiešām ir smagi,” Robina noteica, rakstīdama bloknotā. “Vai bija arī kādas novirzes uzvedībā? Tuvinieki nereti stāsta, ka tieši ar tām ir vissarežģītāk tikt galā.”

“Nūjā,” Hollija noteica. “Kā ta ne. Smadzenes bij putrā, un viņa raksturs no tā neuzlabojās. Divas reizes šis izdauzīja visu māju. Mūžīgi klupa man virsū. Bet tagad jau šis i slavens, zin,” Hollija mīklaini piebilda.

“Kurš?” Robina pārsteigta pārjautāja.

"Nu tak tas vieplis, kurš piekāva Noelu.”

"Viep...”

"Tas vella Kamerons Straiks!”

"Ak jā,” Robina atguvās. “Laikam būšu dzirdējusi par viņu.”

“Kā ta ne! Nu i baigais privātdetektīvs, viss avīzs pillas! Bij vēl tik tāds sūda militārais policists, kad piedauzīja Noelu... pataisīj par kropli uz mūžu...”

Viņa šķendējās vēl labu brīdi. Robina rakstīja piezīmes un gaidīja, kad Hollija pateiks, kāpēc par viņas brāli sākusi interesēties militārā policija, taču to Hollija vai nu nezināja, vai bija nolēmusi neizpaust. Skaidrs kļuva tikai viens: par savas epilepsijas cēloni Noels Brokbenks uzskatīja tikai un vienīgi Straika rīcību.

Veselu gadu Hollija bija pavadījusi īstā elles priekškambarī: Noels bija izgāzis dusmas un aizvainojumu uz dvīņumāsu un viņas māju, līdz beidzot kāds vecs draugs bija iekārtojis viņu par apsargu vienā Mančestras krogā.

“Tātad veselības stāvoklis ļāva viņam strādāt?” Robina jautāja, jo Hollija taču bija aprakstījusi absolūti nesavaldīgu vīrieti, kurš nespēj apspiest savas dusmu lēkmes.

“Nūjā, tad jau viš bij normāls, ja tik lietoj zāles un nepiedzērās. Man bij prieks, kad šis notinās. Vairs jau nebij spēka dzīvot zem viena jumta,” Hollija teica, pēkšņi atcerējusies, ka tiek solīta kompensācija tiem, kuriem tuvinieku traumas bojājušas dzīvi. “Man bij panikas lēkmes. Aizgāju pie ģimens dakter. Viss ir ierakstīts slimībs vēsturē.’”

Sīks apraksts par to, kā Brokbenka sliktā uzvedība ietekmējusi Hollijas dzīvi, aizņēma nākamās desmit minūtes; Robina nopietni un līdzcietīgi māja ar galvu un izteica pa uzmundrinošai frāzei, piemēram: “Jā, esmu dzirdējusi to arī no citiem tuviniekiem,” un: "O jā, tas lieti noderēs kompensācijas iesniegumam.” Pēc tam viņa piedāvājās atnest ceturto pinti; Hollija tagad bija mīksta kā vasks.

“Es tagad uzcienās jūs,” Hollija teica un tā kā grasījās slieties kājās.

“Nē, nē, tas viss ir uz firmas rēķina,” Robina iebilda. Gaidīdama, līdz tiks ielieta vēl viena McEwan’s pinte, viņa pārbaudīja mobilo. Tur bija Metjū īsziņa, ko viņa nevēra vaļā, un Straika īsziņa, ko viņa atvēra.

Viss labi?

Jā, viņa atbildēja.

“Tātad jūsu brālis atrodas Mančestrā?” viņa jautāja Hollijai, atgriezusies pie galda.

“Nē,” Hollija atbildēja, iedzērusi pamatīgu McEwan’s malku. “Šo atlaida.”

“Tiešām?” Robina turēja gatavībā zīmuli. “Ziniet, ja tas noticis veselības stāvokļa dēļ, mēs varam pieteikt kompensāciju par nelikumīgu atlaišanu...”

“Ta ne jau tāpēc,” Hollija sacīja.

Saspringtajā, īgnajā sejā pavīdēja savāda izteiksme kā sudraba zibsnis starp negaisa mākoņiem, it kā ārā censtos izlauzties kāds varens spēks.

“Viš atkal uzkūlās te,” Hollija teica, “un viss sākās no gala...”

Turpinājās stāsts par varmācību, iracionālām dusmu lēkmēm, salauztām mēbelēm; beigu beigās Brokbenks bija atradis citu darbu, ko Hollija miglaini apzīmēja par “drošības dienestu”, un pārcēlies uz Mārkethārboro.

“Un ta šis uzkūlās atkal,” Hollija sacīja, un Robinai paātrinājās pulss.

“Tātad viņš ir šeit, Berovā?” viņa jautāja.

“Nē,” Hollija atbildēja. Nu jau pamatigi apreibusi, viņa tikai ar pūlēm spēja palikt pie stāsta izdevīgās versijas. “Šis bij atbraucs tik uz pāris nedēļām, bet es piedraudēj ar policij, ja šis uzpeldēs atkal, un šis notinās pavisam. Man vaig pačurāt,” viņa paziņoja, “un uzpīpēt. Jūs pīpē?”

Robina papurināja galvu. Hollija drusku grīļīgi piecēlās kājās un devās uz tualeti, bet Robina tikmēr paņēma mobilo un nosūtīja īsziņu Straikam.

Brokbenks neesot Berovā. Viņa ir piedzērusies. Turpinu

izjautāt. Drīz ies ārā smēķēt, nerādies.

Tiklīdz nospiedusi sūtīšanas taustiņu, viņa nožēloja pēdējo vārdu, jo baidījās atkal izpelnīties kādu ironisku piezīmi par saviem pretnovērošanas kursiem, taču telefons iedūcās gandrīz tūlīt, un viņa izlasīja vienu vārdu:

Labi.

Pie galda atgriezās Hollija, stipri dvakodama pēc Rothmans cigaretēm, nesdama glāzi baltvīna, ko piebīdīja Robinai, un savu piekto alus pinti.

“Liels paldies,” Robina sacīja.

“Redz,” Hollija žēlabaini teica, it kā saruna nemaz nebūtu pārtrūkusi, “un šis no tiesas iedragāj man veselību."

“Nešaubos,” Robina apliecināja. “Tātad vai misters Brokbenks dzīvo...”

“Viš kāvās. Es jau stāstīj par to reizi, kad viš iegrūda mani ar galvu ledusskapī.”

“Jā, stāstījāt gan,” Robina pacietīgi apstiprināja.

“Un uzdauzīj man zilu aci, kad neļāvu plēst mammas šķīv-jus...

"Šausmīgi. Jums noteikti pienākas kaut kāda veida kompensācija,” Robina meloja un, ignorēdama uzplaiksnījušo vainas apziņu, tūdaļ ķērās pie galvenā jautājuma. “Mēs nospriedām, ka misters Brokbenks atrodas šeit, Berovā, jo uz šejieni tiek pārskaitīta viņa pensija.”

Pēc četrarpus pintēm Hollijas reakcija vairs nebija pārāk laba. Apsolītā kompensācija par ciešanām bija likusi viņai atplaukt, drusku izlīdzinājusies šķita pat dziļā rieva, ko dzīve bija iegrebusi viņai starp uzacīm un kas piešķīra viņai pastāvīgu dusmu izteiksmi. Tomēr, izdzirdusi par Brokbenka pensiju, viņa kļuva piesardzīga par spīti skurbumam.

“Netiek vis.”

“Par to liecina dati, kas ir mūsu rīcībā,” Robina teica.

Spēļu automāts stūrī nošķindināja sintētisku trilleri un nomirkšķināja spuldzītes; uz biljarda galda klaudzēja bumbas; beroviešu akcents sajaucās ar skotu izloksni. Robinai talkā nāca intuīcijas uzplaiksnījums. Armijas pensiju pievāca Hollija pati.

“Protams,” Robina sacīja ar pārliecinošu vieglumu, “mēs zinām, ka misteram Brokbenkam pensija nav obligāti jāsaņem personiski. Dažreiz naudu drīkst saņemt tuvinieki, ja pašam pensionāram to liedz veselības stāvoklis.”

“Jā,” Hollija nekavējoties piekrita. Bālā seja plankumaini pietvīka, un viņa par spīti visiem tetovējumiem un pīrsin-giem pēkšņi izskatījās meitenīga. “To saņēmu es, kad viš tikko bij laukā no ķurķa. Kad viņam bij tās lēkmes.”

Robina prātoja: kāpēc invalīds Brokbenks ir pāradresējis savu pensiju uz Mančestru, pēc tam uz Mārkethārboro un beigu beigās atpakaļ uz Berovu?

“Tātad tagad jūs to viņam pārsūtāt?” Robina jautāja; sirds atkal iepukstējās straujāk. “Vai varbūt tagad viņš spēj saņemt to pats?”

“Paklau” Hollija teica.

“Elles eņģeļu” tetovējums galvaskauss ar spārnotu ķiveri -noviļņoja uz viņas augšdelma, kad viņa pieliecās Robinai klāt. No alus, cigaretēm un cukura viņas elpa nelāgi oda. Robina nepakustināja ne vaibstu.

“Paklau, jūs dabon cilvēkiem tās kompen... kompensācijas... kad tie ir tā kā... cietuši vai... kā.”

“Pareizi,” Robina apstiprināja.

"Bet ja nu kāds ir bijis... ja nu sociālajam dienestam būtu vaidzējs... vaidzējs kaut ko darīt, bet šie neko?”

“Tas atkarīgs no apstākļiem,” Robina sacīja.

“Mūs mamma notinās, kad mums bij deviņi gadi,” Hollija teica. “Atstāj mūs pie patēva.”

“Man ļoti žēl,” Robina sacīja. “Tas ir briesmīgi.”

“Septiņdesmitajos,” Hollija piebilda. “Visiem bij nospļauties. Bērnu izmantošana.”

Sirds Robinai kļuva smaga kā svins. Hollijas elpa smirdēja, mūsainā seja bija pavisam tuvu. Hollijai nebija ne jausmas, ka līdzcietīgā advokāte, kura apsolījusi viņai naudas maisus par smukām acīm, patiesībā ir tikai mirāža.

“Viš to nodarīj mums abiem,” Hollija sacīja. “Patēvs. Noe-lam arī. Vēl pavisam mazam. Mēs kopā slēpāmies pagultē. Un tad Noels nodarīj to man. Bet, zin,” viņa pēkšņi kļuva nopietna, “Noels varēj būt tīri normāls. Mazotnē mēs bij lieli draugi. Bet,” Hollijas tonī skanēja aizvainojums par divkāršu nodevību, “tikko viņam palika sešpadsmit, viš aizgāj armijā."

Robina nebija plānojusi dzert vēl, taču tagad paņēma glāzi un iedzēra pamatīgu vīna malku. Tātad Hollijas otrais varmāka bijis viņas sabiedrotais pret pirmo: mazākais no diviem ļaunumiem.

“Nudien baigais maita,” Hollija noteica, un Robina saprata, ka viņa runā par patēvu, nevis par dvīņubrāli, kurš viņu seksuāli izmantojis un pēc tam nozudis ārzemēs. “Bet, kad man bij sešpadsmit, šim darbā notika negadījums, un pēc tam man bij vieglāk šo savaldīt. Stipras ķimikālijas. Draņķis tāds. Pēc tam šim vairs nestāvēja. Saujām rija pretsāpju tabletes. Un tad dabūj trieku.”

Klajas ļaunprātības izteiksme Hollijas sejā skaidri vēstīja Robinai, kādu kopšanu patēvs no viņas saņēmis.

“Draņķis,” Hollija klusi atkārtoja.

"Vai jūs saņēmāt psihologa palīdzību?” Robina dzirdēja savu balsi kā no malas.

Es nudien runāju kā vīzdegunīga dienvidniece.

Hollija iespurcās.

“Kur nu! Jūs ir pirmā, kam es vispār esmu pateikusi. Jūs droši vien bieži dzirdat tādas lietas?”

“O jā,” Robina atbildēja. To viņa bija Hollijai parādā.

“Kad Noels atbrauca pēdēro... joreiz,” no piecām pintēm Hollijai pinās mēle, “es teic, vācies ellē un nenāc vairs tuvumā. Lasies, citādi pateikšu policijai, ko esi man nodarījs, un ta redzēsim, ko šie teiks, un visas mazās skuķes sūdzas, ka tu viņas aiztiec.”

No šī teikuma siltais vīns Robinas mutē kļuva rūgts.

“Tāpēc šo Mančestrā patrieca no darba. Bij apgramstījis vienu trīspadsmitgadīgu. Droši vien tas pats bij Mārkethārboro. Man jau šis neteic, kāpēc atgriezies, bet es zin, ka atkal būs izstrādājs to pašu. Šim jau bij labs skolotājs,” Hollija sacīja. “Ta kā ir es var sūdzēt tiesā?”

“Manuprāt,” Robina iesāka, baidīdamās dot tādu padomu, kas sagādātu vēl vairāk ciešanu šai nelaimīgajai sievietei, “vislabāk būtu vērsties policijā. Kur īsti ir jūsu brālis?” viņa jautāja, izmisīgi alkdama drīzāk saņemt vajadzīgo informāciju un tikt prom.

“Es nez,” Hollija atbildēja. “Kad draudēju iet uz policiju, viš satrakojās, bet pēc tam...”

Viņa nomurmināja kaut ko nesaprotamu, kur ar pūlēm varēja saklausīt vārdu “pensija”.

Brokbenks pateica, ka viņa var paturēt pensiju sev, ja neies uz policiju.

Un te nu Hollija sēdēja, pāragri dzīdama sevi kapā ar alkoholu, ko pirka par naudu, ar kuru brālis bija samaksājis par viņas klusēšanu. Hollija gandrīz droši zināja, ka viņš turpina “apgramstīt” mazgadīgas meitenes... vai viņa zināja par Britam-jas sūdzību? Vai tā viņai rūpēja? Bet varbūt viņas pašas brūces bija pārklājušās ar tik bieziem rētaudiem, ka citu mazu meiteņu mokas viņai bija vienaldzīgas? Hollija joprojām dzīvoja mājā, kur tas viss bija noticis un pa logiem pavērās skats uz dzeloņstieplēm un mūri... Kāpēc viņa nav aizbēgusi? prātoja Robina. Kāpēc nav izglābusies tāpat kā Noels? Kāpēc ir palikusi mājā ar skatu uz augsto, kailo mūri?

“Varbūt jums ir viņa telefona numurs vai kaut kas tamlīdzīgs?” Robina jautāja.

“Nav,” Hollija atteica.

“Rastos izredzes uz lielu kompensācijas summu, ja jūs palīdzētu man ar viņu sazināties,” Robina aiz izmisuma meta malā visus smalkos aplinkus gājienus.

“Šim bij dzīvoklis,” Hollija beidzot nošļupstēja, vairākas minūtes gremdējusies miglainās domās un bezjēdzīgi blenzusi mobilajā telefonā. "Mārkethārboro...”

Vajadzēja ilgu laiku, lai sameklētu Noela pēdējās darbavietas telefona numuru, tomēr pēdīgi izdevās to atrast. Robina to pierakstīja, tad izņēma no maka desmit mārciņas un iespieda naudu Hollijas kārajā saujā.

“Liels paldies par palīdzību! Tiešām ļoti liels paldies.”

“Tādi tie viepļi ir, ne? Visi vienādi.”

“Jā,” Robina teica, pati nezinādama, kam piekrīt. "Es sazināšos ar jums. Man ir jūsu adrese.”

Viņa piecēlās.

“Jā. Uz redzi. Viepļi. Visi vienādi.”

"Viņa runā par vīriešiem,” paskaidroja bārmene, atnākusi paņemt daudzās tukšās glāzes un smaidīdama par Robinas apjukumu. “Vieplis tas ir vīrietis. Viņa saka: visi vīrieši ir vienādi.” "Ak jā,” Robina atsaucās, knapi apjēgdama, ko runā. “Patiesi vārdi. Liels paldies. Uz redzēšanos, Hollij... saudzējiet sevi..."

26

Tuksneša ainava,

Pasakains kaifs...

Desolate landscape,

Storybook bliss...

Blue Oyster Cult, “Death Valley Nights"

“Ko zaudējusi psiholoģija, to ieguvusi privātā izmeklēšana,” pasludināja Straiks. “Tu esi ellīgi labi pastrādājusi, Robin.”

Viņš pacēla tostā McEwan’s skārdeni. Abi sēdēja lendroverā netālu no ātro uzkodu restorāna Olympic un ēda zivi ar ceptiem kartupeļiem. Olympic gaišie logi lika apkārtējai tumsai izskatīties vēl melnākai. Gar šiem gaismas taisnstūriem nemitīgi slīdēja silueti, kas, ieiedami rosīgajā ēstuvē, pārvērtās trīsdimensiju cilvēkos, bet, nākdami ārā, atkal kļuva par ēnām.

"Tātad sieva ir viņu pametusi.”

"Jā.”

"Un Hollija teica, ka bērnus viņš kopš tā laika nav saticis?”

"Tieši tā."

Straiks domīgi iedzēra alu. Gribējās ticēt, ka Brokbenks tiešām ir zaudējis kontaktu ar Britaniju bet ja nu tas maitasga-bals tomēr bija sadzinis meitenei pēdas?

“Taču mēs joprojām nezinām, kur viņš atrodas.” Robina nopūtās.

"Nu, mēs vismaz zinām, ka šeit viņš nav bijis apmēram gadu,” Straiks sacīja. “Mēs zinām, ka visās savās nelaimēs viņš joprojām vaino mani un joprojām uzmācas mazgadīgām meitenēm. Turklāt galva viņam strādā daudz labāk, nekā domāja ārsti slimnīcā.”

“Kāpēc tev tā liekas?”

“Viņš acīmredzot veiksmīgi noklusē to, ka savulaik ir apsūdzēts bērnu seksuālā izmantošanā. Un šur tur strādā, lai gan varētu sēdēt mājās un saņemt invaliditātes pabalstu. Manuprāt, darbavietā viņam ir vairāk iespēju satikt jaunas meitenes.” “Izbeidz,” Robina nočukstēja, jo, atceroties Hollijas atzīšanos, iztēlē pēkšņi parādījās sasalusī galva jaunas meitenes galva ar apaļiem vaigiem un neskaidra pārsteiguma izteiksmi sejā.

“Vārdu sakot, gan Brokbenks, gan Leings patlaban atrodas brīvībā un nāvīgi ienīst mani.”

Piebāzis pilnu muti ar kartupeļiem, Straiks pavandījās pa cimdu nodalījumu, izņēma autoceļu atlantu un klusēdams brīdi šķirstīja lapas. Robina ietina zivs un kartupeļu paliekas papīrā un sacīja:

"Man jāpiezvana mātei. Tūdaļ būšu atpakaļ.”

Atspiedusies pret tuvāko laternas stabu, viņa sastādīja savu vecāku numuru.

“Vai tev viss kārtībā, Robina?”

“Jā, mammu.”

“Kas notiek starp jums ar Metjū?”

Robina palūkojās blāvi zvaigžņotajās debesīs.

“Man liekas, starp mums viss ir cauri.”

“Tev liekas?” Linda atkārtoja, neizklausīdamās ne satriekta, ne noskumusi; viņa vienkārši gribēja saņemt skaidru atbildi.

Robina bija baidījusies, ka apraudāsies, pateikdama to skaļi, tomēr acīs nesariesās asaras un nevajadzēja arī piespiesties, lai runātu mierīgi. Varbūt viņa bija norūdījusies. Hollijas

Brokbenkas drūmais dzīvesstāsts un svešās meitenes briesmīgā nāve Šeperdsbušā tiešām lika ieraudzīt pasauli citādā gaismā.

“Tas notika tikai nupat, pirmdienas vakarā.”

“Kormorana dēļ?”

“Nē,” Robina atteica. "Sāras Šedlokas dēļ. Izrādās, Mets ir gulējis ar viņu, kamēr es biju... mājās. Kad... tu pati zini, kad. Pēc tam kad aizgāju no universitātes.”

No Olympic iznāca divi puiši, acīm redzami iedzēruši; tie klaigāja un lamāja viens otru. Viens pamanīja Robinu un iebikstīja sānā otram. Abi nāca uz viņas pusi.

“Garlaikojies, smukulīt?”

No mašīnas izkāpa Straiks un aizcirta durvis; viņa tumšais stāvs bija galvastiesu garāks par abiem puišiem. Tie acumirklī apklusa un klunkuroja prom. Straiks atbalstījās pret mašīnu un aizsmēķēja cigareti, viņa seja palika ēnā.

“Mammu, tu vēl tur esi?”

“To viņš tev pateica pirmdienas vakarā?” Linda jautāja.

“Jā,” Robina atbildēja.

“Kāpēc?”

“Mēs atkal strīdējāmies Kormorana dēļ,” Robina pieklusināja balsi, jo Straiks atradās tikai dažu metru atstatumā. “Es sacīju: “Tās ir platoniskas attiecības, līdzīgi kā tev ar Sāru” un tad ieraudzīju viņa seju un tad viņš atzinās.”

Māte gari, smagi nopūtās. Robina gaidīja mierinošus vai vie-dus vārdus.

“Žēlīgais Dievs,” Linda teica. Iestājās vēl viena ilga pauze. “Kā tu īsti jūties, Robin?”

"Viss kārtībā, mammu, goda vārds. Es strādāju. Tas palīdz.”

“Un kāpēc tu esi Berovā?”

“Mēs mēģinām sameklēt vienu no tiem, par kuriem Strai-kam ir aizdomas, ka viņš varētu būt atsūtījis to kāju.”

“Kur jūs nakšņosiet?”

“Travelodge viesnīcā,” Robina atbildēja. “Saprotams, atsevišķās istabās,” viņa pasteidzās piebilst.

“Vai kopš aizbraukšanas tu esi runājusi ar Metjū?”

“Viņš nemitīgi sūta man īsziņas un apgalvo, ka mīlot mani.” To teikdama, Robina atskārta, ka pēdējo īsziņu nemaz nav izlasījusi. Tā bija pilnīgi izkritusi no prāta.

“Piedod,” viņa sacīja mātei. “Kleita, kāzu mielasts un viss pārējais... Man ir tik ļoti žēl, mammu.”

“Par to nu man ir vismazākā bēda,” Linda sacīja un atkal jautāja: “Vai tev tiešām viss kārtībā?”

“Jā, goda vārds!” Robina sastomījās un tad gandrīz izaicinoši piemetināja: “Kormorans izturas vienkārši fantastiski.”

“Tomēr tev būs jārunā ar Metjū,” Linda teica. “Pēc visiem šiem gadiem... saruna būs neizbēgama.”

Robina vairs nespēja savaldīties; balss iedrebējās aiz dusmām, rokas trīcēja, vārdi sāka plūst straumēm.

“Nupat pirms divām nedēļām mēs bijām uz regbija maču kopā ar tiem abiem ar Sāru un Tomu. Viņa tinas Metam riņķī jau kopš universitātes... un Mets gulēja ar viņu, kamēr es... kamēr es... viņš joprojām nav izsvītrojis Sāru no savas dzīves, Sāra mūždien krīt viņam ap kaklu, flirtē, sarīda mūs abus... regbija spēles laikā viņa par ieganstu izmantoja Straiku: ak, viņš ir tik pievilcīgs, un birojā jūs esat tikai divi vien, vai ne?... un visu šo laiku es domāju, ka viņa pūlas veltīgi, zināju, ka universitātes laikā viņa ir centusies ievilkt Metu gultā, bet man nekad... viņš gulēja ar Sāru pusotru gadu... un zini, ko viņš man pateica? Sāra esot viņu mierinājusi... Man, redz, bija jāpiekāpjas un jāpiekrit, lai Mets ielūdz viņu uz kāzām, jo pati biju ielūgusi Straiku, nebrīdinot Metu, un tas tad nu bija mans sods, jo es negribēju ielūgt Sāru. Mets iet ar viņu pusdienās, kad vien gadās viņas darbavietas tuvumā...”

“Es aizbraukšu pie tevis uz Londonu,” Linda noteica.

“Nē, mammu...”

“Uz vienu dienu. Aizvedīšu tevi pusdienās.”

Robina vārgi iesmējās.

“Mammu, man nav pusdienu pārtraukuma. Tas nav tāds darbs.”

“Es braukšu uz Londonu, Robin.”

Kad mātes balss skanēja tik stingri, nebija jēgas strīdēties pretī.

“Es vēl nezinu, kad atgriezīšos.”

“Tad paziņo man vēlāk, un es nopirkšu vilciena biļeti.”

“Es... ak, nu labi,” Robina padevās.

Kad abas bija atvadījušās, Robina apjēdza, ka acīs beidzot sakāpušas asaras. Pie labākās gribas nebija iespējams noliegt, ka doma par gaidāmo tikšanos ar Lindu sniedz lielu mierinājumu.

Robina paskatījās uz lendrovera pusi. Straiks, joprojām atbalstījies pret to, runāja pa telefonu. Vai varbūt tikai izlikās? Robina bija runājusi skaļi. Un Straiks prata būt taktisks, ja vien vēlējās.

Viņa paskatījās uz mobilo, ko vēl arvien turēja rokā, un atvēra Metjū īsziņu.

Zvanīja tava māte. Pateicu, ka esi aizbraukusi darba darīšanās. Dod ziņu, vai gribi, lai brīdinu tēti, ka neieradīsies uz

viņa dzimšanas dienu. Es mīlu tevi, Robin. Mxxxxxx

Atkal tas pats: viņš neticēja, ka abu attiecības tiešām beigušās. Dod ziņu, vai gribi, lai brīdinu tēti... it kā tas viss būtu tikai vētra ūdensglāzē, it kā Robina varētu visu aizmirst un mierīgi braukt uz Metjū tēva dzimšanas dienas svinībām... Es nevaru ciest to tavu tēvu...

Viņa nikni uzrakstīja un nosūtīja atbildi.

Skaidrs, ka neieradīšos.

Robina atgriezās mašīnā. Izskatījās, ka Straiks tiešām runā pa telefonu. Uz pasažieru sēdekļa gulēja atvērtais atlants: viņš bija uzmeklējis Lesteršīras pilsētiņu Mārkethārboro.

“Jā, es ari,” Robina dzirdēja Straiku sakām. “Jā. Tiksimies, kad atgriezīšos.”

Elīna, viņa nodomāja.

Straiks iekāpa mašīnā.

“Vai zvanīja Vordls?” Robina nevainīgi jautāja.

“Elīna,” viņš atteica.

Vai viņa zina, ka esi aizbraucis kopā ar mani? Ka esam divatā?

Robina juta, ka nosarkst. Viņa nesaprata, kur radusies šī doma. Taču ne jau...

“Tu gribi braukt uz Mārkethārboro?” viņa jautāja, paņēmusi atlantu.

“Kāpēc ne,” Straiks atteica un iedzēra alu. “Tur bija Brok-benka pēdējā darbavieta. Varētu atrasties kāds pavediens; būtu muļķīgi nepārbaudīt... un, ja jau brauksim caur turieni...”

Viņš izņēma atlantu Robinai no rokām un pāršķīra dažas lapas.

“No turienes ir tikai divpadsmit jūdžu līdz Korbijai. Mēs varētu iegriezties Korbijā un paskatīties, vai tas Leings, kurš divtūkstoš astotajā gadā dzīvojis tur kopā ar kādu sievieti, ir mūsu Leings. Viņa joprojām dzīvo turpat, un viņas vārds ir Loreina Maknotona.”

Robina jau bija pieradusi pie tā, ka Straiks gluži apbrīnojami ielāgo cilvēku vārdus un visdažādākos faktus.

"Labi,” viņa piekrita, priecādamās par to, ka no rīta turpināsies izmeklēšana, nevis vienkārši sekos garš atceļš uz Londonu. Varbūt, ja izdosies atrast kaut ko interesantu, ceļā varēs pavadīt otru nakti un ar Metjū nebūs jāsatiekas vēl divpadsmit stundas... taču tad viņa atcerējās, ka rītvakar Metjū brauks uz ziemeļiem svinēt tēva dzimšanas dienu. Tātad dzīvoklī viņa tik un tā paliks viena.

“Vai viņš būtu varējis sadzīt viņai pēdas?” Straiks pēc pauzes sāka domāt skaļi.

“Atvaino kas? Ko?”

“Vai Brokbenks pēc visiem šiem gadiem būtu varējis sadzīt pēdas Britanijai un noslepkavot viņu? Vai varbūt es kļūdos un tikai tāpēc, ka jūtos tik velnišķīgi vainīgs?”

Straiks viegli iebelza ar dūri pa lendrovera durvīm.

"Bet tā kāja,” viņš tūdaļ iebilda pats sev. “Ar tādām pašām rētām kā Britanijai. Brokbenks iestāstīja Britanijai, ka grasījies nozāģēt viņai kāju, bet ienākusi māte un iztraucējusi. Nelietis. Kurš gan cits sūtītu man rētainu kāju?”

“Zini ko,” Robina gausi ierunājās, “es gan varu iedomāties arī citu iemeslu, kura dēļ tika izraudzīta tieši kāja, un tam var nebūt it nekāda sakara ar Britaniju Brokbenku.”

Straiks pagriezās pret viņu.

“Turpini.”

“Tas, kurš nogalināja to meiteni, būtu varējis atsūtīt tev jebkuru ķermeņa daļu un panākt tādu pašu rezultātu,” Robina sacīja. “Roku vai... vai krūti...” viņa visiem spēkiem centās runāt lietišķi, “...tas tieši tāpat piesaistītu policijas un preses uzmanību. Biroja darbs tieši tāpat būtu apdraudēts, un mēs justos tikpat satricināti tomēr viņš nolēma sūtīt labo kāju, nocirstu tajā pašā vietā, kur labā kāja ir amputēta tev.”

“Tas laikam saskan ar tās nolādētās dziesmas tekstu. Kaut gan...” Straiks apdomājās. “Nē, es runāju muļķības, vai ne? Tādu pašu iespaidu būtu radījusi roka. Vai kakls.”

"Viņš pilnīgi nepārprotami dod mājienu par tavu ievainojumu,” Robina teica. “Ko viņam simbolizē tava amputētā kāja?” "Dievs vien zina,” Straiks atbildēja, vērodams viņas profilu. “Varonību," Robina sacīja.

Straiks nievīgi nošņācās.

“Tā nav nekāda varonība nepareizajā laikā atrasties nepareizajā vietā.”

"Tu esi kara veterāns, apbalvots ar medaļām.”

"Mani apbalvoja krietni agrāk. Un ne par to, ka tiku uzsperts gaisā.”

“Tu nekad neesi stāstījis.”

Robina paskatījās uz Straiku, taču viņš palika pie iepriekšējā temata.

“Turpini. Kāpēc kāja?”

“Tavs ievainojums ir kara mantojums. Tas simbolizē drosmi un grūtību pārvarēšanu. Tiklīdz par tevi raksta prese, vienmēr tiek pieminēta amputācija. Manuprāt, viņam tā saistās ar slavu, panākumiem un... un godu. Viņš mēģina mazināt tava ievainojuma nozīmi, saistīt to ar kaut ko baismīgu, sabiedrības acīs pārvērst tevi no varoņa par tādu cilvēku, kam atsūtīta noslepkavotas meitenes ķermeņa daļa. Jā, viņš grib sagādāt tev nepatikšanas, taču vienlaikus grib mazināt tavu vērtību. Šis cilvēks alkst iegūt to, kas pieder tev: atzinību un svarīgumu.”

Straiks pieliecās un izņēma vēl vienu McEwan’s skārdeni no brūnās papīra turzas, noliktas pie kājām. Saltajā gaisā atbalsojās izrautā skārda riņķīša paukšķis.

“Ja tev ir taisnība,” viņš teica, vērodams, kā tumsā aizvijas cigaretes dūmi, “ja to maniaku tracina mana slava, tad pats pirmais sarakstā ir Vitekers. Tieši to viņš vienmēr ir kārojis: kļūt par slavenību.”

Robina gaidīja. Par savu patēvu Straiks viņai nebija stāstījis tikpat kā neko, toties tīmeklī viņa bija atradusi daudzus no faktiem, ko Straiks noklusēja.

"Savu mūžu neesmu redzējis otru tādu liekēdi un izmantotāju,” Straiks sacīja. “Tas tiešām izskatītos pēc viņa nozagt kādu drusku svešas slavas.”

Mašīnas šaurībā Robina juta, ka viņš atkal sāk dusmoties. Pieminot katru no trim aizdomās turamajiem, viņš reaģēja atšķirīgi: Brokbenks modināja vainas apziņu, Vitekers aizdeva dusmas. Vienīgi par Leingu viņš spēja runāt kaut cik objektīvi.

“Vai Urķis vēl neko nav atradis?”

“Urķis saka Vitekers pašlaik esot Ketfordā. Solās viņu sameklēt. Gan jau šis būs nolīdis kādā netīrā kaktā. Bet Londonā viņš ir noteikti.”

“Kāpēc tu esi tik pārliecināts?”

“Tāpēc, ka tā ir Londona,” Straiks atteica, pār stāvlaukumu skatīdamies uz rindu mājām. “Zini, Vitekers ir dzimis Jorkširā, bet tagad kļuvis par vistīrāko kokneju.”

“Tu neesi redzējis viņu jau nez cik gadu, vai ne?”

“Man viņš nav jāredz. Es viņu pazīstu tāpat. Viņš ir daļa no tiem atkritumiem, kas uzpeld galvaspilsētā, lai tiktu pie lielās veiksmes, un vairs nekad nevācas prom. Viņš uzskatīja, ka tikai Londona ir viņa cienīga. Vitekeram vajag vislielāko skatuvi.”

Tomēr Vitekeram nebija izdevies izkārpīties laukā no galvaspilsētas kloākas, kur gluži kā baktērijas vairojās noziedzība, nabadzība un varmācība; tur joprojām mājoja arī Urķis. Neviens, kurš nebija dzīvojis Londonā, nespēja saprast, ka Londona ir valsts par sevi. Tādi nezinātāji varēja ņemt ļaunā to, ka Londonā koncentrējas vairāk varas un naudas nekā jebkurā citā britu pilsētā, taču viņi nespēja saprast, ka nabadzībai ir sava īpaša piegarša tieši šeit, kur viss maksā dārgāk un kur ir pastāvīgi un skaudri saskatāmas negaistošās atšķiribas starp laimes lutekļiem un neveiksminiekiem. Attālumu no Elīnas dzīvokļa ar krēmkrāsas kolonnām rotātajā Klarensterases namā līdz netīrajam Vaitčepelas skvotam, kur bija nomirusi Straika māte, nevarēja izmērīt tikai jūdzēs vien. Tos abus šķira bezgalīga nevienlīdzība, piedzimšanas un nejaušību loterija, spriešanas kļūdas un veiksmes labvēlība. Gan Lēda, gan Elīna bija skaistas un gudras sievietes, taču viena iestiga narkotiku un sabiedrības padibeņu purvā, bet otra mājoja augstu virs Ridžentparka aiz mirdzoši spodrām logu rūtīm.

Ari Robina domāja par Londonu. Tā bija apbūrusi Metjū, taču viņš neinteresējās par labirintiem līdzīgajām pasaulēm, kurās Robina savā izmeklēšanas darbā ieskatījās katru dienu. Viņš jūsmīgi raudzījās tikai uz ārējo spozmi: uz labākajiem restorāniem, labākajiem dzīvojamiem rajoniem, it kā Londona būtu liels “Monopola” spēles laukums. Metjū vienmēr bija jutis dalītu lojalitāti pret Jorkširu un dzimto Mesemu. Viņa tēvs bija

Jorkširas iedzimtais, bet nelaiķe māte bija dzimusi Sarejā un visu mūžu likusi saprast, ka uz ziemeļiem ir devusies tikai aiz žēlastības. Viņa bija neatlaidīgi izskaudusi visus jorkšlriešu izteicienus no Metjū un viņa māsas Kimberlijas valodas. Metjū rūpīgi piestrādāja pie tā, lai runātu ar neitrālu akcentu, un tas bija viens no iemesliem, kuru dēļ Robinas brāļi nebūt nepriecājās, kad viņa sāka satikties ar Metjū; par spīti Robinas iebildumiem, par spīti Jorkšīras uzvārdam, viņi bija sajutuši, ka Metjū alkst pārvērsties par dienvidnieku.

“Šī nu gan būtu dīvaina vieta, kur piedzimt, vai ne?” iejautājās Straiks, joprojām lūkodamies uz rindu mājām. “Kā tāda sala. Un arī šādu izloksni es agrāk nebiju dzirdējis.”

Vīrieša balss kaut kur tuvumā sparīgi uzsāka dziesmu. Sākumā Robina noturēja to par baznīcas korāli. Bet te vientulīgajai balsij pievienojās citas, un vējš, mainījis virzienu, atnesa līdz viņiem dažas skaidri sadzirdamas rindiņas:

“Draugi spēlēs, draugi smieklos,

Dziesmās, darbos, grāmatās...”

Friends to share in games and laughter

Songs at dusk and books at noon...

“Skolas dziesma,” Robina smaidot noteica. Un tūdaļ arī ieraudzīja pulciņu melnos uzvalkos tērpušos pusmūža vīru, kuri skaļi dziedāja, soļodami pa Baklūstrītu.

“Bēres,” Straiks izteica minējumu. “Glabā vecu skolasbiedru. Paskaties uz viņiem.”

Kad melni tērptie vīri nonāca līdzās mašīnai, viens no tiem pamanīja, ka Robina viņus vēro.

“Berovas zēnu ģimnāzija!” viņš uzsauca un pasita gaisā dūri, it kā nupat būtu guvis vārtus. Vīri uzgavilēja, taču viņu dzēruma bravūrai piemita grūtsirdība. Atsākuši dziedāt, viņi drīz nozuda skatienam.

“Ostas ugunis un kuģi,

Kaijas augstu mākoņos...”

Harbour lights and clustered shipping

Clouds above the wheeling gulls...

“Katram sava dzimtā pilsēta,” Straiks noteica.

Viņš domāja par tādiem cilvēkiem kā tēvocis Teds, korn-volietis līdz kaulu smadzenēm, kurš dzīvo Sentmozā un tur ari nomirs, ieaudies pilsētas audumā, palikdams vietējo atmiņā, starojoši smaidīs izbalējošās fotogrāfijās pie paba sienām. Kad Teds aizies un Straiks cerēja, ka tas notiks tikai pēc gadiem divdesmit trīsdesmit, viņu pavadīs tāpat kā šo nezināmo Berovas ģimnāzistu: paceļot pa glāzei, noraudot pa asarai un, galvenais, svinot to, ka Teds šeit nodzīvojis visu mūžu. Ko savai dzimtajai pilsētai bija atstājis drūmais, lempīgais bērnu izvarotājs Brokbenks un sievas spīdzinātājs rudmatis Leings? Ja nu vienīgi atvieglojuma trīsas par to, ka viņi aizvākušies, bailes no tā, ka viņi var atgriezties, izpostītas dzīves un baisas atmiņas.

“Vai brauksim?” Robina klusi iejautājās, un Straiks pamāja ar galvu un iemeta izsmēķi izdzertajā skārdenē, kur alus paliekās tas izdvesa īsu, tīkamu šņācienu.

27

Nāk šaušalīga ziņa...

A dreadful knowledge comes...

Blue Oyster Cult, “In the Presence of Another

World"

Travelodge viesnīcā starp abu istabām bija piecas citas. Robina bija baidījusies, ka reģistrators piedāvās divvietīgu numuru, taču Straiks bija to novērsis, pateikdams: "Divus vienvietīgos,” iekams puisis aiz letes paguva atvērt muti.

Patiesībā šī pēkšņā kautrība bija smieklīga, jo visu dienu lendroverā abi bija atradušies fiziski tuvāk nekā liftā. Pie savas istabas durvīm Robina jutās dīvaini, teikdama Straikam arla-bunakti; taču viņš nevilcinājās. Tikai atteica “ar labu” un devās uz savu numuru, tomēr pagaidīja pie durvīm, līdz Robina tika galā ar atslēgkarti un iegāja istabā, nervozi pamājusi viņam ar roku.

Kāpēc viņa bija pamājusi? Smieklīgi.

Robina nometa ceļasomu uz gultas un piegāja pie loga, pa kuru pavērās skats uz tām pašām drūmajām industriālajām noliktavām, kurām viņi pirms pāris stundām bija braukuši garām ceļā uz pilsētu. Sajūta bija tāda, it kā viņi būtu prom no Londonas daudz ilgāk nekā īstenībā.

Apkure bija noregulēta uz pārāk lielu jaudu. Robina ar pūlēm atgrūda vaļā iestrēgušu logu, un iekšā ieplūda vēss vakara gaiss, strauji piepildīdams kastei līdzīgo piesmakušo istabiņu. Nolikusi telefonu uzlādēties, viņa izģērbās, uzvilka naktskreklu, iztīrīja zobus un ieslīdēja vēsajos palagos.

Joprojām uzmācās dīvains nemiers, apzinoties, ka viņa nakšņo piecu istabu atstatumā no Straika. Tā, protams, bija Metjū vaina. Ja tu pārgulēsi ar viņu, starp mums viss būs cauri.

Nevaldāmā iztēle pēkšņi lika sadzirdēt klauvējienu, durvīs nostājās Straiks, aizbildinādamies ar kaut kādu mazticamu ieganstu...

Neesi smieklīga!

Robina pagriezās uz vēdera un iespieda kaistošo seju spilvenā. Kas tās par domām? Tas sasodītais Metjū iedveš viņai visādas muļķības, spriež pēc sevis...

Tikmēr Straiks vēl nebija ticis līdz gultai. Pēc ilgām stundām, nekustīgi pavadītām mašīnas sēdeklī, smeldza visas malas. Par laimi, nu varēja noņemt protēzi. Duša nebija sevišķi ērta vienkājim, tomēr viņš iegāja tajā, pieturējās pie stieņa durvju iekšpusē un mēģināja remdēt sāpošo celi ar karstu ūdeni. Noslaucījies dvielī, viņš piesardzīgi aizlēkāja līdz gultai, nolika uzlādēties mobilo un kails palida zem segām.

Sakrustojis rokas zem galvas, viņš skatījās tumšajos griestos un domāja par Robinu, kura gulēja piecas istabas tālāk. Viņš prātoja, vai Metjū ir atsūtījis vēl kādu īsziņu, vai abi ir runājuši pa telefonu, vai Robina izmanto savu vienatni, lai izraudātos pirmo reizi pa visu dienu.

Caur grīdu skanēja tādi kā vecpuišu ballītes trokšņi: skaļi vīriešu smiekli, klaigas, ūjināšana, durvju blīkšķi. Kāds ieslēdza mūziku, un Straika istabā iedunējās basi. Atmiņā atausa naktis, ko viņš bija pavadījis birojā; mūzika no pirmā stāva kafejnīcas “12 taktis” bija likusi vibrēt saliekamās gultiņas metāla kājām. Viņš cerēja, ka Robinas istabā troksnis nav tik skaļš. Viņai vajadzēja izgulēties, jo rīt bija jāmēro vēl četrsimt kilometri. Straiks

žāvādamies pagriezās uz sāniem un, par spīti dārdošajai mūzikai un klaigām, gandrīz acumirklī aizmiga.

Kā jau norunāts, nākamajā rītā viņi satikās ēdamzālē, kur Straiks aizstājās Robinai priekšā, lai viņa varētu slepus uzpildīt termosu ar viesnīcas kafiju, un pēc tam abi dāsni salika sev šķīvjos tostus. Straiks pretojās pilnu angļu brokastu kārdinājumam un atalgoja sevi par šo atturību, nobēdzinādams mugursomā dažas smalkmaizītes. Pulksten astoņos viņi jau sēdēja lendro-verā un brauca pa krāšņo Kambrijas lauku panorāmu ar lēzeniem pakalniem, viršu tīreļiem un kūdrājiem zem dūmakaini zilām debesim, lidz nokļuva uz M6 Dienvidu šosejas.

“Atvaino, ka nevaru nomainīt tevi pie stūres,” Straiks teica, pamazām dzerdams kafiju. “Tas sajūgs mani nobeigtu. Nobeigtu mūs abus.”

"Viss kārtībā,” Robina atbildēja. “Man ļoti patīk vadīt mašīnu, tu to zini.”

Tālāk viņi brauca klusēdami, un šī klusēšana bija draudzīga. Robina bija vienīgais cilvēks, kuru Straiks varēja paciest pie stūres, kaut gan viņam bija milzīgi aizspriedumi pret sievietēm autobraucējām. Parasti viņš paturēja tos pie sevis, taču tie sakņojās daudzreiz piedzīvotā nepatīkamā pieredzē: viņa Kornvolas tante brauca nervozi un nemākulīgi, māsa Lūsija -izklaidīgi, un Šarlote vienmēr bija pārgalvīgi riskējusi. Treisija -bijusi draudzene no īpašās izmeklēšanas nodaļas laikiem bija vadījusi mašīnu itin prasmīgi, taču reiz uz augsta, šaura kalnu ceļa viņu sagrāba panika; viņa apstājās, teju vai smakdama aiz bailēm, liedzās laist pie stūres Straiku, bet pati nespēja braukt tālāk.

“Vai Metjū patīk tavs lendrovers?” Straiks jautāja, kad viņi brauca pār viaduktu.

“Nē,” Robina atbildēja. “Viņš grib Audi A3 kabrioletu.”

“Skaidrs, ka grib,” Straiks noburkšķēja tik klusi, ka dārdošajā mašīnas troksnī tas nebija saklausāms. “Gnīda.”

Vajadzēja četras stundas, lai sasniegtu Mārkethārboro; braucot atklājās, ka nedz Straiks, nedz Robina nekad nav bijuši šajā pilsētā. Ceļš vijās caur glītiem ciematiņiem gar mājām ar salmu jumtiem, septiņpadsmitā gadsimta baznīcām, dārziņiem ar mākslinieciski apcirptiem krūmiem un ielām ar tādiem nosaukumiem kā “Meduspoda aleja”. Straikam atmiņā atausa kailais mūris, dzeloņstieples un drūmā zemūdeņu rūpnīca skats, kas pavērās no Noela Brokbenka bērnības mājas. Kas gan varēja atvest Brokbenku šurp, uz šo pastorāli skaisto un apburošo novadu? Kādam uzņēmumam piederēja telefona numurs, ko Robinai bija iedevusi Hollija un ko Straiks bija noglabājis kabatas portfelī?

Smalka senatnīguma iespaids pastiprinājās vēl vairāk, kad viņi iebrauca pašā Mārkethārboro. Pilsētiņas centrā lepni slējās senā, greznā Sv. Dionīsija baznīca, un tai līdzās, galvenās ielas vidū, atradās neparasta celtne, līdzīga pildrežģu namiņam uz koka pāļiem.

Stāvvietu viņi atrada aiz šī savādā namiņa. Gribēdams uzsmēķēt un izlocīt celi, Straiks izkāpa no mašīnas, aizkūpināja cigareti un devās izpētīt plāksni, uz kuras bija rakstīts, ka ēka uz pāļiem ir skola, būvēta 1614. gadā. Ap tās sienām vijās zelta burtiem rakstīti Bībeles panti.

Jo cilvēks redz, kas priekš acīm, bet tas Kungs uzlūko sirdi.

Robina, palikusi lendroverā, meklēja kartē ērtāko ceļu uz nākamo pieturas vietu Korbiju. Straiks, izsmēķējis cigareti, atkal iekārtojās pasažieru sēdeklī.

“Labs ir, mēģināšu piezvanīt uz to numuru. Gadījumā ja gribi izlocīt kājas man drīz aptrūksies smēķi.”

Robina nobolīja acis, tomēr paņēma pasniegto desmitnieku un devās meklēt Benson & Hedges.

Kad Straiks piezvanīja pirmo reizi, numurs bija aizņemts. Otrajā mēģinājumā atsaucās sievietes balss ar stipru akcentu:

“Masāžas salons “Taizemes orhideja”. Lūdzu?”

“Sveiki,” Straiks teica. “Jūsu numuru man iedeva draugs. Kur jūs atrodaties?”

Sieviete nosauca adresi Sentmerlzroudā, un Straiks, ieskatījies kartē, secināja, ka līdz turienei var nokļūt dažās minūtēs.

“Vai kāda no jūsu dāmām šorīt ir brīva?” viņš jautāja.

"Kādu jūs vēlas?” balss vaicāja.

Sānu spogulī viņš redzēja atgriežamies Robinu: sarkanīgi blondos matus plivināja vējš, rokā lāsmoja Benson & Hedges zeltainā paciņa.

“Tumsnēju,” Straiks sacīja un, mirkli vilcinājies, piebilda: “Taizemieti.”

“Mums ir divas brīvas taju dāmas priekš jums. Kādus pakalpojumus jūs vēlas?”

Robina atvēra durvis un iekāpa mašīnā.

"Ko jūs piedāvājat?” Straiks jautāja.

“Viena dāma, jutekliska masāža ar eļļām, deviņdesmit mārciņu. Divas dāmas, jutekliska masāža ar eļļu, simt divdesmit. Pilna masāža ar kailu ķermeni un eļļu, simt piecdesmit. Papildu pakalpojumus jūs sarunā ar dāmu, jā?”

“Labi, tad es vēlētos... ē... vienu dāmu,” Straiks sacīja. “Drīz būšu klāt.”

Viņš beidza sarunu.

“Tas ir masāžas salons,” viņš paskaidroja Robinai, pētīdams karti, “bet ne tāds, kur masē sāpošus ceļgalus.”

"Tiešām?” Robina satrūkās.

“Tādi tagad ir visur,” viņš teica. “Pati zini.”

Viņš saprata, kāpēc Robina jūtas pārsteigta. Skats aiz vējstikla Sv. Dionīsija baznīca, dievbijību apliecinošā skola uz pāļiem, rosīgā galvenā iela, kur viss pauda pārticību, Anglijas karogs, kas plīvoja vējā pie tuvākā paba, mierīgi varēja kalpot par plakāta bildi pilsētas reklamēšanai.

“Un tu tagad... kur tas atrodas?” Robina jautāja.

“Netālu.” Straiks parādīja kartē. “Vispirms man vajadzēs bankomātu.”

Vai viņš tiešām taisās maksāt par masāžu? Robina pārsteigta domāja, taču nezināja, kā ietērpt šo jautājumu vārdos, un arī nejutās pārliecināta, vai grib dzirdēt atbildi. Vispirms viņa apstājās pie bankomāta, lai Straiks varētu pārtērēt konta bilanci vēl par divsimt mārciņām, un pēc tam, sekodama viņa norādījumiem, aizbrauca līdz Sentmerīzroudai, kas atradās galvenās ielas galā. Izrādījās, ka Sentmerīzrouda ir visnotaļ pieklājīga iela ar nekustamā īpašuma aģentūrām, skaistumkopšanas saloniem un advokātu birojiem, kas lielākoties bija iekārtojušies lielos, savrupos namos.

“Lūk, tur!” Straiks norādīja uz neuzkrītošu stūra ēku. Spīdīgi violeta un zeltaina izkārtne vēstīja: MASĀŽAS SALONS ‘‘TAIZEMES ORHIDEJA”. Vienīgi tumšās žalūzijas logos ļāva nojaust, ka tur piedāvā ne tikai medicīniskas procedūras sāpošām locītavām. Robina apturēja mašīnu sānielā un noskatījās pakaļ Straikam, līdz viņš nozuda skatienam.

Tuvodamies masāžas salona ieejai, Straiks ievēroja, ka uz spīdīgās izkārtnes attēlotā orhideja aizdomīgi atgādina vulvu. Viņš nospieda zvana pogu, un durvis nekavējoties atvēra garmatains vīrietis gandrīz vienā augumā ar viņu.

“Es nupat zvanīju,” Straiks teica.

Apsargs ieņurdējās un pamāja ar galvu uz biezu, melnu aizkaru pusi. Tūdaļ aiz tiem atradās mazs vestibils ar paklāju uz grīdas un diviem dīvāniem, uz kuriem sēdēja pusmūža taize-miete ar divām taju meitenēm; vienai pēc skata varēja dot gadus piecpadsmit. Televizors vestibila stūrī rādīja “Kurš grib būt miljonārs?” Ienākot Straikam, garlaicību meiteņu sejās nomainīja modrība. Sieviete piecēlās, sparīgi košļādama gumiju.

“Jūs zvanīja, jā?”

“Tieši tā,” Straiks atbildēja.

“Grib iedzert?”

“Nē, paldies.”

“Patīk taju meitene?”

“Jā,” Straiks apstiprināja.

“Kuru grib?”

“Viņu.” Straiks norādīja uz jaunāko meiteni, ģērbušos rozā krekliņā ar lenci ap kaklu, zamšādas minisvārkos, ar lētām lakādas laiviņām kājās. Viņa pasmaidīja un piecēlās. Kājas viņai bija tievas kā flamingam.

“Okei,” sacīja sieviete. “Tagad maksāt, tad privāts kabinets, okei?”

Straiks atdeva deviņdesmit mārciņas, un izraudzītā meiča starodama pamāja, lai viņš nāk līdzi. Augums viņai bija kā pusaugu zēnam, ja neņēma vērā krūtis; nepārprotami mākslīgas, tās atgādināja Straikam Bārbijas, sasēdinātas Elīnas meitas plauktā.

īss gaitenis veda uz privāto kabinetu blāvi apgaismotu kambarīti ar aizvērtām melnām žalūzijām vienīgajā logā. Gaisā tvanēja stiprs sandalkoka smārds. Stūrī atradās duša. Masāžas galds bija pārvilkts ar melnu mākslīgo ādu.

“Gribi dušu?”

“Nē, paldies,” Straiks atteica.

“Okei, noģērbies tur.” Viņa norādīja uz kaktu aiz aizkara, kur Straikam būtu gaužām grūti paslēpt savu divmetrigo augumu.

“Labāk palikšu apģērbies. Gribu ar tevi aprunāties.”

Neizskatījās, ka viņa satrūktos. Bija redzēts viss.

“Gribi bez topa?” viņa moži piedāvāja, sniegdamās pie lences mezgla uz skausta. “Bez topa vēl desmit mārciņas.”

“Nē,” Straiks sacīja.

“Ar rokām?” viņa jautāja, skatīdamās uz Straika bikšu-priekšu. “Ar rokām un eļļu? Vēl divdesmit.”

“Nē, es gribu tikai aprunāties,” Straiks teica.

Meičas sejā pavīdēja šaubas un tad pēkšņi uzplaiksnīja bailes.

“Tu policists.”

“Nē.” Straiks kā padodamies pacēla rokas. “Es neesmu policists. Tikai meklēju vīrieti, vārdā Noels Brokbenks. Agrāk viņš te strādāja. Droši vien par apsargu... par ārāsviedēju.”

Šo meiteni Straiks bija izraudzījies tāpēc, ka viņa izskatījās tik jauniņa. Zinot Brokbenka noslieces, varēja domāt, ka Brok-benks būs pievērsis uzmanību tieši viņai, nevis pārējām meitenēm; tomēr viņa papurināja galvu.

“Viņš prom.”

“Zinu,” Straiks sacīja. “Gribu noskaidrot, uz kurieni viņš devies.”

“Mamma aizdzina."

Vai saimniece tiešām bija šīs meičas māte vai arī tas bija tikai goda nosaukums? Straiks nevēlējās iejaukt šeit Mammu. Tā izskatījās slīpēta un rūdīta; droši vien pieprasītu no Straika lielu naudu par informāciju, kas vēlāk izrādītos pilnīgi nederīga. Toties šī meiča, par laimi, bija vientiesīga. Būtu varējusi likt samaksāt par informāciju, ka Brokbenks agrāk šeit strādājis un pēc tam atlaists no darba; taču tas nebija ienācis viņai prātā.

“Vai tu viņu pazini?” Straiks jautāja.

“Viņu atlaida nedēļā, kad es atnācu,” meitene atbildēja.

“Par ko viņu atlaida?”

Meitene uzmeta skatienu durvīm.

“Vai šeit kādam varētu būt viņa telefona numurs? Kāds varētu zināt, uz kurieni viņš aizbrauca?”

Meitene vilcinājās. Straiks izņēma maku.

“Divdesmit,” viņš teica, “ja iepazīstināsi mani ar kādu, kurš zina, kur Brokbenks atrodas tagad. Nauda būs tava.”

Viņa stāvēja un nekustīgi skatījās uz Straiku, knibinādama zamša svārciņu malu kā bērns, tad izrāva abus desmitniekus viņam no rokas un iebāza dziļi svārku kabatā.

’ “Gaidi te.”

Straiks apsēdās uz masāžas galda un gaidīja. Mazā istabiņa bija tik spodra kā īstā skaistumkopšanas salonā, un Straikam tas patika. Netīrība nomāca jebkuru seksuālu uzbudinājumu un vienmēr atsauca atmiņā māti un Vitekeru smirdīgajā skvotā, kur dvakoja pēc notraipītiem matračiem un nemazgātās patēva miesas. Šeit, kur uz galdiņa akurāti rindojās masāžas eļļu pudelītes, prātā gribot negribot nāca erotiskas domas. Pilna masāža ar kailu ķermeni un eļļu tas nebūt neizklausījās nepatīkami.

Viņam neizprotama iemesla dēļ domas pievērsās Robinai, kura gaidīja mašīnā. Straiks strauji pietrūkās kājās, it kā būtu pieķerts kādā kaunpilnā nodarbē, un tad kaut kur netālu atskanēja dusmīgas taju balsis. Durvis atsprāga vaļā, un tajās parādījās Mamma ar nobijušos meiteni.

“Tu maksā par vienu!” Mamma pikti paziņoja.

Tāpat kā pirmīt viņas aizbilstamā, viņa paskatījās uz Straika bikšupriekšu, lai pārliecinātos, vai jau ir sniegti kādi pakalpojumi un vai viņš nemēģina pa lēto izkaulēt kaut ko vairāk.

“Viņš pārdomā,” meitene izmisusi aizstāvējās. “Viņš grib divas, vienu taju, vienu blondu. Mēs neko nedarām. Viņš pārdomā.”

“Tu maksā tikai par vienu!” Mamma uzbrēca, rādīdama uz Straiku ar nagainu pirkstu.

Straiks izdzirda smagus soļus un nojauta, ka tuvojas garmatainais apsargs.

“Es labprāt samaksāšu par divām meitenēm,” viņš teica, klusībā nikni šķendēdamies.

“Vēl simt divdesmit?” Mamma iebļāvās, neticēdama savām ausīm.

“Jā,” Straiks apstiprināja. “Viss kārtībā.”

Saimniece lika viņam atgriezties vestibilā un samaksāt. Tagad tur sēdēja resna rudmate dekoltētā, melnā likras kleitā. Viņa izskatījās cerību pilna.

“Viņš grib blondu,” sacīja Straika līdzzinātāja, kad viņš sniedza saimniecei simt divdesmit mārciņas, un rudmatei izstiepās seja.

“Ingridai ir klients,” Mamma paziņoja, iemezdama Straika naudu atvilktnē. “Gaidi te, kamēr beigs.”

Tā nu viņš sēdēja starp kārno taju meiteni un rudmati un skatījās “Kurš grib būt miljonārs?”, līdz pa gaiteni atsteidzās mazs, uzvalkā tērpies vīriņš ar sirmu bārdu. Nelūkodamies nevienam acīs, viņš pašķīra melnos aizkarus un nozuda uz ielas. Pēc piecām minūtēm parādījās slaida sieviete ar balinātiem matiem, ģērbusies violetā likrā un zābakos, kam stulmi sniedzās teju līdz gurniem; Straiks nosprieda, ka dāma ir apmēram vienos gados ar viņu.

“Jūs iet ar Ingridu,” Mamma teica, un Straiks ar taju meiteni paklausīgi vilkās atpakaļ uz privāto kabinetu.

“Viņš negrib masāžu,” meitene bez elpas sacīja blondīnei, tiklīdz aizvērās durvis. “Viņš grib zināt, kur aizbrauca Noels.”

Blondīne, raukdama pieri, nopētīja Straiku. Varbūt viņa tiešām bija divreiz vecāka par savu kolēģi, tomēr izskatīga, ar tumši brūnām acīm un augstiem vaigukauliem.

"Priekš kam tev tas^7.” viņa jautāja ar vistīrāko Eseksas akcentu un tad gluži mierīgi pajautāja: “Tu esi no policijas?”

“Nē,” Straiks atbildēja.

Sievietes skaistajā sejā atausa pēkšņa atskārsme.

“Paga, paga,” viņa gausi sacīja. "Es zinu, kas tu esi, tu esi tas Straiks! Kamerons Straiks! Tas detektīvs, kurš atrisināja Lulas Lendrijas lietu un... ak kungs... vai kāds nesen neatsūtīja tev

kāju?”

“Hm... jā, atsūtīja gan.”

"Noels bija pilnīgi apsēsts ar tevi!” viņa teica. “Cik es dzirdēju, par tevi vien runāja. Pēc tam kad par tevi stāstīja ziņās.”

“Vai tiešām?”

“Jā, un nemitīgi daudzināja, ka tu esot traumējis viņam smadzenes!”

“Tur nu es nevaru piedēvēt visus nopelnus sev. Tu viņu labi pazini, vai ne?”

“Tak ne jau tik labi!” blondīne atteica, pareizi sapratusi jautājuma jēgu. “Es pazinu viņa draugu no ziemeļiem Džonu. Tas bija foršs puisis, viens no maniem pastāvīgajiem klientiem, iekams aizlaidās uz Arābiju. Jā, abi laikam bija kopā gājuši skolā. Džonam bija žēl Noela, jo Noels bija izmests no armijas un iekūlies visādās ķibelēs, tāpēc Džons ieteica viņu darbam šeit. Apgalvoja, ka puisim vienkārši uznākusi melnā strīpa. Pierunāja mani izīrēt Noelam istabu un tā tālāk.”

Tonis skaidri liecināja, ka Džona līdzcietība pret Noelu viņai ir šķitusi nevietā.

“Un kas notika?”

“Sākumā gāja tīri labi, bet, tiklīdz te iedzīvojies, viņš sāka muldēt vienā laidā. Par armiju, par tevi, par savu dēlu bija kā apmāts ar to dēlu, par visu vari gribēja dabūt viņu atpakaļ. Tā esot tava vaina, ka viņš nevarot tikties ar dēlu, bet es gan nesaprotu, kāds tur sakars. Visiem bija skaidrs, kāpēc bijusī sieva nelaiž viņu bērnam tuvumā.”

“Un kāpēc?”

“Mamma pieķēra viņu, kad šis turēja klēpī viņas mazmeitu, pabāzis roku tai zem brunčiem,” Ingrida atbildēja. “Meitēnam ir seši gadiņi.”

“Ak tā,” Straiks noteica.

“Pēc tam šis aizlaidās, palicis man parādā īri par divām nedēļām, un vairs es neesmu viņu redzējusi. Laimīgu taciņu.” “Vai tu zini, uz kurieni viņš devās?”

"Nav ne jausmas.”

“Tātad tev nav nekādu kontaktu?”

“Iespējams, man ir palicis mobilā numurs,” Ingrida sacīja. "Nezinu tikai, vai vēl derīgs.”

“Vai tu varētu...”

“Vai izskatās, ka es nēsāju līdzi mobilo?” viņa augstu pacēla rokas. Likra cieši apspīlēja augumu. Caur plāno audumu skaidri vīdēja piebriedušie krūšgali. Tie uzstājīgi piesaistīja skatienu, taču Straiks piespieda sevi raudzīties Ingridai acīs.

“Vai mēs varētu satikties vēlāk, un tu pateiktu man to numuru?”

“Mēs nedrīkstam sniegt klientiem nekādas ziņas. Līguma noteikumi, dārgumiņ, tāpēc arī nav brīv nēsāt līdzi mobilo. Zini ko,” viņa sacīja, nopētīdama Straiku no galvas līdz kājām, “bet tu esi izņēmums, un es zinu, ka tu iegāzi tam mērkaķim pa purnu un esi kara varonis, un tā tālāk, tāpēc lai notiek, pēc darba satiksimies šajā pašā ielā.”

“Tas būtu lieliski,” Straiks teica. "Liels paldies.”

Iespējams, viņš tikai iztēlojās koķeto zibsni Ingridas acīs. Varbūt to iedvesa masāžas eļļas smarža un pirmītējās domas par siltiem, slidīgiem ķermeņiem.

Pēc divdesmit minūtēm, nogaidījis pietiekami ilgi, lai Mamma noticētu, ka pakalpojums ir pieprasīts un saņemts, Straiks izgāja no “Taizemes orhidejas” un pārgāja pretējā ielas pusē, kur mašīnā sēdēja Robina.

"Divsimt trīsdesmit mārciņu par vecu telefona numuru,” viņš teica, kad Robina sāka braukt pilsētas centra virzienā. “Sasodīts, ceru, ka tas atmaksāsies. Mēs meklējam Ādama un Ievas ielu -tā esot kaut kur tepat pa labi un Eplbija kafejnīcu. Tur mums ar salona meiču norunāta satikšanās.”

Robina atrada stāvvietu, un viņi gaidīja, apspriezdami to, ko Ingrida bija teikusi par Brokbenku, un ēzdami smalkmaizītes, ko Straiks bija pievācis no brokastu bufetes. Robina sāka saprast, kāpēc Straikam ir liekais svars. Viņa pirmo reizi piedalījās izmeklēšanas pasākumā, kas prasīja vairāk par divdesmit četrām stundām. Ja maltītes bija jāpērk ceļmalas veikalos un jāapēd pa ceļam, vienkāršības labad tās drīz aprobežojās ar ātrajām uzkodām un šokolādi.

“Re, tā ir viņa!” Straiks pēc četrdesmit minūtēm paziņoja, izkāpa no lendrovera un devās uz Eplbija kafejnīcu. Robina vēroja blondīni, tagad ģērbušos džinsos un mākslīgās kažokādas jakā. Viņai bija supermodeles figūra, un Robina atcerējās Platīnu. Aizritēja desmit minūtes, tad piecpadsmit; nedz Straiks, nedz meiča nerādījās.

“Cik daudz laika vajag, lai pierakstītu telefona numuru?” Robina īgni jautāja lendrovera salonam. Viņai bija vēsi. “Man likās tu vēl gribēji braukt uz Korbiju!”

Straiks bija apgalvojis, ka nekas neesot noticis, bet nevarēja jau zināt. Varbūt tomēr bija. Varbūt blondīne bija ieziedusi viņu ar eļļu un...

Ar pirkstiem bungodama pa stūresratu, Robina domāja par Elīnu kā justos viņa, ja zinātu, ko Straiks šodien darījis. Tad viņa satrūkās, atcerējusies, ka vēl ne reizi nav ieskatījusies mobilajā, lai redzētu, vai ir ziņas no Metjū. Izņēmusi mobilo no mēteļa kabatas, viņa konstatēja, ka nekādu ziņu nav. Kopš viņa bija pateikusi, ka nebrauks uz Metjū tēva dzimšanas dienu, Metjū bija apklusis pavisam.

No kafejnīcas iznāca Straiks un blondīne. Izskatījās, ka Ingrida negrib laist Straiku prom. Kad viņš pamāja uz atvadām, Ingrida pieliecās tuvāk, nobučoja viņu uz vaiga un tikai tad aizgāja. Straiks notvēra Robinas skatienu, iekāpa mašīnā un drusku kaunīgi novaibstījās.

“Tas būs bijis interesanti,” Robina sacīja.

“Ne pārāk.” Straiks parādīja viņai telefonā ierakstīto numuru: NOELS BROKBENKS MOBILAIS. “Viņa vienkārši ir pļāpīga.”

Ja Robina būtu vīrietis, viņš nenociestos, nepiebildis: “Sita man kanti.” Kafejnīcā Ingrida bija klaji flirtējusi, lēnītēm apskatījusi kontaktus savā mobilajā, skaļi prātojusi, vai tas numurs viņai vēl esot, lai Straiks sāktu bažīties, ka ir iznerrots; bija apjautājusies, vai Straiks kādreiz ir bijis uz īstu taju masāžu, mēģinājusi izdibināt, kāpēc viņš meklē Noelu, taujājusi par atšķetinātajiem noziegumiem un it sevišķi par skaistās modeles slepkavības lietu, kuras dēļ Straika vārds bija kļuvis zināms plašākai sabiedrībai, un visbeidzot ar siltu smaidu uzstājusi, lai Straiks pieraksta arī viņas telefona numuru “katram gadījumam”.

“Varbūt piezvanīsi uz Brokbenka numuru tūlīt?” Robina vaicāja, novērsdama Straika uzmanību no promejošās Ingridas.

“Ko? Nē. Tas ir jāapdomā. Ja viņš pacels klausuli, otras izdevības mums varbūt vairs nebūs.” Straiks ieskatījās pulksteni. “Jāsāk braukt, lai mēs laikus tiekam Kor...”

Mobilais viņa rokā iezvanījās.

“Vordls,” Straiks noteica.

Viņš ieslēdza telefonu skaļruņa režīmā, lai sarunu dzirdētu arī Robina.

“Kas jauns?”

“Mēs esam identificējuši līķi,” Vordls sacīja. Balss tonis brīdināja, ka tūdaļ atskanēs vārds, kuru viņi pazīst. Iestājās mirklīga pauze, kuras laikā Straika iztēlē paniski pazibēja mazā meitenīte ar putna acīm.

"Viņas vārds ir Kelsija Plata, un tā ir tā pati meitene, kura vēstulē lūdza tev padomu, kā amputēt kāju. Vārds nav izdomāts. Viņai bija sešpadsmit gadu.”

Straiks sajuta lielu atvieglojumu un tikpat lielu neticību. Viņš steigšus taustījās pēc pildspalvas, taču Robina jau rakstīja.

“Viņa mācījās par bērnudārza aukli kaut kādā koledžā un tur iepazinās ar Oksanu Vološinu. Kelsija dzīvoja Finčlijā kopā ar pusmāsu un tās draugu. Tiem bija pateikusi, ka brauc skolas praksē uz divām nedēļām. Tie neziņoja par viņas pazušanu, jo neredzēja iemeslu bažām. Gaidīja viņu atgriežamies tikai šovakar. Oksana stāsta, ka Kelsija neesot lāgā satikusi ar māsu un lūgusi atļauju pāris nedēļu palikt pie Oksanas, lai padzīvotu mierā. Izskatās, ka meitene bija visu izplānojusi un rakstījusi tev no Oksanas dzīvokļa. Māsa ir pilnīgā šokā, un tas ir saprotams. Pagaidām no viņas nevar uzzināt neko jēdzīgu, taču viņa vismaz ir apstiprinājusi, ka vēstule rakstīta ar Kelsijas roku, un nelikās īpaši pārsteigta par to, ka Kelsija gribējusi amputēt sev kāju. No Kelsijas matu sukas mēs paņēmām paraugus DNS analīzei. Viss saskan. Tā ir viņa.”

Nočīkstot pasažieru sēdeklim, Straiks pieliecās tuvāk Robi-nai, lai izlasītu viņas piezīmes. No viņa drēbēm uzvēdīja cigarešu dūmu smārds un tikko jūtama sandalkoka dvesma.

“Tātad viņas māsa dzīvo kopā ar kādu vīrieti?” Straiks pārjautāja.

“Tam nu neizdosies neko piešūt.” Vordla tonis liecināja, ka viņš jau ir mēģinājis, taču nesekmīgi. "Četrdesmit pieci gadi, pensionēts ugunsdzēsējs, ne sevišķi labā formā. Slimas plaušas un dzelžains alibi attiecīgajā nedēļas nogalē.”

“Nedēļas nogalē?...” Robina iesāka.

“Kelsija atstāja māsas māju pirmā aprīļa vakarā. Mums ir zināms, ka viņa gājusi bojā otrajā vai trešajā aprīlī un viņas kāju jūs saņēmāt ceturtajā. Straik, man vajadzēs, lai tu atnāc un atbildi vēl uz dažiem jautājumiem. Parasta rutīna, tomēr mums vajadzēs oficiālu liecību par tām vēstulēm.”

Vairāk nekas daudz nebija sakāms. Straiks pateicās par informāciju, Vordls beidza sarunu, un mašīnas salonā iestājās klusums. Robinai šķita, ka šis klusums vibrē kā pēc zemestrīces.

28

...о, Debija Denize bija uzticīga, pie loga mani gaidīja tik pacietīga.

...oh Debbie Denise was true to me,

She’d wait by the window, so patiently.

Blue Oyster Cult, “Debbie Denise" Lyrics by Patti Smith

“Viss šis brauciens ir bijis veltīgs. Tā nav Britanija. Un slepkava nevar būt Brokbenks.”

Straiks juta milzīgu atvieglojumu. Ādama un Ievas ielas krāsas piepeši likās košākas, garāmgājēji līksmāki un patīkamāki nekā pirms viņa sarunas ar Vordlu. Tātad Britanija vēl ir dzīva! Straiks ne pie kā nav vainīgs. Tā nav Britanijas kāja.

Robina klusēja. Viņa dzirdēja triumfu Straika balsi, juta, kā viņš uzelpo. Robina, protams, nekad nebija satikusi Britaniju Brokbenku; viņa priecājās, ka Britanija ir sveika un vesela, tomēr kāda cita meitene bija gājusi bojā drausmīgos apstākļos. Vainas nasta, novēlusies no Straika sirds, tagad šķita smagi gulstam uz Robinas pleciem. Tieši viņa taču bija nevērīgi izlasījusi Kel-sijas vēstuli un iemetusi to atvilktnē pie citām trako vēstulēm, atstādama bez atbildes. Robina jautāja sev: vai kaut kas būtu mainījies, ja viņa būtu sazinājusies ar Kelsiju un ieteikusi meklēt

palīdzību? Ja Straiks būtu piezvanījis viņai un paskaidrojis, ka savu kāju ir zaudējis kaujas laukā un ka meitene ir saklausījusies melīgus izdomājumus par viņa ievainojumu? Aiz nožēlas Robi-nai iesmeldzās pakrūtē.

“Tu par to esi drošs?” viņa iejautājās pēc minūti ilga klusuma, kura laikā abi bija gremdējušies katrs savās domās.

"Par ko?” Straiks pagriezās un paskatījās uz viņu.

“Ka tas nevar būt Brokbenks.”

“Ja tā nav Britanija...” Straiks iesāka.

“Tu man nupat teici, ka tā meiča...”

“Ingrida?”

“Ingrida,” Robina drusku nepacietīgi atkārtoja, “jā. Tu man nupat teici, ka viņa saka: Brokbenks esot kā apsēsts ar tevi. Vainojot tevi tajā, ka viņam ir traumētas smadzenes un ka viņš zaudējis ģimeni.”

Straiks vēroja viņu, rauca pieri un domāja.

"Tas, ko es vakar vakarā teicu ka slepkava cenšas nomelnot tevi un tavus armijas nopelnus -, pilnībā atbilst visam, kas mums zināms par Brokbenku,” Robina turpināja, “un vai tev nešķiet, ka viņš varēja nejauši satikt to Kelsiju, ieraudzīt rētas uz viņas stilba, līdzīgas Britanijas rētām, vai padzirdēt, ka viņa grib amputēt sev kāju un ka tas... nu, nezinu... pamodināja viņā kādu impulsu? Saproti,” viņa stomīgi piebilda, “mēs taču precīzi nezinām, kā šī smadzeņu trauma...”

“Tik liela tā trauma nemaz nav!” Straiks atcirta. “Slimnīcā viņš simulēja. Es skaidri zinu.”

Robina klusēdama sēdēja pie stūres un vēroja ļaudis, kuri staigāja šurpu turpu pa Ādama un Ievas ielu, iegriezdamies veikalos. Viņa tos apskauda. Lai vai kādas kuram būtu rūpes, diez vai tās saistījās ar sakropļošanu un slepkavību.

“Tev tiešām ir viens otrs prātīgs apsvērums,” Straiks pēdīgi ierunājās. Robina juta, ka ir mazliet iebojājusi viņa kluso triumfu. Viņš ieskatījās pulkstenī. “Bet tagad gan brauksim uz Korbiju, ja gribam paspēt šodien.”

Divdesmit kilometri starp abām pilsētām tika pieveikti ātri. Straika nīgrā seja liecināja, ka viņš joprojām pārcilā prātā abu sarunu par Brokbenku. Ceļš bija neizteiksmīgs, apkārtne līdzena, tikai vietumis parādījās dzīvžogi un pa kādam kokam.

“Nu un Leings,” Robina iesāka, lai novērstu Straika uzmanību no, viņasprāt, nepatīkamām pārdomām. “Atgādini man...”

“Leings, jā,” Straiks lēni sacīja.

Robinas nojauta bija pareiza: viņš tiešām bija domājis par Brokbenku. Tagad viņš piespieda sevi koncentrēties uz citu tematu.

"Leings sasēja savu sievu un savainoja viņu ar nazi. Cik zinu, viņš ir divreiz apsūdzēts izvarošanā, bet abas reizes izspruka no soda un reiz boksa ringā gandrīz izkoda man vaigā robu. Būtībā viņš ir varmācīgs, manīgs maita,” Straiks sacīja, “bet, kā jau es tev teicu, viņa sievasmāte uzskata, ka no cietuma viņš iznācis slims. Esot apmeties Geitshedā. Bet tur viņš nevar būt palicis ilgi, ja divtūkstoš astotajā gadā dzīvoja Korbijā ar to sievieti.” Straiks atkal ieskatījās kartē, meklēdams ielu, kur atradās Loreinas Maknotonas māja. “īstais vecums, īstais laikposms... redzēsim. Ja Loreinas nebūs mājās, atgriezīsimies pēc pulksten pieciem.”

Sekodama Straika norādījumiem, Robina izbrauca caur pašu Korbijas sirdi betona un mūra namu puduri, kur galvenais objekts bija tirdzniecības centrs. Pret apvārsni slējās masīvs municipālo biroju nams, kura jumts bija apaudzis ar antenām kā ar dzelzs sūnām. Šeit nebija ne galvenā laukuma, ne senlaicīgas baznīcas, kur nu vēl pildrežģu skolas ēkas uz pāļiem. Korbijas pilsēta bija plānota vienam mērķim: izmitināt migrējošo strādnieku straumi četrdesmitajos un piecdesmitajos gados; daudzi nami izskatījās pēc drūmiem daudzstāvu klučiem.

“Pusei ielu ir skotu nosaukumi,” Robina teica, kad viņi pabrauca garām Argailstrītai un Montrouzstrītai.

“Senāk to sauca par Mazo Skotiju, vai ne?” Straiks sacīja, rādīdams uz ēku ar nosaukumu “Edinburgas nams”. Viņš bija dzirdējis, ka industrijas uzplaukuma laikos Korbijā ir bijis vislielākais skotu iedzīvotāju skaits uz dienvidiem no Skotijas robežas. Dzīvokļu balkonos plivinājās karogi ar Andreja krustu un lauvu. “Var saprast, kāpēc Leings šeit jutās mājīgāk nekā Geitshedā. Te viņam varēja būt kādi sakari.”

Pēc piecām minūtēm viņi nokļuva vecpilsētā, kur skaistas akmens mūra mājas liecināja par laikiem pirms tēraudlietuvju ēras, kad šeit vēl bija tikai mazs ciematiņš. Drīz viņi sasniedza Veldonroudu, kur dzīvoja Loreina Maknotona.

Mājas bija būvētas pa sešām kopā, un katrā pārī viena bija otras spoguļattēls: ieejas durvis atradās blakus, bet logu izkārtojums bija apgriezti simetrisks. Virs katrām durvīm akmens pārsedzē bija iegrebts nosaukums.

“Tas ir tur.” Straiks norādīja uz “Samerfīldu”, kuras dvīne bija “Nortfīlda”.

“Samerfīldas” priekšdārziņu klāja smalka grants. “Nortfīl-das” maurs prasījās pļaujams, un Robina atcerējās savu Londonas dzīvokli.

“Zini, labāk iesim iekšā abi,” Straiks sacīja, atsprādzēdams drošības jostu. "Tavā klātbūtnē viņa droši vien jutīsies ērtāk.”

Durvju zvans acīmredzot nedarbojās, tāpēc Straiks sparīgi pieklauvēja. Atskanēja nikna riešana, liecinot, ka mājā ir vismaz viena dzīva dvēsele. Pēc tam viņi izdzirda sievietes balsi dusmīgu, tomēr tādu kā bezpalīdzīgu.

“Kuš! Apklusti! Izbeidz! Kuš! Nē!”

Durvis atvērās, un Robina paguva ieraudzīt gadus piecdesmit vecu sievieti ar skarbu seju, bet tajā pašā mirklī, nešpetni rūkdams un riedams, ārā izbrāzās asspalvains Džeka Rasela terjers un iecirta zobus Straikam potītē. Par laimi Straikam un par nelaimi Džekam Raselam, zobi saskārās ar tēraudu. Suns iekaucās, un Robina izmantoja viņa apjukumu, žigli pieliecās, satvēra viņu aiz skausta un pacēla gaisā. Atjēdzies šūpojamies gaisā, suns apstulba tik pamatīgi, ka palika klusi karājamies Robinas rokā.

"Kost nedrīkst!” Robina pamācīja.

Suns laikam bija nospriedis, ka sieviete, kura uzdrošinājusies pacelt viņu gaisā, ir pelnījusi cieņu, tāpēc atļāva viņai pastiprināt tvērienu un pat pagriezās gaisā, mēģinādams nolaizīt viņai roku.

“Atvainojiet,” teica mājas saimniece. “Viņš piederēja manai mātei. Gatavā sodība. Bet, paskat, jūs viņam patīkat. Brīnums.”

Viņas brūnajiem matiem, kas sniedzās līdz pleciem, bija sirmas saknes. Abpus plānajām lūpām iezīmējās dziļas rievas kā marionetei. Viņa balstījās uz spieķa, viena potīte bija pietūkusi un apsaitēta, no sandalēm rēgojās pirksti ar nodzeltējušiem nagiem.

Straiks nosauca savu vārdu, pēc tam parādīja Loreinai autovadītāja apliecību un vizītkarti.

“Vai jūs esat Loreina Maknotona?”

“Jā,” viņa vilcinādamās atbildēja. Skatiens pievērsās Robinai, kura iedrošinoši smaidīja pār Džeka Rasela galvu. “Un jūs esat... kā jūs teicāt?”

“Detektīvs,” Straiks atbildēja, “un es vēlētos zināt, vai jūs varat kaut ko pastāstīt par Donaldu Leingu. Telefona izdrukas liecina, ka pirms pāris gadiem viņš ir dzīvojis šeit kopā ar jums.”

“Jā, dzīvoja gan,” Loreina gausi apstiprināja.

“Vai viņš joprojām ir šeit?” Straiks jautāja, lai gan zināja atbildi.

“Nē.”

Straiks norādīja uz Robinu.

"Vai jūs neiebilstu, ja mēs ar kolēģi ieietu iekšā un uzdotu jums dažus jautājumus? Mēs meklējam misteru Leingu.”

Iestājās pauze. Loreina kodīja lūpas iekšpusi un rauca pieri. Robina auklēja rokās Džeku Raselu, kurš tagad aizrautīgi laizīja viņai pirkstus, droši vien sajutis smalkmaizīšu garšu. Viegls vējiņš plivināja Straika saplēsto bikšu staru.

“Nu labi, nāciet iekšā,” Loreina aicināja un pakāpās sānis, dodama viņiem ceļu.

Sasmakušajā priekšnamā stipri oda pēc aukstiem cigarešu dūmiem. Neskaitāmas pazīmes liecināja par vecām dāmām tipisku gaumi: aptamborētas papīra mutautiņu kārbas, lēti, kru-zuļoti spilvenu pārvalki un ērmīgās drēbītēs saposti plīša lācēni uz spodri nopulētas kumodes. Pie vienas sienas karājās glezna: bērns ar acīm kā apakštasītēm, pārģērbts par Pjero. Iedomāties šeit dzīvojam Donaldu Leingu bija tikpat grūti kā iztēloties istabas stūrī gulošu bulli.

Ticis mājā, Džeks Rasels izrāvās no Robinas tvēriena un atkal sāka apriet Straiku.

“Ak, nu apklusti vienreiz!” Loreina novaidējās. Apsēdusies uz izbalējušā brūnā samta dīvāna, viņa ar abām rokām uzcēla apsaitēto pēdu uz ādas pufa, tad pasniedzās sānis, paņēma Superkings paciņu un aizsmēķēja.

“Kāja jānovieto augstāk,” viņa paskaidroja, cigaretei lēkājot lūpās, un nolika sev klēpī slīpēta stikla pelnutrauku, pilnu ar nosmēķiem. “Iecirkņa medmāsa katru dienu atnāk nomainīt pārsēju. Apsēdieties!”

“Kas noticis jūsu kājai?” Robina jautāja, spraukdamās gar kafijas galdiņu, lai apsēstos Loreinai blakus. Džeks Rasels nekavējoties uzlēca uz dīvāna, iekārtojās Robinai līdzās un, par laimi, vairs nerēja.

“Aplējos ar verdošu eļļu,” Loreina atbildēja. “Darbā.”

“Ak kungs,” noteica Straiks, iekārtodamies atzveltnes krēslā. “Tas būs bijis šausmīgi sāpīgi.”

“Jā gan. Ārsts saka mājās būšot jāpaliek vismaz mēnesi. Labi vēl, ka tas notika turpat slimnīcā.”

Izrādījās, ka Loreina strādā vietējās slimnīcas ēdnīcā.

“Nu un ko tad ir nodarījis Donijs?” Loreina nomurmināja, pakšķinādama cigareti, kad viņas savainojuma temats bija pilnībā izsmelts. "Atkal laupīšana, jā?”

"Kāpēc jūs tā domājat?” Straiks piesardzīgi jautāja.

“Tāpēc, ka viņš aplaupīja mani.”

Tagad Robina saprata, ka skarbums ir tikai fasāde. Garā cigarete drebēja Loreinas pirkstos.

“Kad tas notika?” Straiks vaicāja.

“Tad, kad viņš aizgāja. Paņēma visas manas rotaslietas. Mammas laulības gredzenu un pārējo. Viņš tak zināja, ko man nozīmē tas gredzens. Kopš mammas nāves vēl nebija pagājis ne gads. Jā, un vienā jaukā dienā viņš vienkārši iziet no mājas un vairs nepārnāk. Es piezvanīju uz policiju, nospriedu, ka notikusi kāda nelaime. Bet tad pamanīju, ka maks ir tukšs un visas rotaslietas nozudušas.”

Pazemojums vēl nebija noplacis. To stāstot, viņas iekritušie vaigi pietvīka.

Straiks iebāza roku žaketes iekškabatā.

“Gribu būt drošs, ka mēs runājam par vienu un to pašu cilvēku. Vai šis portrets izskatās pazīstams?”

Viņš sniedza Loreinai vienu no fotogrāfijām, ko Melrouzā bija iedevusi Leinga bijusi sievasmāte. Liels un plecīgs, tērpies zili dzeltenos kiltos, ar tumšām seska acīm un zemu uz pieres noaugušiem rudiem matiem Leings stāvēja pie dzimtsarakstu biroja ieejas. Rona turējās viņam elkonī, uz pusi tievāka par viņu, ģērbusies slikti piegulošā līgavas kleitā, kas, iespējams, bija pirkta no rokas.

Loreina pētīja fotogrāfiju ļoti ilgi. Un beidzot atbildēja:

“Man liekas, tas ir viņš. Varētu būt.”

“Attēlā tas nav redzams, taču viņam uz kreisā delma ir liels tetovējums dzeltena roze,” Straiks teica.

“Jā,” Loreina lēnām apstiprināja. “Tas tiesa. Tāds viņam bija.”

Viņa smēķēja un nekustīgi skatījās uz fotogrāfiju. “Viņš jau bija precējies, vai ne?” Balss mazliet iedrebējās.

“Vai viņš jums to nepateica?” Robina jautāja.

“Nē. Teica, ka nekad neesot bijis precējies.”

“Kā jūs ar viņu iepazināties?” Robina vaicāja.

“Pabā,” Loreina atbildēja. “Tolaik viņš neizskatījās šāds.”

Viņa pagriezās atpakaļ uz kumodes pusi un nespēcīgi mēģināja piecelties.

“Vai palīdzēt?” Robina piedāvājās.

“Tur, vidējā atvilktnē. Tur varētu būt bildīte.”

Džeks Rasels atkal sāka riet, kad Robina atvēra atvilktni, pilnu ar salvešu gredzeniem, tamborētām sedziņām, suvenīru tēj-karotītēm, zobu bakstāmajiem un atsevišķām fotogrāfijām. Savākusi pēc iespējas daudz fotogrāfiju, viņa iedeva tās Loreinai.

“Tas ir viņš,” Loreina noteica, pārcilājusi attēlus, kuros lielākoties bija redzama ļoti veca sieviete; Robina nosprieda, ka tā ir Loreinas māte. Loreina tūdaļ sniedza fotogrāfiju Straikam.

Viņš nebūtu pazinis Leingu, ja sastaptu uz ielas. Bijušais bokseris bija pamatīgi aptaukojies, sevišķi izplūdusi bija seja. Kaklu vairs nevarēja saredzēt; āda izskatījās nospriegota, vaibsti izķēmoti. Viena roka bija aplikta ap pleciem smaidošajai Loreinai, otra nokarājās gar sāniem. Viņš nesmaidīja. Straiks palūkojās ciešāk. Dzeltenās rozes tetovējums bija saskatāms, taču to pa daļai klāja sarkani plankumi, kas izraibināja visu apakšdelmu.

