Prodls Ginters

Laupītāju kungiem ir tas gods…

Ginters Prodls

Laupītāju kungiem ir tas gods…

PRIEKŠVĀRDS

Gintera Prodla — Vācijas Demokrātiskās Republikas žurnālista vārds padomju lasītājiem labi pazīstams no žurnālos «Sociajističeskaja zakonnostj», «Sovetskaja justicija», «Čelovek i zakon», laikrakstā «Komsomoļskaja pravda» un citur publicētajiem aprakstiem reportāžām. Būdams lielisks publicists, viņš asi atmasko «šīs pasaules vareno» noziedzīgās mahinācijas kapitālistiskajā sabiedrībā. Šajā krājumā ievietota tikai da]a no tā, ko viņš uzrakstījis. Katra viņa publikācija ne tikai parāda atsevišķas personas, kam slepkavības ir līdzeklis, kā iegūt bagātību, tikt «uz augšu» vai arī īstenot zemiskus politiskus mērķus, kuros ieinteresētas mūsdienu kapitālistiskās pasaules reakcionārās aprindas, bet arī dziji atmasko kapitālistiskās sabiedriskās attiecības, kas nepārtraukti rada noziedzību.

Ginters Prodls tik spilgti apraksta katru konkrēto lietu, ka daudzos gadījumos viņa secinājumi vairs nav vajadzīgi. Tie rodas paši no sevis, lasītājs pie tiem nonāk pat tad, kad autors it kā aprauj stāstījumu. Tā ir Gintera Prodla aprakstu īpatnība un nenoliedzama vērtība. Viņš ne tikai lieliski orientējas krimināllietas fabulā un to cilvēku biogrāfijās, kurus ir izvēlējies par savu rakstu varoņiem, bet prot saskatīt arī apslēptās atsperītes, kas virza viņa aprakstīto notikumu dalībniekus; tas viss uzskatāmi parāda mūsdienu trūdošo kapitālistisko sabiedrību, kurā notiek morālo vērtību degradācija, kur cilvēka dzīvībai nav nekādas vērtības, kur neviens nekad nepanāks savu tiesību, goda un dzīvības aizsardzību, sevišķi, ja viņš traucē tiem, kam pieder nauda un vara.

Ginters Prodls savos darbos prasmīgi parāda, ka kapitālistiskajā īstenībā godīgu cilvēku centieni aizstāvēt savu vai citu cilvēku taisnību piedzīvo neveiksmi pat tad, ja viņi ieņem noteiktu sabiedrisko stāvokli. Viņš atsedz arī valdošo aprindu divkosību: dažreiz, lai nomierinātu sabiedrisko domu, tām jāupurē kāds no «savējiem», visbiežāk — mazāk nozīmīgas personas, kuru pakalpojumus tās izmantojušas. Sevišķi skaidri tas redzams skandalozajā Profjumo (viens no Makmillana vadītās Anglijas konservatīvo valdības ministriem) krimināllietā.

Šai grāmatā lasītājs iepazīst noziedzniekus un to upurus, kā arī cilvēkus, kas saistīti ar noziegumiem vai ievilkti tajos. Lūk, Ērika Bunne. Jauna, ārēji pievilcīga sieviete, kuru sabiedrība izstūmusi uz ielas, taisa galvu reibinošu karjeru, apmierinādama seksuāli izvirtušu, taču respektablu džentlmeņu iegribas. Te viss raksturīgs kapitālistiskajai sabiedrībai. Pati Ērika Bunne — seksuālās «brīvības» produkts, rotaļlieta naudīgo izpriecām. Mežonīgi un izlaidīgi ir valdošās šķiras pārstāvju tikumi. Cenšanās izvairīties no atmaskošanas. Mēģinājumi sameklēt upurus, uz kuriem novirzīt tautas sašutumu. Un tai pašā laikā — tīksmināšanās ap skandalozajiem sīkumiem, uz kuriem tik kāra ir buržuāziskā prese.

Vai arī gangsteris Bonanno. Četrpadsmit reizes (!) viņš stājies tiesas priekšā par noziegumiem, un četrpa

dsmit reizes buržuāziskā tiesa palīdzējusi viņam izvairīties no atbildības. Vēl vairāk, dzeltenā prese bezprātīgā jūsma, zaudējusi visu kaunu un godu, atklāti apsveic Bonanno tipa bandītus, kuri «pratuši pierādīt» savu nevainīgumu, un dēvē tos par «sabiedrības labākajiem pārstāvjiem».

Advokāts Lī Beilijs. Viņš gatavs visiem spēkiem aizstāvēt slepkavu nevainīgumu arī tad, kad noziegums pilnīgi pierādīts, un šajā nolūkā spējīgs uz jebkuru viltojumu, jebkuru falsifikāciju. Un tas viss naudas dēļ, skaļas, kaut arī apšaubāmas slavas dēļ. Tipisks amerikāņu augstākās sabiedrības advokāts, kurš ar jebkuriem līdzekļiem aizstāvēs valdošās šķiras intereses, kaut arī tā iestigusi netīros darījumos ar noziedznieku pasauli un pati atbalsta noziedzību un nelikumību.

Grāmatā labāki nav arī prokuratūras pārstāvji. Prokurors Ruets, lai glābtu augstāko aprindu pārstāvjus, fabricē krimināllietu pret nevainīgu cilvēku, pierunā meitu dot nepatiesu liecību par māti.

Prokurors Rozendāls balstās nevis uz faktiem, bet gan uz izdomājumiem par to cilvēku dzīvi, kurus viņš grib padarīt par noziedzniekiem, vai arī spekulē uz sievietes trūkumiem, kam nav nekāda sakara ar krimināllietu …

Ja tie būtu tikai atsevišķi satrunējušās buržuāziskās justīcijas pārstāvji!

Diezgan pazīstamais Federālais izmeklēšanas birojs, pārņēmis savā ziņā bīstamā gangstera Valači lietu, dara visu, lai to notušētu, lai glābtu Valači un viņa bandas locekļus no atmaskošanas un soda.

RietumVācijas policija sākumā nevēlas reaģēt uz Prauna un viņa saimniecības vadītājas noslepkavošanu, jo saprot, ka izmeklēšana novedīs viņus pie tām personām, kas pārmērīgi centīgos policistus ātri vien atvēsinās. Un ja policija tikai nereaģētu vien! Mūsdienu buržuāziskās sabiedrības meli un viltus izpaužas tādējādi, ka, notušējot lietu, policijai vēl jāpacenšas nomierināt sabiedrisko domu. Un tad valsts varas orgāns (ne vairs atsevišķs darbinieks!), kam, varētu likties, būtu jāpasargā sabiedrība kaut vai no slepkavām, atļaujas nedzirdētu falsifikāciju — atklāti meklē, kam uzvelt vainu par izdarīto slepkavību.

Valsts varas orgāni, policija un prokuratūra dara visu, lai katrā ziņā piespiestu iedzīvotājus noticēt to falsifikācijai. Viņiem palīgā nāk prese. Pilnīgi nepamatota ekspertīze tiek uzdota par jaunāko zinātnisko atklājumu. Ņirgāšanos par zinātni ar savu vārdu nosedz ievērojams zinātnieks. Bet prese, publicēdama pirms tiesas prāvas šo, ja atļauts teikt, pētījumu, veido sabiedrisko domu, pārliecina lasītājus, ka varas orgāni nesnauž, ka tie cīnās pret noziedzību, ka tie stāv iedzīvotāju interešu sardzē. Lai tagad tiesa pēc tādas «apstrādes» pamēģina attaisnot cilvēkus, kurus varas orgāni un prese apsūdzējuši noziegumā! Patiesi drausmīgi. Turpretim īstie nozieguma vaininieki paliek nesodīti. Buržuāziskās justīcijas mašinērija samals jebkuru nevainīgu cilvēku, ja vien viņš ir bīstams valdošajām šķirām. Un tieši tā darīs visu, lai cilvēki, kas iedzīvojas uz noziedzību rēķina, dzīvotu zaļas dienas un — vēl vairāk — turpinātu varu turēt savās rokās.

Ginters Prodls parādījis, kā beidzās prokurora Kimbela mēģinājumi cīnīties ar īstajiem noziedzniekiem, ar korupciju un pērkamību …

Lasot Gintera Prodla aprakstus reportāžas, mēs atceramies visai pasaulei zināmās politiskās slepkavības, kas notikušas ASV. Džons un Roberts Kenediji, Martins Luters Kings. . . Viņu noslepkavošana ir kauna traips visai kapitālistiskajai sistēmai. Mēs zinām arī, ar ko bei

dzās dažu godīgu cilvēku mēģinājumi atklāt Džona Kenedija noslepkavošanas aizkulises.

Cik liekulīgi uz šī fona izklausās buržuāzisko zinātnieku spriedelējumi par tiesībām, likumību un personas tiesību aizsardzību!

Protams, ne jau visi Rietumos dzīvojošie izliekas «neredzam» kliedzošo patvaļu. Ir cilvēki, kuri cīnās pret buržuāziskajā sabiedrībā valdošo korupciju, pret tās pagrimumu. Tie pirmām kārtām ir komunisti un dažādu iedzīvotāju slāņu progresīvie pārstāvji. Par to tiek runāts arī šai grāmatā. Bet galvenie ekspluatatoru sabiedrības pastāvēšanas apstākļi, kā savā laikā jau uzsvēris K. Markss, ir tādi, ka tie rada noziedzību, korupciju, pagrimumu un radis tos tik ilgi, kamēr vien pastāvēs kapitālistiskā sabiedrība.

Tāpēc nepārliecinoši ir buržuāzisko zinātnieku pētījumi par noziedzības cēloņiem kapitālistiskajā sabiedrībā. Neizprotot, ka noziedzība ir ekspluatatorisko sabiedrisko attiecību produkts, vai arī negribēdami to saprast, viņi meklē noziedzības cēloņus vai nu cilvēka šķietamajā bioloģiskajā tieksmē uz varmācību un ļaunumu, tātad arī uz noziegumu, vai arī fatāli saista noziedzību ar urbanizāciju, zinātniski tehnisko revolūciju un citiem procesiem, kas risinās mūsdienu pasaulē.

Un nav nejaušība, ka ar bezperspektīvo kapitālisma attīstību saistīti pesimistiskie prātojumi par cilvēku sabiedrībai it kā mūžam piemītošo noziedzību. Lasot Gintera Prodla grāmatu, mēs sevišķi skaidri izprotam, ka buržuāziskā sabiedrība nevar eksistēt bez noziedzības, ka cīnīties pret to šīs sabiedrības apstākļos patiešām ir veltīgi, ka noziedzība ir viena no visspilgtākajām un tipiskākajām šīs sabiedrības pagrimuma formām. Bet mēs saprotam arī ko citu, — šķiet, galveno: ka noziedzība kapitālisma apstākļos ir viens no valdošās kliķes

iedzīvošanās un varas noturēšanas paņēmieniem. Un tāpēc ekspluatatoru sabiedrības apstākļos tā ir nenovēršama.

Lasot Gintera Prodla aprakstus, mēs tai pašā laikā redzam, tēlaini runājot, fiziski izjūtam, cik lielas priekšrocības ir sociālismam — visdemokrātiskākajai un humānākajai iekārtai, kas aizsargā pilsoņu tiesības un intereses.

Padomju Savienībā, balstoties uz sociālisma likumsakarībām, pirmo reizi vēsturē izvirzīts uzdevums — pilnīgi izskaust likumu pārkāpumus, likvidēt noziedzību un tās cēloņus.

Darbaļaužu materiālās nodrošinātības, kultūras līmeņa un apzinīguma pieaugums rada visus priekšnoteikumus šī uzdevuma sekmīgai izpildei.

Juridisko zinātņu doktors profesors I. Karpecs

KATRĀS 17 MINŪTES SLEPKAVĪBA

«Šai gadsimtā Amerikā nogalināts 750 000 cilvēku — vairāk, nekā amerikāņi zaudējuši visu līdzšinējo karu kauju laukos. 23,7%, t. 1., 177 750 slepkavību palikušas neatklātas …»

«Nei?sweek*, 1967. goda 23. oktobri.)

Pie 750000 slepkavībām, kas šai gadsimtā izdarītas Amerikā un par ko ziņo ASV žurnāls «Newsweek», pieskaitāma ari otrdien, 1967. gada 10. oktobrī, Ņujorkā, Manhetenas rajonā, notikusī slepkavība. Un, tāpat kā iepriekšējās 177 750 slepkavības, tā līdz pat šai dienai palikusi neatklāta.

Pulksten divdesmit vienos un dažās minūtēs 23 gadus vecā Ērika Bunne izgāja no elegantiem apartamentiem Parkavēnijā 37. Tērpusies baltā Aļaskas ūdeļādu apmetnī, viņa iesēdās taksometrā, ko šveicars bija izsaucis, un lika šoferim aizvest viņu uz izsmalcinātu Brodvejas nakts bāru. No šī brīža Ērika Bunne, taksometrs un šoferis pazuduši bez vēsts.

Tikai 17. oktobrī slepkavību un pazušanas gadījumu lietu prokurors Raimonds B. Grīnevalds sniedza informāciju preses pārstāvjiem. Dažos vārdos, kā par kaut ko nebūtisku, viņš pateica policijas reportieriem, kas bija ieradušies, kā vienmēr, pēc jaunām ziņām:

—   Es domāju, ka pazudusī ir nolaupīta un nogalināta gangsteru sindikāta uzdevumā. Visticamāk, tas darīts, lai viņa neatmaskotu narkotisko vielu tirgotājus gaidāmajā tiesas prāvā. Viņa pazuda dienu pirms ierašanās prokuratūrā, kur vajadzēja dot liecību iepriekšējai izmeklēšanai. Domāju, ka jūsu informācijai pietiks ar šīm ziņām.

Lai gan šis paziņojums bija maksimali lakonisks, reportieri neuzdeva prokuroram nevienu jautājumu, acīm redzot, tāpēc, ka ikdienējiem ziņojumiem par slepkavībām avīzes veltī tikai kādas piecas rindiņas. Statistika liecina, ka Amerikā katrās 47 minūtēs notiek slepkavība, tas ir, 31 slepkavība diennaktī jeb vairāk neka no00 slepkavību gadā. Un tā tas ilgst jau 67 gadus. Gluži dabiski, ka lasītāju interese par slepkavībām notrulinājusies. Kopš pēdējā gadā jūrnieks Ričards Spēks Čikāgā medicīnas māsu skolas kopmītnē nogalinaja astoņas meitenes, students Čārlzs Vitmens no Teksasas universitātes jumta Ostinā prieka pēc ar sporta šauteni kā zaķus noguldīja 16 cilvēkus, bet 18 gadus vecais skolnieks Roberts Smits Mezā (Arizonas štats) iebruka frizētavā un ar armijas revolveri nošava piecas sievietes, kas gaidīja rindā uz ilgviļņiem, paziņojumus par atsevišķām slepkavībām avīzes vairs neievieto ar kliedzošiem virsrakstiem pirmajās lappusēs.

Tā par 23 gadus vecās Ērikas Bunnes nāvi un gangsteriem, kas slēpās aiz tās, Amerikas sabiedrība uzzināja tikai no prokurora Grīnevalda lakoniskā paziņojuma. Un diez vai kāds pievērsa tam uzmanību: gangsteru sindikātu noziegumi tika atklāti tikai detektīvfilinās. Paziņojums, bez šaubām, nenonāktu līdz Eiropai, ja Rietumvācijas preses aģentūras reportieris nebūtu sācis rīkoties pēc savas iniciatīvas. Un pūlējās viņš tikai tāpēc, ka nogalinātā bija vāciete un paziņojums par notikušo varēja ieinteresēt dažas Rietumvācijas avīzes.

Ērika Bunne bija dzimusi Vārendorfā cienījamā buržuāziskā ģimenē, saņēmusi attiecīgu audzināšanu, beigusi komercskolu un pirmo reizi lika par sevi runāt,

kad 19 gadu vecumā, pavadīdama atvaļinājumu pie Ziemeļjūras, skaistuma konkursā ieguva «Mis Ziemeļnieces» nosaukumu. Kāds cienījams žūrijas loceklis, apņēmies rūpēties par Ēriku, solīja iekārtot viņu par manekeni un pēc divām kopā pavadītām atvaļinājuma nedējām patiesi nodrošināja viņai līgumu.

Ērika piedalījās modes skatēs Diseldorfā, Ķelnē un Frankfurtē. Sekoja divi trīs sakari ar šai nozarē ietekmīgām personām un atlīdzība — tūkstoš dolāru liels līgums par turneju uz Ameriku, lai demonstrētu Rietumvācijas modes Jaunajā Pasaulē. Taču Ņujorkā demonstrējumiem bija izraudzīts nakts klubs, bet par modeli — Ērikas Bunnes personiskais, brūnu iedegumu klātais ķermenis ar trim mirdzošām aplikācijām intīmākajās vietās. Toreiz 19 gadus vecā meitene vēl nebija tik samaitāta un atteicās no šādas karjeras. Viņa drosmīgi noraidīja tūkstoš dolāru lielo mēnešalgu, naivi cerēdama ar audzinātājas vai ekonomes darbu Amerikā tikt pie turības un bagātības. Bet pēc pusgada, nostrādājusi slikti apmaksāta un pazemojošā padījuma darbā, viņa pārvarēja savu kautrību un visai drīz bez mazākā mulsuma pozēja zināma veida fotogrāfijām vīriešu žurnālos.

Gada laikā Ērika Bunne no mazās Vārendorfas pacēlās galvu reibinošā, bīstamā augstumā un apmetās spoguļlogos mirdzoša debesskrāpja 20. stāvā Manhetenas dargakajā un aristokrātiskākajā ielā Parkavēnijā. Tikai par grezno dzīvokli vien, no kura paveras visā pasaulē daudzinātais skats uz Ņujorku «no putna lidojuma», vajadzēja maksāt divus tūkstošus dolāru mēnesī. Vēl daži desmiti tūkstošu izgāja par šim dzīvoklim atbilstošu iekārtu, dārgām kažokādām un briljantiem, ko iegādājās Ērika Bunne. Tādas summas ar modeļa darbu nevarēja nopelnīt, tās bija iegūtas citā ceļā. Rietumvācijas

preses aģentūra šajā sakarā rakstīja: «Ērikas Bunnes dzīvoklis nepārprotami kalpoja par «pārkraušanas punktu» vienai no Amerikas varenākajām narkotisko vielu tirgotāju bandām. Bijusī manekene un modelis pārāk labi zināja dažādu operāciju apjomus, ienākumus, darījumos iejauktās personas. Bet vēl sliktāk ir tas, ka viņa neprata turēt noslēpumā šīs nāvīgi bīstamās ziņas, tādējādi pati parakstot sev spriedumu . . .»

Ērikas māte Marta Bunne paziņoja reportieriem: «Manas meitas nāve ir uz FIB sirdsapziņas! Amerikas federālā policija piespieda viņu kļūt par FIB spiedzi. Sākumā viņa atsacījās, bet viņai draudēja ar apsūdzību narkotisko vielu tirdzniecībā un desmit gadiem cietumā. Piespieduši viņu piekrist, tie nesaudzīgi lika uz spēles viņas dzīvību. Vienīgā Ērikas vaina ir tā, ka viņa mīlēja cilvēku, kurš bija saistīts ar narkotisko vielu tirgotājiem un par kura darbību nekā nenojauta, iekams FIB viņai visu neizstāstīja. 1967. gada sākumā es apciemoju Ēriku Ņujorkā, un viņa izsūdzēja man savas bēdas. Viņa bija galīgi apmulsusi un jau tad baidījās par savu dzīvību. Kad es ieteicu kopā ar mani atgriezties mājās, Ērika sacīja, ka viņu apcietinās, tiklīdz mēģinās atstāt Ameriku. Ēs griezos pēc palīdzības Vācijas vēstniecībā Vašingtonā. Atbildi uz savu vēstuli neesmu saņēmusi. Pret savu gribu man vajadzēja atstāt Ēriku Ņujorkā, jo ASV varas orgāni noraidīja manu lūgumu pagarināt vīzu .. .»

Nogalinātās mātei var piedot šādu dzīves īstenībai neatbilstošu izpratni par viņas meitas nevainojamo dzīves veidu Ņujorkā. Ērika Bunne, bez šaubām, nebija narkotisko vielu tirgotāja mīļākā, kas neko nenojauta. Taču tā ir taisnība, ka FIB piespieda viņu kļūt par ziņu pienesēju. To apstiprināja zvērināto tiesa, kas notika

kādā no Ņujorkas kvartāliem — Bruklinā, kur Ērikai vajadzēja piedalīties kā galvenajai lieciniecei.

Apsūdzētais bija 59 gadus vecais Džozefs Bonanno, viens no astoņiem lielākajiem gangsteru bosiem, kuri vadīja noziegumus Amerikā un ietekmēja valsts politisko un saimniecisko dzīvi vairāk nekā dažs labs Vašingtonas ministrs. Dažas nedēļas pirms tiesas prāvas Amerikas televīzijas sabiedrība En-Bī-Sī nāca klajā ar sensacionālu paziņojumu: «So astoņu gangsteru vadītās noziedzīgās organizācijas — vai tās saucas «cosa nostra», «mafija» vai «sindikāts» — ir ASV galvenais finansiālais spēks. Ikgadējie ienākumi, ko dod tirdzniecība ar narkotiskajām vielām, aizliegtās azarta spēles un prostitūcija, sasniedz 50 miljardus dolāru; tas ir vairāk nekā gigantisko autokoncernu peļņa un visu Ņujorkas biržā pārdodamo akciju vērtība.» En-Bī-Sī paziņojumā ir runa arī par to, kāpēc gangsteru vadoņu varenība ir tik nesatricināma: «Pēc ziņām, ko savākusi senāta komisija cīņai ar organizētiem noziegumiem, 9 miljardi dolāru tiek izlietoti senatoru, ministru, mēru un arodbiedrību līderu uzpirkšanai; tikai policijas piekukuļošanai vien tiek izdoti 4,5 miljardi — vairāk, nekā valdība izmaksā visiem valsts policistiem kopā.»

Dižodamies ar savu varu, Džozefs Bonanno, presē rotaļīgi saukts par Banānu Džo, ieradās tiesā četru dārgāko un rūdītāko Amerikas advokātu pavadībā. Par 2 miljoni dolāru lielu drošības naudu tie panāca viņa atbrīvošanu no apcietinājuma. Pie tiesas nama gangsteru boss demonstratīvi piebrauca bruņām klātā melnā «Lincoln» markas limuzīnā, tieši tādā, kāds nodots Savienoto Valstu prezidenta rīcībā. Ar labsirdīgu smaidiņu viņš noklausījās prokurora izvirzīto apsūdzību kūdīšanā uz slepkavībām, narkotisko vielu tirdzniecībā, kukuļošanas mēģinājumos u. c.

—   Apsūdzēt var par daudz ko, bet nepieciešami pierādījumi! — pie ieejas tiesas namā viņš paziņoja preses pārstāvjiem un piemetināja: — Ņemiet vērā, kungi, ka šodien 14. reizi mani sauc zvērināto tiesas priekšā. 13 reizes es iznācu no liesas brīvs, ar neaptraipītu godu. Vai jūs domājat, ka šoreiz būs citādi?

Un tie paši reportieri, kas pirms tiesas prāvas rakstīja, ka vismaz tūkstoš slepkavībās Bonanno vaina būtu pierādīta, ja vien visi viņa noziegumu liecinieki būtu dzīvi un ja viņiem pietiktu vīrišķības runāt, tagad jautri smēja un uzmundrinoši sita viņam uz pleca.

Mīklainais apstāklis, ka līdz šim neviena no Bonanno inspirētajām slepkavībām nebija pierādīta, noskaidrojās dīvainā publikācijā, ko ievietoja amerikāņu ilustrētais žurnāls «Life» un rietumvācu žurnāls «Der Stern». Starp citu, tajā teikts, ka Bonanno atradis savā ziņā vienīgo atrisinājumu visgrūtākajai problēmai, kas neizbēgami saistīta ar katru slepkavību, — līķa paslēpšanai. Viņš uzpircis apbedīšanas biroju un lietojis līdz šim neredzētus zārkus, kuru izgatavošanai iekārtojis speciālu darbnīcu. Katrā šādā zārkā bija divi nodalījumi. Augšējā nodalījumā gulēja dabiskā nāvē mirušais cilvēks, kura apbedīšana bija atļauta ar likumu noteiktā kārtībā. Apakšējā ievietoja Bonanno bandītu nogalināto bijušo līdzdalībnieku, kurš bija stājies tam ceļā un tāpēc nopelnījis tikai bezmaksas apbedīšanu.

Pēc šiem baismīgajiem atklājumiem kļūst skaidrs, kāpēc Ņujorkas prokurors Grīnevalds tik kūtri pētīja Ērikas Bunnes pazušanas apstākļus. Lai atraktu visus kapus, kur pēc viņas pazušanas guļ mirušie un Džozefa Bonanno resora apglabātie Amerikas pilsoņi, vajadzēja speciālu tiesas lēmumu par ekshumāciju1 , kā arī mi

1 Ekshumācija — līķa izrakšana tiesas medicīnas ekspertīzei. (Tulk.)

rušā tuvinieku atļauju. Bet kurš gan atļaus tik skandalozi traucēt dārgā nelaiķa pēdējo dusu? Jau tāpēc vien Grīnevalds bija spiests atteikties no mēģinājuma atrast Ērikas Bunnes līķi, ja viņam tāds nodoms vispār bija.

Modelis no Parkavēnijas nebija vienīgais «tīrīšanas» upuris pirms Ņujorkas gangsteru bosa tiesas prāvas. «Hamburger Abendblatt» 1967. gada 17. oktobrī šajā sakarā rakstīja: «Kā kļuvis zināms, pēdējos mēnešos mīklainā kārtā gājuši bojā daudzi ar šo bandu saistīti cilvēki. Viņu vidū ne tikai paši bandas locekļi, bet arī daži federālā narkotisko vielu resora aģenti.»

Visai tēlaini un ar sīkām detaļām Ņujorkas avīzes aprakstīja pašu rafinētāko šīs sērijas noziegumu — dubultslepkavību. Septembra vidū Bruklinā atrada cukura maisā iesaiņotu vīrieša līķi. Tam nebija galvas un delnu, kas nocirstas, acīm redzot, tādēļ, lai nevarētu identificēt nogalināto. Taču slepkava, kā ziņoja avīzes, pieļāvis liktenīgu kļūdu. Nogalinātajam uz kreisā apakšdelma bija kriminālpolicijai tik labi pazīstamais tetovējums — ķīniešu pūķis, liels retums izpildījuma kvalitātes ziņā. Sī «īpašā pazīme» bija tikai vienam no policijā reģistrētajiem noziedzniekiem. Tādējādi nocirstā galva un delnas ne visai apgrūtināja nogalinātā personības noskaidrošanu. Izrādījās, ka tas bija Billijs Kerrs, viens no astoņiem simtiem Džozefam Bonanno padoto gangsteru. Ņujorkas avīzes rakstīja, ka šīs slepkavības atklašanai bijuši visai labvēlīgi apstākļi. Atradies liecinieks, kurš redzējis, kā viens spēcīgs vīrietis, ģērbies kamieļvilnas mētelī, atvedis «kreislerā» šo pašu maisu ar līķi. Liecinieks iegaumējis pat limuzīna numuru. Nepagaja pat divas stundas, kad «kreislerā» īpašnieks — viņš arī Billija Ķerra slepkava — bija rokā. Viņu sauca Rodžers Špilsberijs. Viņam bija 48 gadi, un viņa vārds

pastāvīgi figurēja policijas ziņojumos par Džozefa Bonanno darbību.

«Billiju Ķerru nošāva ar «koltu-48», ko Špilsberijs pastāvīgi nēsāja gatavībā bikšu kabatā, kā citi ļaudis nēsā šķiltavas. Kad kriminālpolicijas darbinieki panāca viņu kādā mazā Ņujorkas viesnīcā un gribēja aizturēt, viņš sagaidīja tos ar ložu krusu. Pēc abpusējas apšaudes viņš krita no kāda slepenpolicista rokas.» Šādā feļetona stilā Billija Ķerra noslepkavošanu izklāstīja kāda vakara avīze. Nopietnākā «New York Times» lietišķi paziņoja: «Svina mīnija pēdas, kas atrastas uz cukura maisa un apšaudē nogalinātā Rodžera Špilsberija mēteļa, izrādījušās identiskas, un nav šaubu, ka tieši Špilsberijs likvidēja Ķerru. Taču noskaidrot citus slepkavības līdzdalībniekus vai kūdītājus no gangsteru vidus vairs neizdosies.»

Lai arī kā tas būtu, mazākais, trīs no Džozefa Bonanno tuvākajiem un, bez šaubām, labi informētiem līdzdalībniekiem vairs nevarēja viņam tiesas prāvā kaitēt.

Pirmajās tiesas izmeklēšanas dienās prokurors Kimbels neizskatījās pēc cilvēka, kurš būtu pārliecināts par apsūdzības panākumiem. Viņš izsauca 16 lieciniekus, kas gari un plaši stāstīja, ka apsūdzētais maksājis par pazudušās Erikas Bunnes dārgajiem apartamentiem Parkavēnijā, ka viņš vairāk nekā gadu regulāri nācis pie tās, piedalījies mājas ballītēs, kas notikušas vairākas reizes nedēļā, un vispār uzturējis vistuvākās attiecības .ir jauno dāmu, kas ieradusies no Rietumvācijas. Uz Bonanno visas šis liecības neatstāja ne mazāko iespaidu. Kamēi prokurors sīki un pamatīgi vienu pēc otra iztaujāja visus mājas iemītniekus, Bonanno lasīja avīzes, sarunājās ar saviem advokātiem vai gulēja, tāpēc tiesnesis laiku pa laikam traucēja viņu, atgādinādams, ka par necieņas parādīšanu tiesai viņu sodīs ar 100 dolāriem. Pie

tam katru reizi visi četri advokāti sacēla brēku, atsaukdamies uz to, ka likums amerikāņiem atļauj tiesā runāt vai klusāt, raudāt vai smieties, tātad ari gulēt. Aizstāvji uzbudinājās, it kā viņu pilnvarotājs tiktu apsūdzēts nevis par slepkavībām, narkotisko vielu tirdzniecību un amatpersonu piekukuļošanu, bet vienīgi par to, ka atļāvies tiesā gulēt.

Džozefs Bonanno pilnīgi pamodās tikai tad, kad prokurors griezās pie zvērinātajiem:

—   Kāpēc šim cilvēkam, kam drīz būs 60 gadu, kam jau trīs mazbērni, ievajadzējās īrēt dārgu dzīvokli jaunai meitenei? Lai viņam būtu ligzdiņa slepenai mīlestībai? Nekā tamlīdzīga, dāmas un kungi! Šim cilvēkam mūsu zemē pieder simtiem publisko namu, kurus viņš var apmeklēt par brīvu. Viņš netērētu naudu šādai greznībai. Jūs dzirdējāt mājas saimnieka, pārvaldnieka un istabenes liecības. Nevienam no viņiem apsūdzētais nav devis ne centa dzeramnaudas — tā viņš trīc par savu naudu. Mēs nevaram arī noticēt, ka viņš kaut kā sevišķi izturējies pret šo meiteni, ka viņā pamodušās pret to dedzīgas mīlestības jūtas, tā vēlīnā pēdējā kaisle, kurai reizēm nododas gados veci vīrieši, juzdami, ka viņu spēki sāk zust. Iespējams, viņš to apgalvos, taču tā nebūs patiesība. Šo meiteni viņš nemīlēja ne par matu vairāk kā visas pārējās, kurām vienlaikus apmaksāja tikpat dārgus dzīvokļus 12 Amerikas pilsētās vienā vienīgā nolūkā — darīt šajos apartamentos savas noziedzīgās mahinācijas ar narkotiskajām vielām. Šim mērķim kalpoja arī Ērikas Bunnes dzīvoklis Parkavēnijā.

Nepavisam ne kā triju mazbērnu vectētiņš, kura spēki jau sāk zust, Bonanno pielēca kājās un pērkonīgā balsī ierēcās:

—   Jūs gribat mani padarīt par nožēlojamu vecīti,

vārgu vectētiņu? Un tiesa to pieļauj? Augstā tiesa, es prasu liegt prokuroram vārdu un aizrādīt viņam!

Uz šiem vārdiem zāle reaģēja ar vētrainu jautrību, kas pielipa arī tiesnesim un zvērinātajiem un neatstāja vietu domām par to, ka vienu no Amerikas bīstamākajiem noziedzniekiem varētu gaidīt elektriskais krēsls.

Jauns jautrības vilnis sākās, kad par liecinieku uzstājās kādas baznīcas sektas sludinātājs. Viņam vajadzēja apliecināt, ka Bonanno ik mēnesi maksājis viņam un 12 citiem mācītājiem 5000 dolāru, lai sprediķos neatmaskotu viņa kontrolēto azarta spēli «skaitļu loto». Tāpat kā «sausā likuma» laikos bija aizliegta spirta dzērienu tirdzniecība, tā līdz pat šai dienai ASV aizliegtas visu veidu azarta spēles, pat loto un totalizators. Un, tāpat kā agrāk gangsteri slepus apmierināja savu tautiešu tieksmes pēc spirta dzērieniem, tā tagad tie apmierina viņu kaisli uz azarta spēlēm. Visā valstī izplatītā slepenā spēle «skaitļu loto» ir trešais lielākais gangsteru bosu ienākumu avots. 80 miljoni amerikāņu spēlē «skaitļu loto» un katras nedēļas beigās iemaksā 150— 200 miljonus dolāru nelegālos pieņemšanas punktos, kas iekārtoti avīžu kioskos, frizētavās un aptiekās, labi apzinādamies, ka puse šīs naudas ieplūst noziedznieku kabatā. Nauda, ko noziedznieki izmaksā sludinātājiem, kļūst par sava veida netiešo aģitāciju.

Mācītājs Mitčels, kurš svētdienas sprediķus teic ne tikai savā draudzē, bet arī četrās no četrpadsmit vai piecpadsmit Ņujorkas televīzijas programmām un kurš aicina savas avis uz dievam tīkamu dzīvi, 1966. un 1967. gadā no šī fonda saņēmis 90 tūkstošus ar nodokļiem neapliktu dolāru. Par to viņš ne vien nebilda ne vārda par «skaitļu loto», bet saviem klausītājiem pat aplinkus pareģoja laimīgos numurus.

—   Un no kā jūs saņēmāt šo honorāru? — vaicāja prokurors Kimbels, jau iepriekš priecādamies par gaidāmo atbildi.

Mazais cilvēciņš sirmiem matiem un vienkāršā melnā ģērbā ar augstu apkaklīti, nedaudz samulsis, vispirms paskalījās uz kurpju purngaliem un tikai pēc tam atbildēja:

—   No Bonanno, ser!

Viens no aizstāvjiem nekavējoties piecēlās.

—       Kā, vai tad apsūdzētais gāja pie jums uz baznīcu, atnesa naudu un lika parakstīties par saņemšanu?

Liecinieks paskatījās uz prokuroru, it kā atvainodamies par savu neprecīzo atbildi.

—       Nē, tā nebija. Pats viņš nenāca, tas viņam nepiedien. Es domāju, ka viņš vispār neiet baznīcā …

—       Kas tad nāca? — advokāts pārtrauca viņa runas plūdus.

—   Viens no viņa ļaudīm, — atbildēja liecinieks.

—       No kurienes jūs tādā gadījumā zināt, ka tas bija Bonanno cilvēks? Viņš pats jums to teica? Un kā viņu sauc? — aizstāvis pārgāja uz krustenisku nopratināšanu.

Sirmais cilvēks pārdomās pacēla roku.

—       Viņš man nestādījās priekšā. Bet es zināju, ka viņš nāk no Bonanno. Bruklinā visi zina, ka tādi ļaudis nāk no Bonanno.

Par šo atbildi advokāts apmierināti pasmaidīja.

—       Tatad visi to zināja. Labi. Pateicos jums, liecinieka kungs. Tādā gadījumā man vairāk jautājumu nav.

Prokurors Kimbels, cik iespējams, centās glābt stāvokli.

—       Tātad, liecinieka kungs, jūs apzvērat, ka apsūdzētais Bonanno deva kukuļus un šis fakts pilsētā visiem bija zināms?

Šis jautājums lieciniekam acīm redzami sagādāja grūtības. Viņš ar rādītāja pirkstu mulsi paberzēja savu

apkaklīti, bet pēc tam, drosmīgi pamājis ar galvu, atbildēja:

—   Jā, domāju, ka visi to zināja. Arī avīzēs bieži par to rakstīja. Ja nemaldos, jūs pats nesen par to runājāt televīzijas pārraidē . ..

Atklāti cenzdamies klātesošajos reportieros modināt simpātijas pret garīdznieku, tiesnesis viņam vaicāja:

—   Bet ko īsti jūs darījāt ar tik lielu naudas summu, pāter Mitčel? Izlietojāt savām vajadzībām?

Liecinieks izbīlī pacēla rokas pret debesīm.

—   Protams, ne, jūsu augstība! Ne centa, zvēru jums! Es to izdalīju trūkumcietējiem. Mani draudzes locekļi ir trūcīgie, bezdarbnieki, daudzbērnu ģimenes un sliņķi. Manu baznīcu apmeklē tikai tie ļaudis, kas cer, ka dievs uzlabos viņu dzīvi zemes virsū. Un es nedaudz atbalstīju viņus. Tikai tāpēc es ņēmu naudu. Ja es sprediķa laikā mēģinātu prasīt, lai mani draudzes locekļi nespēlē «skaitļu loto», es velti šķiestu vārdus. Viņi taču spēle tāpēc, ka katru reizi cer uz lielo laimestu.

Svētais tēvs tika atlaists bez soda. Viņam vēlreiz vajadzēs atbildēt tiesā, bet tikai par ienākumu slēpšanu un līdz ar to arī par nodokļu nemaksāšanu, un, pats par sevi saprotams, viņš varēja būt pārliecināts, ka tiks cauri ar nelielu soda naudu. Viņam nebija jābaidās ari no gangsteru bosa dusmu izvirduma. Viņa liecība nekādi nepalīdzēja nosūtīt Džozefu Bonanno uz elektrisko krēslu.