“Vai viņam ir kāda ādas slimība?”

“Psoriātiskais artrīts,” Loreina apstiprināja. “Smagā formā. Tāpēc viņš saņēma slimības pabalstu. Un bija spiests pamest darbu.”

“Ak tā?” Straiks teica. “Un kur viņš strādāja pirms tam?”

“Uz šejieni viņš atbrauca strādāt par menedžeri vienā no lielajām būvniecības firmām,” Loreina sacīja, “bet tad saslima un vairs nevarēja iet darbā. Melrouzā viņam bija pašam savs celtniecības uzņēmums. Viņš bija izpilddirektors.”

“Tiešām?” Straiks jautāja.

“Jā, ģimenes bizness.” Loreina pārcilāja fotogrāfijas. “To viņš mantoja no tēva. Re, te viņš ir atkal, paskatieties!”

Šajā bildē abi bija sadevušies rokās; izskatījās, ka fotogrāfija uzņemta alusdārzā. Loreina staroja, Leinga apaļā seja bija neizteiksmīga, tumšās acis šauras kā spraudziņas. Izskats liecināja, ka viņš lieto ārsta parakstītus steroldus. Lapsas kažokam līdzīgie mati nebija mainījušies, tomēr citādā ziņā Straikam bija grūti sazīmēt šajā cilvēkā labi trenēto jauno bokseri, kurš reiz bija iecirtis zobus viņam vaigā.

“Cik ilgi jūs palikāt kopā?”

“Desmit mēnešus. Iepazināmies drīz pēc mammas nāves. Viņai bija deviņdesmit divi gadi viņa dzīvoja šeit, kopā ar mani. Es palīdzēju arī kaimiņienei misis Viljamsai, tai bija astoņdesmit septiņi gadi. Senila. Dēls Amerikā. Donijs izturējās pret viņu labi. Nopļāva mauriņu, atveda pirkumus.”

Tas draņķis gan ir pratis dzīvot kā niere taukos, Straiks nodomāja. Tolaik Leings bija slims, izputējis bezdarbnieks, tāpēc vientuļa pusmūža sieviete bez apgādājamiem, mājas īpašniece, kura nupat mantojusi mātes naudu, viņam bija gatavā Dieva dāvana. Tad tiešām bija vērts patēlot līdzjūtību, lai ērti iekārtotos viņas pajumtē. Leings mācēja būt šarmants, ja vien vēlējās.

“Kad iepazināmies, viņš likās tāds tīri neko,” Loreina drūmi sacīja. “Tolaik visādi centās man izpatikt. Bet pats nejutās vesels. Pietūkušas locītavas un tā tālāk. Vajadzēja braukāt pie ārsta uz špricēm... Vēlāk kļuva drusku untumains, bet es to piedēvēju viņa kaitēm. Nevar tak gaidīt, ka slims cilvēks mūždien būs priecīgs, vai ne? Visi jau nav tādi kā mamma. Viņa bija taisni apbrīnojama, veselība tik slikta, bet viņa vienmēr smaidīja un... un...”

“Atļaujiet, iedošu jums mutautiņu,” Robina sacīja un paliecās uz aptamborētās mutautu kārbas pusi lēnām, lai neiztraucētu Džeku Raselu, kurš bija nolicis galvu viņai klēpī.

"Vai jūs ziņojāt policijai par pazudušajām rotaslietām?” Straiks jautāja, kad Loreina bija saņēmusi mutautiņu un susināja seju, ik pa brīdim dziļi ievilkdama Superking dūmu.

“Nē,” viņa īgni attrauca. “Kāda jēga? Tās neatrastu tik un tā.”

Robina nojauta, ka Loreina nav gribējusi nodot atklātībai savu pazemojumu, un labi saprata viņu.

“Vai viņš kādreiz pacēla pret jums roku?” Robina saudzīgi jautāja.

Loreina izskatījās pārsteigta.

“Nē. Vai tāpēc jūs esat atbraukuši? Vai viņš ir kādu piekāvis?”

“Mēs nezinām,” atbildēja Straiks.

“Neticu, ka viņš varētu kādu tīši piekaut" Loreina sacīja. “Viņš nebija tāds cilvēks. Tā es arī pateicu policijā."

“Atvainojiet,” Robina ieminējās, glāstīdama galvu snaudošajam sunim, “man likās jūs neziņojāt policijai par laupīšanu.”

"Tas bija vēlāk,” Loreina paskaidroja. “Apmēram mēnesi pēc viņa nozušanas. Kāds ielauzās pie misis Viljamsas, iesita viņai tā, ka viņa zaudēja samaņu, un aplaupīja māju. Policija gribēja zināt, kur atrodas Donijs. Es teicu: “Viņš jau sen ir izvācies no šejienes.” Un teicu arī, ka viņš nebūtu spējīgs uz kaut ko tādu. Viņš labi izturējās pret kaimiņieni. Un nemūžam nesistu vecai kundzei.”

Reiz sensenos laikos abi kādā alusdārzā bija turējušies rokās. Leings bija pļāvis mauriņu vecajai dāmai. Loreina liedzās ticēt, ka viņš bijis caur un cauri ļauns.

"Jādomā, jūsu kaimiņiene nespēja aprakstīt uzbrucēju?” Straiks jautāja.

Loreina papurināja galvu.

“Viņa vairs neatlaba. Nomira vecļaužu mītnē. Tagad "Nort-fīldā” dzīvo ģimene ar trim maziem bērniem. Jums vajadzētu dzirdēt to troksni un šiem vēl pietiek nekaunības sūdzēties par suni!"

Viņi bija nonākuši strupceļā. Loreinai nebija ne jausmas, uz kurieni Leings devies. Viņa neatcerējās, ka Leings būtu pieminējis vēl kādu citu vietu, izņemot Melrouzu, un nebija satikusi nevienu viņa draugu. Bija arī izdzēsusi viņa numuru no sava mobilā, kad kļuva skaidrs, ka Leings vairs neatgriezīsies. Viņa atļāva Straikam paņemt līdzi abas Leinga fotogrāfijas, bet tā tad arī bija visa palīdzība.

Džeks Rasels skaļi protestēja, kad Robina posās prom, un visādi izrādīja gatavību izgāzt savu nepatiku uz Straiku, kurš piecēlās no krēsla.

“Izbeidz, Tīģer!” Loreina īgni uzsauca, ar pūlēm noturēdama suni, kurš rāvās nost no dīvāna.

“Mūs nevajag pavadīt!” Robina pārkliedza suņa nikno riešanu. “Liels paldies par palīdzību!”

Loreina palika viena savā nekārtīgajā, piedūmotajā viesistabā, uzcēlusi apsaitēto kāju uz dīvāna, mazliet skumjāka un nelaimīgāka pēc viņu apmeklējuma. Suņa histēriskā vaukšķēšana pavadīja viņus līdz pat ielai.

“Varbūt vajadzēja vismaz uzvārīt viņai tēju vai tamlīdzīgi,” Robina vainīgi ieminējās, kad abi iekāpa lendroverā.

“Viņa nemaz neapjēdz, kā viņai laimējies,” Straiks iebilda. "Padomā labāk par to nabaga večiņu,” viņš norādīja uz “Nort-fīldu” “kura tika piekauta pāris mārciņu dēļ.”

“Tu domā to izdarīja Leings?”

“Skaidrs, ka Leings!” Straiks noteica, un Robina iedarbināja motoru. “Viņš noteikti izpētīja māju, izlikdamies, ka palīdz darbos. Un ievēro: par spīti savam briesmīgajam artrītam, viņš tomēr bija spējīgs pļaut mauriņus un uzbrukt vecenītēm.” Robina jutās izsalkusi un nogurusi, galva sāpēja no cigarešu dūmiem; viņa piekrītoši pamāja un teica, ka tā droši vien būšot bijis. Saruna bija viņu nomākusi, un nevilināja ari divarpus stundas ilgais ceļš atpakaļ uz mājām.

"Kā tu domā varbūt sākam braukt?” teica Straiks, ieskatījies pulkstenī. “Apsolīju Elīnai, ka šovakar atnākšu.”

“Protams,” Robina atsaucās.

Tomēr nez kāda iemesla dēļ varbūt šis iemesls bija galvassāpes, bet varbūt vientuļā sieviete, kurai “Samerfildā” bija palikušas tikai atmiņas par mīļiem cilvēkiem, kas viņu atstājuši, Robina atkal bija tuvu asarām.

29

Man vienkārši patik būt sliktam.

1 Just Like To Be Bad

Dažreiz bija grūti būt kopā ar cilvēkiem, kuri uzskatīja sevi par viņa draugiem; ar šiem puišiem viņš ielaidās sarunās tikai tad, kad vajadzēja naudu. Viņu galvenā nodarbošanās bija zagšana, bet galvenā izklaide uzdzīve sestdienas vakaros; tie uzlūkoja viņu kā savu čomu, biedru, līdzinieku. Kā līdzinieku!

Tajā dienā, kad policija atrada līķi, viņam gribējās tikai palikt vienatnē, lai ar baudu izlasītu visu, kas rakstīts presē. Avīžraksti bija lieliska lasāmviela. Viņš jutās lepns: pirmo reizi bija izdevies nogalināt savruplbā, nesteidzoties, organizējot visu pēc sava prāta. Tieši tāpat viņš plānoja rīkoties ar Sekretāri atlicināt laiku, lai papriecātos par viņu pirms nogalināšanas.

Kaitināja tikai fakts, ka nekur netika pieminētas vēstules, kurām bija vajadzējis pievērst policijas uzmanību Straikam, lai tas tiktu pratināts un tramdīts, lai detektīva vārds avīzēs tiktu izvazāts pa dubļiem un lai stulbais pūlis nospriestu, ka nav taču dūmu bez uguns.

Tomēr avižrakstu bija vesels lēvenis, ari fotogrāfijas no dzīvokļa, kur viņš bija piebeidzis meiču, un intervijas ar smukullti

policistu. To visu viņš saglabāja: tie bija suvenīri tāpat kā līķa daļas, ko viņš pievienojis savai privātajai kolekcijai.

Protams, lepnumu un prieku vajadzēja slēpt no Šīs, jo patlaban pret Šo bija jāizturas ar īpašu piesardzību. Šī bija neapmierināta, gaužām neapmierināta. Dzīve neveidojās tā, kā Šī gaidījusi, un viņam bija jātēlo kaut kāda interese un rūpes, jābūt mīlīgam, jo Šī bija noderīga: pelnīja naudu un varēja nodrošināt viņam alibi. Kā lai paredz, kad tas kļūs nepieciešams? Reiz viņš jau bija gandrīz iekritis.

Tas notika Miltonkīnzā, kur viņš izdarīja otro slepkavību. Nedrīkst ķēzīt tur, kur pats dzīvo: tas no sākta gala bija viens no viņa vadošajiem principiem. Miltonkīnzā viņš nebija bijis nedz pirms tam, nedz pēc tam, un viņam nebija nekādu sakaru ar šo vietu. Viņš nozaga mašīnu bez puišu palīdzības, viens pats. )au iepriekš bija sagādājis viltotus numurus. Un pēc tam vienkārši brauca, gaidīdams, kur uzsmaidīs laime. Kopš pirmās slepkavības bija gadījušās pāris neveiksmes: vairs neizdevās tik veikli kā agrāk uzsākt sarunu ar meičām pabos vai klubos un aizvilināt tās uz kādu klusu stūrīti. Viņš neizskatījās tik labi kā senāk un pats to apzinājās, tomēr negribēja ķerties pie prostitūtām. Policija žigli apjēdza sakarības, ja visi upuri piederēja pie viena un tā paša tipa. Reiz ejā starp namiem izdevās izsekot iereibušu meiteni, bet, pirms viņš paguva izvilkt nazi, parādījās smejošu jauniešu bars un viņš laidās prom. Pēc tam vairs nemēģināja iepazīties ar meičām parastajā veidā. Atlika lietot spēku.

Tovakar viņš braukāja stundām ilgi, un aizkaitinājums auga: Miltonkīnzā nebija ne vēsts no potenciāliem upuriem. Bez desmit minūtēm pusnaktī viņš jau bija gandrīz gatavs padoties un sameklēt kādu ielasmeitu, kad pēkšņi pamanīja viņu. Džinsos ģērbusies brunete ar īsi apcirptiem matiem stāvēja satiksmes apļa vidū un strīdējās ar savu draugu. Braukdams garām, viņš abus pētīja atpakaļskata spogulī. Vēroja, kā meitene aizskrien prom, apreibusi no dusmām un asarām tikpat kā no vīna.

Saniknotais puisis kaut ko nokliedza, tad pikti atmeta ar roku un aizgāja pretējā virzienā.

Viņš apgrieza mašīnu un brauca meitenei pakaļ. Viņa gāja un šņukstēja, slaucīdama acis piedurknē.

Viņš nolaida logu.

“Vai tev kas noticis, mlļum?”

"Ej ellē!”

Viņa apzīmogoja savu likteni, dusmās ienirdama ceļmalas krūmos, lai tiktu prom no gausi braucošās mašīnas. Simt metru tālāk atradās labi apgaismots ielas posms.

Viņam atlika tikai apturēt mašīnu ceļmalā. Uzvilcis slēpotāja maksu, viņš izkāpa no mašīnas, turēdams gatavībā nazi, un mierīgi soļoja atpakaļ uz to vietu, kur bija nozudusi meiča. Viņš dzirdēja, kā tā pūlas izspraukties atpakaļ caur biezajiem krūmiem, ko pilsētas plānotāji bija likuši te iestādīt, lai platais divjoslu ceļš neizskatītos tik vienmuļš. Laternu te nebija. Garāmbraucošo mašīnu šoferi neredzēja, ka viņš iet gar tumšajiem krūmiem. Kad meitene beidzot tika uz ietves, viņš jau bija sagatavojies un, draudēdams ar nazi, piespieda viņu griezties atpakaļ.

Veselu stundu viņš noņēmās pa krūmiem, iekams pameta līķi. Izrāva no ausu ļipiņām auskarus un pēc tam uz nebēdu vicināja nazi, kapādams nost miesas gabalus. Sagaidījis pauzi satiksmes plūsmā, elsdams skrēja pa tumsu atpakaļ uz mašīnu, nenoņēmis masku.

Viņš brauca prom, ar katru savu šķiedru juzdams pacilā-jumu un sātu, no kabatām sūcās mitrums. Un tikai tad migla sāka izklīst.

Iepriekšējā reizē viņš bija izmantojis darba mašīnu, ko pēc tam rūpīgi iztīrīja kolēģu acu priekšā. Taču tagad šaubījās, vai būs iespējams izmazgāt asinis no sēdekļu auduma pārvalkiem un iznīcināt visas DNS pēdas. Ko darīt? Tajā reizē viņš bija tik tuvu panikai kā vēl nekad.

Aizbraucis jūdzēm tālu uz ziemeļiem, viņš pameta mašīnu vientulīgā laukā krietni nomaļus no šosejas, kur nebija nekādu ēku. Trīcēdams no aukstuma, noskrūvēja viltotos numurus, benzīna tvertnē samērcēja vienu zeķi, iesvieda to priekšējā sēdeklī un aizdedzināja. Vajadzēja ilgu laiku, lai mašīna uzliesmotu pa īstam; nācās vairākas reizes pieiet klāt un piepalīdzēt, līdz pēdīgi trijos naktī tā eksplodēja, kamēr viņš drebēdams noskatījās no koku aizsega. Tad viņš metās bēgt.

Bija ziema, tāpēc vismaz slēpošanas maska neizskatījās aizdomīgi. Apracis numura zīmes mežā, viņš steidzās tālāk, noliecis galvu, rokas sabāzis kabatās pie dārgajiem suvenīriem. Bija iedomājies, ka vajadzētu aprakt arī tos, taču nespēja no tiem šķirties. Asiņu traipus uz biksēm viņš aizsmērēja ar dubļiem un ar visu slēpošanas masku iegāja stacijā; vilciena vagonā saguma stūrī un, lai neviens netuvotos, tēloja piedzērušu: kaut ko ņurdēja pie sevis, izplatīdams ļaunuma un ārprāta auru, kas allaž noderēja par vairogu, ja viņš gribēja, lai viņu liek mierā.

Kad viņš tika mājās, līķis jau bija atrasts. To viņš vakarā redzēja pa televīziju, ieturēdams maltīti no klēpī noliktas paplātes. Bija atrasta izdegusī mašīna, bet ne numura zīmes. Viņa vienreizējo veiksmi, savādo sargājošo svētību, ko dāvāja kosmoss, skaidri apliecināja tas, ka meitenes draugs, ar kuru viņa bija strīdējusies, tika arestēts, apsūdzēts un par spīti gaužām vājajiem pierādījumiem notiesāts! Iedomājoties, ka tas kretīns sēž aiz restēm, viņam reizumis uznāca smiekli pat vēl tagad...

Tomēr viņš bija guvis vērtīgu mācību, toreiz stundām ilgi braukdams pa tumsu, zinādams, ka satikšanās ar policiju var būt liktenīga, baidīdamies, ka policisti pieprasīs iztukšot kabatas vai kāds acīgs garāmgājējs pamanīs asiņu traipus. Ir jāizplāno katrs sīkums. Neko nedrīkst atstāt nejaušības ziņā.

Tāpēc vajadzēja izlavīties no mājas, lai nopirktu Vicks Vapo-Rub mentola ziedi. Pats galvenais tagad bija gādāt, lai stulbais jaunais plāns, kas ienācis prātā Šai, netraucētu viņa paša nodomiem.

30

Ir mani sagrābis kaut kas, kam vārdu nezinu...

I am gripped, by what 1 cannot tell...

Blue Oyster Cult, "Lips in the Hills”

Straiks bija pieradis pie tā, ka izmeklēšanas gaitā drudžaina rosība mijas ar piespiedu bezdarbibu. Tomēr nedēļas nogalē, kas sekoja braucienam uz Berovu, Mārkethārboro un Korbiju, viņu mocīja savāds saspringums.

Pakāpeniskā atgriešanās civilajā dzīvē pāris pēdējo gadu laikā bija nesusi līdzi spriedzi, no kuras viņš bija pasargāts armijā. Pusmāsa Lūsija vienīgā no brāļiem un māsām, ar kuru kopā viņš pavadījis bērnību, piezvanīja agri sestdienas rītā, lai pajautātu, kāpēc viņš atstājis bez atbildes ielūgumu uz vidējā māsasdēla dzimšanas dienas svinībām. Straiks paskaidroja, ka ir bijis prom un nav redzējis e-vēstuli, kas atsūtīta uz biroju, taču Lūsija tikpat kā neklausījās.

“Tu taču zini, ka esi Džeka varonis,” viņa teica. “Viņš ļoti grib, lai tu atbrauc.”

“Atvaino, Lūsij,” Straiks sacīja, “bet es netieku. Nosūtīšu viņam dāvanu.”

Ja Straiks vēl arvien strādātu īpašajā izmeklēšanas nodaļā, Lūsijai vis neliktos, ka viņai ir tiesības nodarboties ar emocionālu šantāžu. Tolaik, kad viņš ceļoja pa pasauli, bija viegli izvairīties no ģimeniskiem pienākumiem, jo Lūsija uzlūkoja viņu kā milzīgās, nepielūdzamās armijas mašīnas neatņemamu daļu. Straiks nemainīja savu lēmumu, klausīdamies, kā māsa apraksta nabaga astoņgadīgo dēlēnu, kurš pie dārza vārtiņiem veltīgi gaida parādāmies tēvoci Kormoranu, un tad piekāpās viņa pati un apvaicājās, vai ir izdevies sadzīt pēdas ļaundarim, kurš atsūtījis nocirsto kāju. Tonis liecināja, ka saņemt tādu kāju ir kaunpilni. Ilgodamies drīzāk beigt šo sarunu, Straiks sameloja, ka visu ir atstājis policijas ziņā.

Lai cik ari mīļa būtu jaunākā māsa, Straiks bija samierinājies ar to, ka abu attiecības balstās gandrīz vienīgi uz kopīgām un lielākoties sāpīgām atmiņām. Viņš nekad nebija pilnīgi atklāts pret Lūsiju, ja vien to neprasīja kādi ārēji apstākļi, un iemesls bija vienkāršs vaļsirdība parasti radīja uztraukumu vai bažas. Lūsija pastāvīgi jutās vīlusies par to, ka Straikam trīsdesmit septiņu gadu vecumā joprojām nav nenieka no visa tā, ko viņa uzskata par nepieciešamu brāļa laimei: ne pastāvīga darba no deviņiem līdz pieciem, ne vairāk naudas, ne sievas un bērnu.

Priecīgs, ka ticis vaļā no viņas, Straiks uzvārīja trešo krūzi tējas un ar avīžu žūksni atlaidās gultā. Vairākās avīzēs bija redzama fotogrāfija ar slepkavības upuri Kelsiju Platu zilā skolas formā, ar smaidu neizskatīgajā, pūtītēm izraibinātajā sejā.

Ģērbies tikai bokseršortos, virs kuriem rēgojās spalvainais vēders, kas diemžēl nebija sarucis mazāks no pēdējās divās nedēļās notiesātajām ātrajām uzkodām un šokolādes batoniņiem, Straiks ēda Rich Tea cepumus un lasīja avlžrakstus, taču tie ne-pavēstija neko jaunu, tāpēc viņš pievērsās prognozēm par futbola maču starp Arsenal un Liverpool, paredzētu nākamajā dienā.

Kamēr Straiks lasīja, iezvanījās mobilais. Viņš nebija apzinājies, cik saspringts jūtas; uz zvanu viņš atbildēja tik zibenīgi, ka Vordls nobrīnījās vien.

“Sasodīts, tas nu gan bija ātri! Ko tu tur dari sēdi uz telefona?” “Kas notiek?”

“Mēs bijām Kelsijas māsas dzīvoklī. Viņa ir medmāsa, vārdā Heizela. Patlaban pārbaudām visus, ar kuriem Kelsija satikusies diendienā, apskatījām viņas istabu, paņēmām klēpjdatoru. Viņa ir apmeklējusi forumu tādiem, kuri par visu vari grib sev kaut ko nogriezt, un apjautājusies par tevi.”

Straiks izlaida pirkstus caur blīvajiem, sprogainajiem matiem, blenza griestos un klausījās.

“Mums ir personiskie dati par dažiem, ar kuriem viņa regulāri sazinājusies forumos. Pirmdien man būs fotogrāfijas kur tu būsi?”

“Tepat, birojā.”

“Viņas māsas draugs, bijušais ugunsdzēsējs, stāsta, ka Kelsija pastāvīgi prašņājusi par cilvēkiem, kuri iesprostoti degošās mājās, cietuši autoavārijās un tamlīdzīgi. Tik tiešām ir gribējusi tikt vaļā no savas kājas.”

“Ak kungs,” Straiks nomurmināja.

Beidzis sarunu, viņš nekādi nespēja koncentrēt uzmanību uz komandu sastāva maiņu Emirates stadionā. Pēc dažām minūtēm viņš vairs necentās izlikties, ka ir aizrāvies ar Arsēna Ven-gēra treneru štāba likteni, un atsāka nekustīgi skatīties uz plaisām griestos, izklaidīgi grozīdams pirkstos mobilo.

Apžilbis no atvieglojuma par to, ka nocirstā kāja nav piederējusi Britanijai Brokbenkai, viņš bija domājis par upuri mazāk nekā citkārt. Tagad viņš pirmo reizi sāka nopietni prātot par Kelsiju un par viņas vēstuli, ko nebija papūlējies izlasīt.

Doma par to, ka cilvēks var tīšuprāt vēlēties amputāciju, modināja riebumu. Straiks nemitējās grozīt rokās mobilo, atsaukdams atmiņā visu, ko zināja par Kelsiju, un centās iztēloties viņu, balstīdamies vienīgi uz meitenes vārdu un uz to, ko juta, uz žēlumu, kam piejaucās pretīgums. Kelsijai bija sešpadsmit gadu; viņa bija slikti sadzīvojusi ar māsu; mācījusies par bērnudārza auklīti... Straiks paņēma bloknotu un sāka rakstīt: Draugs koledžā? Pasniedzējs^7 Kelsija timeklī bija interesējusies par Straiku. Kāpēc? Kur viņa bija rāvusi iedomu, ka Straiks pats amputējis sev kāju? Bet varbūt bija izfantazējusi to, balstīdamās uz avīžrakstiem?

Psihiska slimība^7 Fantāzijas^7 — viņš rakstīja.

Vordls jau pētīja viņas kontaktus tiešsaistē. Straiks mitējās rakstīt, atcerējies fotogrāfiju, kurā bija redzama Kelsijas galva ar apaļajiem vaigiem un sasalušajām acīm. Bērna tuklums. Viņš jau visu laiku bija domājis, ka meitene izskatās daudz jaunāka par divdesmit četriem gadiem. Patiesībā pat jaunāka par sešpadsmit.

Nometis zīmuli, viņš turpināja kreisajā rokā grozīt mobilo un grima domās...

Vai Brokbenks bija "īsts” pedofils, kā reiz izteicās psihologs, ar kuru Straiks bija ticies armijā, izmeklējot kādu izvarošanas lietu? Vai Brokbenks bija no tādiem, kurus seksuāli valdzina tikai bērni? Vai varbūt viņš bija citāda veida varmāka, kurš uzbrūk jaunām meitenēm tikai tāpēc, ka tās ir pieejamas un visvieglāk apklusināmas ar iebiedēšanas palīdzību, tomēr viņa seksuālā gaume ir plašāka, tādēļ der ari cits viegls medījums? Vārdu sakot: vai bērnišķīga izskata sešpadsmitgadniece būtu par vecu Brokbenka gaumei vai ari viņš būtu gatavs izvarot jebkuru viegli apklusināmu upuri, ja vien rastos izdevība? Reiz Straiks bija saskāries ar deviņpadsmitgadīgu karavīru, kurš bija mēģinājis izvarot sešdesmit septiņus gadus vecu sievieti. Dažu vīriešu seksuālajai vardarbībai pietika jau tikai ar izdevību vien.

Straiks vēl nebija piezvanījis uz Brokbenka numuru, ko bija iedevusi Ingrida. Viņa tumšās acis pievērsās mazajam lodziņam, aiz kura vidēja blāvi saulainas debesis. Varbūt būtu vajadzējis atdot Brokbenka numuru Vordlam. Varbūt vajadzētu piezvanīt uz to tagad...

Tomēr, ritinādams lejup kontaktu sarakstu, Straiks pārdomāja. Ko viņš līdz šim bija panācis, izpauzdams savas aizdomas

Vordlam? Neko. Policists bija aizņemts savā darbavietā, kur noteikti šķiroja versijas, sekoja pats saviem izmeklēšanas pavedieniem un ticēja Straikam ciktāl privātdetektīvs varēja spriest -tikai par mata tiesu vairāk, nekā ticētu jebkuram citam, kuram ir vienīgi nojauta, bet nav pierādījumu. Tas, ka Vordls ar visiem saviem resursiem joprojām nebija atradis Brokbenku, Leingu vai Vitekeru, liecināja, ka viņam šis mērķis nav īpaši svarīgs.

Nē, ja Straiks gribēja atrast Brokbenku, tad noteikti vajadzēja izmantot Robinas izgudroto leģendu: advokāti, kura meklē bijušo majoru, lai izmaksātu viņam kompensāciju. Viegli pārbaudāmā priekšvēsture, ko Robina bija izklāstījusi Brokbenka māsai Berovā, varēja izrādīties vērtīga. Straiks apsēdās uz gultas un nodomāja: varbūt derētu tūdaļ piezvanīt Robinai un iedot viņai Brokbenka numuru. Viņš zināja, ka Robina Ilingas dzīvoklī ir viena pati, jo Metjū aizbraucis mājās uz Mesemu. Varētu piezvanīt, un varbūt...

Nu nē, tu, āmurgalva.

Iztēlē bija ataususi aina: viņi abi ar Robinu “Totnemā”, kurp varētu aizvest telefona zvans. Abiem lāgā nebija, ko darīt. Pa glāzītei, lai pārrunātu izmeklēšanas gaitu...

Sestdienas vakarā? Liecies tak mierā.

Straiks piecēlās tik strauji, it kā gultā būtu sāpīgi zvilnēt, apģērbās un devās uz lielveikalu.

Nesot uz Denmarkstrītu divus piebāztus veikala maisiņus, Straikam šķita, ka viņš pamana policistu civilā, ko Vordls atsūtījis novērot šo apvidu un pievērst sevišķu uzmanību liela auguma vīriešiem ar flīsa mici galvā. Puisis biezā vējjakā bija uzkrītoši modrs, viņa acis mazliet par ilgu pakavējās pie detektīva, kurš pagāja garām, šūpodams iepirkumu maisiņus.

Elīna piezvanīja daudz vēlāk, kad Straiks dzīvoklī jau bija ieturējis vientulīgu maltīti. Kā parasti, sestdienas vakars nederēja tam, lai satiktos. Sarunas laikā Straiks dzirdēja, kā fonā rotaļājas Elīnas meitiņa. Viņi jau bija norunājuši satikties svētdien vakariņās, bet Elīna zvanīja, lai apjautātos, vai viņš būtu ar mieru satikties agrāk. Viņas virs bija apņēmies steidzami pārdot vērtīgo Klarensterases mājokli, un Elīna bija sākusi meklēt jaunu dzīvesvietu.

“Vai gribi nākt paskatīties kopā ar mani?” viņa jautāja. “Esmu norunājusi, ka dzīvokli man parādīs rītdien pulksten divos.”

Straiks zināja vai vismaz domājās zinām, ka šī uzaicinājuma iemesls ir nevis kāda dedzīga cerība uz kopdzīvi nākotnē viņi satikās tikai trīs mēnešus -, bet gan tas, ka Elīna dod priekšroku kompānijai, kad vien iespējams. Aukstasinīgās pašpietiekamī-bas aura bija maldinoša. Abi varbūt nekad nebūtu iepazinušies, ja Elīna nebūtu atnākusi uz viesībām, kur piedalījās viņai nepazīstami brāļa kolēģi; tur viņa ieradās, lai tikai nevajadzētu pavadīt dažas stundas vienatnē. Protams, sabiedriskums nebija nekas peļams, ja neņēma vērā to, ka Straiks jau veselu gadu dzīvoja tā, kā pašam tīk, un šo ieradumu bija grūti atmest.

“Nevaru,” viņš īsi atteica, “atvaino. Strādāšu līdz pulksten trijiem.”

Pārliecinoši samelots. Viņa uztvēra to samērā mierīgi. Abi norunāja satikties svētdienas vakarā bistro, kā bija vienojušies iepriekš, un tas nozīmēja, ka Straiks varēs mierīgi noskatīties Arsenal un Liverpool spēli.

Pēc šis sarunas prātā atkal ienāca Robina viena pati dzīvoklī, ko dala ar Metjū. Straiks pasniedzās pēc cigaretes, ieslēdza televizoru un tumsā atlaidās spilvenos.

Robinai šī nedēļas nogale bija dīvaina. Apņēmusies neskumt, kaut gan bija palikusi viena un Straiks devies pie Elīnas (kur radusies šī doma? Skaidrs, ka viņš ir turp devies; galu galā ir nedēļas nogale, un nav Robinas darīšana, kur viņš nolēmis to pavadīt), viņa stundām ilgi sēdēja pie klēpjdatora, neatlaidīgi pētīdama vienu vecu un vienu jaunu izmeklēšanas pavedienu.

Vēlu sestdienas vakarā viņa timekli atklāja kaut ko tādu, ka aiz priekiem trīs reizes apdancoja ap mazo viesistabu un gandrīz piezvanīja Straikam. Sirds joņoja, elpa aizrāvās; vajadzēja trīs minūtes, lai viņa nomierinātos un pateiktu sev, ka šī ziņa var pagaidīt līdz pirmdienai. Un gandarījums taču būs daudz lielāks, ja viņa pateiks to Straikam aci pret aci.

Māte zināja, ka Robina ir viena, un nedēļas nogalē piezvanīja viņai divas reizes, katrā no tām uzstājīgi jautādama, kurā datumā varētu atbraukt uz Londonu.

“Es nezinu, mammu, tikai ne tagad," Robina ar nopūtu sacīja svētdienas rītā. Ģērbusies pidžamā, viņa sēdēja uz dīvāna ar klēpjdatoru, pūlēdamās uzturēt sarunu ar amputācijas cienītāju kopienas biedru, kura niks bija «ADERTg». Uz mātes zvanu viņa bija atsaukusies tikai tāpēc, ka baidījās: ja viņa necels klausuli, māte ņems un atbrauks bez brīdinājuma.

<<ADERTg>>: līdz kurienei tu gribi nogriezt?

TransCeris: līdz pusciskai

«ADERTg>>: abas kājas?

“Varbūt rītdien?” jautāja Linda.

“Nē,” Robina nekavējoties atbildēja un sāka melot tikpat pārliecinoši kā Straiks: “Es pašlaik esmu darba uzdevumā. Nākamnedēļ būtu labāk.”

TransCeris: Jā, abas. Vai pazīsti kādu, kurš tā ir izdarījis?

<<ADERTg>>: Nevaru to rakstīt forumā. Kur tu dzīvo?

“Es neesmu viņu redzējusi,” Linda sacīja. “Robin, vai tu tur raksti ar datoru?”

"Nē,” Robina meloja, pacēlusi pirkstus virs taustiņiem. "Ko tu neesi redzējusi?”

“Nu tak Metjū!”

“Ā. Nūjā. Es jau arī necerēju, ka viņš šajā nedēļas nogalē iegriezīsies ciemos pie jums."

Viņa centās klabināt taustiņus klusāk.

TransCeris: Londonā

«ADERTg»: Es ari. Bilde tev ir?

“Vai jūs bijāt mistera Kanlifa dzimšanas dienas svinībās?” Robina jautāja, lai taustiņu klaboņa būtu mazāk dzirdama.

“Skaidrs, ka nē!” Linda atbildēja. “Labi, tad dod man ziņu, kura diena aiznākamnedēļ būtu vislabākā, un es rezervēšu biļeti. Tuvojas Lieldienas, braucēju būs daudz.”

Robina piekrita, atbildēja uz Lindas sirsnīgo atvadīšanos un pievērsa visu uzmanību <<ADERTg>>. Diemžēl pēc tam, kad Robina atteicās nosūtīt viņam vai viņai (juzdamās gandrīz pārliecināta, ka rakstītājs ir vīriešu dzimuma) savu foto, <<ADERTg>> zaudēja interesi par sarunu forumā un apklusa.

Robina bija gaidījusi, ka Metjū no tēva dzimšanas dienas svinībām atgriezīsies svētdienas vakarā, taču viņš neatgriezās. Pulksten astoņos virtuvē ieskatījusies kalendārā, viņa atcerējās, ka Metjū jau sen ir plānojis pirmdien paņemt brīvdienu. Toreiz, kad šī nedēļas nogale tika plānota, Robina droši vien bija piekritusi un apsolījusi arī pati palūgt Straikam brīvu dienu. Cik labi, ka šīs attiecības beigušās, viņa sevi mierināja; vismaz varēs izvairīties no jauna strīda par darba slodzi.

Tomēr vēlāk viņa apraudājās, viena pati guļamistabā starp kopīgās pagātnes relikvijām: tur atradās pūkains zilonēns, ko Metjū bija dāvinājis pirmajā kopīgajā Valentīndienā tolaik viņš vēl nebija tik snobisks un pat nosarka, pasniegdams šo velti, -un rotaslietu šķirstiņš, ko viņš bija dāvājis Robinai divdesmit pirmajā dzimšanas dienā. Un vēl tur bija visas fotogrāfijas, kurās abi starojoši smaidīja brīvdienās Grieķijā un Spānijā, kā arī uzcirtušies pozēja Metjū māsas kāzās. Vislielākajā fotogrāfijā Metjū izlaiduma dienā abi bija sadevušies rokās. Viņš bija savā absolventa mantijā, un Robina stāvēja viņam blakus vasaras kleitā un smaidīja, no sirds priecādamās par sasniegumu, ko viņai pašai bija nolaupījis vīrietis gorillas maskā.

31

Naksnīgi ziedi, vakara rozes,

Lai slavēts šis dārzs, kas nekad netiek slēgts.

Nighttime flowers, evening roses,

Bless this garden that never closes.

Blue Oyster Cult, “Tenderloin"

Nākamajā dienā Robinas noskaņojumu uzlaboja saulains pavasara rīts, kas gaidīja aiz ārdurvīm. Viņa neaizmirsa vērot apkārtējos, ar metro braukdama uz Totnemkortroudu, tomēr nemanīja nevienu liela auguma vīrieti flīsa micē. Toties šajā rīta braucienā krita acīs arvien jūsmīgāki preses ziņojumi par gaidā-mājām kāzām karaļnamā. Izskatījās, ka Keitas Midltones bilde ir pirmajā lapā katrai avīzei, ko pasažieri tur rokās. Robinai tas lika sevišķi skaudri sajust tukšo, jutīgo vietu uz vidējā pirksta, ko veselu gadu bija rotājis saderināšanas gredzens. Tomēr viņa neļāvās nomāktībai, jo pārāk pacilājoša bija doma par to, kā viņa paziņos Straikam par patstāvīgi veiktās izmeklēšanas rezultātiem.

Tiklīdz izgājusi no Totnemkortroudas metrostacijas, Robin a izdzirda vīrieša balsi, kas sauca viņas vārdu. īsu mirkli viņa izbijās, domādama, ka te viņai uzglūnējis Metjū, taču tad

parādījās Straiks ar mugursomu plecā, lauzdams sev ceļu caur pūli. Robina secināja, ka nakti viņš ir pavadījis pie Elīnas.

"Labrīt. Nedēļas nogale bija laba?” viņš jautāja. Un apsteidza Robinas atbildi: “Atvaino. Nē. Skaidrs, ka draņķīga.”

"Vietumis bija tīri tā nekas,” Robina teica, kamēr abi laipoja pa parasto šķēršļu joslu un līkumoja ap bedrēm.

“Ko esi atradusi?” Straiks pārkliedza mūžīgo pneimatisko āmuru dārdoņu.

“Ko tu teici?” viņa skaļi pārjautāja.

“Ko. Tu. Esi. Uzzinājusi?”

“Kā tu zini, ka esmu kaut ko uzzinājusi?”

“Tev ir tāda sejas izteiksme,” viņš atbildēja. “Kā vienmēr, kad neciešami kārojas kaut ko izstāstīt.”

Viņa pasmaidīja.

“Man vajag datoru, lai parādītu.”

Viņi nogriezās Denmarkstrltā. Pie biroja ieejas stāvēja vīrietis, tērpies melnā no galvas līdz kājām, rokā turēdams milzīgu sarkanu rožu pušķi.

“Lai Dievs žēlīgs,” Robina izdvesa.

Baiļu spazma noplaka: prāts acumirkli bija izdzēsis ziedu klēpi, atstājot tikai melnā tērpto vīrieti taču tas, protams, nebija reiz redzētais kurjers. Pienākot tuvāk, viņa ieraudzīja, ka tas ir garmatains jauneklis, "Interfloras” piegādātājs bez ķiveres galvā. Straiks šaubījās, vai puisis kādreiz ir pasniedzis piecdesmit sarkanas rozes saņēmējai, kura izrāda tik maz sajūsmas.

“To viņam būs licis darīt tēvs,” Robina drūmi teica un bez kādas saudzības pret trīsuļojošo puķu pušķi spraucās iekšā pa durvīm, ko bija atvēris Straiks. “Būs teicis, ka visām sievietēm patīk rozes. Neko jau vairāk nevajag tikai puķu klēpi.”

Straiks sekoja viņai augšup pa metāla kāpnēm, cenzdamies neizrādīt uzjautrinājumu. Viņš atslēdza biroju, Robina piegāja pie sava galda un bez ceremonijām nometa uz tā rozes, kas palika drebam ar lenti apsietā zaļgana ūdens maisiņā. Klāt bija kartīte. Viņa negribēja to atvērt Straika klātbūtnē.

“Nu?” viņš noprasīja, pakarinādams mugursomu uz vadža pie durvīm. “Ko tu esi izdibinājusi?”

Pirms Robina paguva pavērt muti, pie durvīm atskanēja klauvējiens. Aiz matētā stikla bija skaidri saredzams Vordla siluets, viļņainie mati, ādas jaka.

“Gāju garām. Nav taču pārāk agrs, vai ne? Mani ielaida puisis no lejasstāva.”

Vordla skatiens tūdaļ pievērsās rozēm uz Robinas galda.

“Dzimšanas diena?”

“Nē,” viņa īsi atteica. “Vai kāds vēlas kafiju?”

“Es uzvārīšu,” Straiks piedāvājās un devās pie tējkannas, piebilzdams: “Vordls grib mums kaut ko parādīt.”

Robinai sašļuka dūša: vai policists ir viņu apsteidzis? Kāpēc viņa nebija piezvanījusi Straikam sestdienas vakarā, tiklīdz bija to atradusi?

Vordls apsēdās uz mākslīgās ādas dīvāna, kas vienmēr skaļi purkšķēja, kad sēdētājam bija pietiekami liels svars. Policists, redzami satrūcies, piesardzīgi nomainīja pozu un atvēra aktu vākus.

“Izrādās, Kelsija ir atstājusi ziņas kādā vietnē, kas paredzēta tieši amputācijas kārotājiem,” viņš sacīja Robinai.

Robina apsēdās savā vietā pie rakstāmgalda. Rozes aizsedza skatu uz policistu; viņa nepacietīgi paņēma tās un nolika uz grīdas.

“Kelsija ir pieminējusi Straiku,” Vordls turpināja. “Jautājusi, vai kāds kaut ko zina par viņu.”

“Vai Kelsija izmantoja niķu “Bezizeja”?” Robina tīši nevērīgi pajautāja. Vordls pārsteigts pacēla acis, Straiks pagriezās un sastinga ar kafijas karotīti rokā.

“Jā gan,” policists apstulbis apstiprināja. “Kā, ellē, jūs to zināt?”

“Nedēļas nogalē atradu to forumu,” Robina teica. “Nospriedu, ka Bezizeja var būt tā pati meitene, kura rakstījusi vēstuli.”

“Jēziņ!” Vordls pievērsās Straikam. “Mums būtu jāpiedāvā viņai darbs.”

“Viņai jau ir darbs,” Straiks sacīja. "Turpini. Tātad Kelsija rakstīja...”

"Nūjā, beigās viņa un tie divi apmainījās ar adresēm. Tas necik daudz nepalīdz, taču mēs mēģinām noskaidrot, vai viņi visi tiešām satikušies... tā teikt īstajā dzīvē,” Vordls noteica.

Savādi, nodomāja Straiks, ka šis apzīmējums bērnībā bieži lietots, lai nošķirtu pasakaino rotaļu pasauli no garlaicīgās, faktiskās pieaugušo pasaules, tagad simbolizē dzīvi, kas cilvēkam ir ārpus internēta. Viņš pasniedza Vordlam un Robinai pa kafijas krūzītei un iegāja kabinetā, lai atnestu krēslu, jo nevēlējās sēsties blakus Vordlam uz purkšķošā dīvāna.

Kad viņš atgriezās, Vordls rādīja Robinai izdrukātus attēlus no divu cilvēku feisbuka kontiem.

Rūpīgi izpētījusi abus, viņa iedeva tos Straikam. Vienā attēlā bija redzama drukna, briļļaina meitene ar apaļu, bālu seju un īsi apgrieztiem melniem matiem. Otrā gaišmatains, gadus divdesmit vecs puisis ar drusku nevienādām acīm.

“Šī raksta, ka esot “transvalīde” velns zina, ko tas nozīmē, -bet šis ir pierakstījis pilnu forumu, lūgdams, lai kāds palīdz viņam amputēt kādus miesas gabalus. Abi ir pamatīgi ķerti, ja gribat zināt manas domas. Vai pazīstat kādu no tiem?”

Gan Straiks, gan Robina papurināja galvu. Vordls nopūtās un paņēma izdrukas atpakaļ.

“Es jau arī necerēju.”

“Un citi viņas paziņas? Kaut kādi puiši vai pasniedzēji koledžā?” Straiks jautāja, atcerējies jautājumus, kas bija nākuši prātā sestdien.

“Māsa saka Kelsija esot apgalvojusi, ka viņai ir noslēpumains draugs, kuru viņa nevienam neesot rādījusi. Heizela netic, ka tāds tiešām eksistējis. Mēs koledžā aprunājāmies ar dažām Kelsijas draudzenēm, un neviena nekad nebija redzējusi nekādu pielūdzēju, bet mēs turpinām meklēt. Ak jā, starp citu, Heizela!” Vordls paņēma krūzīti, iedzēra kafiju un tikai tad turpināja: “Es apsolīju nodot ziņu. Viņa vēlas tikties ar tevi.”

“Ar mani?” Straiks pārsteigts pārjautāja. “Kāpēc?”

“Nezinu,” Vordls atbildēja. “Man liekas, viņa grib visiem taisnoties. Ir galīgi sanervozējusies.”

“Taisnoties?”

“Viņu moka vainas apziņa, jo Kelsijas runas par kājas ampu-tāciju viņa vērtēja kā muļķīgu uzmanības diedelēšanu un tagad domā, ka tieši tāpēc Kelsija meklējusi palīdzību pie citiem.” “Viņa taču saprot, ka neesmu atbildējis uz to vēstuli? Ka vispār nekad neesmu sazinājies ar Kelsiju?”

“Jā jau jā, to es viņai paskaidroju. Tomēr Heizela grib ar tevi runāt. Nu, nezinu,” Vordls sāka zaudēt pacietību, “tev atsūtīja viņas māsas kāju... tu pats zini, kā cilvēki izturas, kad ir šokā. Un turklāt tas tak esi tu un neviens cits!” Vordls piebilda ar tikko manāmu dzēlīgumu. “Viņa droši vien domā, ka ģeniālais detektīvs visu atrisinās, kamēr policija maldās trijās priedēs.”

Robina un Straiks vairījās saskatīties, un Vordls negribīgi piebilda:

“Pret Heizelu mums būtu vajadzējis izturēties saudzīgāk. Mūsu puiši pratināja viņas partneri mazliet agresīvāk, nekā viņai bija pa prātam. Un viņa vairs vispār negribēja runāt. Varbūt Heizelai patiks doma par to, ka izmeklēšanā piedalīsies tu: detektīvs, kurš jau paglābis vienu nabaga nevainīgo no cietuma.” Straiks nolēma ignorēt taisnošanās pieskaņu.

“Pats par sevi saprotams, ka mums vajadzēja nopratināt to puisi, ar kuru viņa bija dzīvojusi,” Vordls piebilda, vērsdamies pie Robinas. “Tā ir rutīna.”

“Jā,” Robina teica. "Protams.”

“Vai viņas dzīvē nebija citu vīriešu, izņemot māsas partneri un tā saucamo draugu?” jautāja Straiks.

“Viņa gāja pie psihologa pie tāda kalsna melnādainā ap gadiem piecdesmit, kurš ciemojās pie radiem Bristolē tajā nedēļas nogalē, kad viņa gāja bojā. Un vēl ir baznīcas jauniešu pulciņa vadītājs, vārdā Darels,” Vordls sacīja, “resns tips dungriņos.

Tas visu sarunas laiku lēja asaras. Svētdienā viņš bijis baznīcā; neko vairāk pārbaudīt nav iespējams, taču nevaru iztēloties viņu vicinām cirvi. Tie tad ir visi, par kuriem mēs zinām. Viņas kursā mācās gandrīz vienīgi meitenes.”

"Un baznīcas jauniešu pulciņā nav puišu?”

“Ari tur ir teju tikai meitenes. Vecākajam puikam ir četrpadsmit gadu.”

“Ko teiks policija, ja es tikšos ar Heizelu?” Straiks vaicāja. "Mēs jau nevaram tev to liegt.” Vordls paraustīja plecus. “Es to atbalstu ja vien tu pēc tam nodosi man jebkādu derīgu informāciju, lai gan šaubos, vai tur būs, ko uzzināt. Esam runājuši ar visiem, pārmeklējuši Kelsijas istabu, izpētījuši viņas klēpjdatoru, un personiski es varu derēt, ka neviens no tiem, ar kuriem runājām, neko nezina. Viņi visi bija domājuši, ka Kelsija aizbraukusi koledžas praksē.”

Pateicies par kafiju un veltījis Robinai sevišķi siltu smaidu, uz ko viņa skopi atbildēja, Vordls devās prom.

“Ne vārda par Brokbenku, Leingu vai Vitekeru,” Straiks noņurdēja, kad kāpnēs bija beiguši klaudzēt Vordla soļi. "Un tu man nestāstīji, ka esi rakņājusies timekli,” viņš piebilda.

“Man nebija pierādījumu, ka tā ir tā pati meitene, kura rakstījusi vēstuli,” Robina atteica, “tomēr nodomāju, ka Kelsija varētu būt meklējusi palīdzību tiešsaistē.”

Straiks uzslējās kājās, paņēma no galda Robinas krūzīti un jau devās uz durvīm, kad Robina sašutusi noprasīja:

“Un tevi nemaz neinteresē, ko es gribēju stāstīt?”

Viņš pārsteigts pagriezās.

“Tātad tas vēl nebija viss?”

"Nē!”

“Nu?”

“Man liekas, es esmu atradusi Donaldu Leingu.”

Straiks apstulbis klusēja, katrā rokā turēdams pa krūzītei. “Tu... ko? Kā?”

Robina pievērsās datoram, ar rokas mājienu paaicināja Straiku un sāka klabināt taustiņus. Viņš pienāca klāt un raudzījās Robinai pār plecu.

“Pirmkārt,” viņa sacīja, "man bija jānoskaidro, kā pareizi raksta nosaukumu “psoriātiskais artrīts”. Un pēc tam... paskaties uz šo.”

Viņa bija atvērusi JustGiving labdarības mājaslapu. Tās augšmalā no mazas bildītes bargi skatījās kāds vīrietis.

“Nolādēts, tas ir viņš!” Straiks iesaucās tik skaļi, ka Robina salēcās. Viņš nolika krūzītes, vilka otru krēslu ap galda stūri, lai varētu skatīties monitorā, un nejauši apgāza Robinas rozes.

“Velns... atvaino...”

“Tas nekas,” Robina teica. “Sēdies, es tās savākšu.”

Viņa pakāpās malā, un Straiks apsēdās viņas vietā.

Fotogrāfija bija maza, un Straiks to palielināja ar peles klikšķi. Skots stāvēja uz tāda kā šaura balkoniņa ar bieza, zaļgana stikla balustrādi, bez smaida sejā, ar kruķi labajā padusē. īsais matu ezītis joprojām bija noaudzis zemu uz pieres, taču gadu gaitā šķita kļuvis tumšāks, ne vairs ruds kā lapsas kažoks. Gludi skūtā seja likās izraibināta ar bakurētām un vairs nebija tik pietūkusi kā Loreinas fotogrāfijā, tomēr viņš bija aptaukojies kopš tiem laikiem, kad izskatījās muskuļots kā marmora Atlants un boksa ringā iekoda Straikam vaigā. Viņam mugurā bija dzeltens T krekls, un uz labā apakšdelma rozes tetovējums, tagad papildināts ar iedurtu dunci un asins lāsēm, kas no zieda pilēja plaukstas locītavas virzienā. Leingam aizmugurē uz balkona miglaini vidēja nelīdzena melni sudrabainu logu virkne.

Viņš bija izmantojis savu īsto vārdu:

Donalda Leinga aicinājums ziedot labdarībai

Esmu britu veterāns, tagad slimoju ar psoriātisko artrītu.

Es vācu naudu artrīta pētījumiem. Lūdzu, ziedojiet, cik varat.

Mājaslapa bija izveidota pirms trim mēnešiem. Leings bija savācis nulli procentu no cerētajām tūkstoš mārciņām.

“Nav pat papūlējies kaut ko apsolīt par to naudu,” Straiks piezīmēja. “Tikai “dodiet man”.”

“Ne jau “man”," Robina izlaboja, ar papīra dvieļiem slaucīdama izlieto puķūdeni. “Viņš to atdotu labdarībai."

“Tā viņš saka gan.”

Straiks piemiegtām acīm pētīja nelīdzenās kontūras Lein-gam aiz muguras.

“Vai tas tev kaut ko atgādina? Tie logi viņam aizmugurē?”

“Sākumā man ienāca prātā “Gurķis”.” Robina iemeta izmirkušos dvieļus papīrgrozā un izslējās taisni. “Bet musturs ir citāds.”

“Te nav nekādu ziņu par viņa dzīvesvietu,” Straiks sacīja, klikšķinādams visur, kur vien iespējams, un meklēdams informāciju. “Šai organizācijai taču noteikti ir viņa dati.”

“Nez kāpēc vienmēr šķiet, ka ļaundari neslimo,” Robina noteica.

Viņa ieskatījās pulkstenī.

“Pēc piecpadsmit minūtēm man jābūt pie Platīnas. Es nu iešu.”

“Jā,” Straiks atsaucās, joprojām skatīdamies uz Leinga fotogrāfiju. “Sazināsimies, un... jā: ir viens lūgums.”

Viņš izņēma no kabatas mobilo.

“Brokbenks.”

“Tātad tu tomēr domā, ka tas varētu būt viņš?” Robina jautāja, vilkdama mugurā jaku.

“Varbūt. Es gribu, lai tu piezvani viņam kā Venēcija Hola un turpini tēlot advokāti.”

“Ā. Labi.” Robina ierakstīja savā mobilajā numuru, ko parādīja Straiks, taču aiz lietišķuma maskas slēpa sajūsmu. Venēcija bija viņas ideja, viņas lolojums, un tagad Straiks uzticēja viņai visu šo izmeklēšanas virzienu.

Šajā saulainajā rītā aizgājusi līdz Denmarkstrītas vidum, Robina atcerējās, ka pie rozēm tagad krietni apņurcītām ir bijusi arī kartīte un ka viņa atstājusi to nelasītu.

32

Kas tas tajā stūrī?

Pa tumsu nav redzams.

What’s that in the corner?

It’s too dark to see.

Blue Oyster Cult, “After Dark”

Apkārt visu dienu skanēja satiksmes troksnis un skaļas balsis, tāpēc izdevība piezvanīt Noelam Brokbenkam radās tikai piecos pēcpusdienā. Pārliecinājusies, ka Platīna, kā parasti, ierodas darbā, Robina iegriezās japāņu restorānā līdzās striptīz-klubam, paņēma zaļo tēju un apsēdās klusā stūrī pie galdiņa. Tur viņa nogaidīja piecas minūtes, lai pārliecinātos, ka visus fona trokšņus, ko saklausītu Brokbenks, ir iespējams noturēt par parastu darba kņadu birojā, kurš atrodas kādā no centra ielām, un tad, sirdij trauksmaini pukstot, sastādīja numuru.

Numurs joprojām funkcionēja. Robina divdesmit sekundes klausījās garajos signālos un jau nosprieda, ka neviens neatbildēs, bet šajā mirklī kāds tomēr atbildēja.

Telefonā atskanēja ļoti smaga elpa. Robina sastinga, piespiedusi telefonu pie auss. Un tad salēcās, jo ierunājās spalga bērna balstiņa:

“HALLO!”

“Hallo?” Robina piesardzīgi atsaucās.

Apslāpēta sievietes balss fonā teica:

“Ko tu tur dari, Zahāra?”

Kaut kāda skrāpēšanās, tad tā pati balss, tikai daudz skaļāk: “Tas ir Noela mobilais, viņš taisni mek...”

Savienojums pārtrūka. Robina, sirdij joņojot, gausi nolaida roku ar mobilo, acu priekšā teju vai redzēdama nosmulēto pirkstiņu, kas nejauši izslēdzis telefonu.

Mobilais ievibrējās: kāds zvanīja no Brokbenka numura. Robina ievilka elpu, lai nomierinātos, un atbildēja:

“Labdien! Venēcija Hola klausās.”

“Ko?” jautāja sievietes balss.

“Venēcija Hola firma “Hārdakrs un Hola”,” Robina teica. “Ko?” sieviete atkārtoja. "Vai jūs nupat zvanījāt uz šo numuru?” Viņa runāja ar Londonas akcentu. Robinai izžuva mute.

“Jā gan,” Robina kā Venēcija apstiprināja. “Es meklēju misteru Noelu Brokbenku.”

“Priekš kam?”

Pēc gandrīz nemanāmas pauzes Robina atbildēja:

“Lūdzu, vai drīkstu jautāt, ar ko es runāju?”

“Priekš kam?” Sievietes balss skanēja arvien kareivīgāk. “Kas jūs esat?”

“Mans vārds ir Venēcija Hola,” Robina teica, “un es esmu advokāte, specializējusies kompensācijās par personai nodarītiem kaitējumiem.”

Pie blakusgaldiņa apsēdās kāds pāris un sāka skaļi sarunāties itāliski.

“Ko?” sieviete atkārtoja atkal.

Iekšēji lādēdama savus kaimiņus, Robina pacēla balsi un izstāstīja tādu pašu leģendu kā Hollijai Berovā.

“Nauda viņam?” nepazīstamā sarunbiedre sacīja mazliet pielaidīgāk.

“Jā, ja mums veiksies tiesā,” Robina atbildēja. “Vai varu palūgt...”

“Kā jūs par viņu uzzinājāt?”

“Mistera Brokbenka lietai mēs uzdūrāmies, pētot citas...” “Cik daudz naudas?”

“Tas atkarīgs no apstākļiem.” Robina dziļi ievilka elpu. “Kur ir pats misters Brokbenks?”

“Darbā.”

“Vai drīkstu jautāt, kur...”

“Pateikšu viņam, lai piezvana jums. Uz šo numuru, jā?”

"Jā, lūdzu. Rit būšu šeit birojā no pulksten deviņiem.” “Venē... Ven... kāds bija jūsu vārds?”

Robina nosauca to pa burtiem.

“Jā, labi. Pateikšu, lai piezvana. Sveiki.”

Pa ceļam uz metrostaciju Robina zvanīja Straikam, lai pastāstītu par sarunu, taču viņa telefons bija aizņemts.

Lejā uz perona Robinas pacilājums noplaka. Tagad Metjū jau būs mājās. Šķita pagājis ilgs laiks, kopš Robina redzējusi bijušo līgavaini, un viņa baidījās no sastapšanās. Mājupceļā garastāvoklis sabojājās vēl vairāk; gribējās izdomāt ieganstu, lai aizkavētos, tomēr viņa negribīgi turēja Straikam doto solījumu nepalikt ārā pēc tumsas iestāšanās.

Pēc četrdesmit minūtēm Robina izkāpa Vestīlingas stacijā. Ar smagu sirdi iedama uz māju pusi, viņa vēlreiz piezvanīja Straikam šoreiz veiksmīgi.

“Tu esi ziķeris!” viņš teica, kad Robina bija pastāstījusi par sekmīgo zvanu uz Brokbenka numuru. “Tātad tā sieviete runāja ar Londonas akcentu?”

“Tā man likās,” Robina apstiprināja, juzdama, ka Straiks palaiž garām kaut ko svarīgāku, “un izklausās, ka viņai ir maza meitiņa.”

“Jā. Droši vien tieši tāpēc Brokbenks ir tur.”

Robina bija gaidījusi, ka Straiks izrādīs lielākas bažas par bērnu, kurš dzīvo zem viena jumta ar pedofilu, bet nekā: viņš strauji mainīja tematu.

“Nupat runāju pa telefonu ar Heizelu Fērliju.”

“Ar ко?”

“Ar Kelsijas māsu atceries? To pašu, kura grib ar mani iepazīties. Sestdien mēs satiksimies.”

“Ak tā,” Robina noteica.

"Agrāk es nevaru Niknais Paps ir atpakaļ no Čikāgas. Un labi vien ir. Divreizis neuzturēs mūs mūžīgi.”

Robina neatbildēja. Viņa joprojām domāja par meitenīti, kura bija atsaukusies pa mobilo. Straika reakcija uz šo ziņu lika sāpīgi vilties.

"Kas tev ir?” Straiks jautāja.

"Nekas.” Robina jau bija sasniegusi Heistingsroudas galu. "Tad redzēsimies rīt.”

Straiks piekrita un beidza sarunu. Neizskaidrojamā kārtā Robina pēc tās jutās vēl sliktāk. Sirdij trīcot, viņa devās uz namdurvīm.

Izrādījās, ka bažas bijušas veltīgas. Tas Metjū, kurš bija atgriezies no Mesemas, vairs nebija tas pats, kurš katru stundu bija lūdzies, lai Robina ar viņu sarunājas. Viņš nakšņoja uz dīvāna. Nākamās trīs dienas abi izturējās piesardzīgi, Robina -ar vēsu pieklājību, Metjū ar demonstratīvu gādību, kas reizumis pārvērtās parodijā. Viņš steidzās nomazgāt krūzītes, tiklīdz Robina bija tās izdzērusi, un ceturtdienas rītā bijīgi apvaicājās, kā viņai veicas darbā.

“Ak, lūdzams!” tāda bija visa Robinas atbilde, kad viņa ceļā uz ārdurvīm pagāja Metjū garām.

Viņa nojauta, ka tuvinieki ieteikuši Metjū atkāpties un dot viņai laiku. Abi vēl nebija apsprieduši to, kā paziņot visiem par kāzu atcelšanu: Metjū nepārprotami vairījās no šī temata. Dienu no dienas Robina grasījās sākt šo sarunu, bet pēdējā mirklī iekoda mēlē. Dažreiz viņa sev jautāja, vai šī gļēvulība neliecina par slepenu vēlmi uzvilkt gredzenu atpakaļ pirkstā. Citām reizēm viņa jutās pārliecināta, ka šo vilcināšanos rada nogurums; bija skaidrs, ka gaidāmā saruna būs vissmagākā un sāpīgākā līdz šim, tāpēc vajadzēja sakopot spēkus pirms galīgās šķiršanās. Robina nekādi nebija atbalstījusi mātes lēmumu braukt ciemos, tomēr klusībā cerēja, ka no Lindas gūs tik daudz spēka un mierinājuma, lai izdarītu to, kas jādara.

Rozes uz viņas rakstāmgalda lēnām vīta. Neviens nebija parūpējies ielikt tās ūdenī, tāpēc tās klusi mira, ietītas caurspīdīgā papīrā, bet nebija Robinas, kura varētu izmest tās ārā, un Straiks, retumis iegriezdamies birojā, lai kaut ko paņemtu, nejutās tiesīgs sviest ārā nedz rozes, nedz kartīti, kas joprojām nebija izņemta no aploksnes.

Iepriekšējā nedēļā sazinājušies regulāri, tagad Robina un Straiks bija atgriezušies pie tāda darba režīma, kurā redzējās reti, uz maiņām izsekodami Platīnu un Nikno Papu, kurš bija atgriezies no Amerikas un nekavējoties atsācis vajāt savus dēlus. Ceturtdienas pēcpusdienā Straiks un Robina pa telefonu apsprieda jautājumu, vai Robinai vajadzētu vēlreiz zvanīt Noe-lam Brokbenkam, kurš joprojām nebija atzvanījis. Visu apsvēris, Straiks teica, ka Venēcija Hola ir ļoti aizņemta advokāte un viņai pietiek citu darbu.

“Ja viņš nesazināsies ar tevi arī rītdien, tad varēsi mēģināt vēlreiz. Būs pagājusi pilna nedēļa. Turklāt viņa draudzene varbūt ir nozaudējusi mobilā numuru.”

Pēc šīs sarunas Robina atsāka klejojumus pa Kensingtonas Edžstrītu, kur dzīvoja Niknā Papa ģimene. Šis apvidus neuzlaboja viņai garastāvokli. Viņa bija sākusi meklēt tīmeklī jaunu dzīvesvietu, bet tās, ko viņa varēja atļauties par savu algu, bija vēl sliktākas, nekā gaidīts, un labākais variants bija istaba kādā mājā kopā ar citiem īrniekiem.

Bet šeit visapkārt atradās Viktorijas laika skaistās mājas ar pagalmiņiem, pulētām ārdurvīm, zaigojošām logu rūtīm, zaļiem vīteņaugiem un puķu kastēm uz palodzēm, vēstot par ērtu, turīgu dzīvi, pēc kādas Metjū bija tiecies tolaik, kad šķita, ka Robina drīz uzsāks ienesīgāku karjeru. Robina vienmēr bija teikusi, ka nauda viņai nerūp, vismaz ne tik ļoti kā Metam, un tas atbilda patiesībai arī tagad, tomēr, pēc Robinas domām, būtu dīvaini, ja viņa, kavēdamās pie šīm glītajām, klusajām mājām, nevilšus nesalīdzinātu tās ar savai rocībai piemēroto "nelielu istabu strikti vegāniskā dzīvoklī, mobilā telefona lietošana tikai aiz aizvērtām durvīm” vai ar skapja lieluma kambarīti Haknijā “draudzīgā un pieklājīgā kopienā, kas gatava UZŅEMT JŪS UZ BORTA!”

Mobilais iezvanījās atkal. Robina izvilka to no jakas kabatas, nospriedusi, ka zvana Straiks, bet sirds tūdaļ apmeta kūleni: Brokbenks. Dziļi ieelpojusi, viņa atbildēja:

“Venēcija Hola.”

“Jūs ir tā advokāte?”

Robina nezināja, kādu balsi ir gaidījusi. Viņas domās Brokbenks bija monstrs: bērnu izvarotājs ar garu ģīmi, nodauzītu pudeli rokā un viltotu atmiņas zudumu. Balss bija dobja, un akcents, lai ari ne tik stiprs kā dvīņumāsai, neapšaubāmi bija tipisks Berovas iedzimtajam.

“Jā,” Robina apstiprināja. “Vai jūs esat misters Brokbenks?”

“Tas pats.”

Viņa klusēšanai piemita kaut kas draudīgs. Robina steigšus izstāstīja pasaciņu par kompensāciju, ko viņš, iespējams, saņems, ja piekritīs tikties ar advokāti. Kad viņa beidza runāt, Brokbenks joprojām nebilda ne vārda. Robina savaldījās, jo pašapzinīgā Venēcija Hola nesteigtos pārtraukt klusumu, taču sprakšķi klausulē lika viņai nervozēt.

“Un kur jūs uzzināj par mani, ko?”

“Mēs uzdūrāmies jūsu lietas materiāliem, kad izmeklējām...”

“Ko izmeklēj?”

Kāpēc tas viss šķita tik draudīgi? Brokbenks nevarēja būt viņas tuvumā, tomēr viņa tramīgi pārlaida acis apkārtnei. Saulainā, greznā iela bija tukša.

“Izmeklējām līdzīgus gadījumus, kad miesas bojājumi bija nodarīti karavīriem ārpus kaujas lauka," viņa teica, ar nepatiku juzdama, ka runā smalkā balstiņā.

Atkal klusums. Ap stūri uz viņas pusi nogriezās automašīna.

Velns parāvis, Robina izmisīgi nodomāja, aptvērusi, ka pie stūres sēd apmātais tēvs, kurš viņai slepus jānovēro. Kad viņa bija pagriezusies uz mašīnas pusi, Niknais Paps bija ieskatījies viņai tieši sejā. Robina nolieca galvu un lēnām gāja prom no skolas.

“Та kas man tagad jādar?” viņai pie auss jautāja Noels Brokbenks.

"Vai mēs varētu satikties un parunāt par jūsu pagātni?” Robina jautāja. Sirds sitās tik neganti, ka krūtīs no visas tiesas iemetās dūrējs.

“Vai ta jūs nav lasījus par to manu pagātni?” viņš noprasīja, un matiņi Robinai uz skausta sacēlās stāvus. “Viens maita, vārdā Kamerons Straiks, traumēj man smadzenes.”

“Jā, to es lasīju jūsu lietā,” Robina bez elpas apstiprināja, “bet ir svarīgi pierakstīt jūsu liecību, lai mēs varētu...”

“Pierakstīt liecīb?”

Iestājās nepārprotami draudīga pauze.

“Tu gadījienā nav pogainā?”

Ziemeļniece Robina Ellakota saprata teikto; londoniete Venēcija Hola to nesaprastu gandrīz noteikti. Kambrijā par pogainajiem sauca policistus.

“Pog... Kā, lūdzu?” viņa teica, visiem spēkiem tēlodama pieklājīgu apjukumu.

Niknais Paps bija apturējis mašīnu pie savas pusšķirtās sievas mājas. Dēliem ar aukli kuru katru brīdi bija jādodas uz rotaļlaukumu. Ja viņš mēģinātu ar tiem runāt, Robinai obligāti būtu jānofotografē šis mirklis. Šobrīd viņa atstāja novārtā uzdevumu, par kuru viņai maksāja naudu.

“Policiste,” Brokbenks agresīvi izmeta.

“Policiste?” Robina pūlējās panākt, lai balsī skan neticība un uzjautrinājums reizē. “Nekādā ziņā.”

“Un tas i droši?”

Niknā Papa namdurvis bija atvērušās. Robina pamanīja aukles rudos matus un dzirdēja atveramies mašīnas durvis. Nu vajadzēja tēlot aizvainojumu un mulsumu.

“Protams! Mister Brokbenk, ja priekšlikums jūs neinteresē...”

Viņai svīda plaukstas. Un te Brokbenks viņu pārsteidza, sacīdams:

“Labs i, mēs var satikties.”

“Lieliski!” Robina noteica, kamēr aukle izveda uz ietves abus puisēnus. “Kur jūs atrodaties?”

“Šordičā,” Brokbenks atbildēja.

Robinai notrīsēja katrs nervs. Viņš bija Londonā.

"Un kur jums būtu ērti...”

“Kas tas par troksni?”

Aukle kliedza uz Nikno Papu, kurš tuvojās viņai un zēniem. Viens dēlēns sāka brēkt.

“Ak, es vienkārši... šodien ir mana kārta paņemt dēlu no skolas,” Robina skaļi paziņoja, fonā skanot spiedzieniem un klaigām.

Klausulē atkal iestājās klusums. Lietišķā Venēcija Hola to noteikti pārtrauktu, taču Robinu bija paralizējušas bailes bez jebkāda iemesla, kā viņa centās sev iegalvot.

Tad Brokbenks ierunājās tik baisā toni, kādu Robina dzirdēja pirmo reizi mūžā, un šausmas vairoja tas, ka viņš runāja pa pusei dūdojoši, tik tuvu klausulei, ka šķita elpojam viņai ausi.

“Vai es tevi pazīstu, meitenīt?”

Robina mēģināja kaut ko teikt, bet pār lūpām nenāca ne skaņa. Savienojums pārtrūka.

33

Durvis bija vaļā, iekšā traucās vējš...

Then the door was open and the wind appeared...

Blue Oyster Cult, “(Don’t Fear) The Reaper”

“Ar Brokbenku es visu salaidu dēlī,” Robina teica. "Man tiešām žēl bet es nudien nezinu, kā tas notika! Un piedevām neuzdrīkstējos fotografēt Nikno Papu, jo atrados pārāk tuvu.”

Pulkstenis bija deviņi piektdienas rītā, un Straiks ieradās nevis no augšstāva dzīvokļa, bet gan no ielas, pilnībā apģērbies un atkal ar mugursomu plecos. Robina bija dzirdējusi, ka viņš dungo, kāpdams augšup pa kāpnēm. Nakti viņš bija pavadījis pie Elīnas. Iepriekšējā vakarā Robina bija zvanījusi viņam, lai pastāstītu par Brokbenku, taču Straiks nevarēja runāt ilgi un apsolīja, ka abi apspriedīsies šodien.

“Štrunts par Nikno Papu. Noķersim viņu citudien,” Straiks sacīja, noņemdamies ar tējkannu. “Un ar Brokbenku tev viss izdevās lieliski. Mēs tagad zinām, ka viņš ir Šordičā, zinām, ka mani viņš nav aizmirsis, un zinām, ka viņš noturēja tevi par policisti. Jautājums ir kāpēc? Vai tāpēc, ka viņš ir uzmācies bērniem visās valsts malās, vai arī tāpēc, ka nesen noslepkavojis pusaugu meiteni?”

Kopš pie auss bija atskanējuši pieci pēdējie Brokbenka vārdi, Robina nespēja pilnīgi nomierināties. Iepriekšējā vakarā abi ar Metjū nebija pārmijuši tikpat kā ne vārda, tāpēc Robinai neradās izdevība parunāt par šo pēkšņo apdraudētības sajūtu, ko viņa īsti neizprata; cerēja vienīgi, ka aci pret aci ar Straiku tiks skaidrībā par to, ko nozīmējuši pieci draudīgie vārdi: vai es tevi pazīstu, meitenīt? Šodien viņa ilgojās pēc nopietnā, piesardzīgā Straika, kurš atsūtīto kāju bija uztvēris kā draudu un piekodinājis, lai Robina nerādās ārā pēc tumsas iestāšanās. Turpretī vīrietis, kurš patlaban līksmi vārīja kafiju, lietišķā tonī runādams par bērnu seksuālu izmantošanu un slepkavību, nesniedza nekādu mierinājumu. Viņam nevarēja būt nekādas nojausmas par to, kā skanējusi Brokbenka balss, dūdojot viņai pie auss.

"Par Brokbenku mēs zinām vēl kaut ko,” Robina saspringti sacīja. “Viņš dzīvo vienā mājā ar mazu meiteni.”

"Varbūt viņi nedzīvo vienā mājā. Mēs nezinām, kur viņš bija atstājis mobilo.”

“Nu labi.” Robina saspringa vēl vairāk. “Ja jau gribi būt pedantisks: mēs zinām, ka viņam ir tuvs kontakts ar mazu meiteni.”

Viņa novērsās, izlikdamās, ka sāk šķirot korespondenci, ko šorīt bija atradusi uz kājslauķa. Viņu bija aizkaitinājis tas, ka Straiks ieradies dungodams. Nakts ar Elīnu droši vien bija ilgota pārmaiņa, kas ļāva atpūsties un atgūt spēkus. Arī Robinai būtu gribējies atvilkt elpu pēc visām šīm dienām, kas prasījušas pārmērīgu modrību, un vakariem, aizvadītiem saltā klusēšanā. Viņa apzinājās, ka aizvainojums ir neloģisks, taču tāpēc tas nekļuva mazāks. Paķērusi no galda vīstošās rozes ar visu izžuvušo plastmasas maisiņu, viņa ar galvām pa priekšu iestūķēja tās papīrgrozā.

“Tai meitenei mēs tik un tā nevaram palīdzēt,” sacīja Straiks.

Robinai cauri izšāvās dusmu zibsnis, sniegdams dziļu gandarījumu.

“Tādā gadījumā es par viņu vairs nebēdāšu,” viņa atcirta.

Mēģinādama izņemt no aploksnes rēķinu, viņa nejauši pārplēsa to uz pusēm ar visu aploksni.

“Tu domā, ka viņa ir vienīgais bērns, kuru apdraud pedofils? Tādu šobrīd ir simtiem jau tikai Londonā vien.”

Robina bija gaidījusi, ka viņš atmaigs, pamanījis viņas klajās dusmas; nu viņa strauji atskatījās. Straiks piemiegtām acīm vēroja viņu bez mazākās līdzcietības.

“Bēdā, cik gribi, bet tā ir veltīga enerģijas šķiešana. Nedz tu, nedz es neko nevaram darīt šī bērna labā. Brokbenks nav nevienā policijas sarakstā. Ne reizi nav notiesāts. Mēs pat nezinām, kur tā meitene atrodas un kā viņu sauc...”

“Viņu sauc Zahāra,” Robina teica.

Pašai par šausmām, balss aizlūza, sejā iesitās tvlkums, un acis sariesās asaras. Viņa novērsās atkal, taču ne pietiekami ātri.

“Ei,” Straiks draudzīgi iesāka, taču viņa drudžaini paplivi-nāja plaukstu, lai viņš apklustu. Robina turējās, cik jaudas, un šo jaudu deva vienīgi spēja iet uz priekšu un turpināt darbu.

“Viss kārtībā,” viņa noteica caur sakostiem zobiem. “Tiešām. Aizmirsti.”

Tagad Robina nekādi nevarēja atzīties, kā viņu nobiedējuši Brokbenka atvadu vārdi. “Meitenīt” tā viņš bija teicis. Bet viņa nebija nekāda meitenīte. Viņa nebija nedz salauzta, nedz bērnišķīga vairs ne -, turpretī Zahāra, lai kas viņa ari būtu...

Robina dzirdēja, ka Straiks iziet kāpnēs, un pēc mirkļa viņas aizmigloto acu priekšā parādījās tualetes papīra žūksnis.

“Paldies,” viņa aizžņaugtā balsi sacīja, paņēma papīru no Straika rokas un nošņauca degunu.

Aizritēja vairākas klusuma minūtes, kamēr Robina ik pa brīdim susināja acis un šņauca degunu, vairīdamās skatīties uz Straiku, kurš dīvainā kārtā palika priekšistabā, nevis gāja uz savu kabinetu.

‘‘Kas ir?” Robina pēdīgi noprasīja, dusmodamās par to, ka Straiks te vienkārši stāv un lūr.

Viņš pavīpsnāja. Par spīti visam, Robinai pēkšņi sāka nākt smiekli.

“Vai tu te stāvēsi visu rītu?” viņa noprasīja, cenzdamās runāt pikti.

“Nē,” Straiks atteica, joprojām smaidīdams. “Tikai gribēju tev kaut ko parādīt.”

Pavandījies pa mugursomu, viņš izņēma glancētu nekustamā īpašuma reklāmas brošūru.

“Tā ir Elīnas,” viņš paskaidroja. “Vakar viņa brauca apskatīties. Grib pirkt tur dzīvokli.”

Vēlēšanās smieties tūdaļ pagaisa. Vai gan Straiks iedomājās, ka Robinai uzlabosies garastāvoklis, uzzinot, ka viņa draudzene taisās pirkt absurdi dārgu dzīvokli? Vai varbūt viņš grasījās paziņot (Robinas trauslā pašsavaldīšanās sāka plaisāt), ka abi ar Elīnu nolēmuši dzīvot kopā? Robinai gar acīm noņirbēja tādi kā filmas kadri: augšstāva dzīvoklis tukšs, Straiks mitinās greznībā, bet viņa pati mazā kambarītī Londonas nomalē čukstus runā pa mobilo, lai neizdzirdētu vegāniskā dzīvokļa īpašniece.

Straiks nolika brošūru viņai priekšā uz galda. Uz vāka bija redzama moderna augstceltne, un virs tās dīvaina, vairogam līdzīga seja ar vēja ģeneratoriem kā trim acīm. Uzraksts vēstīja: “Strata SE1 visvairāk pieprasītie dzīvokļi Londonā.”

“Redzi?” Straiks jautāja.

Šis triumfējošais tonis neizsakāmi kaitināja arī tāpēc, ka Straika dabā nepavisam nebija plātīšanās ar izredzēm dzīvot greznībā uz sveša rēķina; taču, iekams Robina paguva kaut ko sacīt, viņam aiz muguras kāds pieklauvēja pie stikla durvīm.

"Va vellos!” Straiks izsaucās neviltotā pārsteigumā, kad pa atvērtajām durvīm ienāca Urķis, sizdams knipjus un līdzi ienesdams parasto aromātu mākoni cigarešu dūmu, zālītes un nemazgātas miesas dvaku.

“Gāju garām,” Urķis sacīja, nevilšus atbalsodams Ērika Vordla vārdus. “Esmu viņu atradis, Bunzen.”

Urķis atkrita uz mākslīgās ādas dīvāna, izstiepa kājas un izvilka Mayfair paciņu.

“Tu esi atradis Vitekeru?” Straiks pārjautāja, joprojām nespēdams attapties no pārsteiguma par to, ka Urķis šorīt piecēlies tik agri.

“Ko ta vēl tu esi lūdzis sameklēt?” Urķis noprasīja, dziļi ievilkdams cigaretes dūmu un acīm redzami tīksminādamies par radīto efektu. “Ketfordas Brodveja. Dzīvoklis virs ēstuves. Dzīvo kopā ar švircīti.”

Straiks klusēdams paspieda viņam roku. Par spīti zelta zobam un rētai, kas izķēmoja augšlūpu, ciemiņa smaids bija pārsteidzoši puicisks.

“Gribi kafiju?” Straiks vaicāja.

"Jā, ielej,” Urķis atbildēja, laikam nolēmis pasildīties sava triumfa saulītē. “Viss labi?” viņš līksmi jautāja Robinai.

“Jā, paldies.” Viņa saspringti pasmaidīja un atsāka šķirot korespondenci.

“Vai nav cūcene?” Straiks klusi teica Robinai, kamēr tējkannā šņāca ūdens un Urķis savā nodabā smēķēja un lasīja īsziņas mobilajā. “Tātad visi trīs ir Londonā. Vitekers Ketfordā, Brokbenks Šordičā, un tagad mēs zinām, ka Leings ir Elefan-tendkāslā vai vismaz bija tur pirms trim mēnešiem.”

Robina jau pamāja ar galvu, taču tad apdomājās.

“Kā mēs zinām, ka Leings bija Elefantendkāslā?”

Straiks pabungoja ar pirkstu pa spīdīgo Strata brošūru uz galda.

“Kā tu domā, kādēļ es tev to rādu?”

Robina vairs vispār neko nesaprata. Vairākas sekundes viņa skatījās uz brošūru un tad viņai beidzot atausa. Apaļam tornim līdzīgo augstceltni apvija garas, nelīdzenas logu virknes ar sudrabainiem paneļiem pa vidu; uz šī fona bija nofotografēts Leings, stāvot uz betona balkona.

“Ahā" viņa vārgi izdvesa.

Tātad Straiks netaisījās dzīvot kopā ar Elīnu. Robina nesaprata, kāpēc nosarkst atkal. Emocijas tiešām vairs nebija valdāmas. Nē, nudien, kas viņai lēcies? Viņa pagriezās ar visu krēslu un pievērsās korespondencei, slēpdama seju no abiem vīriešiem.

"Nezinu, Urķi, vai man pietiks piķa, lai tev samaksātu,” Straiks sacīja, pārbaudīdams maku. “Aiziešu kopā ar tevi līdz bankomātam.”

“Labs ir, Bunzen.” Urķis pieliecās tuvāk Robinas papīrgrozam, lai nopurinātu pelnus, kas jau sijājās no cigaretes. "Ja vajadzēs palīdzību ar Vitekeru, tu zini, kur mani atrast.”

“Jā, paldies. Bet varbūt tikšu galā pats.”

Robina paņēma pēdējo atlikušo aploksni cietu, vienā stūrī biezāku, it kā iekšā būtu kartīte ar reljefu uzlīmi. Jau grasīdamās vērt aploksni vaļā, Robina pamanīja, ka tā ir adresēta viņai, nevis Straikam. Viņa sastomījās un nopētīja aploksni. Robinas vārds un biroja adrese bija nodrukāti. Pasta zīmogs liecināja, ka vēstule nosūtīta no Londonas centra iepriekšējā dienā.

Fonā skanēja Straika un Urķa balsis, taču Robina nespēja uztvert nenieka no teiktā.

Nav nekā briesmīga, viņa sevi mierināja. Tu esi sanervozējusies. Kaut kas tāds nevar notikt divreiz.

Krampjaini norijusi siekalas, viņa atvēra aploksni un piesardzīgi izņēma no tās kartīti.

Tā bija Džeka Vetriano gleznas reprodukcija blondīne, kura profilā sēd uz krēsla, kas apsegts ar baltu pārklāju. Blondīne turēja rokā tējas tasīti, eleganti sakrustotās kājas melnās zeķēs un augstpapēžu kurpēs balstījās uz kājsoliņa. Kartītes priekšpusē nekas nebija pielīmēts. Izcilnis, ko Robina bija sataustījusi caur aploksni, atradās dubultās kartītes iekšpusē.

Straiks un Urķis joprojām tērgāja. Caur Urķa dvingas mākoni Robina sajuta uzvēdām līķa smaku.

“Ak Dievs,” viņa izdvesa, taču vīrieši to nesadzirdēja. Viņa atvēra kartīti ar Vetriano reprodukciju.

Kartītes iekšējā stūrī ar līmlenti bija piestiprināts trūdošs kājas pirksts. Ar drukātiem burtiem bija rūpīgi uzrakstīti vārdi:

VlŅA IR TIKPAT SKAISTA KA PĒDA.

SHE'S AS BEAUTIFUL AS A FOOT

Robina nometa kartīti uz galda, piecēlās un, juzdamās kā palēninātā filmā, pagriezās pret Straiku. Ieraudzījis šausmas Robinas sejā, viņš paskatījās uz baiso priekšmetu, kas atradās uz galda.

“Paej nost no tā!”

Robina paklausīja, trīcēdama, cīnīdamās ar nelabumu un nožēlodama, ka šeit ir arī Urķis.

“Ko?” Urķis nemitīgi atkārtoja. “Ko? Kas tas ir? Kas?”

“Man kāds ir atsūtījis nocirstu kājas pirkstu,” Robina atbildēja savaldīgā, svešā balsī.

“Ei nu, nelej!” Urķis ziņkārīgi paspēra soli tuvāk.

Straiks sagrāba Urķi aiz delma, neļaudams pieskarties kartītei, kas gulēja turpat, kur bija izkritusi no Robinas rokas. Straiks pazina šo frāzi “Viņa ir tikpat skaista kā pēda”. Tas bija vēl vienas Blue Oyster Cult dziesmas nosaukums.

“Piezvanīšu Vordlam,” Straiks noteica, bet vispirms nevis sameklēja mobilo, bet gan uzrakstīja uz līmlapiņas četrciparu kodu un izvilka no maka kredītkarti. “Robin, aizej izņem naudu Urķim un tad nāc atpakaļ.”

Viņa paņēma lapiņu un kredītkarti, pateicīga par to, ka varēs ieelpot svaigu gaisu.

“Urķi!” Straiks bargi uzsauca, kad abi jau bija pie stikla durvīm. “Tu pavadīsi viņu atpakaļ uz šejieni, skaidrs? Pavadīsi atpakaļ uz biroju.”

“Skaidrs, Bunzen,” Urķis atbildēja, pilns jauna spara, ko viņam vienmēr deva dīvaini notikumi, strauji pavērsieni un draudošas briesmas.

34

Meli nav no svara, toties čuksti gan.

The lies don’t count, the whispers do.

Blue Oyster Cult, "The Vigil"

Tovakar Straiks vienatnē sēdēja savā bēniņu dzīvoklī pie virtuves galda. Krēsls bija neērts, amputētās kājas celis smeldza; viņš vairākas stundas bija izsekojis Nikno Papu, kurš šodien bija krietni agrāk aizgājis no darba, lai varētu staigāt pa pēdām savam jaunākajam dēlam, aizvestam ekskursijā uz Dabas vēstures muzeju. Šis vīrs pats bija firmas īpašnieks, citādi jau sen būtu atlaists par to, ka nemitīgi kavē darbu, lai varētu tramdīt savus bērnus. Toties Platīna palika nenovērota un nefotografēta. Uzzinājis, ka šovakar pie Robinas atbrauks māte, Straiks uzstāja, lai Robina paņem trīs brīvas dienas, neklausījās iebildumos, pavadīja viņu uz metrostaciju un piekodināja atsūtīt īsziņu, tiklīdz viņa būs laimīgi tikusi mājās.

Straikam neganti nāca miegs, taču viņš jutās pārāk noguris, lai celtos kājās un ietu gulēt. Slepkavas otrais sūtījums bija satraucis viņu stiprāk, nekā viņš bija gatavs atzīties savai asistentei. Jā, bija šausmīgi, kad tika atsūtīta kāja, taču tagad Straiks apzinājās: viņš ir lolojis vāru cerību, ka Robinas vārds uz paciņas

ir uzrakstīts pēdējā mirklī, bez īpaša nodoma. Otrais sūtījums Robinai, vienlaikus dodot ironisku mājienu Straikam (“She’s As Beautiful As a Foot"), nepārprotami liecināja, ka nezināmais vīrietis par savu mērķi ir izraudzījies tieši Robinu. Pat reproducētā glezna ar vientulīgo, garkājaino blondīni nebija izvēlēta nejauši: tās nosaukums bija “Domājot par tevi”.

Straiks sēdēja nepakustēdamies, un viņā auga niknums, kas aizdzina nogurumu. Robina bija nobālējusi kā krīts, un Straiks bija sapratis, ka kļūst par aculiecinieku tam, kā nomirst viņas kuslā cerība, ka nocirsto kāju impulsīvi atsūtījis kāds ārprātīgais. Un tomēr viņa bija skaļi iebildusi pret brīvdienām, norādīdama, ka ir atlikuši tikai divi apmaksāti darba uzdevumi un ka Straiks netiks galā viens pats, jo katru dienu būs jāizvēlas starp Platīnas un Niknā Papa izsekošanu. Taču Straiks palika pie sava: Robina atgriezīsies darbā tikai pēc tam, kad māte būs aizbraukusi atpakaļ uz Jorkšīru.

Viņu vajātājam bija izdevies samazināt Straika klientu skaitu līdz diviem. Viņš nupat bija pārcietis otru policijas sirojumu savā birojā un bažījās, ka par notikušo uzodīs prese, kaut gan Vordls bija apsolījis neizpaust ziņu par kartīti un kājas pirkstu. Vordls bija vienisprātis ar Straiku, ka viens no slepkavas mērķiem ir pievērst preses un policijas uzmanību detektīv-birojam, tāpēc troksnis plašsaziņas līdzekļos būtu tieši tas, kas viņam vajadzīgs.

Mazajā virtuvītē skaļi iezvanījās mobilais. Ieskatījies pulkstenī, Straiks konstatēja, ka ir divdesmit pāri desmitiem. Ekrānā pamanījis Vordla vārdu un paķēris telefonu, viņš steigšus atbildēja; prāts bija aizņemts ar domām par Robinu.

"Labas ziņas,” Vordls teica. “Nu, vismaz daļēji. Jauna slepkavības upura nav. Kājas pirksts ir no Kelsijas kājas. No kreisās. Taupīgs tips, vai ne?”

Straiks nebija noskaņots uz jokiem un atbildēja strupi. Beidzis sarunu, palika sēžam pie virtuves galda un atkal iegrima domās, kamēr tālumā dūca Čeringkrosroudas satiksmes straume. Te viņam ienāca prātā, ka rīt no rita jābrauc uz Finč-liju tikties ar Kelsijas māsu, un viņš beidzot sāka apgrūtinošo ikvakara procedūru, atsprādzēdams protēzi.

Pateicoties klejojumiem kopā ar māti, Straiks pazina Londonu kā savu kabatu, tomēr bija ari izņēmumi, pie kuriem piederēja Finčlija. Viņš zināja tikai to, ka astoņdesmitajos gados Finčlijas vēlēšanu apgabalā balotējusies Mārgareta Tečere, kamēr viņš kopā ar Lēdu un Lūsiju bija klīdis pa skvotiem tādos apvidos kā Vaitčepela un Brikstona. Finčlija atradās pārāk tālu no centra, tāpēc nederēja ģimenei, kas ir pilnīgi atkarīga no sabiedriskā transporta un ātrajām ēstuvēm; dzīve tur izmaksāja pārāk dārgi tādai sievietei, kurai nereti pietrūka pat monētu elektrības skaitītājam. Vārdu sakot, tur dzīvoja īstas ģimenes, kā savulaik būtu sapņaini teikusi Straika māsa Lūsija. Apprecējusies ar būvniecības tāmētāju un laidusi pasaulē trīs nevainojamus dēlus, Lūsija bija piepildījusi bērnības ilgas pēc tīrības, kārtības un drošības.

Straiks aizbrauca ar metro uz Vestfinčliju un pacietīgi gāja kājām visu garo ceļu līdz Samersleinai, nevis meklēja taksometru: to vairs neļāva finanses. Laiks bija silts, un viņš, drusku nosvīdis, soļoja gar nebeidzamām rindu mājām, pie sevis šķendēdamies par to, ka šajā zaļumu ieskautajā klusumā nav nekādu orientieru. Pusstundu pēc iziešanas no metrostacijas viņš beidzot ieraudzīja Kelsijas Platas māju mazāku par daudzām kaimiņmājām, ar balsinātām ārsienām un kaltas dzelzs vārtiņiem.

Tiklīdz piezvanījis pie durvīm, Straiks izdzirda balsis aiz tādas pašas matstikla rūts, kāda bija viņa biroja durvīs.

“Man domāt, tas būs tas detektīvs, dārgumiņ,” sacīja balss ar Ņlūkāslas akcentu.

“Noteikti!” atsaucās spalga sievietes balss.

Aiz stikla rūts parādījās kaut kas liels un sarkans, un durvis atvērās uz priekšnamu, ko gandrīz pilnīgi aizsedza resns vīrs basām kājām, ģērbies koši sarkanā peldmētelī. Viņš bija plikpaurains, taču ar savu kuplo, sirmo bārdu un sarkano mēteli būtu izskatījies pēc Ziemassvētku vecīša, ja vien sejas izteiksme būtu priecīgāka. Viņš drudžaini slaucīja seju peldmēteļa piedurknē. Acis aiz briļļu stikliem bija aizpampušas kā no bišu dzēlieniem, sārtie vaigi spīdēja no asarām.

“Atvainojiet,” viņš aizsmacis teica, pakāpās sānis, dodams ceļu Straikam, un aizbildināja savu ietērpu: “Es strādāju nakts maiņā.”

Straiks iegāja mājā. No vīrieša vēdīja stiprs Old Spice un kampara smārds. Pie kāpnēm, cieši apkampušās, stāvēja divas šņukstošas pusmūža sievietes blondīne un brunete. Ienākot Straikam, tās atkāpās viena no otras, slaucīdamas acis.

"Atvainojiet,” izdvesa tumšmate. “Šerila ir mūsu kaimiņiene. Nupat ir atgriezusies no Magalufas un uz... uzzinājusi par Kel-siju.”

“Atvainojiet,” atbalsoja noraudājusies Šerila. "Es nu iešu, Heizel. Ja vajag kaut ko palīdzēt, tikai padod ziņu. Katrā laikā, Rej, katrā laikā.”

Korpulentā blondīne paspraucās garām Straikam “atvainojiet” un apskāva Reju. Aplikuši rokas viens otram ap kaklu, abi resnīši brīdi šūpojās šurpu turpu. Rejs atsāka šņukstēt, iespiedis seju Šerilas platajā plecā.

“Nāciet dziļāk,” Heizela caur elsām aicināja, susinādama acis, un Straikam pa priekšu iegāja viesistabā. Viņa izskatījās pēc Brēgela zemnieces ar apaļiem vaigiem, izvirzītu zodu un platu degunu. Virs aptūkušajām acīm spurojās biezas uzacis, līdzīgas nātru raibeņa kāpuriem. “Un tā mums iet visu nedēļu. Ļaudis dabū zināt, nāk šurp un... atvainojiet,” viņa atkal ieel-sojās.

Divu minūšu laikā atvainošanās bija izskanējusi pusduci reižu. Citu kultūru pārstāvji kaunētos par nepietiekamu bēdu izrādīšanu: klusās Finčlijas iedzīvotāji kaunējās, ka viņu bēdas kāds redz.

“Neviens nezina, ko sacīt,” Heizela čukstēja, valdīdama asaras un ar mājienu aicinādama Straiku apsēsties uz dīvāna. “Tas nav tā, kā kad viņa būtu pakļuvusi zem mašīnas vai slimojusi. Viņi nezina, kas jāsaka tad, ja kāds ir...” Heizela sastomījās, tomēr nespēja izteikt īsto vārdu, un teikums beidzās ar skaļu šņukstu.

“Atvainojiet,” nu teica arī Straiks. “Es zinu, ka šis jums ir ļoti grūts laiks.”

Viesistaba bija spodra un nez kāpēc neomulīga varbūt vēso krāsu toņu dēļ. Trīs saskaņotas mīkstās mēbeles, pārvilktas ar svītrainu, sudrabpelēku audumu, baltas tapetes ar šauru, pelēku svītriņu, dīvāna spilventiņi, nostatīti uz smailā stūra, ideāli izvietoti greznumnieciņi uz kamīna dzegas. Televizora ekrānā, uz kura nebija ne puteklīša, atspulgoja gaisma no loga.

Caur tilla aizkariem parādījās Šerilas miglainais siluets; viņa gāja prom, slaucīdama acis. Gar viesistabas durvīm, uzmetis kūkumu, basām kājām aizšļūkāja Rejs, ar peldmēteļa jostu susinādams asaras aiz brillēm. Gluži kā uzminējusi Straika domas, Heizela paskaidroja:

“Rejs salauza mugurkaulu, glābdams kādu ģimeni no degošas kopmītnes. Siena iebruka, un viņa kāpnes apgāzās. No triju stāvu augstuma.”

"Ak kungs,” Straiks noteica.

Heizelai trīcēja lūpas un rokas. Straiks atcerējās Vordla sacīto ka policijai būtu vajadzējis izturēties pret Heizelu saudzīgāk. Aizdomas pret viņas Reju un skarbā pratināšana šokētajai Heizelai droši vien bija likusies nepiedodama cietsirdība, kas vēl vairāk pastiprināja mokas. Straiks gana daudz zināja par varas iestāžu brutālo iejaukšanos privātpersonu ciešanās. Viņš bija atradies gan vienā, gan otrā barikāžu pusē.

"Vai kāds grib tēju?” aizsmacis sauca Rejs droši vien no virtuves, kā nosprieda Straiks.

“Liecies vien gultā!” Heizela atsaucās, saujā murcīdama izmirkušus papīra mutautiņus. “Es pati uzvārīšu! Liecies gultā!”

“Tu saki?”

"Ej paguli, trijos es tevi pamodināšu!”

Heizela paņēma sausu mutautiņu un tajā kā dvieli noslaucīja seju.

“Rejs negrib pieteikties uz invaliditātes pabalstu, bet kārtīgu darbu neviens nedod,” viņa klusi teica, kamēr Rejs šņaukādamies atkal aizšļūca gar viesistabas durvīm. “Slima mugura, gadi, plaušas arī nav veselas. Alga uz rokas... darbs maiņās...”

Heizelas balss izdzisa, lūpas iedrebējās, un viņa pirmo reizi ieskatījās Straikam tieši acīs.

“Pati nesaprotu, kāpēc palūdzu jūs atbraukt,” viņa atzinās. “Man galvā viss saputrojies. Man teica, ka viņa esot jums rakstījusi, bet jūs neesot atbildējis, un tad jums esot atsūtīta viņas... viņas...”

“Tas jums būs bijis briesmīgs trieciens,” Straiks sacīja, pilnībā apzinādamies, ka nav tādu vārdu, ar kuriem aprakstīt šis sievietes izjūtas.

"Tas bija...” viņa drudžaini teica, “...šausmīgi. Šausmīgi. Mēs nezinājām neko, absolūti neko. Domājām, ka viņa aizbraukusi koledžas praksē. Kad ieradās policija... viņa taču teica, ka brauc koledžas praksē, un es noticēju, ka viņa mitināsies kaut kādā skolā. Tas izklausījās ticami... man nenāca ne prātā... bet viņa jau vienmēr dikti meloja. Visu laiku. Trīs gadus nodzīvoja pie manis, bet es joprojām neesmu... tas ir nevarēju panākt, lai viņa izbeidz melot.”

“Par ko viņa meloja?” Straiks jautāja.

“Par visu.” Heizela drusku nesavaldīgi atmeta ar roku. “Ja bija otrdiena, viņa teica, ka ir trešdiena. Dažreiz tiem meliem nebija nekādas jēgas. Nezinu, kāpēc tā. Nezinu.”

"Kāpēc viņa dzīvoja pie jums?” Straiks vaicāja.

“Viņa ir mana... bija mana pusmāsa. Mums ir viena māte. Tēvu zaudējām, kad man bija divdesmit gadu. Mamma apprecējās ar savu darbabiedru, un viņai piedzima Kelsija. Vecuma starpība mums bija divdesmit četri gadi... es jau biju atstājusi mājas... biju viņai drīzāk tante, nevis māsa. Pirms trim gadiem mamma un Malkolms Spānijā gāja bojā autoavārijā. Piedzēries šoferis. Malkolms bija pagalam uzreiz, mamma četras dienas nogulēja komā un tad nomira. Citu radu mums nav, tāpēc es pieņēmu Kelsiju.”

Ārkārtīgi spodrā istaba, uz smailā stūra novietotie spilveni, tīrās un mirdzoši nopulētās virsmas vedināja Straiku prātot, kā gan šeit iederējusies pusaugu meitene.

“Mēs ar Kelsiju sadzīvojām slikti.” Heizela vēlreiz šķita uzminējusi Straika domas. Atkal sāka plūst asaras, kad viņa norādīja uz augšstāvu, kur Rejs bija devies pie miera. "Rejs daudz pacietīgāk izturējās pret viņas untumiem un īgnuma lēkmēm. Viņam ir pieaudzis dēls, kurš strādā ārzemēs. Tāpēc viņš saprotas ar jauniešiem labāk nekā es. Un pēc tam te iebrūk policija,” viņa turpināja pēkšņā dusmu uzplūdā, “un paziņo, ka viņa... sāk pratināt Reju, it kā viņš būtu... bet viņš nemūžam, viņš nekad... es viņam teicu, ka tas ir kā murgs. Pa televīziju reizēm rāda cilvēkus, kuri aicina savus bērnus atgriezties mājās... cilvēkus notiesā par to, ko viņi nemaz nav izdarījuši... un nenāk ne prātā... nenāk ne prātā... bet mēs jau pat nezinājām, ka viņa ir pazudusi. Citādi tak būtu viņu meklējuši. Mēs nezinājām. Policisti uzdeva Rejam jautājumus kur viņš esot bijis un sazin ko vēl...”

“Kāds policists man teica, ka Rejam ar to neesot nekāda sakara,” Straiks sacīja.

“Jā, tagad viņi tam tic," Heizela teica caur dusmu asarām, “pēc tam kad trīs cilvēki ir apliecinājuši, ka Rejs bijis kopā ar viņiem vecpuišu ballītē visu to nedēļas nogali, un iesnieguši arī fotogrāfijas, lai to pierādītu...”

Heizela nespēja aptvert, kāpēc vīrietis, kurš dzīvojis zem viena jumta ar Kelsiju, tiek pratināts sakarā ar viņas nāvi. Straiks savulaik bija dzirdējis Britanijas Brokbenkas, Ronas Leingas un daudzu līdzīgu upuru liecības, tāpēc zināja, ka vairums izvarotāju un slepkavu nav maskoti svešinieki, kuri pēkšņi izlec no patrepes tumsas. Parasti vainīgais bija tēvs, vīrs, mātes vai māsas draugs...

Heizela steidzīgi slaucīja asaras, kas ritēja pār vaigiem, un piepeši iejautājās:

“Ko jūs izdarījāt ar viņas muļķīgo vēstuli?”

“Mana asistente noglabāja to atvilktnē pie citām neparastām vēstulēm,” Straiks atteica.

“Policisti sacīja, ka jūs neesot viņai atbildējis. Tās vēstules, ko atrada Kelsijas istabā, esot viltotas.”

“Tā tas ir,” Straiks apstiprināja.

“Tātad tas, kurš tās rakstījis, noteikti zināja, ka Kelsija interesējas par jums."

“Jā.”

Heizela sparīgi nošņauca degunu un pēc tam jautāja:

“Tad vai jūs vēlaties tasi tējas?”

Straiks piekrita tikai tāpēc, lai dotu Heizelai izdevību saņemties. Kad viņa izgāja, Straiks apskatīja istabu pamatīgāk. Vienīgā fotogrāfija atradās uz kāda no vairākiem kopā sabīdītiem galdiņiem stūrī viņam līdzās. Tajā bija redzama gadus sešdesmit veca smaidoša sieviete salmu platmalē, jādomā Heizelas un Kelsijas māte. Uz galda virsmas blakus šai fotogrāfijai vīdēja mazliet tumšāka josliņa, kas liecināja, ka tur stāvējusi otra ierāmēta fotogrāfija, neļaujot saulei izbalināt šo šauro joslu uz lētās koksnes. Straiks nojauta, ka tā bijusi tā pati Kelsijas skolas fotogrāfija, kas nodrukāta visās avīzēs.

Atgriezās Heizela, nesdama paplāti ar tējas krūzītēm un cepumu šķīvi. Kad viņa bija piesardzīgi nolikusi Straika tēju uz sedziņas blakus mātes fotoattēlam, Straiks ierunājās:

“Dzirdēju, ka Kelsijai esot bijis draugs.”

“Blēņas!” Heizela attrauca, apsēzdamās atzveltnī. “Kārtējie meli.”

“Kāpēc jums tā...”

“Kelsija teica, ka viņa vārds esot Naiels. Naiels! Mīļo pasaulīt!”

Viņai atkal apbira asaras, Straiks netika gudrs, kāpēc lai Kelsijas draugu nesauktu par Naielu, un šī neizpratne bija skaidri lasāma viņa sejā.

zināms. Darels pulciņa vadītājs dikti bēdājās. Šorīt Rejs redzēja viņu, nākdams uz mājām. Stāstīja, ka Darels apraudājies, ieraugot viņu pretējā ielas pusē.”

Straiks gribēja šo to pierakstīt, taču apzinājās, ka tas sapostītu uzticēšanās gaisotni, ko viņš centās saglabāt.

“Kas ir Darels?"

"Viņam ar to nebija nekāda sakara. Viņš vada jauniešu pulciņu baznīcā. Pats ir no Bredfordas,” Heizela izteicās miglaini, “un Rejs ir pārliecināts, ka Darels ir gejs.”

“Vai mājās Kelsija runāja par savu...” Straiks sastomījās, nezinādams, kā lai to nosauc. "Par savu problēmu ar kāju?”

“Ar mani ne,” Heizela stingri noteica. “Es netaisījos par to runāt, negribēju to dzirdēt, tas man riebās. Viņa to man izpauda četrpadsmit gadu vecumā, un es bez aplinkiem pateicu savas domas. Vēlme pievērst sev uzmanību un nekas vairāk.”

“Viņai uz stilba bija vecas rētas. Kā tas...”

“To viņa izdarīja tūlīt pēc mammas nāves. Itin kā man vēl būtu par maz rūpju. Aptina stiepli ap stilbu, mēģināja nobloķēt asinsriti.” Straikam šķita, ka Heizelas sejā pavīd reizē pretīgums un dusmas.

“Viņa bija mašīnā, aizmugures sēdeklī, kad mamma un Mal-kolms gāja bojā. Biju spiesta meklēt viņai psihologu un tamlīdzīgi. Psihologs uzskatīja, ka tās izdarības ar kāju esot sauciens pēc palīdzības vai kaut kas tādā garā. Vai varbūt vaina, ko jūt tas, kurš palicis dzīvs, vairs neatceros. Bet viņa to noliedza un sacīja, ka jau ilgāku laiku gribot atbrīvoties no kājas... Nezinu.” Heizela sparīgi papurināja galvu.

“Vai viņa runāja par to ar kādu citu? Ar Reju?”

“Jā, mazliet. Rejs tak zināja, kāda viņa ir. Kad sākām dzīvot kopā un viņš ievācās šeit, Kelsija sastāstīja viņam zilus brīnumus piemēram, ka viņas tēvs esot spiegs un tāpēc mašīnas avārija sarīkota tīšām, un sazin ko visu vēl ne. Tāpēc Rejs skaidri zināja, kāda viņa ir, bet nedusmojās. Tikai mainīja tematu, pajautāja viņai, kā iet pa skolu un tamlīdzīgi...”

Heizela bija tumši, nepievilcīgi pietvīkusi.

“Es jums pateikšu, ko Kelsija gribēja,” viņa izgrūda. “Sēdēt ratiņkrēslā, lai viņu vadā kā mazu bērnu, lai lutina, lai viņa ir uzmanības centrā. Tas bija viņas īstais mērķis. Es atradu dienasgrāmatu apmēram pirms gada. Kas tik tur nebija sarakstīts un safantazēts! Smieklīgi!”

“Piemēram?” Straiks jautāja.

“Piemēram, par to, kā viņa liks amputēt sev kāju, sēdēs ratiņkrēslā pie pašas skatuves malas One Direction koncertā, un pēc tam tie visi nāks viņu apjūsmot, jo viņa taču ir invalīde,” Heizela nobēra vienā elpā. “Jūs tikai iedomājieties! Tas ir pretīgi, īsti invalīdi atdotu nezin ko, lai tikai būtu veseli. Es esmu medmāsa. Es zinu. Es viņus redzu. Nūjā,” viņa uzmeta acis Straika apakšstilbiem, “jūs to zināt. Bet jūs taču neizdarījāt to pats?” viņa piepeši noprasīja bez aplinkiem. “Jūs taču... jūs neno... jūs to... neizdarījāt pats?”

Straikam ienāca prātā: varbūt Heizela gribējusi tikties ar viņu tieši tāpēc. Kaut kādā apjukumā, neapzināti meklēdama enkuru jūrā, kas pēkšņi nes viņu prom sazin kur, viņa bija vēlējusies pierādīt lai gan māsa bija mirusi un vairs nevarēja to uzzināt ka neviens tā nerīkojas, vismaz ne reālajā pasaulē, kur dīvāna spilventiņi akurāti stāv uz smailā stūra un cilvēks var kļūt par invalīdu tikai nelaimes gadījumā, ja sabrūk siena vai ceļmalā ir atstāti spridzekļi.

“Nē,” viņš atbildēja. “Es cietu sprādzienā.”

“Nu redziet!” Heizela skaļi un triumfējoši iesaucās; atkal sāka plūst asaras. “Es būtu varējusi viņai to pateikt būtu varējusi pateikt, ja vien viņa... ja viņa būtu jautājusi... taču viņa tikai mala vienu un to pašu,” Heizela ieelsojās. “Viņai esot sajūta, ka šī kāja ir lieka. It kā tā nebūtu vajadzīga, it kā no tās vajadzētu atbrīvoties kā no kāda audzēja. Es neklausījos. Tās bija tīrās muļķības. Rejs esot mēģinājis vest viņu pie prāta. Teicis, ka viņa neapjēdz, ko grib panākt, un nezina, kā tas ir gulēt slimnīcā, kā ar salauztu muguru gulējis viņš, mēnešiem ilgi, ģipsī, ar jēlumiem un infekcijām un tā tālāk. Bet Rejs nedusmojās uz viņu. Tikai novērsa uzmanību, aicinādams palīdzēt dārzā vai tamlīdzīgi. Policisti mums sacīja, ka viņa tīmekli sarunājusies ar saviem domubiedriem. Mēs to pat nenojautām. Viņai taču bija sešpadsmit gadu kā lai tur iet un lūr viņas datorā? Un es nemaz nebūtu zinājusi, ko tur meklēt.”

"Vai viņa kādreiz ieminējās jums par mani?” Straiks jautāja. “To pašu vaicāja policisti. Nē. Mēs ar Reju neatceramies, ka viņa kādreiz būtu runājusi par jums. Neņemiet ļaunā, bet... es atceros Lulas Lendrijas lietu, taču nebūtu nedz atcerējusies jūsu vārdu, nedz pazinusi jūs pēc skata. Bet, ja Kelsija būtu jūs pieminējusi, es atcerētos. Jums ir dīvains vārds... neņemiet ļaunā.”

"Un draugi? Vai viņa bieži gāja izklaidēties?”

“Draugu tikpat kā nebija. Viņa nebija pārāk iemīļota. Meloja visiem ari skolā, un tas nepatīk nevienam, vai ne? Par to viņu tramdīja. Uzskatīja par savādnieci. Viņa tikpat kā nekur negāja. Nevaru iedomāties, kad viņa satikās ar to... Naielu.”

Heizelas dusmas nepārsteidza Straiku. Kelsija bija kļuvusi par neplānotu papildinājumu māsas spodrajā mājā. Tagad Hei-zelai visu atlikušo mūžu bija lemts ciest vainu un sēras, šausmas un nožēlu, un viens no iemesliem bija tas, ka viņas māsa tā ari nebija paguvusi pāraugt savas dīvainības, kuru dēļ abas bija atsvešinājušās.

“Vai drīkstu izmantot jūsu vannas istabu?” Straiks jautāja. Viņa pamāja ar galvu, susinādama acis.

“Taisni uz priekšu un augšup pa kāpnēm.”

Straiks iztukšoja pūsli, lasīdams virs ūdens tvertnes paka-rinātu ierāmētu uzslavas rakstu “par drosmi un nopelniem”, piešķirtu ugunsdzēsējam Rejam Viljamsam. Radās stipras aizdomas, ka atzinības rakstu šeit pakarinājusi Heizela, nevis Rejs. Vairāk nekā interesanta vannas istabā nebija. Tāda pati pedantiska tīrība un kārtība kā viesistabā bija ari šeit, pat zāļu skapīti, no kura satura Straiks uzzināja, ka Heizelai vēl nav sācies klimakss, ka zobu pastu viņi pērk vairumā un ka vienam vai abiem laulātajiem ir hemoroīdi.

Vannas istabu viņš atstāja pēc iespējas klusu. Aiz aizvērtām durvīm skanēja apslāpēti krācieni, liecinot, ka Rejs ir aizmidzis. Straiks apņēmīgi paspēra divus soļus sānis un nonāca Kelsijas kambarīti.

Viss bija saskaņots un ieturēts vienā ceriņkrāsas tonī: sienas, gultas sega, lampas abažūrs un aizkari. Pat ja Straiks nebūtu redzējis pārējās telpas, viņš tik un tā būtu varējis uzminēt, ka haoss šeit ir varmācīgi pakļauts kārtībai.

Liels korķa dēlis pasargāja sienas no neglītām spraudīšu pēdām. Kelsija bija viscaur noklājusi dēli ar piecu izskatīgu puišu fotogrāfijām; Straiks nojauta, ka tā ir grupa One Direction. Viņu galvas un kājas rēgojās pāri dēļa malām. Sevišķi daudzās fotogrāfijās bija redzams blondīns. Kelsija bija izgriezusi ne vien bildītes ar One Direction, bet arī ar kucēniem lielākoties šicū šķirnes -, turklāt dažādus vārdus un saīsinājumus: Occupy, YOLO un Super, bet īpaši bieži parādījās vārds Naiels, šur tur arī uzlīmēts uz sirsniņām. Nevīžīgā, raibā kolāža liecināja par attieksmi, kas krasi kontrastēja ar ideāli sakārtoto istabu, kur pat gultas pārklājs un ceriņkrāsas gridceliņš bija noklāti absolūti taisni.

Šaurajā grāmatplauktā krita acis grāmata “One Direction: mūžam jauni mūsu oficiālais X faktora stāsts”. Plauktā bija ari “Krēslas” sērija, rotaslietu šķirstiņš, dažādu nieciņu jūklis, ko pat Heizelai nebija izdevies izvietot simetriski, plastmasas paplātīte ar lētu kosmētiku un pāris mīksto rotaļlietu.

Paļaudamies uz to, ka Heizelas soļi būs pārāk smagi, lai viņa varētu uzkāpt pa kāpnēm nedzirdami, Straiks žigli atvēra atvilktnes. Protams, policija jau bija pievākusi visu, kas varētu būt interesants: klēpjdatoru, jebkuru aprakstītu papīra lapiņu, katru zīmīti ar vārdu vai telefona numuru, dienasgrāmatu ja vien Kelsija bija turpinājusi to rakstīt pēc Heizelas okšķerēšanās. Atvilktnēs bija palicis rakstāmpapīrs tas pats, ko viņa izmantojusi, lai rakstītu Straikam, Nintendo spēļu konsole, mākslīgo nagu komplekts, maza kārbiņa ar krāsainām Gvatema-las lellītēm un pašā apakšējā naktsskaplša atvilktnē, pūkainā auduma penālī, atradās vairāki folijas iesaiņojumi ar tabletēm. Straiks tās aplūkoja: ovālas, sinepju dzeltenas kapsulas ar nosaukumu “akutāns”. Izknibinājis vienu kapsulu no folijas, viņš noglabāja to kabatā, aizvēra atvilktni un piegāja pie skapja, kas bija nekārtīgs un drusku piesmacis. Kelsija bija devusi priekšroku melnai un rozā krāsai. Straiks steigšus iztaustīja auduma krokas, pārbaudīja apģērbu kabatas, bet neuzgāja neko, līdz pievērsās maisveidīgai kleitai, kuras kabatā atrada kaut ko līdzīgu loterijas biļetei vai garderobes numuriņam ar ciparu 18.

Straika prombūtnes laikā Heizela nebija izkustējusies no vietas. Viņš nodomāja, ka būtu varējis palikt prom ilgāk un viņa to nebūtu pamanījusi. Kad Straiks atgriezās istabā, Heizela satrūkās. Viņa atkal bija raudājusi.

“Paldies, ka atbraucāt,” viņa sacīja aizžņaugtā balsī, pieceldamās kājās. “Atvainojiet, es...”

Un viņa sāka skaļi šņukstēt. Straiks uzlika plaukstu viņai uz pleca, un nākamajā mirklī Heizela piespieda seju viņam pie krūtīm un raudādama satvēra viņa žaketes atlokus bez kādas koķetērijas, bet gan neviltotā izmisumā. Straiks apskāva viņas plecus, un abi tā stāvēja veselu minūti, līdz Heizela, smagi atel-podama, atvirzījās nost, un Straiks nolaida rokas gar sāniem.

Vairs nepalika, ko sacīt; Heizela pašūpoja galvu un pavadīja Straiku līdz durvīm. Viņš vēlreiz izteica līdzjūtību. Heizela pamāja; viņas seja izskatījās drausmīgi bāla dienas gaismā, kas tagad iespīdēja pustumšajā priekšnamā.

“Paldies, ka atbraucāt,” viņa izdvesa. “Man vajadzēja jūs satikt. Pati nezinu, kāpēc. Lūdzu, atvainojiet.”

35

Valdonība un pakļaušanās.

Dominance and Submission

Kopš aiziešanas no mājām viņš bija dzīvojis kopā ar trim sievietēm, taču šī ŠI pārbaudīja viņa pacietību līdz galējai robežai. Visas trīs nešķīstās kuces bija apgalvojušas, ka mīl viņu, lai vai ko nu tas nozīmētu. Tā dēvētās mīlestības dēļ pirmās divas bija pakļāvīgas. Protams, sirds dziļumos visas sievietes ir blēdīgas maitas, cieši apņēmušās vairāk ņemt nekā dot, tomēr pirmās divas nevarēja ne salīdzināt ar Šo. Viņš bija spiests pieciest tik daudz kā vēl nekad, jo Šī bija būtiska sastāvdaļa viņa lielajā plānā.

Tomēr viņš pastāvīgi fantazēja par to, kā piebeigs Šo. Varēja skaidri iztēloties, kā Šīs stulbais ģīmis atslābst, kad nazis ietriecas dziļi vēderā; kā Šī nespēj noticēt, ka Mazulis (Šī sauca viņu par Mazuli) viņu nogalina, kaut arī viņam uz rokām sāk šļākties karstas asinis, un gaiss, trīcēdams no viņas kliedzieniem, sāk ost pēc rūsas...

Laipnības tēlošana grāva viņa paškontroli. Izstarot šarmu, pielabināties, iekarot sieviešu simpātijas bija viegli tā no sākta gala bija viņa otrā daba. Taču saglabāt šo pozu ilgu laiku tas bija kaut kas pavisam cits. Izlikšanās prasīja visus spēkus.

Dažreiz pietika jau tikai ar Šīs elpu, lai viņam gribētos paķert nazi un ietriekt viņas nolādētajās plaušās...

Ja viņš drīz nepadarīs kādai galu, tad nudien eksplodēs.

Agri pirmdienas rītā viņš ar kaut kādu ieganstu devās ārā, bet, kad tuvojās Denmarkstrītai, lai sekotu Sekretārei, kad tā ies uz darbu, viņā kaut kas notrīsēja gluži kā žurkas ūsa.

Viņš apstājās pretējā ielas pusē pie telefona būdiņas un piemiegtām acīm vēroja vīrieti, kurš stāvēja Denmarkstrītas galā pie mūzikas instrumentu veikala, kam fasāde bija izmālēta tik brēcošās krāsās kā cirka afiša.

Viņš pazina policiju, tās trikus un spēlītes. Puisis, kurš stāvēja, sabāzis rokas savas siltās jakas kabatās, izlikās par nejaušu garāmgājēju...

Savu spēli viņš bija izgudrojis pats. Un prata kļūt gandrīz neredzams. Bet tas kretīns mīņājās ielas stūrī, domādams, ka tumšā jaka palīdz saplūst ar pūli... necenties pārspēt meistaru, čomiņ.

Viņš lēni pagriezās, atkāpās aiz telefona būdiņas un noņēma flīsa mici... Tā bija viņam galvā toreiz, kad pa pēdām sāka iet Straiks. Tāpēc pastāvēja iespēja, ka novērotājam ir aprakstīts viņa izskats. Būtu vajadzējis to paredzēt, uzminēt, ka Straiks, tas gļēvulis, pasauks palīgā savus policijas drauģeļus...

Bet fotorobota pagaidām nav, viņš nodomāja, iedams prom pa ielu un atgūdams pašapziņu. Straiks, pats to neapzinādamies, bija pienācis viņam pavisam tuvu un joprojām nenojauta, kas viņš tāds ir. Ak debess, cik patīkami būs nožmiegt Sekretāri un pēc tam noskatīties, kā Straiks ar visu savu nolādēto aģentūru noslīkst preses sakultajos dubļos, kā policija un reportieri klūp viņam virsū, pārmetot, ka viņš nav spējis aizsargāt savu darbinieci, kā uz Straiku krīt aizdomas par viņas nāvi un šis draņķa detektīvs tiek pilnīgi iznīcināts...

Viņš jau plānoja savu nākamo soli. Sekretāri vajadzēja meklēt pie Ekonomikas skolas, no kurienes viņa bieži sāka izsekot blondo padauzu. Bet tikmēr bija jānomaina cepure un varbūt ari saulesbrilles. Viņš pārbaudīja, cik naudas ir kabatās. Gandrīz necik, kā jau parasti. Būs vien jāuzstāj, lai Šī atsāk iet darbā. Apriebies līdz kaklam, ka Šī kvern mājās, činkst, blēj un izdomā aizbildinājumus.

Beigu beigās viņš nopirka divas jaunas galvassegas beisbola cepurīti un pelēku adītu mici, bet melno flīsa cepuri iemeta atkritumu kastē pie Kembridžas laukuma. Pēc tam iekāpa met-rovilcienā un brauca uz Holbornu.

Sekretāres tur nebija. Un arī studentu ne. Ar skatienu veltīgi meklēdams sarkanīgi blondu matu cirtas, viņš atcerējās, ka ir taču Otrās Lieldienas. Skola bija slēgta.

Pēc pāris stundām atgriezies Totnemkortroudā, viņš meklēja Sekretāri pabā Court, brīdi grozījās pie Spearmint Rhino ieejas, tomēr Sekretāri nekur neredzēja.

Vairākas dienas pēc kārtas nebija radusies iespēja tikt ārā no mājas un meklēt Sekretāri, tāpēc vilšanās tagad sagādāja gandrīz fiziskas sāpes. Viņš satraukts klīda pa klusām šķērsielām, cerēdams, ka ceļā gadīsies kāda meiča, vispār jebkāda sieviete, ne obligāti Sekretāre; zem jakas paslēptajiem nažiem tagad derēja jebkurš upuris.

Varbūt viņa nosūtītā apsveikuma kartīte bija satricinājusi Sekretāri tik pamatīgi, ka viņa bija iesniegusi atlūgumu. Ne jau to viņš bija gribējis panākt. Vajadzēja, lai viņa pārbiedēta, izsista no līdzsvara turpina strādāt pie Straika, jo tad ar viņas starpniecību varētu izrēķināties ar to nolādēto detektīvu.

Rūgti vīlies, viņš pievakarē atgriezās pie Šīs. Apzinoties, ka nākamās divas dienas būs jāpavada Šīs sabiedrībā, viņš zaudēja pēdējo savaldību. Ja Šo varētu izmantot tā, kā viņš iecerējis izmantot Sekretāri, tas būtu pavisam kas cits un beidzot sniegtu atvieglojumu: viņš steigtos mājās, naži būtu gatavībā taču to viņš neuzdrīkstējās. Šī bija vajadzīga dzīva un paklausīga.

Vēl nebija aizritējušas četrdesmit astoņas stundas, kad viņš jau bija gatavs eksplodēt no niknuma un agresijas. Trešdienas vakarā pateica Šai, ka rīt agri ies piepelnīties, un strupi paziņoja, ka ari Šai beidzot derētu atgriezties darbā. Šī čīkstēja un dīca, līdz viņš sadusmojās ne pa jokam. Pēkšņā niknuma nobiedēta, Šī mēģināja viņu nomierināt, murminādama, ka nevar bez viņa dzīvot, ka mīl viņu, ka ir vainīga...

Viņš nakšņoja atsevišķi, aizbildinādamies ar to, ka joprojām dusmojas. Tas deva iespēju netraucēti masturbēt, bet bez īsta apmierinājuma. Bija absolūti nepieciešams kontakts ar sievietes miesu caur tērauda asmeni, lai, asinīm pašķīstot, justu savu pārākumu, lai dzirdētu absolūtu padevību viņas kliedzienos, lūgumos, pirmsnāves elsās un smilkstos. Mierinājumu nedeva arī atmiņas par veiksmes reizēm; tās tikai pielēja eļļu ugunī. Viņš neizturami alka izdarīt to atkal: viņam bija vajadzīga Sekretāre.

Ceturtdienas rītā viņš piecēlās bez ceturkšņa piecos, apģērbās, uzlika galvā beisbola cepuriti un devās caur visu Londonu uz dzīvokli, kurā Sekretāre mitinājās kopā ar Smukulīti. Saule jau bija uzlēkusi, kad viņš sasniedza Heistingsroudu. Par aizsegu kalpoja vecs lendrovers, kas stāvēja netālu no mājas. Balstīdamies pret mašīnu, viņš caur tās vējstiklu vēroja dzīvokļa logus.

Pulksten septiņos aiz viesistabas logiem sākās kustība, un drīz pēc tam māju atstāja Smukulītis, ģērbies uzvalkā. Viņš izskatījās sanīcis un nelaimīgs. Tu, stulbeni, domā, ka šobrid esi nelaimīgs... pagaidi tik, līdz būšu papriecājies ar tavu drau-dzenīti...

Un tad beidzot parādījās Sekretāre kopā ar vecāku sievieti, pēc izskata ļoti līdzīgu viņai.

Velns parāvis!

Ko viņa iedomājusies doties ekskursijā ar māti, vai? Gatavā ņirgāšanās. Reizēm nudien šķita, ka visa pasaule nolēmusi nepieļaut, lai viņš dara to, ko grib, un cenšas piespiest viņu pie sienas. Kā viņš ienīda šo sajūtu, ka visvarenība izsīkst, ka ļaudis un apstākļi iegrožo viņu, pārvēršot par pazemotu mirstigo, kurš vārās bezspēcīgās dusmās. Kādam vajadzēs par to samaksāt.

36

Es nojaušu, ka veiksme novērsusies...

I have this feeling that my luck is none too good...

Blue Oyster Cult, "Black Blade"

Kad ceturtdienas rītā iezvanījās modinātājs, Straiks izstiepa smagu roku un uzsita pa zvana pogu tik stipri, ka vecais pulkstenis nogāzās no naktsgaldiņa uz grīdas. Piemiedzis acis, viņš bija spiests atzīt, ka saules gaisma, ieplūzdama caur plānajiem aizkariem, apstiprina modinātāja nesaudzīgo vēsti. Kārdinājums pagriezties uz otriem sāniem un laisties miegā bija gandrīz nepārvarams. Viņš pazvilnēja vēl dažas sekundes, ar delmu aizsedzis acis, lai tajās nespīdētu gaisma, tad izdvesa vaidam līdzīgu nopūtu un nometa segu. Taustīdamies pēc vannas istabas roktura, viņš aplēsa, ka pēdējās piecās naktīs nav izdevies pagulēt ilgāk par kādām trim stundām.

Kā jau bija paredzējusi Robina, Straikam pēc viņas nosūtīšanas uz mājām vajadzēja izšķirties, kuram sekot Platīnai vai Niknajam Papam. Nesen Straiks savām acīm bija redzējis, kā Niknais Paps negaidīti klūp klāt saviem dēlēniem un kā tie izbīlī sāk raudāt, tāpēc nolēma novērot viņu. Atstājis Platīnu rātni ievērojam parasto dienaskārtību, Straiks gandrīz visu nedēļu

slepus fotografēja glūnigo tēvu, krādams attēlu pēc attēla, kuros bija redzams, kā šis vīrietis izspiego dēlus un tuvojas tiem, tiklīdz klāt nav mātes.

Atlikušajā laikā Straiks noņēmās ar savu izmeklēšanu. Viņaprāt, policija strādāja pārāk gausi; joprojām nebija nekādu pierādījumu, ka Brokbenkam, Leingam vai Vitekeram ir saistība ar Kelsijas Platas nāvi, tāpēc pēdējās piecās dienās Straiks gandrīz katru brīvo stundu veltīja neatlaidīgam izmeklēšanas darbam, kādu iepriekš bija veicis tikai armijā.

Balansēdams uz vienīgās kājas, viņš pagrieza dušas regulatoru pulksteņa rādītāja virzienā un ļāva, lai ledainās ūdens strūklas aizskalo miegu, atdzesē aptūkušās acis un uzrauj zosādu uz spalvainajām krūtīm, delmiem un stilbiem. Šaurajai dušas kabīnei bija viena laba īpašība: ja viņš paslīdētu, te nebūtu vietas, kur nokrist. Nomazgājies viņš aizlēkāja atpakaļ uz guļamistabu, pavirši noslaucījās un ieslēdza televizoru.

Nākamajā dienā bija jānotiek karaliskajām kāzām, un gatavošanās tām bija galvenais temats visos ziņu kanālos. Kamēr Straiks piesprādzēja protēzi, apģērbās, dzēra tēju un piekoda grauzdiņus, diktori un komentētāji nemitīgi un jūsmīgi stāstīja par ļaudīm, kuri jau gaida teltīs pa visu maršrutu un pie Vestminsteras abatijas, un par tūristu straumēm, kas plūst uz Londonu, lai noraudzītos ceremonijā. Straiks izslēdza televizoru un kāpa lejup uz biroju, plati žāvādamies un prātodams, kā šī pirmskāzu kņada ietekmēs Robinu, kuru viņš nebija redzējis kopš pagājušās piektdienas, kad birojā pienāca Džeka Vetriano kartīte ar mazu, baismīgu pārsteigumu iekšā.

Lai gan dzīvoklī nupat bija izdzēris lielu krūzi tējas, Straiks birojā automātiski ieslēdza tējkannu un nolika uz Robinas galda sarakstu ar striptīzklubu un masāžas salonu adresēm, ko bija sācis vākt retajās brīvajās stundās. Viņš bija nolēmis uzdot Robinai turpināt šo sarakstu un apzvanīt tamlīdzīgas vietas, ko izdosies atrast Šordičā; šo uzdevumu viņa mierīgi varēja veikt mājās. Ja vien Robinu izdotos pierunāt, Straiks būtu nosūtījis viņu uz Mesemu pie mātes. Visu nedēļu viņu vajāja atmiņas par Robinas nobālušo seju.

Apslāpējis vēl vienas gigantiskas žāvas, viņš apsēdās pie Robinas galda, lai pārbaudītu e-pastu. Kaut gan bija piekodinājis viņai palikt mājās, Straiks nepacietīgi gaidīja atkalredzēšanos. Viņam pietrūka Robinas klātbūtnes birojā, viņas degsmes, izdarības un nepiespiestās labsirdības; gribējās pastāstīt Robi-nai par tiem skopajiem faktiem, ko izdevies atklāt, neatlaidīgi dzenot pēdas trim vīriešiem, kuri pastāvīgi nodarbināja Straika prātu.

Kopsummā viņš tagad bija pavadījis Ketfordā teju divpadsmit stundas, cerot ieraudzīt Vitekeru parādāmies pie dzīvokļa virs ēstuves, kas atradās rosīgā gājēju ielā aiz Ketfordas teātra ēkas. Teātri apjoza zivju bodītes, kafejnīcas un maiznīcas, un virs katras no tām atradās dzīvoklis ar trim trīsstūrī izvietotiem arku logiem. Dzīvoklī, kur, pēc Urķa ziņām, mitinājās Vitekers, logiem priekšā vienmēr palika aizvilkti plāni aizkari. Pa dienu ielas malās tika uzslietas tirgus būdas, sagādājot Straikam lielisku aizsegu. Vīraka smarža no sapņu ķērāju stenda sajaucās ar svaigu, uz ledus saliktu zivju smārdu; Straika deguns drīz pierada pie aromātu jūkļa un vairs tikpat kā neuztvēra to.

Trīs vakarus Straiks stāvēja pie teātra dienesta ieejas un vēroja dzīvokli pretējā ielas pusē, taču aiz aizkariem varēja saskatīt tikai kustīgas ēnas. Trešdienas vakarā durvis blakus ēstuvei atvērās, un tajās parādījās izkāmējusi pusaugu meitene.

Tumšie, sen nemazgātie mati bija atsukāti atpakaļ no iekritušās truša sejiņas, violeti bālas kā diloņslimniecei. Meitene bija ģērbusies īsā topiņā, kapučjakā ar rāvējslēdzēju un legin-gos, kuros tievās kājas izskatījās pēc skaliņiem. Sakrustotām rokām cieši aptvērusi savu kārno rumpi, viņa iegāja ēstuvē: ar plecu atspiedās pret durvīm, līdz tās padevās, un pa pusei krišus iekrita pār slieksni. Straiks šķērsoja ielu tādā ātrumā, ka vēl paguva notvert durvis, kas nebija aizvērušās līdz galam, un iestājās rindā meitenei aiz muguras.

Kad pienāca viņas kārta, pārdevējs uzrunāja viņu vārdā: “Viss kārtībā, Stefanij?”

“Jā,” viņa klusi atbildēja. “Divas kokakolas, lūdzu.”

Meitenei bija vairāki pīrsingi ausīs, degunā un lūpā. Sīknaudā noskaitījusi vajadzīgo summu, viņa gāja prom, noliekusi galvu un nepaskatīdamās uz Straiku.

Viņš šķērsoja ielu, atgriezās satumsušajā durvju ailā un notiesāja nopirktos ceptos kartupeļus, nenovērsdams acu no apgaismotajiem logiem virs ēstuves. Divas kokakolas, ko bija nopirkusi meitene, liecināja, ka Vitekers ir tur augšā, varbūt pliks gulšņā uz matrača tādu ainu Straiks pusaudža gados bija redzējis bieži. Viņš bija domājis, ka ir attālinājies no savas pagātnes, tomēr, stāvot ēstuves rindā un apzinoties, ka no tā nelieša viņu varbūt šķir tikai daži metri, plāni dēļi un ģipša griesti, pulss sāka joņot. Viņš spītīgi novēroja dzīvokli, līdz ap vieniem naktī logos nodzisa gaisma, taču Vitekers tā arī netika parādījies.

Labāk neveicās arī ar Leingu. Rūpīgi izpētot Google Street View, izdevās noskaidrot, ka balkons, uz kura rudais Leings pozējis JustGiving fotogrāfijai, atrodas Vollastonklouzā kvartālā ar zemām, noplukušām daudzdzīvokļu mājām netālu no Strata augstceltnes. Nedz telefonu reģistrā, nedz attiecīgā rajona vēlētāju sarakstos nebija ne miņas no Leinga, tomēr Straiks nezaudēja cerību, ka viņš tur dzīvo pie paziņām vai īrē mājokli bez telefona pieslēguma. Otrdienas vakarā Straiks vairākas stundas vēroja šos dzīvokļus, līdzi paņēmis nakts redzamības brilles, kas tumsā ļāva ieskatīties pa logiem, kuriem nebija aizkaru, tomēr viņš neredzēja skotu nedz ieejam namā, nedz iznākam no tā, nedz staigājam aiz kāda no logiem. Lai Leings nepamanītu, ka tiek izsekots, Straiks atturējās izprašņāt kaimiņus, taču dienā grozījās turpat netālu pie dzelzceļa tilta, kura mūra arkas veidoja kaut ko līdzīgu tuneļiem. Tajos bija iekārtojušies sīki uzņēmumi: ekvadoriešu kafejnīca, frizētava. Ieturēdams maltīti starp dzīvespriecīgiem dienvidamerikāņiem, Straiks bija kritis acīs ar savu drūmo klusēšanu.

Straiks kārtīgi izstaipījās Robinas krēslā; atkal uznāca žāvas un pārvērtās noguruma vaidā, tāpēc viņš nesaklausīja soļus, kas klaudzēja kāpnēs. Kad viņš apjēdza, ka šurp kāds nāk, un ieskatījās pulksteni Robinai noteikti bija par agru, un viņa bija brīdinājusi, ka mātes vilciens atiet vienpadsmitos, uz sienas aiz matētā stikla durvīm jau auga ēna. Atskanēja klauvējiens, un, Straikam par pārsteigumu, birojā ienāca Divreizis.

Šis pusmūža biznesmenis ar resno vēderu neapšaubāmi bija daudz turīgāks, nekā varētu nodomāt, redzot viņa apņurcīto, neizteiksmīgo ārieni. Seja nedz glīta, nedz neglīta, tāda, kas aizmirstas uzreiz, šodien bija bažīgi saviebta.

“Viņa ir mani pametusi,” Divreizis bez kāda ievada pavēstīja.

Viņš nozvēlās uz mākslīgās ādas dīvāna, kas tūdaļ skaļi iepurkšķējās, sagādājot viņam pārsteigumu jau otro šajā rītā, kā nodomāja Straiks. Biznesmenis noteikti jutās satriekts par to, ka ir pamests, jo parasti taču pats vāca pierādījumus, lai varētu apsūdzēt neuzticībā kārtējo blondīni un pārtraukt attiecības. Jo labāk Straiks bija iepazinis savu klientu, jo skaidrāk bija sapratis, ka Divreizim šī procedūra sagādā sava veida orgasmu. Šajā cilvēkā savdabīgi apvienojās mazohisms, vuārisms un uzmācīga vēlme kontrolēt citus.

“Tiešām?” Straiks jautāja, piecēlās kājās un devās pie tējkannas; viņam vajadzēja kofeīnu. “Mēs esam novērojuši viņu ļoti rūpīgi, un itin nekas neliecina par cita vīrieša esamību.”

īstenībā viņš nebija redzējis Platīnu visu nedēļu; bija tikai zvanījusi Reivena, un dažus no šiem zvaniem viņš pāradresēja uz balss pastu, kamēr izsekoja Nikno Papu. Tagad viņš nejutās drošs, vai tiešām ir noklausījies visas atstātās ziņas. Atlika cerēt, ka Reivena nav brīdinājusi par kādu bagātnieku, kurš gatavs segt daļu Platlnas mācību maksas apmaiņā pret ekskluzīvām privilēģijām; ja tā, tad Straikam uz visiem laikiem bija jāatvadās no Divreiža honorāriem.

“Tad kāpēc viņa ir mani pametusi?” Divreizis noprasīja.

Tāpēc, ka tu esi perverss kretīns.

“Nūjā, es jau nevaru apzvērēt, ka viņai nav neviena cita,” Straiks piesardzīgi izvēlējās vārdus, bērdams krūzītē šķīstošo kafiju. “Ja kāds tiešām ir, tad viņa nudien izturas velnišķīgi viltīgi. Mēs esam izsekojuši katru viņas soli,” viņš meloja. “Kafiju?”

“Biju domājis, ka jūs esat vislabākais detektīvs,” Divreizis noburkšķēja. “Nē, es nedzeru šķīstošo.”

Iezvanījās Straika mobilais. Izņēmis to no kabatas, viņš redzēja, ka zvana Vordls.

“Atvainojiet, man ir jāatbild,” Straiks teica saīgušajam klientam un pielika telefonu pie auss. “Sveiks, Vordl!”

“Mellijs atkrīt,” Vordls paziņoja.

Straiks jutās tik pārguris, ka teiktā jēgu aptvēra tikai pēc pāris sekundēm. Tad viņam atausa, ka Vordls runā par gangsteri, kurš reiz bija nogriezis savam upurim peni, tāpēc Vordls līdz šim bija ticējis viņa vainai nocirstās kājas lietā.

“Digers ak jā,” Straiks sacīja, lai pierādītu, ka uzmanīgi klausās. “Tātad viņš atkrīt, vai ne?”

“Viņš nevar būt vainīgais. Slepkavības laikā viņš atradās Spānijā.”

“Spānijā,” Straiks atkārtoja.

Divreizis ar resnajiem pirkstiem bungoja pa dīvāna rokbal-stu.

"Jā,” Vordls apstiprināja, “Menorkā, ko tu neteiksi.”

Straiks iedzēra kafiju, kas bija tik stipra, it kā verdošo ūdeni viņš būtu ielējis taisni kafijas kārbā. Deniņos arvien stiprāk ieurbās galvassāpes. Galva viņam sāpēja reti.

“Toties esam tikuši uz priekšu ar tiem diviem, kuru fotogrāfijas es tev rādīju,” Vordls turpināja. “Puisis un meiča, kuri rakstīja tajā ērmu forumā, kur Kelsija uzdeva jautājumus par tevi.”

Straiks miglaini atcerējās Vordla rādītos fotoattēlus: jaunekli ar nevienādām acīm un melnmatainu sievieti ar brillēm.

"Mēs abus nopratinājām, un viņi nekad nav tikušies ar Kel-siju, ir sazinājušies tikai tiešsaistē. Turklāt puisim ir dzelžains alibi: Kelsijas nāves dienā viņš ir strādājis dubultu maiņu Asda lielveikalā turklāt Lidsā. Mēs pārbaudījām. Bet,” Vordls teica, un Straiks nojauta, ka tūdaļ atskanēs kaut kas tāds, kas Vord-lam liekas daudzsološs, “ir vēl viens foruma apmeklētājs, kurš dēvējas par Adeptu un visus pārējos ir drusku nobiedējis. Tas ir ķerts uz amputētajām. Izprašņā sievietes, kurā vietā viņas grib amputēt roku vai kāju, un ar dažām acīmredzot ir mēģinājis tikties. Pēdējā laikā gan ir apklusis. Mēs mēģinām dabūt viņu rokā.”

“Mhm," Straiks norūca, skaidri juzdams Divreiža augošo aizkaitinājumu. “Izklausās cerīgi.”

“Jā, un es neesmu aizmirsis vēstuli, ko tu saņēmi no tā tipa, kuram patika tavs stumbenis,” Vordls sacīja. “Mēs pārbaudām arī viņu.”

“Lieliski!” Straiks tik tikko saprata, ko pats saka, un pacēla roku, dodams zīmi Divreizim viņš jau grasījās celties kājās ka tūdaļ beigs sarunu. “Paklau, Vordl, es pašlaik nevaru runāt. Varbūt vēlāk.”

Nu Straiks lūkoja nomierināt Divreizi, kurš jau bija uzkurinājis sevi līdz remdenām dusmām, gaidīdams, kad beigsies telefona saruna. Uz kādu palīdzību viņš cer situācijā, kad viņu pametusi draudzene, šo jautājumu detektīvs neuzdeva, lai neriskētu zaudēt iespējamu atkārtotu līgumu ar klientu. Dzerdams piķa melno kafiju un juzdams, kā galvassāpes pieņemas spēkā, Straiks vairāk par visu vēlējās, kaut jel varētu atļauties pasūtīt Divreizi pie velna.

“Tātad,” klients noprasīja, “ko jūs domājat darīt?”

Straiks netika gudrs, kas tiek gaidīts: lai viņš piespiež Platīnu atgriezties pie Divreiža, lai dzen viņai pēdas pa visu Londonu, cerot atrast viņas jauno mīlnieku, vai lai atdod Divreizim naudu, ko tas samaksājis. Taču, iekams viņš paguva atbildēt, kāpnēs atkal atskanēja soļi un sieviešu balsis. Divreizis paspēja tikai uzmest Straikam tramīgu, jautājošu skatienu, kad stikla durvis jau vērās vaļā.

Robina izskatījās garāka, nekā palikusi Straikam atmiņā: garāka, izskatīgāka un mulsāka. Viņai aiz muguras un parastos apstākļos Straiku tas ieinteresētu un uzjautrinātu stāvēja sieviete, kura varēja būt vienīgi Robinas māte. Viņa bija mazliet mazāka augumā un manāmi druknāka par meitu, taču viņai bija tādi paši sarkanīgi blondi mati, tādas pašas zilpelēkas acis un labsirdīgi vērīga sejas izteiksme, kuru lieliski pazina Robinas šefs.

“Es ļoti atvainojos,” Robina teica, ieraudzījusi Divreizi un apstājusies kā zemē iemieta. “Mēs varam pagaidīt lejā... nāc, mammu...”

Nelaimīgais klients pietrūkās kājās, tagad noskaities pa īstam.

“Nē, nē, nevajag,” viņš sacīja. "Šī tikšanās nebija norunāta iepriekš. Es iešu. Tātad atsūtiet man pēdējo rēķinu, Straik.”

Un viņš sparīgi izgāja no biroja.

Pēc pusotras stundas Robina un viņas māte klusēdamas sēdēja taksometrā, kas veda viņas uz Kingskrosu. Uz grīdas viegli šūpojās Lindas koferis.

Linda bija uzstājusi, ka pirms atgriešanās Jorkšīrā grib iepazīties ar Straiku.

“Tu strādā pie viņa jau ilgāk par gadu. Viņš taču neiebildīs, ja iegriezīšos apsveicināties? Gribētos vismaz redzēt, kur tu strādā, lai varu to iztēloties, kad tu stāstīsi par biroju...”

Robina bija pretojusies no visa spēka, jo kautrējās pat iedomāties mātes iepazīšanos ar Straiku. Tas likās bērnišķīgi, lieki un muļķīgi. It īpaši Robina bažījās par to, ka viņas ierašanās kopā ar māti nostiprinās Straika acīmredzamo pārliecību, ka viņa ir pārāk satricināta, lai turpinātu izmeklēt Kelsijas lietu.

Tagad Robina rūgti nožēloja, ka nav pratusi apslēpt savas šausmas, ieraugot Vetriano kartīti. Būtu taču vajadzējis izturēties gudrāk un neizrādīt bailes, it sevišķi pēc tam, kad viņa izstāstījusi Straikam par izvarošanu. Viņš gan bija teicis, ka tas neko nemaina, bet Robinu nevarēja tik viegli apmānīt: neskaitāmas reizes viņa bija piedzīvojusi, ka citi izlemj, kas nāk viņai par labu un kas ne.

Taksometrs brauca pa Iekšējo apli, un Robina jutās spiesta atgādināt sev: tā nav mātes vaina, ka viņas netīšām uzskrējušas virsū Divreizim. Būtu vajadzējis piezvanīt Straikam iepriekš. Patiesībā Robina bija cerējusi, ka Straiks būs ārā pilsētā vai vismaz augšstāva dzīvoklī un ka viņa varēs parādīt Lindai biroju un aizvest viņu prom, neiepazīstinot ar Straiku. Viņa bija baidījusies, ka tad, ja piezvanīs, Straiks sev raksturīgās ironiskās ziņkārības dēļ noteikti būs birojā, lai iepazītos ar Lindu.

Linda un Straiks tērzēja, kamēr Robina, tīši klusēdama, vārīja tēju. Viņai bija lielas aizdomas, ka viens no iemesliem, kuru dēļ Linda gribējusi iepazīties ar Straiku, ir izredzes novērtēt precīzos siltuma grādus viņas meitas attiecībās ar šefu. Par laimi, Straiks izskatījās briesmīgi, krietnus desmit gadus vecāks nekā patiesībā, ar rugājiem uz zoda un ar iekritušām acīm kā vienmēr, kad miegu nācās upurēt darbam. Tagad, kad Linda bija redzējusi Robinas šefu, viņai noteikti bija grūti iztēloties, ka Robina ir slepeni iemīlējusies Straikā.

"Man viņš patika,” Linda ierunājās, kad priekšā parādījās pilij līdzīgās Sentpankrasas stacijas sarkanie ķieģeļu mūri, “un jāteic varbūt viņš nav nekāds skaistulis, bet kaut kas viņā ir.” "Jā,” Robina salti atsaucās. “Arī Sāra Šedloka domā tāpat.” īsi pirms došanās uz staciju Straiks uz piecām minūtēm ieaicināja Robinu savā kabinetā. Tur izsniedza viņai iesākto sarakstu ar Šordičas masāžas salonu un striptīzklubu adresēm un lūdza ķerties pie smagā darba apzvanīt tos visus, meklējot Noelu Brokbenku.

“Jo vairāk es par to domāju,” Straiks sacīja, “jo vairāk man šķiet, ka viņš joprojām strādā par apsargu vai šveicaru. Ko gan citu var darīt būdīgs tips ar smadzeņu traumu un tādu pagātni?” Aiz cieņas pret Lindu, kura varēja dzirdēt sarunu, Straiks nepiebilda, ka, viņaprāt, Brokbenks noteikti turpina strādāt

seksa industrijā, kur visvieglāk var atrast neaizsargātas sievietes.

“Labi,” Robina noteica, atstādama sarakstu uz sava galda, kur Straiks bija to nolicis. “Pavadīšu mammu un atgriezīšos...”

“Nē, es gribu, lai tu strādā mājās. Reģistrē katru zvanu; izdevumus es tev kompensēšu.”

Robinai iztēlē pazibēja Destiny’s Child albuma Survivor plakāts.

“Kad es varu nākt darbā?”

“Paskatīsimies, cik laika tev vajadzēs,” viņš atbildēja un, pareizi iztulkojis Robinas sejas izteiksmi, piebilda: “Paklau, man liekas, Divreizi mēs nupat zaudējām pavisam. Ar Nikno Papu es tikšu galā viens pats...”

“Un Kelsija?”

“Tu taču meklēsi Brokbenku.” Straiks norādīja uz sarakstu. (Galva pulsēja no sāpēm, bet Robina to nezināja.) “Un vispār -rītdien neviens neies darbā, būs brīvdiena, karaliskās kāzas..."

Kļuva pilnīgi skaidrs: viņš negrib, lai Robina maisās pa kājām. Kaut kas ir mainījies, kamēr viņa nav nākusi darbā. Varbūt Straiks bija atcerējies, ka Robina nav izgājusi apmācību militārajā policijā un nekad nav redzējusi norautas ekstremitātes, līdz uz biroju tika piegādāta kāja, vārdu sakot šajā kritiskajā situācijā viņam neder tāda partnere.

“Man nupat bija piecas brīvdienas...”

“Dieva dēļ!” viņš sāka zaudēt pacietību. “Tu tikai pabeigsi sarakstu un zvanīsi pa telefonu tāpēc jau nav jāsēd birojā."

Tu tikai pabeigsi sarakstu un zvanīsi pa telefonu.

Robina atcerējās, kā Elīna bija nosaukusi viņu par Straika sekretāri.

Braucot taksometrā kopā ar māti, veselā saprāta apsvērumus gluži kā lavas šļūdonis aizslaucīja dusmas un aizvainojums. Straiks, Vordlam dzirdot, bija nosaucis viņu par savu partneri, kad viņam vajadzēja, lai Robina aplūko fotogrāfijas ar sadalīto līķi. Tomēr nebija ne jauna līguma, ne kāda cita oficiāla apliecinājuma abu darba attiecībām. Robina prata drukāt ātrāk nekā Straiks ar saviem platajiem, spalvainajiem pirkstiem; viņa apstrādāja lielāko daļu faktūrrēķinu un e-vēstuļu. Un sakārtoja mapēs vairumu dokumentu. Varbūt Straiks pats bija pateicis Elīnai, ka Robina ir viņa sekretāre? Varbūt apzīmējums “partnere” bija tikai pielabināšanās, tukša skaņa bez satura? Varbūt (Robina tīši uzkurināja savu aizvainojumu un to apzinājās) Straiks un Elīna apsprieda Robinas trūkumus, ieturēdami vakariņas, Elīnas vīram nezinot? Iespējams, Straiks atzinās Elīnai, cik ļoti tagad nožēlo, ka pieņēmis darbā sievieti, kura sākumā taču ieradusies tikai uz laiku. Un droši vien bija izstāstījis Elīnai arī par izvarošanu.

Nu vai zini, tas bija grūts laiks arī man.

Tu tikai pabeigsi sarakstu un zvanīsi pa telefonu.

Kāpēc viņa raudāja? Pār vaigiem ritēja dusmu un aizvainojuma asaras.

“Robin?” iejautājās Linda.

"Nekas, nekas,” Robina skarbi attrauca, ar plaukstām slaucīdama acis.

Viņai bija izmisīgi gribējies atgriezties darbā pēc piecām dienām, pavadītām mājā ar māti un Metjū, pēc visu triju neveiklās klusēšanas šaurajā telpā, pēc čukstus risinātajām sarunām starp Lindu un Metjū, kamēr Robina atradās vannas istabā; viņa neuzdeva par tām jautājumus. Neparko negribējās atkal tupēt mājās gluži kā krātiņā. Lai cik iracionāli tas liktos, drošāk viņa jutās Londonas centrā, uzmanīdamās no būdīgā tipa ar flīsa cepuri galvā, nevis savā dzīvoklī Heistingsroudā.

Beidzot taksometrs apstājās pie Kingskrosas stacijas. Robina visiem spēkiem centās valdīt emocijas, juzdama Lindas skatienu, kad abas gāja caur stacijas drūzmu uz peronu. Šovakar atkal būs jāpaliek divatā ar Metjū, baidoties no pēdējās, izšķirošās sarunas. Robina nebija gribējusi, lai Linda atbrauc paciemoties, tomēr tagad, pirms šķiršanās, bija spiesta atzīt, ka mātes klātbūtne ir sniegusi mierinājumu.

“Nu tā,” Linda noteica, kad koferis bija novietots bagāžas plauktā un viņa bija atgriezusies uz perona, lai pāris pēdējās minūtes pabūtu kopā ar meitu. “Tas ir tev.”

Viņa turēja rokā piecsimt mārciņas.

“Mammu, es nevaru pieņemt...”

“Vari gan,” Linda sacīja. “Pietaupi tās jaunam mājoklim vai nopērc kāzām Jimmy Choo kurpes.”

Otrdien viņas bija aplūkojušas veikalu skatlogus Bondstrītā un skatījušās uz krāšņiem dārgakmeņiem, rokassomiņām, kas maksāja dārgāk nekā lietotas automašīnas, un dizaineru radītiem tērpiem, par kādiem ne viena, ne otra nevarēja pat sapņot. Ar Harogeitas veikaliem to visu nevarēja ne salīdzināt. Ar sevišķām ilgām Robina bija raudzījusies kurpju veikalu vitrīnās. Metam nepatika, ja viņa valkāja kurpes ar pārāk augstu papēdi; tāpēc šoreiz viņa aiz tīrā izaicinājuma bija paudusi interesi par kurpēm ar divpadsmit centimetrus augstiem nagliņpapēžiem.

“Es nevaru,” Robina atkārtoja stacijas troksnī un burzmā. Vēlāk šajā pašā gadā vecākiem bija jāsedz daļa izdevumu par viņas brāļa Stīvena kāzām. Viņi bija iemaksājuši prāvu rokasnaudu par Robinas kāzu mielastu, kas reiz jau bija atlikts; bija nopirkuši viņai kleitu, samaksājuši par tās pāršūšanu, zaudējuši avansu par kāzu limuzīniem...

“Es gribu, lai tu to paņem,” Linda stingri noteica. “Vai nu ieguldi to savā turpmākajā dzīvē bez Metjū vai nopērc kāzu kurpes.”

Robina klusēja, valdīdama asaras.

“Lai ko tu izlemtu, mēs ar tēti pilnībā atbalstīsim tevi,” Linda sacīja, “taču es gribu, lai tu pajautā pati sev: kāpēc tu nevienam citam neesi teikusi par kāzu atcelšanu? Tu nevari dzīvot tādā nenoteiktībā. Tas nenāk par labu nevienam no jums. Ņem naudu. Izlem.”

Viņa cieši apskāva Robinu, nobučoja viņu zem auss un iekāpa vilcienā. Robina māja atvadas, piespiezdama sevi smaidīt, bet, kad vilciens beidzot nozuda skatienam, aizvezdams māti atpakaļ uz Mesemu pie tēva, pie labradora Rauntrija un pie visa, kas draudzīgs un pazīstams, Robina apsēdās uz auksta metāla sola, paslēpa seju plaukstās un klusi raudāja, birdinādama asaras uz Lindas iedotajām banknotēm.

“Nebēdā, mīļā! Viņš jau nav vienīgais.”

Robina pacēla acis. Viņas priekšā stāvēja noplucis vīrietis. Resnais vēders vēlās pār jostu, smaids bija kārlgs.

Robina lēnām piecēlās. Abi bija vienā augumā, abu acis -vienā līmeni.

“Vācies prom!” viņa teica.

Vīrietis samirkšķināja plakstus. Smaids kļuva ļauns. Iedama prom un noglabādama Lindas naudu kabatā, Robina dzirdēja, ka viņš kaut ko nokliedz pakaļ, bet nedz saprata, nedz gribēja saprast, ko tieši. Viņā modās milzīgs, nekonkrēts naids pret vīriešiem, kuri uzskata emociju izpausmes par aicinoši atvērtām durvīm; pret vīriešiem, kuri blenž uz sievietes krūtīm, izlikdamies, ka pēta vīna plauktus; pret vīriešiem, kuriem jau tikai sievietes klātbūtne vien nozīmē piedauzīgu priekšlikumu.

Viņas niknums vērsās ari pret Straiku, kurš nosūtījis viņu uz mājām pie Metjū, jo tagad uzskata viņu par apgrūtinājumu; Straiks drīzāk riskēs ar savu biznesu, ko izveidot palīdzējusi viņa, un turpinās darbu viens pats, nevis ļaus Robinai darīt to, ko viņa prot un dažreiz pat labāk par savu šefu -, jo Straika acīs viņa ir iemantojusi nelabojamu trūkumu tikai tāpēc, ka pirms septiņiem gadiem nepareizā laikā atradusies nepareizā kāpņu telpā.

Jā, labi, Robina apzvanīs tos viņa sasodītos striptlzklubus un masāžas salonus, meklēdama nelieti, kurš nosaucis viņu par “meitenīti”, tomēr izdarīs vēl kaut ko citu. Viņa bija nepacietīgi gaidījusi, kad varēs pastāstīt par to Straikam, taču neatlika laika, jo bija jāsteidzas uz Lindas vilcienu, un, kad Straiks pavēlēja viņai palikt mājās, stāstīt vairs negribējās.

Robina savilka ciešāk jostu un sparīgi soļoja tālāk, raukdama pieri un juzdamās pilnīgi pārliecināta, ka viņai ir tiesības turpināt kādas versijas izmeklēšanu bez Straika ziņas, vienai pašai.

37

Šis nav Ēdenes dārzs.

This ain’t the garden of Eden.

Blue Oyster Cult, “This Ain’t the Summer

of Love"

Ja jau bija jāsēd mājās, tad varēja arī noskatīties tās kāzas. Agri nākamajā rītā Robina iekārtojās uz viesistabas dīvāna ar klēpjdatoru uz ceļiem, mobilo telefonu blakus un ieslēgtu televizoru fonā. Arī Metam bija brīvdiena, taču viņš uzturējās virtuvē, pa gabalu no Robinas. Šodien netika gādīgi piedāvāta tēja, netika uzdoti jautājumi par viņas darbu, nebija nekādu verdzisku uzmanības apliecinājumu. Pēc mātes aizbraukšanas Robin a juta, ka Metjū ir mainījies. Viņš likās bažīgs, piesardzīgs, nopietnāks. Kluso sarunu laikā Linda acīmredzot bija pārliecinājusi Metjū, ka notikušo, iespējams, vairs nekad nevarēs vērst par labu.

Robina skaidri saprata, ka tagad ir jāpieliek punkts. Lindas atvadu vārdi bija nostiprinājuši šo apņemšanos. Viņa vēl nebija sameklējusi citu dzīvesvietu, tomēr vajadzēja pateikt Metjū, ka viņa izvāksies no šī dzīvokļa, kā arī vienoties par to, kādos vārdos ietērpt paziņojumu draugiem un radiem. Tomēr viņa sēdēja

uz dīvāna un strādāja, nevis risināja problēmu, kas šķita piepildām mazo dzīvoklīti, spiežamies pret sienām, uzturam gaisotnē pastāvīgu spriedzi.

Televīzijas komentētāji ar puķu pušķīti vai ziedu pie žaketes atloka tarkšķēja vienā laidā, aprakstīdami, kā izrotāta Vest-minsteras abatija. Uz tās ieeju virzījās slavenu viesu virtene, un Robina pavirši klausījās, pierakstīdama Šordičas un tās apkaimes striptīzklubu un masāžas salonu telefona numurus. Reizumis viņa paritināja lapu lejup, lai izlasītu klientu atsauksmes, jo pastāvēja niecīga iespēja, ka varbūt kāds būs pieminējis apsargu Noelu; tomēr vārdā tika sauktas vienīgi sievietes, kuras tur strādāja. Klienti bieži ieteica tādas, kuras savu darbu veica ar īpašu degsmi. Mandija no kāda masāžas salona “atstrādā pilnas trīsdesmit minūtes” un "bez kādas steigas”; burvīgā Šerija no “Apvedceļa striptīza” vienmēr bija “aizrautīga, izdarīga un jautra” “Varu droši ieteikt Zoī,” rakstīja kāds klients. “Pasakaina figūra un ļoti "labas beigas”!!!”

Citā noskaņojumā vai varbūt citā dzīvē Robinu uzjautrinātu tas, kā klienti izsakās par šīm sievietēm. Daudziem no tiem, kuri maksāja par seksu, bija nepieciešama ticība, ka sieviešu degsme ir īsta, ka viņas tiešām cenšas paildzināt baudu, no sirds smejas par klientu jokiem, neviltoti izbauda masāžu ar kailu ķermeni un labprāt piepalīdz arī ar roku. Viens pateicīgais pat bija publicējis dzejoli par savu iecienīto meiteni.

Čakli papildinot sarakstu, Robinai tomēr nelikās ticami, ka Brokbenks ar savu tumšo pagātni būtu pieņemts darbā kādā no smalkākiem iestādījumiem, kuru mājaslapās bija meiču attēli teju vai mākslas fotogrāfiju līmenī un aicinājumi pāriem ierasties kopā.

Robina zināja, ka bordeļu darbība ir pretlikumīga, tomēr nevajadzēja meklēt ilgi, lai atrastu tos tīmeklī. Strādādama pie Straika, viņa bija iemanījusies veikli tikt pie informācijas gluži neiedomājamos tīmekļa nostūros un drīz rūpīgi pētīja dažādus apšaubāmus forumus, kur klienti apmainījās ar attiecīgām ziņām. Šeit, tirgus lētākajā galā, vis nebija nekādu dzejoļu: “Takse ir 60 £ par anālo”, “Visas ārzemnieces, angliski nemāk”, “Ļoti jaunas, laikam vēl tīras. Citreiz gadās redzēt tādas, ka biguli nebāztu iekšā”.

Nereti bija uzrādīta tikai aptuvena adrese. Robina zināja, ka Straiks neļautu viņai spert kāju šajos pagrabos un īrētās istabās, kur strādāja “lielākoties austrumeiropietes” vai “šķībacainās”.

Viņa nolēma atvilkt elpu un, cerēdama atslābināt sāpīgo mezglu krūtīs, pievērsa acis televizoram. Prinči Viljams un Harijs plecu pie pleca soļoja pa dievnama viduseju. Kamēr Robina skatījās, atvērās istabas durvis un ienāca Metjū, nesdams krūzīti tējas. Robinai viņš nebija piedāvājis tēju. Klusēdams apsēdās atzveltnī un nekustīgi raudzījās televizora ekrānā.

Robina atkal ķērās pie darba, saasināti juzdama Metjū klātbūtni. Apsēsties blakus, nesakot ne vārda, tā bija attālināšanās. Kaut kas jauns bija arī tas, ka Metjū respektēja viņas savru-pibu tik uzcītīgi, ka pat nepiedāvāja tēju un nepaņēma pulti, lai pārslēgtu citu kanālu.

Televīzijas kameras pievērsās viesnīcas Goring ieejai, kur reportieri gaidīja parādāmies Keitu Midltoni līgavas tērpā. Robina slepus lūrēja pār datoru, gausi ritinādama lejup lapu ar pusanalfabētiskiem komentāriem par kādu bordeli netālu no Komeršelroudas.

Jūsmīgu komentāru un gaviļu vilnis lika pacelt acis, un viņa paguva ieraudzīt Keitu Midltoni kāpjam limuzīnā. Garas mežģīņu piedurknes tieši tādas pašas, kādas Robina bija likusi noārdīt nost no savas kāzu kleitas...

Limuzīns lēnām sāka braukt. Tajā tik tikko varēja saredzēt Keitu Midltoni, kura sēdēja blakus savam tēvam. Tātad viņa bija nolēmusi atstāt matus neuzspraustus. Ari Robina bija plānojusi atstāt matus izlaistus pār pleciem. Metjū tas patika. Protams, tagad tas vairs nebija svarīgi...

Ļaužu pūļi stāvēja un gavilēja ielu malās, visur ņirbēja valsts karogi, cik vien tālu sniedzās skats.

Kad Metjū pievērsās Robinai, viņa izlikās, ka atkal ir iedziļinājusies datorā.

“Vai gribi tēju?”

“Nē,” viņa atbildēja un tad negribīgi piebilda: "Paldies,” pati juzdama, cik agresīvs bijis šis “nē”

Blakus iepīkstējās mobilais. Metjū bieži noskaitās vai apvainojās, ja tā gadījās brīvdienās; viņš vienmēr nosprieda, ka ziņa būs no Straika, un dažreiz viņam bija taisnība. Šoreiz viņš vienkārši pagriezās un atsāka skatīties televīziju.

Robina paņēma mobilo un izlasīja pienākušo īsziņu:

Kā lai es zinu ka jūs neesat no avīzēm?

Tas attiecās uz versiju, ko Robina izmeklēja slepus no Straika, un atbildi viņa jau bija sagatavojusi. Kamēr uz ekrāna ļaudis ar skaļām gavilēm sveica limuzīnu, kas lēni virzījās uz priekšu, viņa nodrukāja tekstu:

Ja avīžnieki zinātu par jums, tie jau drūzmētos pie jūsu mājas.

Es taču teicu, lai sameklējat mani tīmeklī. Tur ir fotogrāfija,

kurā redzams, kā es ieeju tiesas namā, lai liecinātu Ouena

Kvaina slepkavības lietā. Vai atradāt?

Viņa nolika mobilo, sirdij sitoties straujāk.

Pie Vestminsteras abatijas Keita Midltone izkāpa no limuzīna. Mežģīņu tērpā viņas viduklis izskatījās sevišķi slaids. Viņa bija tik laimīga... neviltoti laimīga... Sirdij joņojot, Robina nolūkojās, kā šī skaistā meitene ar diadēmu galvā dodas uz abatijas ieeju.

Mobilais iepīkstējās atkal.

Jā bildi redzēju. Un kas?

Metjū dīvaini ieņurdējās, pacēlis krūzīti pie lūpām. Robina nelikās to dzirdam. Metjū droši vien domāja, ka viņa raksta ziņas Straikam, un parasti tas mudināja Metjū vaibstīties un izdvest nepacietīgas nopūtas. Ieslēgusi fotokameras režīmu, Robina pacēla mobilo pretī sejai un uzņēma pašbilditi.

Metjū satrūkās no zibšņa un atskatījās. Viņam pār vaigiem ritēja asaras.

Robina trīcošiem pirkstiem nosūtīja īsziņu ar savu foto. Pēc tam atkal pievērsās televizoram, lai nebūtu jāskatās uz Metjū.

Keitas Midltones tēvs lēni veda savu meitu pa vidusejas sarkano paklāju caur viesu jūru. Robinas acu priekšā risinājās miljons pasaku un teiksmu kulminācija: vienkārša meitene soli pa solim iet pretim savam princim, skaistums nenovēršami tuvojas varas virsotnēm...

Atmiņā nevilšus atausa tas vakars, kad Metjū bija viņu bildinājis Pikadilli laukumā, Erosa statujas pakājē. Uz pakāpieniem sēdošie klaidoņi zobojās par Metjū, kurš bija nometies ceļos. Šī aina pārsteidza Robinu pilnīgi nesagatavotu: Metjū riskēja notraipīt savu labāko uzvalku uz mitrajiem, netīrajiem akmens pakāpieniem, un alkohola smirdoņa, kas vēlās no bezpajumtnieku bariņa, pārspēja pat auto izplūdes gāzu dvingu. Tad parādījās zila samta kārbiņa un zaigojošais safīrs, mazāks un blāvāks nekā Keitai Midltonei. Vēlāk Metjū paskaidroja: safīru viņš esot izvēlējies tāpēc, ka tas piestāv Robinas acīm. Kad viņa deva jāvārdu, viens klaidonis grīļīgi uzslējās kājās un aplaudēja. Robina vēl tagad atcerējās, kā Pikadilli neona gaismas bija atspulgojušās Metjū starojošajā sejā.

Deviņi kopdzīves gadi, kopīga jaunība, strīdi, salabšana -un mīlestība. Deviņi gadi, kuros abi palikuši kopā ari par spīti pārciestajai nelaimei, kas būtu varējusi viņus izšķirt.

Robina atcerējās nākamo dienu pēc bildinājuma to dienu, kurā pagaidu darba aģentūra bija nosūtījusi viņu pie Straika. Likās, ir pagājis daudz, daudz vairāk laika nekā īstenībā. Viņa jutās gluži kā cits cilvēks... vismaz bija jutusies citādi, līdz Straiks bija pavēlējis palikt mājās un pārrakstīt telefona numurus, vairīdamies no jautājuma, kad viņa drīkstēs atgriezties darbā kā pilntiesīga partnere.

“Viņi bija pašķīrušies.”

“Ko?” Robina jautāja.

“Viņi bija pašķīrušies,” Metjū atkārtoja, balsij aizlūstot, un pamāja uz ekrānu. Princis Viljams nupat bija pagriezies pret līgavu. “Uz kādu laiku bija pārtraukuši attiecības."

“Zinu,” Robina sacīja.

Viņa centās runāt salti, taču Metjū sejā jau tāpat vidēja izmisums.

Varbūt sirds dziļumos es domāju, ka tu esi pelnījis kādu labāku par mani.

“Vai tas... vai starp mums tiešām viss ir cauri?” viņš jautāja.

Keita Midltone bija nostājusies blakus princim Viljamam pie altāra. Abiem sejā staroja prieks.

Nekustīgi skatīdamās ekrānā, Robina saprata, ka šodien viņas atbilde uz Metjū jautājumu tiks vērtēta kā galīga. Saderināšanās gredzens atradās turpat, kur atstāts, plauktā uz Metjū vecajām mācību grāmatām. Kopš Robina bija noņēmusi gredzenu, neviens no abiem nebija tam pieskāries.

“Mani mīļotie...” uz ekrāna ierunājās Vestminsteras dekāns.

Prātā ienāca diena, kad Metjū pirmo reizi bija uzaicinājis viņu uz satikšanos, un viņa atcerējās, kā bija gājusi mājup no skolas, tvīkdama satraukumā un lepnumā. Tad viņa atminējās, kā bija ķiķinājusi Sāra Šedloka, piespiedusies pie Metjū pleca kādā Bātas pabā, un kā Metjū bija drusku saraucis uzacis un atvirzījies nost. Prātā iešāvās Straiks un Elīna... kāds tam sakars ar viņiem?

Robina atcerējās Metjū bālu un drebošu toreiz slimnīcā, kur viņai pēc izvarošanas bija jāpaliek divdesmit četras stundas. Metjū, nebrīdinājis savu pasniedzēju, neaizgāja uz eksāmenu, lai varētu palikt pie Robinas. Viņa mātei tas ļoti nepatika. Eksāmenu nācās nokārtot vasarā.

38

Man bija 21 gads, un tolaik es nezināju to, ko zinu tagad: visā pasaulē nav otras tādas kā tu un nevienu es nespētu mīlēt tik ļoti, kā mīlu tevi...

Sāra Šedloka sēd, apskāvusi Metjū, kamēr viņš, noteikti taču piedzēries, stāsta, ka pats vairs nesaprot, ko jūt pret Robinu, kurai ir agorafobija un kura nevar paciest nevienu pieskārienu...

Iepīkstējās mobilais. Robina automātiski paņēma to un ieskatījās ekrānā.

Labi, noticēšu ka tā esi tu.

Nespēdama apjēgt izlasīto, viņa neatbildējusi nolika mobilo uz dīvāna. Raudoši vīrieši izskatījās tik traģiski. Metjū acis bija sarkanas. Pleci drebēja.

"Met,” Robina klusi ierunājās, redzēdama šīs mēmās elsas. “Met...”

Un sniedza viņam roku.

Deja uz ķekatām.

Dance on Stilts

Debesīs jau vīdēja sārtas rieta svēdras, bet ielas joprojām bija ļaužu pilnas. Uz ietvēm mudžēja miljons londoniešu un iebraucēju: sarkanas, baltas un zilas cepures, britu karogi un plastmasas kroņi; visādi āksti strēba alu un vilka aiz rokas bērneļus ar izkrāsotiem ģīmjiem, un visi šie pūļi šūpojās un virmoja salkana sentimenta paisumā. Tie pārpildīja metro, aizsprostoja ielas, un viņš, spraukdamies uz priekšu un meklēdams to, kas vajadzīgs, vairākkārt dzirdēja nacionālās himnas piedziedājumu, ko gluži aplami auroja sadzērušies tipi un vienu reizi virtuozi dziedāja trakulīgu Velsas sievišķu bars, kurš aizšķērsoja viņam ceļu, ejot ārā no stacijas.

Pirmīt, kad viņš gāja laukā no mājām, Šī palika raudādama. Karaliskās kāzas lika Šai uz brīdi aizmirst bēdas, uzplīties ar mīlestības pierādījumiem, liet asaras aiz žēluma pret sevi, dot gaudulīgus mājienus par uzticību un savstarpēju atbalstu. Viņš spēja savaldīties tikai tāpēc, ka ikviens nervs, ikviens atoms bija koncentrēts uz to, ko viņš iecerējis izdarīt šovakar. Domādams vienīgi par gaidāmo atvieglojumu, viņš izturējās pacietīgi

un mīļi, bet Šī atlīdzināja ar to, ka atļāvās neredzētu vaļību un mēģināja nelaist viņu prom.

Viņš jau bija uzvilcis jaku ar visiem paslēptajiem nažiem un tāpēc neizturēja. Nekad nebija piedūris Šai ne pirkstu, toties prata pārbiedēt tikai ar vārdiem, ar ķermeņa valodu, pēkšņi parādot savu iekšējo nezvēru. Viņš izgāja no mājas, ar sparu aizcirtis durvis un atstājis Šo sastingušu šausmās.

Spraukdamies caur dzērāju bariem uz ietves, viņš prātoja par to, ka vispār jau būs jāpapūlas, lai vērstu to par labu. Kaut kāds stulbs puķu pušķis, viltota nožēla, muldēšana par stresu... no šīm domām sejas izteiksme kļuva ļauna. Neviens neuzdrošinājās stāties ceļā viņam, tik milzīgam un valdonigam, kaut gan viņš uzgrūdās dažiem virsū. Tie bija tikai ķegļi cilvēku izskatā neko vairāk tie nenozīmēja. Viņa dzīvē nozīme bija tikai tādiem cilvēkiem, kuri varēja būt viņam noderīgi. Tāpēc tik svarīga bija kļuvusi Sekretāre. Vēl nevienu sievieti viņš nebija izsekojis tik ilgi.

Jā, arī iepriekšējā bija prasījusi zināmu laiku, taču tas bija citādi: mazā muļķe bija iekritusi viņa nagos ar tādu prieku, it kā visu mūžu būtu sapņojusi par to, ka viņu kāds sacirtis gabalos. Nūjā, beigu beigās tas arī kļuva par viņas dzīves vainagojumu...

Šī doma lika pasmaidīt. Firziķkrāsas dvieļi un viņas asiņu smaka... Viņš atkal juta mostamies visvarenības sajūtu. Šovakar viņš kādu atradīs, viņš to zināja...

Uz satikšanos eju, man smaids pa visu seju... Headin’ for a meeting, shining up my greetin...

Viņš meklēja no ļaužu masas nošķīrušos meiteni, iereibušu un sentimentālu, taču tās visas klīda baros, tāpēc viņš sāka domāt, ka labāk tomēr būs sameklēt ieleni.

Laiki bija mainījušies. Vairs nebija kā sendienās. Prostitūtas nestaigāja pa ielām, jo eksistēja mobilie sakari un internets. Nopirkt sievieti tagad varēja tikpat viegli kā pasūtīt maltīti ar piegādi mājās, taču viņš negribēja atstāt pēdas tiešsaistē vai kādas kuces mobilajā. Uz ielas bija palikušas tikai padibenes, un viņš pazina visus vajadzīgos nostūrus, taču vajadzēja atrast vietu, ar kuru viņam nebūtu nekādas saistības, pēc iespējas tālāk prom no Šīs...

Bez desmit minūtēm pusnaktī viņš staigāja pa Šeklvelas ielām, sejas apakšdaļu paslēpis aiz uzslietās apkakles, cepuri novilcis zemu uz pieres; katrā solī pret krūtīm smagi sitās naži -vienkāršs virtuves nazis un maza mačete. Indiešu restorānu un pabu gaišie logi, visur ņirbošie britu karogi... viņš panāks savu, pat ja būs jāmeklē visu nakti...

Tukšā ielu stūrī stāvēja trīs sievietes īsos bruncīšos, smēķēja un pļāpāja. Viņš gāja garām pa pretējo ielas pusi, un viena kaut ko uzsauca, bet viņš nelikās dzirdam un nozuda tumsā. Trīs -tas bija par daudz: paliktu divas liecinieces.

iVLedīt, ejot kājām, bija vieglāk un grūtāk reizē. Nebija jāuztraucas par to, ka novērošanas kameras piefiksēs mašīnas numuru, toties grūti bija atrast vietu, uz kurieni aizvest savu laupījumu, un vēl daudz grūtāk pēc tam tikt no turienes prom.