Un tomēr, kad apsūdzība jau draudēja pārvērsties farsā, šī bezcerīgā tiesas prāva negaidīti kļuva sensacionāla. Jau ārkārtējie pasākumi, kas tiesas prāvas septītajā dienā tika veikti Bruklinas tiesas nama apsargāšanai, solīja kaut ko neparastu. Uz tiesas nama jumta posteņus ieņēma snaiperi, gandrīz simt policistu aplenca jaukumu pie ieejas un ielaida tikai tos, kas uzrādīja

speciālas caurlaides ar atļauju ieiet tiesas zālē. īsi pirms tiesas sēdes atgadījās neliels notikums. Kāds iedzēris jauns cilvēks ar vijoles futrāli padusē pēkšņi centās tikt cauri aplenkumam. Vijoles futrāli Amerikā jau izsenis uzskata par sevišķi aizdomīgu priekšmetu. Vismaz detektīvfilmās tajā parasti ir paslēpts automāts. Tā, acīm redzot, domāja arī policisti, kas nekavējoties ar veiklu paņēmienu «atbruņoja» aizdomīgo garāmgājēju. Taču tūlītējā pārbaude deva pārsteidzošu rezultātu: futrālī, pretēji gaidītajam, atradās visīstākā vijole. Un tā piederēja muzikantam, kas savu dienišķo maizi pelnīja tuvējā nakts bārā. Tikai tāpēc, lai saīsinātu ceļu mājup, viņš bija mēģinājis tikt cauri policijas posteņiem.

Šis nejaušais notikums novirzīja klātesošo uzmanību no dienas īstās sensācijas. Gandrīz nemanīts pie tiesas nama piebrauca bruņām klāts policijas automobilis. No tā izkāpa daži nobijušies vīrieši, kam nebija ne cietumnieku drēbju, ne roku dzelžu, un to izskats nekādi neatbilda noslēpumainībai, kādā tie ieradās. Slepenpolicisti sastājās lokā ap viņiem un, aizsedzot ziņkārīgo skatieniem, ātri ievadīja tos tiesas namā.

Tā kā tiesas sēde laikā nesākās, zālē auga nervozitāte. Bonanno bažīgi sačukstējās ar saviem advokātiem, prokurors bez mitas soļoja turp un atpakaļ. Pats tiesas priekšsēdētājs, būdams neziņā, apjautājās prokuroram, kad tad beidzot varēs prāvu turpināt. Tikai kad viens no tiesas ierēdņiem deva Kimbelam zīmi, tas ieņēma savu vietu.

—   Jusu augstība, lūdzu mani atvainot, ka aizkavēju šīsdienas sēdi, un atļaut izsaukt divus lieciniekus, kuru vārdus un esamību līdz šim biju spiests slēpt augstajai tiesai šo personu drošības interesēs. Runa ir par Billiju Ķerru un Rodžeru Spilsberiju.

Džozefs Bonanno un viņa advokāti vēl nebija atguvušies no izblļa, kad, rūpīgi apsargāts no varbūtējā uzbrukuma, durvis parādījās cilvēks, kura līķis bez galvas ticis atrasts cukura maisā, kā ziņoja amerikāņu avīzes, un viņa slepkava, kuru uzskatīja par nošautu policijas un bandītu sadursmē.

Tā kā tiesas zāle bija aplenkta, preses pārstāvji tūlīt nevarēja tikt pie telefoniem, lai sensacionālo jaunumu darītu zināmu savām redakcijām, un sacēla kņadu. Prokurors Kimbels aicināja žurnālistus izprast šo pasākumu nepieciešamību un draudzīgi atvainojās ne tikai par liegumu atstāt zāli, bet ari par paziņojumu, kas nepareizi apgaismojis Billija Ķerra noslepkavošanu un Rodžera Špilsberija nāvi. Pēc tam viņš griezās pie zvērinātajiem:

—   Es lūdzu arī jūs, dāmas un kungi, atvainot manu neparasto, iespējams, nepieļaujamo rīcību. Tomēr es biju spiests to darīt kaut vai tāpēc, lai beidzot dotu jums iespēju pasludināt šim apsūdzētajam taisnīgu un pelnītu spriedumu.

Četri advokāti sastinga savos krēslos. Bonanno aiz to mugurām saguma un ierāvās platā sola stūrī.

Rodžers Špilsberijs pirmais apsēdās liecinieka krēslā blakus tiesnesim, uzlika roku uz bībeles un zvērēja teikt tiesā taisnību un tikai taisnību. Pēc tam prokurors Kimbels sāka nopratināšanu:

—  Vai tiesa, liecinieka kungs, ka šī gada septembrī jūs piezvanījāt man uz darbu? Un kad īsti tas bija?

—   Tas bija 12. septembrī ap pulksten četriem pēc pusdienas, — Špilsberijs nedroši atbildēja, stomīdamies un vairīdamies paskatīties uz kādu, izņemot prokuroru.

—   Kāpēc jūs man piezvanījāt?

—  Es gribēju lūgt jūs satikties ar mani kādā neitrālā vietā ārpus Ņujorkas.

—       Kāpēc jus gribējāt satikties ar mani neitrālā vietā, nevis pie manis darbā?

—  Es baidījos, ka mūs var novērot.

—  Un vai mēs satikāmies?

—  Jā, tai pašā vakarā, ap divdesmit vieniem.

—  Un ko jūs man toreiz izstāstījāt?

Špilsberijs vilcinājās ar atbildi, pasniedzās pēc ūdens glāzes, lai veldzētu izkaltušo muti, un tikai tad teica:

—   Es iesniedzu jums ziņojumu.

—   Pret ko bija vērsts šis ziņojums?

—  Pret Banānu Džo.

—       Jūs domājat tiesājamo Džozefu Bonanno? — prokurors pārtulkoja gangsteru rokaspuiša žargonu.

Špilsberijs pamāja.

—   Kāda ir jūsu iesnieguma būtība?

Nedroši paskatījies uz tiesājamā pusi, liecinieks izgrūda:

—   Banānu Džo lika man novākt Billiju Ķerru.

—       Ko jūs saprotat ar vārdu «novākt»? Jūs gribat sacīt, ka jums vajadzēja nogalināt Billiju Ķerru?

Pirms Špilsberijs paguva atbildēt, viens no aizstāvjiem prasīja vārdu:

—       Jūsu augstība, es protestēju. Prokurora kungs uzdod jautājumus, kas neattiecas uz šīsdienas prāvu.

Tiesnesis draudzīgi pavērās advokātā.

—       Vienu mirklīti, aizstāvja kungs. — Pēc tam viņš griezās pie prokurora: — Vai tiesa, ka apsūdzība gatavojas apspriest faktus, kas neattiecas uz iztiesājamo lietu?

Prokurors Kimbels atvainojoties pacēla labo roku.

—       Jūsu augstība, es atsaucu savu jautājumu, — viņš sacīja un sāka lapot piezīmes, it kā gatavotos uzdot lieciniekam citu jautājumu. Īstenībā viņš meklēja veiklu

formulējumu, pret kuru aizstāvjiem nerastos iebildumi un kurš vienlaikus ļautu lieciniekam dot vēlamo atbildi.

Pa to laiku tiesnesis lika tiesas stenogrāfistam izsvītrot no protokola prokurora jautājumu. Pēc tam Kimbelam piedāvāja turpināt nopratināšanu.

—       Liecinieka kungs, vai tiesa, ka jūs saņēmāt izsaukumu, lai iepriekšējā izmeklēšanā dotu liecību pašreiz iztiesājamā lietā?

Špilsberijs, kuru Kimbels jau iepriekš bija iepazīstinājis ar tiesas pratināšanas taktiskajiem sīkumiem, paklausīgi pamāja.

—  Jā, tā bija.

—  Un jūs ieradāties uz šo izsaukumu?

—   Nē, neierados.

—   Kāpēc neieradāties?

Špilsberijs nedroši paskatījās uz Kimbelu, it kā vaicādams, vai viņam jārunā.

—       Jūs devāt zvērestu, lieciniek. Jums jāsaka patiesība. Tātad lūdzu atbildēt, kāpēc jūs neieradāties dot liecību.

—       Tāpēc, ka jūs man tā ieteicāt, — Špilsberijs drosmīgi sacīja.

Vētrains aizstāvju protests. Publikā nemiers. Tātad apsūdzības pārstāvji likuši šķēršļus normālai iepriekšējai izmeklēšanai, bet bez tā nav iespējams arī taisnīgs spriedums. Advokāti, gari un plaši izrunājušies, prasīja atlikt lietas noklausīšanos.

—       Jūsu augstība, — piecēlās prokurors, — atļaujiet man paskaidrot, ka apsūdzība nelika šķēršļus taisnīgam spriedumam, bet, tieši otrādi, padarīja to iespējamu.

Aizstāvji atkal protestēja, bet tiesnesis deva vārdu Kimbelam. Tagad viņš netraucēti varēja izskaidrot zvērinātajiem, kāpēc policija inscenēja Billija Ķerra noslepkavošanu un viņa «slepkavas» Špilsberija nāvi.

Spilsberijs nenoliedzami saņēma no Bonanno pavēli iznīcināt Billiju Ķerru līdz prāvas sākumam.

Taču viņš gluži pamatoti domāja, ka arī viņš pats kā bīstams liecinieks tiks novākts, un tāpēc centās glābt savu ādu, pat riskējot tikt notiesātam par paša noziegumiem. Apsvēris, ka prokuroram nesalīdzināmi svarīgāk ir notiesāt gangsteru bosu nekā nenozīmīgu viņa rokaspuisi, tas griezās pie Kimbela. Bet Kimbels, kas jau vairākus gadus kā apsēsts centās darīt galu gangsterismam, priecājās, ka dabūjis pret Bonanno labāko apsūdzības liecinieku, un sava plāna realizācijai izmantoja ekstraordinārus līdzekļus. Bez grūtībām viņš pierādīja par slepkavības upuri nolemtajam Billijam Kerram, ka šķietama nāve izdevīgāka pat par skaisti noformētu bezmaksas apbedīšanu Bonanno dubultzārkā, un pārliecināja Ķerru piekrist apcietinājumam viņa personiskās drošības labad. Bet, kamēr Kerrs savas piespiedu brīvdienas pavadīja armijas arsenālā līdz zobiem bruņotu kareivju apsardzībā, Kimbels darīja visu, lai nākamo liecinieku uzskatītu par nogalinātu. Zinādams, ka Bonanno visur ir savi novērotāji, kas pastāvīgi ziņo par visiem policijas pasākumiem, Kimbels neapmierinājās ar vienkāršu paziņojumu avīzē par Ķerra noslepkavošanu. Viņš izrīkoja visu tā, it kā slepkavība patiesi būtu notikusi. Pie tam viņš nodrošinājās ar «līdzzinātājiem», uz kuriem varēja paļauties vairāk nekā Bonanno uz saviem rokaspuišiem. Bruklinas morga priekšnieks nodeva viņa rīcībā attiecīgi apstrādātu nezināma vīrieša līķi ar nepieciešamo tetovējumu. Rodžers Spilsberijs savā «kreislerā» šo līķi nogādāja iepriekš norunātā vietā un pa telefonu paziņoja Bonanno par uzdevuma izpildi. Pēc gangsteru bosa norādījuma Spilsberijs mainīja dzīves vietu un, apmeties Hārlemā trešās šķiras viesnīcā,

neaizmirsa tūlīt paziņot prokuroram Kimbelam savu jauno adresi.

Pa to laiku viens no Kimbela darbiniekiem, pārģērbies par piena iznēsātāju, «atrada» maisu ar līķi un ziņoja policijai, norādīdams «kreislera» numuru. Paziņojumu tūlīt nodeva slepkavību izmeklēšanas komisijai, nekavējoties ieradās fotoreportieri, un tālāk viss norisa, kā ziņoja avīzes. Bet Rodžers Špilsberijs draņķīgajā Hārlemas viesnīcā sešas bezgala garas stundas drebēja par savu dzīvību. Kas pirmais pieklauvēs pie viņa numura — Bonanno bandīti, lai nobeigtu viņu, vai Kimbela cilvēki, lai sāktu apšaudi ar tukšām patronām? Viņu sevišķi uztrauca tas, ka ar tādām pašām tukšām patronām bija pielādēta arī viņa personiskā pistole. Tiesa, viņš zināja, ka ārpusē, pārģērbti par viesnīcas iemītniekiem un apkalpojošo personālu, dežurē viņa apsardzei speciāli norīkoti kriminālpolicijas darbinieki, bet kas varēja garantēt, ka Bonanno bandīti nebūs izveicīgāki? Sešas stundas, ko Špilsberijs pavadīja mokošās gaidās, viņam likās garākās mūžā.

Drīz pēc pulksten sešpadsmitiem pie durvīm pieklauvēja un nepazīstama balss pavēlēja:

—   Atveriet, policija!

Pēdējās stundas Špilsberijs pavadīja guļus. Tagad viņš apsēdās uz gultas malas un paņēma no naktsskapīša pistoli, gaidīdams, ka durvis tūlīt nokrakšķēs. Viņš kļūdījās: nevis sešas stundas, pavadītas pusnemaņā, bija pašas garākās, bet gan šīs pēdējās sekundes. Vai viņš nav pārrēķinājies, piekrizdams šai ārprātīgajai idejai? Vai visā Amerikā ir kaut viens prokurors, kas patiesi spētu nogādāt Bonanno uz elektriskā krēsla? Visi, kas jau agrāk centušies to izdarīt, nebija dumjāki par Kimbelu, tomēr nekā nepanāca. Vai viņš nav iepinies galīgi bezcerīgā pasākumā? Vai Bonanno nav izgudrojis kādu

sevišķi viltīgu paņēmienu, kā nogādāt viņu uz viņpasauli?

Viss, ko viņš pēdējās dienās runājis, dzirdējis un darījis, tagad likās zaudējis jebkādu jēgu.

Durvis vēl joprojām nekrakšķēja. Viņš izbrīnā pacēla galvu un ciešāk satvēra pistoli. Ārpusē nebija dzirdama ne skaņa. Pilnīgi bez trokšņa pagriezās durvju vara rokturis, un tās negaidīti, bez mazākās čīkstoņas pavērās. Spilsberijs paniskās bailēs bija aizmirsis tās aizslēgt. Vispirms viņš ieraudzīja policista cepuri, pēc tam labsirdīgu apaļu seju sārtiem vaigiem. Pieklājīga balss vaicāja:

—  Misters Spilsberijs?

Spilsberijs, zaudējis runas spējas, pamāja ar galvu un piecēlās, kā pieceļas, sagaidot viesi. Durvis pilnīgi atvērās. Divi policijas formas tērpos un divi ūdeni necaurlaidīgos mēteļos nedroši ienāca istabā. Visi četri turēja pistoles ar stobriem uz leju. Priekštelpā aiz viņiem neviena neredzēja. Spilsberijs stāvus pie gultas un četri vīrieši puslokā pie durvīm skatījās viens uz otru, bet neteica ne vārda. Likās, neviens nezina, ko darīt tālāk.

«Kad viņi teiks: «Kriminālpolicija. Jūs esat arestēts!» — jūs sāksiet šaut,» bija instruējis viņu Kimbels. Un Spilsberijs gaidīja, kamēr kāds no ienācējiem izteiks šos vārdus.

—   Vai jūs pazīstat Billiju Ķerru? — beidzot vaicāja viens no civilajiem un, kad Spilsberijs pamāja, piemetināja: — Tad jums vajadzēs nākt mums līdz!

Kaut arī parole bija pateikta nepareizi, Spilsberijs pacēla pistoli, izšāva visas tukšās patronas un nogaidīja, kamēr kriminālpolicijas darbinieki atšaudās, kā bija norunāts. Pēc tam viņš aptaustīja savu vēderu, lai pārliecinātos, ka patiesi nav ievainots, un, beidzot nomierinājies, nogūlās uz apdilušā paklāja.

Kad aiz durvīm atskanēja balsis un so|i — šāvienus izdzirduši, šurp steidzās ziņkārīgie un izbiedētie viesnīcas iemītnieki, — abi policisti izgāja koridorā.

Guļot uz muguras ar aizvērtām acīm, Spilsberijs dzirdēja, kā viņi tur izrīko un pārliecina visus izklīst pa savām istabām. Negaidīti kāds, noliecies pār viņu, sacīja:

—       Jums jāpagriežas, ser! Jums jāguļ uz mutes, citādi pēc jūsu sejas var redzēt, ka esat dzīvs.

Spilsberijs atvēra acis un apgriezās uz paklāja, mazliet pievilcis kājas un piespiedis abas rokas pie vēdera.

—   Vai tā ir labāk? — viņš vaicāja.

Slepenpolicists mazliet pagrieza viņa ķermeni, pārlika

citādi pistoli un apmierināts noteica:

—       Lūk, tagad jau izskatās dabiskāk. — Pēc tam, piegājis pie durvīm, skaļi, lai dzirdētu visā stāvā, uzsauca ārpusē esošajiem policistiem: — Viņš ir miris. Izsauciet katafalku!

Pēc pusstundas divi dūšīgi vīri pelēkos darba kombinezonos, izplatīdami specifisku «dezinfekcijas» smaku, iestiepa istabā kaut ko līdzīgu cinkotam zārkam. Tiem sekoja fotoreportieris, bet viņu istabā neielaida. Viņam atļāva tikai izdarīt dažus uzņēmumus no koridora un tad aizcirta durvis deguna priekšā.

Ieņemt puslīdz ērtu stāvokli šai cinkotajā kastē Spilsberijam-nebija nemaz tik vienkārši.

—       Salieciet kājas ceļos, — ieteica viens no «zārciniekiem».

Padoms bija vietā. Spilsberijs kaut kā iekārtojās un atkal aizvēra acis. «Zārcinieki» izsmēķēja pa cigaretei un pacēla vāku, gatavodamies aiztaisīt zārku. Slepenpolicists steidzīgi sacīja Spilsberijam:

—   Ieelpojiet dziļāk, pēc tam būs grūti!

Viens no «zārciniekiem» mierināja viņu:

—   Mašīnā mēs atkal noņemsim vāku, citādi, ko var zināt, patiesi aizvedīsim līķi.

Rodžers Špilsberijs laimīgi nokļuva Bruklinas morgā, no kurienes viņu drīz vien izlaida ārā caur katlu māju. Prokurors Kimbels iesēdināja viņu mašīnā, kas piegādā mazgātavai veļu, un, lai paglābtu no lodēm, sakrāva tam apkārt kaudzi netīru kreklu un palagu, tad personīgi aizveda viņu uz armijas arsenālu, kur tam kopā ar Billiju Ķerru vajadzēja slēpties līdz prāvas sākumam, lai izvairītos no viņiem draudošās nāves.

Rakstiskās liecības, ko Kerrs un Špilsberijs šajās nedēļās sniedza par visiem viņiem zināmajiem Džozefa Bonanno noziegumiem, aizņēma 420 lappuses. Tomēr šis savā ziņā vienīgais dokuments zaudēja jebkuru vērtību, kamēr liecinieki tiesā ar zvērestu mutiski neapstiprinās savas liecības. Ka Bonanno un viņa advokāti visādi centīsies likt šķēršļus, Kimbelam kļuva skaidrs jau prāvas septītajā dienā, kolīdz viņš beidza savu paskaidrojumu.

Džozefs Bonanno pēkšņi saguma, nokāra galvu uz krūtīm un briesmīgi iekrācās. Tiesnesim gribot negribot vajadzēja pārtraukt sēdi un izsaukt cietuma ārstu. Viens no advokātiem tūlīt paziņoja, ka tas nav vajadzīgs, viņš pats pēc profesijas esot ārsts un varot sniegt tiesājamam nepieciešamo palīdzību.

Prokurors protestēja pret to:

—   Jūsu augstība, pašreiz radušies tādi apstākļi, ka gan apsūdzētais, gan viņa aizstāvji var tikai censties traucēt Špilsberija nopratināšanu. Apsūdzētā nespēja piedalīties tiesas sēdē, bez šaubām, būtu tāds traucēklis, jo pēc mūsu likumiem tiesa drīkst nopratināt liecinieku tikai apsūdzētā klātbūtnē. Starp citu, neviens neapstrīdēs, ka veselības stāvokļa pasliktināšanos tik apbrīnojami īstā reizē sekmīgi var panākt ar attiecīgu medika-

mentu palīdzību. Ikvienam avīžu un žurnālu lasītājam zināms, ka mūsdienu farmācijas rīcībā ir Joti daudz preparātu, ar kuru palīdzību visveselākajam cilvēkam iespējams imitēt sirdslēkmi, elpas trūkumu, apziņas aptumšošanos un citas slimības pazīmes. Tas zināms arī aizstāvju kungiem!

Prokurors Kimbels vēl nebija beidzis izklāstīt tiesnesim un zvērinātajiem visus viltīgos paņēmienus, kā novilcināt prāvu, kad Bonanno advokāti jau sāka tos praktiski realizēt. Divi no viņiem, pievērsdami uzmanību sev, ar sašutumu protestēja pret aizvainojošiem un mēlnesīgiem apsūdzības izlēcieniem un sacēla tādu traci, ka tiesnesis vispār nebija spējīgs pieņemt kādu lēmumu. Bet pa to laiku pārējie tiesājamā aizstāvji, izpildot žēlsirdīgo samariešu lomu, rosījās ap savu, likās, jau mirstošo klientu. Viņi noguldīja to uz sola. Viens novilka žaketi un palika zem galvas, otrs sniedza glāzi ūdens un divas pilulas no kārbiņas, uzrakstus uz kuras neviens nepaspēja apskatīt. Bezsamaņas stāvoklis netraucēja gangsteru bosam steigšus norīt zāles.

Tai pašā brīdī tiesnesis beidzot paziņoja:

—   Apsūdzības protests tiek pieņemts. Tiesājamam nepieciešamo palīdzību sniegs tikai uzticams tiesas ārsts.

Bonanno piecēlās no sava sola, noslaucīja seju kabatas lakatiņā un cietēja balsī griezās pie tiesneša:

—   Ļoti pateicos, jūsu augstība. Domāju, ka ārstu nevajadzēs. Man jau ir labāk. Mazliet svaiga gaisa, un es atkal varēšu piedalīties prāvā.

Šļūcošā gaitā viņš devās uz durvīm, bet negaidīti apstājās, pagrieza pret tiesnesi nobālušo seju un sacīja:

—   Man atkal noreiba galva, jūsu augstība. Varbūt izsauciet tomēr ārstu. — Ar kreiso roku viņš ķēra pie krūtīm, pirkstiem skrāpēdams žaketi, un sāka konvul

sīvi rīt gaisu. Divi policisti, kas stāvēja pie durvīm, metās pie tā, bet nepaguva aizkavēt viņu nokrist.

Tiesas ārsts konstatēja kolapsu un deva rīkojumu nekavējoties ievietot Bonanno slimnīcā, lai iztaisītu elektrokardiogrammu un veiktu visus nepieciešamos pasākumus.

Tiesnesis jautāja:

—       Vai jūs varat pateikt, ser, kas tas ir — patiešām slimība vai tikai simulācija?

Ārsts, nezinādams, kādi notikumi tikko risinājās tiesas zālē, neuzticīgi pārvaicāja:

—       Simulācija? Tādas smagas sirdslēkmes simulācija? Pilnīgi izslēgts, jūsu augstība. Pulss un asinsspiediens cilvēka gribai nepakļaujas.

—       Vai var izraisīt kolapsu ar attiecīgiem preparē-tiem? — iejaucās Kimbels, lauzdamies cauri fotoreportieru pūlim, kas bija ielencis Bonanno un ārstu.

Neļaudams ārstam atbildēt, tiesnesis pārmetoši aizrādīja Kimbelam:

—  Man vēl ir jautājumi, ser.

—       Lūdzu, piedodiet, jūsu augstība, — prokurors bija spiests atvainoties.

Tiesnesis tomēr uzdeva ārstam to pašu jautājumu. īsti neapzinādamies tā jēgu un nozīmi, ārsts apstiprināja:

—   Tāda iespēja nav izslēgta, jūsu gaišība.

—       Bet vai ir iespējams patlaban konstatēt, ka tādas zāles lietotas?

—       Ar asins un urīna analīžu palīdzību — noteikti, — atbildēja jaunais ārsts.

Tā kā tiesnesim vairāk jautājumu nebija, Kimbels iesniedza lūgumu:

—       Jūsu augstība, lūdzu jūs tiesājamo atkal apcietināt un visu nepieciešamo izmeklēšanu veikt policijas hospitāļa slēgtajā nodaļā. Iespējams, ka tiesājamais apzināti

izraisījis kolapsu, lai novilcinātu tiesas prāvu un traucētu dot nozīmīgākās liecības.

Aizmirsuši, ka gangsteru boss vēl joprojām guļ uz gridas bez elpas, advokāti sacēla troksni, protestējot pret šo priekšlikumu un uztraukti pieprasot sava pilnvarotāja veselības saglabāšanai ievietot to privātā klīnika.

Tiesnesis ātri izbeidza šo strīdu.

—   Tiesas ārsts tikko kā apliecināja apsūdzētā nespēju piedalīties prāvā. Tāpēc prāva tiek atlikta vismaz uz nedēļu. Bet apsūdzētāja iesniegtais lūgums var tikt izskatīts tikai pēc prāvas atjaunošanas. — Un, pagriezies pret prokuroru, piemetināja: — Lēmumu par arestu tik un tā nevar pieņemt, ser. Līdz šim tiesas izmeklēšanas gaita nav atklāti jauni apstākļi, kas mainītu lietas būtību.

Pilnīgi atbilstoši amerikāņu tiesvedības likumiem apsūdzētā Džozefa Bonanno tiesāšanu pārtrauca viņam viskritiskākajā brīdī. Advokāti guva iespēju bez kādiem šķēršļiem ievietot savu aizstāvamo viņa mājas ārsta privātklīnikā, un ārsta noteiktā diagnoze un ārstēšana nebija pakļauta apsūdzības kontrolei. Tādos apstākļos nebija iespējams paredzēt, cik ilgi Džozefs Bonanno slimos — dažas dienas, dažas nedēļas vai dažus gadus.

Vai to varēja uzskatīt par jaunu prokurora Kimbela sakāvi viņa cīņā pret gangsterismu? Reportieriem, kas mācās virsū ar jautājumiem, viņš vēl izteica pārliecību par uzvaru.

—   Prāva ir tikai atlikta. Špilsberijs un Kerrs arī pēc nedēļas apliecinās to, ko viņiem neatļāva pateikt šodien, un tad nekāda sirdslēkme, ne arī cits triks neglābs Bonanno no elektriskā krēsla, — viņš nesatricināmi pavēstij a.

Bet vai Kimbels tiešām arī turpmāk varēja paļauties uz saviem galvenajiem lieciniekiem? Kad preses pārstāvji aizgāja un Bonanno tika aizvests, Kerrs un Špilsberijs — grūtsirdīgi un bāli — tuvojās prokurora galdam.

-— Neuztraucieties, puiši. Pēc nedēļas prāva turpināsies, un tad pienāks jūsu kārta. Tādu joku kā šodien Bonanno nevarēs sevišķi bieži atkārtot, citādi viņš patiesi aizies bojā, — optimistiski smaidot, Kimbels centās viņus uzmundrināt.

Bet viņi nogrozīja galvas, un Špilsberijs sacīja:

—   Ser, mēs nolēmām atteikties no savām liecībām. Mūsu aprēķins bija nepareizs. Arī jūs pats jau varējāt pārliecināties, ka Banānu Džo jums nepieveikt. Atlaidiet mūs, tagad mums pašiem nāksies glābt savu ādu.

Kimbels daiļrunīgi centās iestāstīt viņiem ne no kā nebaidīties: viņi taču ir pasargāti no Bonanno labāk nekā jebkurš cits amerikānis.

—  Cik ilgi tad jūs gatavojaties mūs slēpt armijā, ser, vai līdz mūsu mūža pēdējām dienām?

—   Kamēr Bonanno nebūs notiesāts. Bet tas notiks nākošajā nedēļā, tiklīdz jūs nodosiet savas liecības.

Abi atkal neticīgi papurināja galvas.

—   Pat ja jums izdosies Banānu Džo nosūtīt uz elektrisko krēslu, paliks vēl tūkstotis citu, kuri mums atriebsies. Kaut kad viņi tomēr uzzinās, kur jūs mūs slēpjat, un, ja arī tiem nekādi neizdosies izdabūt mūs no arsenāla, viņi to uzlidinās gaisā kopā ar mums.

Viņi bija nelokāmi nolēmuši neliecināt pret Bonanno.

—  Lieciet mūs aizvest savā bruņām klātajā automobilī pāris simtu jūdžu no šejienes, un mēs varēsim pazust. Bet, kad Banānu Džo sapratīs, ka mēs vairs neesam viņam bīstami, viņš pats liks mūs mierā.

Kimbels, kas jau bija izdomājis jaunu šaha gājienu, abiem negaidīti piekrita:

—   Nu ko, ar varu jūs aizturēt nevaru. Ja katrā ziņā gribat laisties projām, mašīna aizvedīs jūs piecdesmit jūdzes aiz Ņujorkas.

Abi gangsteri bija ļoti izbrīnīti un, bez šaubām, iepriecināti par tik ātriem panākumiem. Ja viņi būtu gudrāki, tad izturētos pret Kimbelu ar lielāku neuzticību. Viņš nerunāja patiesību, teikdams, ka nevarot aizturēt tos ar varu. Viņa seifā glabājās Špilsberija un Ķerra rakstīts un parakstīts dokuments uz 420 lapām — neapstrīdams pierādījums, ka viņi ir lietas kursā par Bonanno noziegumiem. Ja viņi to atsakās apstiprināt tiesā, Kimbels var izvirzīt pret tiem apsūdzību līdzdalībā un slēpšanā.

Tāpēc Špilsberiju un Ķerru neaizveda piecdesmit jūdzes aiz Ņujorkas, lai palīdzētu tiem pazust, bet gan nogādāja policijas cietumā. Jau otrā rītā, ievērojot likumu, viņiem parādīja lēmumu par arestu. Un tā nu viņi atradās starp divām ugunīm. Ja viņi arī turpmāk atteiksies uzstāties par apsūdzības lieciniekiem pret Bonanno, viņus atstās policijas cietumā, kur tos viegli aizsniegs gangsteru bosa garā roka. Bet, ja viņi par jaunu izteiks vēlēšanos atrasties armijas aizsardzībā, viņiem nekavējoties vajadzēs piekrist liecināt prāvā. Vismaz tā prokurors Kimbels raksturoja viņiem situāciju.

Bet pēc tam viss pavērsās citādi. Trešajā rītā pie Kimbela ieradās divi Armijas slepenā dienesta «Secret Intelligence Agency» darbinieki, reizē ar savām dienesta apliecībām uzrādīja ASV augstākā federālā tiesneša Vorrena rīkojumu un paņēma sev līdz Rodžeru Špilsberiju un Billiju Ķerru, pat nepaziņojuši prokuroram, kur vajadzības gadījumā viņš varēs atrast sev tik nepieciešamos galvenos lieciniekus. Kad Kimbels pieklājīgi pa

interesējās, kas tā ir par lietu, kurā iejaucies pats augstākais federālais tiesnesis, kungi no «Secret Intelligence Agency» atbildēja, ka tas ir valsts noslēpums. Pēc tam viņi pilnīgi konfidenciāli tomēr izstāstīja Kimbelam, ka abi arestētie iejaukti milzu afērā, kas saistīta ar viltotas naudas iespiešanu. Kāda gangsteru banda izlaidusi simt dolāru naudas zīmes, pēc kvalitātes gandrīz labākas par tām, ko izlaiž valsts banka, pie tam tādā daudzumā, kas apdraud visu ASV valūtas sistēmu, tātad arī valsts vispārējo ekonomisko stāvokli. Tāpēc izmeklēšana uzdota «Secret Intelligence Agency», bet viss pārējais, kas interesē policiju, dabiski, atvirzās pēdējā vietā.

Maldāties! Maldāties, ja domājat, ka viltotas bija nevis simt dolāru naudas zīmes, bet abi «Secret Intelligence Agency» darbinieki un Kimbelam uzrādītais augstākā federālā tiesneša Vorrena rīkojums par Špilsberiju un Ķerru. Tieši tajā laikā patiesi sākās viena no lielākajam gangsteru afēram viltotas naudas iespiešanā. Organizācijām, kam vajadzēja to izplatīt, jau bija izsniegtas viltotas simtdolāru naudas zīmes 50 miljonu dolāru apjomā. Bet plānots bija izlaist vēl 5 miljardus.

Un tomēr jums taisnība, ja jūs nojautāt šeit Džozefa Bonanno roku darbu!

Lai glābtu savu galvu, liedzot prokuroram Kimbelam izmantot Špilsberiju un Ķerru par galvenajiem apsūdzības lieciniekiem, Džozefs Bonanno, pēc amerikāņu preses domām, upurēja paša organizēto vai vismaz viņa kontrolē esošo afēru ar viltotas naudas iespiešanu un lika saviem sakarniekiem paziņot par to slepenajam dienestam. Pietika ar dažām paciņām viltotu naudas zīmju, kas bija paslēptas Špilsberija un Ķerra dzīvokļos, lai par viņiem ieinteresētos «Secret Intelligence Agency». Par to rakstīja daudzas avīzes: «Tādam cilvēkam kā Bonanno pat «Secret Intelligence Agency» ir

savi ļaudis, kas par šādu paziņojumu (domāts paziņojums par viltotās naudas afēru) labprāt piekrita paglābt viņu no abiem bīstamajiem apsūdzības lieciniekiem.»

Kā vienmēr, gangsteru un slepenā dienesta «sadarbība» izrādījās visai auglīga. Tiklīdz «Secret Intelligence Agency» novāca no ceļa Špilsberiju un Ķerru, jau gandrīz vai otrajā dienā Džozefs Bonanno atspirga no smagās sirdslēkmes.

Agrāk, nekā bija domāts — tikai pēc četru dienu pārtraukuma, — zvērināto tiesa varēja atsākt sēdes. Vienīgi izblamējies prokurors Kimbels drūmi vērās tukšajā liecinieku solā: pavēste ierasties tiesā līdz viņa lieciniekiem nebija nonākusi.

1967. gada 21. decembrī tika pasludināts zvērināto verdikts: «not guilty» — nav vainīgs!

Pēc trim nedējām, 1968. gada 12. janvārī, preses konferencē Ņujorkā slepenā dienesta «Secret Intelligence Agency» pārstāvis šādi ziņoja par Amerikas vēsturē lielākās viltotas naudas afēras atklāšanu.

—   Kenedija aerodromā Ņujorkā «Secret Intelligence Agency» detektīviem izdevās aizturēt Maiamibīčas advokātu Džoelu Lī brīdī, kad viņš gatavojās pārvest pāri robežai 4,7 miljonus viltotu dolāru! Citi bandas locekļi jau arestēti. Kopumā izdevās pārtvert 50 miljonus viltotu dolāru un novērst milzīgo zaudējumu, ko būtu cietusi valsts.

Roka roku mazgā …

Attaisnojošais spriedums, ko pasludināja Džozefam Bonanno, nebija prokurora Kinibela pirmā sakāve viņa reti neatlaidīgajā cīņā pret gangsterismu. Pirms četriem gadiem, 1963. gada rudenī, viņam bija jāpiedzīvo vēl lielāka vilšanās, kaut gan viņš bija spējis iegūt pierādījumus, ar kuru palīdzību varēja pilnīgi likvidēt visus noziedznieku pasaules lielākos barvežus. Tā bija «Valači

lieta», kas ilgu laiku atradās visas amerikāņu sabiedrības uzmanības centrā, — lieta, kuras izmeklēšanai tika nodibināta speciāla valdības komisija, kas sacēla tādu troksni, it kā tagad reizi par visām reizēm gangsterismam patiesi vajadzētu tikt pilnīgi iznīdētam.

Šīs lietas priekšvēsture sākās 1962. gada maijā Džordžijas štata autotrases celtniecības laikā, 10 jūdzes no Grifinas. Mazu lauku kapsētu, kurā mirušos neglabāja jau vairāk nekā desmit gadus, vajadzēja pārcelt uz citu vietu. Un te kādas pirms 15 gadiem izmirušas ģimenes kapu velvē atrada ap sešdesmit gadus veca vīrieša līķi cietumnieka drēbēs. Skaidri redzamie galvaskausa bojājumi liecināja par nāves varmācīgo raksturu. Tiesas ārsti konstatēja, ka slepkavība notikusi apmēram pirms pusgada. Nebija nekādu pazīmju, kas lautu noteikt nogalinātā personību. Arestētā numurs no jakas bija norauts. Pēc ārējā izskata un pirkstu nospiedumiem mirušo nebija iespējams identificēt, jo līķis jau bija krietni satrūdējis.

Materiālu par līķa atrašanu nodeva Grifinas prokuratūrai tālākai, būtībā bezperspektīvai izmeklēšanai. Apgabala prokurora pienākumus tai laikā izpildīja vēl pavisam jaunais, tikko mācības beigušais Henrijs Kimbels. Mīklainie līķa atrašanas apstākli, par kuriem ziņoja vietējās avīzes un kuri saistīja sensāciju kāro amerikāņu uzmanību, rada atbalsi arī plašākā presē. Tādējādi slepkava jau pēc dažām dienām varēja zināt, ka viņa noziegums atklāts, un veikt nepieciešamos piesardzības pasākumus.

Prokuroram Kimbelam jau pašā sākumā neveicās. No visām valsts ieslodzījuma vietām uz saviem pieprasījumiem viņš saņēma vienu un to pašu atbildi: neviens no ieslodzītajiem nav pazudis. Visi, kas izbēguši no cietumiem ap to laiku, kad notikusi slepkavība, notverti un

nogādāti atpakaļ savās vietās. Vajadzēja atteikties ari no mēģinājuma kaut ko uzzināt pēc apģērba paliekām, jo cietumnieku apģērbs un materiāls, no kā tas izgatavots, visā valstī bij a vienāds.