Klejojis apkārt vēl vienu stundu, viņš nonāca tajā pašā stūrī, kur bija stāvējušas trīs ielenes. Nu bija palikušas tikai divas. Jau parocīgāk. Viena vienīga lieciniece. Viņa seja bija aizsegta gandrīz pilnīgi. Viņš sastomījās, bet šajā brīdī piebremzēja kāda mašīna, un braucējs pārmija dažus vārdus ar meičām. Viena iekāpa mašīnā, un abi aizbrauca.

Viņa dzīslās un smadzenēs iebrāzās saldā inde. Viss bija tieši tāpat kā pirmajā reizē: arī toreiz viņam bija palikusi neglītākā, ar kuru varēja darīt visu, ko sirds kāro.

Vilcināties nebija laika. Varēja atgriezties kāda no meičas biedrenēm.

“Esi atpakaļ, saldumiņ?”

Balss viņai bija zema, kaut gan pati izskatījās jauna, sarkani krāsotie mati nevīžīgi apgriezti, pīrsingi abās ausīs un degunā. Nāsis valgas un sārtas, it kā viņai būtu iesnas. Mugurā ādas jaka un lateksa minisvārki, kājās kurpes ar neticami augstiem papēžiem; izskatījās, ka uz tiem ir grūti pat nostāvēt.

“Cik?” viņš jautāja un gandrīz neklausījās atbildē. Svarīgāk bija kur.

“Varam iet pie manis, ja gribi.”

Viņš piekrita, tomēr jutās sasprindzis. Jācer, ka tā būs atsevišķa istaba vai pat dzīvoklītis; kāpņu telpa tukša, neviens neko nedzirdēs un neredzēs, toties būs kāds netīrs, tumšs kakts, kā radīts, lai tur atstātu līķi. Ja izrādīsies, ka tas ir īsts bordelis ar citām meičām un resnu, vecu mātīti, kura par tām atbild, vai, vēl ļaunāk, ar suteneru...

Skuķe grīļīgi izgāja uz ielas, pirms luksoforā iedegās zaļā gaisma. Viņš sagrāba to aiz delma un parāva atpakaļ; garām aizjoņoja balts furgons.

“Mans glābējs!” skuķe ieirgojās. “Paldies, saldumiņ!”

Viņš saprata, ka šī ir salietojusies. Bija redzējis daudzas tādas. Sarkanais, slapjais deguns iedvesa riebumu. Abu atspulgi tumšajos veikalu skatlogos izskatījās pēc tēva un meitas: viņa bija maza un tieva, bet viņš liels un plecīgs.

“Vai redzēji kāzas?” meiča jautāja.

“Ko?”

“Karaliskās kāzas! Viņa izskatījās burvīgi.”

Pat šī netīrā mauķele bija nojūgusies to kāzu dēļ. Pa ceļam nemitīgi tarkšķēja, pārāk bieži smējās, ļodzīdamās uz augstajiem papēžiem, bet viņš nebilda ne vārda.

“Žēl, ka viņa mamma nepiedzīvoja šitās kāzas, vai ne? Klāt esam!” Skuķe norādīja uz Iresnamu nākamajā kvartālā. “Tur es dzīvoju.”

Pa gabalu viņš redzēja, ka pie apgaismotajām ārdurvīm stāv cilvēki un viens puisis sēd uz ieejas kāpnēm. Viņš apstājās kā zemē iemiets.

“Nē.”

“Kas ira? Par tiem tu nebēdā, saldumiņ, tie mani pazīst,” meiča nopietni sacīja.

“Nē,” viņš atkārtoja, cieši sakampis to aiz delma, un pēkšņi saniknojās. Ko šī te veido? Laikam domā, ka viņš ir vakarējais!

“Uz turieni!” Viņš norādīja uz tumšu eju starp diviem namiem.

“Saldumiņ, pie manis ir gulta...”

“Uz turieni!” viņš nikni atkārtoja.

Stulbā zoss drusku tramīgi samirkšķināja biezi sakrāsotās skropstas, taču prāts tai bija aizmiglojies, un viņš panāca savu bez vārdiem, tikai ar personības spēku vien.

“Nu labi, saldumiņ, ejam.”

Soļi čirkstēja tā, it kā eja būtu daļēji nobērta ar granti. Viņš baidījās, ka te var būt sensori, kas liks iedegties kādam apgaismojumam, tomēr divdesmit metru attālumā no ielas gaidīja vēl blīvāka un dziļāka tumsa.

Viņš iedeva naudu. Meiča atvēra viņa bikšu rāvējslēdzēju. Tumsā nometusies ceļos, centās pamodināt ļengano locekli; tikmēr viņš klusi izvilka nažus no jakas slepenās kabatas. Tie izslīdēja laukā gar neilona oderi, un abās nosvīdušajās delnās iegūla pa vienam plastmasas spalam...

Viņš iespēra meičai pa pakrūti ar tādu spēku, ka viņa atmuguriski aizlidoja pa gaisu. Aizžņaugta, sēcoša ieelpa un grants čirksti izpauda, kur viņa nokritusi. Neaizsprādzējis bikses, kas jau šļuka nost no gurniem, viņš metās uz priekšu, paklupa pret meiču un uzgāzās viņai virsū.

Virtuves nazis vēl un vēlreiz ietriecās miesā, viņš uztrāpīja kaulam droši vien ribai un dūra atkal. Plaušas izgrūda svelpjošu elpu un tad, šokēdama viņu, meiča iekliedzās.

Kaut gan viņš ar visu svaru spieda savu upuri pie zemes, meitene tomēr pretojās, un viņš nespēja sataustīt viņas rīkli, lai to pārgrieztu. Atvēzējis kreiso roku, uz labu laimi cirta ar mačeti, tomēr neticami meitenei pietika spēka iekliegties vēlreiz...

No viņa mutes izlauzās rupju lamuvārdu straume... trieciens, trieciens, vēl viens trieciens ar nazi... viņš pārdūra meičas plaukstu, paceltu aizsargājoties, un te viņam prātā iešāvās kāda doma. Viņš piespieda upura roku pie zemes, uzmetās ar ceļgaliem uz delma un pacēla nazi...

“Tu, nolādētā mauka...”

"Ei, kas tur notiek?”

Ak tu velns!

Tumsā no ielas puses atkal atskanēja vīrieša balss:

"Kas tur ir?”

Viņš norāpās nost no sava upura, uzstīvēja apakšbikses un bikses, tad atkāpās, cik klusi vien spēdams, kreisajā rokā turēdams abus nažus, bet labajā, kā viņam šķita, divus viņas pirkstus, vēl siltus, kaulainus un asiņojošus... Viņa joprojām vaidēja un smilkstēja... tad, gari un sēcoši izelpojusi pēdējo reizi, apklusa...

Viņš streipuliski bēga, pats nezinādams, uz kurieni, prom no šī nekustīgā ķermeņa, visi jutekļi bija saasināti kā kaķim, kas pa gabalu sajutis tuvojamies suni.

“Vai jums tur kaut kas noticis?” apkārtējā klusumā atbalsojās sauciens.

Viņš atdūrās pret mūri. Taustījās gar to, līdz nokļuva pie stiepļu režģa. Tālas laternas gaismā aiz žoga vīdēja tāda kā pamesta auto remontdarbnīca, pustumsā spokaini rēgojās mašīnu silueti. Tur, no kurienes viņš nupat bija aizmucis, atskanēja soļi: svešinieks nāca noskaidrot, kas tie bijuši par kliedzieniem.

Nedrīkstēja ļauties panikai. Nedrīkstēja mesties skriešus. Katrs troksnītis varēja kļūt liktenīgs. Viņš lēni zagās gar stiepļu žogu un veco mašīnu aprisēm, tuvodamies melnam tumsas ielāpam, kas varēja būt vai nu izeja uz blakus ielu, vai arī strupceļš. Noglabājis asiņainos nažus atpakaļ jakā un iemetis nogrieztos pirkstus kabatā, viņš lavījās uz priekšu, pūlēdamies aizturēt elpu.

Ejā starp namiem atbalsojās skaļi saucieni:

“Velns! Endij... ENDIJ1”

Viņš sāka skriet. Tagad tie neko nedzirdēs, kamēr no mūriem atbalsojas pašu klaigas; viņš klupšus iemetās iekšā melnajā tumsā, un Visums, itin kā atkal kļuvis labvēlīgs, paklāja viņam zem kājām mīkstu, ar zāli apaugušu pamatu...

Strupceļš, divus metrus augsts mūris. Aiz tā dūca satiksme. Nekas cits neatlika: elsdams, spirinādamies, nožēlodams, ka vairs nav tik vingrs, stiprs un jauns kā senāk, viņš pūlējās uzsvempties uz mūra, kājas meklēja atbalstu, muskuļi saspringa līdz pēdējam...

Panika var darīt brīnumus. Viņš tika augšā uz mūra un nolēca otrā pusē. Nolēca smagi; ceļi iesāpējās no trieciena, viņš sagrīļojās, tomēr atguva līdzsvaru.

Ej tālāk, ej, ej... normāli... normāli... normāli...

Garām joņoja mašīnas. Viņš slepus noslaucīja asiņainās plaukstas gar jaku. Tālumā skanēja kliedzieni, pārāk apslāpēti, lai kāds tos sadzirdētu... vajadzēja tikt projām pēc iespējas ātrāk. Patverties tajā vietā, par kuru Šai nebija ne jausmas.

Autobusu pietura. Aizskrējis līdz tai, viņš iestājās rindā. Nebija svarīgi, uz kurieni braukt; ka tik projām no šejienes.

īkšķis atstāja asiņainu nospiedumu uz biļetes. Viņš iegrūda to dziļi kabatā un pieskārās nogrieztajiem pirkstiem.

Autobuss sāka braukt. Viņš elpoja dziļi un lēni, cenzdamies nomierināties.

Augšējā stāvā kāds atkal sāka dziedāt valsts himnu. Autobuss uzņēma ātrumu. Viņam salēcās sirds. Elpa pamazām kļuva vienmērīga.

Stingi skatīdamies uz savu atspulgu netīrajā logā, viņš slepus virpināja mazo, vēl silto meitenes pirkstu. Panika atkāpās, to nomainīja pacilājums. Viņš uzsmaidīja savam tumšajam atspulgam, dalīdamies triumfā ar vienīgo, kurš spēja to saprast.

39

Durvis veras uz abām pusēm...

The door opens both ways...

Blue Oyster Cult, “Out of the Darkness”

“Nāc paskaties!” pirmdienas rītā pārsteigta iesaucās Elīna, ar brokastu pārslu bļodiņu rokā stāvēdama pie televizora. “Kaut kas neticams!”

Pēc parastā svētdienas vakara randiņa Straiks, nomazgājies un apģērbies, nupat bija ienācis virtuvē. Krēmkrāsā un baltos toņos ieturētā spodrā telpa bija pilna ar nerūsošā tērauda virsmām; netiešais apgaismojums vērta to līdzīgu kosmosa laikmeta operāciju zālei. Pie sienas aiz galda bija novietots plazmas televizors. Uz ekrāna patlaban runāja prezidents Obama.

“Viņi ir nogalinājuši Osamu bin Ladenu!” Elīna teica.

“Oho!” Straiks apstājās un sāka lasīt ziņu joslu ekrāna apakšmalā.

Lai gan pārģērbies tīrās drēbēs un noskuvies, viņš tik un tā izskatījās noguris un sanīcis. Garās stundas, ko viņš veltīja tam, lai sadzītu pēdas Leingam un Vitekeram, sāka darīt savu: acis bija apsarkušas, seja pelēka.

Straiks piegāja pie kafijas automāta, pielēja pilnu krūzīti un strauji izdzēra to. Pagājušā naktī viņš bija gandrīz aizmidzis uz Elīnas, un par vienu no šīs nedēļas sīkajiem sasniegumiem varēja uzskatīt to, ka vismaz bija izdevies pabeigt iesākto. Tagad, atbalstījies pret letes tērauda virsmu, viņš raudzījās uz prezidentu, kurš izskatījās nevainojami eleganti, un apskauda viņu no visas sirds. Prezidents vismaz bija trāpījis savam mērķim.

Ziņa par bin Ladena nāvi deva vielu sarunai, kamēr Elīna ar mašīnu veda Straiku līdz metrostacijai.

“Interesanti, vai sākumā viņi tiešām bija pārliecināti, ka tas ir bin Ladens?” Elīna teica, apturēdama mašīnu pie stacijas.

Par to bija prātojis arī Straiks. Bin Ladenu, bez šaubām, nevarēja sajaukt ne ar vienu citu: ap diviem metriem augumā... un Straika domas atkal atgriezās pie Brokbenka, Leinga un Vite-kera, līdz Elīna atsauca viņu realitātē.

“Trešdien man darbā ir mazas svinības ja tevi tas interesē.” Tonis bija mazliet bikls. “Mēs ar Dankanu esam vienojušies gandrīz par visu. Man ir apnicis slapstīties."

“Atvaino, netikšu,” viņš atbildēja. “Jāizseko vairāki objekti, es jau tev teicu.”

Elīnai viņš bija spiests stāstīt, ka par Brokbenka, Leinga un Vitekera izsekošanu saņem atlīdzību; citādi viņa nemūžam nesaprastu šos neauglīgos pūliņus.

“Nu labi, tad es gaidīšu tavu zvanu,” Elīna teica, un Straiks juta viņas balsī vēsu apakštoni, ko nolēma ignorēt.

Vai tas ir to vērts? viņš jautāja sev, ar mugursomu plecā kāpdams lejup uz peronu un attiecinādams šo jautājumu nevis uz tiem, kuriem dzina pēdas, bet gan uz Elīnu. Tas, kas bija sācies kā patīkama izklaide, tagad pamazām pārvērtās par apgrūtinošu pienākumu. Satikšanos paredzamība vieni un tie paši restorāni, vienādas naktis sāka garlaikot, taču arī tagad, kad Elīna bija ierosinājusi kaut ko jaunu, Straiks nejuta ne mazāko entuziasmu. Viņš uz līdzenas vietas varēja iedomāties desmit veidu, kā pavadīt brīvu vakaru patīkamāk, nekā piedaloties ballītē ar Radio Three darbiniekiem. Un vairāk par visu gribējās kārtīgi izgulēties.

Drīz Straiks juta to tuvojamies Elīna gribēs iepazīstināt viņu ar savu meitu. Trīsdesmit septiņus gadus vecais Straiks savā mūžā bija sekmīgi izvairījies no “mammas drauga” statusa. Atmiņas par vīriešiem, kuri bija izgājuši caur Lēdas dzīvi -daži no tiem pieklājīgi, bet vairums nepavisam ne, un šī otrā tendence vainagojās ar Vitekeru bija radījuši nepatiku, kas jau robežojās ar pretīgumu. Straiks nejuta ne mazāko vēlēšanos ieraudzīt sveša bērna acis tās bailes un neuzticēšanos, ko bija redzējis savas māsas Lūsijas acīs ikreiz, kad atvērās durvis un pa tām ienāca kārtējais svešais vīrietis. Viņš nezināja, kāda sejas izteiksme bijusi pašam. Kamēr vien bija iespējams, viņš tīši izstūma no apziņas šo Lēdas dzīves daļu un paturēja atmiņā tikai mātes maigumu, smieklus un prieku par dēla sasniegumiem.

Kad Straiks izgāja no Notinghilgeitas metrostacijas un devās uz skolas pusi, iedūcās mobilais: Niknā Papa pusšķirtā sieva bija atsūtījusi īsziņu.

Atgādinu, ka šodien zēniem skolā brīvdiena. Viņi ir pie vecvecākiem. Uz turieni viņš nebrauks.

Straiks klusi nolamājās. Brīvdiena tiešām bija piemirsušies. Toties ieguvums bija tas, ka nu varēja atgriezties birojā, pastrādāt ar papīriem un pēc tam doties uz Ketfordas Brodveju -šoreiz pārmaiņas pēc dienas gaismā. Žēl tikai, ka īsziņa nebija pienākusi agrāk, iekams viņš bija metis likumu uz Noting-hilu.

Pēc četrdesmit piecām minūtēm Straiks kāpa augšup pa metāla kāpnēm uz savu biroju, jau sazin kuru reizi jautādams sev, kāpēc joprojām nav ziņojis namīpašniekam, ka jāsalabo lifts. Taču pie stikla durvīm radās daudz satraucošāks jautājums: kāpēc birojā deg gaisma?

Straiks atgrūda durvis vaļā ar tādu sparu, ka Robina, lai gan bija dzirdējusi viņu nākam, salēcās uz krēsla. Abi blenza viens uz otru: viņa izaicinoši, viņš pārmetoši.

“Ko tu te dari?”

“Strādāju,” Robina atbildēja.

“Es tak teicu, lai tu strādā mājās.”

“Esmu jau pabeigusi.” Viņa pabungoja ar pirkstu pa lapām, kurās ar roku bija sarakstītas piezīmes un telefona numuri. “Te ir visi numuri, ko varēju sameklēt Sordičā.”

Straiks paskatījās turp, taču viņa uzmanību piesaistīja nevis rūpīgi aprakstīto papīru kaudzīte, bet gan saderināšanās gredzens ar safīru.

Iestājās klusums. Robina netika gudra, kāpēc tik strauji joņo sirds. Ko niekus, nav taču jāaizbildinās... tā ir viņas darīšana, vai viņa precēsies ar Metjū... smieklīgi, ka tas jāapliecina sev pašai...

“Viss atkal pa vecam, vai ne?” Straiks teica, pagriezis viņai muguru un pakarinādams jaku un mugursomu.

“Jā,” Robina atbildēja.

īsa pauze. Straiks pievērsās viņai.

“Man nepietiek darba, ko tev dot. Mums ir palicis viens vienīgs klients. Un ar Nikno Papu es varu tikt galā pats.”

Viņa piemiedza pelēkzilās acis.

“Bet Brokbenks, Leings un Vitekers?”

“Kādā sakarībā?”

“Vai tu viņus vairs nemeklē?”

“Meklēju, bet tas nav...”

“Tad kā tu domā viens pats risināt veselas četras lietas?” “Tās nav oficiālas lietas. Neviens nemaksā...”

“Tātad tas ir tāds kā vaļasprieks, jā?” Robina noprasīja. “Vai tādēļ es visu nedēļas nogali rakstīju uz lapām tos telefona numurus?”

“Paklau... nūjā, es gribu viņus atrast.” Straiks centās sniegt loģisku pamatojumu, lai gan traucēja smagais nogurums un vēl arī kādas citas, grūti definējamas emocijas (saderināšanās atkal ir spēkā... viņam jau visu laiku bija aizdomas, ka tas var notikt... droši vien ir palīdzējis tas, ka viņš nosūtījis Robinu uz mājām, devis laiku pabūt divatā ar Metjū...). “Bet tas nenozīmē...”

“Tu labprāt piekriti, lai aizvedu tevi uz Berovu.” Pirms nākšanas uz biroju Robina bija labi sagatavojusies strīdam, skaidri zinādama, ka Straiks negrib, lai viņa atgriežas darbā. “Un tu neiebildi, kad es izvaicāju Holliju Brokbenku un Loreinu Mak-notonu, vai ne? Tad kas ir mainījies?”

“Velns ar ārā, tev atkal ir atsūtīta daļa no līķa, Robin! Lūk, kas ir mainījies!”

Viņš nebija grasījies kliegt, taču vārdi atbalsojās no dokumentu skapjiem.

Robina to uztvēra bezkaislīgi. Jau agrāk bija redzējusi, kā Straiks dusmās lamājas vai bliež ar dūri pa šiem pašiem metāla skapjiem. Robinu tas neuztrauca.

"Jā,” viņa rāmi atsaucās, “un tas mani satricināja. Domāju, vairums cilvēku justos satricināti, ja saņemtu kartīti ar kājas pirkstu iekšā. Tu pats biji zaļā ģīmi.”

“Jā, un tieši tāpēc...”

“...tu nolēmi viens pats tikt galā ar četrām lietām un aizsūtīji mani uz mājām. Es nebiju lūgusi brīvdienas.”

Kad viņa bija atkal uzvilkusi pirkstā gredzenu, Metjū savā eiforijā pat bija palīdzējis viņai izmēģināt šo aizstāvēšanās runu, kam vajadzēja nodrošināt atgriešanos darbā. Atskatā šis pasākums nudien izskatījās visai neparasts: Metjū tēloja Straiku, un Robina izklāstīja savus argumentus, taču Metjū bija gatavs uz visu, lai tikai Robina piekristu otrajā jūlijā kļūt par viņa sievu.

“Es gribēju nekavējoties atsākt...”

“Tas, ka tu gribēji atsākt darbu,” Straiks viņu pārtrauca, “vēl nenozīmē, ka tas būtu nācis tev par labu.”

“O, nemaz nezināju, ka tu esi darba terapijas speciālists,” Robina attrauca ar vieglu sarkasmu.

“Paklausies!” ŠI vēsi racionālā izturēšanās saniknoja Straiku vairāk, nekā būtu saniknojušas dusmas un asaras (un viņai pirkstā atkal salti zaigoja safīrs). “Es esmu tavs darba devējs un pats izlemšu, vai...”

“Biju domājusi, ka esmu tava partnere,” Robina noteica.

“Nav nekādas starpības,” Straiks atcirta. “Pat ja tu esi partnere, es esmu atbildīgs par...”

“Tātad tu drīzāk izputināsi savu biznesu, nevis ļausi man strādāt?” Robinas bālā seja pietvīka dusmās. Straiks juta, ka viņa pamazām gūst virsroku, tomēr nez kāpēc priecājās par to, ka viņa zaudē aukstasinību. “Es tev palīdzēju to izveidot! Tu dari tieši to, ko grib tas slepkava: tu nostum mani malā, atstāj novārtā apmaksātus pasūtījumus un pats esi pārstrādājies līdz...”

"Kāpēc tu domā, ka es...”

“Tāpēc, ka tu izskaties sūdīgi!” Robina pārdroši paziņoja, un Straiks, kurš nebija gaidījis neko tamlīdzīgu, gandrīz sāka smieties pirmo reizi kopš vairākām dienām.

“Vai nu es esmu tava partnere vai neesmu,” Robina rezumēja. “Ja tu taisies izturēties pret mani kā pret kādu porcelāna servīzi, ko lieto tikai tad, ja tai nevar notikt nekas slikts, tad mēs... tad mums būs beigas. Biznesam būs beigas. Tādā gadījumā man būs jāpiekrīt Vordlam...”

“Kādā ziņā?”

"Viņš ierosināja man pāriet darbā uz policiju,” Robina atbildēja, skatīdamās Straikam acīs. “Zini ko, šī man nav nekāda spēlīte. Es neesmu maza meitene. Esmu redzējusi arī šo to briesmīgāku par nogrieztu kājas pirkstu. Tāpēc...” viņa saņēma dūšu; bija taču cerējusi, ka saruna nenonāks līdz ultimātam, “...izlem. Izlem, vai es tev esmu partnere vai... vai nasta. Ja tu nevari paļauties uz mani ja es nedrīkstu riskēt tā, kā riskē tu... tad būs labāk, ja...” balss gandrīz aizlūza, tomēr Robina piespieda sevi pabeigt teikumu, “...ja es aiziešu pati.”

Emociju uzplūdā viņa pagriezās krēslā drusku par stipru un attapās ar seju pret sienu, nevis pret datoru. Sakopojusi pēdējās pašcieņas paliekas, viņa pagriezās pret monitoru un turpināja vērt vaļā e-vēstules, gaidīdama Straika atbildi.

Robina vēl nebija neko teikusi par atrasto izmeklēšanas pavedienu. Vispirms vajadzēja noskaidrot, vai viņa atkal ir Straika partnere, un tikai pēc tam vai nu dalīties iegūtajā informācijā, vai uzdāvināt to viņam uz atvadām.

“Lai kas viņš arī būtu, sievietes viņš slepkavo sava prieka pēc,” Straiks klusi sacīja, “un ir licis skaidri saprast, ka tu vari būt nākamā.”

“To es esmu apjēgusi,” Robina atbildēja aizžņaugtā balsi, nenovērsdamās no monitora, “bet vai tu esi apjēdzis šādu faktu: ja viņš zina, kur es strādāju, tad droši vien zina ari to, kur es dzīvoju, un, ja jau ir pieņēmis tādu lēmumu, tad var izsekot mani jebkur? Kā tu nesaproti, ka es gribu palīdzēt viņu notvert, nevis sēdēt un gaidīt uzbrukumu?”

Robina netaisījās lūgties. Un paguva izlasīt un izdzēst divpadsmit mēstules, līdz Straiks negribīgi ierunājās:

“Labs ir.”

“Ko “labs ir”?” Viņa piesardzīgi atskatījās.

“Labs ir... tu vari nākt darbā.”

Robina starojoši pasmaidīja. Viņš neatbildēja ar smaidu.

“Nu neniknojies.” Robina piecēlās un tuvojās viņam.

Vienu neprātīgu mirkli Straiks nodomāja, ka Robina grasās viņu apskaut, jo izskatās tik laimīga (un pirkstā atkal bija sargājošais gredzens, tāpēc viņa varbūt uzskatīja, ka tagad var bez bažām apkampt savu šefu, jo tam vairs nav ne dzimuma, ne konkurences spēju), taču viņa tikai gāja uzlikt tējkannu.

“Esmu atradusi kādu pavedienu,” viņa paziņoja.

“Ak tā?” Straiks joprojām pūlējās aptvert jauno situāciju. (Kā lai izdomā Robinai uzdevumu, kas nebūtu pārāk bīstams? Uz kurieni viņu varētu nosūtīt?)

"Jā,” viņa apstiprināja. “Esmu sazinājusies ar vienu no tiem, kuri forumā sarunājās ar Kelsiju.”

Straiks, plati žāvādamies, atkrita uz mākslīgās ādas dīvāna, kas zem viņa svara iepurkšķējās kā allaž, un pūlējās atcerēties, par ko Robina runā. Viņš tik stipri cieta no miega bada, ka vairs nevarēja paļauties uz savu atmiņu, parasti ietilpīgu un precīzu.

“Ar to... puisi vai ar meiteni?” viņš jautāja, miglaini atcerēdamies Vordla rādītās fotogrāfijas.

“Ar puisi,” Robina atbildēja, apliedama tējas maisiņus ar verdošu ūdeni.

Pirmo reizi, kopš abi bija pazīstami, Straiks nopriecājās par iespēju izteikt viņai pārmetumu.

“Tātad tu esi apmeklējusi forumus bez manas ziņas? Spēlējusi spēlītes ar anonīmiem rakstītājiem, pati nezinādama, ar ko ielaidies?”

“Es tak tev teicu, ka esmu tos apmeklējusi!” Robina sašuta. “Vienā forumā ieraudzīju, ka Kelsija uzdod jautājumus par tevi tu neatceries, vai? Viņas niks bija “Bezizeja”. Es tak stāstīju tev to visu, Vordlam dzirdot! Un viņš to novērtēja,” Robina piebilda.

“Viņš ir tevi apsteidzis,” Straiks sacīja, “jau ir nopratinājis tos abus, ar kuriem Kelsija sarunājusies tiešsaistē. Tas ir strupceļš. Viņi nekad nav tikušies ar Kelsiju personiski. Tagad Vordls pēta foruma dalībnieku, vārdā Adepts, kurš ir mēģinājis satikties ar meitenēm arī īstenībā.”

“Es jau zinu par Adeptu.”

“Kā?”

“Viņš lūdza, lai atsūtu savu foto, un, kad neatsūtīju, apklusa pavisam...”

“Tātad tu esi flirtējusi ar tiem trakajiem?”

“Ak, Dieva dēļ,” Robina nepacietīgi attrauca, “es tikai izlikos, ka man ir tāda pati apmātība kā viņiem, to nekādi nevar saukt par flirtu un, manuprāt, Adepts nav bīstams.”

Viņa sniedza Straikam krūzīti ar tēju precīzi viņa iecienītajā darvas krāsā. Straiku tas nez kāpēc aizkaitināja, nevis nomierināja.

“Tātad tev šķiet, ka Adepts nav bīstams? Kur tu to ņem?” “Esmu papētījusi akrotomoflliju, kopš tev pienāca vēstule no adresāta, kuram bija fiksācija uz tavu kāju, atceries? Salīdzinājumā ar citām parafilijām šī tikpat kā nekad nav saistīta ar varmācību. Man liekas, Adepts drīzāk masturbē pie sava datora, iztēlodamies sievietes, kuras ilgojas pēc amputācijas.” Nezinādams, ko lai saka, Straiks iedzēra tēju.

"Un piedevām,” Robina turpināja (aizskarta par to, ka Straiks nav pateicies par tēju), “tas puisis, ar kuru forumā sarunājās Kelsija un kurš arī pats fantazē par amputāciju, ir melojis Vordlam.”

“Kā tā melojis?”

“Viņš ir ticies ar Kelsiju īstenībā.”

“Jā?” Straiks jautāja tēloti nevērīgi. “Un kā tu to zini?”

“Viņš pats man izstāstīja. Bija šausmīgi pārbijies, kad ar viņu sazinājās policijas pārvalde radiem un draugiem nav ne jausmas, ka viņš vēlas atbrīvoties no savas kājas, tāpēc krita panikā un apgalvoja, ka nekad nav ticies ar Kelsiju. Baidījās, ka tad, ja atzīsies, prese sacels troksni un viņam būs jāliecina tiesā. Bet, kad man izdevās ieskaidrot viņam, ka es esmu es, nevis žurnāliste vai policiste...”

“Tu pateici viņam patiesību?”

“Jā, un tas bija vislabākais, ko varēju izdarīt, jo viņš, pārliecinājies, ka tā tiešām esmu es, piekrita satikties.”

“Un kāpēc tu domā, ka viņš tiešām tiksies ar tevi?” Straiks jautāja.

“Tāpēc, ka tev un man ir līdzeklis viņa ietekmēšanai, bet policijai tāda nav.”

“Piemēram, kāds?”

“Piemēram, tu,” Robina vēsi atteica, nožēlodama, ka viņai nav citas atbildes. “Džeisons ārkārtīgi grib satikties ar tevi.”

“Ar mani?” Straiks pārvaicāja, pilnīgi apjucis. “Kāpēc?” “Viņš domā, ka tu pats esi amputējis sev kāju.”

“Ko?”

“To viņam iestāstīja Kelsija. Un viņš grib zināt, kā tu to izda-

-• • tf

rņi.

“Apžēliņ!” Straiks iesaucās. “Vai viņš ir ķerts?” Un tūdaļ atbildēja pats sev: “Nu skaidrs, ka ķerts. Ja jau grib griezt sev nost kāju. Murgs.”

“Zini, vispār notiek debates par to, vai cilvēki, kuri nespēj pieņemt savu ķermeni kā vienotu veselumu, ir psihiski slimi, vai arī tā ir kaut kāda smadzeņu anomālija,” Robina iesāka. “Ja skenē smadzenes kādam, kurš cieš no...”

“Vienalga.” Straiks atmeta ar roku, pielikdams punktu šim tematam. “Kāpēc tu domā, ka šis trakais pateiks kaut ko lietderīgu?”

“Viņš ir ticies ar Kelsiju,” Robina nepacietīgi atkārtoja, “un Kelsija, visticamāk, būs paskaidrojusi, kāpēc domā, ka tu esi viens no viņiem. Tam puisim ir deviņpadsmit gadu, viņš strādā Asda lielveikalā Līdsā, viņam Londonā ir tante, pie tās viņš atbrauks ciemos un satiksies ar mani. Patlaban mēs mēģinām vienoties par datumu. Viņam vispirms jānoskaidro, kad varēs dabūt brīvas dienas. Saproti, viņš ir divu soļu attālumā no tā cilvēka, kurš iestāstīja Kelsijai, ka tu esi brīvprātīgi amputējis kāju,” Robina turpināja, aizkaitināta un vīlusies par to, ka Straiks nejūsmo par viņas vienpersonisko pūliņu rezultātu, tomēr loloja vāru cerību, ka viņš izbeigs izturēties tik nīgri un skeptiski, “un tas cilvēks gandrīz noteikti ir slepkava!”

Straiks dzēra tēju, ļaudams, lai nogurušās smadzenes palēnām apstrādā Robinas sacīto. Viņas domu gaita bija loģiska. Pierunāt Džeisonu satikties tas bija nozīmīgs sasniegums. Robina tiešām bija pelnījusi uzslavu. Tomēr Straiks sēdēja klusēdams un dzēra tēju.

“Ja tu domā, ka man vajadzētu piezvanīt Vordlam un izstāstīt to viņam...” Robinas balsī nepārprotami skanēja aizvainojums.

“Nē!” Straiks viņu pārtrauca, un steidzīgā atbilde sniedza Robinai nelielu gandarījumu. “Iekams nebūsim dzirdējuši, ko tas... lieki netērēsim Vordla laiku. Informēsim viņu, kad būsim noskaidrojuši, kas zināms tam Džeisonam. Kā tu teici kad viņš atbrauks uz Londonu?”

“Pagaidām nezinu. Viņš mēģinās dabūt brīvas dienas.” “Viens no mums varētu aizbraukt pie viņa uz Līdsu.”

“Viņš grib braukt uz šejieni. Lai neviens paziņa neko nenojaustu.”

"Nu labi,” Straiks norūca, berzēdams apsarkušās acis un mēģinādams izdomāt Robinai uzdevumu, kas nebūtu saistīts ar risku. “Tad uzturi kontaktu ar viņu. Sāc arī zvanīt uz tiem telefona numuriem, varbūt atradīsi kādu saikni ar Brokbenku.” “Esmu jau sākusi,” Robina sacīja, un Straiks saklausīja slēptu dumpīgumu, kvēlu vēlēšanos atkal iziet pilsētā.

"Un,” Straiks žigli izdomāja, “es gribu, lai tu aizbrauc uz Vol-lastonklouzu.”

"Meklēt Leingu?”

“Tieši tā. Centies nekrist acīs, nepaliec tur pēc tumsas iestāšanās un, ja pamanīsi to tipu ar mici galvā, tūdaļ pat laidies prom vai nospied to sasodīto trauksmes pogu. Vislabāk dari gan vienu, gan otru.”

Pat Straika īgnums nespēja apslāpēt Robinas prieku par to, ka viņa atkal var strādāt kā pilnīgi līdztiesīga partnere.

Viņa jau nevarēja to zināt, taču Straiks ticēja un cerēja, ka šis uzdevums nenesīs augļus. Gan dienās, gan naktīs viņš bija novērojis nelielā īresnama ieejas, regulāri mainījis pozīciju, izmantojis nakts redzamības brilles, lai pārbaudītu balkonus un logus. Itin nekas neliecināja, ka dzīvoklī ir Leings: aiz aizkariem nekustējās plata ēna, nevienam garāmgājējam nebija zemu uz pieres noauguši mati vai tumšas seska acis, neviens nekliboja ar kruķiem un arī (no Donalda Leinga varēja sagaidīt jebko) nesoļoja izbijuša boksera dižmanīgajā gaitā. Visus, kuri iegāja mājā vai iznāca no tās, Straiks nopētīja jo rūpīgi, meklēdams kādu līdzību ar Leinga fotogrāfiju no JustGiving vietnes vai ar bezsejaino tipu melnajā micē, taču veltīgi.

“Jā,” viņš turpināja, “tu meklēsi Leingu... un dod man pusi no tiem Brokbenka numuriem sadalīsim darbu. Man paliks Vitekers. Tikai neaizmirsti regulāri sazināties ar mani, labi?”

Viņš uzslējās augšā no dīvāna.

“Protams,” Robina jūsmīgi piekrita. “Ak jā, un vēl... Kor-moran...”

Viņš jau bija ceļā uz kabinetu, taču pagriezās atpakaļ.

“...kas tas ir?”

Viņa turēja rokā akutāna tabletes, ko Straiks bija atradis Kelsijas atvilktnē un atstājis ienākošā pasta paplātē uz Robinas galda pēc tam, kad bija palasījis par tām tīmeklī.

“Ā, tās,” viņš atteica. “Nieki vien.”

Izskatījās, ka Robinas prieks noplok. Straiks sajutās drusku vainīgs. Viņš apzinājās, ka ir neciešami nīgrs. Robina nebija to pelnījusi. Viņš mēģināja saņemties.

“Tās ir zāles pret pinnēm,” viņš sacīja. “Atradu Kelsijas istabā.”

“Ak jā tu taču biji viņas mājā... un tikies ar viņas māsu! Kā tev gāja? Ko viņa pateica?”

Straikam šobrīd negribējās sīki stāstīt par Heizelu Fērliju. Likās, kopš tās sarunas pagājis ļoti ilgs laiks, viņš jutās pārguris un joprojām naidīgi noskaņots bez jebkāda loģiska iemesla.

“Neko jaunu,” viņš atbildēja. “Neko svarīgu.”

“Tad kāpēc tu paņēmi līdzi tās zāles?”

“Nodomāju, ka tās varbūt ir pretapaugļošanās tabletes... varbūt Kelsijas dzīvē bija kaut kas tāds, par ko nezināja māsa.”

“Ā,” Robina noteica. “Tad jau tiešām nieki vien.”

Viņa iemeta tabletes papīrgrozā.

Straiku pamudināja turpināt patmīlība tikai un vienīgi patmīlība. Robina bija atradusi svarīgu izmeklēšanas pavedienu, bet viņam pašam bija tikai miglainas aizdomas par akutānu.

“Un vēl es atradu biļeti,” viņš teica.

“Ko?”

“Papīriņu ar numuru. Tādus izsniedz garderobē.”

Robina gaidīja.

"Ar numuru astoņpadsmit,” Straiks piebilda.

Robina cerēja uz plašākiem paskaidrojumiem, taču tie neatskanēja. Straiks nožāvājās un vairs nejaudāja pretoties nogurumam.

“Redzēsimies vēlāk. Ziņo man, kur esi un ko dari!”

Viņš iegāja kabinetā, aizvēra durvis, apsēdās pie rakstāmgalda un gurdi atzvēlās krēslā. Viņš bija izdarījis visu iespējamo, lai atturētu Robinu iziet pilsētā. Bet patlaban vairāk par visu vēlējās, lai viņa beidzot iet prom.

40

...mīla ir kā stroķis un gan jau var nogalināt, ja tiek rokās tādai kā tu.

...love is like a gun

And in the hands of someone like you I think it’d kill.

Blue Oyster Cult, “Searchin’for Celine”

Robina bija desmit gadus jaunāka par Straiku. Detektīva birojā viņa bija ieradusies kā pagaidu sekretāre un tika sagaidīta bez kādas sajūsmas, jo Straika profesionālajā dzīvē bija iestājies smagu neveiksmju posms. Viņš bija plānojis pieņemt Robinu darbā uz vienu nedēļu, turklāt tikai tāpēc, ka jutās vainīgs: kad Robina ieradās birojā pirmo reizi, Straiks nevilšus gandrīz notrieca viņu lejā pār metāla kāpņu margām, kas nozīmētu drošu nāvi. Taču Robinai nez kādā veidā izdevās palikt birojā vispirms vēl vienu nedēļu, tad mēnesi un beigās pavisam. Viņa palīdzēja Straikam par mata tiesu izvairīties no bankrota, čakli strādāja, lai bizness uzplauktu, strādādama mācījās un tagad neprasīja neko vairāk, kā vien atļauju palikt blakus Straikam arī tagad, kad bizness atkal bija apdraudēts, un cīnīties par tā izdzīvošanu.

Robina patika visiem. Robina patika viņam. Vai gan varēja būt citādi pēc visa tā, ko abi pārdzīvojuši kopā? Tomēr Straiks

jau pašā sākumā bija noteicis sev robežu. Jāietur distance. Barjerām jāpaliek savā vietā.

Robina bija ienākusi viņa dzīvē tajā pašā dienā, kad viņš uz visiem laikiem bija šķiries no Šarlotes pēc sešpadsmit gadiem, pavadītiem te kopā, te atsevišķi, un viņš joprojām nevarēja apgalvot, ka šajās attiecībās prieka bijis vairāk nekā sāpju. Robi-nas izpalīdzība, gādība, aizraušanās ar viņa profesiju, apbrīna pret viņu personiski (ja jau atzīties sev godīgi, tad līdz galam) bija kā balzams uz Šarlotes cirstajām brūcēm un dvēseles ievainojumiem, kuri saglabājās daudz ilgāk nekā Šarlotes atvadu dāvanas zilums zem acs un skrāpējumi sejā.

Tolaik safīra gredzens Robinas vidējā pirkstā bija pluss: aizsardzība un aizlieguma zīme. Tas novērsa jebkādas tuvāku attiecību iespējas, toties Straiks drīkstēja... ko īsti? Paļauties uz Robinu? Būt draugos ar viņu? Gaidīt, kad barjeras nemanāmi sairs? Atskatoties uz kopā pavadīto laiku, viņš secināja, ka abi ir izpauduši viens otram ļoti personiskus faktus, kurus diez vai zināja vēl kāds cits. Robina bija viena no trim cilvēkiem, kuri zināja (vismaz viņam bija tādas aizdomas) par hipotētisko bērnu, ko Šarlote teicās zaudējusi, bet kas varbūt nemaz nebija eksistējis vai varbūt viņai bija veikts aborts. Savukārt Straiks bija viens no nedaudzajiem, kuri zināja par Metjū neuzticību. Par spīti Straika apņēmībai saglabāt distanci, abi tomēr bija burtiski balstījušies viens otram uz pleca. Viņš lieliski atcerējās, kāda bija sajūta, turot roku Robinai ap vidukli, kad abi bija līkumojuši uz Hazlitt’s viesnīcu. Viņa bija pietiekami gara auguma, lai būtu ērti viņu tā turēt. Straikam nepatika, ja viņš bija spiests pieliekties. Viņu nekad nebija valdzinājušas ļoti maza auguma sievietes.

Metjū tas nepatiktu, viņa toreiz bija teikusi.

Metjū tas nepatiktu vēl daudz vairāk, ja viņš zinātu, cik ļoti tas paticis Straikam.

Robina nespēja mēroties skaistumā ar Šarloti. Šarlotes skaistums lika vīriešiem aizmirst sakāmo, apstāties pusteikumā un zaudēt valodu. Robina viņš nevarēja to nepamanīt, kad viņa pieliecās izslēgt savu datoru, bija ļoti seksīga meitene, taču vīrieši viņas klātbūtnē nekļuva mēmi. Drīzāk jau otrādi, ja atcerējās Vordlu, kurš bija kļuvis vēl runīgāks.

Tomēr Straikam patika viņas seja. Patika viņas balss. Patika atrasties viņas tuvumā.

Nē, viņš negribēja būt kopā ar Robinu tas būtu neprāts. Nevarēja reizē strādāt birojā un ielaisties mīlas dēkā. Turklāt Robina nebija tāda meitene, ar kuru var viegli uzsākt dēku. Straiks bija pazinis viņu tikai kā saderinātu līgavu, redzējis bēdājamies par atsaukto saderināšanos un tāpēc uzlūkoja kā sievieti, kura ir radīta laulībai.

Teju dusmīgi viņš apkopoja visu, ko zināja un bija novērojis, un tas liecināja, ka Robina būtiski atšķiras no viņa un simbolizē drošāku, savrupāku, tradicionālāku pasauli. Ar uzpūtīgo Metjū viņa draudzējās jau kopš izlaiduma klases (kaut gan tagad Straiks mazliet labāk izprata cēloņus); Jorkšīrā viņai bija jauka vidusšķiras ģimene, vecāki dzīvoja laulībā jau desmitiem gadu un acīmredzot bija laimīgi; vēl tur bija arī labradors, lendro-vers un ponijs, Straiks sev atgādināja. Ponijs, ko tu neteiksi!

Te iejaucās citas atmiņas, un no drošās un kārtīgās pagātnes ainas iznira citāda Robina: Straika acu priekšā stāvēja sieviete, kura labi iederētos īpašajā izmeklēšanas nodaļā. Tā Robina, kura bija mācījusies augstākā līmeņa autovadīšanas kursos, bezbailīgi vajājusi slepkavu, rāmi aptinusi savu mēteli kā žņaugu ap asiņojošo naža brūci Straika delmā un aizvedusi viņu uz slimnīcu. Tā Robina, kura bija talantīgi improvizējusi, izvaicājot aizdomās turamos, un izdabūjusi no tiem tādu informāciju, kādu nespēja iegūt policija; Robina, kura bija izgudrojusi un sekmīgi notēlojusi Venēciju Holu, panākusi, lai viņai uzticas baiļu mākts puisis, kurš grib amputēt sev kāju, un simt reižu demonstrējusi Straikam tādu iniciatīvu, attapību un drosmi, kam pateicoties jau sen būtu varējusi kļūt par kriminālpolicijas virsnieci, ja reiz nebūtu iegājusi tumšā kāpņu telpā, kur viņu gaidīja nelietis maskā.

Un šī meitene posās precēties ar Metjū! Ar Metjū, kurš bija cerējis, ka Robina strādās personāla lietvedības nodaļā ar labu algu kā papildinājumu viņa ienākumiem, bet tagad mūžīgi kurnēja un pārmeta viņai par garajām, iepriekš neparedzamajām darba stundām un trūcīgo algas čeku... vai viņa nesaprata, ka taisās pastrādāt briesmīgu muļķību? Kāda velna pēc bija atkal uzvilkusi pirkstā to gredzenu? Vai viņa tiešām nebija sajutusi brīvības garšu tajā braucienā uz Berovu, ko Straiks atcerējās ar tik lielu siltumu, ka tas laupīja viņam mieru?

Viņa pieļauj lielu, nolādētu kļūdu, un tas arī viss.

Tas bija viss. Nekā personiska. Visviens, vai viņa bija saderinājusies, precēta vai vientuļa, nekas un nemūžam nevarēja iznākt no tās vājības, kas Straikam gribot negribot nācās to atzīt bija izveidojusies pret viņu. Būs vien jāatjauno lietišķā distance, sarukusi pēc ieskurbušās Robinas vaļsirdīgajiem stāstiem un pēc abu draudzīgā brauciena uz ziemeļiem, un uz kādu laiku būs arī jāatliek miglaini ieskicētais plāns pārtraukt attiecības ar Elīnu. Patlaban bija drošāk, ja pa rokai atradās cita, turklāt skaista sieviete, kuras degsme un lietpratība gultā kompensēja abu nenoliedzamo nesaderību ārpus tās.

Straiks ņēmās prātot, cik ilgi Robina vēl strādās pie viņa, kad būs kļuvusi par misis Kanlifu. Metjū kā laulāts vīrs neapšaubāmi izmantos visu savu ietekmi, lai piedabūtu Robinu pamest šo profesiju tikpat bīstamu, cik slikti atalgotu. Tādas nu bija viņas izredzes: kādu gultu taisīsi, tādā gultā gulēsi.

Tikai ja attiecības jau vienreiz pārtrauktas, ir daudz vieglāk pārtraukt tās atkal. Straikam nu vajadzētu to zināt. Cik reižu viņi ar Šarloti bija pašķīrušies? Cik reižu attiecības bija sašķīdušas gabalos, un cik reižu abi bija mēģinājuši atkal salipināt kopā lauskas? Beigās plaisu bija vairāk nekā veseluma; abi dzīvoja kā zirnekļa tīmeklī, austā no trausliem pavedieniem, kurus kopā noturēja cerība, sāpes un vilšanās.

Līdz Robinas un Metjū kāzām atlika divi mēneši.

Vēl bija laiks.

41

Redzi, kur biedēklis miglā tev māj.

See there a scarecrow who waves through the mist.

Blue Oyster Cult, “Out of the Darkness"

Gluži dabiski notika tā, ka nākamajā nedēļā Straiks redzēja Robinu pavisam reti. Abi strādāja katrs savā vietā un apmainījās ar informāciju gandrīz vienīgi pa mobilo telefonu.

Kā jau Straiks paredzējis, nedz Vollastonklouzā, nedz tās apkārtnē nebija ne vēsts no kādreizējā Karaliskās robežsardzes karavīra, taču arī viņam pašam neveicās labāk, Ketfordā dzenot pēdas Vitekeram. Izkāmējusī Stefānijā vēl dažas reizes iegāja dzīvoklī virs ēstuves un izgāja no tā. Straiks nevarēja augu diennakti palikt uz vietas, tomēr drīz nešaubījās, ka ir redzējis visu meitenes garderobi: dažus nosmulētus svīterus un vienu novalkātu kapučjaku. Urķis bija konfidenciāli apgalvojis, ka viņa esot prostitūta; ja tas atbilda patiesībai, tad viņa strādāja reti. Straiks gādāja, lai Stefānijā viņu nepamana, tomēr šaubījās, vai šīs iekritušās acis fiksētu kādu iespaidu, pat ja viņš izietu redzamā vietā. Meitenes acis bija kā aizslēģotas, pilnas ar iekšēju tumsu un vairs neuztvēra ārpasauli.

Straiks bija mēģinājis tikt skaidrībā par to, vai Vitekers gandrīz pastāvīgi uzturas dzīvokli Ketfordas Brodvejā vai gandrīz pastāvīgi atrodas kaut kur citur, taču šajā adresē nebija reģistrēts stacionārais telefons, un internētā atrodamā informācija vēstīja, ka īpašums pieder kādam misteram Darešakam, kurš vai nu izīrēja to, vai nespēja tikt vaļā no nelikumīgiem iemītniekiem.

Kādu vakaru detektīvs smēķēdams stāvēja pie teātra dienesta ieejas, vērodams apgaismotos dzīvokļa logus un prātodams, vai kustību aiz rūtīm ir tikai iztēlojies, kad iedūcās mobilais un viņš ieraudzīja ekrānā Vordla vārdu.

“Te Straiks. Ko teiksi?”

“Manuprāt, ir jaunumi,” policists atbildēja. “Izskatās, ka mūsu draugs ir uzdarbojies atkal.”

Straiks pārlika mobilo pie otras auss, kur netraucēja garāmgājēji.

“Stāsti!”

“Šeklvelā kāds ir sadūris prostitūtu un par piemiņu nošņāpis tai divus pirkstus. Nogriezis tīšām piespiedis viņas delmu pie zemes un ar nazi nocirtis pirkstus.”

“Jēziņ. Kad tas noticis?”

“Pirms desmit dienām divdesmit devītajā aprīlī. Viņa tikai nupat ir atmodusies no mākslīgās komas.”

“Viņa ir dzīva?” Straiks iesaucās un veltīja visu uzmanību Vordlam, novērsis acis no logiem, aiz kuriem varbūt slēpās un varbūt neslēpās Vitekers.

“Tas ir tīrais brīnums, nudien,” Vordls sacīja. “Uzbrucējs bija ietriecis nazi viņai vēderā, pārdūris vienu plaušu, pēc tam nocirtis pirkstus. Jābrīnās, ka asmens nebija skāris citus iekšējos orgānus. Mēs esam tikpat kā pārliecināti, ka viņš noturējis savu upuri par mirušu. Meiča bija ievedusi viņu ejā starp namiem uz minētu, bet abus iztraucēja divi studenti, kuri, iedami pa Šeklvelleinu, izdzirda viņas kliedzienus un gāja paskatīties, kas tur notiek. Ja viņi būtu uzradušies piecas minūtes vēlāk, meiču

vairs neizdotos glābt. Jau tāpat vajadzēja divreiz pārliet asinis, lai noturētu viņu pie dzīvības.”

“Un?” Straiks jautāja. “Ko viņa saka?”

“Nu, viņa ir sazāļota līdz acīm un neatceras pašu uzbrukumu. Stāsta, ka uzbrucējs bijis liels, būdīgs baltais ar cepuri galvā. Tumšā jakā. Ar uzslietu apkakli. Seju viņa nav redzējusi, bet domā, ka tas tips bijis no ziemeļiem.”

“Ak tā?” Sirds Straikam sitās tik strauji kā vēl nekad.

“Tā viņa teica. Bet vēl jau nav pie gluži skaidras apziņas. Ak jā, un tas vīrietis esot apturējis viņu, kad viņa gandrīz pakļuvusi zem garāmbraucošas mašīnas, tas ir pēdējais, ko viņa atceras. Parāvis viņu atpakaļ uz ietves, kad tuvojies furgons.”

"Baigais džentlmenis,” Straiks noteica, izpūzdams dūmus pret zvaigžņotajām debesīm.

“Jā,” Vordls novilka. “Viņam tak ģeld tikai nebojātas ķermeņa daļas, ne?”

“Vai ir izredzes uz fotorobotu?”

“Rīt nosūtīsim pie viņas zīmētāju, bet man nav lielu cerību.” Straiks stāvēja tumsā un saspringti domāja. Viņš juta, ka šis jaunais uzbrukums ir Vordlu satricinājis.

“Vai ir ziņas par kādu no trim manējiem?”

“Pagaidām ne,” Vordls strupi atbildēja. Straiks jutās vīlies, tomēr nolēma netirdīt policistu. Viņam bija nepieciešams šis tiešais vads ar oficiālo izmeklēšanu.

“Un kā tev veicas ar Adeptu?” Straiks vaicāja, atkal pievērsdamies Vitekera dzīvokļa logiem, kur nekas nešķita mainījies. “Vai ir kādi jaunumi?”

“Mēģinu palaist pa viņa pēdām kibernoziegumu nodaļu, bet man atbildēja, ka viņiem pašlaik esot svarīgākas lietas,” Vordls ne bez rūgtuma sacīja. "Viņi uzskata, ka Adepts ir parasts izvirtulis un nekas vairāk.”

Straiks atcerējās, ka tāpat domājusi arī Robina. Te vairs nebija, ko piebilst. Atvadījies no Vordla, viņš atkāpās aukstajā mūra nišā, aizsmēķēja un atsāka vērot Vitekera logus.

Nākamajā rītā Straiks un Robina gluži nejauši satikās birojā. Straiks, pasitis padusē kartona mapi ar Niknā Papa fotogrāfijām, bija grasījies taisnā ceļā iet ārā, neiegriežoties birojā, taču pārdomāja, caur durvju matstiklu pamanījis Robinas miglaino siluetu.

“Labrīt!”

“Sveiks,” Robina teica.

Viņa nopriecājās, ieraugot Straiku, un vēl vairāk nopriecājās par to, ka viņš smaida. Abu nesenā saruna bija noritējusi gaužām saspringti un neveikli. Straiks bija ģērbies savā labākajā uzvalkā un izskatījās slaidāks.

“Kāpēc tu esi tā uzcirties?” Robina jautāja.

“Steidzami jātiekas ar advokātu: Niknā Papa sieva grib, lai parādu advokātam, kas man ir, visas fotogrāfijas, kurās redzams, ka viņš gaida pie skolas un metas klāt bērniem. Viņa man piezvanīja vakar vēlu vakarā tūdaļ pēc tam, kad laulenis bija uzkūlies kunga dūšā un draudējis viņai. Viņa ir nolēmusi iesūdzēt vīru tiesā par visiem pārkāpumiem uzreiz un panākt, lai viņam ar tiesas spriedumu aizliedz tuvoties ģimenei.”

“Vai tas nozīmē, ka turpmāk mums nevajadzēs viņu izsekot?”

“Šaubos. Niknais Paps tik viegli nepiekāpsies.” Straiks ieskatījās pulkstenī. “Dievs ar viņu. Man ir desmit minūtes laika un jaunas ziņas.”

Viņš pastāstīja Robinai par uzbrukumu prostitūtai Šeklvelā, un Robina kļuva arvien nopietnāka un domīgāka.

“Viņš pievāca pirkstus?”

“Jā.”

"Tu teici... kad bijām pabā Feathers, tu izteici pieņēmumu, ka Kelsija nav viņa pirmais upuris. Un ka viņš ir trenējies, lai... lai izdarītu to, ko izdarīja ar to meiteni.”

Straiks pamāja ar galvu.

“Vai policija ir pārbaudījusi citus gadījumus, kad upurim ir nogrieztas ķermeņa daļas?”

“Droši vien,” Straiks atbildēja, cerēdams, ka nemaldās, un nolēma pajautāt to Vordlam. “Bet pēc šī nozieguma pārbaudīs tik un tā.”

“Un meitene domā, ka neatpazītu uzbrucēju?”

“Kā jau teicu seja viņam bijusi aizsegta. Liela auguma baltais vīrietis, ģērbies melnā jakā.”

“Vai viņai noņēma DNS paraugu?” Robina jautāja.

Abi reizē iedomājās par to, kas Robinai pašai pēc uzbrukuma bijis jāpārcieš slimnīcā. Straiks pārzināja oficiālo procedūru, jo savā laikā bija izmeklējis izvarošanas gadījumus. Robinai prātā pēkšņi pazibēja mokošas atmiņas: kā viena acs no uzbrucēja sitiena bija pilnīgi aizpampusi, kā smeldza visa miesa, kā sāpēja rīkle no žņaudzošā tvēriena, kā viņai lika iečurāt analīžu pudelītē, tad nogulties uz apskates galda, kā ārste bija saudzīgi papletusi viņas ceļgalus...

“Nē," Straiks atbildēja. “Viņš ne... izvarošana nenotika. Bet nu gan es iešu. Tu šodien izmet no prāta Nikno Papu: tas zina, ka ir pāršāvis pār strīpu, un diez vai rādīsies skolai tuvumā. Ja tu varētu paturēt acīs Vollastonu...”

“Pagaidi! Ja vien... ja tev vēl ir drusku laika,” Robina piebilda. “Pāris minūšu.” Straiks atkal ieskatījās pulksteni. “Kas noticis? Tu tak nebūsi pamanījusi Leingu?”

“Nē, bet man liekas... pastāv iespēja... ka mēs būsim tikuši uz pēdām Brokbenkam.”

“Tu joko!”

“Komeršelroudā ir viens striptīzklubs, es to sameklēju Google Street View. Izskatās diezgan prasts. Piezvanīju un prasīju pēc Noela Brokbenka, un tā sieviete pārvaicāja: “Ko?” un tad teica: “Jūs domājat Nailu?” Tad piesedza klausuli ar plaukstu un jautāja kādai citai, kā saucot jauno apsargu. Viņš acīmredzot nupat ir sācis tur strādāt. Tad es aprakstīju viņa izskatu, un tā sieviete apstiprināja: “Jā, tas ir Nails.” Protams,” Robina paškritiski piebilda, “varbūt tas nemaz nav viņš, tas var būt kāds melnīgsnējs tips, vārdā Nails, bet, kad aprakstīju viņa garo zodu, viņa uzreiz pateica...”

“Tu atkal esi vareni pastrādājusi,” Straiks sacīja, skatīdamies pulkstenī. “Man jāiet. Atsūti īsziņā datus par to striptīzklubu, labi?”

“Man bija doma, ka es varētu...”

“Nē, tu brauksi uz Vollastonklouzu,” Straiks attrauca. “Sazināsimies.”

Kad aizvērās stikla durvis un Straika soļi nobūkšķēja lejup pa metāla kāpnēm, Robina mēģināja priecāties par uzslavu. Tomēr viņa bija cerējusi darīt kaut ko citu, nevis stundām ilgi bezjēdzīgi novērot Vollastonklouzas dzīvokli. Pamazām radās aizdomas, ka Leinga tur nav un, vēl ļaunāk, ka Straiks to zina.

Vizīte pie advokāta bija īsa, bet produktīva. Viņš ļoti nopriecājās par plašajiem pierādījumiem, ko Straiks izklāja uz galda: fotogrāfijas daiļrunīgi liecināja par to, ka Niknais Paps ir pastāvīgi pārkāpis aizbildnības noteikumus.

“O, lieliski!” Advokāts starodams aplūkoja palielinātu fotogrāfiju, kurā jaunākais dēlēns raudādams slēpās aiz muguras auklei, kamēr saniknotais tēvs kaut ko kliedza tieši sejā nepiekāpīgajai sievietei. “Lieliski, lieliski..."

Tad viņš beidzot ievēroja klientes sejas izteiksmi, steigšus apslēpa savu sajūsmu par viņas bērna ciešanām un piedāvāja tēju.

Pēc stundas Straiks joprojām uzvalkā, bet kaklasaiti jau iebāzis kabatā sekoja Stefānijai uz Ketfordas tirdzniecības centru. Virs ejas, kas veda iekšā centrā, uz metāla sijas tupēja milzīgs, melns, smaidošs stiklplasta kaķis. Atstatums no lejup izstieptās ķepas līdz astes galam, šķelmīgi izslietam pret debesīm, aizņēma divus ēkas stāvus; izskatījās, ka milzu kaķis grasās no augšas lēkt virsū centra klientiem vai ir nodomājis ar ķepu uzraut tos gaisā.

Straiks bija gluži spontāni nolēmis sekot Stefānijai, ko nekad agrāk nebija darījis. Viņš gribēja paskatīties, uz kurieni meitene iet un ar ko varbūt satiekas, bet pēc tam turpināt dzīvokļa novērošanu. Stefānijā gāja gandrīz tāpat kā allaž, ar sakrustotām rokām cieši aptvērusi savu rumpi, it kā šādi saturētu sevi kopā; viņa bija ģērbusies parastajā pelēkajā kapučjakā, melnos minisvārkos un legingos. Klamzīgās krosenes lika tievajām kājām izskatīties vēl tievākām. Viņa iegriezās aptiekā, un Straiks pa logu vēroja, kā viņa sakumpusi sēd uz krēsla, gaidīdama pasūtītās zāles, vairās no citu acīm un skatās grīdā. Saņēmusi baltu papīra turzu, viņa devās prom pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnākusi, pa apakšu gigantiskajam kaķim ar lejup pastiepto ķepu; likās, viņa iet uz mājām. Tomēr viņa pagāja garām ēstuvei Ketfordas Brodvejā, pie Afro Carribean Food Centre nogriezās pa labi un nozuda mazā pabā ar nosaukumu Catford Ram, kas bija piebūvēts tirdzniecības centram sētaspusē. Pabs, kuram acīmredzot bija tikai viens logs, bija apšūts ar koka paneļiem, kas piešķirtu tam Viktorijas laika bodītes izskatu, ja šis apšuvums nebūtu noklāts ar ātro uzkodu, Sky Sports un bezmaksas internēta reklāmām.

Paba priekšā pletās bruģēta gājēju zona, taču netālu no ieejas stāvēja nobružāts, pelēks preču furgons, kas lieti noderēja par aizsegu Straikam, kurš uz brīdi apstājās aiz tā, apsvērdams, kā rīkoties tālāk. Šobrīd būtu bezjēdzīgi sastapties aci pret aci ar Vitekeru, un pabs izskatījās pārāk mazs, lai Straiku tajā nepamanītu bijušais patēvs ja Stefānijā tiešām gāja pie viņa. Straiks gribēja tikai vienu: salīdzināt Vitekera tagadējo ārieni ar to, kā izskatās aizdomīgais tips flīsa micē un varbūt arī maskēšanās jakā ģērbies puisis, kurš bija novērojis pabu Court.

Straiks atbalstījās pret furgonu un aizsmēķēja cigareti. Līdzko viņš bija nolēmis pameklēt citu izdevīgu vietu mazliet tālāk, lai varētu noskatīties, ar ko kopā Stefānijā izies no paba, furgona aizmugures durvis piepeši atvērās.

Straiks steigšus paspēra vairākus soļus atpakaļ; no furgona izkāpa četri vīrieši, tiem līdzi vēlās kodīga migla, kas oda pēc svilstošas plastmasas; īpašās izmeklēšanas nodaļas pieredze tūdaļ ļāva Straikam atpazīt kreka dvaku.

Visi četri izskatījās noplukuši, ģērbušies savazātos džinsos un T kreklos; vecumu bija grūti noteikt, jo sejas bija izdēdējušas, priekšlaicīgu grumbu izvagotas. Diviem bija iekritusi mute, kurā acīmredzot trūka zobu. Tie mirkli satrūkās, tik tuvu ieraudzījuši svešinieku akurātā uzvalkā, taču, manīdami viņa pārsteigumu, apjēdza, ka viņam nav ne jausmas, kas noticis furgonā, un aizcirta durvis ciet.

Trīs nesteidzīgi aizsoļoja uz paba pusi, bet ceturtais palika uz vietas. Viņš nekustīgi skatījās uz Straiku, un Straiks nekustīgi skatījās uz viņu. Tas bija Vitekers.

Viņš bija lielāks, nekā palicis Straikam atmiņā. Straiks zināja, ka Vitekers ir gandrīz vienā augumā ar viņu, taču bija aizmirsis masīvo miesasbūvi, platos plecus, rupjos kaulus zem blīvi notetovētās ādas. Kamēr abi tā stāvēja un urbās viens otrā ar skatienu, vējš placināja Vitekeram pie krūtīm T kreklu ar grupas Slayer emblēmu, reizē militāristisku un okultu; zem plānā auduma iezīmējās ribas.

Vitekera dzeltenā seja izskatījās sažuvusi kā vecs ābols, miesa izdilusi, āda piekļāvusies augstajiem vaigkauliem, vaigi zem tiem iekrituši. Pinkainie mati bija atkāpušies no deniņiem un šķipsnās nokarājās gar izstaipītajām ausu ļipiņām, rotātām ar sudraba tuneļiem. Tā nu abi tur stāvēja: Straiks absurdi elegants savā itāļu uzvalkā, Vitekers smirdēdams pēc kreka izgarojumiem. Zem viņa krunkainajiem, nošļukušajiem plakstiem zalgoja ķecerīga priestera zeltainās acis.

Straiks nebūtu varējis pateikt, cik ilgi abi tā blenza viens otrā, bet tikmēr viņam caur smadzenēm traucās absolūti sakarīgu domu virkne...

Ja Vitekers būtu slepkava, tad, ieraugot Straiku, varbūt kristu panikā, bet nejustos sevišķi pārsteigts. Ja viņš nebūtu slepkava, tad, ieraugot Straiku pie sava furgona, piedzīvotu šoku. Taču Vitekers nekad nebija izturējies kā citi cilvēki. Viņam vienmēr bija paticis tēlot, ka viņš zina visu un nekas nespēj viņu šokēt.

Tad Vitekers beidzot reaģēja, un Straiks acumirkli saprata: būtu bijis muļķīgi gaidīt, ka viņš rīkosies citādi. Vitekers pasmaidīja, rādīdams nomelnējušus zobus, un Straiks tūdaļ sajuta uzliesmojam divdesmit gadus vecu naidu un kvēlu vēlēšanos ietriekt dūri Vitekeram ģīmī.

“Ko tu neteiksi,” Vitekers klusi ierunājās. “Pats seržants Šer-loks Holmss.”

Viņš pagrieza galvu, Straiks ieraudzīja, ka starp plāno matu saknēm vīd āda, un nekrietni nopriecājās par to, ka Vitekers drīz būs plikpauris. Ārišķīgais maitasgabals. Tas viņam vis nepatiks.

“Bandžo!” Vitekers uzsauca pēdējam no trim drauģeļiem, kurš nupat bija ticis līdz paba durvīm. “Ved šurp skuķi!”

Viņš joprojām nekaunīgi vīpsnāja, taču neprātīgo acu skatiens šaudījās no furgona uz Straiku un atpakaļ uz paba ieeju. Netīrie pirksti te sažņaudzās, te atlaidās. Par spīti tēlotajai bezrūpībai, viņš nervozēja. Kāpēc viņš nejautāja, ko te meklē Straiks? Vai varbūt to jau zināja?

No paba iznāca viņa draugs, dēvēts par Bandžo, aiz tievās rociņas vilkdams līdzi Stefāniju. Brīvajā rokā viņa joprojām turēja balto aptiekas turzu. Tā izskatījās žilbinoši tīra salīdzinājumā ar viņas un Bandžo lētajām, nosmulētajām drēbēm. Meitenei ap kaklu šūpojās zelta ķēdīte.

“Kāpēc tu... Ko...” viņa īdēja, neko nesaprazdama.

Bandžo pieveda viņu pie Vitekera.

“Ej atnes man aliņu!” Vitekers pavēlēja Bandžo, un tas paklausīgi aizšļūca prom. Vitekera plauksta uzgūla uz Stefānijās tievā skausta, un meitene pacēla pret viņu dievināšanas pilnas acis, jo, tāpat kā savulaik Lēda, saskatīja viņā kaut ko brīnišķīgu, kas palika apslēpts Straikam. Vitekers saspieda meitenes kaklu, līdz āda zem pirkstiem kļuva balta, un sāka viņu purināt ne tik uzkrītoši, lai piesaistītu kāda garāmgājēja uzmanību, tomēr pietiekami stipri, lai meitenes sejā acumirkli parādītos verdziskas bailes.

“Vai tu kaut ko zini par to?”

“Par k-ko?” viņa izstomlja. Baltajā papīra turzā grabēja tabletes.

“Par viņu!” Vitekers klusi nošņāca. “Par šito pašu, par kuru tu tik traki interesējies, tu, netīrā mauķele...”

“Laid viņu vaļā,” pirmo reizi ierunājās Straiks.

“Tu man pavēlēsi?” Vitekers ar platu smaidu tikpat klusi noprasīja Straikam, acīm ārprātīgi zalgojot.

Ar pēkšņu, biedējošu spēku viņš abām rokām sagrāba Stefānijās kaklu un pacēla meiteni gaisā. Baltā turza nokrita zemē, viņa pūlējās izrauties, kājas spirinājās, seja tumši pietvīka.

Bez apdomāšanās, bez vilcināšanās Straiks no visa spēka ietrieca dūri Vitekeram pakrūtē, un viņš nogāzās atmuguriski, paraudams līdzi Stefāniju; iekams Straiks paguva to kaut kā novērst, meitenes galva ar būkšķi atsitās pret betonu. Vitekers, uz mirkli palicis bez elpas, pūlējās uzrausties kājās, caur melnajiem zobiem čukstus izgrūzdams nešķīstas lamas, bet Straiks ar acs maliņu ieraudzīja, ka no paba iznāk trīs Vitekera draugi ar Bandžo priekšgalā; tie bija visu redzējuši pa vienīgo netīro logu. Vienam rokā bija īss, aprūsējis nazis.

“Tik uz priekšu!” Straiks zobojās, izpletis rokas. “Lai policija drīzāk atrod jūsu mobilo kreka midzeni!”

Vitekers, joprojām, neticis uz kājām un neatguvis elpu, ar mājienu pavēlēja drauģeļiem turēties pa gabalu, un tā bija visprātīgākā rīcība, kādu Straiks jebkad bija no viņa pieredzējis. Pa kroga logu lūrēja ziņkārīgie.

“Tu, maita... ka tavu māti...” Vitekers sēca.

“Jā, parunāsim par mātēm,” Straiks sacīja, uzraudams Stefāniju kājās. Ausīs dunēja asinis. Gribējās slānīt Vitekeru tikmēr, līdz dzeltenais ģīmis pārvērtīsies putrā. “Viņš nogalināja manu māti,” Straiks teica meitenei, raudzīdamies viņas

iekritušajās acīs. Delmi tai bija tik tievi, ka satilpa viņa plaukstās. “Tu dzirdi? Viņš jau ir nogalinājis vienu sievieti. Bet varbūt vairākas.”

Vitekers mēģināja sagrābt Straiku ap ceļgaliem un nogāzt zemē; Straiks paspēra nost viņa rokas, joprojām nelaizdams vaļā Stefāniju. Uz viņas baltā kakla vīdēja Vitekera roku atstātie sarkanie plankumi un ķēdītes nospiedums ar greizas zelta sirsniņas aprisēm.

“Tūlīt nāc man līdzi,” Straiks sacīja meitenei. “Viņš ir viens nolādēts slepkava. Pilsētā ir sieviešu patversmes. Tev jātiek prom no viņa.”

Stefānijās acis līdzinājās sejā izurbtiem caurumiem, aiz kuriem vīdēja tāda tumsa, kādu Straiks nekad nebija pazinis. Tikpat labi viņš būtu varējis piedāvāt meitenei vienradzi: šis priekšlikums bija neprātīgs, absolūti neiespējams. Neticami: lai gan Vitekers bija aizžņaudzis viņai rīkli tā, ka viņa nespēja parunāt, tagad viņa izrāvās no Straika tvēriena kā no laupītāja rokām, pieklupa klāt Vitekeram un, greizajai sirsniņai šūpojoties, sargājoši notupās viņam līdzās.

Vitekers ļāva, lai Stefānijā palīdz viņam uzslieties kājās, pagriezās ar seju pret Straiku, braucīdams pakrūti, kur bija trāpījusi dūre, un tad savā psihopāta manierē sāka ķiķināt kā veca sieva. Vitekers bija uzvarējis: to zināja abi. Stefānijā lipa viņam klāt tā, it kā viņš būtu izglābis tai dzīvību. Viņš ielaida savus netīros pirkstus meitenei matos, ar spēku pierāva viņu sev klāt un skūpstīja, grūzdams mēli viņai rīklē, bet ar brīvo roku parādīja pavēlošu žestu, likdams kāpt atpakaļ furgonā drauģeļiem, kuri vēl stāvēja un skatījās. Bandžo apsēdās pie stūres.

“Uz redzīti, memmesdēliņ,” Vitekers pačukstēja Straikam un iegrūda Stefāniju iekšā pa furgona aizmugures durvīm. Pirms aizvērās durvis, apklusinādamas Vitekera kompanjonu piedauzīgo ūjināšanu, viņš smīnēdams ieskatījās Straikam tieši acīs un ar labi pazīstamo kustību novilka ar pirkstiem sev gar kaklu. Furgons sāka braukt.

Straiks pēkšņi apjēdza, ka apkārt stāv ļaudis un skatās uz viņu ar to tukšo, tomēr izbiedēto sejas izteiksmi, kāda ir publikai, kad zālē negaidīti iedegas gaisma. Paba logā joprojām vidēja sejas. Viņam neatlika nekas cits kā vien ielāgot vecā, sabuktētā furgona numuru, iekams braucamais bija nozudis ap stūri. Kad viņš saniknots devās prom no notikuma vietas, skatītāju bars tramīgi pašķirās, dodot viņam ceļu.

42

Es dzīvoju tādēļ, lai nodevas maksātu velnam.

I’m living for giving the devil his due.

Blue Oyster Cult, “Burnin’ For You”

Mēsli gadās, Straiks sev teica. Ari viņa militārajā karjerā bija gadījušās neveiksmes. Varēja trenēties, cik spēka, pārbaudīt katru aprīkojuma sīkumu, paredzēt ikvienu nejaušību, un tomēr kāda nelaimīga sagadīšanās varēja visu izjaukt. Reiz Bosnijā pēkšņi bija atslēdzies bojāts mobilais, izraisot neveiksmju virkni, kuras dēļ kāds Straika draugs Mostarā nogriezās pa nepareizo ceļu un tikai par mata tiesu izglābās no nāves.

Tomēr fakts palika fakts: ja kāds Straika padotais no īpašās izmeklēšanas nodaļas, novērodams objektu, atbalstītos pret nevērīgi noparkotu furgonu, iepriekš nepārliecinājies, vai tas ir tukšs, tad Straikam atrastos ļoti daudz biezu vārdu, ko tādam pateikt. Viņš nebija plānojis stāties aci pret aci ar Vitekeru -vismaz tā bija sev iestāstījis -, tomēr, bezkaislīgi apdomājies, secināja, ka viņa veiktās darbības liecina par pretējo. Viņam bija apnicis garas stundas veltīgi novērot Vitekera dzīvokli, pie paba viņš tikpat kā nebija centies palikt nemanāms un nebija

arī varējis zināt, ka furgonā atrodas Vitekers; tomēr cietsirdīgu prieku sniedza apziņa, ka viņš beidzot ir iegāzis tam draņķim ar dūri.

Ak kungs, kā bija gribējies piekaut to nelieti! Ņirdzīgie smiekli, matu šķipsnas kā žurku astes, T krekls ar Slayer emblēmu, kodīgā dvaka, pirksti, kas sažņaugušies ap tievo, balto kaklu, izsmejošā mātes piesaukšana: negaidīti ieraugot Vitekeru, Straikā bija eksplodējušas tās pašas emocijas, ko viņš bija jutis astoņpadsmit gadu vecumā, alkdams kauties, nebēdādams par sekām.

Ja neņēma vērā gandarījumu par to, ka viņš iebliezis Vite-keram, sastapšanās nebija devusi nekādu jēdzīgu informāciju. Lai kā Straiks pūlējās salīdzināt abu aizdomās turamo izskatu, tāds salīdzinājums tomēr neļāva nedz apstiprināt, nedz noliegt to, vai Vitekers ir tas pats būdīgais tips melnā micē. Kaut gan tumšajam siluetam, ko Straiks bija vajājis Soho, nebija tādu pinku kā Vitekeram, garus matus taču varēja sasiet zirgastē vai paslēpt zem cepures; vīrietis bija izskatījies druknāks par Vitekeru, bet polsterētas jakas ikvienam piešķir lielāku apjomu. Neko nebija ļāvusi uzminēt arī Vitekera reakcija, pie sava furgona ieraugot Straiku. Jo vairāk Straiks par to prātoja, jo mazāk spēja saprast, vai Vitekera ņirdzīgajā sejā ir vīdējis īsts triumfs un vai pēdējais žests netiro pirkstu vēziens gar rīkli ir bijusi viņa parastā tēlošana, bezzobains drauds, infantils pretsitiens no tāda, kurš par visām varītēm nolēmis būt vissliktākais, visbistamākais.

īsi sakot, šī sastapšanās bija parādījusi, ka Vitekers joprojām ir narcistisks un varmācīgs, turklāt Straiks bija guvis divus jaunus novērojumus. Pirmkārt, Vitekeru bija nokaitinājusi Stefānijās interese par Straiku iespējams, tikai tāpēc, ka Straiks reiz bijis viņa padēls; tomēr nevarēja izslēgt arī, ka šo interesi netieši radījis Vitekers pats, kādreiz ieminēdamies Stefānijai, ka grib atriebties Straikam. Otrkārt, Vitekers bija pamanījies iemantot dažus draugus. Noteikta tipa sievietes Straikam neizprotamu iemeslu dēļ vienmēr bija lipušas Vitekeram klāt, turpretī gandrīz visi vīrieši bija viņu neieredzējuši un nicinājuši. Tiem riebās

Vitekera māžošanās, muldēšana par sātanismu, vēlme vienmēr spēlēt pirmo vijoli visās kompānijās, un tie, protams, ņēma ļaunā viņa magnētisko pievilcību, kas iedarbojās uz sievietēm. Taču tagad izskatījās, ka Vitekeram ir izdevies sapulcēt sava veida komandu, kas dalās ar viņu narkotikās un ļauj sevi izrīkot.

Straiks secināja, ka vienīgā lietderīgā rīcība pagaidām būs -izstāstīt par notikušo Vordlam un iedot viņam furgona reģistrācijas numuru. Straiks cerēja, ka policija uzskatīs par vajadzīgu pameklēt narkotikas un citus inkriminējošus pierādījumus gan furgonā, gan vēl labāk arī dzīvoklī virs ēstuves.

Vordls bez mazākās degsmes noklausījās Straika stāstu par to, ka viņš saodis kreka dūmus. Beidzis sarunu, Straiks bija spiests atzīt: Vordla vietā arī viņš pats neuzlūkotu šādu liecību par pamatu kratīšanai. Policists acīmredzot domāja, ka Straikam vienkārši ir zobs uz bijušo patēvu, un nekādi norādījumi uz Blue Oyster Cult dziesmu tekstiem kā saikni starp Straiku un Vitekeru nespēja mainīt Vordla nostāju.

Vakarā piezvanīja Robina, lai, kā parasti, atskaitītos par savu veikumu, un Straiks beidzot guva mierinājumu, izstāstīdams viņai par notikušo. Kaut gan Robinai pašai bija jaunumi, visu uzmanību tūdaļ piesaistīja Straika paziņojums, ka viņš saticies aci pret aci ar Vitekeru, un viņa klusēja un klausījās.

“Man gan ir prieks, ka tu viņam iegāzi,” Robina sacīja, kad Straiks bija beidzis kritizēt sevi par to, ka pieļāvis tādu sadursmi.

“Tiešām?” Straiks jutās pārsteigts.

“Protams! Viņš taču žņaudza to meiteni!”

Robina nožēloja šos vārdus, tiklīdz tie bija pasprukuši pār lūpām. Viņa neparko negribēja dot Straikam iemeslu atcerēties to, ko bija izpaudusi vaļsirdības brīdī.

“Glābēja bruņinieka lomā es izblamējos pilnīgi un galīgi. Viņa nogāzās zemē kopā ar Vitekeru un atsitās ar galvu pret betonu. Nudien, es neparko nespēju saprast to meiteni,” Straiks teica, brīdi padomājis. “Tā bija viņas izdevība. Viņa būtu varējusi aiziet; es būtu aizvedis viņu uz patversmi un gādātu, lai viss ir kārtībā. Kāda velna pēc viņa palika pie tā mērgļa? Kāpēc sievietes tā dara?”

Robina pirms atbildes mirkli sastomījās, un Straiks apjēdza, ka šos vārdus var interpretēt ari personiski.

“Man liekas,” Robina iesāka, un reizē ierunājās arī Straiks: “Tas nebija domāts...”

Abi apklusa.

“Atvaino, turpini,” Straiks sacīja.

“Es tikai gribēju teikt, ka varmācības upuri pieķeras saviem mocītājiem vai ne? Upuriem ir pamatīgi izskalotas smadzenes, un tie tic, ka alternatīvas nav.”

Es taču biju tā sasodītā alternatīva viņas acu priekšā!

"Vai Leings šodien neparādījās?” Straiks jautāja.

“Nē,” Robina atbildēja. “Zini, es tiešām uzskatu, ka viņa tur nemaz nav.”

“Tomēr es domāju, ka ir vērts...”

“Paklau, es zinu, kurš dzīvo kurā dzīvoklī izņemot vienu,” Robina noteica. “Visi iemītnieki staigā iekšā ārā. Bet tas pēdējais dzīvoklis vai nu stāv tukšs, vai tajā kāds guļ beigts, jo durvis neatveras nekad. Neesmu pat redzējusi iegriežamies kādu palīgu vai medmāsu.”

“Pavērosim vēl vienu nedēļu,” Straiks sacīja. “Tā mums ir vienīgā iespēja atrast Leingu. Paklausies,” viņš ērcīgi pārtrauca Robinu, kura grasījās iebilst, “es būšu tieši tādā pašā situācijā, kad pārbaudīšu to striptīzklubu.”

“Jā, bet mēs zinām, ka Brokbenks tur tiešām ir,” Robina asi attrauca.

“Es tam ticēšu, kad ieraudzīšu viņu,” Straiks atcirta.

Pēc dažām minūtēm abi atvadījās, nespēdami apslēpt sapīkumu.

Jebkurā izmeklēšanā gadījās krīzes un strupceļi, kad apsīka informācija un iedvesma, taču Straikam bija grūti raudzīties uz to filozofiski. Pēc tam kad anonīmais labvēlis bija atsūtījis nocirsto kāju, biznesā vairs neieplūda nauda. Pēdējai maksājošai klientei Niknā Papa sievai Straiks vairs nebija vajadzīgs. Niknais Paps cerēja pārliecināt tiesnesi, ka nav nepieciešams aizliegt tikties ar bērniem, un tāpēc uzvedās priekšzīmīgi.

Detektīvbirojam draudēja drīza izputēšana, kamēr ap to pletās šī neveiksmes un baisa nozieguma aura. Kā jau Straiks bija bažījies, viņa vārds tagad tika vazāts tīmeklī sakarā ar Kelsijas Platas noslepkavošanu un līķa sadalīšanu, un asiņainie apraksti ne tikai pārsvītroja visus viņa agrākos panākumus, bet arī aptumšoja detektīvbiroja vienkāršo reklāmu. Neviens negribēja nolīgt detektīvu ar tik skandalozu slavu; potenciālos klientus atbaidīja viņa saistība ar neatklāto slepkavību.

Tāpēc Straiks bija pilns izmisīgas apņēmības, kad devās uz striptīzklubu, kur cerēja atrast Noelu Brokbenku. Izrādījās, ka klubs atrodas vecā, pārbūvētā Šordičas pabā kādā šķērsielā netālu no Komeršelroudas. Ķieģeļu mūra fasāde vietumis bija izdrupusi, logu rūtis nokrāsotas melnas, uz tām nemākulīgi uzgleznoti kailu sieviešu silueti. Virs ieejas divviru durvīm vēl bija izlasāms agrākais nosaukums “Saracēnis” ar platiem zelta burtiem uz melnas, aplupušas izkārtnes.

Šajā apkaimē dzīvoja daudz musulmaņu. Ļaudis hidžābos un takijās klīda pa neskaitāmajām lētu apģērbu bodītēm, kurām bija tādi nosaukumi kā International Fashion vai Made in Milan un kuru skatlogos nīka sērīgi manekeni neilona un poliestera drēbēs, ar sintētiskām parūkām galvā. Komeršelroudā rindojās Bangladešas bankas, noplukušas nekustamā īpašuma aģentūras, angļu valodas skolas un nožēlojami veikaliņi ar apvītušiem augļiem aiz netīriem logiem, toties te nebija soliņu, kur apsēsties, nebija pat neviena zema mūra nožogojuma. Lai gan Straiks bieži mainīja vietu, viņam drīz sāka smelgt celis, jo jāstāv bija ilgi un veltīgi no Brokbenka nebija ne vēsts.

Kluba durvju sargs bija drukns un bez kakla, un pa durvīm iekšā un ārā staigāja tikai klienti un striptīzdejotājas. Tās, tāpat kā viņu darbavieta, izskatījās krietni lētākas par savām kolēģēm no Spearmint Rhino. Dažām bija tetovējumi vai pīrsings, vairākām arī liekais svars, un viena, kura iegāja klubā vienpadsmitos rītā, izskatījās iereibusi un saņurcīta vismaz no Straika novērošanas punkta aiz kebabnīcas loga tieši pretī klubam. Sākumā Straiks bija lolojis lielas cerības pretēji tam, ko bija teicis Robi-nai, tomēr pēc trim novērošanas dienām negribīgi secināja, ka Brokbenks vai nu nekad nav šeit strādājis, vai arī ir jau patriekts no darba.

Nomācoši bezcerīgais stāvoklis mainījās tikai piektdienas rītā. Straiks stāvēja durvju ailā pie sevišķi nožēlojama apģērbu veikala ar nosaukumu World Flair, kad iezvanījās viņa mobilais un pie auss atskanēja Robinas balss:

“Rīt Londonā ieradīsies Džeisons. Tas puisis no amputācijas foruma.”

“Lieliski!” Straiks uzelpoja beidzot būs iespēja kādu nopratināt. “Kur mēs ar viņu tiksimies?”

“Ar viņiem,” Robina izlaboja; balsī nepārprotami skanēja atturība. “Mēs tiksimies ar Džeisonu un Vētru. Viņa ir...”

“Kā, lūdzu?” Straiks noprasīja. “Ar Vētru?”

“Šaubos, vai tas ir īstais vārds,” Robina sausi noteica. “Tā ir tā pati, ar kuru Kelsija sarunājās forumā. Melni mati un brilles.” “Ak jā, atceros.” Straiks, iespiedis mobilo starp vaigu un plecu, aizsmēķēja cigareti.

“Nupat runāju ar viņu pa telefonu. Viņa ļoti aktīvi darbojas transvalīdu kopienā un tiešām ir visai vētraina, bet Džeisons viņu dievina, tāpēc viņas klātbūtnē jutīsies drošāk.”

“Nu labi,” Straiks noteica. “Tātad kur mēs tiksimies ar Džeisonu un Vētru?”

"Viņi ir izvēlējušies restorānu Gallery Mess. Saāči gale-rija.

“Tiešām?" Straiks miglaini atcerējās, ka Džeisons strādā Asda lielveikalā, un nobrīnījās par to, ka pēc ierašanās Londonā šis puisis vispirmām kārtām vēlas baudīt moderno mākslu.

“Vētra pārvietojas ar ratiņkrēslu,” Robina sacīja, “un tas restorāns acīmredzot ir ļoti labi pielāgots invalīdu vajadzībām.”

"Labi,” Straiks atkārtoja. “Cikos?”

“Vienos. Viņa... hm... apvaicājās, vai tēriņu samaksāšot mēs.”

“Laikam būs vien jāmaksā.”

“Un paklau... Kormoran... vai es varētu paņemt brīvu priekšpusdienu?”

“Jā, protams. Viss kārtībā?”

“Viss ir labi, man tikai... jānokārto dažas lietas, kas saistītas ar kāzām.”

“Nekādu problēmu. Klau,” viņš piebilda, iekams Robina paguva beigt sarunu, “varbūt iepriekš kaut kur satiksimies, pirms iesim runāt ar tiem abiem? Vienosimies par izvaicāšanas stratēģiju?”

“Tas būtu vareni!” Robina piekrita, un Straiks, šīs degsmes aizkustināts, ierosināja satikties sendviču ēstuvē Kingsroudā.

43

Freid, neplosi man dvēseli.

Freud, have mercy on my soul.

Blue Oster Cult, “Still Burnirt”’

Nākamajā dienā Straiks bija pavadījis Kingsroudas ēstuvē Pret A Manger piecas minūtes, kad ieradās Robina ar baltu veikala maisiņu plecā. Straiks, tāpat kā vairums bijušo karavīru, nenieka nezināja par dāmu modi, tomēr Jimmy Choo vārdu pazina pat viņš.

“Kurpes,” viņš teica, norādīdams uz maisiņu, pēc tam kad bija nopircis Robinai kafiju.

“Malacis,” Robina smaidīdama uzslavēja. “Kurpes. Jā. Kāzām,” viņa piebilda, jo galu galā abiem bija jāatzīst, ka šīs kāzas notiks. Kopš viņai pirkstā atkal bija saderināšanās gredzens, eksistēja tāds kā dīvains aizliegums pieminēt šo tematu.

“Tu taču atbrauksi, vai ne?” viņa iejautājās, kad abi bija apsēdušies pie galdiņa ar skatu uz ielu.

Straiks mēģināja atminēties, vai vispār ir piekritis ierasties kāzās. Viņam bija izsniegts atkārtots ielūgums, rakstīts ar melniem burtiem uz biezas krēmkrāsas kartītes tāpat kā pirmais, taču viņš neatcerējās, ka būtu apsolījis ierasties. Robina skatījās

uz viņu, gaidīdama atbildi, un viņam prātā atausa Lūsijas centieni pierunāt viņu piedalīties krustdēla dzimšanas dienas svinībās.

“]ā,” viņš negribīgi apliecināja.

“Vai lai apstiprinu ierašanos?” Robina jautāja.

“Nē. Apstiprināšu pats.”

Šajā nolūkā droši vien vajadzēs piezvanīt Robinas mātei. Lūk, tādā veidā sievietes notver tevi tīklos. Ieraksta tevi sarakstos, piespiež apstiprināt un solīties. Liek skaidri saprast: ja tu neieradīsies, šķīvis karsta ēdiena paliks neizēsts, krēsls ar apzeltītu atzveltni stāvēs tukšs, galda karte nīks kaunīgā vientulībā, vēstot, cik nepieklājīgi tu esi izturējies pret pasauli. Ātrumā Straiks nespēja iedomāties burtiski neko tādu, ko gribētos vēl mazāk nekā noskatīties, kā Robina salaulājas ar Metjū.

“Vai gribi... vai tu vēlētos, lai ielūdzu Elīnu?” Robina drosmīgi jautāja, cerēdama, ka Straika sejas izteiksme kļūs kaut drusciņ laipnāka.

“Nē,” Straiks nevilcinoties attrauca, tomēr šajā piedāvājumā bija saklausījis kaut ko līdzīgu lūgumam, tāpēc beigu beigās virsroku guva viņa neviltotā sirsnība pret Robinu. “Apskatīsim tās kurpes.”

“Tu taču negribēsi...”

“Es pats ierosināju, vai ne?”

Ar lielu bijību, kas uzjautrināja Straiku, Robina izcēla no maisiņa kārbu, noņēma vāku un atlocīja zīdpapīru. Kārbā 1ās-moja augstpapēžu laiviņas šampanieša krāsā.

“Drusku par roķīgu kāzām,” Straiks teica. “Biju gaidījis, ka tās būs... nu, nezinu... puķainas.”

“Tās tikpat kā nevarēs redzēt.” Robina ar pirkstu glāstīja vienu nagliņpapēdi. “Tur bija arī platformenes, bet...”

Teikums palika nepabeigts. Patiesība bija tāda, ka Metjū negribēja, lai Robina izskatās pārāk gara.

“Nu tad kā mēs runāsim ar Džeisonu un Vētru?” Robina jautāja, aizvērdama kārbu un noglabādama to atpakaļ maisiņā.

“Sarunu vadīsi tu,” Straiks atteica, “jo esi ar viņiem sazinājusies. Es iesaistīšos, ja tas būs nepieciešams.”

“Tu taču saproti,” Robina mulsi sacīja, “ka Džeisons noteikti jautās par tavu kāju? Viņš domā, ka tu... ka tu esi melojis par amputāciju.”

«T- • »

Ja, zinu.

“Tad labi. Es tikai negribu, lai tu jūties aizskarts vai tamlīdzīgi.”

"Gan jau tikšu galā.” Straiku uzjautrināja viņas bažīgā sejas izteiksme. “Netaisos viņu piekaut ja tu raizējies par to.”

"Tad ir labi,” Robina sacīja. “Ja spriež pēc fotogrāfijām, viņš no viena blieziena pārlūztu uz pusēm.”

Straiks aizsmēķēja, un abi plecu pie pleca gāja pa Kings-roudu uz galerijas ieeju, kas atradās mazliet nomaļus no ielas, aiz skulptūras, kura atainoja seru Hansu Slounu parūkā un ar zeķēm kājās. Izgājuši caur arku, iebūvētu gaišajā ķieģeļu mūrī, viņi nonāca iekšpagalmā, kas varētu atrasties kādā lauku muižā, ja šo iespaidu neizjauktu satiksmes troksnis, plūzdams no rosīgās ielas. Iekšpagalmu no trim pusēm ieskāva deviņpadsmitā gadsimta ēkas. Tieši pretī tādās kā bijušajās kazarmās atradās restorāns Gallery Mess.

Straiks bija nenoteikti iztēlojies kafejnīcas piebūvi pie galerijas, bet tagad aptvēra, ka restorāns ir daudz lepnāks, un ar zināmām bažām atcerējās gan savu pārsniegto kredītlimitu, gan piekrišanu apmaksāt maltīti četrām personām.

Telpa, kurā viņi iegāja, bija gara un šaura; pa kreisi aiz arkām bija saredzama otra, plašāka zāle. Baltie galdauti, elegantie viesmīļi, augstie velvju griesti un modernie mākslas darbi pie sienām palielināja Straika nelāgās aizdomas par to, cik liela summa būs jāsamaksā; metrdotels veda viņus dziļāk restorānā.

Pārīti, kuru viņi meklēja, bija viegli pamanīt starp gaumīgi ģērbtajiem klientiem, kuru lielākā daļa bija sievietes. Džeisons, stiegrains gardegunis vinsarkanā kapučjakā un džinsos, izskatījās gatavs bēgt, līdzko sajustu vismazākos draudus. Viņš stingi blenza lejup uz savu servjeti, atgādinādams izspūrušu gārni. Vētra ar isi apgrieztiem, nepārprotami krāsotiem melniem matiem un biezām brillēm melnā, kantainā ietvarā bija pilnīgs pretstats: bāla un tukla, ar mazām ačelēm, kas bija iegrimušas sejā kā rozīnes mīklā. Kuplās krūtis apspīlēja melns T krekls ar daudzkrāsainu multfilmas poniju uz tā. Viņa sēdēja invalidu ratiņos. Abiem priekšā uz galda bija pa atvērtai ēdienkartei. Vētra jau bija pasūtījusi glāzi vīna.

Pamanījusi tuvojamies Straiku un Robinu, Vētra atplauka starojošā smaidā un ar strupu rādītājpirkstu iebikstīja Džeiso-nam plecā. Puisis tramīgi atskatījās; Straiks ievēroja, cik stipri asimetriskas ir gaišzilās acis viena atradās krietnu centimetru augstāk par otru. Tas piešķīra puisim īpatnēji bezpalīdzīgu izskatu it kā viņš būtu uzmeistarots steigā.

“Sveiki!” smaidot teica Robina un pirmajam sniedza roku Džeisonam. “Man prieks jūs beidzot satikt.”

“Sveiki,” viņš nomurmināja, pretī sniegdams ļenganus pirkstus. Uzmetis īsu skatienu Straikam, nosarka un novērsās.

“Nu sveikiņi!” sacīja Vētra un, joprojām starodama, sniedza roku Straikam. Tad ar ratiņkrēslu veikli pabrauca pāris sprīžu sānis un ierosināja, lai viņš paņem sev krēslu no kaimiņu galdiņa. “Burvīgs restorāns! Te ir tik ērti pārvietoties, un personāls tik izpalīdzīgs! Atvainojiet!” viņa skaļi uzsauca garāmejošam viesmīlim. “Vai jūs, lūdzu, neatnestu vēl divas ēdienkartes?” Straiks apsēdās viņai blakus, un Džeisons pavirzījās nostāk, dodams vietu Robinai.

"Jauka vietiņa, vai ne?" Vētra noprasīja un iedzēra vīnu. “Un personāls neticami iejūtīgs. No sirds cenšas palīdzēt. Ieteikšu šo vietu savā mājaslapā; tur man ir saraksts ar restorāniem, kas pielāgoti invalidu vajadzībām.”

Džeisons bija nolicis pār savu ēdienkarti, baidīdamies sastapt kāda skatienu.

“Es viņam teicu, lai pasūta, ko vien vēlas,” Vētra omulīgi paziņoja Straikam. “Viņš nebija apjēdzis, kādu naudu jūs esat sapelnījis, atklādams tos noziegumus. Es viņam pateicu skaidri un gaiši, ka prese par tādu stāstu būs samaksājusi jums kaudzi naudas. Tagad jūs droši vien nodarbojaties tikai ar sevišķi skaļām lietām?”

Straiks iedomājās par savu strauji kūstošo bankas kontu, par pieticīgo dzīvoklīti virs biroja un par iznicinošo triecienu, ko viņa biznesam bija devis tas, kurš atsūtījis nocirsto kāju.

“Mēs cenšamies,” viņš atteica, vairīdamies skatīties uz Robinu.

Robina izraudzījās vislētākos salātus un ūdeni. Vētra pasūtīja uzkodas un otro ēdienu, mudināja Džeisonu rīkoties tāpat, pēc tam savāca ēdienkartes un ar visžēlīgas namamātes žestu atdeva tās viesmīlim.

“Nu tā, Džeison,” Robina iesāka.

Vētra tūdaļ sāka runāt, vērsdamās pie Straika.

“Džeisons nervozē. Nebija lāgā apdomājis, kādas var būt sekas, ja viņš tiksies ar jums. Biju spiesta viņam visu izskaidrot; mēs dienu un nakti runājām pa telefonu, ja jūs redzētu tos rēķinus tos man vajadzētu piesūtīt jums, ha, ha! Bet tagad bez jokiem,” viņas seja piepeši kļuva nopietna, “mēs tiešām gribētu, lai jūs vispirms garantējat, ka mēs neiekulsimies nepatikšanās tāpēc, ka jo neesam izstāstījuši policijai visu. Mums jau ari nebija nekādas lietderīgas informācijas. Tai nabaga meitenei vienkārši bija problēmas. Mēs neko nezinām. Satikām viņu tikai vienu reizi, un mums nav ne jausmas, kurš viņu nogalinājis. Jūs par to visu noteikti zināt vairāk nekā mēs. Godīgi sakot, es pamatīgi satraucos, kad uzzināju, ka Džeisons ir runājis ar jūsu partneri, jo, manuprāt, neviens īsti neaptver, cik neganti tiek vajāta mūsu kopiena. Man pašai ir izteikti nāves draudi... derētu nolīgt jūs, lai tos izmeklējat, ha, ha.”

“Kurš ir izteicis jums nāves draudus?” Robina ar pieklājīgu izbrīnu jautāja.

“Saprotiet, tā ir mana mājaslapa,” Vētra teica Straikam, ignorēdama Robinu. "Es pati esmu administratore. Tāda kā kopmītnes komendante vai klostera priekšniece, ha, ha... vārdu sakot, man visi izkrata sirdi un pie manis meklē padomu, tāpēc saprotams tieši man ari uzbrūk visādi nejēgas. Pati es gūstu maz labuma. Visu laiku cīnos par citiem vai ne, Džei-son? Tomēr,” viņa apklusa, lai kāri iedzertu vīnu, “es nevaru ieteikt Džeisonam runāt ar jums, kamēr neesat devis garantiju, ka viņam nebūs nekādu nepatikšanu.”

Straiks netika gudrs, kādu autoritāti šī meiča viņam piedēvē. Fakts palika fakts: gan Džeisons, gan Vētra bija noklusējuši informāciju policijai un neatkarīgi no tā, kāds bijis iemesls un kāda vērtība ir šai informācijai, bija rīkojušies muļķīgi un, iespējams, pat kaitējuši izmeklēšanai.

“Domāju, ka nevienam no jums nedraud nekādas nepatikšanas,” viņš bez pūlēm sameloja.

“Nu tad labi, prieks to dzirdēt,” Vētra diezgan pašapmierināti noteica, “jo mēs, protams, gribam palīdzēt. Es sacīju Džeisonam: ja tas tips uzglūn mūsu kopienas dalībniekiem un tāda iespēja pastāv -, tad, velns parāvis, mums ir pienākums palīdzēt! Vajāšana mani nepārsteigtu tā zākāšanās mājaslapā, tas naids! Neticami. Tas, bez šaubām, notiek aiz nezināšanas, taču mums uzbrūk arī tādi, par kuriem varētu domāt, ka viņi nostāsies mūsu pusē, tādi, kuri lieliski zina, kā ir tad, kad tiec diskriminēts.”

Tika atnesti dzērieni. Viesmīlis austrumeiropietis, Strai-kam par šausmām, iztukšoja Spitfire alus pudeli glāzē, kurā bija ledus.

“Ei!” Straiks asi uzsauca.

“Alus nav atdzesēts,” viesmīlis paskaidroja, pārsteigts par tik emocionālu reakciju.

“Velns,” Straiks noburkšķēja, zvejodams ledu laukā no glāzes. Jau tāpat bija bail domāt, kāds būs tēriņš, trūka vēl tikai ledus alū. Viesmīlis, drusku aizskarts, nolika Vētrai priekšā otro glāzi vīna. Robina izmantoja izdevību:

“Džeison, kad jūs pirmo reizi sazinājāties ar Kelsiju...”

Taču Vētra nolika glāzi un atkal pārtrauca Robinu.

“Jā, es pārbaudīju visus savus ierakstus, un Kelsija pirmo reizi bija apmeklējusi vietni pērnajā decembri. Jā, to es pateicu policijai, visu parādīju. Viņa jautāja par jums” Vētra teica Strai-kam tādā tonī, it kā viņam būtu jājūtas glaimotam, ka viņš pieminēts šajā mājaslapā, “un tad sāka sarunāties ar Džeisonu, abi apmainījās ar e-pasta adresēm un turpmāk sarakstījās pa tiešo vai ne, Džeison?”

“Jā,” puisis vārgi izdvesa.

“Tad viņa ierosināja satikties, un Džeisons sazinājās ar mani vai ne, Džeison? un būtībā uzskatīja, ka manā klātbūtnē jutīsies ērtāk, jo internets ir internets, vai ne? Nekad neko nevar zināt. Par to meiteni varēja uzdoties jebkurš. Pat vīrietis.”

“Kādēļ jūs gribējāt satikties ar Kel...” Robina mēģināja pajautāt Džeisonam, bet Vētra atkal iejaucās pa vidu.

“Tas tak ir skaidrs, viņi abi interesējās par jums" Vētra sacīja Straikam. “Kelsija ieinteresēja Džeisonu vai ne, Džeison? Par jums viņa zināja visu'.” Vētra viltīgi pasmaidīja, it kā viņiem ar Straiku būtu kopīgi kaunpilni noslēpumi.

“Džeison, ko Kelsija jums stāstīja par mani?” Straiks jautāja puisim.

Uzrunātais tumši pietvīka, un Robinai pēkšņi ienāca prātā, ka viņš varētu būt gejs. Rūpīgi pētīdama forumus, dažos bet ne visos ierakstos viņa bija uztvērusi erotisku pieskaņu, un visklajāk izteicās Adepts.

“Viņa teica,” Džeisons murmināja, “ka viņas brālis esot jūs pazinis. Strādājis kopā ar jums.”

“Tiešām?” Straiks vaicāja. “Jūs skaidri zināt, ka viņa teica “brālis”?”

“Jā.”

“Viņai nebija brāļa. Bija tikai māsa.”

Džeisona nevienādo acu skatiens nervozi pārslīdēja pār priekšmetiem uz galda, iekams atgriezās pie Straika.

“Esmu diezgan drošs, ka viņa teica “brālis”.”

“Un viņš esot strādājis kopā ar mani armijā?”

“Nē, ne armijā, diez vai. Vēlāk.”

Viņa meloja visu laiku... Ja bija otrdiena, viņa teica, ka ir trešdiena.

"Man gan šķiet, ka viņa runāja par savu draugu,” sacīja Vētra. “Stāstīja mums, ka viņai esot draugs, vārdā Nīls, atceries, Džeison?”

“Naiels,” Džeisons nomurmināja.

“Ak jā? Nu labi, Naiels. Kad padzērām kafiju, viņš atbrauca Kelsijai pakaļ atceries?”

“Pagaidiet!” Straiks pacēla plaukstu, un Vētra paklausīgi apklusa. “Jūs redzējāt Naielu?”

"Jā,” Vētra apstiprināja. “Viņš atbrauca viņai pakaļ. Ar motociklu.”

Iestājās īsa pauze.

“Vīrietis ar motociklu atbrauca viņai pakaļ uz... kur jūs tikāties?” Straiks jautāja, un mierīgais tonis neļāva nojaust, cik strauji auļo pulss.

“Kafejnīcā Rouge Totnemkortroudā,” Vētra atbildēja.

“Tas nav tālu no mūsu biroja,” ieminējās Robina.

Džeisons nosarka vēl tumšāk.

"O, Kelsija un Džeisons to zināja, ha, ha! Jūs cerējāt, ka tur iegriezīsies Kormorans, vai ne, Džeison? Hahahā!” Vētra jautri smējās, kad atgriezās viesmīlis ar viņas uzkodām.

“Džeison, viņai pakaļ atbrauca vīrietis ar motociklu?”

Vētrai bija pilna mute, un Džeisonam beidzot radās izdevība atbildēt.

“Jā,” viņš teica, zaglīgi paraudzīdamies uz Straiku. “Viņš gaidīja uz ielas.”

“Vai jūs redzējāt, kā viņš izskatījās?” Straiks jautāja, noprazdams, kāda būs atbilde.

“Nē, viņš bija tā kā... tā kā vairāk aiz stūra.”

“Un galvā bija ķivere,” Vētra papildināja, uzdzērusi kumosam vīnu, lai drīzāk varētu iesaistīties sarunā.

“Vai atceraties, kādā krāsā bija motocikls?” Straiks jautāja.

Vētra apgalvoja, ka tas bijis melns, bet Džeisons nešaubījās, ka sarkans, tomēr abi bija vienisprātis, ka motocikls atradies pārāk tālu, lai būtu iespējams noteikt tā mārku.

“Varbūt jūs atceraties, ko vēl Kelsija teica par savu draugu?” iejautājās Robina.

Abi papurināja galvu.

Otrie ēdieni tika atnesti tajā brīdi, kad Vētra gari un plaši klāstīja, kādu aizstāvību un palīdzību piedāvā viņas mājaslapa. Tikai tad, kad viņa bija piestūķējusi muti ar ceptiem kartupeļiem, Džeisons beidzot sadūšojās uzrunāt Straiku tieši.

“Vai tas ir tiesa?” viņš pēkšņi noprasīja. Seja atkal koši piesarka.

“Kas ir tiesa?” Straiks nesaprata.

“Ka jūs... ka...”

Sparīgi košļādama, Vētra ratiņkrēslā paliecās tuvāk Strai-kam, uzlika plaukstu viņam uz dilba un norija kumosu.

“Ka jūs esat to izdarijis pats,” viņa nočukstēja un zibenīgi piemiedza ar aci.

Viņas resnās ciskas, nemanāmi pārvietojušās, pacēlās no krēsla un noturēja savu svaru, nevis ļengani nokarājās lejup. Straiks bija ārstējies Selīoukas hospitālī kopā ar vīriem, kuri karā gūto ievainojumu dēļ bija pilnīgi vai daļēji paralizēti, un bija redzējis gan viņu nevarīgās kājas, gan paņēmienus, ko viņi apguva, lai rumpja kustības pielāgotu paralizēto kāju svaram. Pirmo reizi viņu kā zibens spēriens ķēra atskārsme par to, ko īstenībā dara Vētra. Ratiņkrēsls viņai nebija nepieciešams. Viņa bija pilnīgi vesela.

Dīvainā kārtā tieši Robinas sejas izteiksme ļāva Straikam saglabāt mieru un pieklājību, jo visu viņa riebumu un dusmas pastarpināti pauda skatiens, ko Robina veltīja Vētrai. Viņš pievērsās Džeisonam.

“Jums būs vien jāpastāsta, kas jums ir teikts, citādi es nevarēšu atbildēt, vai tas ir vai nav tiesa.”

“Nu...” Džeisons tikpat kā nebija pieskāries savam Black Angus burgeram. “Kelsija teica, ka jūs ar viņas brāli esot aizgājis uz pabu un pie... piedzēries, un izstāstījis viņam patiesību. Viņa bija sapratusi, ka Afganistānā jūs esot paņēmis ieroci, atstājis bāzi, pa tumsu aizgājis pēc iespējas tālāk un tad... iešāvis sev kājā, lai hospitāli to vajadzētu amputēt.”

Straiks iedzēra pamatīgu alus malku.

“Un kādēļ es to darīju?”

“Ko?” Džeisons apjucis samirkšķināja acis.

"Vai es gribēju, lai mani demobilizē no armijas, vai...”

“Ak nē!” Džeisons nez kāpēc izskatījās aizvainots. “Nē, jūs bijāt...” Viņš nosarka tik koši, ka šķita sejā ir saskrējušas visas asinis, cik vien viņam to vispār ir."... tāds kā mēs. Jums tas bija nepieciešams,” viņš čukstēja. “Jums bija nepieciešama amputā-cija.”

Robina pēkšņi juta, ka nespēj paskatīties uz Straiku, un izlikās pētām dīvainu gleznu, kurā bija attēlota roka, kas satvērusi kurpi. Vismaz viņai šķita, ka tā ir roka, kas satvērusi kurpi. Tikpat labi tas varēja būt brūns puķupods, kurā aug sārts kaktuss.

“Tas... brālis... kurš pastāstīja Kelsijai par mani... vai viņš zināja, ka Kelsija grib amputēt sev kāju?”

“Nē, diezin vai. Viņa teica es esot vienīgais, kuram viņa to izpaudusi.”

“Tātad, jūsuprāt, tā bija nejaušība, ka viņš pieminēja...” “Parasti neviens par to nerunā,” Vētra izmantoja pirmo izdevību iejaukties sarunā. “Ir liels kauns, liels kauns. Darbā es nevienam neko neesmu teikusi,” viņa mundri paziņoja, norādīdama uz savām kājām. “Tur es stāstu, ka man ir savainots mugurkauls. Ja kolēģi uzzinātu, ka esmu transvalīde, viņi nespētu to saprast. Un kur nu vēl mediķu aizspriedumi tie ir gluži neticami! Divas reizes esmu nomainījusi ģimenes ārstu, jo netaisījos samierināties ar to, ka man atkal piedāvā psihiatra palīdzību. Nē, Kelsija mums teica, ka nekad nevienam neesot varējusi to izstāstīt, nabadzīte. Viņai nebija, ar ko runāt. Neviens nesaprata. Tieši tāpēc viņa vērsās pie mums un, protams, arī pie jums,” viņa teica Straikam ar mazliet augstprātīgu smaidu, jo, atšķirībā no viņas, Straiks taču bija ignorējis Kelsijas lūgumu. “Vienmēr jāpatur prātā, ka tu neesi viens. Kad cilvēki ir sasnieguši to, pēc kā tiekušies, viņi nereti pamet mūsu kopienu. Mēs jau to saprotam, tomēr būtu ļoti svarīgi, lai cilvēki vēl pakavējas kopienā un apraksta, kā tas ir beidzot dzīvot tādā ķermenī, kāds tev bijis paredzēts no sākta gala.”

Robina bažījās, ka tik Straiks neļauj vaļu niknumam tepat, šajā izsmalcinātajā, baltajā telpā, kur pusbalsī tērzē mākslas mīļotāji. Taču viņa nebija rēķinājusies ar bijušā īpašās izmeklēšanas nodaļas virsnieka dzelžaino paškontroli, rūdījušos neskaitāmās pratināšanās un ilgos gados. Pieklājīgais smaids, ko viņš veltīja Vētrai, varbūt bija mazliet drūms; tomēr viņš tikai pievērsās Džeisonam un jautāja:

“Tātad jūs nedomājat, ka Kelsijas brālis ieteica, lai viņa aizraksta man?”

“Nē,” Džeisons atbildēja. “Man liekas, tā bija viņas pašas ideja.”

“Tad ko tieši viņa no manis gribēja?”

“Tas tak ir acim redzams,” Vētra iejaucās, pa pusei smiedamās, “viņa gribēja padomu, kā lai izdara to, ko esat izdarījis jūs!” “Džeison, vai jūs domājat tāpat?” Straiks jautāja, un puisis pamāja ar galvu.

“Jā... viņa gribēja zināt, cik stipri ir jāsavaino kāja, lai slimnīcā to amputētu, un, man liekas, bija iedomājusies, ka jūs iepazīstināsiet viņu ar ārstu, kurš amputējis jums kāju.”

“Mūžīgā problēma,” teica Vētra, acīmredzot pat nemanīdama, kādu iespaidu atstāj uz Straiku, “atrast uzticamus ķirurgus. Parasti tie absolūti nemaz nespēj just līdzi. Ļaudis ir gājuši bojā, mēģinādami veikt amputāciju paši. Skotijā bija viens brīnišķīgs ķirurgs, kurš veica amputāciju dažiem mūsu bēdubrāļiem, bet tad viņu apturēja. Tas notika pirms gadiem desmit. Daži brauc uz ārzemēm, bet, ja nav naudas, to nevar atļauties... tāpēc ir skaidrs, ka Kelsija cerēja tikt pie jūsu kontaktu saraksta!”

Robina ar troksni nometa nazi un dakšiņu, personiski izjuzdama aizvainojumu, ko, viņasprāt, juta Straiks. Kontaktu saraksts! It kā Straika amputācija būtu kāds rets artefakts, ko viņš nopircis melnajā tirgū...

Straiks izvaicāja Džeisonu un Vētru vēl piecpadsmit minūtes, līdz secināja, ka vairāk neko jēdzīgu tie nezina. Stāsts par viņu vienīgo tikšanos ar Kelsiju liecināja, ka Kelsija ir bijusi bērnišķīga un izmisusi, pilnībā apsēsta ar tieksmi amputēt kāju; pateicoties abu tīmekli atrasto draugu atbalstam, viņa bija gatava darīt visu, lai sasniegtu šo mērķi.

“Jā,” Vētra nopūtās, “tāda nu viņa bija. Pirms kādiem gadiem jau bija mēģinājusi to paveikt ar stieples gabalu. Mūsu kopienā daži jutās tik izmisuši, ka gūlās uz sliedēm. Viens puisis mēģināja nosaldēt kāju šķidrā slāpeklī. Un viena meitene Amerikā tīšām nepareizi piezemējās, ar slēpēm lecot no tramplīna, bet tur ir viens āķis: var nesasniegt tieši tādu invaliditātes pakāpi, kāda vajadzīga...”

“Un kādu pakāpi gribat sasniegt jūs?’’ Straiks jautāja, pamājis viesmīlim, lai atnes rēķinu.

“Es gribu mugurkaula smadzeņu traumu,” Vētra absolūti mierīgi atbildēja. “Lai paralizētu abas kājas, jā. Ideāli būtu, ja to paveiktu ķirurgs. Bet pagaidām iztieku šādi.” Viņa norādīja uz ratiņkrēslu.

“Un izmantojat invalīdu tualetes, liftus un visu pārējo, vai ne?” Straiks noprasīja.

“Kormoran,” brīdinoši ierunājās Robina.

To viņa jau bija paredzējusi. Straiks cieta no stresa un no miega bada. Droši vien būtu vēl jāpriecājas, ka vispirms izdevies iegūt visu vajadzīgo informāciju.

“Tā ir nepieciešamība,” Vētra savaldīgi atbildēja. “Jau kopš pašas bērnības esmu apzinājusies, ka dzīvoju aplamajā ķermenī. Man ir nepieciešams būt paralizētai.”

Pienāca viesmīlis; Robina pastiepa roku, lai paņemtu rēķinu, jo Straiks to nemaz nemanīja.

“Ātri, lūdzu,” viņa sacīja viesmīlim, kurš joprojām izskatījās saīdzis pēc Straika sašutuma par to, ka alus glāzē ir ledus.

“Un jūs pazīstat daudzus invalīdus?” Straiks vaicāja Vētrai. “Kādus pāris pazīstu gan,” viņa atbildēja. “Mums, protams, ir daudz kopi...”

“Jums nav it nekā kopīga, velns parāvis! Itin nekā!”

“Tā jau es domāju,” Robina pie sevis nomurmināja, izķēra viesmīlim no rokām kredītkaršu aparātu un iegrūda tajā savu Visa karti. Straiks piecēlās kājās, izslējās visā augumā, un Vētra pēkšņi zaudēja vēso mieru; Džeisons saguma krēslā, izskatīdamies tā, it kā gribētu paslēpties savā kapučjakā.

“Tikai mieru, Korm...” Robina sacīja, izraudama karti no aparāta.

“Jūsu zināšanai,” Straiks uzrunāja Vētru un Džeisonu reizē, kamēr Robina paņēma mēteli un mēģināja vilkt viņu prom no galdiņa, “es atrados automašīnā, kura eksplodēja.” Džeisons asaru pilnām acīm aizsedza piesarkušo seju ar plaukstām. Vētra tikai mēmi blenza. “Šoferis tajā sprādzienā tika pārrauts uz pusēm lielisks paņēmiens, lai piesaistītu uzmanību, vai ne?” viņš nikni noprasīja Vētrai. “Diemžēl viņš nomira, tāpēc uzmanību viņam nevajadzēja. Otrs zaudēja pusi sejas un es zaudēju kāju. Nekādas brīvprātības tur nebija.”

“Pietiek.” Robina satvēra Straiku aiz elkoņa. “Ejam. Liels paldies, Džeison, par šo tikšanos...”

“Meklējiet palīdzību!” Straiks skaļi teica, rādīdams uz Džeisonu un ļaudams, lai Robina velk viņu projām, kamēr restorāna klienti un viesmīļi noskatījās ieplestām acīm. “Meklējiet palīdzību, velns parāvis! Ārstējiet galvul”

Tikai tad, kad abi sasniedza aleju gandrīz kvartāla attālumā no galerijas, Straika elpa beidzot kļuva normāla.

"Okei,” viņš ierunājās, kaut gan Robina neko nebija teikusi. “Tu mani brīdināji. Atvaino.”

“Viss kārtībā,” Robina labsirdīgi sacīja. “Mēs dabūjām visu, ko gribējām.”

Viņi klusēdami pagāja vēl dažus soļus.

“Vai tu samaksāji? Es nepamanīju.”

“Jā. Paņemšu no biroja naudas.”

Viņi gāja tālāk. Pretī nāca labi ģērbušies vīrieši un sievietes -lietišķi, steidzīgi. Garām aizslīdēja bohēmiska izskata meiča ar drediem, tērpusies garā kleitā ar nierīšu rakstu, taču piecsimt mārciņu vērtā rokassoma vēstīja, ka šie hipiju atribūti ir tāds pats viltojums kā Vētras invaliditāte.

“Labi vismaz, ka tu viņai neiesiti,” Robina teica. “Ratiņkrēslā. Visu to mākslas mīļotāju acu priekšā.”

Straiks sāka smieties. Robina nogrozīja galvu.

“Es zināju, ka tu neizturēsi.” Viņa nopūtās ar smaidu.

44

Tad pienāca maija pēdējās dienas.

Then Came the Last Days of May

Viņš bija domājis, ka šī ir pagalam. Nebija uztraucies par to, ka presē nekas netiek ziņots, jo tā tak bija vienkārša ielene. Arī par savu pirmo medījumu viņš neko nebija manījis avīzēs. Prostitūta taču neskaitās, tā ir nulle, gar kuru nevienam nav daļas. Lūk, bet Sekretāres dēļ nu gan izcelsies kņada, jo viņa strādā pie tā mērgļa tāda kārtīga meitene ar smuku līgavaini, reportieri juks prātā aiz sajūsmas...

Nudien nebija skaidrs, kā tā palaistuve varējusi palikt dzīva. Viņš atcerējās sajūtu, nazim ietriecoties rumpī, kluso paukšķi, metālam caurdurot ādu, tērauda šņirkstus, saskaroties ar kaulu, un strūklojošās asinis. Avīzē bija rakstīts, ka ieleni atraduši studenti. Ka velns tos parautu.

Toties pie viņa bija pirksti.

Skuķe bija sastādījusi fotorobotu. Gatavais izsmiekls! Policisti nudien bija tikai noskūti mērkaķi formastērpos, visi kā viens. Vai tie domāja, ka šāda bildīte palīdzēs? Fotorobots itin nemaz nelīdzinājās viņam; tas varēja būt jebkurš, balts vai

melns. Viņš būtu smējies skaļi, ja tuvumā negrozītos Šī, un Šai vis nepatiktu, ka viņš smejas par beigtu ieleni un fotorobotu...

Patlaban Šī uzvedās dikti pašpārliecināti. Bija vajadzējis krietni papūlēties, lai izpirktu savu rupjo izturēšanos, vajadzēja atvainoties un tēlot paipuisīti. "Es biju sanervozējies,” viņš aizbildinājās. “Stipri sanervozējies.” Nekas neatlika: bija vien jāmaigojas, jāpērk Šai kaut kādas sūda puķes, jākvern mājās, jānolūdzas par savu dusmu izvirdumu, un nu Šī to izmantoja, kā jau sievietes allaž mēdz darīt, un centās izspiest no viņa visu iespējamo.

“Man nepatīk, kad tu pazūdi.”

Zini ko, es piespiedīšu pazust TEVI, ja tu šitā turpināsi.

Viņš bija samelojis Šai, ka ir izredzes dabūt darbu, un tā maita pirmo reizi uzdrošinājās izprašņāt: kas tev par to pastāstīja? Cik ilgi tu būsi prom?

Viņš skatījās, kā Šī runā, un iztēlojās, ka atvēzē dūri un triec to viņas pretīgajā purnā ar tādu sparu, ka sašķīst kauli...

Tomēr Šī pagaidām bija vajadzīga vismaz tikmēr, līdz viņš tiks galā ar Sekretāri.

Šī joprojām mīlēja viņu, un tas bija trumpis: viņš zināja, ka var nolikt Šo pie vietas, tikai piedraudot, ka aizies uz visiem laikiem. Bet nedrīkstēja pāršaut pār strīpu. Tāpēc viņš turpināja krāmēties ar ziediem, bučām un laipnību, un Šīs trulajā, miglainajā prātā pamazām izdzisa un izkusa atmiņas par viņa dusmu lēkmi. Viņam patika iejaukt Šai dzērienā kādu drusku trankvili-zatoru vai citu papildinājumu, lai Šī nespētu atgūt līdzsvaru un raudādama glaustos viņam klāt, meklējot atbalstu.

Vajadzēja būt pacietīgam, laipnam, tomēr apņēmīgam.

Pēdīgi Šī piekrita: nu viņš drīkstēja palikt prom veselu nedēļu un darīt visu, ko sirds kāro.

45

Es esmu acu ražas vācējs.

Harvester of eyes, that’s me.

Blue Oyster Cult, “Harvester of Eyes”

Kriminālpolicijas inspektors Ēriks Vordls nebūt nepriecājās par to, ka Džeisons un Vētra ir melojuši viņa darbiniekiem, tomēr nekļuva tik pikts, kā Straiks bija gaidījis, kad pirmdienas vakarā abi pēc Vordla ierosinājuma satikās pabā Feathers, lai iedzertu pa kādai pintei. Izskaidrojums tik pārsteidzošai iecietībai bija vienkāršs: atklājums, ka Kelsiju no kafejnīcas Rouge ir aizvedis vīrietis ar motociklu, ideāli iederējās Vordla jaunākajā teorijā.

“Vai atceries to Adeptu, kurš rakstīja viņu forumā? To, kurš bija ķerts uz amputētajiem un apklusa pēc Kelsijas nāves?”

“Jā,” Straiks atbildēja, atcerēdamies, ka ari Robina ir sazinājusies ar Adeptu.

“Mēs esam sadzinuši viņam pēdas. Uzmini: kas viņam ir garaza?

Adepts nebija arestēts, tāpēc Straiks nosprieda, ka nekādas ķermeņa daļas nav atrastas, un izteica minējumu: “Motocikls?”

“Kawasaki Ninja" Vordls apstiprināja. “Zinu, zinu, mēs meklējam hondu,” viņš apsteidza Straika iebildumu, “taču tas tips gandrīz pietaisīja bikses, kad ieradāmies mēs.”

“Tā gadās gandrīz visiem, ja uz sliekšņa nostājas krimināl-policisti. Stāsti!”

“Nu, tāds sīks smerdelis, vārdā Baksters, strādā par tirdzniecības aģentu, un viņam nav alibi par otrā un trešā datuma nedēļas nogali, kā ari par divdesmit devīto datumu. Šķīries, bērnu nav, apgalvo, ka esot sēdējis mājās un skatījies karaliskās kāzas. Vai tu skatītos karaliskās kāzas, ja tev mājās nav sievietes?” “Nē.” Straiks bija redzējis tikai ziņu reportāžu.

“Viņš apgalvo, ka tas esot brāļa mocis, tikai stāvot viņa garāžā, bet, kad paprašņājām vēl drusku, atzinās, ka dažas reizes pats esot ar to izbraucis. Tāpēc mēs zinām, ka viņš prot braukt ar motociklu un ir varējis iznomāt vai aizņemties hondu.”

“Ko viņš teica par to mājaslapu?”

“Taisnojās, ka tur esot tikai niekojies tāpat joka pēc, viņu neuzbudinot amputācijas stumbeņi, bet, kad prasījām atļauju ieskatīties viņa datorā, tas viņam dikti nepatika. Pateica, ka atļaus tikai pēc sarunas ar advokātu. Mēs metām mieru, taču rītdien tiksimies ar viņu atkal. Lai draudzīgi papļāpātu.”

“Vai viņš atzinās, ka forumā ir sarunājies ar Kelsiju?”

“To būtu grūti noliegt, jo mums ir Kelsijas klēpjdators un visi Vētras pieraksti. Baksters bija apvaicājies Kelsijai, ko viņa plāno darīt ar savu kāju, ierosinājis satikties, bet viņa bija atteikusies -vismaz tiešsaistē. Sasodīts, to puisi vajag papētīt,” Vordls teica, pamanījis Straika skeptisko skatienu, “viņam nav alibi, toties ir motocikls, interese par amputāciju un viņš ir mēģinājis tikties ar Kelsiju!”

"Jā, protams,” Straiks sacīja. “Vai ir vēl kādi jaunumi?” “Tāpēc jau es pasaucu tevi uz šejieni. Mēs esam atraduši tavu Donaldu Leingu. Viņš dzīvo Vollastonklouzā pie Elefan-tendkāslas metrostacijas.”

“Ko?” Straiks izsaucās neviltotā izbrīnā.

412

413

Vordls pavīpsnāja, tīksminādamies par to, ka nu reiz ir izdevies pārsteigt Straiku.

“Jā, un viņš ar kaut ko sirgst. Atradām viņu caur JustGiving vietni. Sazinājāmies ar to un dabūjām adresi.”

Tā, protams, bija atšķirība starp Straiku un Vordlu: policistam joprojām bija žetons, autoritāte un tā vara, ko Straiks bija zaudējis, aizejot no armijas.

“Vai tu esi viņu redzējis?” Straiks jautāja.

“Nosūtīju turp pāris puišu, bet viņa nebija mājās, toties kaimiņi apstiprināja, ka tas esot viņa dzīvoklis. Viņš to īrē, dzīvo viens un acīmredzot ir smagi slims. Kaimiņi teica, ka patlaban viņš esot aizbraucis uz savu dzimto Skotiju. Uz drauga bērēm. Drīz būšot atpakaļ.”

“Nu baigi ticami,” Straiks noburkšķēja. “Ja Leingam Skotijā ir draugs, es apēdīšu šito glāzi.”

“Domā, ko gribi,” Vordls teica, pa pusei uzjautrināts, pa pusei nepacietīgs. “Man likās tu priecāsies, ka esam uz pēdām taviem ziķeriem.”

“Es jau priecājos,” Straiks sacīja. “Un viņš tiešām ir slims?”

“Kaimiņš teica, ka viņš staigājot ar kruķiem. Un bieži ārstējoties slimnīcā.”

Uz ekrāna viņiem virs galvas bez skaņas risinājās pērnā mēneša Arsenal un Liverpool mačs. Straiks noskatījās, kā Persijs nopūdelē vienpadsmitmetrinieku; tiešraidē skatīdamies šo maču mājās, savā portatīvajā televizorā, Straiks bija cerējis, ka šie vārti nesis Arsenal komandai izmisīgi nepieciešamo uzvaru. Tas, protams, nebija noticis. Veiksme pašlaik bija novērsusies no Arsenal tieši tāpat kā no viņa paša.

“Vai tev ir kādas attiecības?” Vordls pēkšņi noprasīja.

“Kas?” Straiks satrūkās.

“Uz tevi ir metusi aci Koko.” Vordls gādāja, lai Straiks pamana viņa smīnu un saprot, ka viņam tas šķiet smieklīgi. “Nu taču Koko, manas sievas draudzene. Tā rudmate atceries?”

Straiks atcerējās tikai to, ka šī Koko ir burleskas dejotāja. “Es apsolīju apvaicāties,” Vordls turpināja. “Brīdināju viņu, ka tu esi viens nīgrs tips. Viņa teica, ka tas netraucējot.”

“Pasaki viņai, ka jūtos glaimots,” Straiks sacīja, un tas atbilda patiesībai, “bet jā, man jau ir attiecības.”

“Taču ne ar pārinieci, ko?” Vordls jautāja.

“Nē,” Straiks atbildēja. “Viņai drīz būs kāzas.”

“Tad tu esi palaidis garām lielisku iespēju,” Vordls žāvādamies konstatēja. “Es nu gan būtu parosījies.”

“Vai saprotu pareizi?” nākamajā rītā birojā sacīja Robina. “Tiklīdz mēs uzzinām, ka Leings tiešām dzīvo Vollastonklouzā, tu gribi, lai es pārtraucu novērošanu?”

“Paklausies,” atteica Straiks, likdams vārīties ūdeni tējai. “Kaimiņi ir pastāstījuši, ka viņš aizbraucis uz Skotiju.”

“Bet tu man nupat apgalvoji, ka tam netici!”

“Kopš tu novēro viņa dzīvokli, durvis vienmēr ir bijušas ciet tātad viņš tiešām ir prom.” Straiks iemeta divās krūzītēs pa tējas maisiņam. “Es neticu tām drauga bērēm, taču nebrīnītos, ja viņš būtu atgriezies Melrouzā, lai izspiestu naudu no savas jukušās mātes. Tāds izpriecas brauciens būtu tieši mūsu Donija gaumē.”

"Vienam no mums būtu jābūt tur, kad viņš atgriezīsies...” “Viens no mums būs tur,” Straiks mierināja, “bet tikmēr tev būs jāpārslēdzas uz...”

“Brokbenku?”

“Nē, ar Brokbenku nodarbojos es. Bet tev būs jāpapēta Stefānijā.”

“Kas?”

“Stefānijā. Vitekera meitene.”

“Kādēļ?” Robina pacēla balsi, jo ūdens sāka vārīties un tējkanna, kā allaž, trokšņoja, šķindinot vāciņu un skaļi burbuļojot; no tvaikiem aizsvida logs.

“Varbūt viņa varēs pastāstīt, ko Vitekers ir darījis Kelsijas nāves dienā un arī tovakar, kad tai meitenei Šeklvelā tika nogriezti pirksti. Precīzāk trešajā un divdesmit devītajā aprīlī.”

Straiks uzlēja tējas maisiņiem ūdeni un, šķindinādams ar tējkaroti, iemaisīja krūzītēs pienu. Robina nezināja, priecāties vai apvainoties par to, ka tiek izjaukta parastā kārtība. Viņa nolēma, ka vispār jau priecājas, tomēr nebija tik viegli kliedēt nesenās aizdomas par to, ka Straiks mēģina nostumt viņu malā.

"Tu tiešām vēl arvien domā, ka slepkava var būt Vitekers?”

"Jā,” Straiks apstiprināja.

"Bet tev nav nekādu...”

“Man nav pierādījumu ne par vienu no viņiem, vai ne? Es vienkārši turpināšu strādāt, līdz atradīšu pierādījumus vai arī man vairs nebūs aizdomu.”

Pasniedzis krūzīti Robinai, viņš apsēdās uz mākslīgās ādas dīvāna, kas šoreiz neiepurkšķējās. Sīks triumfs, tomēr vismaz kaut kāds citu jau nebija.

“Biju cerējis, ka Vitekeru varēšu izsvītrot no saraksta, ņemot vērā, kāds viņš tagad izskatās,” Straiks sacīja, “bet, zini, viņš varētu būt tas tips melnajā micē. Vienu es zinu skaidri: viņš ir tieši tāds pats maitasgabals kā toreiz, kad viņu pazinu. Ar Stefāniju es visu salaidu grīstē, tagad viņa ar mani vairs nerunās, bet varbūt paveiksies tev. Ja viņa varēs garantēt Vitekera alibi tajos datumos vai nosauks kādu citu, kurš to var, mums būs jāmaina izmeklēšanas virziens. Ja ne, viņš paliks aizdomās turamo sarakstā.”

“Un ko darīsi tu, kamēr es nodarbošos ar Stefāniju?”

“Meklēšu Brokbenku,” Straiks atbildēja, izstiepa kājas un iedzēra spēcinošu tējas malku. “Esmu nolēmis šodien aiziet uz striptīzklubu un noskaidrot, kur viņš palicis. Man ir apnicis ēst kebabus un nīkt pie lupatu bodēm, gaidot, kad viņš parādīsies.”

Robina klusēja.

“Kas ir?” Straiks noprasīja, vērodams viņas sejas izteiksmi.

“Nekas.”

“Saki laukā.”

“Nu labi... un ja nu viņš tur būs?”

“Tad jau manīs bet kauties es netaisos,” Straiks atbildēja, uzminējis viņas domas.

“Okei... bet Vitekeram tu iesiti.”

“Tas bija citādi,” Straiks teica. Robina klusēja, un viņš piebilda: “Vitekers ir īpašs gadījums. Var sacīt radinieks.”

Robina iesmējās taču negribīgi.

Pirms ieiešanas “Saracēnī” pie Komeršelroudas Straiks izņēma no bankomāta piecdesmit mārciņas, un bankomāts bez aplinkiem pavēstīja, ka viņa kontam ir negatīva bilance. Straiks sadrūmis iedeva desmitnieku bezkaklainajam durvju sargam, pašķīra melnu plastmasas lentīšu aizkaru un iegāja zālē, kur valdīja puskrēsla, kas tomēr nespēja apslēpt vispārējo noplukuma iespaidu.

Vecais paba interjers bija likvidēts pilnībā. Jaunais atgādināja nolaistu saieta telpu, slikti apgaismotu, bez dvēseles. Uz lakotās priežkoka grīdas atspīdēja platā neona josla, kas stiepās virs bāra letes gar visu zāles malu.

Bija tikko pāri pusdienai, bet telpas galā uz skatuvītes jau gorījās meiča. Sarkana prožektora gaismā pie leņķī izvietotiem spoguļiem, kas ļāva novērtēt katru celulīta centimetru, viņa lēnām vilka nost krūšturi, fonā skanot Rolling Stones dziesmai Start Me Up. Publika bija knapa: četri vīrieši, kuri sēdēja uz augstiem ķebļiem katrs pie sava galdiņa un skatījās te uz meiču, kura tagad neveikli griezās ap stieni, te uz lielo televizoru, kas rādīja Sky Sports.

Straiks devās taisnā ceļā uz bāru, kur ieraudzīja plāksnīti ar uzrakstu: “Masturbēt aizliegts. Pieķertie tiks izraidīti no kluba”.

“Ko ņemsi, mīļum?” jautāja meitene ar gariem matiem, violetām plakstu ēnām un riņķīti degunā.

Straiks palūdza pinti John Smith’s alus un apsēdās pie bāra letes. Neskaitot durvju sargu, vienīgais šeit redzamais viriešu kārtas darbinieks sēdēja pie atskaņotāja līdzās skatuvltei. Drukns, blonds, pusmūžā un bez mazākās līdzības ar Brok-benku.

"Cerēju satikt šeit vienu draugu,” Straiks sacīja bārmenei. Citu klientu nebija, tāpēc viņa, atbalstījusies pret leti, sapņaini blenza televizorā un knibināja savus garos nagus.

“Ak tā?” viņa garlaikoti atsaucās.

“Jā,” Straiks apstiprināja. “Viņš man teica, ka strādā te.”

Bāram tuvojās vīrietis fluorescējošā žaketē, un bārmene devās viņu apkalpot, vairs nebildusi ne vārda.

Beidzās Start Me Up un reizē ar to ari dejotājas uzstāšanās. Viņa kaila nolēca no skatuves, ietinās kaut kādā autā un nozuda zāles galā aiz aizkara. Neviens neaplaudēja.

No aizkara aizsega iznāca sieviete īsiņā neilona kimono un zeķēs un sāka apstaigāt telpu, sniegdama klientiem pretī tukšu alus glāzi; tie cits pēc cita bāza roku kabatā un meta glāzē monētas. Pašās beigās viņa pienāca pie Straika. Viņš iemeta glāzē pāris mārciņu. Sieviete devās taisnā ceļā pie dīdžeja, piesardzīgi nolika glāzi ar monētām blakus atskaņotājam, noģērba kimono un izgāja uz skatuves, palikusi krūšturi, biksītēs, zeķēs un augstpapēžu kurpēs.

“Kungi, domāju, ka jums patiks... Lūdzu, sveiksim ar aplausiem burvīgo Miu!”

Mia sāka mīņāties un grozīties, skanot Gērija Nūmena Are “Friends” Electric?. Viņas kustības absolūti nemaz neatbilda dziesmas ritmam.

Bārmene atkal atstutēja elkoņus uz letes netālu no Straika. No turienes pavērās vislabākais skats uz televizoru.

“Jā, kā jau teicu,” Straiks iesāka vēlreiz, “draugs man stāstīja, ka strādājot te.”

“Mhm,” viņa noņurdēja.

“Viņu sauc Noels Brokbenks.”

"Jā? Tādu es nepazīstu.”

“Ahā.” Straiks tēloja, ka uzmanīgi nopēta telpu, lai gan jau bija sapratis, ka Brokbenka te nav. “Varbūt šis nav īstais klubs.”

No aizkara aizsega iznira pirmā dejotāja, pārģērbusies bāli rozā lencīškleitā, kas knapi sniedzās līdz staklei un nez kāpēc izskatījās piedauzīgāka par viņas pirmītējo kailumu. Viņa piegāja pie vīrieša fluorescējošā žaketē un kaut ko pajautāja, bet tas papurināja galvu. Tad viņa paraudzījās apkārt, notvēra Straika skatienu, pasmaidīja un nāca šurp.

“Heijā,” viņa teica ar iru akcentu. Mati, skatuves sarkanajā gaismā likušies blondi, patiesībā bija koši rudi. Aiz biezās, oranžās lūpu pomādes un kuplajām mākslīgajām skropstām slēpās meitene, kura vēl izskatījās pēc skolnieces. “Es esmu Orla. Kā sauc tevi?”

“Kamerons.” Tā viņu mēdza dēvēt svešinieki, nepareizi saklausījuši īsto vārdu.

“Varbūt vēlies privātu deju, Kameron?”

“Kur tas notiek?”

“Tur iekšā.” Viņa norādīja uz aizkaru, aiz kura bija pārģērbusies. “Agrāk neesmu tevi te manījusi.”

“Es te kādu meklēju.”

“Kā viņai vārdā?”

“Tas ir viņš.”

“Tad tu esi atnācis uz nepareizo vietu, mīļumiņ,” meiča noteica.

Viņa bija tik jauna, ka Straiks sajutās netīrs jau no šī “mīļumiņa” vien.

“Vai kaut ko iedzersi?” viņš jautāja.

Meitene vilcinājās. Ar privāto deju varēja nopelnīt vairāk, bet varbūt šis bija no tiem klientiem, kuriem vispirms jāiesildās.

“Labs ir.”

Straiks samaksāja neprātīgu summu par vodku ar laimu, un Orla rātni sūca dzērienu, apsēdusies uz bāra ķebļa viņam blakus; kleita tikpat kā neaizsedza krūtis. Meitenes āda gluda, tvirta,

ar pusaudzes tauku oderīti lika viņam atcerēties noslepkavoto Kelsiju. Orlai uz pleca bija ietetovētas trīs mazas zvaigznītes.

“Varbūt tu pazīsti manu draugu?” Straiks jautāja. “Viņu sauc Noels Brokbenks.”

Bet mazā Orla nebija muļķe. Asajā skatienā, ko viņa iesāņus uzmeta Straikam, aizdomas sajaucās ar vērtējumu. Tāpat kā Mārkethārboro masiere, viņa prātoja, vai šis tips nav policists.

“Viņš ir man parādā naudu,” Straiks paskaidroja.

Vēl brīdi vērojusi viņu un raukusi pieri, Orla acīmredzot noticēja šiem meliem.

“Noels,” viņa atkārtoja. “Man liekas, tas jau ir prom. Paga -Edij?”

Garlaikotā bārmene nenovērsa skatienu no televizora.

“M?”

“Kā sauca to čali, ko Dess viņnedēļ atlaida? To, kurš te nostrādāja tikai dažas dienas.”

“Es nezinu, kā viņu sauca.”

“Jā, man liekas, to atlaisto sauca Noels,” Orla sacīja Straikam. Un tad ar pēkšņu un atbruņojošu tiešumu piebilda: “Iedod man desmitnieku, un es noskaidrošu.”

Klusībā nopūties, Straiks sniedza viņai banknoti.

"Pagaidi tepat,” Orla žirgti noteica, nošļūca no ķebļa, aizbāza desmitnieku aiz biksīšu gumijas, bez mazākās elegances saraustīja kleitu un nesteidzīgi devās pie dīdžeja, kurš abu sarunas laikā bija drūmi blenzis uz Straiku. Dīdžejs, platajai sejai kvēlojot sarkanā prožektora gaismā, strupi pamāja ar galvu, un Orla nāca atpakaļ, izskatīdamās apmierināta ar sevi.

"Tā jau es domāju!” viņa paziņoja Straikam. “Nebiju darbā, kad tas notika, bet tam čalim uznāca lēkme vai kaut kas tamlīdzīgs.”

“Lēkme?” Straiks atkārtoja.

“Nūja, un viņš bija darbā pirmo nedēļu. Tāds baigi būdlgais, vai ne? Ar lielu zodu?”

“Tieši tā,” Straiks apstiprināja.

“Jā, un viņš nokavējās, un Desām tas nepatika. Re, Dess ir tas tur,” viņa gluži lieki piebilda, rādīdama uz dīdžeju, kurš ar aizdomām vēroja Straiku, nomainīdams Are “Friends” Electric? pret Cyndy Lauper (Sindijas Loperes) Girls Just Wanna Have Fun. "Dess sabļāva uz viņu par nokavēšanos, bet tas tavs draudziņš nogāzās uz grīdas un sāka raustīties. Esot pat apčurājies,” Orla ar labpatiku piebilda.

Straiks šaubījās, vai Brokbenks būtu pielaidis bikses tikai tādēļ, lai Dess beigtu viņu lamāt. Izklausījās, ka viņam tiešām bijusi īsta epilepsijas lēkme.

“Kas notika tālāk?”

“No ģērbtuves atskrēja tava Noela draudzene...”

“Kas tā par draudzeni?”

“Paga Edij?”

“M?”

“Kā sauc to melno meiču ar tiem pieaudzētajiem matiem? Ar tiem lielajiem pupiem? Nu to, kura nepatīk Desām?”

“Alisa,” Edija atbildēja.

“Alisa,” Orla teica Straikam. “Tā atskrēja no ģērbtuves un bļāva, lai Dess saucot ātros.”

“Un viņš izsauca?”

“Jā. Tie aizveda to čali, un Alisa aizbrauca līdzi.”

“Un vai Brok... vai Noels pēc tam neatgriezās?”

“Nu bet kas tas par ārāsviedēju, kurš krīt gar zemi un apčurājas tikai tāpēc vien, ka viņam kāds uzbļāvis?” Orla attrauca. “Dzirdēju, ka Alisa lūdza, lai Dess dod viņam otru iespēju, bet Dess nekad nedod otru iespēju.”

“Un tad Alisa nosauca Desu par sūda knauzeri,” piebalsoja Edija, piepeši iznirusi no apātijas, “un Dess patrieca arī viņu. Stulbā zoss. It kā šai nevajadzētu naudu. Viņai ir bērni.”

“Kad tas viss notika?” Straiks jautāja abām.

"Pirms pāris nedēļām,” Edija atbildēja. “Bet tas tips bija riebīgs. Lai tik šļūc pa diegu.”

“Kādā ziņā riebīgs?” Straiks vaicāja.

“To vienmēr var redzēt uzreiz,” Edija atteica ar tādu kā iesīkstējušu gurdumu. “Vienmēr. Un attiecībā uz vīriešiem Alisai ir drausmīga gaume.”

Otrā dejotāja jau bija tikusi līdz saviem stringiem un enerģiski gorīja gurnus, pagriezusies pret trūcīgo publiku. Klubā ienāca divi vecāki vīrieši, posās doties pie bāra, taču sastomījās un palika skatāmies uz stringiem, kas gluži nepārprotami gatavojās krist.

“Tātad tu nezini, kur es varētu atrast Noelu?” Straiks jautāja Edijai, kura šķita pārāk nogarlaikojusies, lai prasītu naudu par informāciju.

“Abi ar Ališu dzīvo kaut kur Bovā,” bārmene atbildēja. “Viņai ir municipālais dzīvoklis, bet viņa mūždien kurnēja, ka tas neesot gana labs. īsti nezinu, kur tas atrodas,” viņa apsteidza Straika jautājumu. “Nekad neesmu tur bijusi.”

“Man gan likās, ka viņai tur patīk,” Orla šaubīdamās iebilda. “Tur esot labs bērnudārzs.”

Dejotāja bija izgorījusies laukā no stringiem un vicināja tos virs galvas kā laso. Abi jaunpienākušie klienti, noskatījušies visu, kas parādīts, lēnām tuvojās bāra letei. Viens, kurš pēc gadiem varētu būt Orlas vectēvs, pievērsa apsarkušās acis viņas kleitas izgriezumam. Meiča lietišķi nopētīja viņu un tad pievērsās Straikam.

“Tad tu gribi to privāto deju vai ne?”

“Nē, diezin vai,” Straiks atbildēja.

Pirms viņš paguva pateikt šos vārdus līdz galam, Orla jau bija nolikusi glāzi, nošļūkusi lejā no ķebļa un piegājusi pie sešdesmitgadīgā klienta, kurš atņirdza smaidā retus zobus.

Blakus Straikam parādījās masīvs siluets bezkaklainais durvju sargs.

“Dess grib aprunāties,” viņš teica; tonis būtu draudīgs, ja druknajam vīram nebūtu pārsteidzoši smalka balstiņa.

Straiks atskatījās. Dīdžejs, drūmi blenzdams uz viņu pār telpu, pamāja ar roku.

Tāpēc Straiks devās aprunāties un nostājās dīdžeja priekšā kā pāraudzis skolaspuika, ko pie katedras izsaucis direktors. Pilnībā apzinādamies, cik absurda ir šī situācija, viņš bija spiests gaidīt, kamēr trešā dejotāja saudzīgi novietoja monētu glāzi pie atskaņotāja, nometa violeto halātiņu un, palikusi melnās mežģīnēs un pleksistikla papēžos, uzkāpa uz skatuves. Teju visu augumu klāja tetovējumi, bet sejā zem biezās grima kārtas vīdēja pinnes.

“Kungi, tagad jūs redzēsiet krūtis, dupsīti un klasi, ko jums rādīs Džeklina!”

Sāka skanēt Toto dziesma Africa. Džeklina sāka virpuļot ap stieni, turklāt daudz prasmīgāk nekā viņas kolēģes; Dess piesedza mikrofonu ar plaukstu un paliecās uz priekšu.

“Nu tad tā, čomiņ.”

Viņš izskatījās vecāks un sīkstāks, nekā bija šķitis sarkanā prožektora gaismā; skatiens bija vērīgs, pār zodu stiepās tikpat dziļa rēta kā Urķim.

“Kāpēc tu prašņā par to ārāsviedēju?”

“Viņš ir mans draugs.”

“Viņam nemaz nebija darba līguma."

“Es jau nesaku, ka bija.”

“Netaisnīgi atlaists, kā tad! Šis tak nebrīdināja mani, ka viņam ir krītamais. Vai tevi ir atsūtījusi tā kuce Alisa?”

“Nē,” Straiks atbildēja. “Es tikai padzirdēju, ka Noels strādājot šeit.”

“Alisa ir viena galīgi dulla bāba.”

“Par to es neko nezinu. Es meklēju Noelu.”

Dess kasīja padusi un nikni lūrēja uz Straiku, kamēr Džeklina turpat metra attālumā slidināja lejup krūštura lencītes, pār plecu zibinādama acis uz skatītāju pusduci.

“Nemūžam tas nūģis nav dienējis nekādā specvienībā!” Dess agresīvi izgrūda, it kā Straiks būtu apgalvojis pretējo.

“Vai viņš tev teica, ka ir?”

“To teica viņa. Alisa. Specvienībā neviens nepieņemtu tādu sūda nīkuli! Un,” Dess piemiedza acis, “bija vēl citas lietas, kas man nepatika.”

“Jā? Piemēram, kas?”

“Tā ir mana darīšana. To tu šai pasaki no manis. Lēkme -tas vēl ir štrunts. Pasaki, lai paprasa Miai, kāpēc es negribēju ņemt to ākstu atpakaļ. Un vēl pasaki Alisai: ja viņa vēlreiz kaut ko izdarīs manai mašīnai vai atkal uzsūtīs man savus drauģeļus, es iesūdzēšu viņu tiesā. Tā tu viņai arī pasaki!”

“Labi,” Straiks piekrita. “Adrese tev ir?”

"Ej ellē, skaidrs?” Dess nošņāca. “Lasies laukā no šejienes!” Viņš pieliecās pie mikrofona un ievingrināti piedauzīgā tonī novilka: “Skaisti!”, kad Džeklina sarkanajā gaismā sāka ritmiski tricināt krūtis. Pēc tam Dess parādīja Straikam žestu, kas varēja nozīmēt vienīgi “vācies prom”, un atkal pievērsās vecu vinila plašu kaudzei.

Samierinājies ar neizbēgamo, Straiks ļāva, lai viņu ved uz izeju. Neviens to nemanīja: publikas uzmanība joprojām bija sadalīta starp Džeklinu uz skatuves un Laionelu Mēsi uz ekrāna. Pie durvīm Straiks pakāpās sānis, dodams ceļu grupiņai jaunu vīriešu; tie bija ģērbušies uzvalkos un izskatījās jau krietni ieskurbuši.

“Pupi!” iebļāvās pirmais, rādīdams uz dejotāju. “Pupi!” Durvju sargs ņēma ļaunā tādu ierašanās stilu. Izcēlās neliela kņada, draugi apklusināja klaigātāju, un durvju sargs nolasīja morāli, vairākas reizes iebakstīdams ar pirkstu trokšņotājam krūtīs.

Straiks pacietīgi gaidīja, līdz problēma tika atrisināta. Kad jaunekļiem beidzot tika ļauts ieiet zālē, viņš devās ārā, atskanot Yazz dziesmas The Only Way Is Up pirmajām taktīm.

46

Necilvēks.

Subhuman

Vienatnē ar savām trofejām viņš jutās kā pati pilnība. Tās apliecināja viņa pārākumu, apbrīnojamo spēju izslīdēt cauri tīkliem, kurus izlika mērkaķi policisti un aitu baram līdzīgā ļaužu masa, un ņemt sev visu, kas tīk, gluži kā pusdievam.

Protams, tās dāvāja viņam arī vēl ko citu.

Nogalināšanas brīdī viņš nez kāpēc nejuta uzbudinājumu. Iztēlojoties to iepriekš jā, tad gan: dažreiz līdz orgasma drudzim noveda jau tikai domas par to, ko viņš darīs, idejas par to, kā noslīpēt un dažādot iespējas. Nekādu problēmu nebija arī pēc tam, piemēram, kā šobrīd, kad viņš turēja rokā auksto, gumijaino, sarukušo krūti, nogrieztu no Kelsijas līķa; krūts bija tik bieži ņemta ārā no ledusskapja, ka gaisa iedarbībā pamazām aprepēja. Lūk, tagad viņam stāvēja kā miets.

Saldētavā glabājās tās jaunās pirksti. Viņš izņēma vienu, piespieda pie lūpām, tad iekoda tajā stipri. Iztēlojās, ka pirksts vēl nav nogriezts un meiča brēc aiz sāpēm. Viņš koda vēl, labpatikā juzdams, kā plīst aukstā āda, kā zobi saspiež kaulu. Otra roka jau knibināja treniņbikšu auklu...

Pēc tam viņš visu salika atpakaļ ledusskapi, aizvēra durvis un viegli papliķēja tās, smaidīdams savā nodabā. Šim krājumam drīz būs papildinājums. Sekretāre bija liela auguma: pēc viņa aplēsēm, ap metrs astoņdesmit.

Viena sīka problēma... viņš nezināja, kur Sekretāre atrodas. Bija pazaudējis pēdas. Šorīt viņa nebija ieradusies birojā. Viņš bija devies uz Ekonomikas skolu un tur pamanījis platīnblondo palaistuvi, bet no Sekretāres nebija ne vēsts. Viņš bija ieskatījies pabā Court un pat “Totnemā”. Tomēr tas nozīmēja tikai pārejošu neveiksmi. Gan viņš atkal uzošņās pēdas. Kaut vai rīt no rīta sagaidīs Sekretāri pie Vestīlingas metrostacijas.

Uzvārījis kafiju, viņš pielēja tai klāt viskiju no pudeles, ko šeit turēja jau mēnešiem ilgi. Šajā netīrajā ūķī, kur glabājās viņa dārgumi, šajā slepenajā svētnīcā bija ļoti maz mantu: tējkanna, dažas ieplīsušas krūzītes, ledusskapis viņa profesijas altāris -, vecs matracis, uz kura gulēt, un dokstacija, kur pieslēgt aipodu. Tas bija svarīgi. Aipods bija kļuvis par daļu no rituāla.

Dzirdot šo grupu pirmo reizi, tā viņam bija likusies draņķīga, taču, jo stiprāka kļuva nevaldāmā vēlme iznīcināt Straiku, jo labāk viņam patika šī mūzika. Viņš labprāt klausījās to austiņās, kad izsekoja Sekretāri un kad spodrināja nažus. Tagad šī mūzika viņam bija svēta. Daži dziesmu teksti noenkurojās atmiņā kā dievkalpojuma fragmenti. Jo vairāk viņš klausījās, jo skaidrāk juta: šie puiši saprot.

Sievietes, ieraugot nazi, vienkāršojās līdz pirmatnībai. Attīrījās šausmās. Tām piemita sava veida šķīstība, kad tās raudādamas lūdzās, lai paliktu dzīvas. Kults (kā viņš klusībā dēvēja grupu) šķita to saprotam. Pilnībā.

Pieslēdzis aipodu dokstacijai, viņš izraudzījās vienu no savām mīļākajām dziesmām Dr. Music. Tad piegāja pie izlietnes un ieplaisājušā spogulīša, kur gaidīja bārdas nazis un šķēres: visi rīki, kas nepieciešami, lai cilvēks pilnībā pārveidotu savu izskatu.

No dokstacijas vienīgās skandas plūda Ērika Blūma balss, skubinot meiču kliegt vēl sirsnīgāk:

Girl don’t stop that screamin’

You’re sounding so sincere...

47

Es skaidrāk tumsu jūtu...

I sense the darkness clearer...

Blue Oyster Cull, “Harvest Moon”

Šodien pirmajā jūnijā Robina pirmo reizi varēja sacīt: “Pēc mēneša man būs kāzas.” Otrais jūlijs piepeši likās esam ļoti tuvu. Šuvēja Harogeitā aicināja uz pēdējo pielaikošanu, bet Robinai nebija ne jausmas, kad varēs atļauties aizbraukt uz mājām. Taču viņai vismaz bija kurpes. Māte pieņēma atbildes uz kāzu ielūgumiem un regulāri informēja Robinu par viesu sarakstu. Robina dīvainā kārtā nejuta saikni ar to visu. Nogurdinošā novērošana Ketfordas Brodvejā pie dzīvokļa virs ēstuves atradās neizmērojami tālu no jautājumiem par to, kādus ziedus izvēlēties, kuru sēdināt kuram blakus pie svinību galda, un (to jautāja Metjū) vai viņa jau ir izprasījusi Straikam divas brīvas nedēļas medusmēneša ceļojumam, ko Metjū bija sagatavojis slepenībā, kā pārsteigumu.

Robina netika gudra, kā laulību datums ir pienācis tik tuvu, pašai to nemanot. Pēc mēneša, jau pēc mēneša viņa kļūs par Robinu Kanlifu droši vien. Metjū, protams, gaidīja, ka Robina pāries viņa uzvārdā. Pēdējā laikā viņš bija neticami līksms,

klusēdams apskāva Robinu, dzīvokli iedams viņai garām, un ne ar pušplēstu vārdu neiebilda pret ilgajām darba stundām, kas nereti gadījās arī nedēļas nogalē.

Dažos pēdējos rītos viņš ar mašīnu bija aizvedis Robinu uz Ketfordu, jo tas bija pa ceļam uz Bromlijas firmu, kurā viņš veica auditu. Metjū vairs nesmādēja veco lendroveru pat tad, kad iestrēga ātrumu pārslēgs un mašīna noslāpa krustojumā; gluži otrādi, viņš allaž uzsvēra, cik dāsna esot Lindas brīnišķīgā dāvana un cik lieti tā noderot, kad viņam jābrauc darba darīšanās ārpus pilsētas. Iepriekšējā rītā pa ceļam uz darbu viņš pat bija ierosinājis izsvītrot Sāru Šedloku no kāzu viesu saraksta. Robina juta, ka viņam ir vajadzējis krietni saņemt dūšu, lai vispār uzdotu šo jautājumu, baidoties, ka Sāras pieminēšana var kļūt par iemeslu strīdam. Viņa bija brīdi apdomājusies, lai izprastu savas emocijas, un pēdīgi atbildējusi noliedzoši.

“Es neiebilstu,” viņa sacīja. “Lai nāk vien. Tas nekas.”

Ja Sāru izsvītrotu no saraksta, viņa saprastu, ka Robina ir uzzinājusi par to, kas noticis pirms gadiem. Tad jau labāk izlikties, ka viņa to zinājusi no sākta gala, jo Metjū ir atzinies jau sen, un ka viņai tas vairs neko nenozīmē; Robinai bija savs lepnums. Tomēr, kad Linda, jau iepriekš apšaubījusi lēmumu par Sāras ielūgšanu, jautāja Robinai, ko lai tagad sēdina Sārai blakus pie svinību galda, jo viņas un Metjū studiju biedrs Šons netiek uz kāzām, Robina atbildēja ar pretjautājumu.

“Vai Kormorans ir atbildējis uz ielūgumu?”

"Nē,” māte atteica.

“Ak tā. Nu, viņš solījās atbildēt.”

"Tu gribi nosēdināt viņu blakus Sārai?”

“Nē, nekādā gadījumā!” Robina atcirta.

Iestājās īsa pauze.

“Piedod,” Robina sacīja. “Piedod, mammu... stress... varbūt Kormoranu varētu sēdināt blakus... es nezinu...”

“Vai viņš ieradīsies ar draudzeni?”

“Teica, ka nē. Sēdini viņu, kur gribi, tikai ne blakus tai... ne blakus Sārai.”

Tā nu šajā ritā pagaidām vissiltākajā, kāds šogad bijis, -Robina stāvēja un gaidīja parādāmies Stefāniju. Ketfordas Brodvejā ļaudis jau staigāja T kreklos un sandalēs; tumšādainajām sievietēm bija koši krāsaini galvas lakati. Robina, ģērbusies vasaras kleitā un vecā džinsa jakā, nostājās vienā no ierastajām teātra ēkas nišām, izlikās runājam pa telefonu un nosita laiku, lai drīz sāktu tēlot interesi par aromātiskajām svecēm un smarž-nūjiņām tuvējā stendā.

Bija grūti koncentrēties, jo traucēja pārliecība, ka šis uzdevums ir bezjēdzīgs. Straiks gan apgalvoja, ka joprojām uzskata Vitekeru par iespējamo Kelsijas slepkavu, tomēr Robina klusībā šaubījās. Viņa arvien vairāk sliecās piekrist Vordla viedoklim, ka Straikam ir zobs uz bijušo patēvu un ka viņa spriedumus, parasti tik loģiskus, aizmiglo sens aizvainojums. Ik pa brīdim paskatīdamās augšup uz nekustīgajiem aizkariem Vitekera logos, viņa atcerējās, ka Stefānijā pēdējo reizi ir redzēta pie furgona, kurā viņu iegrūdis Vitekers; varbūt meitene tagad nemaz neatradās dzīvoklī.

Drusku sapīkusi par to, ka arī šī diena tiks izniekota veltīgi, Robina sāka prātot par galveno iemeslu, kura dēļ juta aizvainojumu pret Straiku: viņš bija nolēmis meklēt Noelu Brokbenku viens pats. Robinai šķita, ka Brokbenka meklēšanā vislielākie nopelni ir tieši viņai. Ja viņa nebūtu tik sekmīgi notēlojusi Venēciju Holu, viņi nebūtu uzzinājuši, ka Brokbenks dzīvo Londonā; ja viņa nebūtu attapīgi uzminējusi, ka Nails tas pats Noels vien ir, viņi nemūžam nebūtu sadzinuši pēdas līdz “Saracēnim”. Pat klusā balss viņai pie auss vai es tevi pazīstu, meitenīt? lai cik baismīga, tomēr veidoja zināmu saikni.

Gaisā virmoja jēlu zivju un vīraka dvesma, kas Robinas apziņā tagad asociējās ar Vitekeru un Stefāniju; atbalstījusies pret salto mūri, viņa vēroja nekustīgās namdurvis. Līdzīgi kā lapsas pilsētā piezogas pie atkritumu konteinera, viņas domas spītīgi lavījās atpakaļ pie Zahāras mazās meitenītes, kura bija atbildējusi pa Brokbenka mobilo. Kopš tās reizes Robina katru dienu domāja par viņu un, kad Straiks atgriezās no striptīz-kluba, bija sīki izvaicājusi viņu par meitenes māti.

Straiks pastāstīja, ka Brokbenka draudzeni sauc Alisa un ka viņa ir melnā, tātad ari Zahāra noteikti bija tumšādaina. Varbūt Zahāra līdzinājās tai bižainajai mazulītei, kura patlaban tipināja pa ietvi, cieši turēdamās mātei pie rādītājpirksta un raudzīdamās uz Robinu ar nopietnām, tumšām acīm. Robina pasmaidīja, taču mazā neatbildēja ar smaidu, tikai turpināja vērot Robinu, līdz abas ar māti bija pagājušas viņai garām. Robina turpināja smaidīt, līdz meitenīte, pagriezusi galvu gandrīz par simt astoņdesmit grādiem, lai nezaudētu acu kontaktu ar Robinu, paklupa, jo sapinās sandalītēs ieautās kājas. Viņa pakrita un sāka raudāt; māte nesatraucami pacēla viņu rokās un nesa tālāk. Robina, juzdamās vainīga, atsāka vērot Vitekera logus; meitenītes raudas pamazām attālinājās.

Zahāra gandrīz noteikti mitinājās tajā Bovas dzīvokli, ko bija pieminējis Straiks. Viņš bija stāstījis, ka Zahāras māte esot sūdzējusies par dzīvokli, toties viena no meičām...

Viena no meičām bija teikusi...

“Nu protams!” Robina satraukti nomurmināja. “Nu protams!"

Straikam tas nebūtu ienācis prātā kur nu, viņš taču bija vīrietis! Robina sāka spaidīt mobilā taustiņus.

Bovā bija septiņi bērnudārzi. Robina izklaidīgi noglabāja mobilo atpakaļ kabatā un, savas atskārsmes spārnota, devās parastajā apgaitā gar tirgus galdiem, reizumis paraudzīdamās uz Vitekera dzīvokļa logiem un mūžīgi aizvērtajām namdurvīm, kaut gan prātā bija vienīgi Brokbenks. Viņa varēja iedomāties divus rīcības virzienus: novērot katru no šiem septiņiem bērnudārziem, līdz melnādaina sieviete atnāks pakaļ meitenītei, vārdā Zahāra (un kā lai zina, kura ir īstā māte un īstā meita?), vai arī... vai arī... Viņa apstājās pie stenda ar etniskām rotaslietām, bet tikpat kā neredzēja tās, aizņemta ar domām par Zahāru.

Pilnīgi nejauši Robina pacēla skatienu no spalvu un pērlīšu auskariem tieši tajā mirklī, kad pa durvīm līdzās ēstuvei iznāca Stefānijā, kuru Straiks bija aprakstījis ļoti precīzi. Bāla, spilgtajā dienas gaismā mirkšķinādama apsarkušās acis kā albīns trusis, Stefānijā ar visu svaru pastūma ēstuves durvis, klupšus ieklupa iekšā un devās pie letes. Pirms Robina paguva atjēgties, Stefānijā ar kokakolas skārdeni rokā jau bija pagājusi viņai garām un pa baltajām durvīm nozudusi mājā.

Velns!

“Nekā,” pēc stundas Robina pa telefonu sacīja Straikam. “Bet viņa ir dzīvoklī. Man nebija izdevības neko izdarīt. Viņa iegāja un izgāja kādu triju minūšu laikā.”

“Paliec turpat,” Straiks teica. “Varbūt iznāks ārā vēlreiz. Nu mēs vismaz zinām, ka viņa ir nomodā.”

"Kā veicas ar Leingu?”

"Kamēr tur biju, viņš neparādījās, bet tad man vajadzēja atgriezties birojā. Ir lieli jaunumi: Divreizis ir man piedevis. Nupat tik aizgāja. Tā nauda mums ir nepieciešama es nevarēju atteikties.”

“Žēlīgā debess vai tad viņam jau ir cita draudzene?” Robina izsaucās.

“Nē, nav. Viņš grib, lai pārbaudu citu striptīzdejotāju, ar kuru viņš patlaban flirtē, un noskaidroju, vai tai ir kādas pastāvīgas attiecības.”

“Kāpēc viņš nevar pajautāt viņai pašai?”

“Ir pajautājis. Viņa atteikusi, ka nesatiekas ne ar vienu, bet sievietes taču ir divkosīgas, nekrietnas blēdes, tu tak zini, Robin.”

“О jā, protams,” Robina nopūtās, “man bija piemirsies. Paklau, man radās viena ideja par Bro... Pagaidi, te kaut kas notiek.”

“Viss kārtībā?” Straiks asi noprasīja.

"Jā... pagaidi...”

Tieši viņai pretim bija piebraucis un apstājies preču furgons. Turēdama mobilo pie auss, Robina nesteidzīgi apgāja tam apkārt, lai novērtētu situāciju. Cik varēja saskatīt, šoferim bija ezīti apgriezti mati, taču saules atspīdums vējstiklā žilbināja acis un neļāva saskatīt šofera vaibstus. Uz ietves parādījās Stefānijā. Ar sakrustotām rokām cieši aptvērusi savu rumpi, viņa šķērsoja ielu un iekāpa furgona aizmugurē. Robina atkāpās, lai palaistu to garām, un tēloja, ka runā pa mobilo. Viņas skatiens sastapa šofera acis tumšas, ar nokareniem plakstiem.

“Stefānijā aizbrauca ar vecu furgonu,” Robina teica Straikam. “Šoferis neizskatījās pēc Vitekera. Iespējams, viņš ir jauktas rases vai no Vidusjūras reģiona. Bija grūti saredzēt.”

"Mēs jau zinām, ka Stefānijā nodarbojas ar prostitūciju. Droši vien aizbrauca pelnīt naudu Vitekeram.”

Robina pūlējās neņemt ļaunā šo lietišķo toni un atgādināja sev, ka Straiks taču ir atsvabinājis Stefāniju no Vitekera žņaudzošā tvēriena, iebelzdams tam pa pakrūti. Brīdi viņa klusēja, lūkodamās preses bodītes logā. Priekšplānā joprojām bija karalisko kāzu suvenīri. Aiz muguras aziātam, kurš stāvēja aiz letes, karājās britu karogs.

"Ko lai daru tagad? Es varētu novērot Vollastonklouzu tavā vietā, ja jau tev jāizseko Divreiža jaunā simpātija. Tas būtu... ai!” viņa izdvesa.

Pagriezusies, lai ietu prom, viņa bija uzgrūdusies gara auguma vīrietim ar smailbārdiņu; svešais nolamājās.

“Atvainojiet,” Robina automātiski nomurmināja, kad vīrietis viņai garām iegāja preses bodītē.

“Kas tev tur notiek?” Straiks jautāja.

“Nekas uzskrēju kādam virsū... paklau, es braukšu uz Vollastonklouzu,” viņa sacīja.

"Labi,” Straiks, mirkli klusējis, piekrita, “bet, ja parādīsies Leings, mēģini viņu nobildēt. Un netuvojies viņam!”

“Nemaz netaisījos,” Robina atteica.

“Piezvani man, ja būs kādi jaunumi. Un arī, ja nebūs.”

īsais entuziasma uzplūds, ko Robinai bija dāvājusi iespēja braukt uz Vollastonklouzu, noplaka jau pie Ketfordas stacijas.

Viņa netika gudra, kāpēc pēkšņi jūtas tik nomākta un bažīga. Varbūt pie vainas bija izsalkums. Apņēmusies pārvarēt kāri pēc šokolādes, kas apdraudēja figūru pāršūtajai kāzu kleitai taču vajadzēja derēt kā uzlietai -, viņa pirms kāpšanas vilcienā nopirka enerģijas batoniņu, kas izskatījās gaužām neapetī-telīgs.

Kamēr vilciens veda viņu uz Elefantendkāslu, Robina košļāja zāģskaidām līdzīgo masu un ik pa brīdim izklaidīgi paberzēja sānu, kam pirmīt bija uzgrūdies bārdainais vīrs. Paciest svešinieku lamāšanos tā, protams, bija parastā cena par dzīvi Londonā; viņa neatcerējās, ka Mesemā svešs cilvēks kādreiz būtu pateicis viņai ko rupju.

Kaut kas pēkšņi pamudināja Robinu paskatīties apkārt, tomēr pustukšajā vagonā nemanīja nevienu liela auguma vīrieti un neviens slepus nevēroja viņu arī no blakusvagoniem; viņa atskārta, ka šajā rītā nav bijusi tik modra kā citkārt, jo Ketfor-das Brodveja bija iemidzinoši pazīstama, turklāt prātu nemitīgi nodarbināja domas par Brokbenku un Zahāru. Un ja nu viņa nav pamanījusi kādu, kurš novēro viņu pašu?... Nē, tā nudien jau bija paranoja. Metjū bija aizvedis viņu uz Ketfordu ar lend-roveru; kā lai slepkava būtu varējis viņai sekot, ja vien nebija gaidījis Heistingsroudā pats ar savu braucamo?

Tomēr nedrīkst izturēties bezrūpīgi, Robina nodomāja. Izkāpusi no vilciena, viņa ievēroja, ka dažus soļus aiz muguras iet gara auguma tumsnējs vīrietis, un tīši apstājās, lai palaistu to garām. Svešais pat nepaskatījās uz viņu. Man tiešām ir paranoja, Robina nodomāja, iemezdama neapēsto batoniņu atkritumu tvertnē.

Pulksten pusdivos viņa sasniedza laukumiņu pie Vollaston-klouzas mājas; pār noplukušo, veco daudzdzīvokļu namu kā sūtne no nākotnes slējās milzīgā Strata ēka. Ar savu garo vasaras kleitu un pabālējušo džinsa jaku Robina bija lieliski iederējusies Ketfordas tirdziņā, bet šeit izskatījās pēc studentes. Atkal izlikdamās, ka runā pa mobilo, viņa pacēla acis un juta, kā salecas sirds.

Kaut kas bija mainījies. Aizkari bija atvilkti.

Atguvusi maksimālu modrību, Robina gāja tālāk gadījumam, ja viņš paskatītos pa logu un mēģināja atrast vietu ēnā, lai no turienes paturētu acīs balkonu. Viņa tik ļoti centās sameklēt ideālu novērošanas vietu un tēlot nepiespiestu sarunu pa telefonu, ka neskatījās, kur liek kāju.

“Nē!” Robina iespiedzās, kad labā pēda paslīdēja sānis, kreisā kāja sapinās garās kleitas stērbelēs, un viņa nozvēlās neveiklā pusšpagatā, nogāzās uz sāna un izlaida no rokas mobilo.

“Ak tu mī un žē,” viņa novaidējās. Tas, uz kā viņa bija paslīdējusi, izskatījās pēc vēmekļiem vai pat pēc caurejas rezultāta; ar šo ķēpu bija notriepta gan kleita, gan sandale, un krītot bija nobrāzta plauksta, bet visvairāk šausmināja doma par to, kas īsti ir šī biezā, dzeltenbrūnā, lipīgā un kunkuļainā putra.

Kaut kur tuvumā iesmējās kāds vīrietis. Nikna un pazemota, Robina lūkoja piecelties tā, lai nenotraipītu drēbes un kurpes vēl vairāk, un uzreiz nepaskatījās, kurš tur tā uzjautrinās.

“Atvaino, maziņā,” aiz muguras atskanēja klusa balss ar skotu akcentu. Robina strauji atskatījās un tajā pašā mirklī sajutās tā, it kā caur visu ķermeni izšautos elektriskā strāva.

Viņš bija ģērbies sarkanmelni rūtotā jakā un džinsos; par spīti siltajai dienai, galvā viņam bija auduma cepure ar pārau-šiem. Ar visu lielā auguma svaru balstīdamies uz metāla kruķiem, viņš smaidot noraudzījās lejup uz Robinu. Bālos vaigus, zodu un pat maisiņus zem mazajām, tumšajām acīm izraibināja dziļas bakurētas. Kakls bija tik resns, ka miesas valnis vēlās pāri apkaklei.

Vienā rokā viņš turēja plastikāta maisiņu, droši vien ar iepirkumiem. Robina saredzēja ietetovētā dunča smaili un zināja, ka augstāk uz delma šis duncis pāršķeļ dzeltenu rozi. leteto-vētās asins lāses uz plaukstas locītavas izskatījās pēc īstām brūcēm.

"Tev vajag ūdens krānu,” viņš, plati smaidīdams, norādija uz Robinas sandali un kleitas malu, “un kārtīgu birsti.”

“Jā,” Robina atsaucās drebošā balsī. Viņa pieliecās pacelt mobilo. Ekrāns bija ieplaisājis.

“Es dzīvoju tepat.” Viņš norādīja uz logiem, ko Robina bija novērojusi veselu mēnesi. “Vari uznākt augšā, ja gribi. Sakārtoties.”

“Ak, nē... nevajag. Bet liels paldies,” Robina sacīja, aizžņaudzoties elpai.

“Nav par ko,” Donalds Leings atteica.

Viņa skatiens pārslīdēja pār Robinas augumu. Viņai iekņudējās āda kā no fiziska pieskāriena. Leings pagriezās uz kruķiem un kliboja prom, iepirkumu maisiņam neveikli kuļājoties. Robina palika stāvam kā zemē iemieta un juta, kā sejā pulsē asinis.

Viņš neatskatījās. Cepures pāraušiem šūpojoties kā zaķa ausīm, mokoši lēni apgāja ap mājas stūri un nozuda skatienam.

“Ak Dievs,” Robina nočukstēja. Smeldza nobrāztā plauksta un celis; viņa pa pusei neapzināti atglauda matus no sejas un atviegloti uzelpoja, sajutusi, pēc kā ož pirksti: glumā ķēpa, uz kuras viņa paslīdējusi, bija karijs. Viņa aizsteidzās uz stūri, kur nebija saredzama no Donalda Leinga logiem, paņēma ieplaisājušo mobilo un piezvanīja Straikam.

48

Te nāk tā sajūta.

Here Comes That Feeling

Karstuma vilnis, kas gūla pār Londonu, bija viņa ienaidnieks. Zem T krekla nevarēja paslēpt nažus, un nevietā izskatitos arī cepure un uzslietā apkakle, ko viņš parasti izmantoja, lai maskētos. Neatlika nekas cits kā vien gaidīt, vāroties bezspēcīgās dusmās tajā paslēptuvē, par kuru nezināja ŠI.

Svētdien laiks beidzot mainījās. Pār izslāpušajiem parkiem brāzās lietus, pa mašīnu vējstikliem dejoja logu tīrītāji, tūristi savos celofāna apmetņos naski brida pa peļķēm.