Pieņēmums, ka nogalinātais bijis ieslodzītais, jau pats par sevi bija apšaubāms. Cietumnieka drēbes varēja būt uzvilktas, lai līķa atrašanas gadījumā apgrūtinātu identifikāciju un novirzītu izmeklēšanu pa nepareizu ceļu. Taču, sekodams drīzāk instinktam nekā loģikai, bet varbūt tikai tāpēc, lai būtu iespēja vismaz kaut ko darīt, Kimbels pieķērās domai, ka slepkavība izdarīta, pārvedot ieslodzītos, un nogalinātā vietu ieņēmis cits noziedznieks, droši vien lai tādējādi iegūtu daudz īsāku ieslodzījuma laiku, kas piespriests nogalinātajam. Avīžu reportieri, kuriem Kimbels paziņoja savu versiju, alkatīgi tvēra katru viņa vārdu, bet tai pašā laikā neslēpa neticīgus smīnus.

—   Ieslodzītos pārvadājot apsargā, pie tam visai rūpīgi. Kā tad kādu no viņiem var nemanīti nogalināt un apmainīt pret citu?

Kimbels arī pasmīnēja.

—   Arī paši sargi te varēja piedalīties. Iespējams pat, ka tieši viens no viņiem par apsolīto atlīdzību izdarīja šo slepkavību. Vai jūs varat to pilnīgi droši noliegt?

—   Bet kāda jēga cilvēkam iet sēdēt aiz restēm cita vietā un saņemt tam piespriesto sodu?

—   Tas varēja būt spiegs vai arī kāds, kuru meklēja par slepkavību. Cietumā viņš drošāk nekā jebkur citur varēja paslēpties no policijas vajāšanas. Bet pēc diviem trim gadiem, iznācis brīvībā ar citu vārdu, viņš visiem būtu kļuvis pavisam cits cilvēks.

—   Arestētā dokumentos atrodas viņa fotogrāfijas. Apmaiņai vajadzēja atklāties, vēlākais, ieslodzītā atbrīvošanas dienā.

—   Mans dievs, jūs taču zināt, kā strādā tādās iestādēs! Kas tur sāks pētīt fotogrāfiju, ja viss it kā iet savu gaitu? Un kā, pēc jūsu domām, izskatās cilvēks, kas vairākus gadus pavadījis aiz restēm?

—   Bet paļauties uz to tomēr neiedomājami, riskanti!

—   Lai paglābtos no gāzes kameras vai elektriskā krēsla, jāriskē.

—   Nu labi, ko jūs gatavojaties uzsākt, lai noskaidrotu šo lietu?

—  Esmu nolēmis pārbaudīt visus ieslodzītos, kas pirms pusgada pārvesti no viena cietuma uz otru.

Reportierus viņš nepārliecināja, bet tas tomēr netraucēja viņus ar patiku uztvert interesanto paziņojumu. Kimbels tieši to bija cerējis. Lai tik pēc iespējas vairāk avīžu ziņo par viņa nodomu pārbaudīt visus ieslodzītos, kas pārvesti no viena cietuma uz otru. Varbūt tas slepkavas izsitīs no līdzsvara, un viņi nodos sevi kādā citā veidā.

Tas notika 1962. gada 22. jūnija rītā dažas minūtes pirms astoņiem Džordžijas galvaspilsētā Atlantā, štata cietumā. Daži simti ieslodzīto ierindā devās uz darbnīcām. Viņi nebija vairs tālu no pēdējā kontrolpunkta, kur pārbaudīja, vai kādam nav līdz neatļauti priekšmeti, kad 60 gadus vecais Elmers Cistijs izvilka no piedurknes 40 cm garu dzelzs caurules gabalu, paskrēja dažus soļus atpakaļ un iesita pa galvu 30 gadus vecajam Sidnejam Poteram. Bet, kad Poters nokrita, Čistijs vēl vairākas reizes iesita viņam, pirms citi ieslodzītie to satvēra un nodeva pieskrējušiem sargiem. Sidnejs Poters gulēja beigts uz betonētā celiņa. Čistijs nepretodamies ļāva sevi aizvest pie cietuma direktora. Par savu rīcību viņš tikai sacīja:

—   Es nekā nezinu. Man pēkšņi uznāca trakuma

lēkme. Man vajadzēja kādu nosist… Es biju pilnīgi šīs domas varā …

Kimbels par slepkavību uzzināja no avīzēm jau nākošajā rītā. Taču pagāja vesela nedēļa, kamēr viņš ieskaidroja Atlantas varas vīriem, ka notikums štata cietumā var būt saistīts ar Grifinas kapsētā atrasto līķi, un saņēma atļauju nopratināt Cistiju.

Atlantas slepkavību izmeklēšanas komisijas vadītājs vairākkārt stundām ilgi pratināja Čistiju, taču viņam tā arī neizdevās izdibināt patieso slepkavības motīvu.

—   Vai nu viņš patiesi ir vājprātīgs, vai arī tik labi tēlo savu lomu, ka «izsist» no tās viņu nav iespējams. Bet izmēģiniet pats laimi. Man vairs nav ne mazākās patikas klausīties vienu un to pašu: «Es nekā nezinu. Man uznāca trakuma lēkme. Man vajadzēja kādu nosist.» Jau veselu nedēļu viņš to maļ dienu un nakti kā gramofons, — ar šādu visai bezcerīgu paziņojumu slepkavību izmeklēšanas komisijas vadītājs sagaidīja Kimbelu.

—   Cik ilgi viņš ir Atlantā? — tas vaicāja.

—   Septiņus mēnešus. Viņam piesprieda gadu par veikala uzlaušanu Olbani. Bet turienes cietums bija pārpildīts, un viņu pārveda uz šejieni… Tāda aplamība! Uz Ziemsvētkiem viņu vajadzēja jau izlaist, bet viņš pēkšņi izdara slepkavību!

—   Vai viņš pazina noslepkavoto?

—   No kurienes? To pārcēla uz viņa kameru kādu pusstundu pirms notikušā. Agrāk viņi atradās dažādos blokos un ne reizi viens ar otru netikās.

Cistija personīgajā lietā Kimbels atrada tā pazīšanas kartīti ar pirkstu nospiedumiem, fotogrāfiju un sevišķu pazīmi — «10 cm garu operācijas rētu aklās zarnas apvidū».

—  Jūs pārbaudījāt šīs ziņas?

Leitnants no slepkavību izmeklēšanas komisijas savilka uz augšu uzacis:

—  Protams.

Kimbels pasniedzās pēc nogalinātā Sidneja Potera personīgās lietas.

—   Un ar šo arī viss okey?

Slepkavību izmeklēšanas komisijas vadītāju šie jaunā prokurora jautājumi pakāpeniski sāka izvest no pacietības.

—       Jums nav nepieciešams vēlreiz kontrolēt mūsu darbu. Ar to jau pietiekami daudz nodarbojās citi kabinetu stratēģi.

Lai nekaitinātu leitnantu, Kimbels pagaidām atturējās no turpmākiem jautājumiem un sāka iepazīties ar dokumentiem. Sidnejs Poters bija notiesāts uz astoņiem gadiem ieslodzījumā par afekta stāvoklī izdarītu slepkavību. Publiskajā namā viņš strīda karstumā nositis suteneru. Lapas malās ar cietuma direktora roku bija uzrakstīta piezīme: «Prāvas laikā vairāk nekā neizdevās pierādīt. Taču ir aizdomas, ka Poters ir gangsteru bandas loceklis un slepkavību viņš izdarīja, kad suteners atteicās maksāt šai bandai iknedēļas nodevas. Var domāt, ka soda izciešanas laikā Poters nodibinās sakarus ar personām, kuru uzdevumā viņš izdarīja slepkavību. Satikšanās reizēs sarunas noklausīties un fiksēt.»

Laipnāk nekā iepriekš Kimbels vaicāja:

—       Lūdzu, atvainojiet, leitnant. Cik ilgi Poters sabija apcietinājumā?

—   Tur taču teikts — 18 mēnešus.

—   Bez pārtraukuma?

—   Jā.

—       Vai viņu parveda no vienas ieslodzījuma vietas uz otru?

—   Jā.

— Kad tieši?

—       Pusstundu pirms viņa došanās uz viņpasauli. No «B» spārna uz «F» spārnu, uz Čistija kameru.

Kimbels tomēr uzdrīkstējās turpināt savus jautājumus:

—   Vai jums zināms, kāpēc viņu pārveda?

—   Protams.

—   Kāpēc?

—       Poters iestāstīja vecākajam uzraugam, ka pazīst Čistiju no armijas laikiem un grib sēdēt kopā ar vecu paziņu.

—       Poteram bija trīsdesmit, bet Čistijam divreiz vairāk! Kad viņi kopā varēja dienēt armijā?

Leitnants nopūtās:

—       Vecākajam uzraugam arī pietika prāta aizdomāties tik tālu, ser.

—   Kāpēc viņš tomēr ievietoja Poteru pie Čistija?

Leitnants bija novests līdz baltkvēlei.

—       Klausieties! Veselu nedēļu es to vien darīju kā sarunājos ar pusmēmu cilvēku. Pēc visa tā nokļūt zem šādas jautājumu krusas ir pāri maniem spēkiem! . . . Viņu pārveda uz šo kameru pēc direktora norādījuma. Tur taču melns uz balta rakstīts, ka būtu vēlams uzzināt, vai Poteram saglabājušies sakari ar bandu!

Kimbels, neskatoties ne uz ko, atkal atļāvās jautāt:

—   Tātad arī Čistijs bija gangsteris?

Tagad leitnanta pacietība bija galā.

—       Nu, zināt, pietiek! Pēc pusstundas Poters bija miris. Kā viņš varēja man pēc tam pastāstīt, vai Čistijs ir gangsteris vai nav? Patiesi, jūs prasāt pārāk daudz no kriminālpolicijas darbinieka, kas saņem viduvēju algu!

Vienīgi aiz apmulsuma Kimbels paņēma rokā abas pazīšanas kartītes un ieurbās ar acīm Potera un Čistija

fotogrāfijās, it kā tā varētu uzzināt, vai viņu vidū nav meklētā cilvēka.

Un te kaut kas viņu pārsteidza.

Viena kartīte no otras ar kaut ko atšķīrās. Vai nu pēc virsmas rakstura, vai biezuma, vai svara — viņš uzreiz nesaprata, — bet ar kaut ko atšķīrās. Viņš sāka salīdzināt rūpīgāk, salika abas kartītes kopā, apgrieza otrādi… Viņš nekļūdījās. Čistija kartīte bija no biezāka kartona, un tās krāsa bija mazliet tumšāka. Jo ilgāk viņš pētīja, jo vairāk atšķirību ievēroja.

—   Esiet tik laipns, leitnant, un izdariet man vēl vienu — pēdējo pakalpojumu, — draudzīgi palūdza Kimbels. — Palīdziet man noteikt, vai viena no šīm kartītēm nav viltota.

Pazīšanas kartītes ir sava veida pases, kuras uzraksta katram ieslodzītaj am un kuras pavada to visos pārvietojumos līdz pat soda laika beigām. Tām ir vienota forma, tās izgatavo no viena un tā paša materiāla, iespiež valsts tipogrāfijās un apgādā ar speciālām zīmēm. Tāpēc ļoti ātri bija iespējams konstatēt, ka Elmera Čistija kartīte ir viltota. Par to, ka cilvēks, kam bija viltota pazīšanas kartīte un kas pārvests uz štata cietumu Atlantā, nav Elmers Čistijs, liecināja arī Olbani tiesas materiāli, kur tam piesprieda sodu. Čistija fotogrāfijai un pirkstu nospiedumiem, kurus izdarīja aresta laikā pēc tam, kad viņš uzlauza veikalu, nebija nekā kopēja ar fotogrāfiju un pirkstu nospiedumiem uz pazīšanas kartītes.

Leitnanta Dēvisa attieksme pret Kimbelu uzreiz mainījās. Viņš tyuva daudz pielaidīgāks.

—   Nu pagaidiet, tagad tik es ķeršos klāt šim tipam! Viņš atzīsies, kas nogalināja Čistiju un kā te nokļuva šī pazīšanas kartīte, kaut arī man vajadzētu šīs ziņas izraut viņam tieši no rīkles!

—   Sākumam man pietiktu noskaidrot, kas viņš

vispār tāds ir. Tad ari viss pārējais kļūtu skaidrs, — Kimbels centās mazināt satracinātā policijas virsnieka kvēli.

Bet leitnants jau vairs nevaldīja pār sevi.

—   To es nepiedošu, ka viņš mani aptina ap pirkstu. Veselu nedēļu viņš manā priekšā tēloja jukušu, bet tagad atklājas tādas lietas! — Un Dēviss, bez apstājas lamādamies, devās nopratināt ieslodzīto.

Piecpadsmit stundu ilgā pratināšanā, kurā tika lietotas ne tikai atļautās metodes vien, noskaidrojās, ka šķietamais Elmers Cistijs patiesībā ir Džozefs Valači, Elkapones laiku gangsteru veterāns, kurš ticis uz augšu, precīzāk, pa līķiem uzkāpis no ierindas bandīta līdz tagadējās noziedznieku pasaules barvežu Vito Genovezes, Džozefa Bonanno, Sema Džiankana, Karlo Gambīno, Andželo Bruno, Stīva Magadīno padomdevējam nodokļu jautājumos. Pēdējos 20 gados viņš veda to grāmatvedības grāmatas un pasargāja no cietuma, kur tos varēja ieslodzīt Finansu ministrijas okšķeri. Lielajiem gangsteriem nekad nebija iemesla nopietni bīties no policijas un prokuratūras. Viņus sargāja korupcijā, slepkavības un terors. Taču ikgadējai finansu pārbaudei vienmēr vajadzēja apstiprināt, ka ienākumu nodoklis tiek maksāts pareizi: to prasa Amerikas valdība. Tik stingras ir parašas dieva svētītajā brīvajā zemē!

Džozefs Valači baudīja savu saimnieku pilnīgu uzticību. Tam bija pieejami viņu darījumu neizbrienamie džungļi, zināmi visi viņu ienākumi no noziegumiem, biržas spekulācijām, dividendēm un tirdzniecības ar narkotiskajām vielām. Viņam uzticēja finansu atskaites, kuras viņš tik rūpīgi «uzfrizēja», ka tās izturēja visbargāko nodokļu inspektoru pārbaudi, bet noziedznieku pasaules barveži tālab izskatījās pēc godīgiem pilsoņiem. Viņi varēja atļauties dzīvot skaistās villās lielpilsētas vis

greznākajās piepilsētās, braukāt lepnos limuzīnos un sabiedrības acīs tēlot cienījamākos Amerikas pilsoņus.

Nav ko brīnīties, ka Valači apnika par saviem pakalpojumiem saņemt vienīgi honorārus, kaut arī karaliski bagātus. Viņš mēģināja pats noorganizēt gangsteru uzņēmumu un mūža galā sāka tirgoties ar narkotiskajām vielām. Bet viņam nepietika sakaru, naudas un varas, lai nodrošinātu sev uzticamu policijas atbalstu. FIB atklāja viņa mahinācijas; viņam vajadzēja pazust, un viņu aizmuguriski notiesāja uz desmit gadiem ieslodzījumā. Kā meklējamais noziedznieks viņš tagad ne tikai nevarēja būt noderīgs saviem saimniekiem, bet, gluži otrādi, kļuva tiem bīstams. Visticamāk, vienīgi ilggadējās draudzības vārdā tie viņu nelikvidēja tūlīt kā visus citus, kas pārāk daudz zināja. Pat slepkavas kādreiz spējīgi uz sentimentālām jūtām, un, lai glābtu Valači no federālās policijas, bet sevi — no bīstamiem atmaskojumiem, viņi palīdzēja tam noslēpties štata cietumā Atlantā novāktā Elmera Čistija vietā.

Bet, tiklīdz prokurors Kimbels sāka šķetināt vaļā šo viltīgi sasieto mezglu, Valači stunda bija situsi. «Sindikāts» viņam piesprieda nāves sodu un uzdeva to izpildīt Sidnejam Poteram. Taču tas nokavējās par pusstundu. Valači cietumā lasīja avīzes un zināja, kas viņu gaida. Viņš izmantoja šo uzdāvināto pusstundu, lai nosistu savu jauno kameras biedru ar dzelzs ķebļa kāju, kuru tas jau agrāk ar gudru ziņu bija izkustinājis.

—  Bet kā jūs uzzinājāt, ka Poteru atsūtījis «sindikāts»? — jautāja viņam prokurors Kimbels. — Jūs taču agrāk viņu nepazināt?

Valači atbildēja:

—   Es tieši tāpat nosistu jebkuru citu jauniņo, ko iesēdinātu pie manis. Es zināju, ka tas būs cilvēks, kuram

uzdots mani novākt. Viņi nevarēja pieļaut, ka es dzīvs nonāku policijas rokās.

Atlantas cietumā izdarītās slepkavības atklāšana uz dažām nedēļām pārvērta Kimbelu par populārāko cilvēku Amerikā. Valači vaļsirdīgi izstāstīja viņam visu, ko zināja par saviem saimniekiem.

—   Pirms viņi nosūtīs mani uz elli, es pats kaut reizi norēķināšos ar tiem.

Visā zemē avīzes klaigāja par drīzu amerikāņu gangslerisma galu, visi komentētāji vienprātīgi pasludināja: «Beidzot mēs tiksim vaļā no mūsu vislielākā nacionālā negoda!»

Taču lietā iejaucās FIB, pamatodamies uz to, ka lielākā daļa gangsteru bosu noziegumu pakļaujas federālajiem likumiem un tātad Džordžijas štata tiesa nav tiesīga tos izskatīt. Tūlīt pēc tam troksnis ap Valači un gangsteru bosiem sāka aprimt: noklusa sarunas par drīzo gangsterisma galu.

Vēl avīzes paziņoja, ka tālākai nopratināšanai Valači pārvests uz Monmutas kara fortu tuksnešainā Nebraskas rajonā. Veselu gadu FIB turpināja pratināšanu, bet neviens no gangsteru barvežiem, par kuru noziegumiem Valači sīki jo sīki ziņoja federālajai kriminālpolicijai, netika arestēts. Tieši otrādi, no avīzēm kļuva zināms, ka «ieinteresētās aprindas» izsludinājušas 100 tūkstošus dolāru lielu atlīdzību par Valači līķi.

Tikai 1963. gada oktobrī avīzes atkal pieminēja «Valači lietu». Taču publicēja nevis paziņojumus par masu arestiem, nevis reportāžas no tiesas zāles, bet tikai paziņojumus par nepieredzētu un vienreizīgu amerikāņu televīzijas pārraidi. Toreizējais justīcijas ministrs Kenedijs uzdeva senāta komisijai, kas speciāli bija nodibināta organizētu noziegumu izmeklēšanai, parastās zvērināto tiesas vietā sarīkot atklātu Džozefa Valači pratināšanu Vašingtonā Baltajā namā visu Amerikas televīzijas kameru priekšā.

Ikgadējās Oskara prēmijas piešķiršana populārākajiem kinoaktieriem ne reizi nesaistīja pie televīzijas ekrāniem tik daudz skatītāju kā īsta, dzīva gangstera parādīšanās. Avīžu ziņās šo skaitli minēja no 80 līdz 120 miljoniem. «New York Times» sarkastiski rakstīja: «Visa Amerika — sākot ar skolēniem un beidzot ar vecmāmiņām — sapulcējās pie televizoriem, lai tad nu reiz no kompetenta cilvēka dzirdētu, kā tautu, kas tik bezgalīgi lepna par savu vadošo lomu pasaulē, 40 gadus terorizē, demoralizē un visas pasaules acīs apkauno divi trīs simti bezkaunīgu noziedznieku . . .»