Pacilāts un apņēmīgs, viņš uzvilka cepuri zemu pār pieri un uzģērba īpašo jaku. Kad viņš soļoja pa ielu, pret krūtīm sitās naži, noglabāti garajās, pašdarinātajās kabatās zem oderes. Galvaspilsētas ielās nebija mazāk ļaužu kā toreiz, kad viņš bija sadūris prostitūtu, kuras pirksti tagad atradās viņa ledusskapja saldētavā. It visur gluži kā skudras joprojām mudžēja tūristi un londonieši. Daži bija nopirkuši lietussargus un cepurītes ar britu karoga attēlu. Vairākiem viņš uzgrūdās vienkārši prieka pēc, lai pastumtu tos nost no ceļa.

Nepieciešamība nogalināt jau kļuva neizturama. Dažas pēdējās dienas bija aizritējušas bezdarbībā, un Šīs piešķirtais

atvaļinājums pamazām tuvojās beigām, bet Sekretāre joprojām staigāja apkārt dziva un brīva. Stundām ilgi viņš bija dzinis tai pēdas, un tad šī nekaunīgā kuce pēkšņi parādījās turpat viņa acu priekšā, gaišā dienas laikā bet visapkārt bija aculiecinieki...

Vāja impulsu kontrole, būtu teicis tas sūda psihiatrs, ja zinātu, ko viņš izdarījis, ieraugot Sekretāri. Vāja impulsu kontrole! Viņš brīnišķīgi prata kontrolēt savus impulsus, ja vien gribēja; pateicoties pārcilvēciskajai izmaņai, bija nogalinājis trīs sievietes un sakropļojis ceturto, bet policija joprojām palika neziņā, tāpēc lai tas psihiatrs iet ellē ar savām stulbajām diagnozēm; tomēr, pēc visām tukšajām dienām ieraugot acu priekšā Sekretāri, gribējās nobiedēt viņu, pieiet tuvu klāt, pavisam tuvu tik tuvu, lai saostu viņu, uzrunātu viņu, ieskatītos viņas izbaiļu pilnajās acīs.

Tad Sekretāre lepni aizsoļoja prom, un viņš tobrīd neuzdrošinājās sekot, taču ļaut viņai aiziet bija gandrīz tas pats, kas mirt. Tagad viņai jau būtu jāguļ ledusskapī, pārvērstai par gaļas paciņām. Un viņam jau būtu jābūt redzējušam viņas sejā to šaušalu un nāves ekstāzi, kādu piedzīvoja visas, kad pilnībā piederēja viņam un kļuva par viņa rotaļlietām.

Tā nu viņš klejoja aukstajā lietū, iekšēji degdams, jo bija svētdiena un Sekretāre atkal bija devusies uz turieni, kur viņš nemūžam nevarēja tai sekot, jo tur vienmēr atradās Smukulītis.

Viņam vajadzēja vairāk brīvības, daudz vairāk brīvības, īstais traucēklis bija Šī, jo visu laiku kvernēja mājās, izspiegoja viņu, lipa klāt kā dadzis. Tam visam bija jāmainās. Viņš jau bija piespiedis Šo atgriezties darbā. Un tagad nolēma iestāstīt Šai, ka arī pašam ir gadījies jauns darbs. Ja būs nepieciešams, viņš zags, lai tiktu pie naudas, ko parādīt Šai kā nopelnītu, tā viņš jau bija rīkojies neskaitāmas reizes. Tādējādi viņš iemantos brīvību un pietiekami daudz laika, lai atrastos tuvumā, kad Sekretāre zaudēs modrību, neviens neskatīsies un viņa nogriezīsies ap nepareizo stūri...

Garāmgājēji viņa acīs bija nedzīvi kā automāti. Stulbi, stulbi, stulbi... Viņš klīda pa ielām, ar skatienu meklēdams to, kura būs nākamā. Ne Sekretāri, nē, jo tā kuce slēpās aiz savām baltajām durvīm kopā ar Smukulīti. Viņš meklēja jebkuru sievieti, kas būtu tik stulba vai tik piedzērusies, lai dotos īsā pastaigā ar vīrieti un viņa nažiem. Pirms atgriešanās pie Šīs vajadzēja padarīt kādai galu, obligāti. Vienīgi tas dos enerģiju, kad viņš būs atgriezies un izliksies par vīrieti, kuru Šī mīl. Zem cepures malas zibēja acis, šķirojot, atmetot: sievietes kopā ar vīriešiem, sievietes ar bērniem, kas cieši turas pie rokas... nebija nevienas bez pavadoņa, nebija tādas, kāda vajadzīga viņam...

Līdz tumsai viņš nostaigāja daudzus kilometrus garām apgaismotiem pabiem, kuros smējās un flirtēja vīrieši un sievietes, garām restorāniem un kinoteātriem, vērodams un gaidīdams ar mednieka pacietību. Bija svētdienas vakars, strādnieki gāja mājup agri, taču tas nebija svarīgi: visur vēl mudžēja tūristi un laucinieki, ko pievilinājusi Londonas vēsture un noslēpumainība...

Jau tuvojās pusnakts, kad ievingrinātais skatiens beidzot pamanīja tās gluži kā sēņu puduri garā zālē: bariņu iereibušu meiču, kuras ķiķinādamas streipuļoja pa ietvi. Tieši viņa gaumē bija arī iela nožēlojama, noplukusi, kur dzērāju kautiņš vai meičas spiedzieni nav nekas ārkārtējs. Viņš sekoja tām desmit metru atstatumā, vēroja, kā tās iet gar ielas laternām, bikstīdamas cita citai sānos un smiedamās, izņemot vienu. Pēc izskata šī skuķe bija visjaunākā, visvairāk piedzērusies un cīnījās ar vēmienu, cik nu viņš varēja spriest. Grīļodamās uz augstajiem nagliņpapēžiem, šī sīkā palaistuve drusku atpalika no pārējām. Draudzenes pat nemanīja, cik tai ir slikti. Pašas gandrīz vairs neturējās uz kājām, tikai spurca un auroja smieklos, tenterēda-mas uz priekšu.

Viņš itin kā pilnīgi nevērīgi gāja tām nopakaļ.

Ja skuķe sāktu vemt turpat uz ielas, draudzenes apstātos un sapulcētos ap viņu. Bet, cīnīdamās ar vēmienu, viņa nespēja tām uzsaukt. Atstatums starp viņu un draudzenēm palielinājās arvien vairāk. Viņa zvārojās un klupa gluži tāpat kā tā iepriekšējā muļķe uz saviem stulbajiem augstajiem papēžiem. ŠI nu nedrīkstēja palikt dzīva un palīdzēt sastādīt fotorobotu.

Tuvojās taksometrs. Iztēlē viņš redzēja visu scenāriju, pirms tas bija īstenojies. Skuķes, skaļi klaigādamas un mādamas ar rokām, apturēja mašīnu un rausās iekšā cita pēc citas, gorot savas resnās pakaļas. Viņš pielika soli, noliecis galvu, slēpdams seju. Ielas laternas spoguļojās peļķēs, nodzisa taksometra zaļā uguntiņa, ierūcās motors...

Tās bija aizmirsušas savu draudzeni. Viņa grīļojās tik stipri, ka uzgrūdās nama sienai un atbalstījās pret to ar roku.

Atlika varbūt tikai dažas sekundes laika. Viena no skuķēm kuru katru mirkli varēja apjēgt, ka šīs trūkst.

“Kas noticis, mīļā? Tev ir slikti? Nāc šurp. Ejam te. Viss būs labi. Ejam, lūk, te.”

Līdzko ievilkta sānielā, meiča sāka rīstīties. Nespēcīgi mēģināja izbrīvēt roku no viņa tvēriena; no mutes izšāvās vēmekļu straume, notašķot viņai drēbes un neļaujot runāt.

“Netīrā kuce,” viņš nošņāca, zem jakas jau satvēris naža spalu. Un tad ar varu rāva meiču uz tumšu eju starp seksfilmu videonomu un kaut kādu krāmu bodīti.

“Nē,” viņa izdvesa, smakdama vēmekļos un pūlēdamās atgūt elpu.

Pretējā ielas pusē atvērās kādas durvis, un pār lieveņa pakāpieniem nolija gaisma. Uz ietves smiedamies izbira ļaudis.

Viņš piegrūda meiču pie sienas un sāka skūpstīt, ar spēku turēdams ciet, kaut gan viņa pūlējās izrauties. Viņas mute šķebīgi smirdēja pēc vēmekļiem. Durvis otrpus ielai aizvērās, ļaužu bariņš pagāja garām, balsis aizskanēja nakts klusumā, gaisma nodzisa.

“Fū, velns!” viņš riebumā izgrūda, atrāvies no viņas lūpām, bet pašu joprojām spiezdams pie sienas ar visu augumu.

Meiča ievilka elpu, lai iekliegtos, bet sagatavotais nazis jau ienira dziļi starp viņas ribām bez kādām pūlēm, ne tā kā iepriekšējā reizē, kad skuķe bija spītīgi un nikni pretojusies. Kliedziens pamira uz notraipītajām lūpām, karstas asinis ap-šļāca viņa roku, izmērcējot cimdu. Viņa konvulsīvi nodrebēja, pūlējās kaut ko pateikt, acis pārgriezās baltas, ķermenis kļuva ļengans.

"Laba meitene,” viņš nočukstēja un izrāva nazi ārā, kad meiča mirdama saļima viņam rokās.

Viņš ievilka savu upuri dziļāk nišā, kur izvešanu gaidīja atkritumu kaudze. Paspēris sāņus melnos maisus, viņš nosvieda meiču nišas stūri un izvilka mačeti. Suvenīri bija obligāti nepieciešami, bet viņa rīcībā bija tikai sekundes. Varēja atvērties vēl kādas durvis, varēja atgriezties taksometrs ar viņas stulbajām draudzenēm...

Viņš cirta un zāģēja, tad noglabāja pilošās trofejas kabatā un sameta līķim virsū maisus ar atkritumiem.

Tam visam bija vajadzējis nepilnas piecas minūtes. Viņš jutās kā karalis, kā dievs. Un laidās prom, kārtīgi noglabājis nažus, strauji elpodams vēso, tīro nakts gaisu; gabaliņu paskrēja, atgriezies uz galvenās ielas. Sasniedzis nākamo kvartālu, tālumā viņš izdzirda aizsmakušas sieviešu balsis.

“Hezer! Hezer, kur tu esi, dumjā zoss?”

“Hezera jūs nedzird,” viņš tumsā nočukstēja.

Un pūlējās apslāpēt smieklus, slēpdams seju apkaklē, taču klusās gaviles apvaldīt nespēja. Dziļi kabatās viņa slapjie pirksti rotaļājās ar elastīgajiem skrimšļiem un ausu ļipiņām, kurās joprojām turējās plastmasas auskari mazītiņu saldējuma konusu veidolā.

49

Ir tagad maniakam naktī īstais laiks.

It’s the time in the season for a maniac at night.

Blue Oyster Cult, “Madness to the Method"

Sākoties jūnija otrajai nedēļai, laiks joprojām pieturējās vēss, lietains un diezgan vējains. Karalisko kāzu spožais, saules apmirdzētais krāšņums bija palicis tikai atmiņās; romantiskās degsmes reibinošais vilnis bija noplacis, kāzu suvenīri un apsveikuma plakāti nozuduši no veikalu skatlogiem, un galvaspilsētas avīzes atkal pievērsās ikdienišķākām lietām, ieskaitot metro darbinieku gaidāmo streiku.

Taču trešdienas avīžu pirmajās lapās eksplodēja šaušalīga vēsts. Zem atkritumu maisiem bija atrasts sakropļots jaunas sievietes līķis, un dažas stundas pēc tam, kad policija pirmo reizi bija aicinājusi pieteikties iespējamos lieciniekus, pasaule tika informēta par to, ka Londonas ielās klejo divdesmit pirmā gadsimta Džeks Uzšķērdējs.

Jau bija noslepkavotas un sakropļotas trīs sievietes, taču Skotlendjardam acīmredzot nebija nekādu izmeklēšanas pavedienu. Avīžnieki steidzās aprakstīt notikušo visos sīkumos, publicēja Londonas karti ar tajā iezīmētām slepkavību vietām, kā

arī triju upuru fotoattēlus, it kā dedzīgi censtos atgūt nokavēto. Kelsijas Platas slepkavību viņi bija interpretējuši kā vienu atsevišķu ārprāta un sadisma aktu, un uzbrukums astoņpadsmitga-dīgajai prostitūtai Lailai Monktonai tikpat kā nebija izpelnījies atspoguļojumu plašsaziņas līdzekļos. Nevarēja taču gaidīt, ka meitene, kura karalisko kāzu dienā tirgojusi savu miesu, avīžu pirmajās lapās izkonkurēs jaunizcepto hercogieni.

Taču šoreiz aina bija pavisam cita: par slepkavas upuri bija kļuvusi Hezera Smārta divdesmit divus gadus veca būvfirmas darbiniece no Notingemas. Avīžu virsraksti teju vai uzprasījās paši, jo Hezera bija brīnišķi pozitīva varone ar pastāvīgu darbu, ar nevainīgu vēlēšanos apmeklēt galvaspilsētas ievērojamās vietas un ar draugu, pamatskolas skolotāju. Savas nāves priekšvakarā Hezera bija noskatījusies “Karali Lauvu”, Čainataunā ēdusi dim sum un Haidparkā pozējusi fotogrāfijām ar kavalērijas gvardiem fonā. Tika savērptas bezgalīgas avīžu slejas, aprakstot garo nedēļas nogali ar Hezeras brāļasievas trīsdesmitās dzimšanas dienas svinībām un ar drausmīgo noslēgumu zvērisku, briesmīgu nāvi seksveikala sētaspusē.

Sižets, kā jau visi aizraujošākie sižeti, dalījās kā amēba, veidojot nebeidzamas jaunas versijas, vērtējumus un analītiskus rakstus, un katrs no tiem izraisīja pretēju viedokļu birumu. Diskusijām par jaunu sieviešu nosodāmo tieksmi uz alkoholu tūdaļ sekoja pārmetumi par to, ka noziegumā tiekot vainots upuris pats. Šaušalīgus aprakstus par seksuālo vardarbību mīkstināja atgādinājumi, ka citās valstīs tamlīdzīgi uzbrukumi notiekot daudz biežāk. Tika publicētas intervijas ar satriektajām, vainas apziņas mocītajām Hezeras draudzenēm, kuras bija viņu pametušas, bet tādām intervijām tūdaļ sekoja nikna kritika, kura vērsās pret plašsaziņas līdzekļiem un mudināja aizstāvēt šīs bēdu pārņemtās meitenes.

Un aiz katras publikācijas vīdēja draudīga ēna nezināmais slepkava, ārprātīgais, kurš sakropļo sieviešu līķus. Reportieri atkal apsēda Denmarkstrītu, meklēdami to cilvēku, kuram atsūtīta Kelsijas kāja. Straiks nolēma, ka Robinai beidzot pienācis īstais brīdis doties sen plānotajā un diendienā atliktajā ceļojumā uz Mesemu, lai pēdējo reizi uzlaikotu kāzu kleitu, bet pats līdzi ņemdams mugursomu un iznīcinošu bezspēcības apziņu atkal apmetās pie Niķa un Ilsas. Denmarkstrltā palika dežurējam civilā ģērbies policists gadījumam, ja tiktu piegādāts kāds aizdomīgs sūtījums. Vordls bažījās, ka Robinai atkal varētu tikt atsūtīta kāda ķermeņa daļa.

Izmeklēšana, kas risinājās visas valsts mediju uzmanības lokā, prasīja ārkārtīgi daudz darba, tāpēc iespēja tikties ar Straiku Vordlam radās tikai sešas dienas pēc Hezeras līķa atrašanas. Pievakarē iegājis pabā Feathers, Straiks ieraudzīja, ka Vordls izskatās pārguris, tomēr neapšaubāmi vēlas pārrunāt situāciju ar cilvēku, kurš oficiāli nepiedalās lietas izmeklēšanā, tomēr lieliski to pārzina.

“Pilnīgi traka nedēļa,” Vordls nopūtās, pieņemdams Straika uzsaukto pinti. “Sasodīts, esmu pat atsācis smēķēt. Eiprila ir nikna, ka bail.”

Iedzēris krietnu malku alus, viņš izstāstīja Straikam visu patiesību par to, kā ticis atrasts Hezeras līķis. Straiks jau bija pamanījis, ka prese visai pretrunīgi ziņo par daudzām detaļām, kas, iespējams, ir būtiskas; toties visi avīžnieki vienā balsī vainoja policiju par to, ka līķis uziets tikai pēc divdesmit četrām stundām.

“Gan Hezera pati, gan viņas draudzenes bija pillā kā zeķes,” policists bez aplinkiem sacīja. “Četras iekāpa taksometrā tik piemāvušās, ka aizmirsa par Hezeru. Tikai pēc pāris kvartāliem apjēdza, ka mašīnā viņas nav. Taksists bija pārskaities, jo viņas bļaustījās un uzvedās neciešami. Viena sāka šoferi lamāt, kad viņš atteicās ielas vidū griezt mašīnu riņķi. Sākās pamatīgs tracis, tāpēc pagāja krietnas piecas minūtes, līdz viņš piekrita braukt atpakaļ, lai meklētu Hezeru. Kad nu šie atgriežas pie tās ielas, kur, pēc meiču domām, palikusi Hezera neaizmirsti, ka viņas ir no Notingemas un nepazīst Londonu, tā nekur nav

redzama. Meičas liek šoferim lēnītēm braukt uz priekšu un skaji sauc savu draudzeni pa logiem. Tad vienai parēgojas, ka Hezera labu gabalu tālāk iekāpj autobusā. Tāpēc divas izsvempjas no taksometra absolūti nekādas loģikas, kur viņām vispār prāts skrien pakaļ autobusam un bļauj, lai tas apstājas, bet pārējās divas kārstās pa takslša logiem un auro, lai tās pirmās divas kāpj atpakaļ mašīnā, tagad viņas sekošot autobusam ar taksi. Tā, kura jau iepriekš bija saķīvējusies ar taksistu, nolamā viņu par stulbu pakistāni, un tas izmet šīs visas no mašīnas un aizbrauc. Redz, mūs tagad lamā ārā no panckām, ka neesam atraduši līķi divdesmit četru stundu laikā, bet,” Vordls gurdi rezumēja, “pie vainas būtībā ir alkohols un rasisms. Tās zosis bija pārliecinātas, ka Hezera iekāpusi autobusā, tāpēc mēs veltīgi zaudējām pusotru dienu, meklēdami sievieti ar līdzīgu mēteli mugurā. Pēc tam seksveikala īpašnieks iet izmest atkritumus un zem maisiem atrod līķi, kam nogriezts deguns un ausis.”

“Tātad vismaz tas atbilst patiesībai,” Straiks noteica. Izkropļotā seja bija vienīgā detaļa, par kuru visas avīzes rakstīja vienprātīgi.

"Jā, tas atbilst patiesībai,” Vordls drūmi apstiprināja. “Šekl-velas Uzšķērdējs. Skan lieliski.”

“Un liecinieki?”

“Neviens nav redzējis ne vella.”

“Bet Adepts un viņa motocikls?”

“Atkrīt,” Vordls negribīgi atzina. “Par Hezeras nāves laiku viņam ir dzelžains alibi radu kāzas -, un arī par pārējiem diviem uzbrukumiem mēs neko nevaram viņam piešūt.”

Straikam radās iespaids, ka Vordls grib pateikt vēl kaut ko, un viņš pacietīgi gaidīja.

“Negribētos, lai to uzož prese,” Vordls pieklusināja balsi, “taču mēs domājam, ka viņš ir nomaitājis vēl divas.”

“Jēziņ!” Straiks teica, neviltoti satraukts. “Kad?”

“Sen,” Vordls atbildēja. “Neatklāta slepkavība Līdsā divtūkstoš devītajā gadā. Prostitūta no Kārdifas. Nodurta. Viņš nebija neko nogriezis, tikai pievācis ķēdīti, ko viņa vienmēr nēsājusi ap kaklu, un iemetis līķi grāvī ārpus pilsētas. Līķi atrada tikai pēc divām nedēļām. Un pērn Miltonkīnzā tika noslepkavota un sakropļota kāda meitene. Vārdā Seidija Rouča. Par to ietupināja viņas draugu. Es izlasīju lietas materiālus. Ģimene cīnījās par viņa atbrīvošanu, un pēc apelācijas viņš tika laukā. Pierādījumu jau nebija; vienīgi tas, ka abi bieži strīdējušies un viņš reiz kādam draudējis ar kabatas nazi.

Ar šīm piecām slepkavības lietām strādāja mūsu psihologs un kriminālisti un secināja, ka ir pietiekami daudz kopīgu pazīmju, lai varētu pieņemt, ka visas piecas pastrādājis viens un tas pats noziedznieks. Cik noprotams, viņš izmanto divus ieročus: virtuves nazi un mačeti. Visas tās sievietes bija viegli pieejamas prostitūtas, piedzērušās, psihiski nestabilas un visas, izņemot Kelsiju, tika nomedītas uz ielas. No visām viņš pievāca trofejas. Pagaidām nav atrasti vienādi DNS paraugi. Visticamāk, arī neatradīsies. Šķiet, viņš nav izvarojis nevienu no tām. Kaifu viņš ķer citādā veidā.”

Straikam gribējās ēst, taču kāda neskaidra nojauta liedza iztraucēt Vordla īgno klusēšanu. Policists iedzēra alu un, neskatīdamies Straikam acīs, ierunājās: “Es jau pārbaudu tos tavējos. Brokbenku, Leingu un Vitekeru.”

Nu vai zini, būtu jau ari laiks.

“Brokbenks ir interesants,” Vordls teica.

“Tu esi viņu atradis?” Alus glāze sastinga Straikam pie lūpām.

“Vēl ne, bet mēs zinām, ka pirms piecām nedēļām viņš ir regulāri apmeklējis kādu Brikstonas baznīcu.”

“Baznīcu? Tu esi pārliecināts, ka tas ir viens un tas pats cilvēks?”

“Garš augumā, bijušais karavīrs, bijušais regbists, zods garens, viena acs iegrimusi dobumā, viena auss sakropļota, mati tumši, apcirpti ezītī,” Vordls nobēra. “Vārds: Noels Brokbenks. Augums: ap diviem metriem. Stiprs ziemeļu akcents.”

“Tas ir viņš,” Straiks atzina. “Bet kāda tur, ellē, baznīca?” “Pagaidi.” Vordls cēlās kājās. “Aiziešu pačurāt.”

Bet galu galā kāpēc ne baznīca? prātoja Straiks, iedams pie bāra letes, lai paņemtu vēl divas pintes. Pabs pamazām pildījās ar klientiem. Kopā ar alu Straiks paķēra līdzi arī ēdienkarti, taču nespēja uz to koncentrēties. Korī dzied jaunas meitenes... viņš tāds nebūtu pirmais...

“Baigi vajadzēja,” atgriezies teica Vordls. “Varbūt vēl iziešu žigli uzsmēķēt..."

“Vispirms pabeidz stāstīt par Brokbenku.” Straiks piestūma viņam tuvāk pilno alus glāzi.

“Patiesību sakot, mēs viņu atradām nejauši.” Vordls apsēdās un paņēma glāzi. “Viens no mūsējiem izsekoja vietējā narkoba-rona māti. Mēs neticējām, ka mammīte tiešām ir tik nevainīga, par kādu uzdodas, tāpēc novērotājs viņai pa pēdām ieiet baznīcā un tur pie durvīm stāv Brokbenks un izdāļā dziesmu grāmatas. Šis ielaidās sarunā ar mūsējo, nezinādams, ka tas ir policists, savukārt mūsējam nebija ne jausmas, ka Brokbenks tiek meklēts. Pēc mēneša tas kolēģis nejauši izdzird, ka es pieminu Noelu Brokbenku sakarā ar Kelsijas Platas lietu, un paziņo, ka pirms mēneša Brikstonā esot sastapis vienu tipu ar šādu vārdu. Saproti?” Vordls pavīpsnāja gandrīz tāpat kā senāk. “Es tiešām pievēršu uzmanību taviem ieteikumiem, Straik. Būtu muļķīgi tos ignorēt it sevišķi pēc Lendrijas lietas.”

Tu pievērs tiem uzmanību tad, kad nekas nav sanācis ar Digeru Melliju un Adeptu, Straiks nodomāja, tomēr noņurdēja kaut ko līdzīgu pateicībai, iekams atgriezās pie galvenā temata. "Un tu saki tagad Brokbenks vairs neiet uz baznīcu?”

"Jā,” Vordls nopūtās. “Vakar biju aizbraucis uz turieni un aprunājos ar vikāru. Tāds jauns, dedzīgs čalis, baznīca pilsētas centrā tu jau pats tādus pazīsti.” Vordls maldījās, jo Straika kontakti ar garīdzniecību aprobežojās ar armijas kapelāniem. “Vikārs bija veltījis Brokbenkam daudz laika. Teica tam puisim esot smags liktenis.”

“Smadzeņu trauma, demobilizēts invaliditātes dēļ, zaudējis ģimeni visas sitās blēņas?” Straiks jautāja.

“Apmēram tā,” Vordls atbildēja. “Esot teicis, ka ilgojoties pēc sava dēla.”

“Mhm,” Straiks drūmi noņurdēja. “Vai tas vikārs zina, kur Brokbenks dzīvo?”

“Nē, bet viņa draudzene acīmredzot...”

“Alisa?”

Raukdams pieri, Vordls no jakas iekškabatas izņēma bloknotu un ieskatījās tajā.

“Laikam tak tieši tā,” viņš noteica. “Alisa Vinsenta. Kā tu to zini?

“Abi nesen ir patriekti no darba striptīzklubā. Tūdaļ paskaidrošu,” Straiks steigšus piebilda, jo izskatījās, ka Vordls kļūst nepacietīgs. “Stāsti par to Ališu!”

“Nu, tai ir izdevies dabūt municipālo māju Londonas aus-trumos netālu no mātes dzīvokļa. Brokbenks teicis vikāram, ka grasoties ievākties pie Alisas un bērniem.”

“Bērniem?” Straiks atkārtoja; prātā pazibēja Robina.

“Alisai esot divas mazas meitiņas.”

“Vai mēs zinām, kur atrodas tā māja?” Straiks jautāja.

“Pagaidām ne. Vikārs nožēloja, ka Brokbenks devies prom.” Vordls nemierīgi šķielēja pa logu uz ietvi, kur smēķēja divi vīrieši. “Bet es izdabūju no viņa informāciju, ka Brokbenks bijis baznīcā svētdien, trešajā aprīlī tajā nedēļas nogalē, kad bojā gāja Kelsija.”

Redzēdams Vordla augošo nemieru, Straiks atturējās no piezīmēm un ierosināja iziet uzsmēķēt.

Abi aizkūpināja cigaretes un pāris minūšu stāvēja viens otram blakus. Viņiem garām abos virzienos gāja ierēdņi, noguruši pēc vēlām stundām birojos. Krēsloja vakars. Tieši viņiem virs galvas, starp tuvojošās nakts tumšo indigo un rietošās saules koraļļsārto neonu, stiepās bezkrāsaina debesu josla blāvs, tukšs gaiss.

“Ak kungs, kā es biju noilgojies pēc cigaretes!” teica Vordls, iesūca dūmus gluži kā mātes pienu un tad atgriezās pie iesāktās sarunas. “Jā, tātad Brokbenks tajā nedēļas nogalē bija baznīcā un visādi piepalīdzēja. Viņš esot labi sapraties ar bērniem.”

“Kā nu ne,” Straiks noburkšķēja.

“Bet šito nekaunību, ko?” Vordls aizpūta dūmus pār ielu, skatīdamies uz Epstaina skulptūru “Diena” kas rotāja Londonas Transporta pārvaldes veco ēku. Troni sēdoša vīrieša priekšā stāvēja zēns, kura ķermenis bija sagriezies tā, ka viņš spēja gan apskaut karali sev aizmugurē, gan reizē demonstrēt skatītājiem savu peni. “Noslepkavot un sagraizīt meiteni un pēc tam ierasties baznīcā, it kā nekas nebūtu noticis!”

“Vai tu esi katolis?” Straiks jautāja.

Vordls satrūkās.

“Nu vispār jā,” viņš ar aizdomām atbildēja. “Un kas tad ir?”

Straiks, tikko manāmi smaidīdams, papurināja galvu.

“Es zinu, ka psihopātam tas būtu vienalga,” Vordls tā kā aizstāvējās. “Es tikai saku... lai vai kā, mūsējie pašlaik cenšas noskaidrot, kur viņš dzīvo tagad. Tas varētu izdoties bez lielām pūlēm, ja tā tiešām ir municipālā māja un ja Alisa Vinsenta ir viņas īstais vārds.”

"Lieliski,” Straiks noteica. Policijas rīcībā bija tādi resursi, par kādiem viņš un Robina nevarēja pat sapņot; atlika cerēt, ka tagad beidzot tiks iegūta konkrēta informācija. “Un kā ir ar Leingu?”

“Ak!” Vordls nodzēsa pirmo cigareti un nekavējoties aizsmēķēja otru. “Par viņu mēs zinām vairāk. Jau pusotru gadu viņš vienatnē dzīvo Vollastonklouzā. Iztiek no invaliditātes pabalsta. Tajā nedēļas nogalē, otrajā un trešajā datumā, viņš bija apslimis ar bronhītu, un viņa draugs Dikijs atbrauca piepalīdzēt. Leings pats nespēja tikt līdz veikalam.”

"Nu ļoti ērts aizbildinājums,” Straiks norūca.

“Vai ari patiesība,” Vordls teica. “Mēs nopratinājām Dikiju, un viņš apstiprināja katru Leinga vārdu.”

"Vai Leings nebrīnījās, kāpēc policija interesējas, kur un kad viņš bijis?”

“Sākumā likās diezgan apjucis.”

"Vai viņš ielaida jūs dzīvoklī?”

“Tas nebija nepieciešams. Mēs ieraudzījām Leingu, kad viņš ar kruķiem kliboja pa autostāvvietu, un aprunājāmies vietējā kafejnīcā.”

“Tajā ekvadoriešu ūķī, tunelī?”

Vordls ieurbās Straikā ar pētīgu skatienu, bet detektīvs raudzījās pretī gluži aukstasinīgi.

"Tātad arī tu esi viņu izsekojis, jā? Nejaucies iekšā, Straik! To lietu izmeklējam mēs!”

Straiks būtu varējis atbildēt, ka Vordls ir sācis veltīt nopietnus resursus triju Straika aizdomās turamo meklēšanai tikai tad, kad par izmeklēšanu sākusi interesēties prese un visas Vordla paša versijas nonākušas strupceļā. Tomēr viņš nolēma paklusēt.

"Leings nav muļķis,” Vordls turpināja. “Tiklīdz sākām viņu izvaicāt, viņš apķērās, kas par lietu. Saprata, ka uz viņu mums esi norādījis tu. Bija lasījis avīzēs, ka tev atsūtīta tā kāja.”

“Un ko viņš par to teica?”

“Iespējams, viņa tonī skanēja nožēla, ka šī ķibele piemeklējusi tik lādzīgu puisi,” Vordls pavīpsnāja, “tomēr kopumā reakcija bija paredzama. Mazliet ziņkārības, mazliet piesardzības.”

“Vai viņš izskatījās slims?”

“Jā,” Vordls apstiprināja. “Viņš tak nezināja, ka mēs ieradīsimies, tomēr kliboja ar kruķiem. Tuvumā nepavisam neizskatījās labi. Sarkanas acis. Āda kā sasprēgājusi. Diezgan draņķīgs skats.”

Straiks klusēja. Viņš joprojām neticēja Leinga slimībai. Lai gan pats savām acīm bija redzējis fotogrāfijas, kas neapstrīdami liecināja par steroīdu lietošanu, ādas iekaisumiem un bojājumiem, viņš stūrgalvīgi pretojās atzīt, ka Leings ir nopietni slims.

“Ko viņš darīja tajā laikā, kad tika noslepkavotas pārējās sievietes?”

“Apgalvo, ka esot bijis mājās viens pats,” Vordls atbildēja. “Nav nekādu pierādījumu, kas to apstiprinātu vai atspēkotu.”

“Hm,” Straiks norūca.

Abi atgriezās pabā. Pie viņu galdiņa jau sēdēja kāds pārītis, tāpēc viņi apsēdās citur pie lielā loga, kas izgāja uz ielu.

“Un ko tu teiksi par Vitekeru?”

“To mēs sameklējām vakar vakarā. Viņš braukā apkārt kopā ar kaut kādu mūzikas grupu.”

“Tu to droši zini?” Straiks ar aizdomām noprasīja, atcerēdamies Urķa apgalvojumu, ka Vitekers gan stāstot, ka šādi piepelnās, bet patiesībā dzīvojot uz Stefānijās rēķina.

“Jā, pilnīgi droši. Mēs apciemojām viņa draudzenīti narkomāni...”

“Jūs tikāt iekšā dzīvoklī?”

"Viņa nelaida mūs tālāk par slieksni, un tas nav nekāds brīnums,” Vordls atbildēja. “Dzīvoklī smird. Lai vai kā, viņa teica, ka Vitekers aizbraucis kopā ar tiem puišiem, iedeva mums koncerta vietas adresi un tur viņš tiešām bija. Ārpusē noparkots sagrabējis kravas furgons, pati grupa sagrabējusi vēl vairāk. Tu esi dzirdējis par tādu Death Cult?”

“Nē.”

“Un neko neesi zaudējis, tas ir baigais mēsls,” Vordls sacīja. “Biju spiests sēdēt un klausīties veselu pusstundu, līdz izdevās tikt klāt Vitekeram. Kaut kāda Vondsvortas paba pagrabā. Man visu nākamo dienu džinkstēja ausīs. Bezmaz izskatījās, ka Vitekers ir mūs gaidījis. Pirms pāris nedēļām acīmredzot bija uzskrējis tev virsū pie sava furgona.”

“Es jau tev stāstīju,” Straiks iesāka. “Kreka tvaiki...”

“Jā jau jā,” Vordls noteica. “Redz, man nenāktu ne prātā viņam ticēt, taču viņš apgalvo, ka Stefānijā varot apstiprināt viņa alibi par karalisko kāzu dienu no rīta līdz vakaram tāpēc viņš nevar būt uzbrucis tai prostitūtai Šeklvelā. Bet Kelsi-jas un Hezeras nāves dienā viņš esot bijis ceļā kopā ar Death Cult’.’

“Tātad alibi par visām trim slepkavībām?” Straiks sacīja. “Smalki. Un Death Cult muzikanti apstiprina, ka viņš bijis kopā ar tiem?”

“Atklāti sakot, viņi izteicās diezgan miglaini,” Vordls atbildēja. "Vokālists lieto dzirdes aparātu. Varbūt pat lāgā nesaklausīja manus jautājumus. Bet neraizējies, mūsu puiši pārbauda visas viņu liecības,” Vordls piebilda, pamanījis, ka Straiks rauc pieri. “Gan mēs noskaidrosim, vai viņš tiešām ir tur bijis vai ne.”

Vordls nožāvājās un izstaipījās.

“Man jāatgriežas darbā,” viņš sacīja. “Var gadīties, ka būs jāstrādā visu nakti. Tagad, kad ziņa nonākusi presē, mums pienāk lērums informācijas.”

Straiks jutās izbadējies kā vilks, taču pabā valdīja skaļa kņada, un viņš nolēma paēst kādā klusākā vietā, kur būtu iespējams padomāt. Abi ar Vordlu izgāja uz ielas un iedami aizsmēķēja pa cigaretei.

“Psihologs ir šo to secinājis,” Vordls ierunājās, kamēr debesis pamazām pārklāja tumsas aizkars. “Ja mēs nemaldāmies, mums tiešām ir darīšana ar sērijslepkavu, un tie parasti tver izdevību. Mūsu gadījumā slepkavas metode ir gandrīz ideāla savus noziegumus viņš acīmredzot kaut cik plāno iepriekš, citādi tik bieži netiktu cauri sveikā. Bet Kelsijas gadījums ir atšķirīgs. Viņš precīzi zināja, kur meitene dzīvo. Gan vēstule, gan tas, ka viņš bija pārliecinājies par to, ka Kelsija dzīvoklī būs viena, liecina par rūpīgu iepriekšēju plānošanu.

Mēs esam visu sīki izpētījuši, bet še tev neesam atraduši nekādus pierādījumus, ka meitenes tuvumā būtu apgrozījies kāds no taviem aizdomās turamajiem. Mēs burtiski izārdījām viņas datoru bez rezultātiem. Par savu kāju Kelsija bija runājusi vienīgi ar tiem dīvainīšiem Džeisonu un Vētru. Draugu viņai tikpat kā nav bijis, tikai dažas draudzenes. Telefonā neatradās nekas aizdomīgs. Cik mums zināms, neviens no tavas trijotnes nekad nav dzīvojis vai strādājis ne Finčlijā, ne Šeperdsbušā, kur nu vēl gājis tuvumā viņas skolai vai koledžai. Nav zināms, ka viņiem būtu bijuši sakari ar kādu no Kelsijas paziņām. Velns parāvis, tad kādā veidā viens no viņiem ir spējis manipulēt ar Kelsiju, turklāt tik veikli, ka viņas tuvinieki neko nav manījuši?”

“Mēs zinām, ka viņa meloja vienā laidā,” Straiks sacīja. “Atceries to izdomāto draugu, kurš pēkšņi kļuva pilnīgi reāls, kad atbrauca viņai pakal uz kafejnīcu Rouge?"

“Jā.” Vordls nopūtās. “Par to sasodīto baikeri joprojām nav nekādu ziņu. Esam publicējuši viņa aprakstu presē, bet tas neko nav devis. Kā klājas tavai pāriniecei?” viņš pēkšņi noprasīja, apstājies pie savas darbavietas stikla durvīm un acīmredzot apņēmies nosmēķēt cigareti līdz pēdējam milimetram. “Vai nav pārāk nobijusies?”

“Viņai nekas nekaiš,” Straiks atbildēja. “Patlaban ir aizbraukusi uz Jorkšīru uzlaikot kāzu kleitu. Pierunāju paņemt dažas brīvdienas: pēdējā laikā viņa bieži strādāja arī nedēļas nogalēs.”

Robina bija aizbraukusi bez kurnēšanas. Kāda jēga palikt Londonā, ja Denmarkstrītu bija apsēduši reportieri, darba uzdevums bija viens vienīgs un turklāt slikti apmaksāts, un policija tagad uzmanīja Brokbenku, Leingu un Vitekeru daudz efektīvāk, nekā to spētu Straika aģentūra?

“Labu veiksmi!” Straiks šķiroties teica Vordlam. Policists uz atvadām pacēla roku un nozuda lielajā ēkā aiz lēni rotējošās prizmas, uz kuras zaigoja vārdi "Jaunais Skotlendjards”.

Straiks nesteidzīgi soļoja atpakaļ uz metrostaciju, ilgodamies pēc kebaba un prātodams par problēmu, ko nupat bija pieminējis Vordls. Kā gan viens no aizdomīgās trijotnes bija varējis piekļūt Kelsijai tik tuvu, lai zinātu meitenes plānus vai iemantotu viņas uzticēšanos?

Straiks domāja par Leingu, kurš, aptaukojies un sanīcis, dzīvoja vientulībā savā noplukušajā Vollastonklouzas dzīvoklī, saņēma invaliditātes pabalstu un izskatījās daudz vecāks par saviem trīsdesmit četriem gadiem. Bet senāk viņš bija asprātīgs un pievilcīgs. Vai tagad viņš vēl spētu savaldzināt jaunu meiteni tik ļoti, lai tā sēstos uz viņa motocikla vai paļāvīgi vestu viņu uz savu Šeperdsbušas dzīvokli, par kuru tuviniekiem nav ne jausmas?

Un pēc kreka smirdošais Vitekers ar nomelnējušiem zobiem un plāniem, pinkainiem matiem? Senāk Vitekeram nenoliedzami bija piemitis teju hipnotisks šarms, un izkāmējušai narkomānei Stefānijai viņš acīmredzot šķita pievilcīgs, turpretī vienīgais zināmais Kelsijas jūsmas objekts bija izskatīgs blonds puisis, pāris gadu vecāks par pašu.

Un vēl bija Brokbenks. Straikam burtiski riebās šis būdī-gais, tumsnējais izbijušais regbists pilnīgs pretstats smu-kulītim Naielam. Brokbenks bija dzīvojis un strādājis vairāku jūdžu attālumā no Kelsijas mājām un darbavietas, un, kaut gan baznīcā gāja abi, šīs baznīcas atradās katra savā Temzas krastā. Nebija šaubu, ka policija jau ir sameklējusi kādu saikni starp abām šīm draudzēm.

Itin nekas nesaistīja Kelsiju ar Straika trim aizdomās turamajiem; vai tas nozīmēja, ka neviens no šiem trim nav slepkava? Loģika mudināja atbildēt apstiprinoši, tomēr kāda spītīga balss Straika prātā turpināja čukstēt “nē”.

50

Man vietas vairs nav, man prāta vairs nav...

I’m out of my place, Гт out of my mind...

Blue Oyster Cult, “Celestial the Queen”

Braucot mājup, Robinu pavadīja gaužām savāda nerealitātes sajūta. Šķita, viņa vairs nespēj iet kopsoli ne ar vienu, pat ne ar savu māti, kura līdz pārgurumam noņēmās ar kāzu priekšdarbiem un vēl pamanījās ari just līdzi Robinai, kas pastāvīgi pārbaudīja telefonu, lai redzētu, vai nav pienākušas jaunas ziņas par Šeklvelas Uzšķērdēju.

Mājās, virtuvē, kur Robinai pie kājām snauda Rauntrijs un uz spodri noberztā koka galda bija izklāts kāzu mielasta vietu plāns, viņa beidzot sāka aptvert, ka visu laiku ir izvairījusies no jebkādas atbildības par kāzu rīkošanu. Linda vienā laidā uzdeva viņai jautājumus par viesiem paredzētajām dāvaniņām, svinīgajām uzrunām, līgavas māsu kurpēm, Robinas galvasrotu, vaicāja, kad būtu ērti apspriesties ar vikāru, uz kurieni sūtīt kāzu dāvanas, vai Metjū tantei Sjū ierādīt vietu pie centrālā galda vai ne. Robina bija iztēlojusies, ka mājās dabūs atpūsties. Bet nekā: vajadzēja atbildēt uz mātes lietišķo jautājumu gūzmu un turklāt

vēl apmierināt brāļa Mārtiņa ziņkāri par visu, kas saistīts ar Hezeras Smārtas līķa atrašanu, viņš cītīgi lasīja avīžrakstus, kur bija pieminēts šis noziegums. Pēdīgi Robina noskaitās par šo, viņasprāt, slimīgo interesi, un Linda, zaudējusi pacietību, aizliedza mājā pieminēt slepkavu.

Tikmēr Metjū, pūlēdamies to neizrādīt, dusmojās uz Robinu par to, ka viņa vēl arvien nav izprasījusi Straikam divu nedēļu atvaļinājumu medusmēnesim.

“Nešaubos, ka to varēs nokārtot,” Robina teica pie vakariņu galda. “Mums tikpat kā nav darba, un Kormorans teica, ka ar visām mūsu versijām tagad nodarbojas policija.”

“Viņš vēl arvien nav apstiprinājis, ka ieradīsies,” ieminējās Linda, bažīgi vērodama, cik maz Robina ēd.

“Kurš?” Robina jautāja.

“Nu taču Straiks. Nav atbildējis uz ielūgumu.”

“Es viņam atgādināšu,” Robina nosolījās un iedzēra krietnu malku vīna.

Nevienam, pat ne Metjū, viņa nebija stāstījusi, ka naktīs viņai rādās murgi, no kuriem viņa bez elpas uztrūkstas tumsā, tajā pašā gultā, kurā gulējusi mēnešiem ilgi pēc izvarošanas. Šajos murgos viņu vajāja milzīga auguma vīrietis. Reizēm tas ielauzās pie viņas detektīvbirojā. Taču biežāk uzglūnēja tumšās, nomaļās Londonas ieliņās, spīdinādams nažus. Šonakt pret rītu viņš bija mēģinājis izdurt Robinai acis; viņa bija pietrūkusies sēdus, šausmās elsdama, un Metjū bija miegaini pārvaicājis, ko viņa nupat teikusi.

“Neko,” Robina bija atbildējusi, atglauzdama no pieres matus, kas mirka sviedros. “Neko.”

Pirmdien Metjū vajadzēja atgriezties darbā. Viņš šķita ļoti apmierināts, ka Robina paliek Mesemā, lai palīdzētu Lindai kāzu priekšdarbos. Pirmdienas pēcpusdienā māte un meita tikās ar Sv. Jaunavas Marijas baznīcas vikāru, lai pēdējo reizi pārrunātu laulību ceremonijas norisi.

Robina pūlējās koncentrēt uzmanību uz mācītāja dzīvespriecīgajiem ierosinājumiem un garīgajiem uzmundrinājumiem, taču, kamēr viņš runāja, Robinas skatiens nemitīgi atgriezās pie lielā akmens krabja uz baznīcas sienas pa labi no vidusejas.

Šis krabis bija apbūris Robinu jau bērnībā. Viņa neparko nebija varējusi saprast, kāpēc pa viņu baznīcas mūri augšup rāpjas liels, akmeni kalts krabis, un šī ziņkārība pielipa arī Lindai, kura aizgāja uz vietējo bibliotēku, papētīja arhīvu un triumfējoši paziņoja meitai, ka krabis esot senās Skroupu dzimtas emblēma; virs krabja atradās šis dzimtas piemiņas plāksne.

Deviņgadīgajai Robinai šī atbilde sagādāja vilšanos. Savā ziņā izskaidrojums šeit nebija galvenais. Robinai gluži vienkārši bija paticis apzināties, ka viņa ir vienīgā, kura grib izdibināt patiesību.

Nākamajā dienā, aizbraukusi pie šuvējas, Robina stāvēja šaurajā uzlaikošanas kabīnē, kur atradās spogulis apzeltītā rāmī un gaisā virmoja jauna paklāja smārds, un šajā mirkli piezvanīja Straiks. To Robina saprata uzreiz, jo Straika zvaniem bija uzstādījusi īpašu signālu. Viņa tik strauji metās pie savas somiņas, ka šuvēja iesaucās pārsteigumā un aizkaitinājumā, jo viņai no rokām izslīdēja rūpīgi saspraustās šifona ieloces.

“Hallo?” Robina teica.

“Sveika,” sacīja Straiks.

Tonis lika noprast, ka noticis kaut kas slikts.

“Ak Dievs, vai atkal slepkavība?” Robina izgrūda, aizmirsusi šuvēju, kura notupusies patlaban atsprauda viņai kleitas malu. Lūpās turēdama kniepadatas, šuvēja lielām acīm skatījās uz Robinu spoguli.

“Atvainojos, man vajag mirklīti laika. To es nesaku tev!” viņa steigšus piebilda Straikam, lai viņš nenomestu klausuli. “Atvainojos,” Robina atkārtoja, kad aiz šuvējas aizvērās aizkars, un savā kāzu kleitā apsēdās stūri uz ķebļa. “Es te nebiju vienatnē. Nu tad vai atkal kāds ir gājis bojā?”

“Jā,” Straiks atbildēja, "bet tas nav tas, ko tu domā. Bojā ir gājis Vordla brālis.”

Robinas pagurušais prāts pūlējās apjēgt dzirdēto, bet saiknes neveidojās.

“Tam nav sakara ar mūsu lietu,” Straiks teica. “Viņu uz gājēju pārejas notrieca smagā mašīna.”

“Ak Dievs,” Robina apjukusi izdvesa. Viņai bija piemirsies, ka cilvēki mirst arī citādos veidos, nevis tikai no maniaka naža.

“Jā, šausmīgi. Viņam ir trīs bērni un gaidāms ceturtais. Nupat runāju ar Vordlu. Briesmīga nelaime.”

Robinas smadzenes pamazām atsāka darboties.

“Tātad vai Vordls...”

"Jā, viņš ņem atvaļinājumu ģimenes apstākļu dēļ,” Straiks sacīja. “Uzmini kurš nāks viņa vietā?”

“Taču ne Enstiss?” Robina pēkšņi satrūkās.

“Sliktāk,” Straiks teica.

“Taču ne... taču ne Kārvers?” Robina izdvesa, ļaunas nojautas pārņemta.

No visiem policistiem, kurus Straikam, triumfējot divās savās visslavenākajās izmeklēšanās, bija izdevies aizvainot un pārtrumpot, kriminālpolicijas inspektors Rojs Kārvers bija pārspēts vispamatīgāk un tāpēc jutās aizskarts visvairāk. Kļūdas, ko viņš bija pieļāvis, izmeklējot slavenas modeles liktenīgo kritienu pa penthausa dzīvokļa logu, bija plaši un pārspīlēti aprakstītas presē. Kārvers mūžam nosvīdis, ar blaugznainiem matiem un plankumaini pietvīkušu seju, kuras krāsa atgādināja malto gaļu, juta antipātijas pret Straiku jau pirms tam, kad privātdetektīvs publiski pierādīja, ka policists ir noturējis slepkavību par pašnāvību.

“Tu esi uzminējusi,” Straiks atbildēja. “Viņš nupat nokvernēja šeit veselas trīs stundas.”

“Ak debess... kāpēc?”

“Liecies mierā,” Straiks attrauca, “tu pati zini, kāpēc. Kārvers ilgi ir kārojis pēc kāda iegansta, kas ļautu viņam nopratināt mani par slepkavību sēriju. Gandrīz vai pieprasīja no manis alibi un bez sava gala tirdīja par tām viltotajām vēstulēm, kas nosūtītas Kelsijai.”

Robina novaidējās.

“Bet kādā sakarībā viņi ir ļāvuši Kārveram... ar tik sliktiem darba rezultātiem...”

“Lai cik grūti mums būtu tam noticēt, ne jau vienmēr viņš ir bijis tik aptaurēts. Priekšniecība droši vien uzskata, ka Lendrijas lietā viņam vienkārši nav paveicies. Kārvers ieņem šo posteni tikai uz laiku, kamēr Vordls ir prom, tomēr jau ir paguvis brīdināt mani, lai turos pa gabalu no izmeklēšanas. Kad pajautāju, kā sokas ar Brokbenku, Leingu un Vitekeru, viņš bezmaz burtiski pateica, lai eju ellē ar savu iedomību un pieņēmumiem. Mēs vairs nedabūsim nekādu iekšējo informāciju par izmeklēšanas gaitu, vari man ticēt.”

“Tomēr viņš būs spiests turpināt Vordla izmeklēšanas virzienu, vai ne?” Robina jautāja.

“Jādomā, viņš drīzāk nocirstu sev roku nekā pieļautu, lai es atrisinu vēl kādu no viņa izmeklējamām lietām, tāpēc var paredzēt, ka viņš rūpīgi izpētīs visas manas versijas. Nelaime tā, ka manas sekmes Lendrijas lietā viņš izskaidro ar aklu veiksmi, tāpēc droši vien uzskata, ka trīs aizdomās turamos esmu izgudrojis, tikai lai padižotos. Velns parāvis,” Straiks teica, “kaut jel mēs būtu dabūjuši Brokbenka adresi, pirms Vordls aizgāja atvaļinājumā!”

Robina, klausīdamās Straikā, bija klusējusi veselu minūti, tāpēc šuvēja nolēma pārbaudīt, vai nu var turpināt pielaikošanu, un pabāza galvu gar ģērbtuves aizkaru. Robina, kuras sejā pēkšņi bija parādījusies svētlaimīga izteiksme, nepacietīgi pamāja, lai šuvēja nozūd.

“Mums ir Brokbenka adrese!” viņa triumfējoši teica Straikam, kad aizkars bija aizvēries.

“Ko?”

“Es tev neteicu, jo domāju, ka adresi jau būs dabūjis Vordls, tomēr nospriedu katram gadījumam... apzvanīju vietējos bērnudārzus, uzdodamās par Ališu, Zahāras mammu. Teicu, ka gribu pārliecināties, vai viņi pareizi pierakstījuši mūsu jauno adresi. Un viena darbiniece nolasīja man to adresi no ģimeņu datu žurnāla. Viņas dzīvo Bovā, Blondinstrītā.”

“Žēlīgais Dievs, Robin, tu esi ģēnijs!”

Šuvēja, atgriezusies pie iesāktās nodarbes, ieraudzīja līgavu starojam smaidā. Pirmīt Robina bija izturējusies pret kleitas pielabošanu tik vienaldzīgi, ka tas laupīja šuvējai visu prieku par darbu. Robina bija viņas visskaistākā kliente, un viņa cerēja tikt pie kāzu fotogrāfijas, lai varētu izmantot to sava uzņēmuma reklāmai.

“Brīnišķīgi!” Robina sirsnīgi uzsmaidīja šuvējai, kad tā iztaisnoja pēdējo vīli, un abas aplūkoja tērpu spogulī. “Nudien brīnišķīgi!”

Un viņa pirmo reizi nodomāja, ka kleita tik tiešām neizskatās slikti.

51

Nepagriez muguru, nerādi profilu,

Tu nevari zināt, kad jāaiziet būs.

Don’t turn your back, don't show your profile, You’ll never know when it’s your turn to go.

Blue Oyster Cult, “Don’t Turn Your Back”

“Publikas atsaucība ir bijusi milzīga. Pašlaik mēs pārbaudām vairāk nekā tūkstoš divsimt iespējamo pavedienu, un daži no tiem izskatās daudzsološi,” teica kriminālpolicijas inspektors Rojs Kārvers. “Mēs joprojām aicinām sniegt informāciju par sarkano Honda CB750, ar ko tika transportēta daļa no Kelsijas Platas līķa, un esam gatavi aprunāties ar katru, kurš ir atradies Oldstrītā 5. jūnija nakti, kad tika noslepkavota Hezera Smārta.”

Pēc Robinas domām, īsais ziņojums īsti neattaisnoja virsrakstu "Policijai ir jaunas versijas Šeklvelas Uzšķērdēja lietā”, tomēr bija jāsaprot: Kārvers neizpaustu presei nekādas jaunas detaļas, kas parādījušās izmeklēšanas gaitā.

Gandrīz visu lappusi aizņēma piecas fotogrāfijas ar iespējamiem Uzšķērdēja upuriem; šo sieviešu vārdi un briesmīgie nāves apstākļi bija nodrukāti melnā šriftā šķērsām pār attēliem.

Martina Rossi (28), prostitūta, nodurta. Nolaupīta ķēdīte.

Martina bija apaļīga un melnīgsnēja, ģērbusies baltā lenču krekliņā. Miglainā fotogrāfija izskatījās pēc pašbildes. Viņai ap kaklu bija ķēdīte ar piekariņu sirdsveida arfas formā.

Seidija Rouča (25), administratora asistente, nodurta,

sakropļota. Nolaupīti auskari.

Piemīlīga meitene ar zēngalviņā apgrieztiem matiem un riņķveida auskariem. Attēla malās daļēji bija redzami vēl citi cilvēki, tātad fotogrāfija bija tapusi kādās ģimenes svinībās.

Kelsija Plata (16), skolniece, nodurta, līķis sadalīts.

Pazīstamā vienkāršā, smaidošā sejiņa ar apaļiem vaigiem, mugurā skolas forma: tā pati meitene, kura bija rakstījusi Strai-kam.

Laila Monktona (18), prostitūta, sadurta, nogriezti pirksti,

palikusi dzīva.

Miglains foto: kalsna meitene, ar hennu krāsotie koši sarkanie mati nevīžīgi apgriezti, zibspuldzes gaismā spīd daudzie plrsingi.

Hezera Smārta (22), finanšu jomas darbiniece, nodurta,

nogriezts deguns un ausis.

Apaļa, nevainīga seja, viļņaini, pelēcīgi mati, vasarraibumi un bikls smaids.

Robina smagi nopūtās un pacēla skatienu no Daily Express. Metjū bija nosūtīts uz Haivikomu veikt auditu pie kāda klienta, tāpēc šodien nebija varējis aizvest Robinu uz darbu. Viņai bija vajadzējis veselu stundu un divdesmit minūtes, lai tiktu no īlingas līdz Ketfordai ar vilcieniem, ko pārpildīja Londonas tveicē svīstoši tūristi un piepilsētu iedzīvotāji. Nu viņa piecēlās un devās uz durvīm, šūpodamās līdz ar pārējiem pasažieriem, kad vilciens nobremzēja un apstājās Ketfordbridžas stacijā.

Darba nedēļa Straika birojā bija ritējusi savādi. Straikam nenāca ne prātā ievērot Kārvera aizliegumu iejaukties izmeklēšanā, tomēr viņš uztvēra šo kriminālpolicijas inspektoru pietiekami nopietni, lai izturētos piesardzīgi.

“Ja viņam izdosies pierādīt, ka esam traucējuši policijas izmeklēšanai, ar mūsu kantori būs cauri,” Straiks sacīja. “Un mēs zinām: viņš centīsies pārmest, ka esmu salaidis izmeklēšanu dēlī, visviens, vai tas atbildīs patiesībai vai ne.”

“Tad kāpēc mēs turpinām?”

Robina atļāvās šādi provocēt šefu tikai tāpēc, ka justos bezgala nelaimīga un vīlusies, ja Straiks paziņotu, ka viņi pārtrauks izmeklēt savas versijas.

“Tāpēc, ka manus aizdomās turamos Kārvers uzskata par blefu, bet es viņu uzskatu par nejēgu.”

Robinas smiekli aprāvās, kad Straiks pateica, ka viņai jāatgriežas Ketfordā, lai novērotu Vitekera draudzeni.

“Atkal?” viņa jautāja. “Kāpēc?”

“Pati zini, kāpēc. Gribu redzēt, vai Stefānijā tiešām var apliecināt, ka attiecīgajos datumos Vitekeram ir bijis alibi.”

“Zini ko?” Robina saņēma dūšu. “Ketfordā es jau esmu kver-nējusi pārāk ilgi. Ja tev ir vienalga, tad es labprātāk pievērstos Brokbenkam. Varbūt izdotos kaut ko izvilkt no Alisas?”

"Vēl ir ari Leings, ja jau tu gribi pārmaiņas,” Straiks sacīja.

“Viņš redzēja mani tuvumā, kad es pakritu,” Robina nekavējoties attrauca. “Vai tev nešķiet, ka būs labāk, ja ar Leingu nodarbosies tu pats?”

"Es novēroju viņa dzīvokli, kamēr tu biji prom,” Straiks teica.

"Un?”

“Un viņš lielākoties sēd mājās, bet dažreiz aizstaigā līdz veikaliem un atpakaļ.”

“Tātad viņu tu vairs neturi aizdomās?”

“Gluži izsvītrojis vēl neesmu,” Straiks atbildēja. “Kāpēc tu tik ļoti gribi pievērsties Brokbenkam?”

“Nu,” Robina dūšīgi iesāka, “es uzskatu, ka esmu daudz izdibinājusi par viņu. No Hollijas dabūju viņa Mārkethārboro adresi, no bērnudārza uzzināju par Blondinstrītu...”

“Un tu raizējies par bērniem, kuri dzīvo zem viena jumta ar viņu,” Straiks piebilda.

Robina atcerējās melnādaino, bižaino meitenīti, kura Ket-fordas Brodvejā bija paklupusi, atskatīdamās uz viņu.

“Un kas tad ir?”

“Būtu labāk, ja tu tomēr paliktu pie Stefānijās,” Straiks sacīja.

Robina noskaitās; noskaitās tik stipri, ka uz līdzenas vietas pieprasīja divas brīvas nedēļas, turklāt krietni strupākā tonī, nekā būtu atļāvusies runāt citkārt.

“Man būs medusmēnesis.”

“Ā,” Straiks teica. “Protams, jā. Tas jau ir pavisam drīz, vai ne?”

“Drīz gan. Kāzas būs otrajā datumā.”

“Jēziņ, tad jau atliek tikai... cik? Kādas trīs nedēļas?”

Robina apvainojās, ka viņš pat neatceras datumu.

“Jā.” Viņa piecēlās un pasniedzās pēc jakas. “Un varbūt tu būtu tik laipns un apstiprinātu savu ierašanos?”

Tā nu Robina atgriezās Ketfordā, ielas tirdziņa burzmā, kur gaisā virmoja smaržnūjiņu vīraks un jēlu zivju smārds un kur viņai tagad vajadzēja stundām ilgi bezjēdzīgi stāvēt pie Brodve-jas teātra dienesta ieejas, virs kuras tupēja divi akmens lāči.

Šodien Robina bija paslēpusi matus zem salmu platmales un uzlikusi saulesbrilles, tomēr, nostājusies iepretim Vitekera un Stefānijās dzīvokļa logiem, nebija droša par to, ka tirdzinieki viņu nepazīs. Kopš atsākusi novērošanu, viņa bija redzējusi Stefāniju tikai divas reizes un pavisam īsu mirkli, bez mazākās iespējas uzsākt sarunu. No Vitekera vispār nebija ne miņas.

Robina atbalstījās ar muguru pret teātra vēso, pelēko akmens sienu, sagatavojās ilgai, garlaicīgai dienai un nožāvājās.

Vēlā pēcpusdienā, pārkarsusi un nogurusi, viņa pūlējās nedusmoties uz māti, kura dienas gaitā bija atsūtījusi vairākas īsziņas ar jautājumiem par kāzām. Pēdējā īsziņa tajā māte lūdza viņu piezvanīt floristei, kurai bija radies vēl kaut kāds āķīgs jautājums, pienāca tieši tad, kad Robina nolēma, ka derētu iet padzerties. Interesanti gan, kā māte reaģētu, ja atbildes īsziņā viņa pateiktu, lai tiek izmantoti mākslīgie ziedi gan līgavas vainagā, gan pušķī, gan visā baznīcā un tādējādi izvairītos pieņemt jebkādus lēmumus? Robina devās pār ielu uz ēstuvi, kur varēja nopirkt vēsus gāzētos dzērienus.

Tiklīdz viņa pieskārās durvju rokturim, kāds uzgrūdās viņai virsū, steigdamies ieiet pa šīm pašām durvīm.

“Atvainojiet,” Robina automātiski nomurmināja un tad izdvesa: “Ak Dievs!”

Stefānijās seja bija pietūkusi un violeta, viena acs aizpampusi gandrīz pilnīgi.

Sadursme nebija spēcīga, tomēr trauslā meitene atstreipu-ļoja soli atpakaļ. Robina pastiepa roku, lai pieturētu viņu.

“Ak kungs kas noticis?”

Robina uzrunāja Stefāniju kā paziņu un arī jutās tā, it kā pazītu viņu jau sen. Bija izveidojusies tāda kā vienpusēja radniecīga saikne, vērojot šīs meitenes dienišķos ieradumus, ķermeņa valodu, apģērbu un tieksmi pēc kokakolas. Tāpēc tagad likās gluži dabiski un viegli uzdot tādu jautājumu, kādu neviens brits nemūžam neuzdotu svešam cilvēkam: “Vai ar tevi viss kārtībā?”

Robina pati nezināja, kā tas izdevies, taču pēc divām minūtēm viņa jau palīdzēja Stefānijai apsēsties kafejnīcas “Aktieru durvis” tīkami vēsajā paēnā, pāris namu attālumā no lētās ēstuves. Bija redzams, ka Stefānijā cieš sāpes un kaunas par savu izskatu, tomēr izsalkuma un slāpju dēļ nav spējusi ilgāk izturēt dzīvoklī. Tagad viņa bija vienkārši pakļāvusies stiprākai gribai; Robinas gādība un bezmaksas maltītes piedāvājums bija izsitis viņu no līdzsvara. Robina pļāpāja kaut kādus niekus, vezdama Stefāniju prom pa ielu un tēlodama, ka piedāvā uzcienāt meiteni ar sendvičiem tikai tāpēc, ka jūtas vainīga par pirmītējo sadursmi pie ēstuves durvīm.

Saņēmusi aukstu fantu un tunča sendviču, Stefānijā nomurmināja pateicības vārdus, taču, apēdusi pāris kumosu, piespieda plaukstu pie vaiga, it kā tas būtu iesāpējies, un nolika maizi.

"Zobs?” Robina līdzjūtīgi jautāja.

Meitene pamāja ar galvu. No vaļējās acs izritēja asara.

“Kurš tev to nodarīja?” Robina dedzīgi vaicāja, pār galdu satverdama Stefānijās roku.

Viņa improvizēja, iedzīvodamās savā lomā arvien labāk. Salmu platmale un garā vasaras kleita nevilšus radīja vajadzīgo tēlu hipiju meiteni, kura, cilvēkmīlestības pilna, tic, ka spēs glābt Stefāniju. Stefānijā tikko jūtami saspieda Robinas pirkstus, kaut gan reizē papurināja galvu, likdama saprast, ka nenodos savu pāridarītāju.

“Vai viņš ir tavs paziņa?” Robina čukstēja.

Stefānijai pār vaigiem ritēja asaras. Atsvabinājusi roku no Robinas tvēriena, viņa iedzēra fantu un saviebās atkal; Robina nosprieda, ka no aukstā dzēriena droši vien smeldz aizlūzis zobs.

“Varbūt tavs tēvs?” Robina čukstēja.

Tāds minējums uzprasītos pats no sevis. Stefānijai nevarēja būt vairāk par septiņpadsmit gadiem. Viņa bija tieva kā skals, ar tikko nojaušamām krūtīm. Asaras bija noskalojušas nost melnās līnijas, kas parasti ietonēja meitenes acis. Nosmulētā sejiņa bija bērnišķīga, augšžoklis nedaudz izvirzīts uz priekšu, tomēr visvairāk acis krita violeti pelēkie zilumi. Vitekers bija dauzījis viņu tā, ka labajā acī bija pārplīsuši asinsvadi; aiztūkusī acs bija pārvērtusies par koši sarkanu spraudziņu.

“Nē” Stefānijā tāpat čukstus atbildēja. “Mans puisis.”

“Kur viņš ir?” Robina atkal satvēra Stefānijās roku, tagad vēsu no aukstās fantas.

“Prom,” Stefānijā atbildēja.

“Vai viņš dzīvo pie tevis?”

Stefānijā pamāja ar galvu un iedzēra fantu, uzmanīdamās, lai aukstais dzēriens neskar mutes sāpošo pusi.

“Es negribēju, lai viņš aiziet,” meitene nočukstēja.

Robina pieliecās tuvāk, un Stefānijās piesardzību pēkšņi izkausēja gan šī labestība, gan fantas cukurs.

“Prasījos līdzi, bet viņš nepiekrita. Zinu, ka viņš laiž pa kreisi. Viņam ir cita, dzirdēju, ka Bandžo stāstīja. Viņam kaut kur ir cita.”

Robina neticēja savām ausīm: daudz vairāk nekā aizlūzis zobs un sadauzīta seja Stefāniju sāpināja doma, ka netīrais kreka tirgonis Vitekers atrodas kaut kur prom un guļ ar citu sievieti.

“Es jau tikai gribēju braukt līdzi,” Stefānijā atkārtoja, un asaras sāka plūst straumēm, kairinot acs spraugu, kas kļuva vēl sarkanāka.

Robina saprata: labsirdīgā, drusku dīvainā meitene, kuru viņa tēlo, tagad noteikti sāktu lūgties, lai Stefānijā pamet vīrieti, kurš viņu tik smagi piekāvis. Diemžēl nepalika šaubu, ka Stefānijā, to dzirdot, vienkārši pieceltos un aizietu.

“Viņš sadusmojās tāpēc, ka tu gribēji braukt viņam līdzi?” Robina pārjautāja. "Uz kurieni viņš aizbrauca?”

“Teica, ka braukšot līdzi “Kultam” tāpat kā iepriekšējā reizē. Tā ir tāda grupa,” Stefānijā nomurmināja, ar plaukstas virspusi slaucīdama degunu. “Viņš tiem palīdz krāmēt aparatūru bet tā ir tikai tāda muldēšana,” meitene ieraudājās skaļi, “lai varētu braukāt apkārt un atrast skuķus, ar ko pārgulēt. Es teicu, ka braukšu līdzi, un... pagājušā reizē viņš pats man pavēlēja... viņa dēļ iedošu visai grupai.”

Robina centīgi izlikās, ka nav sapratusi šos vārdus. Tomēr caur tīrās labestības masku viņas sejā acīmredzot pazibēja dusmas un riebums, jo Stefānijā piepeši šķita noslēdzamies sevī. Nosodījumu viņai vajadzēja vismazāk. Nosodījuma viņai pietika ik dienu.

"Vai tu esi bijusi pie ārsta?” Robina klusi jautāja.

“Ko? Nē.” Stefānijā ar tievajām rociņām apskāva pati sevi.

“Kad tavs puisis atgriezīsies?”

Stefānijā tikai papurināja galvu un paraustīja plecus. Savstarpējās simpātijas, ko uz brīdi bija izdevies radīt Robinai, sāka dzist.

““Kults”,” Robina steigšus improvizēja. Mute bija izkaltusi. “Tā ir grupa Death Cult, vai ne?”

"Jā,” Stefānijā atbildēja, mazliet izbrīnījusies.

“Un kur bija tas koncerts? Es nesen viņus redzēju!”

Dieva dēļ, tikai nejautā man, kur tas notika...

“Pabā... kā to sauca... Green Fiddle vai kaut kā tā. Enfīldā.”

“O nē, tas būs bijis cits,” Robina noteica. “Kad bija tas jūsē-jais?

"Man jāiet pačurāt,” Stefānijā nomurmināja, skatīdamās apkārt.

Šļūcošiem soļiem viņa devās uz tualeti. Kad viņai aiz muguras aizvērās durvis, Robina paķēra mobilo un drudžaini ierakstīja meklētājā dažus vārdus. Pēc vairākiem mēģinājumiem izdevās atrast vajadzīgo: grupa Death Cult bija spēlējusi Enfīl-das pabā Fiddler’s Green sestdien, ceturtajā jūnijā, dienu pirms tam, kad tika noslepkavota Hezera Smārta.

Ēnas ārā stiepās arvien garākas, un kafejnīcā bija palikušas tikai viņas abas. Tuvojās vakars un kafejnīcas darbalaika beigas.

“Paldies par sendvičiem un vispār visu,” teica Stefānijā, atgriezusies pie galdiņa. “Es tagad...”

“Uzēd vēl kaut ko! Varbūt kādu šokolādi...” Robina steigšus mudināja, lai gan viesmīle, kura slaucīja galdiņus, izskatījās gatava triekt viņas laukā.

“Kāpēc?” Stefānijā noprasīja, beidzot sajutusi aizdomas.

“Tāpēc, ka es tiešām gribu aprunāties par to tavu puisi,” Robina atbildēja.

“Kāpēc?” pusaudze nervozi atkārtoja.

"Lūdzu, apsēdies. Es negribu neko sliktu,” Robina apliecināja. “Tikai raizējos par tevi.”

Stefānijā, mirkli vilcinājusies, lēnām apsēdās savā vietā. Tikai tagad Robina pamanīja tumši sarkanu švīku ap meitenes kaklu.

“Viņš taču nebūs... vai viņš mēģināja tevi žņaugt?” Robija jautāja.

“Ko?”

Stefānijās roka pieskārās tievajam kaklam, acīs atkal sariesās asaras.

"Ā, tas... tur bija ķēdīte. To viņš man iedāvināja, bet pēc tam... jo es pelnu par maz naudas.” Viņa sāka raudāt. "Viņš to pārdeva.”

Nezinādama cita padoma, Robina pasniedzās pār galdu un satvēra Stefānijās rokas savējās tik cieši, it kā meitene atrastos uz kādas kustīgas platformas, kas slīd projām.

“Vai tu teici, ka viņš piespieda tevi... ar visu grupu?” Robina klusi vaicāja.

“Tas bija par brīvu,” Stefānijā caur asarām atteica, un Robina saprata, ka viņa joprojām apcer savas peļņas iespējas. “Es tikai atsūkāju.”

“Pēc tā koncerta?” Robina atlaida vienu Stefānijās roku un iespieda meitenei saujā dažas salvetes.

“Nē,” Stefānijā noslaucīja degunu, “nākamajā vakarā. Mēs nakšņojām furgonā pie solista mājas. Viņš dzīvo Enfīldā.”

Robina savu mūžu nebūtu ticējusi, ka ir iespējams just riebumu un sajūsmu reizē. Ja piektā jūnija nakti Stefānijā bija pavadījusi kopā ar Vitekeru, viņš nebija varējis noslepkavot Hezeru Smārtu.

“Vai viņš... tavs puisis... viņš arī tur bija?” Robina klusi jautāja. “Visu to laiku, kamēr tu... nu...”

“Pie velna, kas te notiek?”

Robina pacēla acis. Stefānijā izbijusies izrāva roku no viņas tvēriena.

Pie galda stāvēja Vitekers. Robina uzreiz pazina viņu pēc fotogrāfijām, ko bija redzējusi internētā. Gara auguma, plecīgs, bet izdēdējis. Vecais, melnais T krekls izbalējis gandrīz

pelēks. Ķecerīgā priestera zeltainās acis fascinēja ar savu ciešo skatienu. Par spīti pinkainajiem matiem un iekritušajai, dzeltenīgajai sejai, par spīti tam, ka Vitekers Robinai derdzās, viņa tomēr spēja sajust savādo, neprātīgo auru, magnētisko vilkmi, kas strāvoja no viņa kā līķa smaka. Viņš modināja kaunpilnu, bet tāpēc ne mazāk spēcīgu tieksmi izzināt to, uz ko provocē viss netīrais un riebīgais.

“Kas tu tāda esi?” viņš noprasīja nevis agresīvā, bet gandrīz murrājošā balsī, bez kautrēšanās skatīdamies viņas kleitas izgriezumā.

“Pie ēstuves nejauši uzgrūdos tavai draudzenei, bezmaz notriecu viņu no kājām,” Robina atbildēja. “Tāpēc pacienāju viņu ar dzeramo.”

“Ak šitā?”

“Mēs slēdzam ciet!” skaļi paziņoja viesmīle.

Robina noprata, ka Vitekera izskats ir laupījis tai pēdējo pacietību. Tuneļi viņa ausu ļipiņās, tetovējumi, neprātīgās acis un smaka diez vai atrastos daudz tādu ēstuvju, kur šāds komplekts tiktu uzskatīts par pieņemamu.

Stefānijā izskatījās pārbijusies, lai gan Vitekers nelikās viņu redzam. Visu savu uzmanību viņš veltīja Robinai, kura, juzdama gluži absurdu mulsumu, samaksāja rēķinu, piecēlās un izgāja uz ielas. Cieši viņai pa pēdām sekoja Vitekers.

“Nu tad... visu labu,” Robina vārgā balsī sacīja Stefānijai.

Kā gan viņai šobrīd noderētu Straika drosme! Straiks Vitekera acu priekšā bija aicinājis Stefāniju sev līdzi, turpretī Robinai pēkšņi izkalta mute. Vitekers urbās viņā ar tādu skatienu, it kā mēslu kaudzē būtu ieraudzījis kaut ko valdzinošu un retu. Viesmīle viņiem aiz muguras slēdza ciet durvis. Rietošā saule meta aukstas ēnas pār ielu, ko Robina līdz šim bija redzējusi tikai tveicīgu un tvanošu.

“Ak tu to vienkārši aiz labas sirds, mīļumiņ, jā?” Vitekers paklusi jautāja, un Robina netika gudra, vai viņa tonī ir vairāk ļaunuma vai salduma.

“Drīzāk aiz bažām,” Robina ar piespiešanos ieskatījās viņam acīs, “jo Stefānijai ir nopietni savainojumi.”

“Šitie te?” Vitekers norādīja uz Stefānijās violeti pelēko seju. "Tu tak novēlies no divriteņa, vai ne, Stef? Mazā čamma.”

Robina pēkšņi izprata Straika neremdināmo naidu pret šo cilvēku. Arī viņai pašai gribējās iegāzt tam pa ģīmi.

“Ceru, ka mēs vēl redzēsimies, Stefanij,” Robina sacīja.

Viņa neuzdrošinājās iedot Stefānijai savu telefona numuru, Vitekeram redzot. Tāpēc pagriezās un gāja prom, juzdamās kā pēdējā gļēvule. Stefānijā grasījās atgriezties dzīvoklī kopā ar Vitekeru. Robina saprata, ka būtu vajadzējis palīdzēt bet kā? Vai viņas vārdi kaut ko mainītu? Vai būtu jēga ziņot policijai par piekaušanu? Un vai tas nenozīmētu iejaukšanos Kārvera izmeklēšanā?

Tikai tad, kad Robina bija nozudusi no Vitekera redzeslauka, viņai pa muguru izbeidza skraidīt iedomātas skudriņas. Viņa paņēma mobilo un piezvanīja Straikam.

“Zinu,” viņa teica, pirms Straiks sāka viņu strostēt, “ir vēls, bet es jau esmu ceļā uz staciju, un tu visu sapratīsi, kad dzirdēsi, ko esmu uzzinājusi.”

Robina gāja žiglā solī, drusku nosalusi vakara dzestrumā, un atstāstīja Straikam visu, ko bija teikusi Stefānijā.

“Tātad viņam ir alibi?” Straiks lēnām sacīja.

“Par Hezeras nāves dienu jā, ja vien Stefānijā nemelo, un es viņai patiešām ticu. Viņa tonakt bija kopā ar Vitekeru un ar visu Death Cult, kā jau teicu.”

“Tātad viņa skaidri pateica, ka Vitekers ir bijis klāt, kad viņa apkalpojusi tos muzikantus?”

“Nu, vispār jā. Tieši tad, kad viņa atbildēja uz šo jautājumu, uzradās Vitekers un... pagaidi!”

Robina apstājās un atskatījās. Aizņemta ar sarunu, atceļā uz staciju viņa kaut kur bija nogriezusies nepareizā ielā. Saule jau rietēja. Viņai šķita, ka drusku tālāk gar nama mūri pavīd kāda ēna.

“Kormoran?”

“Es klausos.”

Varbūt tā ēna bija tikai iedomu auglis. Robina stāvēja nepazīstamā ielā ar dzīvojamām mājām, taču te bija gaiši logi un tālumā pa ielu soļoja kāds pārītis. Viņa teica sev, ka ir drošībā. Te nekas nedraud. Vajadzēja vienkārši iet atpakaļ pa to pašu ceļu.

“Viss kārtībā?” Straiks asi jautāja.

"Protams,” viņa atbildēja. “Tikai nogriezos aplamā ielā, tas arī viss.”

“Tieši kur tu atrodies?”

“Netālu no Ketfordbridžas stacijas. Nesaprotu, kā iekūlos šeit.”

Ēnu negribējās pieminēt. Piesardzīgi šķērsojusi krēslaino ielu tā, lai netuvotos mūrim, kur bija vīdējusi ēna, viņa pārlika mobilo kreisajā rokā, bet ar labo cieši satvēra kabatā noglabāto trauksmes breloku.

“Es eju atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru atnācu,” viņa teica Straikam, lai šefs zinātu viņas atrašanās vietu.

“Vai tu kaut ko redzēji?” Straiks noprasīja.

“Nez... varbūt,” Robina atzinās.

Taču, kad viņa sasniedza eju starp mājām, kur itin kā bija pavīdējis cilvēka stāvs, tur neviena nebija.

“Esmu sanervozējusies,” viņa teica, pielikdama soli. "Tikšanās ar Vitekeru vis nebija nekāda izprieca. Viņam tiešām piemīt kaut kas... ļauns.”

“Kur tu esi tagad?”

“Kādu desmit metru attālumā no tās vietas, kur tu man to jautāji pirmīt. Pagaidi, es redzu ielas nosaukumu. Tūlīt iešu pāri, tagad es saprotu, kur nogriezos nepareizi, būtu vajadzējis iet...”

Soļus viņa sadzirdēja tikai tad, kad tie jau skanēja turpat aiz muguras. Viņu sagrāba divas stipras, melni cimdotas rokas, piespiežot viņas delmus pie sāniem, izžņaudzot gaisu viņai no plaušām. Mobilais izslīdēja no pirkstiem un krakšķēdams nokrita uz ietves.

52

Neapskaud to, kuram rentgena acis.

Do not envy the man with the x-ray eyes.

Blue Oyster Cult, “X-Ray Eyes”

Straiks, stāvēdams kādas noliktavas ēnā Bovā un vērodams Blondinstrltu, dzirdēja, ka Robina strauji ierauj elpu un ka mobilais nokrīt zemē; pēc tam atskanēja cīniņa troksnis un pa asfaltu švīkstēja kājas.

Viņš metās skriet. Robinas mobilais nebija atvienots, taču viņš vairs nedzirdēja neko. Panika paātrināja domāšanu un izdzēsa visas sāpju sajūtas, kad Straiks pa krēslainajām ielām joņoja uz tuvāko metrostaciju. Viņam bija nepieciešams otrs telefons.

“Aizdod uz mirklīti, draugs!" viņš uzsauca diviem kaulainiem melnādainiem zeņķiem, kuri nāca pretī; viens smiedamies tērgāja pa mobilo. “Patlaban notiek noziegums, aizdod man telefonu!”

Straiks metās abiem klāt; viņa varenais augums un valdonīgums piespieda apjukušo un nobijušos pusaudzi paklausīt bez kurnēšanas.

“Sekojiet man!” Straiks uzkliedza abiem puišiem, pie otras auss turēdams pats savu mobilo un skriedams uz lielāku ielu pusi, kur būtu vieglāk atrast taksometru. “Policija!” viņš iekliedza mobilajā; apstulbušie pusaudži rikšoja viņam blakus kā tādi miesassargi. “Pie Ketfordbridžas stacijas kāds uzbrūk sievietei, es nupat runāju ar to sievieti pa telefonu, kad tas notika! Tas notiek tagad... nē, ielu es nezinu, bet tā ir viena vai divu kvartālu attālumā no stacijas... tas notiek tieši tagad, es runāju ar viņu pa telefonu, kad noziedznieks viņu sagrāba, es dzirdēju, kā tas notika... jā... un pasteidzieties, velns parāvis! Paldies, draugs,” Straiks aizelsies noteica un iesvieda mobilo rokās tā īpašniekam, kurš vēl vairākus metrus skrēja viņam līdzās, neapjēgdams, ka tas vairs nav vajadzīgs.

Straiks metās ap stūri; Bova viņam bija pilnīgi sveša Londonas daļa. Viņš paskrēja garām pabam Bow Bells, nelikdamies zinis par plosošām sāpēm ceļgala saitēs, neveikli vēzēdams vienu roku, lai saglabātu līdzsvaru, bet ar otru spiezdams pie auss telefonu, kas joprojām klusēja. Tad viņš izdzirda, ka mobilajā atskan trauksmes breloka signāls.

“TAKSI!” viņš ieaurojās, tālumā ieraudzījis taksometra gaismiņu. “ROBIN!” viņš kliedza telefonā, lai gan zināja, ka trauksmes signāla dēļ Robina nevar viņu sadzirdēt. “ROBIN, ES IZSAUCU POLICIJU! POLICIJA IR CEĻĀ! VAI TU MANI DZIRDI, MAITASGABALS?”

Taksometrs bija aizbraucis bez viņa. Paba klienti, kuri stāvēja ārā uz ietves, pārsteigti noskatījās uz jukušo, kurš trakā ātrumā aizkliboja garām, kliegdams un lamādamies savā mobilajā. Parādījās otrs taksometrs.

“TAKSI! TAKSI!” Straiks auroja; taksometrs apgriezās un tuvojās viņam tieši tajā mirklī, kad pie auss aizelsusies ierunājās Robina.

"Vai... tu tur esi?”

“JĒZUS! KAS TUR NOTIEK?”

“Izbeidz... kliegt...”

Straiks ar milzīgām pūlēm pieklusināja balsi.

“Kas notiek?”

“Es neredzu,” Robina teica. “Es neko... neredzu...”

Straiks atrāva vaļā taksometra aizmugures durvis un iemetās iekšā.

“Uz Ketfordbridžas staciju, ātrāk! Ko tas nozīmē tu neredzi?... Ko viņš tev nodarījis? NE JAU TEV!” viņš uzbrēca apjukušajam šoferim. “Brauc! Brauc!”

“Nē... tā ir tava stulbā... trauksmes poga... kaut kāda draņ-ķība... man sejā... ak... velns...”

Taksometrs traucās uz priekšu, tomēr Straiks tikai ar lielu gribas piepūli savaldījās, lai neskubinātu šoferi vēl vairāk.

“Kas notika? Vai tu esi savainota?”

“D-drusku... te ir cilvēki...”

Tagad Straiks izdzirda, ka fonā tiešām murmina un satraukti sarunājas ļaudis.

“...slimnīcu...” viņš dzirdēja Robinu kādam sakām.

“Robin? ROBIN?”

“Izbeidz kliegt!” viņa teica. “Paklausies, viņi ir izsaukuši ātro palīdzību, un mani vedīs...”

“KO VIŅŠ TEV NODARĪJA?”

“Sagrieza... delmu... laikam vajadzēs likt šuves... ai, kā sāp...”

“Uz kuru slimnīcu? Iedod klausuli kādam no mediķiem! Satiksimies tur!”

Pēc divdesmit piecām minūtēm Straiks ieradās Lūišemas Universitātes klīnikas uzņemšanas nodaļā, stipri klibodams un izskatīdamies tik nomocījies, ka laipna medmāsa tūdaļ apsolīja ataicināt pie viņa ārstu.

“Nē.” Viņš atmeta ar roku un piekliboja pie reģistratūras letes. “Esmu ieradies pie... Robinas Ellakotas, viņa ir sadurta...”

Straika skatiens drudžaini pārslīdēja pār ļaužu pilno uzgaidāmo telpu, kur šņukstēja mazs puisēns, sēdēdams klēpī mātei, un vaidēja kāds dzērājs, rokās satvēris savu asiņaino galvu. Vecai kundzītei, kurai trūka elpas, medbrālis mācīja rīkoties ar inhalatoru.

“Straiks... jā... mis Ellakota jau brīdināja, ka jūs ieradīsieties,” teica reģistratore, pārbaudījusi datorā ierakstus gluži lieki un kaitinoši gausi, kā likās Straikam. “Tālāk pa gaiteni, tad pa labi... pirmā telpa.”

Uz spīdīgās grīdas Straikam mazliet paslīdēja kāja; viņš nolamājās un steidzās tālāk. Vairāki pacienti noskatījās pakaļ lielajam, neveiklajam vīram, prātodami, vai tik viņš nav drusku tērēts.

“Robin? Velns parāvis!”

Robinas seju izķēmoja spilgti sarkanas šļakatas, abas acis bija aizpampušas. Jauns ārsts, patlaban apskatīdams divdesmit centimetru garu brūci viņas apakšdelmā, uzkliedza:

“Ārā, līdz būšu pabeidzis!”

“Tās nav asinis!” Robina iesaucās, kad Straiks atkāpās aiz aizkara. “Tas ir tas nolādētais smidzināmais no tava trauksmes breloka!”

“Mierīgi, lūdzu,” Straiks dzirdēja ārstu sakām.

Viņš mazliet pastaigāja šurpu turpu pa gaiteni, kam sānos pieci citi aizkari apslēpa katrs savu nišu un gultu. Pa spodri noberzto pelēko grīdu čikstēja medmāsu gumijotās zoles. Ak Dievs, kā viņš ienida slimnīcas: šī dvaka, šī bezpersoniskā tīrība ar tikko jūtamu trūdošas miesas piesmaku nekavējoties lika atcerēties garos mēnešus, pavadītus Selloukā pēc tam, kad viņš sprādzienā bija zaudējis kāju.

Ko viņš bija izdarījis? Ko viņš bija izdarījis? Viņš bija ļāvis Robinai strādāt, zinādams, ka meiteni izseko tas nelietis. Viņa bija varējusi aiziet bojā. Viņai būtu bijis jāaiziet bojā. Garām steidzās medmāsas savos zilajos uzsvārčos. Robina aiz aizkara īsi ieelsās no sāpēm, un Straiks nošņirkstināja zobus.

“Viņai tiešām ir ārkārtīgi paveicies,” pēc desmit minūtēm paziņoja ārsts, atvilkdams aizkarus. “Uzbrucējs būtu varējis pāršķelt pleca artēriju. Tomēr ir bojāta cīpsla, un to, cik nopietns ir šis bojājums, mēs uzzināsim tikai pie operāciju galda.”

Ārsts acīmredzot uzskatīja, ka viņi abi ir pāris. Straiks nemēģināja labot šo kļūdu.

“Viņu vajadzēs operēt?”

“Jā, lai saglābtu cīpslu,” ārsts atbildēja tādā tonī, it kā Straiks būtu padumjš. "Un brūce ir kārtīgi jāiztīra. Tāpat būs vajadzīgs ribu rentgens.”

Viņš devās prom. Straiks saņēmās un iegāja nišā.

“Jā, zinu, es visu salaidu dēlī,” Robina sacīja.

"Žēlīgais Dievs, vai tu domā, ka es taisos tev ko pārmest?”

“Varbūt,” viņa atteica, pasliedamās gultā drusku augstāk. Delmam bija uzlikts elastīgs pārsējs. “Jau bija tumšs. Un es neuzmanījos, vai ne?”

Straiks smagi apsēdās krēslā, kur bija sēdējis ārsts, un nejauši nogrūda zemē metāla šālīti. Tā nokrita, skaļi šķindot; lai to apklusinātu, Straiks uzmina tai ar protēzi.

“Pie velna, Robin, kā tu izspruki sveikā?”

“Ar pašaizsardzības paņēmieniem,” viņa atbildēja un, pareizi sapratusi Straika sejas izteiksmi, nīgri piebilda: “Es zināju tu neticēji, ka esmu tos apguvusi.”

“Ticēju gan,” viņš sacīja, “bet, žēlīgā debess...”

“Mani Harogeitā trenēja viena fantastiska sieviete, kura bija dienējusi armijā.” Robina viebdamās iekārtojās spilvenos ērtāk. “Pēc... tu jau zini, pēc kā.”

“Vai tas notika pirms vai pēc tam, kad tu mācījies tajos ekstrēmajos auto kursos?”

“Pēc tam,” viņa atbildēja, “jo man kādu laiku bija agorafobija. Tieši autobraukšana izvilināja mani laukā no četrām sienām, un pēc tam es apguvu pašaizsardzību. Pirmos kursus, kuros pieteicos, vadīja kāds vīrietis, galīgs idiots. Vieni vienīgi džudo paņēmieni un nekam nederīgi. Turpretī Luīze bija lieliska.”

“Ak tā?” Straiks noteica.

Robinas vēsais miers viņu biedēja.

“Tā gan,” Robina apstiprināja. “Viņa mums mācīja, ka parastai sievietei galvenais nav smalki cīņas paņēmieni. Galvenais ir reaģēt prātīgi un ātri. Neļaut, lai tevi velk prom. Sist pa vājajām vietām un pēc tam bēgt, ko kājas nes. Viņš sagrāba mani no mugurpuses, bet es izdzirdu soļus jau mirkli pirms tam. Kopā ar Luīzi simtiem reižu biju atkārtojusi šo paņēmienu. Ja tevi sagrābj no aizmugures, ir jāpieliecas.”

“Jāpieliecas,” Straiks truli atkārtoja.

“Man rokā bija trauksmes breloks. Es pieliecos un gāzu ar to viņam pa pautiem. Kājās viņam bija treniņbikses. Viņš uz pāris sekundēm atlaida tvērienu, bet es atkal uzminu uz tās nolādētās kleitas malas un nožāvos zemē... viņš izrāva nazi... lāgā neatceros, kā tur bija tālāk... zinu, ka viņš sagraizīja man delmu, kad centos piecelties... bet man izdevās nospiest trauksmes pogu, sāka gaudot sirēna un nobiedēja viņu... krāsa nošķieda seju man un droši vien arī viņam, jo viņš bija pavisam tuvu... viņam bija slēpošanas maska... es slikti redzēju... bet, kad viņš pieliecās pie manis, es pamatīgi iebelzu viņam pa miega artēriju arī to mums iemācīja Luīze, artērija ir kakla sānos, un, ja iesit pareizi, pretinieks var saļimt... un viņš sagrīļojās, un tad laikam apjēdza, ka nāk cilvēki, un metās bēgt.”

Straiks bija mēms.

“Trakoti gribas ēst,” Robina sacīja.

Straiks parakņājās pa kabatām un izcēla Twix.

“Paldies.”

Taču, iekams viņa paguva nokost kumosu, iejaucās medmāsa, vezdama vecu viru gar Robinas gultas galu.

“Ēst nedrīkst! Jūs operēs!”

Robina nobolīja acis un atdeva našķi Straikam. Iezvanījās viņas mobilais. Straiks apstulbis noskatījās, kā viņa atbild.

“Mammu... sveika,” Robina teica.

Viņu acis sastapās. Straiks uzminēja Robinas neizteikto vēlēšanos vismaz uz laiku pasaudzēt māti, noklusējot viņai notikušo, taču jebkāda izvairīšanās taktika bija lieka, jo Linda

sāka tarkšķēt, nelaizdama meitu pie vārda. Robina, samierinājusies ar likteni, nolika mobilo klēpi un ieslēdza skaļruņa režīmu.

“...jāpasaka viņai pēc iespējas drīzāk, jo maijpuķīšu sezona ir beigusies, tāpēc, ja gribēsi maijpuķītes, tās būs jāpasūta speciāli.”

"Labi,” Robina sacīja. “Iztikšu bez maijpuķitēm.”

“Bet būtu labi, ja tu varētu piezvanīt viņai pati un paskaidrot, ko tu īsti gribi, Robin, jo man nav viegli būt par starpnieci. Viņa teica, ka esot atstājusi tev vairākas ziņas balss pastā.” "Atvaino, mammu,” Robina teica. “Es viņai piezvanīšu.”

“Šeit nedrīkst lietot mobilo telefonu!” uzsauca cita ērclga medmāsa.

“Atvainojos,” Robina atkārtoja. “Mammu, man jāiet. Parunāsim vēlāk.”

“Kur tu esi?” Linda jautāja.

“Es... es piezvanīšu tev vēlāk.” Robina beidza sarunu, paskatījās uz Straiku un teica: "Vai tu nemaz nepajautāsi, kurš tas bija pēc manām domām?”

“Manuprāt, tu to nezini,” Straiks sacīja. “Viņam taču bija slēpotāja maska, bet tev pilnas acis ar krāsu.”

“Es skaidri zinu vienu,” Robina noteica. “Tas nebija Vitekers. Ja vien viņš nebija paguvis pārģērbties treniņbiksēs mirkli pēc tam, kad mēs šķīrāmies pie paba. Vitekeram kājās bija džinsi, un viņš... viņam ir citāda ķermeņa uzbūve. Uzbrucējs bija stiprs, taču... tāds kā ļumīgs, saproti? Bet liels augumā. Tā kā tu.”

“Vai jau esi izstāstījusi Metjū?”

“Viņš ir ce...”

Robinas sejā atplaiksnlja šausmas, un Straiks nodomāja, ka atskatījies ieraudzīs ienākam pārskaitušos Metjū. Taču pie Robinas gultas gala parādījās izspūrušais un saņurcītais krimi-nālinspektors Rojs Kārvers, kuru pavadīja slaidā, elegantā seržante Vanesa Ekvensi.

Kārvers bija bez žaketes. Krekla padusēs vidēja lieli, mitri sviedru plankumi. Koši zilo acu baltumi, kā vienmēr, bija

sasārtuši it kā viņš būtu peldējies stipri hlorētā ūdenī. Biezie, iesirmie mati bija pilni ar lielām blaugznu plēksnēm.

“Kā jums...” seržante Ekvensi iesāka, pievērsusi savas man-deļveida acis Robinas delmam, bet viņu pārtrauca Kārvers, pārmetoši ieriedamies:

“Ko jūs atkal esat ievārījuši?”

Straiks piecēlās. Šeit nu beidzot bija ideāls mērķis viņa apspiestajām alkām sodīt kādu jebkuru par to, ko pārcietusi Robina, un projicēt savu vainas apziņu un trauksmi uz kādu citu.

“Man ar tevi jārunā,” Kārvers sacīja Straikam. “Ekvensi, pieraksti viņas liecību!”

Pirms kāds paguva ierunāties vai pakustēties, starp abiem vīriešiem nostājās piemīlīga medmāsa un uzsmaidīja Robinai.

“Mis Ellakota, iesim nu uz rentgenu!”

Robina kokainām kustībām izkāpa no gultas un promejot atskatījās uz Straiku, ar šo skatienu mēģinādama brīdināt, lai viņš izturas savaldīgi.

“Nāc līdzi!” Kārvers uzrūca Straikam.

Detektīvs sekoja policistam caur uzņemšanas nodaļu. Kārvers bija okupējis apmeklētāju istabiņu, kurā kā nodomāja Straiks radiniekiem droši vien tiek paziņots par to, ka pacients drīz mirs vai ir jau nomiris. Istabā bija vairāki mīkstie krēsli, papīra mutautu kārba uz maza galdiņa un abstraktas gleznas reprodukcija oranžos toņos.

“Es tev teicu, lai tu nejaucies iekšā,” Kārvers teica, platām kājām nostājies istabas vidū un sakrustojis rokas uz krūtīm.

Durvis šeit bija ciet, tāpēc telpu piepildīja Kārvera miesas smārds. Viņš oda citādi nekā Vitekers: nevis pēc netīrumiem un narkotikām, bet gan pēc sviedriem, kuros mirka no rīta līdz vakaram. Dienasgaismas lampas neglaimoja plankumainajai sejai. Blaugznas, mitrais krekls, lāsumainā āda: izskatījās, ka viņš burtiski brūk kopā. Un šo sabrukumu neapšaubāmi bija veicinājis Straiks, presē pazemodams Kārveru sakarā ar Lulas Lendrijas slepkavību.

“Nosūtīji viņu izsekot Vitekeru, vai ne?” Kārvers noprasīja. Seja pamazām pietvīka arvien tumšāka, it kā viņš vārītos uz lēnas uguns. “Pie visa esi vainīgs tu!”

“Ej ellē!” Straiks atcirta.

Tikai tagad, šajā sviedru piesmirdinātajā istabā, Straiks klusībā atzina to, ko bija sapratis jau labu laiku: Vitekers nav slepkava. Straiks bija sūtījis Robinu izsekot Stefāniju tāpēc, ka sirdī bija jutis: tur Robinai būs visdrošāk. Tomēr viņš bija ļāvis Robinai strādāt ielās, lai gan jau nedēļām ilgi zināja, ka meiteni izseko slepkava.

Kārvers saprata, ka trāpījis vārīgā vietā, un pasmīnēja.

“Tu izmanto noslepkavotas sievietes, lai atmaksātu savam patēvam,” viņš sacīja, tīksminādamies par to, ka Straiks piesarkst, un vīpsnājot vērodams, kā Straika lielās rokas savelkas dūrēs. Par visu vairāk Kārvers priecātos, ja izdotos izprovocēt Straiku uz kautiņu, un to zināja abi. “Mēs pārbaudījām Vitekeru. Pārbaudījām visus trīs tavus iedomātos slepkavas. Nevienam neko nevar piesiet. Un tagad tu paklausīsies, ko es teikšu.”

Viņš paspēra soli tuvāk Straikam. Lai gan galvastiesu īsāks, Kārvers iemiesoja saniknota, aizvainota un tomēr valdonīga cilvēka spēku; šis cilvēks alka pēc pašapliecinājuma un apzinājās, ka bauda pilnīgu policijas atbalstu. Pavērsis pirkstu pret Straika krūtīm, viņš sacīja:

"Nejaucies iekšā! Tev vēl ir laimējies, ka neesi aptraipījis rokas ar savas pārinieces asinīm. Ja es vēlreiz manīšu, ka tu bāz savu degunu mūsu izmeklēšanā, nudien ietupināšu tevi aiz restēm. Saprati?”

Strupais rādītājpirksts iebakstīja Straikam krūtīs. Straiks apvaldīja vēlmi pagrūst to nost, tomēr vaigā noraustījās muskulis. Pāris sekunžu abi urbās viens otrā ar skatienu. Kārvera smīns kļuva vēl platāks, viņš elpoja tik smagi, it kā nupat būtu

uzvarējis boksa mačā; tad sparīgā solī devās uz durvīm un nozuda aiz tām, atstādams Straiku vārāmies bezspēcīgās dusmās.

Straiks lēnām gāja atpakaļ caur uzņemšanas nodaļu, kad atsprāga vaļā ieejas durvis un pa tām iekšā ieklupa garais, izskatīgais Metjū uzvalkā, ar neprātīgu skatienu un izspūrušiem matiem. Pirmo reizi, kopš abi bija pazīstami, Straiks juta pret viņu ari ko citu, ne tikai nepatiku vien.

“Metjū!” viņš uzsauca.

Metjū paraudzījās uz Straiku tā, it kā nebūtu viņu pazinis.

“Viņu aizveda uz rentgenu,” Straiks sacīja. “Tagad viņa droši vien jau atgriezusies. Tur,” viņš norādīja ar roku.

“Kāpēc rentgens...”

“Ribām,” Straiks īsi atteica.

Metjū ar elkoni pagrūda viņu malā. Straiks neiebilda, jo jutās to pelnījis. Viņš nolūkojās, kā Robinas līgavainis aizjoņo norādītajā virzienā, un, mirkli vilcinājies, izgāja ārā, satumsušajā vakarā.

Skaidrās debesis bija piebārstītas ar zvaigznēm. Ticis uz ielas, Straiks apstājās, aizsmēķēja cigareti un ievilka dūmu tikpat kāri kā pirmīt Vordls it kā nikotīns būtu dzīvības eliksīrs. Viņš sāka iet, tagad juzdams sāpes celi. Un ar katru soli patika pats sev arvien mazāk.

“RIK1J!” tālāk uz ielas skaļi iesaucās kāda sieviete, stiepdama smagu somu un cenzdamās panākt mazu, mūkošu puisēnu. “RIKIJ, NĀC ATPAKAĻ!”

Puika smējās pilnā kaklā. Straiks automātiski pieliecās un notvēra mazuli, kad tas jau grasījās mesties pāri ielai.

“Paldies!” māte sauca, skriedama pie Straika un gandrīz raudādama aiz atvieglojuma. No somas izbira ziedi. “Mēs ejam apciemot viņa tēti... ak Dievs...”

Zēns pūlējās izrauties no Straika rokām. Straiks nolika viņu zemē blakus mātei, kura lasīja no ietves narcises.

“Turi!” viņa bargi teica dēlēnam, kurš tūdaļ paklausīja. “Uzdāvināsi tētim. Nenomet! Paldies,” viņa vēlreiz pateicās

Straikam un gāja prom, cieši satvērusi puisēnu aiz brīvās rociņas. Puisēns tagad rātni soļoja blakus mātei, lepodamies ar savu uzdevumu un nesdams dzeltenos ziedus gluži kā scepteri.

Straiks pagāja dažus soļus un tad pēkšņi apstājās ietves vidū kā zemē iemiets, stingi skatīdamies uz priekšu, it kā aukstajā gaisā vīdētu kaut kas citiem neredzams. Seju kutināja vēss vējš, bet viņš stāvēja, aizmirsis visu pasauli un koncentrējies uz kaut ko savā prātā.

Narcises... kreimenes... ziedi, kuriem beigusies sezona.

Mijkrēslī atkal atskanēja sievietes balss "Rikij, nē!” un izraisīja pēkšņu, eksplozīvu ķēdes reakciju Straika smadzenēs, izgaismojot skrejceļu teorijai, par kuru viņš ar pravieša gaišredzību zināja, ka tā aizvedīs pie slepkavas. Tāpat kā, mājai degot, kļūst redzams tās metāla karkass, arī Straiks šajā apgaismības zibsnī ieraudzīja slepkavas plāna skeletu un saskatīja liktenīgos elementus, kurus iepriekš nebija pamanījis tos nebija pamanījis neviens un kuri beidzot varēja kļūt par līdzekli, kas apturēs slepkavu un pieliks punktu viņa baisajiem nodomiem.

53

Tu tagad redzi mani tūkstoš psihokaru veterānu...

You see me now a veteran of a thousand psychic wars...

Blue Oyster Cult, “Veteran of Psychic Wars"

Slimnīcas spilgtajā gaišumā nebija nācies grūti tēlot bezrūpību. Robina bija smēlusies spēku ne tikai no Straika pārsteiguma un apbrīnas par viņas izglābšanos, bet arī pati no sava stāsta par to, kā cīnījusies ar slepkavu. Tūdaļ pēc uzbrukuma Robina bija izturējusies aukstasinīgāk par visiem un mierinājusi Metjū, kurš bija apraudājies, ieraugot viņas notašķīto seju un garo brūci delmā. Robina bija smēlusies spēku no pārējo vājuma, cerēdama, ka adrenalīna uzkurinātā drosme ļaus viņai veiksmīgi atgriezties normālā stāvoklī ar stingru pamatu zem kājām; viņa dzīvos tālāk, it kā nekas nebūtu noticis, un nebūs spiesta atkal brist pa melno purvu, kurā tik ilgi palika iestigusi pēc izvarošanas...

Tomēr visu nākamo nedēļu Robina tikpat kā nespēja iemigt, un ne tikai tāpēc, ka sāpīgi pulsēja ievainotais, cieši nosaitētais delms. Ja dienā vai naktī izdevās uz brīdi iesnausties, viņa atkal sajuta, kā viņu sagrābj uzbrucēja rokas, un dzirdēja viņa

elpu sev pie auss. Dažreiz uzbrucēja acis, ko viņa nemaz nebija redzējusi, pārvērtās par izvarotāja acīm, kurās viņa bija ieskatījusies deviņpadsmit gadu vecumā: šīs acis bija blāvas, viena zīlīte nekustīga. Aiz melnās slēpotāja maskas un aiz gorillas maskas šie murgu tēli saplūda kopā, mainījās un auga, nodarbinot viņas domas dienu un nakti.

Visbriesmīgākajos murgos Robina redzēja, kā ļaundaris uzbrūk kādai citai, kamēr viņa pati gaida savu kārtu, nespēdama ne palīdzēt, ne bēgt. Reiz upuris bija Stefānijā ar sadauzītu seju. Citā neizturamā reizē maza melnādaina meitenīte raudādama sauca savu māti. No šī murga Robina uztrūkās kliegdama, un Metjū satraucās tik ļoti, ka nākamo dienu paņēma brīvu, lai varētu palikt pie Robinas. Viņa īsti neizprata, vai par to jūtas pateicīga vai apvainojusies.

Protams, ieradās māte un centās pierunāt Robinu atgriezties Mesemā.

"Līdz kāzām atlikušas desmit dienas, meitiņ. Varbūt vienkārši brauc man līdzi uz mājām un atpūties pirms...”

"Es gribu palikt tepat,” Robina atteica.

Viņa vairs nebija pusaudze: viņa bija pieaugusi sieviete. Un pati lēma, kurp brauks, kur paliks, ko darīs. Robina jutās tā, it kā būtu atsākusi cīņu par savu identitāti, ko bijusi spiesta zaudēt iepriekšējā reizē, kad no tumsas uzbruka svešinieks. Uzbrucējs bija pārvērtis viņu no spožas studentes par izdēdējušu, agorafo-bijas mocītu būtni; topošā psiholoģe, kura gatavojās specializēties kriminālistikā, pārvērtās par sakautu meiteni, kas piekrita ģimenes uzspiestajam viedoklim, ka darbs policijā tikai saasināšot viņas psihiskās problēmas.

Tas vairs neatkārtosies. Viņa to nepieļaus. Robina spēja iemigt tikai ar lielām grūtībām, un viņai absolūti trūka ēstgribas, tomēr viņa piespieda sevi paēst, visiem spēkiem pretodamās uzmācīgajām domām un bailēm. Metjū baidījās viņai iebilst, tāpēc negribīgi piekrita, ka neesot nekādas vajadzības braukt uz Mesemu, taču Robina nejauši dzirdēja abus ar māti sačukstamies virtuvē.

Straiks nesniedza nekādu atbalstu. Slimnīcā pat nebija papūlējies atvadīties no Robinas un vairs nebija arī nācis viņu apraudzīt; abi sarunājās tikai pa telefonu. Ari viņš gribēja, lai Robina brauc uz Jorkšīru un nemaisās pa kājām.

“Tev noteikti ir lērums darīšanu, gatavojoties kāzām.”

“Tu te nemāci mani!” Robina nikni atcirta.

“Vai tad es...”

“Atvaino,” viņa teica, izplūzdama klusās asarās, ko Straiks nevarēja redzēt, un visiem spēkiem pūlēdamās runāt savaldīgi. “Atvaino... nervi. Braukšu mājās ceturtdien pirms kāzām; agrāk nav jēgas.”

Robina vairs nebija tā pati meitene, kura bija gulējusi gultā un nekustīgi blenzusi uz Destiny’s Child plakātu. Tai meitenei viņa bija pārvilkusi svītru.

Neviens nespēja saprast, kāpēc Robina par visām varītēm grib palikt Londonā, un viņa netaisījās to paskaidrot. Viņa izmeta laukā vasaras kleitu, kurā bija ģērbusies uzbrukuma brīdi. Linda ienāca virtuvē tieši tajā mirkli, kad Robina stūķēja kleitu atkritumu spaini.

“Tā stulbā lupata,” Robina noteica, sastapusi mātes skatienu. “Esmu dabūjusi labu mācību. Ja ej kādu novērot, nevelc mugurā garus lindrakus.”

Tonis bija izaicinošs. Es atgriezīšos darbā. Šī ir tikai īslaicīga pauze.

“Tu nedrīksti noslogot roku,” māte aizrādīja, ignorēdama slēpto izaicinājumu. “Ārsts taču lika to atpūtināt.”

Nedz mātei, nedz Metjū nepatika tas, ka Robina kā apsēsta lasa visus avīžrakstus par to, kā virzās uz priekšu izmeklēšana. Kārvers nebija izpaudis presei viņas vārdu, apgalvodams, ka negrib, lai viņai klūp virsū mediji, taču Robina un Straiks sprieda: Kārvers baidās, ka Straika pastāvīgā klātbūtne notiekošajā uzdāvinās presei negaidītu un kairinošu pavērsienu jaunu sacensību starp Kārveru un Straiku.

“Godīgi sakot,” Straiks teica Robinai pa telefonu (viņa pūlējās aprobežoties ar vienu zvanu dienā), “tas nu ir pavisam lieki. Un nepalīdzēs noķert to maitasgabalu.”

Robina uz to neatbildēja. Viņa gulēja gultā, kopīgā abiem ar Metjū, apkārt izlikusi lēveni avīžu, ko bija nopirkusi par spīti Lindas un Metjū iebildumiem. Skatiens kavējās pie Mirror atvēruma, kur atkal bija nodrukāti piecu Šeklvelas Uzšķērdēja upuru attēli. Sestais melns sievietes galvas un plecu siluets simbolizēja Robinu. Apakšā bija paraksts: "Biroja darbiniece (26), izglābusies.” īpaši tika uzsvērts tas, ka divdesmit sešus gadus vecajai biroja darbiniecei izdevies iesmidzināt uzbrucējam sejā sarkanu krāsu. Blakusslejā kāda bijusī policiste slavēja viņu par tālredzību, kas pamudinājusi nēsāt līdzi trauksmes breloku, un nākamajā lappusē bija atsevišķs raksts par šādiem trauksmes brelokiem, kas palīdz novērst izvarošanu.

“Tu tiešām esi padevies?” Robina jautāja.

“Te nav runa par padošanos,” Straiks atbildēja. Robina dzirdēja, ka viņš staigā pa biroju, un dedzīgi vēlējās atrasties tur -kaut vai tikai, lai vārītu tēju un atbildētu uz e-vēstulēm. “Es atstāju to policijas ziņā. Sērijslepkavas tvarstīšana tas diemžēl nav mūsu līmenis, Robin. Un nekad nav bijis.”

Robina lūkojās uz vienīgās izdzīvojušās sievietes kalsno seju. “Laila Monktona, prostitūta.” Arī Laila bija dzirdējusi slepkavas rukšķošo elpu. Viņš bija nogriezis Lailai pirkstus. Robinai bija tikai gara rēta uz delma. Galvā nikni spindzēja domas. Robina jutās vainīga, ka tikusi cauri tik viegli.

“Varbūt es tomēr varētu kaut kā...”

“Liecies mierā!” Straiks attrauca, izklausīdamies tikpat dusmīgs kā Metjū. “Mēs esam pielikuši punktu, Robin. Es nemūžam nebūtu drīkstējis sūtīt tevi pie Stefānijās. Pieļāvu, lai manus lēmumus iespaido aizvainojums pret Vitekeru kopš tā brīža, kad tika atsūtīta tā kāja, un tagad tevi gandrīz...”

“Ak, Dieva dēļ!” Robina nepacietīgi iesaucās. "Mani mēģināja nogalināt viņš, nevis tul Nevajag uzņemties svešu vainu! Tev bija pamatots iemesls domāt, ka slepkava ir Vitekers par to liecināja dziesmu teksti. Un tagad vēl ir atlikuši...”

“Kārvers jau ir papētījis Leingu un Brokbenku un uzskata, ka tur nav nekā aizdomīga. Mēs vairs nejauksimies iekšā, Robin.” Savā birojā, piecpadsmit kilometru attālumā no Robinas, Straiks cerēja, ka izdosies viņu pārliecināt. Viņš nestāstīja Robi-nai par atklāsmi, ko bija piedzīvojis pēc sastapšanās ar mazo zēnu pie slimnīcas. Nākamajā rītā viņš bija mēģinājis sazināties ar Kārveru, bet kāds padotais bija atbildējis, ka Kārvers esot pārlieku aizņemts, lai runātu ar viņu, un ieteica vairs nezvanīt. Straiks bija uzstājis, lai aizkaitinātais un pat mazliet agresīvais darbinieks viņu uzklausa, cerēdams, ka šī saruna tiks atstāstīta Kārveram. Tomēr viņš bija gatavs saderēt uz savu veselo kāju, ka no tā visa Kārvers nebija dabūjis dzirdēt ne vārda.

Biroja logi stāvēja vaļā. Jūnija saules tveice sildīja abas istabas, kurās vairs nerādījās neviens klients un kuras varbūt drīz vajadzēs pamest, jo nebūs iespējams nomaksāt īri. Divreiža interese par jauno striptīzdejotāju bija izsīkusi. Straikam vairs nebija nekā darāma. Viņš, tāpat kā Robina, ilgojās rīkoties, taču viņai to neizpauda. Robinai viņš vēlēja vienīgi atveseļošanos un drošību.

"Vai pie biroja joprojām dežurē policija?”

“Jā.” Viņš nopūtās.

Pēc Kārvera rīkojuma arī Heistingsroudā augu diennakti dežurēja policists civilā. Metjū un Lindai tas sniedza milzīgu atvieglojumu.

“Kormoran, paklausies. Es zinu, ka mēs nevaram...”

“Robin, šobrīd nav nekāda “mēs”. Esmu es un sēžu dīkā bez darba. Esi tu un tu paliksi mājās, līdz slepkava būs notverts.” “Es jau nerunāju par izmeklēšanu,” Robina teica. Sirds atkal sitās nevaldāmi un strauji. Tas bija jāpasaka skaļi, citādi viņa nudien eksplodētu. “Ir viena lieta, ko mēs... ko tu vari izdarīt.

Brokbenks varbūt nav slepkava, bet mēs zinām, ka viņš ir izvarotājs. Tu varētu aiziet pie Alisas un brīdināt, ka viņa dzīvo kopā ar...”

"Liecies mierā!” pie auss asi atskanēja Straika balss. "Velns parāvis, saku to pēdējo reizi, Robin tu nevari izglābt visus! Brokbenks nekad nav bijis notiesāts! Ja mēs bāzīsim tur degunu, Kārvers nudien apgriezīs mums sprandu!”

Iestājās ilgs klusums.

“Vai tu raudi?” Straiks bažīgi jautāja, jo viņam šķita, ka Robi-nas elpa ir kļuvusi saraustīta.

“Nē, neraudu,” Robina atbildēja, un tā bija patiesība.

Dzirdot Straika atteikšanos palīdzēt mazajām meitenītēm, kuras dzīvoja zem viena jumta ar Brokbenku, Robinu bija pārņēmis baismīgs aukstums.

“Man jāiet pusdienās,” viņa sacīja, lai gan neviens nebija viņu saucis.

“Paklau,” Straiks teica, “es tak saprotu, kāpēc tu gribi...”

“Parunāsim vēlāk.” Robina nospieda atvienošanās taustiņu.

Šobrīd nav nekāda “mēs”.

Tas bija noticis atkal. No tumsas bija uzbrucis vīrietis un atņēmis viņai ne vien drošību, bet arī statusu. Vēl nesen viņa bija partnere detektīvaģentūrā...

Tiešām bija? Nepastāvēja taču nekāds jauns līgums. Ne reizi netika palielināta alga. Abiem bija tik daudz darba un tik maz naudas, ka Robinai nenāca ne prātā prasīt ne vienu, ne otru. Viņai pietika ar gandarījumu par to, ka Straiks uzlūko viņu kā partneri. Un nu bija zaudēts pat tas varbūt uz laiku, varbūt uz mūžu. Nekāda "mēs” vairs nav.

Dažas minūtes sēdējusi un domājusi, Robina izkāpa no gultas, avīzēm nočaukstot. Piegājusi pie tualetes galdiņa, uz kura atradās balta apavu kārba ar sudrabainu uzrakstu Jimmy Choo, viņa pastiepa roku un noglāstīja sniegbalto kartona virsmu.

Plāns Robinas prātā neuzplaiksnīja līdzīgi Straika atklāsmei, ko viņš ārā pie slimnīcas bija piedzīvojis kā skaudru uzliesmojumu. Viņas plāns veidojās lēnām, tumšs un bīstams, dzimis no neciešamās piespiedu bezdarbības, kas bija turpinājusies veselu nedēļu, un no ledaini saltām dusmām par Straika spītīgo liegšanos rīkoties. Straiks, viņas draugs, bija pārgājis pretinieka nometnē. Bijušais bokseris, teju divus metrus garš, viņš nekādi nevarēja zināt, kā tas ir justies mazai, vājai un bezspēcīgai. Viņš nemūžam nesaprastu, kā izvarošana ietekmē tavu attieksmi pret pašas ķermeni, kad tu tiec pārvērsta par lietu, par objektu, par drāžamas gaļas gabalu.

Pa telefonu bija izklausījies, ka Zahārai ir, augstākais, trīs gadiņi.

Robina nekustīgi stāvēja pie tualetes galdiņa, stingi skatījās uz kārbu ar kāzu kurpēm un domāja. Risku viņa skaidri redzēja acu priekšā gluži kā klintis un trakojošas bangas lejā zem virves dejotāja kājām.

Jā, viņa nevarēja izglābt visus. Glābt Martinu, Seidiju, Kel-siju un Hezeru jau bija par vēlu. Lailai tagad bija jādzīvo tālāk -ar diviem atlikušajiem kreisās rokas pirkstiem un ar briesmīgu psihisku traumu, ko Robina spēja saprast ļoti labi. Tomēr vēl bija arī divas mazas meitenes, kuras gaidīja Dievs vien zina kādas ciešanas, ja neviens nemēģinās rīkoties.

Robina novērsās no jaunajām kurpēm, paņēma mobilo un sastādīja numuru, kas viņai bija iedots no brīva prāta, bet ko viņa nekad nebija grasījusies izmantot.

54

Un, ja tas tiešām nevari būt tu,

Tas varētu būt es.

And if it’s true it can’t be you,

It might as well be me.

Blue Oyster Cult, “Spy in the House of the Night"

Plānošanai atlika trīs dienas, jo vajadzēja pagaidīt, kamēr līdzzinātājs sameklēs mašīnu un atradis brīvu laiku savā saspringtajā režīmā. Tikmēr Robina pateica Lindai, ka Jimmy Choo kurpes viņai ir par knapām, stils pārāk uzkrītošs, un piekrita, lai māte brauc līdzi uz veikalu atdot kurpes un saņemt atpakaļ naudu. Pēc tam vajadzēja izgudrot, ko samelot Lindai un Metjū, lai iegūtu brīvu laiku, kurā īstenot savu plānu.

Beigu beigās Robina paskaidroja, ka policija izsaukusi viņu liecināt atkārtoti. Lai padarītu šo ilūziju ticamu, Urķim bija jāatbrauc viņai pakaļ un obligāti jāpaliek sēžam mašīnā, noparkotā tieši blakus civildrēbēs ģērbtajam policistam, kurš joprojām patrulēja viņu ielā. Policistam Robina bija pateikusi, ka brauks noņemt šuves, kas patiesībā bija jādara tikai pēc divām dienām.

Tagad bija pulksten septiņi skaidrā vasaras vakarā, un uz ielas neredzēja neviena cilvēka, izņemot Robinu, kura stāvēja,

ar muguru atbalstījusies pret Eastway biznesa centra silto mūri. Saule pamazām slīdēja uz rietumiem, un Blondinstrītas galā pie tālā, dūmakainā apvāršņa lēni tapa milzīgā skulptūra “Orbīta”. Robina bija redzējusi skices avīzēs: “Orbītai” drīz bija jāizskatās pēc gigantiskas, vertikālas telefona klausules, ap kuru samudžinājies tās vads. Aiz skulptūras tikko saredzami vīdēja Olimpiskais stadions. Šis skats uz tālajām, milzīgajām celtnēm bija iespaidīgs un savā ziņā necilvēcisks kosmiskā attālumā no noslēpumiem, kas, kā Robina nojauta, glabājās aiz nesen krāsotajām namdurvīm, aiz kurām dzīvoja Alisa.

Varbūt tieši iecerētā plāna dēļ Robinu kaitināja skats uz kluso māju rindu. Mājas bija jaunas, modernas un tādas kā bezdvēseliskas. Šī vieta vienkārši norobežoja tālumā topošās celtnes, un tai trūka sava rakstura un kopības gara. Šeit neauga koki, kas piešķirtu zināmu maigumu zemo, kantaino māju aprisēm; pie daudzām no tām bija uzraksts “Izīrē”. Nebija ne stūra bodīšu, ne kroga, ne baznīcas. Noliktavai, pret kuras sienu balstījās Robina, augšējos logos baloja līķautiem līdzīgi aizkari, un metāla garāžu durvis, viscaur pārklātas ar grafīti, nederēja par aizsegu. Sirds Robinai dauzījās kā pēc gara skrējiena. Tagad viņu vairs neapturētu nekas, tomēr viņai bija bail.

Netālu atskanēja soļi, un Robina apcirtās apkārt, nosvīdušajos pirkstos cieši satvērusi jauno trauksmes breloku. Šurp rikšoja Urķis garš, lunkans, vienās rētās vienā rokā turēdams Mars batoniņu, otrā cigareti.

"Viņa nāk,” Urķis norūca.

“Tu skaidri zini?” Robina pārjautāja, sirdij neganti auļojot. Viņai sāka reibt galva.

"Melna meiča ar diviem bērniem nāk šurp pa ielu. Pamanīju viņu, kad pirku šo.” Viņš pavicināja Mars batoniņu. “Gribi nokosties?”

"Nē, paldies,” Robina atteica. “Paklau... vai tu varētu paiet kaut kur tālāk?”

“Tu labi zini, ka negribi, lai eju tev līdzi?”

и

Jā,” Robina atbildēja. “Nāc tikai tad, ja ieraudzīsi, ka parā

dās... viņš.”

“Tu labi zini, ka tas maita jau nav iekšā mājā?”

“Es divreiz piezvanīju. Un esmu droša, ka viņa tur nav.”

“Nu tad būšu aiz stūra,” Urķis lakoniski paziņoja un, pārmaiņus ievilkdams cigaretes dūmu un nokozdams kumosu našķa, nesteidzīgi devās uz turieni, kur nebūtu saredzams no Alisas durvīm. Tikmēr Robina žigli aizsoļoja tālāk pa Blondinstrltu, lai Alisa, ieiedama mājā, nepamanītu viņu. Atkāpusies zem daudzdzīvokļu nama balkona, Robina vēroja, kā gara, melnādaina sieviete nogriežas šajā ielā, pie rokas turēdama mazu meitenīti, un nopakaļ nāk lielāka meitene, kurai, pēc Robinas domām, bija apmēram vienpadsmit gadu. Alisa atslēdza ārdurvis un kopā ar meitām iegāja mājā.

Robina devās atpakaļ uz mājas pusi. Šodien viņa bija džinsos un krosenēs: neparko nedrīkstēja ne paklupt, ne pakrist. Zem viskozes pārsēja pulsēja nesen sašūtās cīpslas.

Sirds sitās sāpīgi stipri, kad Robina pieklauvēja pie Alisas durvīm. Kamēr viņa stāvēja un gaidīja, lodziņā līdzās durvīm parādījās vecākās meitas seja. Robina nervozi pasmaidīja. Meitenīte nozuda.

Sieviete, kura parādījās nākamajā minūtē, pēc visām iespējamām mērauklām izskatījās apburoša: gara auguma, tumšādaina, ar peldkostīmu modeles figūru un ar viļņainiem matiem, kas sniedzās līdz viduklim. Robinas pirmā doma bija: ja striptīz-kluba vadība ir atļāvusies atlaist Ališu no darba, tad viņai tiešām ir sarežģīts raksturs.

"Jā?” Alisa noprasīja, raukdama pieri.

“Sveiki,” Robina ierunājās. “Vai jūs esat Alisa Vinsenta?”

“Jā. Un kas esat jūs?”

"Mans vārds ir Robina Ellakota.” Mute viņai bija izkaltusi. “Sakiet vai es varētu mazliet aprunāties ar jums par Noelu?” “Kāpēc?” Alisa jautāja.

“Būs labāk, ja to jums pateikšu dzīvokli,” Robina atbildēja.

Alisas skatiens bija piesardzīgs un izaicinošs reizē kā cilvēkam, kurš pastāvīgi gatavojas saņemt nākamo likteņa triecienu.

“Lūdzu. Tas ir svarīgi.” Mēle Robinai lipa pie izžuvušajām aukslējām. “Citādi es nelūgtu.”

Sastapās viņu abu acis: Alisas silti brūnās un Robinas dzidri pelēkzilās. Robina jutās pārliecināta, ka Alisa nelaidīs viņu dzīvoklī. Taču biezo skropstu ieskautās acis pēkšņi iepletās, un Alisas sejā pazibēja savāda jūsma, it kā viņa nupat būtu piedzīvojusi patīkamu atklājumu. Nebildusi ne vārda, Alisa atkāpās krēslainajā priekšnamā un ar dīvaini svinīgu žestu aicināja Robinu iekšā.

Robina nesaprata, kāpēc prātā pavīd nelāgas priekšnojautas. Pār slieksni viņai lika pārkāpt vienīgi doma par to, ka dzīvoklī atrodas divas mazas meitenes.

Aiz šaurā priekšnama atradās dzīvojamā istaba, kur vienīgie iekārtas priekšmeti bija televizors un dīvāns. Galda lampa stāvēja uz grīdas. Pie sienas karājās divas fotogrāfijas lētos zeltainos rāmjos; vienā bija redzama apaļīgā mazulīte Zahāra tirkīz-zilā kleitiņā, ar pieskaņotām tauriņveida sprādzēm matos, bet otrā viņas lielā māsa sarkanbrūnā skolas formā. Māsa bija ļoti līdzīga savai skaistajai mātei. Fotogrāfam nebija izdevies izvilināt no viņas smaidu.

Robina izdzirda, ka ārdurvju slēdzenē nočirkst atslēga. Viņa pagriezās, kroseņu zolēm nočīkstot uz pulētās koka grīdas. Kaut kur tuvumā skaļš tinkšķis vēstīja, ka mikroviļņu krāsns nupat pabeigusi savu darbu.

“Mammu!” atskanēja spalga balss.

“Eindžel!” Alisa uzsauca, ienākdama istabā. “Izņem un aiznes viņai! Tātad,” viņa sakrustoja rokas uz krūtīm un pievērsās Robinai, “ko jūs gribat man pateikt par Noelu?”

Robinas nojautu, ka Alisa klusībā ļauni priecājas par kādu viņai vien zināmu informāciju, vēl pastiprināja dzēlīgais smīns, kas izķēmoja skaisto seju. Bijusī striptīzdejotāja stāvēja, uz sakrustotajiem delmiem balstīdama krūtis, izrieztas kā kuģa galjonfigūrai; matu cirtas nokarājās lejup līdz pat viduklim. Viņa bija kādus piecus centimetrus garāka par Robinu.

“Alisa, es strādāju kopā ar Kormoranu Straiku. Viņš ir...”

“Es zinu, kas viņš ir,” Alisa gausi noteica. Slepenais gandarījums, ko viņai šķita sagādājusi Robinas parādīšanās, pēkšņi pagaisa. “Viņš ir tas nelietis, kura dēļ Noels dabūja krītamo kaiti! Velns parāvis! Un tu aizgāji pie viņa, jā? Abi esat uz vienu roku? Kāpēc tu negāji pie pogainajiem, melīgā kuce, ja viņš -tiešām.”

Alisa stipri iesita Robinai pa plecu, un, pirms viņa paguva aizstāvēties, sitieni turpinājās ar katru izteikto vārdu.

"...ir tev kaut ko nodarījis!”

Pēkšņi Alisa sita, kur vien varēja. Robina aizstāvēdamās pacēla kreiso roku, lai pasargātu labo, un iespēra Alisai pa celi. Alisa iebrēcās sāpēs un atlēca atpakaļ; kaut kur Robinai aiz muguras iekliedzās mazā meitenīte, un istabā ienāca vecākā māsa.

“Nolādētā kuce!” Alisa ķērca. “Uzbrukt man bērnu acu priekšā...”

Alisa klupa virsū Robinai, sagrāba viņu aiz matiem un grūda viņas galvu pret logu, kam nebija aizkaru. Robina juta, ka Ein-džela tieva un stiegraina pūlas abas izšķirt. Atmetusi visu savaldību, Robina pamanījās iebliezt Alisai pa ausi tā, ka Alisa sāpēs ieelsās un atkāpās. Robina sakampa Eindželu zem padusēm, pacēla un nolika malā, tad nolieca galvu, metās uz priekšu un pagrūda Ališu, kura atmuguriski nogāzās uz dīvāna.

“Neaiztiec neaiztiec manu mammu'.” iekliedzās Eindžela, satvēra Robinu aiz ievainotā delma un parāva to tik stipri, ka ari Robina iekliedzās sāpēs. Durvis raudādama stāvēja Zahāra, rokā turēdama otrādi apgrieztu piena krūzīti.

“TU DZĪVO AR PEDOFILU!” Robina pārkliedza traci, kamēr Alisa mēģināja uzslieties no dīvāna, lai turpinātu kautiņu.

Robina bija iztēlojusies, kā pateiks šo satricinošo ziņu čukstus un redzēs Ališu nodrebam šausmās. Taču viņai ne reizi nebija ienācis prātā, ka Alisa pacels acis un nošņāks:

“Ak šitā gan? Tu domā, es nezinu, kas tu tāda esi? Maita! Vai tev vēl nepietiek, ka tu sacūko viņam dzīvi...”

Alisa no jauna klupa virsū Robinai, un istabiņa bija tik maza, ka Robina atkal atsitās ar muguru pret sienu. Saķērušās cīniņā, abas sāniski uzgrūdās televizoram, un tas ar baismīgu brikšķi nogāzās no paliktņa. Robina juta atveramies brūci delmā un vēlreiz iekliedzās sāpēs.

“Mammu! Mammu!” vaimanāja Zahāra, bet Eindžela no aizmugures sakampa Robinu aiz džinsiem, traucēdama viņai atkauties no Alisas.

“Pajautā savām meitām!” Robina auroja un, zibot dūrēm un elkoņiem, centās izrauties no Eindželas neatlaidīgā tvēriena. “Pajautā meitām, vai viņš ir...”

“Neuzdrošinies iejaukt manus bērnus...”

“Pajautā viņām!”

“Melīgā maita... tu un tava mauclgā māte...”

“Mana māte^7.” Robina atkārtoja un, sakopojusi visus spēkus, tā iegāza ar elkoni Alisai pa pakrūti, ka tā salika un atkal saļima uz dīvāna. “Eindžel, ej nost!” Robina uzbļāva, ar spēku atkabinādama meitenes pirkstus no saviem džinsiem, pārliecināta, ka pēc pāris sekundēm Alisa atkal dosies uzbrukumā. Zahāra joprojām stāvēja durvis un raudāja. “Un kā tu domā,” viņa aizelsusies jautāja Alisai, “kas es esmu?”

"Nu baigi smieklīgi!” sēca Alisa, no trieciena zaudējusi elpu. “Tu esi Britanija, nolādēts! Tu viņam zvani, tu viņu vajā...” “Britanija?” Robina pārsteigta atkārtoja. “Es neesmu Brita-mja!

Viņa izvilka maciņu no jakas kabatas. “Paskaties uz manu kredītkarti paskaties! Es esmu Robina Ellakota un strādāju kopā ar Kormoranu Straiku...”

“Ar to sūdabrāli, kurš pārsita viņam gal...”

“Vai tu vispār zini, kāpēc Kormorans gribēja viņu arestēt?” “Tāpēc, ka viņa stulbā sieva apmeloja...”

“Neviens viņu neapmeloja! Viņš izvaroja Britaniju un tika patriekts no darbavietām visā valstī, jo uzmācās mazām meitenēm! Viņš to nodarīja pats savai māsai ar to māsu es esmu tikusies!”

"Nolādētā mele!” Alisa iekliedzās, pūlēdamās piecelties no dīvāna.

“Es NEMELOJU!” Robina ieaurojās un nogrūda Ališu atpakaļ spilvenos.

“Dullā kuce,” Alisa šņāca, “vācies ārā no manas mājas!”

“Pajautā savai meitai, vai viņš ir viņu aizticis! Pajautā! Ein-džel?”

"Neuzdrošinies runāt ar maniem bērniem, kuce!”

"Eindžel, pasaki savai mammai, vai viņš ir...”

“Kas te, ellē, notiek?”

Zahāras skaļās brēkšanas dēļ viņas nebija dzirdējušas, ka durvju slēdzenē noskrapst atslēga.

Viņš bija milzīgs, ar tumšiem matiem un bārdu, ģērbies melnā sporta tērpā. Viena acs bija iegrimusi dziļi dobumā uz deguna pusi, padarot skatienu ciešu un draudīgu. Pievērsis tumšās acis Robinai, viņš lēni pieliecās un pacēla meitenīti, kura, starojoši smaidīdama, pieglaudās viņam klāt. Turpretī Eindžela atkāpās un pieplaka pie sienas. Nenovērsdams acu no Robinas, Brokbenks ļoti gausi ielika Zahāru klēpī mātei.

"Prieks tevi redzēt,” viņš sacīja ar tādu smaidu, kas solīja sāpes.

Robinu sagrāba ledains aukstums. Viņa mēģināja nemanāmi iebāzt roku kabatā, kur atradās trauksmes breloks, taču Brokbenks vienā mirklī pielēca klāt un sakampa viņu aiz delma, saspiezdams šuves.

“Nekur tu nezvanīsi, sīkā maita! Tu laikam domāji, ka es nezinu, kas tu tāda esi...”

Robina centās izrauties, juzdama, ka šuves jau plēš ādu, un iekliedzās:

"URĶI!”

“Vajadzēja nožmiegt tevi, maita, kad bija izdevība!”

Dēļiem skaļi brīkšķot, tika uzlauztas ieejas durvis. Brok-benks palaida vaļā Robinu, apcirtās apkārt un ieraudzīja Urķi, kurš ar nazi rokā iebrāzās istabā.

“Nedur viņam!” Robina izdvesa, piespiedusi plaukstu pie sāpošā delma.

Visi seši mazajā, pustukšajā istabelē uz sekundes daļu sastinga kā pārakmeņojušies pat mazulīte, piekļāvusies mātei. Tad atskanēja sīka, izmisīga, dreboša balstiņa, kam drosmi deva rētainais zeltzobis svešinieks ar nazi, cieši sažņaugtu tetovētajā dūrē.

"Viņš mani aiztika! Viņš aiztika, mammu, aiztika! Viņš darīja man pāri!”

“Ko?” Alisa paskatījās uz Eindželu, un viņas vaibsti piepeši saslāba no satricinājuma.

“Viņš darīja man pāri! Kā teica tante. Viņš darīja man pāri!”

Brokbenks īsi, konvulsīvi sakustējās, bet tūdaļ sastinga atkal, kad Urķis notēmēja nazi uz viņa krūtīm.

"Viss būs labi, knīpiņ,” Urķis teica Eindželai, ar brīvo roku piesegdams viņu; zelta zobs zibsnīja vakara saulē, kas lēni grima aiz namu jumtiem pretējā ielas pusē. "Viņš tā vairs nedarīs. Tu, sūda gabals,” viņš iešņāca Brokbenkam sejā. “Tā gribētos tevi nodīrāt!”

“Eindžel, par ko tu runā?” jautāja Alisa, cieši apskāvusi Zahāru. Tagad Alisas sejā vīdēja šausmas. “Viņš taču nevarēja...”

Brokbenks pēkšņi nolieca galvu un ar izbijušā regbista sparu triecās virsū Urķim. Urķis, uz pusi tievāks par Brokbenku, aizlidoja sānis kā pupu kūlis; pēc tam Brokbenks, dēļiem brīkšķot, izspruka laukā pa izlauztajām durvīm, un Urķis, neganti lamādamies, metās viņam pakaļ.

“Stājies stājies'.” iekliedzās Robina, pa logu noskatīdamās, kā abi joņo prom pa ielu. “Ak Dievs URĶI! Policija taču... kur ir Eindžela?...”

г

Alisa jau bija izsteigusies no istabas pakaļ vecākajai meitai, atstādama pārbiedēto mazuli raudam uz dīvāna. Robina zināja, ka nav nekādu cerību panākt abus vīriešus; pēkšņi uznāca tik stipri drebuļi un nelabums, ka viņa notupās un saķēra galvu rokās.

Viņa bija īstenojusi savu nodomu, visu laiku apzinādamās, ka sekas, visticamāk, būs smagas. Bija paredzējusi, ka Brokbenks aizbēgs vai ka Urķis viņu sadurs. Patlaban viņa skaidri zināja tikai vienu: viņas spēkos nav to novērst. Brīdi dziļi elpojusi, viņa piecēlās kājās un devās pie dīvāna nomierināt izbiedēto bērnu, taču Zahāras prātā Robina, protams, saistījās ar vardarbības un histērijas ainām, tāpēc meitenīte ieraudājās vēl skaļāk un spēra Robinai ar savu mazo kājiņu.

“Man nebija ne jausmas,” teica Alisa. “Ak Dievs! Ak Dievs! Eindžela, kāpēc tu man neko neteici? Kāpēc tu neteici?”

Tuvojās vakars. Robina bija ieslēgusi lampu, kas meta uz baltajām sienām gaišpelēkas ēnas. Izskatījās, it kā uz dīvāna atzveltnes tupētu trīs plakani, sagumuši rēgi, atdarinādami katru Alisas kustību. Eindžela šņukstēja, saritinājusies mātei klēpī, un abas šūpojās uz priekšu un atpakaļ.

Robina, jau paguvusi divreiz uzvārīt tēju un uzkarsēt nūdeles Zahārai, sēdēja uz cietās grīdas pie loga. Viņa juta pienākumu palikt tepat, līdz ieradīsies galdnieks un salabos durvis, ko Urķis bija izsitis ar plecu. Neviens vēl nebija zvanījis policijai. Māte un meita turpināja sarunāties, un Robina jutās kā traucēklis, tomēr nespēja atstāt šo ģimeni, iekams nebija salabotas dzīvokļa durvis un nomainīta slēdzene. Zahāra bija saritinājusies un ar īkšķīti mutē aizmigusi uz dīvāna blakus mātei un māsai; otrā apaļīgā rociņa joprojām turēja krūzīti.

“Viņš teica, ka nogalinās Zahāru, ja es tev izstāstīšu,” sacīja Eindžela, pieglaudusi seju mātei pie kakla.

“Ak Jēzu,” Alisa novaidējās. Viņas asaras pilēja meitiņai uz pleciem. "Ak žēlīgais Dievs!”

Nelāga priekšnojauta lika Robinai justies tā, it kā pakrūtē mudžētu krabji ar kņudlgām kājām. Viņa bija nosūtījusi mātei un Metjū īsziņu, ka policijā vēl papildus jāapskata jauni fotoroboti, tomēr abi jau bažījās par viņas ilgo prombūtni, un viņa vairs nespēja izgudrot ticamus aizbildinājumus, lai atturētu abus braukt viņu meklēt. Ik pa brīdim viņa pārbaudīja, vai mobilajam nejauši nav izslēgta skaņa. Kur gan kavējās Urķis?...

Beidzot atnāca galdnieks. Robina nosauca viņam savas kredītkartes datus, lai samaksātu par darbu, un tad sacīja Alisai, ka tagad brauks prom.

Alisa atstāja Eindželu un Zahāru guļam uz dīvāna un pa tumsu pavadīja Robinu līdz ielai.

“Paklausies,” Alisa ierunājās.

Uz viņas vaigiem vēl vidēja asaru pēdas. Robina saprata, ka Alisa nav pieradusi pateikties.

“Paldies, jā?” viņa teica gandrīz agresīvi.

“Nav par ko,” Robina atsaucās.

“Es nemūžam... tas ir... velns parāvis, mēs taču iepazināmies baznīcā! Nospriedu, ka beidzot esmu atradusi kārtīgu puisi... viņš tiešām labi sapratās ar... ar bērniem...”

Alisa sāka šņukstēt. Robina jau grasījās apskaut viņu, tomēr pārdomāja. Pleci vēl smeldza no Alisas sitieniem, un brūce delmā stipri un sāpīgi pulsēja.

“Vai Britanija viņam tiešām zvanīja?” Robina jautāja.

“Tā viņš man teica,” Alisa atbildēja, ar plaukstas virspusi slaucīdama acis. “Uzskatīja, ka bijusi sieva ir viņu iegāzusi, piespiedusi Britaniju melot... piekodināja man: ja te kādreiz parādīšoties jauna blondīne un muldēšot sazin ko, lai es neticot nevienam vārdam.”

Robina atcerējās kluso balsi sev pie auss.

Vai es tevi pazīstu, meitenīt?

Brokbenks bija noturējis viņu par Britaniju. Tieši tāpēc bija nometis klausuli un nebija atzvanījis.

“Es nu iešu,” Robina sacīja, bažīgi domādama par garo ceļu līdz Vestīlingai. Viss ķermenis smeldza. Alisa bija kāvusies no sirds. “Un tu piezvani policijai, labi?”

“Jā jau,” Alisa norūca. Robinai radās aizdomas, ka Alisai tas agrāk nav ienācis prātā. “Jā.”

Robina gāja prom pa tumšo ielu, dūrē sažņaugusi jauno trauksmes breloku, un prātoja, ko gan Britanija Brokbenka teikusi savam patēvam. Visticamāk: “Es neko neesmu aizmirsusi. Ja tu to izdarīsi vēlreiz, es ziņošu policijai.” Varbūt šādi Britanija mierināja savu sirdsapziņu. Baidījās, ka patēvs spīdzina citas meitenes tāpat, kā ir spīdzinājis viņu, taču neuzdrošinājās nākt klajā ar apsūdzību, kam būtu neparedzamas sekas.

Mis Brokbenka, uzskatu, ka jūsu patēvs nekad nav jums pieskāries un ka šo stāstu esat izgudrojušas jūs abas ar māti...

Robina zināja, kā tas notiek. Apsūdzētā advokāts, ar kuru viņa bija sastapusies tiesas prāvā, izturējās salti un ironiski, seja tam bija viltīga kā lapsai.

Mis Ellakota, jūs gājāt mājup no studentu bāra, kur bijāt dzērusi, vai ne?

Jūs, visiem dzirdot, bijāt pajokojusi, ka jums pietrūkst... hmm... drauga uzmanības pierādījumu, vai ne?

Kad jūs satikāt misteru Trūinu...

Es nesa...

Kad jūs satikāt misteru Trūinu pie kopmītnēm...

Es nesatiku...

Jūs teicāt misteram Trūinam, ka jums pietrūkst...

Mēs nesarunājāmies...

Mis Ellakota, uzskatu, jums tagad ir kauns par to, ka uzaicinājāt misteru Trūinu...

Es neuzaicināju...

Bet bārā, mis Ellakota, jūs taču bijāt pajokojusi, ka jums pietrūkst, hmm, seksuālās uzmanības no...

Es teicu, ka man pietrūkst...

Cik jūs bijāt izdzērusi, mis Ellakota?

Robina lieliski saprata, kāpēc cilvēki baidās stāstīt vai atzīties, kas viņiem nodarīts, baidās izdzirdēt, ka visa šī derdzīgā, kaunpilnā, mokošā patiesība ir tikai viņu slimīgās iztēles auglis. Nedz Hollijai, nedz Britanijai nepietika dūšas stāties tiesas priekšā, un varbūt nobīsies arī Alisa un Eindžela. Turpretī Noe-lam Brokbenkam par to Robina nešaubījās tikai nāve vai ieslodzījums liegs izvarot mazas meitenes. Tomēr viņa cerēja, ka Urķis nebūs nodūris Brokbenku, citādi...

“Urķi!” viņa iesaucās, kad tālāk priekšā laternas gaismā parādījās garš stāvs sporta tērpā.

“Rob, es pazaudēju to smerdeli!” atskanēja Urķa balss. Viņš acīmredzot neaptvēra, ka Robina veselas divas šausmīgas stundas ir sēdējusi uz grīdas un klusībā lūgusies, lai viņš atgriežas. “Tāds resnis, bet skrien ātri!”

“Gan viņu atradīs policisti.” Robinai pēkšņi sāka ļimt ceļi. “Jādomā, Alisa piezvanīs policijai. Urķi, vai tu... lūdzu, vai tu varētu aizvest mani uz mājām?”

55

Kad pienāca pēdējā skumju nakts,

Kļuva skaidrs: viņa turpināt nevar.

Came the last night of sadness And it was clear she couldn’t go on.

Blue Oyster Cult, “(Don’t Fear) The Reaper ”

Divdesmit četras stundas Straiks palika neziņā par to, ко izdarījusi Robina. Viņa neatbildēja uz Straika zvanu nākamās dienas vidū, bet Straiks, kaudamies pats ar savām dilemmām, nodomāja, ka Robina ir mājās pie mātes, tāpēc nebrīnījās un ari nepiezvanīja otrreiz. Robinas ievainojums bija viena no nedaudzajām problēmām, kuras Straiks uzskatīja par atrisinātām vismaz uz laiku un negrasījās ari atbalstīt Robinas vēlēšanos atgriezties darbā, tāpēc nestāstīja viņai par atskārsmi, ko bija piedzīvojis pie slimnīcas.

Tomēr Robinas prombūtne tagad sagādāja vislielākās bažas. Galu galā neviens neprasīja Straika laiku un uzmanību šajā vientulīgajā, klusajā telpā, neviens klients vairs nenāca un nezvanīja. Klusumu pārtrauca tikai muša, sīkdama dūmakainajā saules gaismā starp atvērtajiem logiem, kamēr Straiks sēdēja un citu pēc citas smēķēja Benson & Hedges cigaretes.

Atskatīdamies uz teju trim mēnešiem, kas bija aizritējuši, kopš tika atsūtīta nocirstā kāja, detektīvs skaidri saredzēja savas kļūdas. Tūdaļ pēc tam, kad viņš bija apmeklējis Kelsijas Platas māju, viņam būtu vajadzējis saprast, kurš ir slepkava. Ja Straiks būtu to apjēdzis tobrīd ja nebūtu ļāvis slepkavam vazāt sevi aiz deguna un nebūtu lieki tērējis uzmanību citiem psihopātiem -, tad Lailai Monktonai joprojām būtu visi desmit pirksti un Hezera Smārta mierīgi strādātu savā Notinge-mas būvfirmā, klusībā varbūt nozvērējusies nekad mūžā vairs nepiedzerties tik traki kā savas brāļasievas dzimšanas dienā Londonā.

Strādādams Karaliskās militārās policijas īpašajā izmeklēšanas nodaļā, Straiks bija iemācījies tikt galā ar izmeklēšanas emocionālajām sekām. Iepriekšējā vakarā viņš bija neganti dusmojies uz sevi, taču, pat pārmezdams sev, ka nav redzējis to, kas atrodas pašam deguna galā, bija spiests atzīt, cik pārdroši un spoži rīkojas slepkava. Ar īstu mākslinieka vērienu šis cilvēks bija izmantojis Straika pagātni pret viņu pašu, piespiedis viņu apšaubīt sevi un neuzticēties saviem spriedumiem.

Tas, ka slepkava tiešām ir viens no tiem, kurus Straiks turējis aizdomās no paša sākuma, sniedza maz mierinājuma. Straiks nespēja atcerēties, ka jebkad būtu šādi mocījies, izmeklējot kādu noziegumu. Vienatnē kvernēdams tukšajā birojā, viņš nešaubījās, ka viņa secinājums nav pārliecinājis policistu, kuram ticis izpausts, un nav arī nodots tālāk Kārveram. Tāpēc Straiks lai vai cik neloģiski juta: ja notiks vēl kāda slepkavība, tā būs viņa vaina.

Tomēr, ja viņš atkal iesaistītos izmeklēšanā, novērodams vai izsekodams noziedznieku, Kārvers gandrīz noteikti iesūdzētu viņu par iejaukšanos policijas izmeklēšanas gaitā vai par policijas darba traucēšanu. Kārvera vietā Straiks rīkotos tieši tāpat; tiesa gan (viņš ar patīkamām dusmām nodomāja), viņš tomēr uzklausītu ikvienu, lai vai cik kaitinošu cilvēku, ja uzskatītu, ka tam ir kaut vai vismazākā ticamu pierādījumu kripata.

Tik sarežģītu lietu kā ši nevarēja atrisināt, atraidot liecinieku vienīgi tāpēc, ka iepriekš viņš izgriezis tev pogas.

Tikai tad, kad sāka burkšķēt vēders, Straiks atcerējās, ka šovakar jāiet vakariņās ar Elīnu. Visi lēmumi par laulības šķiršanu un bērna aizbildnību jau bija pieņemti, un Elīna pa telefonu bija paziņojusi, ka nu reiz esot pienācis laiks pārmaiņas pēc nobaudīt pieklājīgas vakariņas un ka viņa rezervējusi galdiņu restorānā Le Gavroche “Es izmaksāju”.

Vienatnē smēķēdams savā kabinetā, Straiks domāja par šo vakaru ar tādu bezkaislību, ar kādu pie labākās gribas vairs nespēja domāt par Šeklvelas Uzšķērdēju. Protams, restorānā gaidīja lieliska maltīte, un šīs izredzes bija vilinošas, ņemot vērā, ka Straiks, palicis bez graša pie dvēseles, iepriekšējās vakariņās bija izticis ar sautētām pupiņām un grauzdētu maizi. Jādomā, piedevām viņu gaidīja arī sekss Elīnas sterili baltajā dzīvoklī -izjukušās ģimenes ligzdā, kas drīz tiks pamesta pavisam. Bet nelaime tā Straiks apjēdza, ka pirmo reizi ieskatās acīs kailajai patiesībai, ka ar Elīnu būs jārunā, un viņš beidzot atzinās sev, ka sarunas ar Elīnu nebūt nepieder pie viņa iecienītajām izklaidēm. Sevišķas pūles allaž prasīja sarunas par viņa darbu. Elīnu tas interesēja, taču viņai tikpat kā nedarbojās iztēle. Viņa nejuta ne interesi, ne līdzcietību pret citiem cilvēkiem, turpretī, piemēram, Robinai tā bija iedzimta. Dzirdot Straika humoristiskos stāstus par tādiem klientiem kā Divreizis, Elīna drīzāk apjuka, nevis jutās uzjautrināta.

Un vēl pastāvēja tie divi biedējošie vārdi “es izmaksāju”. Augošā atšķirība starp abu ienākumiem jau sāka kļūt kaunpilna. Tolaik, kad abi iepazinās, Straiks vismaz bija maksātspējīgs. Ja Elīna domāja, ka tagad Straiks spēs revanšēties par vakariņām restorānā Le Gavroche, izmaksājot viņai, tad viņu gaidīja rūgta vilšanās.

Sešpadsmit gadus Straiks bija pavadījis kopā ar kādu citu sievieti, daudz bagātāku par sevi. Šarlote bija izmantojusi naudu kā ieroci un nievīgi nosodījusi to, ka Straiks liedzas dzīvot pāri saviem līdzekļiem. Viņš labi atcerējās Šarlotes aizvainojuma lēkmes, kas reizumis uzliesmoja, kad viņš nefinansēja dāvanas, pēc kurām kāroja viņas untumainā sirds; tāpēc Straikam mati cēlās stāvus, tiklīdz Elīna ieminējās par pieklājīgām vakariņām “pārmaiņas pēc”. Viņš lielākoties bija apmaksājis rēķinus nomaļos franču bistro un indiešu krodziņos, izraudzītos tāpēc, ka tur abus nevarēja pieķert Elīnas vīrs. Straiku aizskāra tas, ka viņa sūrā darba augļi tiek uzskatīti par nicināmi niecīgiem.

Tāpēc viņa garastāvoklis nebija gluži saulains, kad pulksten astoņos vakarā viņš devās uz Meifēru, saposies savā labākajā itāļu uzvalkā; pārgurušajās smadzenēs bez mitas virmoja domas par sērijslepkavu.

Aperbrukstrītā slējās lepni astoņpadsmitā gadsimta nami, un Le Gavroche fasāde ar kaltas dzelzs nojumi virs ieejas un ar efeju apvītām lieveņa margām, visa šī dārdzības, solīduma un drošības aura, ko izstaroja masīvās ārdurvis ar spoguļstikla rūtīm, nepavisam nesaskanēja ar Straika iekšējo nemieru. Elīna ieradās drīz pēc tam, kad viņš bija apsēdies restorāna zālē, ieturētā zaļos un sarkanos toņos un apgaismotā tik prasmīgi, ka gaismas lāsumi krita tieši tur, kur vajadzīgs, uz sniegbaltajiem galdautiem un uz eļļas gleznām apzeltītos ietvaros. Elīna, tērpusies piegulošā gaišzilā kleitā, izskatījās satriecoši. Pieceldamies, lai noskūpstītu viņu, Straiks uz mirkli aizmirsa urdošo nemieru un īgnumu.

“Šī tiešām ir patīkama pārmaiņa,” Elīna smaidot noteica, apsēzdamās mīkstā krēslā pie viņu apaļā galdiņa.

Viņi pasūtīja maltīti. Straiks, klusībā alkdams pēc Doom Bar, dzēra Elīnas izraudzīto burgundieti un ilgojās pēc cigaretes, kaut gan šajā dienā jau bija izsmēķējis vairāk par paciņu. Tikmēr viņa galdabiedre izplūda garās runās par nekustamajiem īpašumiem: viņa bija atteikusies no domas par penthausa dzīvokli Strata augstceltnē un aplūkojusi kādu daudzsološu īpašumu Kambervelā. Viņa parādīja Straikam fotogrāfiju savā mobilajā, un Straika pagurušās acis ieraudzīja vēl vienu sniegbaltu vīziju ar Džordža laika kolonnām un portiku.

Kamēr Elīna apcerēja, kādus plusus un minusus solītu pārcelšanās uz Kambervelu, Straiks klusēdams dzēra. Kaitināja pat izsmalcinātais vīns, ko viņš tempa kā visprastāko dziru, mēģinādams ar alkoholu aizliet rūgtumu. Tas neizdevās: atsvešinātības sajūta tikai pastiprinājās, nevis pazuda. Komfortablais Mei-fēras restorāns ar klusināto apgaismojumu un mīksto paklāju šķita kā skatuve iluzora, gaistoša. Ko viņš te darīja kopā ar šo skaisto, bet garlaicīgo sievieti? Kāpēc tēloja interesi par viņas dārgo dzīvesstilu, ja paša bizness atradās bezdibeņa malā un viņš vienīgais visā Londonā zināja, kurš ir Šeklvelas Uzšķērdējs?

Tika pasniegta maltīte; brīnišķi gardā vēršgaļas fileja mazliet remdēja Straika nlgrumu.

“Nu, un kā ir gājis tev?” Elīna apvaicājās, nevainojami pieklājīga kā allaž.

Straiks sastapās ar dilemmu. Ja tagad pateiktu patiesību par to, kā viņam ir gājis, gribot negribot būtu jāatzīstas, ka viņš nav stāstījis Elīnai par pēdējā laika notikumiem, kuru bija tik daudz, cik normāls cilvēks piedzīvo desmit gados. Viņš būtu spiests atklāt, ka meitene, kura Uzšķērdēja pēdējā uzbrukumā palikusi dzīva un par kuru raksta avīzēs, ir viņa paša biznesa partnere. Būtu jāizpauž, ka izmeklēt šo lietu Straikam aizliedzis cilvēks, kura pašcieņu viņš reiz sāpīgi aizskāris, izmeklēdams citu skaļu slepkavību. Ja Straiks atklāti izstāstītu, kā viņam gājis, tad vajadzētu arī piebilst, ka tagad viņš skaidri zina, kurš ir slepkava. Doma, ka būtu jāizklāsta tas viss, garlaikoja un nomāca. Kamēr bija risinājušies šie notikumi, Straikam ne reizi nebija ienācis prātā piezvanīt Elīnai, un šis fakts runāja gana skaidru valodu.

Vilcinādams laiku un atkal iedzerdams vīnu, Straiks izlēma, ka romānam ir jāpieliek punkts. Jāizdomā kāds iegansts, lai šovakar nebrauktu Elīnai līdzi uz Klarensterasi tas dos viņai agrīnu mājienu par viņa nolūkiem; šo attiecību vislabākā daļa jau no sākta gala bija tikai sekss. Kad abi satiksies nākamo reizi, viņš skaidri pateiks, ka viss beidzies. Būtu gaužām nesolīdi pateikt to pie vakariņu galda; turklāt pastāvēja zināma iespēja, ka Elīna var piecelties un aiziet, un Straikam tad būtu jāsamaksā rēķins, ko viņa kredītkarte neapšaubāmi nespētu segt.

“Godīgi sakot, neko īpašu neesmu sadarījis,” viņš meloja.

"Bet tas Šekl...”

Iezvanījās Straika mobilais. Izņēmis to no žaketes kabatas, viņš redzēja, ka numurs neuzrādās. Kaut kāda sestā maņa tomēr lika viņam atbildēt.

“Atvaino,” viņš teica Elīnai, “man laikam vajadzēs...”

“Straik,” ierunājās Kārvera neatdarināmā balss ar Dienvid-londonas akcentu. “Vai tu nosūtīji viņu uz turieni?”

“Ko?” Straiks nesaprata.

“To savu sasodīto pušelnieci. Vai tu nosūtīji viņu pie Brok-benka?”

Straiks pietrūkās tik spēji, ka uzgrūdās galda malai. Uz biezā, baltā galdauta izšļakstījās asiņaini brūnā mērce, vēršgaļas fileja pāršļūca pār šķīvja malu, un vīna glāze apgāzās, aplejot Elīnas gaišzilo kleitu. Šurp mēmi blenza viesmīlis un glaunais pārītis pie blakusgalda.

“Kur viņa ir? Kas noticis?" Straiks skaļi iesaucās, vairs nelikdamies zinis ne par ko citu.

“Es tevi brīdināju, Straik!” Kārvera balsī sprēgāja niknums. “Es teicu, lai tu nejaucies iekšā, velns parāvis! Šoreiz tu visu esi sajājis vienkārši grandiozi...”

Straiks nolaida roku ar mobilo. Restorāna zālē skaļi auroja Kārvera balss, bārstot lamuvārdus, kurus skaidri dzirdēja visi, kas atradās tuvumā. Straiks pagriezās pret Elīnu, kuras kleita bija nošķiesta ar violetiem traipiem, skaistā seja saviebta apjukumā un dusmās.

“Man jāiet. Atvaino. Vēlāk piezvanīšu.”

Viņš nenogaidīja Elīnas reakciju; viņam bija vienalga.

Drusku pieklibodams, jo, trūkdamies kājās, bija nelāgi pagriezis celi, Straiks izsteidzās laukā no restorāna, atkal piespiedis pie auss mobilo. Kārvers tagad bļāva jau gandrīz nesakarīgi, pārkliegdams Straiku ikreiz, tiklīdz detektīvs mēģināja bilst kādu vārdu.

“Kārver, paklausies!” Straiks ieaurojās, ticis uz ielas. “Man ir kaut kas... nolādēts, tu klausīsies vai ne?!”

Taču policista nešpetnais monologs tikai kļuva vēl skaļāks un rupjāks.

“Tu, stulbais sūdabrāli, tagad viņš ir noziedējis pavisam es zinu, maita, kas tev bija aiz ādas, mēs paši atradām, tu, gnīda, mēs atradām to saikni starp baznīcām! Ja tu vēl kaut reizi aizver žaunas, tagad runāju es! ja tu vēl kaut vienu reizi bāzīsi savu snuķi manā izmeklēšanā...”

Straiks slāja uz priekšu siltajā vakarā, celim smeldzot, un ar katru soli spēkā pieņēmās nepacietība un niknums.

Vajadzēja gandrīz stundu, lai tiktu līdz Robinas mājai Heis-tingsroudā, un pa šo laiku Straiks bija uzzinājis visus faktus. Pateicoties Kārveram, viņš zināja, ka šovakar pie Robinas ir bijusi policija un, iespējams, joprojām atrodas tur, pratinot Robinu par ielaušanos Brokbenka mājā; šīs ielaušanās rezultāts bija ziņojums policijai par bērna seksuālu izmantošanu, bet aizdomās turamais bija aizbēdzis. Brokbenka fotogrāfija bija nosūtīta visām policijas vienībām, tomēr viņš pagaidām nebija saņemts ciet.

Straiks nebija brīdinājis Robinu par savu ierašanos. Nogriezies Heistingsroudā tik ātrā gaitā, cik vien ļāva sāpošais celis, viņš ieraudzīja, ka visos Robinas dzīvokļa logos deg gaisma. Kad viņš tuvojās namam, pa ārdurvīm iznāca divi civilā ģērbušies policisti. Durvis aizvērās, to būkšķis atbalsojās klusajā ielā. Straiks nostājās tumšākā vietā un nogaidīja, kamēr policisti, klusu sarunādamies, aiziet pār ielu uz savu mašīnu. Kad tie bija aizbraukuši, Straiks piegāja pie baltajām ārdurvīm un nospieda zvana pogu.

“...biju domājis, ka esam visu izrunājuši,” aiz durvīm teica aizkaitinātā Metjū balss. Straiks šaubījās, vai Metjū zina, ka viņa balss ir dzirdama caur durvīm, jo, kad viņš tās atvēra, sejā vīdēja laipns smaids, kurš zibenīgi nozuda, tiklīdz Metjū ieraudzīja, kas atnācis.

“Ko jums vajag?”

“Man jārunā ar Robinu,” Straiks atbildēja.

Metjū vilcinājās, nepārprotami vēlēdamies aizšķērsot Strai-kam ceļu, bet šajā mirklī viņam aiz muguras priekšnamā parādījās Linda.

“O,” viņa teica, ieraudzījusi Straiku.

Straikam šķita, ka Linda izskatās kalsnāka un vecāka nekā iepriekšējā tikšanās reizē neapšaubāmi tāpēc, ka viņas meita tikai par mata tiesu izglābusies no nāves, bet pēc tam brīvprātīgi ieradusies seksuāla varmākas mājā un pārcietusi vēl vienu uzbrukumu. Straiks juta, kā pakrūtē briest niknuma kamols. Nepieciešamības gadījumā viņš bija gatavs saukt pilnā kaklā, lai Robina pienāk pie durvīm, taču, tiklīdz viņš bija pieņēmis šo lēmumu, Metjū aiz muguras parādījās Robina pati. Arī viņa izskatījās bālāka un tievāka nekā parasti. Kā jau vienmēr, realitātē viņa Straikam šķita vēl pievilcīgāka, nekā palikusi atmiņā. Taču šobrīd tas nebūt nevairoja Straika labsirdību.

“O,” viņa noteica tieši tikpat bezkrāsainā tonī kā māte.

"Mums jāaprunājas,” Straiks sacīja.

“Labi.” Robina drusku izaicinoši atmeta galvu, un rudi zeltainās cirtas iedejojās ap pleciem. īsi paskatījusies uz māti un Metjū, viņa atkal pievērsās Straikam. “Tad varbūt ienāksi virtuvē?”

Viņš sekoja Robinai pa gaiteni uz mazo virtuvīti, kur stūrī bija iespiests diviem ēdējiem paredzēts galdiņš. Robina rūpīgi aizvēra durvis. Ne viens, ne otrs neapsēdās. Pie izlietnes slējās netīru šķīvju kaudze; viņi acīmredzot bija vakariņojuši, kad ieradās policisti, lai nopratinātu Robinu. Tas, ka Robina tūdaļ pēc pašrocīgi sarīkotā haosa ir nodarbojusies ar kaut ko tik prozaisku, nez kāpēc uzkurināja Straika niknumu, kas draudēja salauzt viņa savaldību.

“Es tev pieteicu,” viņš sacīja, “lai tu neej tuvumā Brokben-kam.”

“Jā,” Robina atsaucās bezkaislīgā balsī, kas nokaitināja Straiku vēl vairāk. “Es atceros.”

Straiks nodomāja, ka Linda un Metjū varbūt noklausās aiz durvīm. Virtuvītē stipri smaržoja pēc ķiplokiem un tomātiem. Pie sienas Robinai aiz muguras karājās Anglijas Regbija apvienības kalendārs. Trīsdesmitais jūnijs bija apvilkts ar treknu apli, zem kura bija rakstīts: “Mājās. Uz kāzām.”

“Tomēr tu nolēmi iet uz turieni,” Straiks teica.

Viņa prātā haotiski virpuļoja domas par kaut ko varmācīgu, kas ļautu nolaist tvaiku, piemēram: paķert atkritumu kasti un triekt to aizsvīdušajā logā. Straiks nepakustēdamies stāvēja uz nodilušās linoleja grīdas un cieši skatījās viņas bālajā un spītīgajā sejā.

“Es to nenožēloju,” Robina sacīja. “Viņš seksuāli izmantoja...” “Kārvers ir pārliecināts, ka tevi turp nosūtīju es. Brokbenks ir nozudis. Tu esi iedzinusi viņu pagrīdē. Kā tu jutīsies, ja viņš nolems sagriezt gabalos nākamo, lai neļautu viņai izpļāpāties?” “Neuzdrošinies vainot mani!” Robina pacēla balsi. “Neuzdrošinies! Tu pats iesiti viņam, kad taisījies arestēt! Ja tu nebūtu viņam sitis, viņš varbūt jau būtu ietupināts par Britaniju!”

“Un tāpēc tu esi rīkojusies pareizi, jā?”

Straiks noturējās un nekliedza tikai tāpēc, ka dzirdēja gaitenī mīņājamies Metjū, kurš droši vien domāja, ka izturas ārkārtīgi piesardzīgi.

“Es pieliku punktu varmācībai pret Eindželu, un, ja tas ir slikti darīts..”

“Velns parāvis, tu esi iznīcinājusi manu biznesu,” Straiks sacīja tik klusi, ka Robina tūdaļ aprāvās. “Mums piekodināja, lai netuvojamies ne aizdomās turamajiem, ne visai šai izmeklēšanai, bet tu sacēli traci, un Brokbenks tagad ir nogājis pagrīdē. Prese par to klups virsū man. Kārvers pateiks žurnālistiem, ka tieši es visu esmu izbojājis. Mani noraks. Un pat tad, ja tev tas viss ir pie kājas,” Straika seja bija sastingusi niknumā, “pateikšu tev vēl kādu faktu: policija nupat ir atradusi saistību starp Kel-sijas baznīcu un Brikstonas baznīcu, kurā gāja Brokbenks.”

Robina apstulba.

“Es... es nezināju...”

“Jā, priekš kam gaidīt faktus?” Spilgtās griestu lampas gaismā Straika acis bija pārvērtušās tumšās ēnās. “Kāpēc vienkārši negāzties iekšā viņa mājā, lai viņam uzreiz ir skaidrs, ka jāmūk, pirms ierodas policija?”

Robina šausmās klusēja. Straiks tagad skatījās uz viņu tā, it kā nekad nebūtu jutis ne mazākās simpātijas, it kā abiem nebūtu kopīgu piedzīvojumu, kuri Robinas izpratnē veidoja starp viņiem tik ciešu saikni, kādu nespētu veidot nekas cits. Jā, viņa nebūtu brīnījusies, ja Straiks dusmu karstumā atkal būtu gāzis ar dūri pa sienām un skapīšiem vai pat...

“Viss, tu vari būt brīva,” Straiks noteica.

Viņš juta zināmu gandarījumu, kad Robina nodrebēja, nespēdama to apslēpt, un pēkšņi nobālēja vēl stiprāk.

“Tu taču ne...”

“Nerunāju nopietni? Tu domā, ka man vajag partneri, kura nepilda rīkojumus, dara tieši to, ko esmu stingri aizliedzis darīt, policijas acīs pataisa mani par egoistisku stulbeni un panāk, lai iespējamais slepkava aizlaižas lapās policijas acu priekšā?”

To viņš pateica vienā elpā, un Robina, soli atkāpdamās, nogrūda no sienas regbija kalendāru, kas nokrita ar čaboņu un būkšķi, kuru viņa nedzirdēja, jo ausīs pārāk skaļi dunēja asinis. Viņa baidījās paģībt. Bija iztēlojusies Straiku kliedzam: “Tevi vajadzētu atlaist no darba!”, taču ne mirkli nebija pieļāvusi, ka viņš tiešām var to izdarīt un ka viss, ko viņa paveikusi Straika labā riskēšana ar dzīvību, ievainojumi, atklāsmes, atjautīgās idejas, garās stundas, kurās jāpacieš grūtības un neērtības, -tiks aizmēzts prom, padarīts par nevērtīgu šīs vienīgās, labi domātās nepaklausības izpausmes dēļ. Robina pat nespēja ievilkt plaušās pietiekami daudz gaisa, lai kaut ko iebilstu, jo Straika sejas izteiksme liecināja, ka viņa var gaidīt vienīgi ledainu nosodījumu un jaunus pārmetumus par to, cik briesmīgi ir visu sabojājusi. Atmiņas par Eindželu un Ališu, kuras apskāvušās sēd uz dīvāna, apziņa par to, ka Eindželas ciešanas ir beigušās un ka māte tic meitiņai un atbalsta viņu, tas sniedza Robinai mierinājumu saspringtajās stundās, gaidot šo triecienu. Viņa nebija uzdrīkstējusies pateikt Straikam, ko ir izdarījusi, bet tagad domāja, ka varbūt būtu bijis labāk, ja viņa būtu to izstāstījusi pati.

“Ko?” viņa apstulbusi teica, jo Straiks bija kaut ko jautājis. Skaņām nebija bijis jēgas.

“Kas tas par vīrieti, ko tu biji paņēmusi līdzi?”

“Nav tava darīšana,” Robina nočukstēja, brīdi vilcinājusies.

“Man teica, ka viņš esot draudējis Brokbenkam ar na... Urķis!” Straikam atausa tikai tagad, stingā seja atdzīvojās, un šajā mirklī Robina saskatīja tajā kaut ko no tā Straika, kuru pazina. “Velns ar ārā, kā tu dabūji Urķa numuru?”

Taču Robina nespēja parunāt. Nebija svarīgs nekas cits kā vien fakts, ka viņa ir atlaista no darba. Viņa zināja: Straiks neatkāpsies, ja būs izlēmis, ka attiecībām pienācis gals. Kad Straiks bija izbeidzis attiecības ar Šarloti, ar kuru kopā pavadījis sešpadsmit gadus, Šarlote vairs nebija saņēmusi no viņa nekādu ziņu, lai gan bija centusies nodibināt kontaktu.

Straiks jau posās prom. Robina nejutīgām kājām izgāja viņam nopakaļ priekšnamā, apzinādamās, ka izturas kā nopērts suns, kurš lavās nopakaļ sodītājam, izmisīgi cerēdams uz piedošanu.

“Ar labvakaru!” Straiks uzsauca Lindai un Metjū, kuri bija atkāpušies viesistabā.

“Kormoran,” Robina nočukstēja.

“Pagājušā mēneša algu es atsūtīšu,” viņš teica, neskatīdamies uz Robinu. “īsi un skaidri. Rupjš amatpārkāpums.”

Durvis aiz viņa aizvērās. Robina dzirdēja, kā četrpadsmitā izmēra kurpes aizdun pa celiņu. Viņa strauji ierāva elpu un sāka raudāt. Linda un Metjū iesteidzās priekšnamā, taču par vēlu: Robina jau bija iebēgusi guļamistabā, lai nebūtu jāredz abu atvieglojums un prieks par to, ka viņa beidzot ir spiesta atteikties no sapņa kļūt par detektīvi.

56

Kad dzīve ir apsmieta, satriekta drupās, Tad atriebība ir vienīgais pakts.

When life’s scorned and damage done To avenge, this is the pact.

Blue Oyster Cult, “Vengeance (The Pact)”

Pulksten četros nākamajā rītā Straiks pamodās, tikpat kā neaizvēris ne acu. Mēle sūrstēja no neskaitāmajām cigaretēm, ko viņš bija izsmēķējis naktī, sēdēdams virtuvē pie plastmasas galdiņa un prātodams par sava biznesa bojāeju un turpmākajām izredzēm. Par Robinu viņš nespēja domāt gandrīz nemaz. Viņa skaudrajā niknumā pamazām sāka parādīties smalkas plaisas -kā biezā ledū atkušņa laikā, tomēr tas, kas atradās zem šī ledus, nebija mazāk salts. Viņš spēja saprast tieksmi glābt bērnu un kurš gan nespētu? Patiesībai atbilda ari Robinas norādījums par to, ka viņš, noskatījies Britanijas liecības videoierakstu, bija smagi piekāvis Brokbenku. Tomēr, iedomājoties, ka Robina bez viņa ziņas kopā ar Urķi ir devusies pie Brokbenka par spīti Kār-vera brīdinājumam netuvoties aizdomās turamajiem, Straika dzīslās atkal iedunējās niknums, un piedevām izrādījās, ka cigarešu paciņa ir tukša.

Straiks uzslējās kājās, paņēma atslēgas un atstāja dzīvokli, ģērbies tajā pašā itāļu uzvalkā, kurā bija snaudis. Kad viņš gāja pa Čeringkrosroudu, ausa pelēka, bālu ēnu pilna gaisma, kurā viss izskatījās noputējis un trausls. Kādā Koventgārdenas stūra bodītē nopircis cigaretes, viņš devās tālāk, smēķēdams un domādams.

Divas stundas klejojis pa ielām, Straiks beidzot izlēma, kā rīkoties, iedams atpakaļ uz biroju, Čeringkrosroudā viņš pamanīja melni tērpušos viesmīli slēdzam vaļā Caffe Vergnano 1882 durvis, apjēdza, cik stipri ir izsalcis, un gāja iekšā.

Mazajā kafejnīcā smaržoja pēc siltas koksnes un espreso. Ar labpatiku apsēdies uz cieta ozolkoka krēsla, Straiks pēkšņi sajutās nelāgi, apdomādams, ka pēdējo trīspadsmit stundu laikā ir nepārtraukti smēķējis, gulējis ar visām drēbēm, ēdis steiku un dzēris sarkanvīnu, bet nav tīrījis zobus. No loga rūts viņam pretī raudzījās saņurcīta un apsmuluša vīrieša spoguļattēls. Pasūtīdams panini ar šķiņķi un sieru, pudeli ūdens un dubultu espreso, viņš centās runāt tā, lai jauniņajai viesmīlei nerastos iespēja saost viņa elpu.

Kad uz letes atdzīvojās un iešņācās kafijmašīna ar kapara kupolu, Straiks iegrima pārdomās, meklēdams savā sirdsapziņā patiesīgu atbildi uz kādu neērtu jautājumu.

Vai viņš ir labāks par Kārveru? Vai riskantu un bīstamu rīcības virzienu izvēlas tāpēc, ka tiešām uzskata to par vienīgo veidu, kā apturēt slepkavu? Vai varbūt sliecas izvēlēties augstākas likmes tāpēc, ka zina: ja viņam izdosies ja viņš būs tas, kurš notvers slepkavu, tiks novērsti visi kaitējumi, kas nodarīti viņa reputācijai un biznesam un viņš atkal kļūs par spožo detektīvu, kurš guvis panākumus tur, kur Skotlendjards bijis bezspēcīgs? Vārdu sakot: vai uz tādu rīcību, ko daudzi dēvētu par pārdrošu un muļķīgu, viņu mudina nepieciešamība vai patmīlība?

Viesmīle atnesa panlni un kafiju, un Straiks ķērās pie maltītes. Stiklainais skatiens liecināja: viņš ir tik dziļi iegrimis domās, ka pat nejūt ēdiena garšu.

Šī noziegumu virkne tika atspoguļota presē nepieredzēti plaši: policiju droši vien pārplūdināja informācija un ziņas par iespējamiem izmeklēšanas pavedieniem. Tos visus vajadzēja pārbaudīt, taču Straiks bija gatavs saderēt, ka neviens no tiem neaizvedīs pat ne tuvumā viltīgajam un izmanīgajam slepkavam.

Joprojām pastāvēja izredzes sazināties ar kādu no Kārvera priekšniekiem, taču policijā Straikam tagad bija tik slikta slava, ka viņš šaubījās, vai izdosies parunāt ar kādu augsta ranga policijas virsnieku, kurš, saprotams, vispirmām kārtām būs lojāls pret savējiem. Ja Straiks mēģinātu apiet Kārveru, tas tik un tā radītu iespaidu, ka viņš rok bedri izmeklēšanas vadītājam.

Vēl sliktāk: Straikam nebija pierādījumu, bija tikai teorija par to, kur šie pierādījumi atrodami. Tiesa gan, pastāvēja neliela iespēja, ka Skotlendjardā kāds varētu uztvert Straiku pietiekami nopietni, lai ietu meklēt to, ko viņš iesaka meklēt; tikmēr Straiks baidījās, ka vilcināšanās var maksāt vēl vienu dzīvību.