Ļoti iznesīgs, ģērbies tumšā, pēc pasūtījuma šūtā uzvalkā, mazliet līdzīgs Zanam Ģabēnam, mazliet Fernandēlam, 16 televīzijas kameru priekšā parādījās Džozefs Valači. Zāle bija stāvgrūdām pilna — tajā bija gandrīz 300 cilvēku, galvenokārt reportieri, kas tik tikko nemina uz kājām senāta komisijas locekļiem un tās priekšsēdētājam justīcijas ministram Robertam Kenedijam.

Valači apsēdās krēslā, kuru tam piebīdīja ministrs. Dramatiski, gluži kā detektīvfilmā, kaut arī ar slikti nostādītu balsi, viņš sāka stāstīt:

—  Es viņiem visus nogalināju, bet tas bija pirms 30 gadiem.

Vispār viss, par ko Valači bija atļauts stāstīt amerikāņu tautai šajā un divās nākamajās senāta komisijas sēdēs, ko pārraidīja pa televīziju, attiecās uz notikumiem pirms 30 gadiem. Gandrīz par visiem noziegumiem avīzes jau simtiem reižu bija rakstījušas, un to noilguma termiņi jau sen bija beigušies. Kad kāds cienījams senators nolēma pavaicāt, ko Valači var teikt par tagadējo gangsteru barvežu noziegumiem, pratināmais bija spiests atvainoties: par to viņš sīki ziņojis

FIB; pašreizējās izmeklēšanas interesēs viņš nedrīkstot par to publiski izteikties.

Tādējādi senāta komisijas iluzoriskā organizēto noziegumu izmeklēšana bija tikai manevrs, kas kalpoja drīzāk to noklusēšanai nekā atklāšanai. Izmeklēšana, kuru vadīja FIB, līdz pat šai dienai nav pabeigta. Neviens gangsteru boss, ko Amerikā pazīst kurš katrs bērns, nav arestēts, bet par notiesāšanu vispār nav ko runāt. Federālajā izmeklēšanas biroja sarakstītie Valači nopratināšanas protokoli un liecības rūpīgi noglabāti Justīcijas ministrijas seifos.

BOSTONAS SLEPKAVNIEKS

Slepkavību sērija sākās ceturtdien, 1962. gada 14. jūnijā, dienā, kad pirmais amerikāņu kosmonauts Alans B. Separds, simtiem tūkstošu bostoniešu sajūsmas saucienu pavadīts, ieradās saVā dzimtajā pilsētā saņemt Jaunās Anglijas aerokluba goda balvu. To vidū, kas, nostājušies špalerās gar ielām, vēcināja karodziņus un sauca «urā!», bija ari dekoratīvo audumu fabrikas strādniece, 55 gadus vecā Anna Slēzere. Ekonomiskās stagnācijas dēļ darba pietika tikai trīs dienām nedēļā, un šī ceturtdiena Annai Slēzerei bija brīva. Pēc kosmonautam veltītās demonstrācijas viņa aizgāja vēl savās darīšanās un ap pulksten 18.00 atgriezās mājās Geinsborostrītā 77. Viņa savas dienas šeit aizvadīja vientulībā un noslēgtībā kopš tā brīža, kad vairs nedzīvoja kopā ar savu 25 gadus veco dēlu Juri, ar kuru viņa mūžīgi strīdējās. Depresijas nomāktais Juris mēnešiem ilgi glābās no ikdienas dzīves grūtībām psihiatriskajās slimnīcās.

Tajā vakarā Juris gatavojās apciemot savu māti, lai galīgi vienotos par kopīgi iegādātās mantas sadali. Viss pārējais zināms tikai no viņa vārdiem un nav liecinieku apstiprināts.

Ap pulksten deviņpadsmitiem Juris Slēzers savā uz nomaksu pirktā un vēl nesamaksātā lietotā automobilī piebrauca pie mātes mājas, uzkāpa trešajā stāvā un pieklauvēja. Nesaņēmis atbildi, viņš piespieda ausi pie atslēgas cauruma un ieklausījās. Dzīvoklī nebija dzirdama ne skaņa. Saīdzis, ka mātes nav, kaut gan jau iepriekš viņi bija norunājuši šo tikšanos, Juris atkal izgāja uz ielas un, iesēdies mašīnā, sāka novērot parādes durvis. Tad viņš pamanīja, ka pie mājas pieslietas kāpnes. Viņš nosēdēja mašīnā trīs ceturtdaļstundas, šai laikā izsmēķēdams četrpadsmit cigaretes, kuras vēlāk policija atrada uz ietves. Deviņpadsmitos un 45 minūtēs Juris atkal uzkāpa un pieklauvēja pie dzīvokļa, bet, kad arī šoreiz neviens neatsaucās, atkāpās nedaudz soļus un ieskrējienā ar plecu izgāza durvis. Iedrāzies priekšnamā, viņš uzgrūdās krēslam, kas nezin kāpēc atradās šeit. Abās istabās valdīja nekārtība: skapju durvis atvērtas, kumožu atvilktnes izbīdītas, visur, kā pagadās, mētājās mantas. Tas radīja Jurī aizdomas, ka mātes prombūtnes laikā pa pieslietajām kāpnēm dzīvoklī ielavījies zaglis, kas, naudu un dārglietas meklēdams, apgriezis visu ar kājām gaisā. Juris tomēr neizsauca policiju un negriezās pie mājas kaimiņiem, bet nezin kāpēc turpināja meklēt savu māti, kaut gan pats domāja, ka dzīvoklī viņas nav. Viņš atrada to uz durvju sliekšņa starp virtuvi un vannas istabu. Viņai mugurā bija tikai zilais mājās halāts, tā malas bija pavērušās, atsegdamas kājas un vēdera lejasdaļu. Halāta josta bija savilkta ap kaklu. Noliecies pie mātes, Juris pārliecinājās, ka viņa mirusi.

Pa telefonu viņš paziņoja policijai:

—  Mana māte izdarījusi pašnāvību — pakārusies ar jostu pie durvju roktura.

To pašu viņš sacīja arī policijas patruļai, kas ieradās

pēc piecām minūtēm, labprāt paskaidrodams pašnāvības motīvus:

—   Mēs jau sen ar viņu nesapratāmies, tāpēc arī pirms trim nedēļām es aizgāju no mājām. Šodien es gribēju norunāt, lai viņa atdod man mēbeles, kas iegādātas par maniem līdzekļiem. Droši vien tas viņu tik ļoti satrauca, ka viņa nolēma izdarīt pašnāvību. Esmu pārliecināts, ka viņa Lo darīja, vienīgi lai sariebtu man, lai mani apsūdzētu par to, ka esmu novedis viņu līdz pašnāvībai!

Bostonā, kur ir pusotra miljona iedzīvotāju, ik dienas notiek desmitiem pašnāvību, it īpaši kopš tā laika, kad ekonomiskās stagnācijas dēļ ar katru mēnesi palielinājās bezdarbnieku skaits. Tāpēc Jura Slēzera paskaidrojums apmierināja policistus. Patru]as priekšnieks Bensons sākumā šaubījās:

—   Ja viņa pakārās uz durvju roktura, kāpēc tad līķis atradās uz grīdas? Vai jūs to noņēmāt?

Bet Juris ticami izskaidroja arī to:

—   Acīm redzot, ķermeņa smaguma dē] josta noslīdējusi no durvju roktura. Katrā ziņā es māti ieraudzīju šādā stāvoklī.

Patruļa, droši vien nevēlēdamās uzņemties liekas rūpes, vairāk neko necentās noskaidrot, vienīgi lika Jurim izsaukt ārstu, lai tas dotu par nāvi oficiālu slēdzienu.

Šķiet, lieta ar to arī beigtos, ja gadījuma pēc policijas izsaukumu nebūtu dzirdējuši slepkavību izmeklēšanas nodaļas darbinieki. Būdami pārliecināti, ka viņiem tā vai tā nāksies nodarboties ar šo jautājumu, viņi nolēma aizbraukt uz notikuma vietu un ieradās Geinsborostrītā 77 tieši tai brīdī, kad patruļa jau gatavojās braukt projām.

Negaidītā iejaukšanās viņa darbā sadusmoja patruļas priekšnieku Bensonu.

—   Kam te vajadzīga vēl slepkavību izmeklēšanas komisija? Viss pilnīgi skaidrs. Tā, bez šaubām, ir pašnāvība. Vai patiesi jums visur jābāž savs deguns?

Citu dienestu pārstāvji ir greizsirdīgi uz slepkavību izmeklēšanas nodaļas darbiniekiem ne tikai algu starpības dēļ vien. Zināmā mērā tas ir arī prestiža jautājums. Patruļu dienesta darbs gandrīz nemaz nerod sabiedrības atzinību, turpretim slepkavību izmeklēšanai avīzēs tiek veltīti detalizēti pārskati, bet dažu nodaļas darbinieku vārdi tiek minēti biežāk nekā Holivudas kinozvaigznes. Tas neizbēgami rada kolēģos skaudības pilnu nepatiku.

Leitnants Driskols un inspektors Melons arī šoreiz visādi uzsvēra šo atšķirību dienesta stāvoklī.

—   Kur ir mirusī? — atstājis neievērotu Bensona paskaidrojumu, prasīja Melons, kamēr Driskols pārlaida istabai pētījošu skatienu.

—   Virtuvē, — caur zobiem izspieda Bensons.

Melons un Driskols tūlīt devās uz virtuvi, bet abi

patruļnieki klusēdami apsēdās, un viņu sejas ar katru minūti kļuva niknākas: laiks gāja, bet slepkavību izmeklēšanas nodaļas darbinieki vēl joprojām pētīja līķi un par kaut ko izvaicāja mirušās dēlu.

Pēc stundas ceturkšņa Melons atgriezās. Iespiedis rokas sānos, viņš uz mirkli apstājās durvīs un cieši ieurbās ar acīm policistos.

—   Un to jūs saucat par pašnāvību? Sieviete ir nožņaugta, bet varbūt arī izvarota! — Viņš svinīgi devās pie telefona un sāka uzgriezt numuru.

—   Runā inspektors Melons. Savienojiet mani ar nodaļas priekšnieku!

Pēc pusstundas dzīvoklī jau rosījās ducis kriminālizmeklēšanas darbinieku. Cits pēc cita viņi ātri un izveicīgi darīja savu darbu: fotografēja, meklēja pēdas, noņēma nospiedumus. Policijas ārsts rūpīgi apskatīja

mirušo; viņas dēla un abu patruļnieku liecības bija ieprotokolētas; visas mantas aprakstītas; citu dzīvokļu iemītnieki pēc kārtas izsaukti un nopratināti.

Juri Slēzeru vairākas stundas no vietas līdz pagurumam pratināja jautājumu krustugunīs. Vēl un vēlreiz viņam bija jāpaskaidro, kāpēc, kādā nolūkā viņš ieradies šeit, kādas viņam bijušas attiecības ar māti, kāpēc viņš aizgājis no tās un kāds raksturs bijis viņu strīdiem. Kad ap pulksten pieciem rītā pirmie izmeklēšanas darbi bija paveikti, nebija vairs nekādu šaubu, ka komisijas locekļi netic ne aplaupīšanai, ne izvarošanai un Annas Slēzeres nogalināšanā aizdomās tur tikai vienu cilvēku — Juri Slēzeru.

Inspektors Melons bez aplinkiem pateica viņam to tieši acīs:

—   Sakiet, ko gribat, bet tikai jūs pats esat nogalinājis savu māti. Jūs nožņaudzāt viņu, tāpēc ka viņa neatdeva jūsu mēbeles. Bet nekārtība dzīvoklī, līķa stāvoklis, apģērbs — viss tikai inscenējums, lai mūs maldinātu.

Juris Slēzers sēdēja uz kušetes, nomocīts līdz pēdējam. Viņa spēki acīm redzami bija jau galā, taču viņš nepavisam nedomāja atzīties un tikai žēlabaini, gandrīz nesaprotami murmināja:

—   Tas neesmu es . . . Viņa taču mana miesīga māte . .. Es viņu nenogalinātu … Tas neesmu es . ..

Juri Slēzeru arestēja, turot aizdomās, ka viņš izdarījis slepkavību, un nākamās trīs diennaktis gandrīz nepārtraukti pratināja. Viņš palika pie sava:

—   Tas neesmu es. Es nenogalināju savu māti.

Pirmdien, 18. jūnijā, slepkavību izmeklēšanas komisija bija spiesta Juri Slēzeru atbrīvot. Tikai uz aizdomu pamata, lai cik lielas tās arī būtu, nedrīkstēja viņu

ilgāk turēt aresta. Bet pierādījumu, ka viņš ir slepkava, nebija.

Tomēr komisijas darbiniekiem, kā arī Geinsborostrīta 77. nama iedzīvotājiem Juris joprojām bija vienīgais, ko varēja turēt aizdomās. Viņu acīs tas bija aukstasinīgs, nežēlīgs slepkava, kas kaut kādu mēbeļu dēļ nožņaudzis miesīgu māti. Tā tas turpinājās 16 dienas — līdz 1962. gada 30. jūnijam.

Šīs svelmainās, tveicīgās sestdienas nogalē dažas jūdzes no Geinsborostrīta atklāja otru slepkavību. Uz savas guļamistabas sliekšņa, ģērbusies, tāpat kā Anna Slēzere, tikai halātā, gulēja 68 gadus vecā medicīnas māsa Ņina Nikolsa. Šeit viņu atrada durvju sargs Tomass Brīss. Ap tās kaklu bija no neilona zeķu pāra izgatavota cilpa. Visi skapji bija līdz galam vaļā, viss savandīts un apgriezts otrādi. Nozieguma pēdas vienlīdz (āva domāt kā par aplaupīšanu, tā arī par izvarošanu. Neko vairāk noskaidrot neizdevās, un inspektora Melona darbiniekiem šoreiz pat nebija neviena, ko aizturēt par aizdomām slepkavībā. Viņiem atlika tikai viena visai nedroša hipotēze: ja Annas Slēzeres slepkava tomēr bijis viņas dēls, viņš varēja speciāli nogalināt arī Ņinu Nikolsu, lai ar šo otro slepkavību pilnīgi novērstu aizdomas no sevis.

Šī hipotēze pastāvēja tikai divas dienas. Jau nākamajā pirmdienā, 2. jūlijā, vakara avīze ziņoja par trešo slepkavību. Bostonas priekšpilsētā Linnā Ņūholstrīta 73. nama iedzīvotāji pieprasīja, lai durvju sargs ar savu atslēgu atvērtu 65 gadus vecās Elenas Bleikas dzīvokļa durvis, jo kopš sestdienas vakara neviens veco dāmu nebija redzējis un kaimiņi baidījās, vai ar viņu nav kas noticis.

Misis Bleika gulēja nožņaugta savā gultā. Viņai mugura bija tikai pidžama. Ap kaklu bija apsieta uz pakauša mezglā savilkta neilona zeķe. No mirušās labās rokas pirkstiem ar spēku bija norauti divi briljanta gredzeni. Viss pārējais nozieguma vietā izskatījās tāpat kā divos iepriekšējos gadījumos. Durvis un logi bija aizvērti, un nebija redzamas nekādas ielaušanās pēdas. Tātad vecā dāma pati atvērusi durvis savam slepkavam. Elena Bleika — arī pēc profesijas medmāsa — pirms 35 gadiem bija šķīrusies no vīra un kopš tā laika bija principiāla vīriešu ienaidniece. Nekad viņa nesatikās ne ar vienu vīrieti. Bija neiedomājami pieļaut, ka viņa, ģērbusies tikai pidžamā, atvērtu durvis svešam vīrietim. Un leitnants Endrū Tunijs, slepkavību izmeklēšanas komisijas vadītājs, kam bija jāizskata šī lieta, vispār negribēja ticēt, ka slepkavību izdarījis vīrietis. Tāpēc Elenas Bleikas paziņu dzīves veida, uzvedības un alibi pārbaude viņām bija visai pazemojoša. Panākumu tai tomēr nebija. Leitnants Tunijs neatrada nevienu sievieti, kuru varētu, nemaz jau nerunājot par apsūdzēšanu, kaut vai turēt aizdomās par šādu noziegumu.

Ja pirmās divas slepkavības vēl varēja nepamanīt kopējā noziegumu klāstā (pēc kriminālās statistikas datiem, Bostonā 1962. gadā galvenokārt gangsteri dažādu motīvu dēļ bija izdarījuši 71 slepkavību), tad trešā nožņaugšana nepilnu divu mēnešu laikā jau deva iemeslu avīžu sensācijai. Izveidojās vesela sērija neatklātu un zvērisku, tāpēc sevišķi nervus kairinošu slepkavību, un neviens galvenais redaktors, bez šaubām, nelaida garām izdevību palielināt savas avīzes tirāžu.

3. augustā visas rīta avīzes vislielākajiem un treknākajiem burtiem ziņoja: «Bostonas slepkavnieks turpina darboties!», «Bostonas slepkavnieks nogalinājis savu trešo upuri!», «Bostonas slepkavnieks vajā vecas sievietes!». Bet zemāk sīkākiem burtiem tika sniegtas

izsmeļošas ziņas. Pamati bīstamajai leģendai par Bostonas slepkavnieku bija likti!

Pirmie to saprata slepkavību izmeklēšanas komisijas locekļi. Būdami pieredzējuši kriminālisti, viņi zināja: tagad sekos vesels vilnis analoģisku noziegumu. Nekas tā nesekmē noziedzīgu tieksmju īstenošanu kā avīžu saceltais troksnis par jau notikušiem likuma pārkāpumiem. Kriminālistu bažas ari šoreiz drīz vien apstiprinājās. Tagad zvēriskas sieviešu slepkavības sekoja cita citai. Avīzes, uzpūzdamas sensāciju, savos pārskatos nepalaida garām nevienu detaļu, tādējādi dodamas sīkus rakstiskus norādījumus par slepkavošanas paņēmieniem!

28. jūlijā 85 gadus vecā Mērija Mullena, 19. augustā 75 gadus vecā Ida Irga un 20. augustā 67 gadus vecā Džeina Salivana tika atrastas savos dzīvokļos nožņaugtas. «Bostona pārvērtusies panikas pārņemtā pilsētā. Kopš tiem laikiem, kad Džeks Rīkļurāvējs pirms 75 gadiem Londonas nabadzīgo kvartālā Vaitčepelā naksnīgajās, tikai gāzes lukturiem apgaismotajās ielās nogalināja un līdz nepazīšanai izkropļoja septiņas sievietes, nekas nav radījis tādas bailes un šausmas visā pilsētā,» rakstīja Bostonas «Herald Tribune», kas šādi raksturoja stāvokli pilsētā: «Kad pār baznīcu kupoliem un māju jumtiem nolaižas vakars, pārbiedētās sievietes steidzas mājup. Un tad var novērot savādu ainu: milzīgi suņi velk pavadās aiz sevis nevarīgas sirmgalves. Visā Bostonā un tās apkaimē tagad nav iespējams nopirkt lielu suni. Suņu pārdevēji un pilsētas suņu audzētavas spiestas atteikt daudzām sievietēm, kas vēlas iegādāties suņus. «Tas ir neticami,» stāsta kāds pārdevējs, «bet es jau iemainīju desmitiem visvērtīgāko Japānas sunīšu pret milzīgiem parastiem krančiem, un man par tiem vēl piemaksāja . . .» Citas sievietes iegādājas asaru gāzes

balonus, gāzes pistoles, svilpes, nūjas, gultā liek blakus lāpstas un cirvjus, apgūst džudo un japāņu ciņu. Ikvienam, kas gribēs apciemot vientuļu sievieti, durvis būs slēgtas.»

Speciāli nodibinātajā komisijā, kuru vadīja pats policijas prezidents Maknamara, telefons zvanīja bez pārtraukuma dienu un nakti. Vajadzēja pārbaudīt tūkstošiem iesniegumu par noziegumos aizdomās turētām personām, bet nevienas pēdas neveda pie mērķa. Traģiskie nelaimes gadījumi, kas notika pilsētā valdošās panikas dēļ, ik dienas deva papildus vielu avīžu šausmu stāstiem. Kāda vecmeita, izdzirdusi klauvējienu, atvēra durvis, jo gaidīja savu māsu. Tās vietā ieraudzījusi vīrieti, viņa uz vietas nomira ar infarktu. Starp citu, vīrietis bija tikai grāmatu izplatīšanas aģents. Kāds garīdznieks zaudēja redzi, jo draudzes locekle, kuru viņš bija nolēmis apciemot, iešļāca tam sejā asaru gāzi. Izrādījās, ka dažas Bostonas avīzes bija izlaidušas baumas, ka slepkava pārģērbjoties par garīdznieku, lai vieglāk iekļūtu savu upuru mājās.

Speciālā komisija, veltīgi izmēģinājusi visus paņēmienus, kā notvert slepkavu vai slepkavas, beigās nolēma aicināt palīgā pārdabiskus spēkus — gaišreģus un cilus aizdomīgus subjektus, kas solīja atrast slepkavu ar telepātijas palīdzību. Psihiatri ar psihofarmakoloģiskiem līdzekļiem un dažādiem «melu indikatoriem» pārbaudīja 713 cilvēkus, cerēdami šādā nejēdzīgā veidā noskaidrot patiesību. Netika aizmirsti arī antropoloģijas, grafoloģijas un tiesu medicīnas speciālisti, taču bez mazākajām sekmēm. Liels elektronikas uzņēmums nodeva komisijas rīcībā jaunāko skaitļojamo iekārtu. Labākie programmēšanas speciālisti ievietoja tajā visas nopratināšanā iegūtās ziņas, un jau pēc minūtes mašīna deva aizdomīgo personu sarakstu. Tajā bija 35 tūkstoši cilvēku! Policijas aparātā sākās pilnīgs haoss. Policijas darbiniekiem atcēla visus atvaļinājumus. Policijai dienu un nakti bija jāatrodas pilnīgā komisijas rīcībā un jāpārbauda 35 tūkstoši cilvēku, no tiem gandrīz 10 tūkstoši garīgi slimo vecumā no 18 līdz 40 gadiem, kuri pēdējos divos gados izlaisti no psihiatriskajām slimnīcām un kurus, pēc ārstu atzinuma, māc vajāšanas mānija un slimīgs naids pret savu māti. Atšifrējot skaitļošanas mašīnas sniegtās ziņas, starp iespējamiem slepkavām izcēlās kāds «paranoiķis vidējos gados, kurš aiz naida pret māti neieredzēja nevienu vecu sievieti un jau nogalinājis sešas sirmgalves, kas tam simbolizēja ienīsto māti». Nedēļām ilgās «slepkavas-maniaka» medības galu galā Jāva daudziem citiem noziedzniekiem nesodīti nogalināt, zagt, krāpt un rīkot bandītiskus uzbrukumus, jo Bostonas policijai nebija ne laika, ne cilvēku, lai izmeklētu visas šīs lietas. «Šais dienās Bostona atgādināja pilsētu, ko radījusi jukuša scenārista neprātīgā fantāzija,» vēlāk rakstīja kāds pazīstams amerikāņu publicists, Pulicera prēmijas laureāts.

īsi pirms Jaunā gada kļuva pilnīgi skaidrs, ka pseidozinātniskā teorija par noziedznieku, ko vajā naids pret māti, ir galīgi absurda. Trešdien, 1962. gada 5. decembrī, tikai divus kvartālus no pirmās slepkavības vietas savā dzīvoklī bija nogalināta 20 gadus vecā skaistā nēģeru studente Sofija Klarka. Atnākusī kursa biedrene atrada to guļam uz grīdas, nožņaugtu ar trim neilona zeķēm, kas dziļi iegriezušās miesā. Zem zoda zeķu gali bija savilkti ciešā mezglā. Sofija -Klarka bija izvarota. Nozieguma vieta izskatījās tāpat kā iepriekšējās reizēs, kad bija nogalinātas sirmgalves. Nekas neliecināja, ka noziedznieks ar varu būtu iekļuvis dzīvoklī, kaut gan, pakļaudamās panikai, kas valdīja pilsētā, Sofija Klarka bija pasūtījusi ārdurvīm dubultatslēgu un neielaida dzī

voklī nevienu nepazīstamu cilvēku. Tomēr šoreiz vismaz atradās lieciniece, kas apgalvoja, ka redzējusi slepkavu. Sī lieciniece — blakus mājas iemītniece misis Marčela paziņoja:

—   Četrpadsmitos un 40 minūtēs pie mūsu dzīvokļa kāds pieklauvēja. Tā kā vīrs bija mājās, es atvēru durvis. Manā priekšā stāvēja gadus trīsdesmit vecs vidēja auguma cilvēks amatnieka apģērbā. Viņš sacīja, ka sūtīts apskatīt, vai dzīvoklī nav nepieciešams remonts. Pabīdījis mani sāņus, viņš tūlīt iegāja dzīvoklī un devās tieši uz virtuvi. Bet, kad es pateicu, ka mans vīrs guļ un viņu nedrīkst modināt, jo viņš strādās nakts maiņā, nepazīstamais tūlīt mainīja toni un sacīja, ka viņš laikam esot sajaucis dzīvokļus. Pēc tam viņš aizsteidzās, parādes durvīs vēl saskriedamas ar manu dēlēnu, kurš atgriezās mājās.

Viņas piecgadīgais dēls to apstiprināja, bet durvju sargs pateica, ka nevienu nav sūtījis apskatīt dzīvokļus. Taču ar šo visai virspusīgo cilvēka aprakstu pēdas beidzās, — tas, kāpēc viņš bija nācis, palika nenoskaidrots. Jaunās meitenes nogalināšana iedzina policiju galīgā apjukumā. Galvenās policijas pārvaldes priekšnieks Maknamara neatrada neko labāku kā aicināt visas pilsētas sievietes stingrāk noslēgt durvis un neielaist dzīvokļos nepiederošas personas. Tā bija atklāta savas bezspēcības atzīšana.

Bet baismīgās slepkavības turpinājās. Vecgada vakarā par upuri kļuva 23 gadus vecā pievilcīgā sekretāre Patrīcija Bizeta, 1963. gada 8. maijā — viņas vienaudze studente Beverlija Semensa, 8. septembrī — 58 gadus vecā Evelīna Korbina, 23. novembrī, dienā, kad visa Amerika pavadīja pēdējā gaitā savu nogalināto prezidentu Kenediju, — 23 gadus vecā mākslas institūta studente Džoena Grafa un, beidzot, 1964. gada 4. janvāri — 19 gadus vecā Mērija Salivana.

Bostonas policija jau sen bija nolikusi ieročus un tagad tikai reģistrēja jaunos gadījumus un rakstīja nozieguma vietu apskates protokolus. Savus pēdējos spēkus tā šķieda, akli klausīdama dažādu gaišreģu, zīlnieču un denunciantu izdomājumiem. Panika, kas pārņēma pilsētu pēc pirmajām slepkavībām, pakāpeniski izvērtās trulā apātijā. Vientuļas sievietes vairs neapbruņojās ar revolveriem un nestaigāja niknu suņu pavadībā, viņas vienīgi vēl gāja uz baznīcu lūgt dievu, lai tas glābtu viņas no tādas šausmīgas nāves.

Bet pēdējā, visjaunākā upura — 19 gadus vecās Mērijas Salivanas noslepkavošana pamodināja no letarģijas gan publiku, gan varas orgānus. Varbūt iegansts tam bija pirmo reizi avīzē ievietotais izkropļotā līķa fotouzņēmums, kur blakus bija redzama slepkavas atstātā krāsainā atklātne ar Jaungada apsveikumu. Šī pretīgā un zemiskā nogalinātās zaimošana bija pēdējais piliens kopējā pacietības kausā. Paniku, bailes un apātiju nomainīja sašutums par policijas nevarību. Tūkstošiem sieviešu noorganizēja protesta demonstrāciju un devās uz Galveno policijas pārvaldi, prasot atbrīvot no darba policijas prezidentu Maknamaru. Bet, kad policisti, cenzdamies izklīdināt demonstrāciju, laida darbā gumijas stekus, sākās gandrīz vai atklāta sacelšanās. Pamanījuši uz ielas policistus, ļaudis metās tiem virsū, lamāja tos un sita. Vispārējais sašutums nebija apvaldāms. Tai pašā vakarā pa televīziju un radio uzstājās Masačūsetsas štata ģenerālprokurors Edvards V. Broks un paziņoja, ka no šī brīža ar izmeklēšanu nodarbosies štata a’.gstākā tieslietu iestāde — Ģenerālā prokuratūra, kas neliksies mierā, kamēr noziedznieks nebūs noķerts un padarīts nekaitīgs. Broks apsolīja nodibināt speciālu komisiju no spējīgākajiem Amerikas kriminālistiem un noslēgumā pavēstīja, ka par noziedznieka notveršanu izsludināta samaksa — 10 tūkstoši dolāru par katru tā izdarīto slepkavību.

Sī ģenerālprokurora apliecinātā savas atbildības apzināšanās atkal nomierināja ļaudis. Taču visi solījumi atrast un beidzot padarīt nekaitīgu zvērisko slepkavu vainagojās ar vienīgo panākumu: Mērijas Salivanas noslepkavošana bija pēdēja šāda veida noziegumu sērijā. Jaunā speciālā komisija 40 cilvēku sastāvā bijušā FIB darbinieka Endrū Tunija vadībā varēja mierīgi nodarboties ar agrāk izdarīto slepkavību materiālu apstrādi un analīzi, jo drausmīgo noziegumu sērija beidzas tikpat pēkšņi, kā sākās. Jau par to vien Bostonas iedzīvotāji bija pateicīgi komisijas locekļiem un ģenerālprokuroram Brokam, nemanīdami, ka jaunās komisijas darbība ir tikpat nesekmīga kā vietējās policijas pasākumi. Pēc sešiem mēnešiem speciālā komisija klusi, bez trokšņa tika atlaista. Bostonas policijas darbinieki to pavadīja ar Jaunām ņirgām: tie nevarēja aizmirst, cik atklāti nicīgi iedzīvotāji izturējās pret viņiem pašiem, kaut patiesībā tie nestrādāja ne par matu sliktāk kā šie izslavētie speciālisti.

«Bostonas slepkavnieka» lieta tika nodota arhīvā, un ļaudis centās to neatcerēties, kā cenšas neatcerēties nakts murgus. Avīzes aprobežojās ar dažām piezīmēm, kurās izteica minējumus par pēkšņi pārtrauktajām slepkavībām. Piemēram: «Viņa slepkavošanas mānija, sasniegusi savu augstāko punktu, beigu beigās pārgāja tieksmē pašiznīcināties. Tādēļ pēc Mērijas Salivanas noslepkavošanas, kas izraisīja vislielāko sašutuma vilni, viņš darīja sev galu.» Vai: «Noziegumus izdarīja

psihopāts ar izteiktu Edipa kompleksu un šīs slepkavības viņu izārstēja. Tagad viņš turpina normālu .dzīves veidu.» Avīzes, kas atbalsta valdības politiku, deva citu skaidrojumu: «Viņš saprata, ka augstāko tiesas orgānu iejaukšanās agri vai vēlu kļūs viņam liktenīga. Un bailēs no tās izbeidza savus noziegumus.» Bet ne «zinātniski psihiatriskā» skaidrojuma piekritēji, ne noteiktu politisku mērķu vadīti pragmatiķi negribēja atteikties no publikā tik populārās leģendas par «Bostonas slepkavnieku». Taču pa to laiku pat nespeciālistam vajadzēja saprast, ka gadu starpība, kāda bija šiem 12 upuriem, liecina, mazākais, par diviem, ja ne četriem, astoņiem, bet varbūt arī divpadsmit slepkavām, kas tikai imitēja avīzēs detalizēti aprakstīto iepriekšējo slepkavību ainu. Ievērojamākie zinātnieki kriminālisti vēlāk atklāti izsacīja tieši šādu uzskatu.

Un tā 1.964. gada rudenī ar speciālās komisijas izformēšanu tika izbeigta Bostonā zvēriski nogalināto sieviešu lieta. Taču visapkaunojošākās lappuses šo notikumu vēsturē, kuras saistītas ar miljoniem dolāru lielu peļņu, vēl tikai ierakstīs, un tas sāksies 1965. gada 16.februāri.

Pie Bostonas Galvenās policijas pārvaldes ēkas piebrauca gigantisks «studebekers», no tā izkāpa 32 gadus vecs sportiska izskata vīrietis, kura vārds un āriene bija pazīstami no avīzēm. Tā bija viena no spožākajām Amerikas advokatūras «zvaigznēm», un šo cilvēku sauca Lī Beilijs. Viņš kļuva populārs pēc veselas sērijas sensacionālu tiesas prāvu par slepkavībām. Bostonā, savā

1 Edips — leģendārais cars Fibs, kuru, kā teiksma stāsta, vecāki pametuši un kurš pēc tam apprecējies ar savu māti. Freids un citi psihoanalītiķi par «Edipa kompleksu» uzskata neapzinātu seksuālo tieksmi pret savu māti. (Tulk.)

dzimtajā pilsētā, viņu pazina labāk nekā Frenku Sinatru un viņš bija populārāks par prezidentu Džonsonu.

Garāmgājēji viņu uzreiz pazina un noskatījās paka], kamēr viņš nozuda pārvaldes durvis, bet pēc tam apstāja mašīnu, kuras izskats pārsteidza pat amerikāni: ar ūdeļādām apšūti sēdekļi, radiotelefons, televizors, diktofons. Pie stūres baltā šofera livrejā sēdēja cilvēks ar buldoga seju un no asiņainas detektīvfilmas izkāpuša ļaundara izskatu. Tas bija Džimijs Ļogans, pirmais Lī Beilija klients, kurš lika pamatus viņa advokāta karjerai. Pilnīgi bezcerīgā prāvā par bankas kasiera noslepkavošanu Beilijs ne tikai izglāba viņu no elektriskā krēsla, bet prata panākt attaisnojošu verdiktu, kaut gan nopratināšanā policijā Ļogans pilnībā bija atzinis savu vainu.

Ar iluzionista veiklību, kas atnesa tam pasaules slavu un miljonus, Beilijs pierādīja zvērinātajiem, ka Džimija Ļogana atzīšanos slepkavībā policija panākusi nelikumīgā ceļā. Džimija kamerā bija iesēdināts par arestantu pārģērbts detektīvs, kuram viņš sīki izstāstīja par izdarīto slepkavību. Šī stāsta magnetofona ieraksts nākošajā pratināšanā tika demonstrēts Ļoganam. Pārliecinājies, ka tālāka liegšanās veltīga, viņš parakstīja atzīšanās protokolu. Un neatteicās no tā, kamēr tiesa nenorīkoja viņam par aizstāvi Lī Beiliju. Bet tas, vienas vienīgas dziņas pārņemts — gūt panākumus savā tikko sāktajā advokāta karjerā, — nemaz nesamulsa, ka viņa aizstāvamais patiesi izdarījis slepkavību. Viņš pierunāja Ļoganu atteikties no iepriekšējām liecībām, bet pēc tam, piekukuļojis, kuru nākas, atrada Džimijam piesēdināto detektīvu un piespieda to uzstāties tiesā par aizstāvības liecinieku. Pēc amerikāņu likumiem, pirms nopratināšanas arestētais jābrīdina, ka viss viņa sacītais var tikt vērsts pret to. Detektīvs nebija izpildījis šo formalitāti

uii tātad ieguvis Ļogana atzīšanos nelikumīgā ceļā, tāpēc tā zaudēja pierādījuma spēku. Šīs sīkās formalitātes dēļ Ļoganu vajadzēja attaisnot, kaut gan visiem zālē bija skaidrs, ka viņš ir laupītājs un slepkava.

«Lī Beilijs izglāba no elektriskā krēsla slepkavu, kura noziegums pierādīts!» Ar šādiem kliedzošiem avīžu virsrakstiem sākās Lī Beilija advokāta karjera. Šī epizode jazina, lai saprastu Beilija lomu notikumā ar «Bostonas slepkavnieku». Viņš bija cilvēks, kas nerēķinās ar likumu, tiesībām, morāli, ja tas ļauj viņam kļūt par avīžu sensāciju varoni un raust miljonus.

Kamēr garāmgājēji ziņkārīgi vēroja Džimiju Ļoganu, kas bija pazīstams no avīzēm un ne mazāk populārs par savu advokātu — Beilijs izlika viņu apskatei kā atgādinājumu par savu pirmo milzīgo panākumu un pastāvīgi vadāja sev līdz, kā vadā lellīti talismanu pie automašīnas priekšējā stikla, — pats Beilijs ātrgaitas liftā jau bija uzlidojis sestajā stāvā, kur atradās slepkavību izmeklēšanas nodaļa.

—  Hello, zēni! Kā klājas? Vai jums nav kaut kas interesants priekš manis? . . .

Ar šiem vārdiem advokātu pasaules «zvaigzne» iegāja pie nodaļas vadītāja leitnanta Donovana, kurš tikko bija sasaucis savus ļaudis uz sanāksmi.

Negaidītā Beilija parādīšanās šeit, tāpat kā visur, radīja vajadzīgo iespaidu, bet pēc tam Donovans bez īstas pārliecības papurināja galvu.

—  Nē, ser. Daži pusaudži līdz nāvei piekāvuši neģeru zēnu, kurš sūdzējies par viņu nežēlīgo izturēšanos pret to. Nedomāju, ka jūs …

Beilijs nevērīgi atmeta ar roku.

—   Bet man priekš jums ir kaut kas tāds, kas jums pat sapņos nav rādījies. Jūs varat saņemt «Bostonas slepkavnieku».

Seši vīrieši, vēl pirms brīža aizņemti ar nēģeru zēna noslepkavošanu, acumirklī aizmirsa gan šo, gan visas citas lietas — visu, izņemot Beilija vārdus. Pirmajās sekundēs viņi nodomāja, ka tas ir tikai Jauns joks, un tai pašā tonī atsaucās:

—  Vai viņš jums ir lejā mašīnā, Beilij?

—  Varbūt aiz durvīm?

—  Stiepiet viņu šurp!

Bet advokāts, nepiegriezdams vērību šīm ņirgām, nesatricināmā mierā teica Donovanam:

—   Viņš ir ar seksuālu noslieci, bet citādi pilnīgi normāls. Tas, ko viņš man izstāstīja par slepkavībām, skan diezgan patiesi. Bet man nepieciešams ieskatīties izmeklēšanas materiālos, lai iegūtu skaidru priekšstatu un pilnīgi pārliecinātos, ka viņš runā taisnību. Es negribu jūs muļķot ar safantazētām blēņām.