Viņš pārsteigts apjēdza, ka ir apēdis savu panīni, un, joprojām izsalcis kā vilks, pasūtīja otru.

Nē, viņš pēkšņā apņēmībā nodomāja, tā tam būs būt.

Šo nezvēru vajadzēja apturēt pēc iespējas drīzāk. Bija pēdējais laiks beidzot apsteigt viņu. Tomēr, lai mierinātu sirdsapziņu un pierādītu sev, ka galvenā motivācija šeit ir nevis slava, bet gan slepkavas notveršana, Straiks atkal paņēma mobilo un piezvanīja kriminālpolicijas inspektoram Ričardam Enstisam -savam visvecākajam paziņam policijā. Pēdējā laikā abu attiecības vairs nebija tās labākās, taču Straiks gribēja būt drošs, ka ir izdarījis visu, lai dotu Skotlendjardam iespēju padarīt darbu viņa vietā.

Pēc garas pauzes viņam pie auss atskanēja ārvalstu numura izsaukuma signāls. Neviens necēla klausuli. Enstiss acīmredzot atradās atvaļinājumā. Straiks apsvēra, vai neatstāt ziņu balss pastā, tomēr nolēma, ka ne. Saņēmis tādu ziņu, Enstiss tik un tā nevarētu neko izdarīt, bet viņam būtu sabojāts atvaļinājums, kurš cik Straiks zināja par Enstisa sievu un trim bērniem -viņam noteikti bija nepieciešams.

Straiks izklaidīgi pārlūkoja mobilajā jaunākos zvanus. Kār-vers nebija atstājis numuru. Pāris rindiņu zemāk bija Robinas vārds. Tas bija gluži kā dūriens sirdī nogurušajam un izmisušajam Straikam, jo viņš dusmojās uz Robinu un vienlaikus ilgojās ar viņu aprunāties. Apņēmīgi nolicis mobilo uz galda, viņš iebāza roku žaketes iekškabatā un izņēma pildspalvu un bloknotu.

Tiesādams otro panlni tikpat ātri kā pirmo, Straiks sāka veidot sarakstu.

0 Aizrakstīt Kārveram

Pa daļai tas bija vēl viens sirdsapziņas mierināšanas paņēmiens, bet daļēji arī tas, ko viņš mēdza dēvēt par “pakaļas pie-segšanu”. Viņš ļoti šaubījās, vai informācijas cunami viļņos, kas patlaban noteikti gāzās pār Skotlendjardu, viņa e-vēstule vispār nokļūtu līdz Kārveram, turklāt viņam nebija Kārvera e-pasta adreses. Kultūras tradīcijas joprojām mudināja ļaudis nopietni uztvert to, kas rakstīts ar tinti uz papīra, it sevišķi tad, ja par sūtījuma saņemšanu bija jāparakstās: vecmodīga ierakstīta vēstule noteikti atrastu ceļu līdz Kārvera rakstāmgaldam. Tad Straiks būtu atstājis pēdas gluži tāpat kā slepkava, skaidri pierādīdams, ka ir darījis visu, lai pateiktu Kārveram, kā ir iespējams apturēt slepkavu. Tas, visticamāk, nāktu par labu ari tad, ja viņi visi stātos tiesas priekšā; Straiks nešaubījās, ka tiesas prāvā būs jāierodas neatkarīgi no tā, vai ar panākumiem vainagosies plāns, ko viņš formulējis, rītausmā klejodams pa miegaino Koventgārdenu.

2-) ērāzes balons (propāns^7)

i) A+s+arojoSa ves+e

Viņš ieturēja pauzi un bridi strīdējās ar sevi, drūmi blenzdams uz bloknota lapu. Labu bridi domājis, negribīgi uzrakstīja:

tT) Urķis

Tas tūdaļ noteica nākamo ierakstu:

G) *500 mārciņu (no kurienes?)

Un visbeidzot pēc vēl vienu minūti ilgušām pārdomām:

7) Ielikt sludinājumu par Robinas aizstājēju.

57

Vienīgais palicis dzīvs, sists ar gaišredzības lāstu,

Vajātais glābējs nakti izraud savu stāstu.

Sole survivor, cursed with second sight, Haunted savior, cried into the night.

Blue Oyster Cult, “Sole Survivor”

Pagāja četras dienas. Robina, kā apdullusi no šoka un bēdām, sākumā cerēja un pat ticēja, ka Straiks piezvanīs, nožēlos teiktos vārdus un aptvers, kādu kļūdu pieļāvis. Linda bija aizbraukusi; viņa bija mīļi atbalstījusi meitu līdz pēdējam, tomēr Robinai uzmācās aizdomas, ka māte klusībā priecājas par to, ka meitas un detektīva ceļi beidzot šķīrušies.

Metjū, redzēdams, cik Robina ir satriekta, bija paudis bezgalīgu līdzjūtību. Viņš teica, ka Straiks neesot apzinājies savu veiksmi. Viņš uzskaitīja visu, ko Robina darījusi detektīva labā, un galvenais šajā uzskaitījumā bija smieklīgi mazā alga par pārmērīgi garām darba stundām. Viņš atgādināja Robinai, ka viņas partneres statuss aģentūrā ir bijis absolūti iluzors, un sasummēja visus Straika necienīgās attieksmes pierādījumus: nenoslēgto vienošanos par partnerību, neapmaksātās virsstundas

un arī to, ka tieši Robinai vienmēr uzdots vārīt tēju un iet pēc sendvičiem.

Pirms nedēļas Robina vēl būtu aizstāvējusi Straiku pret jebkādiem pārmetumiem. Būtu teikusi, ka darba specifika prasa garas stundas, ka nevar pieprasīt algas pielikumu tādā laikā, kad bizness cīnās par izdzīvošanu, un ka Straiks vāra tēju abiem ne retāk kā viņa. Varbūt būtu pat piebildusi, ka par viņas mācībām novērošanas un pretnovērošanas kursos Straiks ir iztērējis tādu summu, kādu būtībā nav varējis atļauties, un ka nav saprātīgi gaidīt, ka viņš kā aģentūras vecākais partneris, vienīgais investors un dibinātājs, piešķirs viņai tieši tādu pašu juridisku statusu, kāds ir pašam.

Tomēr Robina neteica neko tamlīdzīgu, jo pēdējie divi vārdi, ko Straiks bija viņai pateicis, pavadīja viņu diendienā gluži kā pašas sirdspuksti: rupjš amatpārkāpums. Atmiņas par to, kāda bijusi Straika sejas izteiksme tajā pēdējā mirklī, palīdzēja Robinai izlikties, ka viņa vērtē notikušo tieši tāpat, kā to vērtē Metjū, ka viņas dominējošās emocijas ir dusmas, ka darbu, kas viņai nozīmējis visu, var viegli nomainīt pret citu, ka Straikam nav ne godaprāta, ne morāles, ja viņš nav spējis saprast, ka Eindželas drošība pārtrumpo visus citus apsvērumus. Robinai nepietika ne gribas, ne enerģijas, lai norādītu, ka pēdējā punktā Metjū ir pēkšņi apmetis kažoku uz otru pusi, jo sākumā taču bija pārskaities, uzzinot, ka Robina bijusi Brokbenka mājā.

Ritēja dienas, Straiks nedeva nekādu ziņu, un Robina, juzdama vārdos neizteiktu spiedienu no līgavaiņa puses, sāka izlikties, ka sestdien gaidāmās kāzas ne tikai liek piemirst neseno atlaišanu no darba, bet arī pilnībā nodarbina visas viņas domas. Metjū klātbūtnē spiesta tēlot pacilātību, Robina atelpoja, pa dienu palikusi viena, kamēr viņš bija darbā. Katru vakaru pirms līgavaiņa atgriešanās viņa klēpjdatorā izdzēsa meklēšanas vēsturi, lai Metjū neieraudzītu, ka viņa pastāvīgi seko visām ziņām par Šeklvelas Uzšķērdēju un tikpat bieži gūglē Straiku.

Dienu pirms tam, kad abiem bija jādodas uz Mesemu, Metjū pēc darba atnesa līdzi avīzi Sun, kas nebija viņa parastā lasāmviela.

“Kāpēc tu esi nopircis to?”

Metjū sastomījās, un Robinas sirds apmeta kūleni.

“Vai tiešām atkal kāda...?”

Taču viņa zināja, ka jaunas slepkavības nav bijis, jo diendienā bija sekojusi ziņām.

Metjū atvēra avīzi kādā desmitajā lapā, pārlocīja to un ar neizprotamu sejas izteiksmi sniedza Robinai. Pretī raudzījās viņas pašas fotogrāfija. Tajā Robina, ģērbusies trenci, noliektu galvu gāja prom no tiesas nama, kur bija sniegusi liecību skaļajā Ouena Kvaina slepkavības prāvā. Šai fotogrāfijai stūros bija divas mazākas: vienā bija redzams Straiks, kurš izskatījās paģirains, bet otrā žilbinoši daiļā modele, kuras slepkavu viņi bija notvēruši, strādādami plecu pie pleca. Zem fotogrāfijām bija rakstīts:

DETEKTĪVS, KURŠ ATRISINĀJA LENDRIJAS LIETU, MEKLĒ JAUNU PALĪDZI

Kormorans Straiks detektīvs, kurš atrisināja super-modeles Lulas Lendrijas un rakstnieka Ouena Kvaina slepkavības lietas, ir šķīries no savas apburošās asistentes Robinas Ellakotas (26).

Detektīvs ir ievietojis internētā šādu darba sludinājumu: “Ja jums ir izmeklēšanas pieredze policijā vai armijā un jūs vēlētos veikt...”

Sekoja vēl vairākas rindkopas, taču Robina nespēja tās lasīt. Paskatījās tikai uz raksta autora vārdu: žurnālists Dominiks Kalpepers, kuru Straiks pazina personiski. Iespējams, Straiks bija piezvanījis Kalpeperam, kurš bieži tirdīja viņu, prasīdams tematus rakstiem, un sniedzis žurnālistam šo informāciju, lai

г

ziņa par jaunas asistentes nepieciešamību izplatītos pēc iespējas plašāk.

Robina nebija domājusi, ka var justies vēl sliktāk, taču tagad atklāja, ka maldījusies. Tātad viņa patiešām bija atlaista pēc visa tā, ko darījusi Straika labā. Bijusi tikai viegli nomaināma “palīdze” un “asistente” nekad ne partnere, nekad ne līdzvērtīga un nu viņš jau meklēja kādu ar pieredzi policijā vai armijā, kādu disciplinētu būtni, kura klausītu pavēlēm.

Robinu plosīja niknums; viss aizmiglojās gan priekšnams, gan avīze, gan Metjū, kurš stāvēja un centās izskatīties līdzjūtīgs, un Robina visiem spēkiem pretojās tieksmei skriet uz viesistabu, kur uz galdiņa lādējās viņas mobilais, un piezvanīt Straikam. Pēdējo četru dienu laikā viņa neskaitāmas reizes bija grasījusies to izdarīt, tiesa gan tādēļ, lai lūgtu Straiku pārdomāt.

Bet tagad vairs ne. Tagad viņai gribējās kliegt uz Straiku, pazemot viņu, apsūdzēt zemiskā nepateicībā, liekulībā, nekrietnībā...

Viņas liesmojošais skatiens sastapās ar Metjū skatienu, un, iekams viņš paguva mainīt sejas izteiksmi, Robina ieraudzīja, cik ļoti viņš priecājas par Straika grandiozo izgāšanos. Viņa redzēja, ka Metjū ir nepacietīgi gaidījis, kad varēs parādīt viņai avīzi. Robinas ciešanas bija tīrais sīkums salīdzinājumā ar Metjū ekstātisko prieku par to, ka viņa šķīrusies no Straika.

Robina novērsās un devās uz virtuvi, cieši apņemdamās nekliegt uz Metjū. Viņu strīds būtu līdzvērtīgs Straika triumfam. Viņa nepieļaus, lai bijušais šefs aptraipa viņas attiecības ar vīrieti, ar kuru viņai jāsal... ar kuru viņa grib salaulāties jau pēc trim dienām. Neveikli izgāzdama spageti no katliņa caurdurī, Robina apšļakstījās ar verdošu ūdeni un nolamājās.

“Atkal pasta?” jautāja Metjū.

“Jā,” Robina salti attrauca. “Kas tai vainas?”

“Nē, nē, it nekādas,” Metjū sacīja, no aizmugures piegāja Robinai klāt un apskāva viņu. “Es tevi mīlu,” viņš čukstēja Robi-nai matos.

“Es tevi arī,” Robina automātiski atsaucās.

Lendroverā bija sakrāmēts viss, kas viņiem būtu vajadzīgs Mesemā, kāzu svinībās viesnīcā Swinton Park un medusmēnesi “siltajās zemēs” par ceļamērķi Robinai pagaidām bija izpausts vienīgi tas. Viņi devās ceļā nākamajā, spožas saules apmirdzētajā rītā pulksten desmitos, abi ģērbušies T kreklos, un Robina, kāpdama mašīnā, atcerējās to miglaino aprīļa rītu, kad bija braukusi prom viena un Metjū bija skrējis pakaļ mašīnai, bet viņa bija izmisīgi vēlējusies tikt prom, pie Straika.

Robina vadīja mašīnu daudz labāk nekā Metjū, taču, ja kaut kur brauca abi, pie stūres vienmēr sēdās viņš. Nogriezdamies uz Ml šosejas, Metjū dziedāja Daniela Bedingfīlda Never Gonna Leave Your Side. ŠI vecā dziesma bija tapusi togad, kad viņi abi sāka studēt universitātē.

“Vai tu varētu to nedziedāt?” Robina pēkšņi ierunājās, vairs nespēdama izturēt.

“Atvaino,” Metjū satrūkās. “Tā likās piemērota dziesma.”

“Varbūt tev tā modina patīkamas atmiņas.” Robina pagriezās un sāka skatīties pa logu. “Man ne.”

Ar acs maliņu viņa redzēja, ka Metjū paskatās šurp un tad atkal pievēršas ceļam. Pēc pāris jūdzēm Robina jau nožēloja sacīto.

“Tas nenozīmē, ka tu nedrīksti dziedāt kaut ko citu.”

“Viss kārtībā,” Metjū atteica.

Bija kļuvis drusku vēsāks, kad viņi sasniedza Doningtonas autostāvvietu un devās iedzert kafiju. Robina pakarināja jaku uz krēsla atzveltnes un aizgāja uz tualeti. Metjū, palicis viens, izstaipījās, T krekls izspruka no džinsiem, atsedzot dažas collas plakana vēdera un piesaistot Costa Coffee bāra apkalpotājas uzmanību. Apmierināts ar sevi un ar dzīvi, Metjū pasmaidīja un pamirkšķināja viņai ar aci. Meiča nosarka, ieķiķinājās un pievērsās savai smīnošajai kolēģei, kura bija to visu vērojusi.

Robinas jakas kabatā iezvanījās mobilais. Nospriedis, ka zvana Linda, lai noskaidrotu, vai viņi jau ir tuvu Mesemai, Metjū slinki pastiepa roku, juzdams sev pievērstos meiteņu skatienus, un izvilka mobilo no Robinas kabatas.

Zvanīja Straiks.

Metjū skatījās uz vibrējošo telefonu tā, it kā nejauši būtu satvēris tarantulu. Mobilais viņa rokā turpināja zvanīt un vibrēt. Viņš atskatījās: Robina vēl nenāca. Viņš nospieda atbildes taustiņu un tūdaļ pēc tam atvienojuma taustiņu. Uz ekrāna parādījās vārdi Korms neatbildēts zvans.

Tas resnais preteklis gribēja, lai Robina atgriežas, Metjū par to nešaubījās. Pēc piecām garām dienām Straiks beidzot bija apjēdzis, ka nemūžam neatradīs nevienu labāku. Varbūt jau bija sācis darba intervijas, bet neviena kandidāte nebija varējusi Robinai ne ūdeni pienest vai varbūt visas bija smējušās viņam acīs, padzirdot, cik nožēlojamu algu viņš piedāvā.

Mobilais iezvanījās atkal: Straiks atkārtoja zvanu, lai pārbaudītu, vai saruna pārtraukta tīšām vai nejauši. Metjū blenza uz mobilo kā nolēmēts, nespēdams izšķirties. Viņš neuzdrīkstējās nedz atbildēt Robinas vietā, nedz pasūtīt Straiku trīs mājas tālāk. Straiku viņš pazina: tas zvanīs bez sava gala, līdz Robina atbildēs.

Zvans pārslēdzās uz balss pastu. Nu Metjū apjēdza, ka ierakstīta atvainošanās ir pats ļaunākais, kas var būt: Robina varēs klausīties to atkal un atkal, līdz beidzot padosies un atmaigs...

Viņš pacēla acis: Robina nāca šurp no dāmistabas. Ar viņas telefonu pie auss Metjū piecēlās un izlikās ar kādu runājam.

“Zvana tētis,” viņš meloja Robinai, piesedzis mobilo ar plaukstu un lūgdams Dievu, lai Straiks nepiezvana, kamēr viņš te stāv aci pret aci ar Robinu. “Manējais ir izlādējies... paklau, kāds ir tavs PIN kods? Man kaut kas jānoskaidro sakarā ar kāzu ceļojumu... lidmašīnu reisi... jāpasaka tētim...”

Robina nosauca kodu.

“Pagaidi mirklīti, negribu taču sabojāt tev pārsteigumu,” Metjū noteica un gāja prom, kaunēdamies un reizē juzdamies lepns par savu attapību.

Iegājis vīriešu tualetē, viņš atvēra Robinas mobilo. Lai atbrīvotos no informācijas par Straika zvaniem, bija jāizdzēš visa zvanu vēsture un to viņš izdarīja. Pēc tam piezvanīja uz balss pastu, noklausījās Straika ziņu un izdzēsa arī to. Visbeidzot iegāja Robinas mobilā iestatījumos un nobloķēja Straika numuru.

Dziļi elpodams, viņš pievērsās savam izskatīgajam atspulgam spogulī. Balss pastā Straiks bija teicis: ja nesaņemšot atbildi no Robinas, tad vairs nezvanīšot. Līdz kāzām atlika četrdesmit astoņas stundas, un Metjū, tramīgs un iespītējies, cerēja, ka Straiks turēs vārdu.

58

Pēdējais termiņš.

Deadline

Viņš jutās uzbudināts un nervozs, gandrīz pārliecināts, ka nupat ir izdarījis kaut ko muļķīgu. Kamēr metrovilciens dārdēdams joņoja uz dienvidiem, viņa pirkstu kauliņi kļuva balti, tik cieši viņš bija iekrampējies turekļa cilpā. Aptūkušās, apsarkušās, piemiegtās acis caur saulesbrillēm vēroja staciju nosaukumus. Šķita, ka ausu bungādiņās joprojām dzeļas Šīs spalgā balss. “Es tev neticu! Kur ir nauda, ja jau tev ir nakts darbs? Nē... mēs parunāsim gan... nē... šoreiz tu nekur neiesi...”

Viņš bija Šai iesitis. Pats zināja, ka tā nebūtu vajadzējis darīt: tagad viņu vajāja tas šausmu pilnais ģīmis, pārbīlī ieplestās acis, plauksta, piespiesta pie vaiga, kur uz baltās ādas pamazām piesarka viņa pirkstu nospiedumi.

Lai iet ellē, pati vainīga. Viņš nebija spējis savaldīties pēc pāris pēdējām nedēļām, kurās Šī kļuva arvien skaļāka un uzstājīgāka. Pārnācis mājās ar pilnām acīm sarkanas tintes, viņš bija melojis, ka cieš no alerģiskas reakcijas, bet tā bezsirdīgā mātīte nebija izrādījusi ne mazāko līdzcietību. Bija tikai prašņājusi, kur viņš vazājies, un pirmo reizi noprasījusi, kur ir nauda, ko viņš

it kā ejot pelnīt. Pēdējās nedēļās nebija atlicis laika iet zagt kopā ar puišiem, jo viss līdz pēdējai minūtei tika veltīts medībām.

Šī bija atstiepusi mājās avīzi ar rakstu par to, ka Šeklvelas Uzšķērdējam ap acīm tagad varot būt sarkani krāsas pleķi. Viņš bija sadedzinājis to avīzi dārzā, bet tas jau neliedza Šai izla-sīt to rakstu kaut kur citur. Aizvakar viņam bija licies, ka Šī blenž uz viņu ar kaut kādu dīvainu izteiksmi. Patiesībā Šī nebūt nebija stulba; vai tik nebija sākusi ko nojaust? Vēl tik trūka tādu kreņķu, kad pēc nesekmīgā uzbrukuma Sekretārei viņš jutās gandrīz vai pazemots.

Vairs nebija jēgas izsekot Sekretāri, jo tā bija pametusi Straiku uz visiem laikiem. Par to viņš bija lasījis tiešsaistē internēta kafejnīcā, kur dažreiz pasēdēja kādu stundiņu, lai tiktu prom no Šīs. Zināmu mierinājumu sagādāja doma, ka Sekretāri aizbiedējusi viņa mačete, no kuras uz mūžu paliks gara rēta apakšdelmā, tomēr tas nebija gana labs veikums.

Mēnešiem ilgās rūpīgās plānošanas mērķis bija iepīt Straiku slepkavībā, mest uz viņu aizdomu ēnu. Pirmkārt, saistīt viņu ar to noslepkavoto sīko padauzu, kura gribēja nocirst sev kāju; tad viņam uzkluptu policija, un trulā publika nospriestu, ka viņam tiešām ir kāds sakars ar to slepkavību. Pēc tam noslepkavot viņa Sekretāri. Lai tad pamēģina aizklibot prom neaptraipīts. Lai pēc tam pamēģina būt slavens detektīvs.

Taču tas maitasgabals mūždien izspruka sveikā. Presē vispār netika pieminētas vēstules, piemēram, tā vēstule, kuru viņš bija rūpīgi uzrakstījis “no Kelsijas” un kurai vajadzēja padarīt Straiku par galveno aizdomās turamo. Pēc tam prese bija sametusies uz vienu roku ar to mērgli, nepublicēja Sekretāres vārdu, neuzrādīja saikni starp Sekretāri un Straiku.

Iespējams, tagad būtu gudri apstāties... bet apstāties viņš nespēja. Jau bija aizgājis par tālu. Nekad mūžā viņš neko nebija plānojis tik ilgi un pamatīgi kā Straika iznīcināšanu. Tas resnais kroplis jau bija ievietojis sludinājumu, meklēdams aizstājēju Sekretārei, tātad acīmredzot netaisījās pamest biznesu.

Tomēr bija ari viens pluss: Denmarkstrltas apkaimē vairs nebija ne vēsts no policijas klātbūtnes. Novērotājus kāds bija atsaucis, domādams, ka tagad tie ir lieki, jo Sekretāre ir prom.

Varbūt nebūtu vajadzējis atgriezties pie Straika darbavietas, tomēr mieru nelika cerība ieraudzīt iebiedēto Sekretāri ejam prom ar mantu kasti rokās vai pamanīt satriekto, uzveikto Straiku, bet nekā: drīz pēc tam, kad viņš bija iekārtojies ērtā slēpni, lai novērotu ielu, tas riebeklis izskatīdamies absolūti mierīgs bija soļojis šurp pa Čeringkrosroudu kopā ar satriecoši skaistu sievieti.

Tā droši vien bija pagaidu sekretāre, jo Straikam vēl nebūtu pieticis laika organizēt darba interviju un nolīgt darbā pastāvīgu aizstājēju. Dižajam detektīvam acīmredzot vajadzēja kādu, kas šķiro viņa pastu. Dāmiņai bija tik augsti papēži, ka tie darītu godu pat tai mazajai ielenei; šī veikli balansēja uz tiem, gorīdama efektīgu pakaļu. Viņam patika melnās, vienmēr bija patikušas. Ja būtu izvēle, viņš katrā laikā dotu priekšroku šitādai, nevis Sekretārei.

Un šitā vis nebija mācījusies novērošanas kursos; tas nu bija skaidrs. Pirmo reizi ieraudzījis to jauniņo, viņš visu rīta cēlienu bija uzmanījis Straika biroju, redzējis, kā viņa aiziet uz pastu un atgriežas, gandrīz nemitīgi tarkšķēdama pa mobilo, nepievērsdama nekādu uzmanību apkārtnei, tik aizņemta ar savu garo krēpju atmešanu pār pleciem, ka ne ar vienu nespēja nodibināt acu kontaktu, nometa zemē atslēgas, spalgā balsi nepārtraukti ļerkstēja pa telefonu vai ar nejauši sastaptu paziņu. Pulksten vienos viņš tai nopakaļ bija iegājis sendviču boditē un noklausījies trokšņainos plānus nākamajā vakarā doties uz Corsica Studios.

Viņš zināja, kas ir Corsica Studios. Zināja, kur tas ir. Asinis uzvirmoja salds satraukums: viņš bija spiests pagriezt meičai muguru un izlikties skatāmies pa logu, jo šķita, ka viņa sejas izteiksme tūdaļ izpaudīs visu un visiem... Ja izdotos šo piebeigt, kamēr šī strādā pie Straika, viņš būtu īstenojis savu plānu: Straika vārds būtu saistīts ar divām nodurtām sievietēm, un tādam detektīvam vairs nemūžam neuzticētos neviens ne policija, ne sabiedrība.

Un tas būtu arī nesalīdzināmi vieglāk. Tikt klāt Sekretārei -tas bija gatavais murgs, viņa allaž bija modra, zināja ielu likumus, katru vakaru pa ļaužu pilnām un labi apgaismotām ielām gāja mājās pie sava Smukulīša, turpretī Aizstājēja piedāvājās kā uz paplātes. Izklāstījusi visai sendviču bodītei, kur satiksies ar draudzenēm, viņa uz saviem pleksistikla papēžiem aiztipināja atpakaļ uz darbu, pa ceļam pamanīdamās nomest zemē Straika sendvičus. Kad skuķe pieliecās tos pacelt, viņš ievēroja, ka tai pirkstā nav ne laulības riņķa, ne saderināšanās gredzena. Promejot viņš tik tikko spēja apvaldīt gaviles, domās jau sacerēdams plānu.

Ja vien viņš nebūtu iecirtis pļauku Šai, tad tagad justos labi, sajūsmas un pacilājuma pilns. Pļauka nesolīja patīkamu vakaru. Kāds tur brīnums, ka viņš nervozēja. Nebija pieticis laika uzkavēties, nomierināt un pielabināt Šo: viņš vienkārši bija devies prom, apņēmies tikt klāt Aizstājējai, tomēr joprojām nervozēja... Ja nu Šī izsauc policiju?

Bet nē, nesauks jau. Tā taču bija tikai pļauka. Šī tak mīl viņu, bez mitas to atkārto. Ja viņas tevi mīl, tad piever acis pat uz slepkavību...

Sajutis kņudam skaustu, viņš atskatījās, pazibot neprātīgai iedomai, ka no vagona stūra uz viņu noraugās Straiks, taču tur nebija neviena, kurš kaut vai drusku atgādinātu to resno mai-tasgabalu; tur bija tikai bariņš noplukušu tipu. Viens no tiem, ar rētainu ģīmi un zelta zobu, tik tiešām vēroja viņu, taču, tiklīdz viņš caur tumšajām brillēm atbildēja uz šo skatienu, svešais novērsās un atsāka krāmēties ar savu mobilo...

Varbūt pēc izkāpšanas no metro un pirms došanās uz Corsica Studios derēja piezvanīt Šai un pateikt, ka viņš Šo mīl.

59

Draud gāze, rožu motīvs draud.

With threats of gas and rose motif.

Blue Clyster Cult, “Before the Kiss”

Straiks stāvēja ēnā ar mobilo rokā un gaidīja. Jaka, pirkta lietotu mantu bodītē, bija pārāk bieza šim siltajam jūnija vakaram, un vienu dziļo kabatu vilka lejup kāds smags, rūpīgi slēpjams priekšmets. Iecerētais plāns vislabāk būtu īstenojams tumsas aizsegā, taču saule nesteidzās nogrimt aiz nevienādajiem jumtiem, kas bija saskatāmi no viņa paslēptuves.

Straiks apzinājās, ka vajadzētu koncentrēties tikai un vienīgi uz bīstamo vakara pasākumu, taču domas nemitīgi atgriezās pie Robinas. Viņa nebija atbildējusi uz zvanu. Klusībā Straiks bija noteicis sev pēdējo termiņu: ja Robina neatzvanīs līdz šī vakara beigām, tad nezvanīs vairs nekad. Rītdien pulksten divpadsmitos viņa Jorkšīrā salaulāsies ar Metjū, un Straiks nešaubījās, ka tā būs liktenīgā robeža. Ja viņš nepagūs parunāt ar Robinu, iekams viņai pirkstā tiks uzvilkts laulības riņķis, abi diez vai sarunāsies vēl kādreiz. Dzīve acīmredzot bija gribējusi piespiest Straiku labi ātri apjēgt, ko viņš zaudējis; pietika ar divām dienām, kuru laikā viņa birojā grozījās uzstājīga un trokšņaina sieviete, lai ari nez cik skaista.

Rietumos virs jumtiem debesis liesmoja tik košās krāsās kā papagaiļa spārns: spilgti sarkanas, oranžas, vietumis pat tikko manāmi zaļas. Šai ugunīgajai izrādei sekoja palsi violets klaids, piebārstīts ar bālām zvaigznēm. Tuvojās bridis, kad jādodas ceļā.

Itin kā Urķis būtu sadzirdējis Straika domas, ievibrējās viņa mobilais, un viņš izlasīja:

Rītdien pa aliņam?

Abi bija vienojušies par kodu. Ja visa šī lieta nonāktu tiesas priekšā, kas Straikam likās visnotaļ ticami, viņš bija cieši apņēmies nepieļaut, lai Urķis sēžas uz liecinieku sola. Šovakar abi nedrīkstēja apmainīties ne ar kādām inkriminējošām īsziņām. “Rītdien pa aliņam?” nozīmēja “Viņš ir klubā”.

Straiks noglabāja mobilo kabatā, atstāja paslēptuvi un šķērsoja tumšo autostāvvietu iepretim Donalda Leinga tukšā dzīvokļa logiem. No augšas uz viņu nolūkojās milzīgā, melnā Strata augstceltne, asimetriski izvietotajos logos spoguļojās pēdējie asiņainās gaismas atspldumi.

Vollastonklouzas balkoniem priekšā bija aizvilkts smalks tikls, lai putni netupētu uz margām un nelidotu iekšā pa atvērtām durvīm un logiem. Straiks aizgāja līdz sāndurvlm, kuras iepriekš bija tālredzīgi noķīlējis, tiklīdz pa tām bija iznācis pulciņš pusaugu meiteņu. Ķīlīti neviens nebija aizvācis. Nama iemītnieki sprieda, ka te kādam vajadzīgas brīvas rokas, lai kaut ko nestu iekšā vai ārā, un negribēja sanīsties ar kaimiņiem. Šajā rajonā aizkaitināts kaimiņš varēja būt tikpat bīstams kā svešs ļaundaris, un ar šo kaimiņu bija jādzīvo zem viena jumta.

Pusceļā augšup pa kāpnēm Straiks novilka jaku, palikdams atstarojošā vestē. Ar jaku piesedzis līdzpaņemto propāna balonu, viņš izgāja ārējā galerijā pie Leinga dzīvokļa.

Mājokļos pie galerijas dega gaisma. Šajā siltajā vasaras vakarā Leinga kaimiņi bija atvēruši logus, un pa tiem skanēja viņu balsis un televizoru skaņas. Straiks klusi aizgāja līdz tumšajam, tukšajam dzīvoklim galerijas galā. Pie durvīm, ko neskaitāmas reizes bija novērojis no autostāvvietas, viņš atbalstīja jakā ietīto gāzes balonu kreisās rokas elkoņa līkumā un izņēma no kabatas vispirms lateksa cimdus, ko tūdaļ uzvilka rokās, un pēc tam saišķi dažādu mūķīzeru, no kuriem daži piederēja viņam pašam, bet vairākus šim gadījumam bija aizdevis Urķis. To vidū bija universālā atslēga, divi plakanu mūķīzeru komplekti un dažādi zobiņmūķi.

Kad Straiks ķērās pie abām Leinga ārdurvju slēdzenēm, pa kaimiņu logu tumsā izskanēja sievietes balss ar amerikāņu akcentu.

"Ir likums un ir taisnība. Es rīkošos pēc taisnības.”

"Ko es atdotu, lai varētu izdrāzt Džesiku Albu?” jautāja appī-pējies vīrietis, un atzinīgi iesmējās divas citas vīriešu balsis.

“Nu jel, velns,” Straiks čukstēja, cīnīdamies ar apakšējo slēdzeni un ar otru roku pieturēdams gāzes balonu. “Kusties... kusties."

Slēdzenes cilindrs pagriezās ar skaļu klikšķi. Straiks atgrūda durvis vaļā.

Kā jau viņš bija gaidījis, dzīvokli nelāgi oda. Noplukušajā, nemēbelētajā telpā nevarēja saredzēt tikpat kā neko. Pirms gaismas ieslēgšanas vajadzēja aizvilkt aizkarus. Pagriezies pa kreisi, Straiks tūdaļ uzgrūdās kaut kādai kastei. Uz grīdas ar blīkšķi nogāzās kaut kas smags.

Velns!

“Ei!” caur plāno starpsienu atskanēja sauciens. “Tas esi tu, Donij?”

Straiks steigšus atgriezās pie durvīm, drudžaini pašļūkāja ar plaukstu gar stenderi un beidzot atrada slēdzi. Gaisma pēkšņi pārplūdināja istabu, un izrādījās, ka tajā atrodas tikai vecs, plankumains, divvietīgs matracis un oranža kaste, uz kuras acīmredzot bija stāvējusi aipoda dokstacija, kas tagad mētājās uz grīdas.

“Donij?” tagad balss jau skanēja ārpusē, galerijā.

Straiks atskrūvēja gāzes balona ventili un paslēpa balonu zem oranžās kastes. Soļiem galerijā sekoja klauvējiens pie durvīm. Straiks tās atvēra.

Uz viņu miglainām acīm blenza pūtains puisis ar taukainiem matiem un ar John Smith’s alus skārdeni rokā. Viņš izskatījās pamatīgi sapīpējies.

“Jēziņ,” viņš nošļupstēja, ošņādams gaisu. “Kas te tā smird?”

“Gāze,” atbildēja atstarojošā vestē ģērbies Straiks, bargais Valsts energotīklu pārstāvis. “Esam saņēmuši ziņojumu no augšējā stāva. Cik saprotams, gāze noplūst šeit.”

“Va vellos!” Likās, kaimiņam kļūst nelabi. “Mēs tak neuzli-dosim gaisā, ne?”

"Tāpēc jau esmu ieradies, lai to noskaidrotu,” Straiks pamācoši atbildēja. “Jums tur blakusdzīvoklī nav atklātas uguns? Jūs nesmēķējat?”

"Iešu apskatīšos,” kaimiņš pēkšņi pārbijās.

"Labi. Kad pabeigšu šeit, varbūt iegriezīšos arī pie jums,” Straiks teica. “Es gaidu papildspēkus.”

Viņš uzreiz nožēloja, ka to pateicis, taču jaunajam paziņam nelikās dīvaini, ka energotīklu darbinieks lietojis tādu apzīmējumu. Kad kaimiņš pagriezās uz promiešanu, Straiks jautāja:

"īpašnieka vārds ir Donijs, jā?”

“Donijs Leings,” kaimiņš nervozi apstiprināja, acīm redzami steigdamies iet paslēpt zāles krājumus un nodzēst visas atklātas liesmas. “Viņš ir man parādā četrdesmit mārciņas.”

“Nūjā, tur es jums nevarēšu palīdzēt,” Straiks atsaucās.

Puisis aizmetās prom, un Straiks aizvēra durvis, klusībā pateikdamies savām laimīgajām zvaigznēm, ka iedomājies nodrošināties ar šādu leģendu. Vēl tikai trūka, lai tiek izsaukta policija, pirms viņš atradis pierādījumus...

Viņš pacēla oranžo kasti, aizskrūvēja šņācošo propāna balonu un nolika aipodu un dokstaciju atpakaļ uz kastes. Kad viņš jau grasījās iet tālāk iekšā dzīvokli, pēkšņa doma lika viņam atgriezties pie aipoda. Viegls pieskāriens ar lateksā ietērpto pirkstu, un mazais ekrāns iegaismojās: Hot Rails To Hell. Straiks lieliski zināja, ka šīs “Karstās sliedes uz elli” ir Blue Oyster Cult dziesma.

60

Atriebība (pakts).

Vengeance (The Pact)

Klubs bija stāvgrūdām pilns. Tas bija iebūvēts divās dzelzceļa tilta arkās, tieši tādās, kādas atradās pretim viņa mājai, un sajūta te bija kā pazemē, ko vēl pastiprināja velvētais viļņotās dzelzs jumts. Pa metāla rievām dejoja projektora psihedēliskie stari. Dārdēja apdullinoša mūzika.

Viņu diez kā nebija gribējuši laist iekšā. Apsargi bija pieka-sīgi, un mirkli viņš baidījās, ka tie pārmeklēs viņu un viņa jaku ar paslēptajiem nažiem.

Viņš izskatījās vecāks par visiem kluba apmeklētājiem, un tas viņu aizvainoja. Lūk, ko bija nodarījis psoriātiskais artrīts -izraibinājis viņa seju ar bakurētām, licis uzblīst no steroīdiem. Boksera laikos uztrenētie muskuļi bija pārvērtušies taukos; Kiprā viņš bez pūlēm bija piecirtis jebkurai meičai, bet ar to nu bija cauri. Skaidrs, ka viņam nebūtu ne mazāko izredžu starp šiem simtiem apreibušo sīko padauzu, kas te ņudzēja zem zaigojošās spoguļbumbas. Viņaprāt, tikpat kā neviena nebija ģērbusies atbilstoši klubam. Daudzas bija džinsos un T kreklos kā tādas lesbietes.

Nu, un kur tad Straika pagaidu sekretāre ar visu savu krāšņo pakaļu un brīnišķo izklaidību? Te nemaz nebija tik daudz garu, melnādainu sieviešu, tāpēc Aizstājējai būtu jābūt viegli pamanāmai; taču viņš bija rūpīgi nopētījis gan bāru, gan dejasgridu un nebija ieraudzījis meklēto. Sākumā viņš kā likteņa labvēlību bija uztvēris to, ka meiča nosaukusi tieši šo klubu pavisam tuvu viņa mājām; viņš jau bija nospriedis, ka atgūst savu dievišķo statusu un Visums atkal darbojas viņa labā, taču neuzva-ramības apziņa strauji saplaka, un to pilnībā iznīcināja strīds ar Šo.

Galvā dunēja mūzika. Tad jau labāk būtu bijis sēdēt mājās, klausīties Blue Oyster Cult un masturbēt pie savām trofejām, bet viņš taču pats savām ausim bija dzirdējis, ka Aizstājēja plāno nākt uz šejieni... nolādēts! Un te tiešām valdīja tāda drūzma, ka viņš būtu varējis piespiesties meičai klāt un sadurt viņu tā, ka neviens neko nemanītu un nedzirdētu kliedzienus... Kur tā kuce palikusi?

Kaut kāds idiots Wild Flag T kreklā jau bija uzgrūdies viņam tik daudz reižu, ka gribējās šo kārtīgi atspārdīt. Taču viņš atturējās un, laizdams darbā elkoņus, izlauzās laukā no bāra, lai vēlreiz pārbaudītu dejasgridu.

Mainīgie gaismas stari slīdēja pār kustīgu paklāju, ko veidoja rokas un nosvīdušas sejas. Pazibēja zelts... rētains, ņirdzošs ģīmis...

Viņš ar spēku lauzās caur skatītāju pūli, nebēdādams, cik daudz sīku mauķeļu aizlido malā.

Tas rētainais bija braucis vienā metro vagonā ar viņu. Viņš atskatījās. Likās, čalis ir kādu pazaudējis: snaikstījās uz pirkstgaliem, glūnēja apkārt.

Kaut kas te nebija lāgā. Viņš to juta. Kaut kas modināja aizdomas. Drusku ieliecies ceļos, lai saplūstu ar pūli, viņš virzījās uz avārijas izeju.

“Atvaino, čomiņ, bet te nedrīkst...”

“Ej ellē!”

Pirms kāds paguva viņu aizturēt, viņš izspruka laukā, aizbultēja avārijas izeju no otras puses un metās prom, tumsā. Aizskrēja gar ārsienu, nogriezās ap stūri, vienatnē atvilka elpu un apsvēra, kā rīkoties.

Tu esi drošībā, viņš sev teica. Tu esi drošībā. Nevienam nav nekādu pierādījumu.

Bet vai tas atbilda patiesībai?

No visiem klubiem, kurus Aizstājēja būtu varējusi nosaukt, viņa bija izraudzījusies tieši to, kurš atradās divu minūšu attālumā no viņa mājas. Ja nu tā bija nevis dievu dāvana, bet gan kaut kas pavisam cits? Ja nu kāds lika viņam slazdus?

Nē. Tas nevarēja būt. Straiks bija uzrīdījis viņam policiju, bet policija nebija izrādījusi nekādu interesi. Viņam pilnīgi noteikti nekas nedraudēja. Nepastāvēja nekāda saistība starp viņu un kādu no tām...

Tomēr tas rētainais bija braucis metro vagonā no Finčlijas. Ši fakta iespējamās sekas uz bridi aizdambēja viņa smadzenes. Ja kāds izseko nevis Donaldu Leingu, bet gan pavisam citu cilvēku tad ar viņu ir cauri...

Viņš devās tālāk, lāgiem mezdamies skriešus. Kruķi, šis ērtais rekvizīts, patiesībā vairs nebija nepieciešami, toties palīdzēja iežēlināt lētticīgas sievietes, apmuļķot sociālo dienestu un, protams, izlikties par invalidu, kurš ir pārāk slims un nespēcīgs, lai vajātu mazo Kelsiju Platu. Artrīts bija atkāpies jau pirms gadiem, tomēr līdz pat šim laikam ienesa glītu naudiņu, kas ļāva īrēt dzīvokli Vollastonklouzā...

Steigdamies pār autostāvvietu, viņš paskatījās augšup uz sava dzīvokļa logiem. Aizkari bija aizvilkti. Un viņš būtu varējis apzvērēt, ka atstājis tos vaļā.

61

Ir tagad beidzot klāt tas laiks,

Kad rožu motīvs jāiznīdē.

And now the time has come at last To crush the motif of the rose.

Blue Oyster Cult, “Before the Kiss, A Redcap"

Guļamistabā bija pārdegusi spuldze. Straiks ieslēdza līdzpaņemto lukturīti un lēnām devās pie vienīgās mēbeles lēta priežkoka skapja. Durvis iečīkstējās, kad viņš vēra tās vaļā.

Skapja iekšpuse bija viscaur aplīmēta ar avīžrakstiem par Šeklvelas Uzšķērdēju. Pašā augšā bija pielīmēta A4 formāta fotogrāfija, droši vien izdrukāta no internēta. Straika māte jaunībā, kaila, rokas sakrustojusi virs galvas; garo, tumšo matu mākonis gluži neapklāj lepni atsegtās krūtis, virs kaunuma matiņu tumšā trīsstūra skaidri saredzams ķeburainu burtu pusloks: Mistress of the Salmon Salt.

Straiks paskatījās lejup, kur uz skapja grīdas blakus smagās pornogrāfijas žurnālu kaudzei atradās melns atkritumu maiss. Iespiedis lukturīti padusē, Straiks ar cimdotajām rokām atvēra maisu. Tajā bija vairāki sieviešu veļas gabali, daži sakaltuši brūnās asinīs. Pašā maisa dziļumā viņa pirksti sataustīja smalku ķēdīti un vienu riņķveida auskaru. Lukturīša gaismā pamirdzēja

piekariņš sirdsveida arfas formā. Uz auskara bija sakaltušu asiņu pēdas.

Straiks salika visu atpakaļ melnajā atkritumu maisā, aizvēra skapja durvis un devās uz virtuves nišu, no kuras neapšaubāmi plūda trūdu smaka, piepildot visu dzīvokli.

Kaimiņos kāds bija ieslēdzis televizoru. Caur plāno sienu skanēja šāvienu tarkšķi. Straiks saklausīja klusus, skurbus smieklus.

Blakus tējkannai stāvēja šķīstošās kafijas kārba, Bell’s pudele, palielinošais spogulis un skuveklis. Plīts izskatījās sen nelietota, to klāja bieza tauku un putekļu kārta. Ledusskapja durvis bija noslaucītas ar netīru lupatu, atstājot sārtenas švīkas. Straiks pasniedzās pie ledusskapja roktura, kad kabatā ievibrējās mobilais.

Zvanīja Urķis, lai gan abi bija norunājuši nezvanīt un iztikt ar īsziņām.

“Velns parāvis, Urķi,” Straiks teica, pacēlis mobilo pie auss. “Es tak tev teicu...”

Elpu sev aiz muguras viņš sadzirdēja nepilnu sekundi pirms tam, kad gaisā nozibēja mačete, tēmējot uz viņa kaklu. Straiks palēca sānis, izlaida mobilo no rokas un paslīdēja uz netīrās grīdas. Kritiena brīdī asmens iecirtās viņam ausī. Milzīgā ēna atkal atvēzēja mačeti, lai uzbruktu Straikam, kurš gulēja zemē; Straiks iespēra slepkavam pa kājstarpi, tas ieņurdējās sāpēs, pāris soļu atkāpās un vēlreiz pacēla mačeti.

Uzrausies uz ceļiem, Straiks no visa spēka gāza uzbrucējam pa pautiem. Leings izlaida mačeti no rokas, un tā uzkrita Straikam uz muguras; iebrēkdamies sāpēs, viņš tomēr sagrāba Leingu ap ceļiem un nogāza zemē. Leings ar galvu atsitās pret plīts durtiņām, taču resnie pirksti centās satvert Straiku aiz rik-les. Straiks mēģināja sist, bet Leinga milzīgais svars spieda viņu pie grīdas. Lielās, spēcīgās rokas sažņaudzās ap detektīva kaklu. Ar gigantisku spēka piepūli Straikam izdevās sitiens ar galvu, un Leinga pakausis atkal nobūkšķēja pret cepeškrāsns durtiņām...

Abi valstījās pa grīdu, un Straiks tagad bija virspusē. Viņš centās iegāzt Leingam pa seju, taču reakcija tam joprojām bija tikpat laba kā senāk ringā: viena roka atvairīja sitienu, otra ietriecās Straikam pazodē, spiežot viņa galvu augšup... Straiks sita atkal, neredzēdams, kurp tēmē, trāpīja pa kaulu, dzirdēja to nokrakšķam...

Te nez no kurienes izlidoja Leinga dūre un iebliezās Straikam sejā, salaužot degunu; pašķīda asinis, trieciens atsvieda Straiku atpakaļ, acis asaroja tā, ka viss aizmiglojās; Leings, ņurdēdams un elsdams, pasvieda viņu malā un kā burvju mākslinieks no tukša gaisa uzbūra nazi...

Pa pusei akls, pilnu muti ar asinīm, Straiks redzēja asmeni pazibam mēnesgaismā un spēra ar protežēto kāju... slāpēti nošķindēja metāls pret metālu, kad nazis atsitās pret tērauda potīti un tika atvēzēts atkal...

"Mierā, mērgli!”

No aizmugures Leingu klinčā bija sagrābis Urķis. Straiks neapdomīgi kampa nazi aiz asmens, lai izrautu, bet tikai pāršķēla sev plaukstu. Urķis cīkstējās ar Leingu; skots bija daudz lielāks un smagāks un strauji guva virsroku. Straiks no visa spēka spēra ar protēzi pa nazi un šoreiz izsita to Leingam no rokas. Tagad viņš varēja palīdzēt Urķim nogāzt Leingu uz grīdas.

“Rimsties, cūka, citādi noduršu!” Urķis bļāva, spiezdams delmu Leingam uz rīkles, kamēr skots locījās un gaudoja, sažņaudzis lielās dūres, atkāris sadauzīto žokli. “Ne tev vienīgajam ir duramais, tu, resnais sūda gabals!”

Straiks izvilka rokudzelžus visdārgāko mantu, ko bija paņēmis līdzi, atstādams īpašo izmeklēšanas nodaļu. Viņiem ar Urķi vajadzēja apvienot spēkus, lai pagrieztu Leingu tā, ka resnās plaukstu locītavas būtu iespējams saslēgt dzelžos viņam aiz muguras; Leings nepārtraukti pretojās un nešķīsti lamājās.

Tagad, kad Leingu vairs nebija nepieciešams turēt ciet, Urķis ar tādu sparu iespēra viņam pa pakrūti, ka slepkava izgrūda garu sēcienu un uz brīdi zaudēja valodu.

“Tev viss kārtībā, Bunzen? Bunzen, kur viņš tev trāpīja?”

Straiks bija atslīdzis pret plīti. Sagraizītā auss un pāršķeltā labā plauksta stipri asiņoja, taču visvairāk traucēja strauji pampstošais deguns, jo asinis no tā tecēja mutē un apgrūtināja elpošanu.

“Še, ņem!” Aši pārmeklējis mazo dzīvoklīti, Urķis atgriezās ar tualetes papīra rituli.

“Paldies,” Straiks norūca, sabāza nāsīs pēc iespējas vairāk papīra un tad paskatījās lejup uz Leingu. “Prieks saredzēties atkal, Rej.”

Leings joprojām bez elpas klusēja. Mēnesnīcā, kurā bija zibējis nazis, tagad blāvi spīdēja viņa plikais pauris.

“Vai tad tu neteici, ka viņa vārds ir Donalds?” Urķis ziņkārīgi jautāja. Leings uz grīdas sakustējās, un Urķis vēlreiz iespēra viņam pa vēderu.

“Ir jau arī,” Straiks atteica, “un izbeidz viņu spārdīt. Ja tu viņu sakropļosi, tiesas priekšā būs jāatbild man.”

“Tad kāpēc tu nosauci viņu par...”

“Tāpēc...” Straiks iesāka. “Un neskaries nekam klāt, Urķi, lai nepaliek pirkstu nospiedumi!... Tāpēc, ka Donijs dzīvo ar svešu identitāti. Tajā laikā, kad viņš neatrodas šeit,” Straiks turpināja, piegājis pie ledusskapja un uzlicis kreiso roku nesaplēstā lateksa cimdā uz roktura, “viņš ir varonīgais, pensionētais ugunsdzēsējs Rejs Viljamss, kurš dzīvo Finčlijā kopā ar Heizelu Fērliju.”

Straiks ar kreiso roku atvēra ledusskapi un pēc tam arī saldētavu.

Tajā atradās Kelsijas Platas krūtis, tagad sažuvušas kā vīģes, dzeltenas un cietas. Tām blakus gulēja Lailas Monktonas pirksti ar violeti lakotiem nagiem un dziļiem, Leinga zobu atstātiem kodumiem. Tālāk atradās divas nogrieztas ausis, kam ļipiņās joprojām karājās plastmasas saldējuma konusiņi, un sakropļots miesas pikucis, kurā vēl varēja saskatīt divas nāsis.

“Žēlīgā debess!” izdvesa Urķis, pārliecies Straikam pār plecu, lai paskatītos. “Žēlīgā debess, Bunzen, tās tak ir daļas no...”

Straiks aizvēra saldētavu un ledusskapi un pagriezās pret savu gūstekni.

Tagad Leings gulēja nekustīgi. Straiks nešaubījās: viņš jau kustina savas viltīgās lapsas smadzenes, lai izdomātu, kā ir iespējams izmantot šo kritisko situāciju savā labā vai pamatot, ka Straiks ir ievilinājis viņu slazdā, bet pierādījumus šeit novietojis pats.

“Man būtu vajadzējis tevi pazīt, vai ne, Donij?” Straiks teica, tīdams tualetes papīru ap labo plaukstu, lai apturētu asiņošanu. Blāvajā mēnesnīcā, kas iespīdēja pa netīro logu, viņš kaut gan ar pūlēm tagad varēja sazīmēt agrāko Leingu zem liekā svara kilogramiem, ar ko sendienu vingros muskuļus bija apaudzējuši steroldi un regulāras fiziskas slodzes trūkums. Šis resnums, sausā, grumbu izvagotā āda, bārda, ko viņš noteikti bija ataudzējis tādēļ, lai apslēptu bakurētas, gludi skūtā galva un tēloti šļūcošā gaita viss kopā lika viņam izskatīties desmit gadus vecākam nekā īstenībā. “Man būtu vajadzējis pazīt tevi tajā pašā mirkli, kad tu man atvēri Heizelas namdurvis,” Straiks sacīja. “Bet tu aizsedzi seju, slaucīdams savas krokodila asaras, atceries? Ko tu biji izdarījis kaut ko ierīvējis acīs, lai tās aiztūktu?”

Straiks piedāvāja cigarešu paciņu Urķim, pēc tam aizsmēķēja pats.

“Ja tā padomā, tas Ņūkāslas akcents bija drusku pārspīlēts. To tu apguvi Geitshedā, vai ne? Mūsu Donijs vienmēr ir bijis lielisks atdarinātājs,” viņš paskaidroja Urķim. “Tev būtu vajadzējis dzirdēt, kā viņš parodēja kaprāli Oukliju. O, Donijs nudien bija sabiedrības dvēsele.”

Urķis kā noburts skatījās te uz Straiku, te uz Leingu. Straiks smēķēja, noraudzīdamies uz Leingu. Deguns smeldza un pulsēja tik stipri, ka acis riesās asaras. Vajadzēja zvanīt policijai, taču viņam gribējās, lai pirms tam slepkava ierunājas kaut vai vienu reizi.

“Tu piekāvi un aplaupīji senilu večiņu Korbijā, vai ne, Donij? Nabaga veco misis Viljamsu. Tu pievāci viņas dēla medaļu, ar ko viņš bija apbalvots par drošsirdību, un varu derēt, ka paķēri līdzi ari krietnu žūksni viņa dokumentu. Tu zināji, ka viņš pārcēlies uz ārzemēm. Nav pārāk grūti nozagt cita cilvēka identitāti, ja iesākumam tev ir kaut vai personas dokumenti. Balstoties uz tiem, ir viegli uzmeistarot sev jaunu personību, lai apmuļķotu vientuļu sievieti un dažus nolaidīgus policistus.”

Leings klusēdams gulēja uz netīrās grīdas, bet Straiks gandrīz vai fiziski juta, cik drudžaini strādā slepkavas zemiskais, izmisušais prāts.

“Mājā es atradu akutānu,” Straiks teica Urķim. “Tās ir zāles pret pūtēm un arī pret psoriātisko artrītu. Man būtu vajadzējis saprast jau tad. Akutānu viņš slēpa Kelsijas istabā. Rejam Vil-jamsam jau nebija artrīta. Varu derēt, Donij, ka jums ar Kelsiju bija daudz mazu, kopīgu noslēpumu, vai ne? Tu uzkūdīji viņu man un panāci tieši to, ko gribēji? Vizināji viņu ar motociklu mana biroja tuvumā... izlikies, ka nosūti viņas vēstules... nesi viņai viltotas vēstules, parakstītas ar manu vārdu...”

“Ak tu slimais mēsls,” ar riebumu noteica Urķis, pieliecās un tuvināja cigareti Leinga sejai, nepārprotami alkdams to apsvilināt.

“Tu nedrīksti viņu ari dedzināt, Urķi,” aizrādīja Straiks, izņemdams no kabatas mobilo. “Labāk tinies prom no šejienes, es saucu policiju.”

Viņš piezvanīja uz 999 un nosauca adresi. Stāsts jau bija gatavs: viņš sekojis Leingam uz klubu un atpakaļ uz dzīvokli, abi sastrīdējušies, un Leings viņam uzbrucis. Nevienam nebija jāzina, ka te iejaukts arī Urķis un ka Straiks atmūķējis Leinga durvis. Protams, kaut ko varēja pateikt applpējies kaimiņš, tomēr Straiks nosprieda, ka jauneklis drīzāk turēsies pa gabalu no policijas, nevis riskēs ar to, lai viņa prāta skaidrība un narkotiku lietošanas vēsture tiek iztirzāta tiesas priekšā.

“Ņem šito un kaut kur izmet,” Straiks teica Urķim, novilcis atstarojošo vesti un sniegdams to viņam. “Un ari to tur gāzes balonu.”

“Labs ir, Bunzen. Tu droši zini, ka viens te tiksi galā?” Urķis piebilda, pārlaizdams skatienu Straika salauztajam degunam, asiņainajai ausij un plaukstai.

“Skaidrs, ka tikšu,” Straiks atbildēja, pat nedaudz aizkustināts.

Viņš dzirdēja, kā Urķis blakusistabā paņem gāzes balonu, un tūdaļ ieraudzīja viņu aizejam pa āra galeriju gar virtuves logu.

“URĶI!”

Vecais draugs atgriezās virtuvē tik ātri, ka acīmredzot bija skrējis, cik jaudas; smagais gāzes balons jau bija draudīgi pacelts gaisā, taču Leings rokudzelžos joprojām rātni gulēja uz gridas, un Straiks smēķēdams stāvēja blakus plītij.

“Velns parāvis, Bunzen, es jau nodomāju, ka viņš tev uzklupis!”

“Urķi, vai tu varētu sadabūt mašīnu un rīt no rīta mani kaut kur aizvest? Es tev par to...”

Straiks paskatījās uz savu kailo plaukstas locītavu. Pulksteni viņš bija pārdevis jau vakar, lai samaksātu Urķim par šīvakara palīdzību. Ko gan vēl varētu uzsist gaisā?

“Paklau, Urķi, tu zini, ka par šito es dabūšu piķi. Nogaidi dažus mēnešus, un klienti pie manis stāvēs rindā.”

“Labs ir, Bunzen,” Urķis atteica, mirkli padomājis. “Vari palikt man parādā.”

“Nopietni?”

“Jā.” Urķis pagriezās uz promiešanu. "Uzzvani, kad būsi gatavs braukt. Iešu meklēt mašīnu.”

“Tikai ne zagtu!” Straiks sauca viņam nopakaļ.

Dažas sekundes pēc tam, kad Urķis otru reizi bija pagājis garām virtuves logam, tālumā iegaudojās policijas sirēna.

“Viņi tūlīt būs klāt, Donij,” Straiks sacīja.

Šajā mirklī Donalds Leings ierunājās savā īstajā balsī pirmo un pēdējo reizi.

"Tava māte,” viņš teica ar stipru skotu akcentu, “bija nešķīsta mauka.”

Straiks iesmējās.

“Varbūt,” viņš asiņodams teica tumsā un ievilka cigaretes dūmu, kamēr sirēnu gaudas pieņēmās skaļumā, “bet viņa mani mīlēja, Donij. Cik esmu dzirdējis, tavējai ir bijis nospļauties par tevi, tu, sīkais policista bandubērns.”

Leings sāka spārdīties, cik spēka, veltīgi pūlēdamies atbrīvoties no rokudzelžiem, taču neiespēja neko vairāk kā tikai rotēt uz viena sāna.

62

Salds indes piliens pirms skūpsta...

A redcap, a redcap, before the kiss...

Blue Oyster Cult, ".Before the Kiss, A Redcap”

Tovakar Straiks nesastapās ar Kārveru. Viņam bija aizdomas, ka policists drīzāk būtu ar mieru iešaut sev abos ceļos nekā tagad stāties aci pret aci ar viņu. Divi agrāk neredzēti krimi-nālizmeklēšanas darbinieki nopratināja Straiku Neatliekamās palīdzības nodaļas blakustelpā starp dažādām medicīniskām procedūrām, ko prasīja ievainojumi. Auss tagad bija sašūta, pāršķeltā plauksta apsaitēta, pārsieta arī brūce, ko mugurā bija iecirtuši krītošā mačete, un trešo reizi mūžā viņa degunam ar sāpīgu manipulāciju palīdzību bija piešķirts aptuvens simet-riskums. Starp procedūrām Straiks bija pārskatāmi izklāstījis policistiem domu gaitu, kas bija aizvedusi viņu pie Leinga. Viņš nepiemirsa pieminēt, ka pirms divām nedēļām visu šo informāciju pa telefonu ir sniedzis Kārvera padotajam un mēģinājis arī sniegt Kārveram pašam abu pēdējās sarunas laikā.

“Kāpēc jūs to nepierakstāt?” viņš jautāja abiem policistiem, kuri klusēdami sēdēja un skatījās uz viņu. Jaunākais no tiem kaut ko pavirši iešņāpa bloknotā.

“Tāpat es ari nosūtīju ierakstītu vēstuli kriminālpolicijas inspektoram Kārveram,” Straiks turpināja. “Viņam būtu vajadzējis saņemt to vakar.”

“Jūs to nosūtījāt ierakstītu?” atkārtoja vecākais policists -ūsainis ar skumjām acīm.

“Tieši tā,” Straiks apstiprināja. “Lai vēstule nekādā gadījumā nepazustu.”

Tagad policists kaut ko piezīmēja krietni rūpīgāk.

Straiks stāstīja: redzēdams, ka policiju nav pārliecinājušas viņa aizdomas pret Leingu, viņš turpinājis novērošanu pats. Sekojis Leingam uz naktsklubu, bažīdamies, ka tur Leings var sameklēt jaunu upuri, un pēc tam gājis viņam pa pēdām līdz dzīvoklim, kur nolēmis stāties aci pret aci. Straiks nebilda ne pušplēsta vārda nedz par Ališu, kura tik aukstasinīgi bija nospēlējusi pagaidu sekretāres lomu, nedz par Urķi, kura dedzīgā iejaukšanās noteikti bija aiztaupījusi Straikam vēl vairāk brūču.

“Izšķiroši svarīgi,” Straiks teica policistiem, “būs atrast to Ričiju, dažreiz sauktu ari par Dikiju, no kura Leings aizņēmās motociklu. Heizela varēs jums par viņu pastāstīt. Viņš nodrošināja Leingam visus vajadzīgos alibi. Manuprāt, viņš pats ir sīks noziedznieks un droši vien domāja, ka tikai palīdz Leingam vazāt aiz deguna Heizelu vai blēdīties, lai dabūtu pabalstu. Necik gudrs viņš neizklausās. Man liekas, atzīsies pavisam drīz, kad apjēgs, ka runa ir par slepkavībām.”

Pulksten piecos rītā mediķi un policisti beidzot secināja, ka no Straika viņiem nekas vairāk nav vajadzīgs. Viens no policistiem piedāvājās aizvest Straiku mājās ar mašīnu, taču Straiks atteicās, nospriedis, ka policija vienkārši grib paturēt viņu acis pēc iespējas ilgāk.

“Mēs negribētu, lai par notikušo uzzina prese, iekams neesam paguvuši aprunāties ar radiniekiem,” sacīja jaunākais policists, kura gaišie mati spilgti izcēlās palsajā rītausmas mijkrēsli, kamēr visi trīs atvadījās pie policijas ēkas.

“Es netaisos skriet pie reportieriem.” Straiks plati nožāvājās un taustījās pa kabatām, meklēdams atlikušās cigaretes. “Šodien man ir cits darāmais.”

Viņš devās prom, taču te prātā iešāvās vēl kāda doma.

“Kas tur bija ar to saikni starp baznīcām? Brokbenks... kāpēc Kārvers nosprieda, ka tas ir tieši viņš?”

“Ā," atsaucās ūsainais policists. Nešķita, ka viņš īpaši kārotu dalīties informācijā. “Tur bija viens jauniešu pulciņa vadītājs, pārcelts no Finčlijas uz Brikstonu... tas neko nedeva, tomēr,” viņš piebilda ar vieglu izaicinājumu, “mēs viņu notvērām. Brok-benku. Vakar saņēmām noderīgu informāciju no bezpajumtnieku patversmes.”

“Jauki,” Straiks noteica. “Prese dievina pedofilus. Kad runāsiet ar žurnālistiem, lieciet uzsvaru uz to.”

Neviens no abiem nepasmaidīja. Straiks novēlēja labu rītu un gāja prom, prātodams, vai pietiks naudas taksometram, un turēdams cigareti kreisajā rokā, jo labā roka vēl bija nejutīga no vietējās anestēzijas; salauzto degunu kņudināja dzestrais rīta gaiss.

“Tu traks esi, vai? Uz Jorkšīru?” pa telefonu pārjautāja Urķis, kad bija piezvanījis Straikam, lai pateiktu, ka ir sameklējis mašīnu, un uzzināja, uz kurieni detektīvs grib braukt. “Uz Jorkšīru?”

“Uz Mesemu,” Straiks precizēja. “Paklau, es jau teicu: es tev samaksāšu, cik prasīsi, tiklīdz man būs nauda. Tur būs kāzas, un es negribu tās nokavēt. Laika ir līdz ar nagiem tu saņemsi, cik prasīsi, Urķi, dodu tev godavārdu, un es samaksāšu, tiklīdz varēšu.”

“Kas precas?”

“Robina,” Straiks atbildēja.

“Ā,” Urķis novilka, izklausīdamies iepriecināts. “Nu tad -kāda runa, Bunzen, es tevi aizvedīšu. Es jau teicu, ka tev nebūtu vajadzējis...”

а • • • п

...]а jau ja...

“...un Alisa tev teica...”

“Jā jau, burtiski iebļāva man ausī.”

Straikam bija stipras aizdomas, ka Urķis tagad guļ ar Ališu. Bija grūti atrast citu izskaidrojumu tam, kāpēc Urķis bija zibe-nīgi ieteicis Alisas kandidatūru, kad Straiks paskaidroja, ka ir vajadzīga sieviete, kura, ne ar ko neriskējot, spēlētu būtisku lomu, lai ievilinātu slazdā Donaldu Leingu. Par šo darbu Alisa bija paprasījusi simt mārciņu un paskaidrojusi Straikam, ka prasītu krietni vairāk, ja vien nebūtu tik daudz parādā viņa partnerei.

“Urķi, par to mēs varēsim parunāt pa ceļam. Man vēl žigli jāpaēd un jāieiet dušā. Mums būs ellīgi paveicies, ja paspēsim laikā.”

Un tagad abi joņoja uz ziemeļiem ar mersedesu, ko bija aizņēmies Urķis; Straiks nejautāja, no kā. Iepriekšējās divās naktīs detektīvs gandrīz nebija aizvēris ne acu, tāpēc pirmos simt kilometrus snauda, ar krācienu uztrūkdamies tikai tad, kad žaketes kabatā iedūcās mobilais.

“Straiks,” viņš miegaini atsaucās.

“Lielisks veikums, čomiņ,” sacīja Vordls.

Tonis nesaskanēja ar vārdiem. Galu galā tieši Vordls bija vadījis izmeklēšanu tad, kad Rejs Viljamss tika atbrīvots no visām aizdomām Kelsijas slepkavības lietā.

“Paldies,” Straiks atteica. “Ceru, tu saproti, ka patlaban esi vienīgais Londonas policists, kurš joprojām ir gatavs ar mani runāt.”

"Nūjā.” Vordls mazliet atplauka. “Kvalitāte gūst virsroku pār kvantitāti. Nodomāju, ka tev būtu interesanti uzzināt: jau ir aizturēts Ričards un viņš runā par deviņiem mēmiem.”

“Ričards...” Straiks nomurmināja.

Likās, it kā no viņa pārgurušajām smadzenēm būtu aizslaucītas prom visas detaļas, kas vajājušas viņu mēnešiem ilgi. Gar pasažieru logu mierinoši zibēja koku vasarīgais zaļums.

Viņš jutās tā, it kā varētu nogulēt miegā vairākas dienas pēc kārtas.

“Ričijs Dikijs motocikls,” sacīja Vordls.

“Ak jā,” Straiks norūca, izklaidīgi pakasīja sašūto ausi un tūdaļ nolamājās. “Velns, kā sāp... atvaino... ak viņš jau ir sācis runāt?”

“Tāds pastulbs tipiņš,” Vordls teica. “Un viņa mājās mēs atradām lērumu zagtu mantu.”

“Man jau likās, ka Donijam tas ir bijis maizes darbs. Zagt viņš ir pratis vienmēr.”

“Tur bija vesela banda. Bet nekā nopietna, tikai daudz sīku zādzību. Ričijs vienīgais zināja, ka Leingam ir divas identitātes, un domāja, ka tā viņš šmaucas ar pabalstiem. Leings palūdza, lai trīs no tiem viņu piesedz un stāsta policijai, ka uz vecpuišu ballīti ŠorembaisI viņi braukuši tajā nedēļas nogalē, kad viņš nogalināja Kelsiju. Leings acīmredzot bija tiem iegalvojis, ka viņam kaut kur ir mīļākā un ka Heizela nedrīkst to uzzināt.”

"Leings vienmēr ir mācējis iestāstīt citiem visu, ko vajag.” Straiks atcerējās izmeklētāju, kurš Kiprā bija gatavs attaisnot Leingu izvarošanas lietā.

“Kā tu uzķēri, ka tajā nedēļas nogalē viņi nav bijuši tur?” Vordls ziņkārīgi jautāja. “Viņiem tak bija fotogrāfijas un tamlīdzīgi... kā tu saprati, ka Kelsijas nāves dienā nav bijis nekādas vecpuišu ballītes?”

“Ā,” Straiks atteica. “Zilpodzes.”

“Kas?”

“Zilpodzes,” Straiks atkārtoja. “Aprīli zilpodzes nezied. Tās zied vasarā un rudeni pusi savas bērnības esmu pavadījis Kornvolā. Tā fotogrāfija ar Leingu un Ričiju pludmalē... tur ziedēja jūrmalas zilpodzes. Man būtu vajadzējis apjēgt uzreiz... bet uzmanību pastāvīgi piesaistīja kas cits.”

Beidzis sarunu, Straiks nekustīgi skatījās caur vējstiklu uz garāmslidošajiem laukiem un kokiem, atsaukdams atmiņā pēdējo triju mēnešu notikumus. Detektīvs šaubījās, vai Leings vispār kādreiz ir dzirdējis par Britaniju Brokbenku, toties viņš droši vien bija uzracis gana daudz informācijas par Vitekera tiesas prāvu un zināja, ka Vitekers uz apsūdzēto sola ir citējis Mistress of the Salmon Salt. Radās iespaids, ka Leings ir atstājis Straikam dažādus maldinošus norādījumus, nenojauzdams, ka tie tomēr aizvedīs Straiku pie viņa.

Urķis ieslēdza radio. Straiks labprātāk būtu nosnaudies, tomēr neiebilda, atvēra logu un aizsmēķēja. Saules gaisma kļuva arvien spožāka, un viņš pamanīja, ka itāļu uzvalks, ko viņš uzģērbis gluži automātiski, vietumis ir nošļakstīts ar mērci un sarkanvīnu. Mēģinādams izberzt lielākos no sakaltušajiem traipiem, viņš pēkšņi atcerējās kaut ko citu.

"Ak velns!”

“Kas ir?”

“Aizmirsu pateikt kādai ardievas.”

Urķis sāka smieties. Straiks sāji pasmaidīja, taču tas bija sāpīgi. Smeldza visa seja.

“Vai mēs gribam izjaukt šīs kāzas, Bunzen?”

“Nekādā ziņā,” Straiks atteica, paņemdams nākamo cigareti. “Esmu ielūgts. Kā draugs. Kā viesis.”

“Tu atlaidi viņu no darba,” Urķis sacīja. “Manās aprindās tas neliecina par draudzību.”

Straiks atturējās aizrādīt, ka Urķa aprindās tikpat kā nevienam nekad nav bijis pastāvīga darba.

“Viņa ir kā tava mamma,” Urķis teica pēc ilga klusuma brīža.

“Kas?”

“Tā tava Robina. Labsirdīga. Gribēja izglābt to knīpu.”

Straikam bija grūti aizstāvēt viedokli, ka reizēm ir lieki glābt bērnus; viņš taču sarunājās ar cilvēku, kuru sešpadsmit gadu vecumā, noplūdušu ar asinīm, kāds bija žēlsirdīgi savācis no rensteles.

“Es mēģināšu saukt viņu atpakaļ, skaidrs? Bet, kad viņa tev piezvanīs nākamo reizi ja piezvanīs...”

"Jā tak, jā, es došu tev ziņu, Bunzen.”

No sānskata spoguļa Straikam preti raudzījās tāda seja, kas varētu piederēt autokatastrofas upurim. Deguns milzīgs un violets, kreisā auss gandrīz melna. Dienas gaismā viņš redzēja, ka mēģinājums steigā noskaties ar kreiso roku nav bijis gluži sekmīgs. Iztēlodamies sevi ielavāmies pa baznīcas durvīm, viņš atskārta, cik daudz nevēlamas uzmanības piesaistīs un kāds skandāls sāksies, ja Robina izlems, ka negrib viņu redzēt. Viņš nevēlējās sabojāt Robinai šo dienu. Un klusībā nozvērējās, ka tūdaļ aizies, tiklīdz kāds to pieprasīs.

“BUNZEN!” Urķis iebļāvās tik satraukti, ka Straiks salēcās. Urķis pagrieza radio skaļāk.

“...ir arestēts Šeklvelas Uzšķērdējs. Pēc rūpīgas kratīšanas kādā dzīvoklī Vollastonklouzā Londonas policija ir apsūdzējusi trīsdesmit četrus gadus veco Donaldu Leingu par to, ka viņš noslepkavojis Kelsiju Platu, Hezeru Smārtu, Martinu Rossi un Seidiju Rouču, mēģinājis noslepkavot Lailu Monktonu un vardarbīgi uzbrucis sestajai sievietei, kuras vārds netiek izpausts..!’

“Tevi nemaz nepieminēja!” Urķis vīlies teica, kad ziņas bija beigušās.

"Vēl nav īstais brīdis,” Straiks sacīja, pūlēdamies apvaldīt sev neraksturīgu nervozitāti. Viņš nupat bija pamanījis pirmo norādi uz Mesemu. “Bet pieminēs. Un labi vien būs: reklāma ir nepieciešama, lai mans bizness atkal tiktu uz kājām.”

Viņš automātiski paskatījās uz rokas locītavu, aizmirsis, ka pulksteņa tur vairs nav, un tad paraudzījās instrumentu paneļa pulkstenī.

“Piedod gāzi, Urķi! Citādi nokavēsim sākumu.”

Tuvojoties ceļamērķim, Straiks nervozēja arvien vairāk. Laulību ceremonija bija sākusies divdesmit minūtes pirms tam, kad mersedess beidzot uzjoņoja pakalnā, kur atradās Mesema; Straiks savā mobilajā pārbaudīja baznīcas atrašanās vietu.

“Uz turieni!” viņš drudžaini rādīja pār neredzēti plašu tirgus laukumu, pilnu ar pārtikas stendiem un ļaužu pūļiem. Kad Urķis pamatīgā ātrumā brauca tirgum apkārt, vairāki garāmgājēji raidīja viņam piktus skatienus, un kāds virs auduma naģenē pat piedraudēja ar dūri šim rētainajam tipam, kurš tik pārgalvīgi joņoja caur Mesemas mierpilno sirdi.

“Apstājies te, vienalga kur!” Straiks iesaucās, pamanījis divus tumšzilus bentlijus, kas, rotāti ar baltām lentēm, stāvēja tirgus laukuma tālajā galā; abi šoferi, noņēmuši cepures, tērzēja saulītē. Tie atskatījās, kad Urķis nobremzēja. Straiks aizsvieda sānis drošības jostu; pār koku galotnēm slējās baznīcas tornis. Viņam kļuva drusku nelabi, un tam par iemeslu noteikti bija nakti izsmēķētās četrdesmit cigaretes, neizgulēšanās un Urķa braukšanas stils.

Jau aizsteidzies vairākus soļus prom no mašīnas, Straiks metās atpakaļ pie sava drauga.

“Pagaidi mani! Varbūt es nepalikšu.”

Viņš atkal steidzīgi aizsoļoja garām abiem pārsteigtajiem šoferiem, nervozi sakārtoja kaklasaiti, tad atcerējās, kā izskatās seja un uzvalks, un nosprieda, ka par kaklasaiti nav vērts uztraukties.

Straiks iekliboja pa vārtiem. Ārpusē pie baznīcas vairs nebija neviena cilvēka. Iespaidīgais dievnams atgādināja Sv. Dionisija baznīcu Mārkethārboro tolaik, kad viņi ar Robinu vēl bija draugi. Klusums, kas slīga pār miegaino, saules apmirdzēto kapsētu, šķita draudīgs. Pa labi palika savāda, teju pagāniska kolonna ar grebumiem; Straiks piegāja pie masīvajām ozolkoka durvīm.

Ar kreiso roku saņēmis tverekli, viņš mirkli sastomījās.

“Pie velna!” viņš izdvesa un atvēra durvis, cik klusi vien spēdams.

Pretim plūsmoja rožu smarža: Jorkšīras baltās rozes ziedēja augstos statīvos un karājās kuplos pušķos pie pārpildītajām solu rindām. Košu cepurīšu krāsainais biezoknis pletās gandrīz līdz pašam altārim. Tikpat kā neviens neatskatījās, kad Straiks ienāca baznīcā, taču tie, kuri atskatījās, pārsteigumā iepleta acis. Viņš virzījās gar sienu, nenovērsdams acu no vidusejas tālā gala.

Robinas garos, viļņainos matus greznoja baltu rožu vainags. Seju viņš neredzēja. Apsējs bija noņemts. Pat no šāda attāluma viņš saskatīja garo, violeto rētu uz viņas apakšdelma.

“Vai tu,” ierunājās neredzama vikāra skaņā balss, “Robina Venēcija Ellakota, ņem šo vīrieti Metjū Džonu Kanlifu par savu likumīgo un pielaulāto vīru un no šī brīža apņemies dalīties...” Pārguris, sasprindzis, nenovērsdams acu no Robinas, Straiks neaptvēra, cik tuvu viņam atrodas kupls ziedu kārtojums uz smalki veidota bronzas paliktņa tulpes formā.

“...laimē un nelaimē, bagātībā un nabadzībā, slimībā un veselībā, līdz nāve...”

“Ak, velns!” Straiks noteica.

Viņš bija uzgrūdies ziedu kārtojumam. Tas gāzās lēni kā palēninātā filmā, līdz ar apdullinošu blīkšķi novēlās uz grīdas. Draudze un jaunais pāris atskatījās.

"Es... ak kungs, atvainojos,” Straiks bezpalīdzīgi izdvesa. Kaut kur draudzes vidū iesmējās kāds vīrietis. Vairums baznīcēnu tūdaļ atkal pievērsās altārim, taču daži turpināja nikni blenzt uz Straiku, līdz attapās, ka tā nepiedien.

“...jūs šķirs?” ar eņģeļa pacietību pabeidza vikārs.

Daiļā līgava, kura visā ceremonijas laikā ne reizi nebija pasmaidījusi, tagad staroja.

“Jā,” Robina skaļi atbildēja, skatīdamās acīs nevis jaunajam vīram ar pārakmeņojušos seju, bet gan pārgurušajam, ievainotajam vīrietim, kurš nupat bija nogāzis zemē viņas ziedus.

Pateicības

Neatceros, kad man kāda romāna rakstīšana būtu sagādājusi lielāku prieku nekā “Ļaunuma raža”. Tas ir savādi ne tikai baisā sižeta dēj, bet arī tāpēc, ka reti esmu bijusi tik aizņemta kā pēdējos divpadsmit mēnešos, kad biju spiesta nemitīgi pārslēgties starp vairākiem projektiem, un tas nebūt nav mans iecienītais darba stils. Tomēr Roberts Galbraits man vienmēr ir bijis kaut kas līdzīgs privātam rotaļlaukumam un nepievīla arī šoreiz.

Esmu pateicību parādā savai parastajai komandai, kura ir parūpējusies, lai mana kādreizējā slepenā identitāte turpina sagādāt tik daudz prieka. Paldies manam nepārspējamam redaktoram Deividam Šellijam, kurš stāvējis kūmās četriem no maniem romāniem un prot padarīt rediģēšanas procesu patiesi auglīgu; manam brīnišķīgajam aģentam un draugam Nīlam Blēram, kurš no paša sākuma bijis dedzīgs Roberta atbalstītājs; Dībijam un SOBE, kuri ļāva man smelties visas iespējamās militārās gudrības; Back Door Man iemeslus es neatklāšu; Amandai Donald-sonei, Fionai Šepkotai, Andželai Milnai, Kristīnei Kollingvudai, Saimonam Braunam, Kaisai Tiensu un Dannijai Kameronai, bez kuru čaklā darba man nebūtu atlicis laika darīt savējo, un sapņu komandai Markam Hačinsonam, Nikijai Stounhilai un Rebe-kai Soltai -, bez kuras es, atklāti sakot, būtu sabrukusi.

īpašu pateicību pelna militārās policijas pārstāvis, kurš organizēja man aizraujošu apmeklējumu Karaliskās militārās policijas īpašās izmeklēšanas nodaļas 35. sekcijā Edinburgas pilī. Pateicību pelna arī abas policistes, kuras nearestēja mani par to, ka fotografēju kodolzemūdeņu rūpnīcas perimetru Berovin-fērnesā.

Visiem dziesmu tekstu autoriem, kuri sadarbojušies ar grupu Blue Oyster Cult: paldies, ka esat sacerējuši tik lieliskas dziesmas un atļāvuši man izmantot dažas to rindiņas šajā romānā.

Maniem bērniem Dēkai, Deivijam un Kenzai: es jūs neizsakāmi mīlu un vēlos pateikties par jūsu sapratni brīžos, kad mana rakstīšanas indeve kļūst sevišķi aktīva.

Visbeidzot un visvairāk es pateicos Nīlam. Šīs grāmatas tapšanā viņš ir palīdzējis man vairāk par visiem.

‘Career of Evil’ (7.) Words by Patti Smith. Music by Patti Smith and Albert Bouchard © 1974, Reproduced by permission of Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘ This Ain’t The Summer of Love’ (9., 80., 346.) Words and Music by Albert Bouchard, Murray Krugman and Donald Waller © 1975. Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD and Peermusic (UK) Ltd. ‘Madness to the Method’ (14., 225., 442.) Words and Music by D Trismen and Donald Roescr © 1985, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘The Marshall Plan’ (plO) Words and Music by Albert Bouchard, Joseph Bouchard, Eric Bloom, Allen Lainer and Donald Roeser © 1980, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘Mistress of The Salmon Salt (Quicklime Girl)' (25., 87.) Words and Music by Albert Bouchard and Samuel Pearlman © 1973, Reproduced by permission of Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘Astronomy’ (28.) Words and Music by Albert Bouchard, Joseph Bouchard and Samuel Pearlman © 1974, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘The Revenge of Vera Gemini’ (38.) Words by Patti Smith. Music by Albert Bouchard and Patti Smith © 1976, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘Flaming Telepaths’ (43.) Words and Music by Albert Bouchard, Eric Bloom, Samuel Pearlman and Donald Roeser, © 1974, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘Good to Feel Hungry’ (52.) (Eric Bloom, Danny Miranda, Donald B. Roeser, Bobby Rondinelli, John P. Shirley). Reproduced by permission of Six Pound Dog Music and Triceratops Music ‘Lonely Teardrops’ (55.) Words and Music by Allen Lanier © 1980, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘One Step Ahead of the Devil’ (62.) (Eric Bloom, Danny Miranda, Donald B. Roeser, Bobby Rondinelli, John P. Shirley). Reproduced by permission of Six Pound Dog Music and Triceratops Music ‘Shadow of California’ (64.) Words and Music by Samuel Pearlman and Donald Roeser © 1983, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd/Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘O.D.’D On Life Itself (88.) Words and Music by Albert Bouchard, Eric Bloom, Samuel Pearlman and Donald Roeser© 1973, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘In The Presence Of Another World’ (97., 253.) Words and

Music by Joseph Bouchard and Samuel Pearlman © 1988, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London W1F9LD‘Showtime’(111.)(EricBloom, John P.Trivers). Reproduced by permission of Six Pound Dog Music ‘Power Underneath Despair’ (128.) (Eric Bloom, Donald B. Roeser, John P. Shirley). Reproduced by permission of Six Pound Dog Music and Triceratops Music ‘Before the Kiss, A Redcap’(128., 531., 547.) Words and Music by Donald Roeser and Samuel Pearlman © 1972, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD Words taken from ‘Here’s Tae Melrose’ (201.) by Jack Drummond (Zoo Music Ltd) ‘The Girl That Love Made Blind’ (382.) Lyrics by Albert Bouchard 'Lips In The Hills’ (147., 283.) Words and Music by Eric Bloom, Donald Roeser and Richard Meltzer © 1980, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘Workshop of the Telescopes’ (156.) (Albert Bouchard, Allen Lanier, Donald Roeser, Eric Bloom, Sandy Pearlman) ‘Debbie Denise' (160., 268.) Words by Patti Smith. Music by Albert Bouchard and Patti Smith © 1976, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘Live For Me’ (177.) (Donald B. Roeser, John P. Shirley). Reproduced by permission of Triceratops Music ‘I Just Like To Be Bad’ (191., 279.) (Eric Bloom, Brian Neumeister, John P. Shirley). Reproduced by permission of Six Pound Dog Music ‘Make Rock Not War’ (201.) Words and Music by Robert Sidney Halliganjr. © 1983, Reproduced by permission of Screen Gems-EMl Music Inc/ EMI Music Publishing Ltd, London WIF 9LD ‘Hammer Back’ (216.) (Erie Bloom, Donald B. Roeser, John P. Shirley). Reproduced by permission of Six Pound Dog Music and Triceratops Music ‘Death Valley Nights’ (242.) Words and Music by Albert Bouchard and Richard Meltzer © 1977, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd. Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘Outward Bound (A Song for the Grammar School, Barrow-in-Furness)’ (251., 291.) Words hy Dr Thomas Wood ‘Tenderloin’ (291) Words and Music by Allen Laincr © 1976, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd/ Sony/ATV Tunes LLC. London WIF 9LD ‘After Dark' (299.) Words and Music by Eric Bloom, L Myers and John Trivers © 1981. Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘(Don't Fear) The Reaper’ (307., 503.) Words and Music by Donald Roeser© 1976, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘She’s As Beautiful As A Foot' (313.) (Albert Bouchard, Richard Meltzer, Allen Lanier) ‘The Vigil’ (314.) Words and Music by Donald Roeser and S Roeser © 1979, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘Dominance and Submission’ (329.) (Albert Bouchard, Eric Bloom, Sandy Pearlman) ‘Black Blade’ (333.) Words and Music by Eric Bloom, John Trivers and Michael Moorcock © 1980, Reproduced by permission of Sony/

ATV Music Publishing (UK.) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC and Action Green Music Ltd/F.Ml Music Publishing Ltd, London WIF 9LD ‘Dance on Stilts' (353., 354.) (Donald B. Roeser, John P. Shirley). Reproduced by permission of Trieeratops Music ‘Out of the Darkness' (360., 377.) (Eric Bloom, Danny Miranda, Donald Roeser, John D. Shirley). Reproduced by permission of Six Pound Dog Music and Trieeratops Music ‘Searchin’ For Celine’ (373.) Words and Music by Allen Laincr © 1977, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘Bumin’ For You’ (389.) Words and Music by Donald Roeser and Richard Meltzer © 1981, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘Still Bumin" (396.) (Donald B. Roeser, John S. Rogers). Reproduced by permission of Trieeratops Music ‘Then Came The Last Days of May’ (410.) Words and Music by Donald Roeser © 1972, Reproduced by permission of Sony/ ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘Harvester of Eyes’ (412.) Words and Music by Eric Bloom, Donald Roeser and Richard Meltzer© 1974, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘Subhuman’ (425.) (Eric Bloom, Sandy Pearlman) ‘Dr. Music’ (427.) Words and Music by Joseph Bouchard, R Meltzer, Donald Roeser © 1979, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘Harvest Moon' (428.) (Donald Roeser). Reproduced by permission of Trieeratops Music ‘Here Comes That Feeling’ (437.) (Donald 13. Roeser, Dick Trismen). Reproduced by permission of Trieeratops Music ‘Celestial the Queen’ (455.) Words and Music by Joseph Bouchard and H Robbins © 1977, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd. Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘Don’t Turn Your Back’ (461.) Words and Music by Allen Laincr and Donald Roeser © 1981, Reproduced by permission of Sony/ ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ ATV Tunes LLC, London W1F 9LD ‘X-Ray Eyes’ (473.) (Donald B. Roeser. John P. Shirley). Reproduced by permission of Trieeratops Music ‘Veteran of the Psychic Wars’ (484.) Words and Music by Eric Bloom and Michael Moorcock © 1981, Reproduced by permission of Sony/ ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ ATV Tunes LLC and Action Green Music Ltd/ EMI Music Publishing Ltd, London WIF 9LD ‘Spy in the House of the Night' (491.) Words and Music by Richard Meltzer and Donald Roeser © 1985, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London W1F 9LD ‘Vengeance (The Pact)’ (515., 517.) Words and Music by Albert Bouchard and Joseph Bouchard © 1981, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London W1F 9LD ‘Sole Survivor’ (520.) Words and Music by Eric Bloom, L Myers and John Trivers © 1981, Reproduced by permission of Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd, Sony/ATV Tunes LLC, London WIF 9LD ‘Deadline’ (527.) (Donald Roeser)

Content

Galbraits Roberts Ļaunuma raža

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

Pateicības