Neskatīdamies uz advokātu, nodaļas vadītājs teica:

—  Ļoti žēl, mister Beilij. Bet man nav tiesību, un praktiski es arī nevaru to izdarīt. Materiāli vēl atrodas Ģenerālajā prokuratūra.

Lī Beilijs sāka nervozi soļot pa istabu.

—  Jūs taču pirmie nodarbojāties ar šo lietu. Vajadzēja palikt kopijām. Sākumam man pietiktu arī ar tām.

Viņš izņēma no kabatas zelta portsigāru ar briljantu inkrustāciju «L. B.» un sniedza to sarunu biedriem. Visi seši vīrieši paņēma pa cigaretei, bet neaizsmēķējuši rūpīgi, kā suvenīru noglabāja savos vienkāršajos portsigāros. Lī Beilija cigaretes bija gandrīz tikpat ievērojamas kā viņš pats. Ļoti garais iemutis ar filtru bija greznots tiem pašiem zelta iniciāļiem «L. B.». Sīs cigaretes pēc speciāla pasūtījuma izgatavoja firma «Pall-Mall», kas savā televīzijas reklāmā tā arī sacīja: «Pat Lī Beilijs smēķē «Pall-Mall» cigaretes, kuru sevišķo aromatu

nodrošina īpašas piedevas. Smēķējiet arī jūs tikai «PallMall», un jūs sasniegsiet dzīvē tikpat daudz.»

Ielicis savu cigareti bruņurupuča ragvielas kārbiņā, leitnants Donovans sacīja:

—       Nosauciet mums šī cilvēka vārdu, mister Beilij! Mēs viņu atgādāsim uz šejieni un gan jau izdabūsim, vai viņš ir īstais slepkava!

—       Es nodošu viņu jums, tikai ja būšu pārliecināts, ka tas ir viņš, un ne citādi, — apņēmīgi sacīja Beilijs tonī, kas nepieļāva iebildumus.

Kāds no nodaļas darbiniekiem teica:

—       Ja jūs mulsina apsolītā samaksa, jūs varat neuztraukties, ser. Mēs taču to nesaņemsim .. .

Beilijs uz viņu pat nepaskatījās. 120 tūkstoši dolāru, ko ģenerālprokurors bija apsolījis par 12 slepkavību atklāšanu, viņu maz uztrauca. «Bostonas slepkavnieka» lieta solīja viņam nesalīdzināmi lielāku peļņu.

—       Nu, kā tad paliek, Donovan? Vai sameklēsiet man šos materiālus?

Slepkavību izmeklēšanas nodaļas priekšnieks nožēlā paraustīja plecus.

—       Nevaru. Ģenerālajā prokuratūrā man vajadzēs pieprasījumu pamatot, sacīt, ka mēs kādu turam aizdomās, bet tad viņi noteikti neatdos mums šo lietu. Izmeklēšanu taču uzdeva speciālai komisijai, un mēs neesam vairs pilnvaroti ar to nodarboties.

Beilijs apskaitās:

—       Speciālās komisijas sen vairs nav. Jūs vienkārši negribat man palīdzēt.

—       Jūs aizmirstat politisko stāvokli, Beilij. Masačūsetsā šogad vēlēšanas. Broks grib palikt par ģenerālprokuroru. Tikai tāpēc viņš arī sacēla tādu trādi-rīdi ap šo lietu …

—  Bet slepkavu taču viņš neatrada.

—   Slepkavības tomēr beidzās. Nu jau veselu gadu nav nogalināta neviena sieviete. Un ļaudis viņam par to ir pateicīgi.

—   Nu ko, jūs varat sagandēt viņam svētkus.

Donovans iecietīgi pavīpsnāja:

—   Diez vai. Brokam tikai vajag uzost, ka mēs esam tikuši uz pēdām, un viņš tūlīt nodibinās savu speciālo komisiju. Viņš to tikai gaida. Pilnīgi atbrīvot Bostonu no šī necilvēka — tā būtu viņam vislabākā priekšvēlēšanu aģitācija. Vai tiešām jūs to nesaprotat?

Lī Beilijs nekavējoties, bet demonstratīvi aizpogāja mēteli un nodzēsa pelnu traukā savu cigareti.

—   Es nevaru iedziļināties visās šajās intrigās. Es gribu zināt, vai slepkava ir tas cilvēks, kuru es domāju, vai nav. Acīm redzot, man vājadzēs griezties pie Broka, lai to noskaidrotu.

Viņš grasījās iet projām. Donovans pēkšņi pielēca kājās un metās viņam pakaļ.

—   Pagaidiet, Beilij! Varbūt tomēr ir vēl cits ceļš. Mums ir saglabājušās izmeklēšanas materiālu kopijas. Tās, bez šaubām, jums palīdzēs …

Beilijs ar izsmieklu jautāja:

—   Ko jūs, Donovan, pats gribat kļūt par ģenerālprokuroru?

—   Nieki! Politika šai jautājumā mani nepavisam neinteresē. — Viņš saņēma Beiliju aiz piedurknes un vilka to atpakaļ pie galda, kur sēdēja nodaļas darbinieki.

—   Saprotiet taču mani. Šie ļaudis veselu gadu dzina pēdas slepkavam. Dažreiz viņiem vajadzēja strādāt pa 20 un vairāk stundām bez pārtraukuma. Nedēļām viņi netika uz mājām. Bostonai jāpateicas viņiem par to, ka slepkavības beidzot pārtrauktas, — viņiem, nevis speciālās komisijas kancelejas žurkām, kuri to vien darīja kā kvernēja pie protokoliem. Ja jūs zināt, kas ir

slepkava, jums jāpalīdz viņiem, nevis tiem, kas šai lietā grib gūt tikai politisku kapitālu.

Lī Beilijs draudzīgi piekrita:

—   Lai notiek, zēni! Varat uz mani paļauties. Bet mēs vēl neesam pie mērķa. Vispirms man jāiepazīstas ar visiem sīkumiem, lai pārliecinātos, ka šis cilvēks nav melojis. Lī Beilijs nedrīkst atļauties iet fantazētāja pavadā. Vispirms palīdziet man, tad es palīdzēšu jums.

Beilijs savu bija panācis. Leitnants Donovans sastādīja viņam veselu sarakstu ar detaļām, kas figurēja 12 slepkavību lietu izmeklēšanas materiālos. Šo detaļu nebija avīžu ziņojumos, bet slepkavam tos noteikti vajadzēja zināt. Turklāt Donovans deva Beilijam vēl vienu ārkārtīgi vērtīgu norādījumu:

—   Griezieties pie leitnanta Endrū Tunija no slepkavību izmeklēšanas komisijas Eseksā. Viņš vadīja Ģenerālās prokuratūras speciālo komisiju un varēja piekļūt visiem materiāliem.

Beilijs izlikās, ka tas viņu neinteresē:

—  Kāpēc? Pilnīgi iespējams, ka tad Ģenerālā prokuratūra uzzinās par šo lietu un stāsies jums ceļā.

Donovans ar žestu pilnīgi noraidīja tādu iespēju:

—   No Tunija Broks neko neuzzinās, tas ir skaidrs. Tunijs nikns uz visu priekšniecību. Tāpēc ka viņš ar šo speciālo komisiju neko nepanāca, viņu atbrīvoja no slepkavību izmeklēšanas nodaļas vadītāja pienākumiem Eseksā. Tagad viņš vispār grib aiziet no policijas.

Lī Beilijs nelika manīt, ka ziņa par priekšniecības aizvainoto leitnantu Tuniju viņam nāk īstajā reizē.

—  Vēlāk — varbūt. Bet pagaidām man pilnīgi pietiek ar jūsu palīdzību, — viņš vienaldzīgi noteica un atvadoties draudzīgi piebilda: — Ja ar to cilvēku viss noskaidrosies, jūs par mani vēl dzirdēsiet. — Pēc tam taisnā ceļā devās uz Eseksu pie Endrū Tunija.

Bez gariem aplinkiem Beilijs piedāvāja no nodaļas vadītāja amata atceltajam leitnantam atstāt policijas dienestu un uzņemties vadīt privāto slepenpolicijas biroju, kuru savā advokāta kantorī algoja Beilijs.

—  Man nav juridiskās izglītības — ar ko es varēšu būt jums noderīgs? — šaubīdamies vaicāja Tunijs.

—  Man vajadzīgs nevis referents un nevis konsultants, bet gan spējīgs slepenpolicists!

—   Kāpēc?

—   Lai izmeklētu kādu slepkavību — tādu pašu kā Šeparda lieta, — Beilijs izlēma daļēji atklāt savas kārtis un sniedza roku gluži kā uzpircējs zirgu tirgū. — Sitiet saujā, un jūs katru mēnesi pelnīsiet divus tūkstošus dolāru!

Ne tikai divi tūkstoši dolāru mēnesī pamudināja Endrū Tuniju pieņemt Beilija priekšlikumu. Izmeklēt tādu lietu kā Šeparda lieta — lūk, kas viņu valdzināja. Vairākus gadus visa Amerika runāja par «Šeparda lietu», bet Lī Beilijam tā atnesa vislielākos panākumus viņa advokāta karjerā. Amerikas Savienotajās Valstīs nebija tādas avīzes un žurnāla, kas neveltītu šai lietai visgarakos ziņojumus.

Tā sākās 11 gadus atpakaļ Klīvlendā, Ohaijo štatā. Šeit, gandrīz pašā Eri ezera krastā, stāvēja grezna villa, kurā labākajām aprindām raksturīgajai uzdzīvei .nodevās 32 gadus vecais modernais ārsts Semjuels Šepards ar savu pievilcīgo sievu Merilinu. Naktī no 3. uz 4. jūliju pēc kārtējās «saiešanas», kurā piedalījās arī pilsētas mērs Spensers Houks, Merilina Šeparda tika noslepkavota. Pirmais to uzzināja mērs Houks. Īsi pirms ausmas viņu pamodināja telefona zvans. Uztrauktais Sems Šepards sacīja:

—  Spens, brauc tūlīt šurp! Man liekas, ka Merilina ir nogalināta …

Mērs Houks tūliņ uzmodināja sievu, un abi steidzās uz ārsta villu. Viņi to sastapa jau hallē. Līdz pusei kails, galīgi izmirkušām audekla biksēm kājās, viņš gulēja uz krēsla un aiz sāpēm kunkstēja. Viņa seja dega kā ugunīs, it kā viņš nupat būtu spēcīgi iepļaukāts. Mērs šausmās vaicāja, kas noticis.

—   Apskaties pats! — Separds atbildēja. — Es zinu tikai to, ka aizmigu viesistabā uz dīvāna un ka naktī mani pamodināja skaļš kliedziens. Es metos augšā uz Merilinas guļamistabu. Tomēr viņa vairs neizrādīja dzīvības zīmes, un viņas seja bija asinīm noplūdusi. Kad es noliecos pie viņas, man no mugurpuses kāds ar kaut ko smagu iesita pa pakausi. Laikam uz brīdi zaudēju samaņu, bet gandrīz tai pašā mirklī atjēdzos un dzinos pakaļ nepazīstamajam. Es viņu panācu jau ezera krastā. Taču tur tumsā viņš atkal man iesita. Es atguvu samaņu pēc dažām minūtēm. Gulēju krastā līdz pusei ūdenī.

Mērs Houks tūlīt uzkāpa guļamistabā un savām acīm ieraudzīja to, par ko viņam stāstīja draugs Sems. Merilina bija nogalināta. Viņas sejā bija daudzas naža brūces, gulta un istabas sienas — asinīm notašķītas. Viss liecināja par šeit notikušo nežēlīgo cīņu.

Neizprotamu iemeslu dēļ mērs par notikušo ziņoja nevis slepkavību izmeklēšanas komisijai, bet Sema brāļiem — Ričardam un Stivenam Šepardiem, kas, tāpat kā viņš, bija ārsti, un tiem piederēja privāta klīnika citā Kiīvlendas priekšpilsētā.

Stīvens Separds, ieradies villā, tūlīt uzskrēja augšā guļamistabā. Bet Ričards palika hallē un uz ātru roku apskatīja savu, kā varēja likties, nežēlīgi piekauto brāli. Mēra sieva, kas atradās turpat, dzirdēja, ka Ričards negaidīti un ļoti uzstājīgi prasīja:

—  Sem, vai tev ir kāds sakars ar šo lietu?

Sema Šeparda atbildi sieviete nesadzirdēja. Viņai tikai likās, ka tas papurināja galvu.

Pa to laiku Stīvens Separds konstatēja savas brāļasievas nāvi un izsauca policiju.

Bet brāļi aizveda Semu Šepardu uz savu klīniku jau pirms slepkavību izmeklēšanas komisijas ierašanās.

Šim apstāklim bija milzīga nozīme tālākajā notikumu gaitā. Ilgu laiku Semu Šepardu nevarēja nopratināt, tāpat kā vēlāk nebija iespējams pārbaudīt viņa brāļu paziņojumu par Sema it kā smagajiem ievainojumiem. Sākumā slepkavību izmeklēšanas komisijas rīcībā bija tikai mēra Houka un Sema brāļu liecības. Bet jau šajās liecībās izmeklēšanas tiesnesis Semjuels S. Herbers atklāja dažus aizdomīgus momentus, kas ļāva domāt, ka īstenībā viss noticis citādi un ka slepkavību izdarījis nogalinātās vīrs — Sems Šepards. Baumas, ko izplatīja cilvēki, kuri labi pazina abus laulātos draugus, vēl vairāk pastiprināja šīs aizdomas. Noskaidrojās, ka Šepardu laulība nebūt nebija tik laimīga, kā Sems pēc sievas nāves centās iztēlot. Runāja, ka Merilina bijusi neuzticīga vīram un sagājusies ar Houku, bet Semam Šepardam ilgus gadus bijuši mīlas sakari ar savu medicīnas māsu Sūzanu Heisu. Slepkavību izmeklēšanas komisija gandrīz vēl nebija tikusi ne no vietas, bet prese jau tuvojās mērķim un, sīki skaidrodama Šepardu laulātā pāra amorālo dzīves veidu, noskaņoja pret Semu Šepardu sabiedrisko domu un it sevišķi dažādas sieviešu organizācijas. Kad pratināšanā policijā Sūzana Heisa atzinās, ka viņai bijuši intīmi sakari ar Semu Šepardu un ka gaida no viņa bērnu, Klīvlendas prese, kas šai publiskajā skandālā ieņēma vadošo lomu, izteica atklātu sašutumu: kāpēc Semam Šepardam līdz pat šim laikam ļauj slēpties brāļu klīnikā? Jebkurš cits mūsu pilsētas

iedzīvotājs, kam nav tik draudzīgas attiecības ar varas vīriem un kas tiktu turēts tik nopietnās aizdomās, jau sen sēdētu cietumā. Bet Semam Separdam, vienīgajam, kam bija pamats vēlēties Merilinas Šepardas nāvi, lai apprecētos ar citu, daudz jaunāku sievieti, saņemot ģimenes un ietekmīgu draugu atbalstu, rodas iespēja vazāt aiz deguna policiju. Cik ilgi tas tā var turpināties? Kad beidzot doktors Sems Šepards atradīsies aiz restēm?

Šīs avīžu radītās kampaņas ietekmē 30. jūlijā Semu Šepardu apcietināja un pēc vienpadsmit nedēļām — 1954. gada 18. oktobrī tiesāja, apsūdzot viņu slepkavībā. Starp citu, šai sensacionālajā prāvā, kas vecā tiesneša Edvarda Dž. Blitsina vadībā ilga divus mēnešus un divas dienas, ne tik daudz runāja par pašu noziegumu kā par netiklību, kas valdīja Šepardu villā. Slepkavība, kas brāļu Šepardu taktikas un policijas neizdarības dēļ bija kļuvusi nepierādāma, kalpoja vienīgi par ieganstu, lai publiski atmaskotu ļaunumus, kas saēda sabiedrību. Un tomēr vispārējais sašutums par apsūdzētā netiklību iespaidoja zvērināto lēmumu. Sabiedriskās domas ietekmēti, viņi pēc izcili ilgās 102 stundu apspriedes pieņēma apsūdzības verdiktu, atzīdami Šepardu par vainīgu otrās pakāpes slepkavībā1 . Šāda zvērināto attieksme neļāva tiesājamo nosūtīt uz elektrisko krēslu, jo īstenībā nebija pierādīta ne viņa vaina, ne nevainīgums. Tomēr svētulīgās buržuāziskās morāles liekulīgās prasības tika apmierinātas: 70 gadus vecais tiesnesis Blitsins notiesāja Semu Šepardu uz mūža katorgu.

Astoņus gadus Šepards atšķīrās no citiem Ohaijo ka

1 Dažu rietumvalstu kodeksos pastāv gradācija, pēc kuras slepkavības dala divās pakāpēs: pirmās — smagākās pakāpes slepkavība ir «istā» slepkavība, bet otro burtiski tulko kā «piekaušanu līdz nāvei». Nāves sodu piespriež tikai par pirmās pakāpes slepkavību. (Tulk.)

torgas cietuma «Mar/on» ieslodzītajiem tikai ar savu numuru — 98860. Bet pēc tam sākās viņa patiesi brīnišķīgā izglābšanās.

Kāda eksaltēta, nesen no vīra šķīrusies Rietumvācijas miljonāre Kannās kādā ilustrētā žurnālā izlasīja Separda skumjo likteņstāstu, un viņai likās, ka krāsainajā foto attēlotais katordznieks būs spējīgs kliedēt tās garlaicību. Viņa aizrakstīja Šepardam, ka tic tā nevainīgumam, un apsolīja ar savu miljonu palīdzību panākt lietas izskatīšanu no jauna. Šepards atsūtīja pazemīgu vēstuli, kurā pateicās par negaidīto līdzjūtību un apsolīto palīdzību. Šī sarakste kļuva arvien dzīvāka, un beidzot no katorgas cietuma atnāca kaislīga atzīšanās mīlestībā: «Es mīlu Jūs vairāk nekā dzīvību. Jūs piepildījāt manu eksistenci ar jaunu jēgu. Ja es varētu, es nekavējoties salaulātos ar Jums kaut vai šeit, cietumā.» Vēstulei bija pievienots no cietuma skārda karotes izgatavots krustiņš.

Šī miljonārei tik neparastā kāzu dāvana tā aizkustināja žēlsirdīgo samarieti no Reinas krastiem, ka viņa neriskēja to paturēt tikai sev un tūlīt ar preses palīdzību darīja to zināmu sabiedrībai. Pirmās neparedzētās sekas visam bija lielais skandāls Rietumvācijas augstākajās iinansu aprindās.

Hamburgas žurnālu «Der Spiegel» šai mīlestības idillē ieinteresēja ne tik daudz matrimoniālas kvēles pārņemtais sievas slepkava no Klīvlendas, cik viņa kaislību objekta biogrāfija un izcelsme. Neparastā romāna varone izrādījās 57 gadus vecā Ariana Tebenjohansa, Diseldorfas rūpnieka meita, Hitlera propagandas ministra Jozefa Gebelsa svaine un viņa padēla Haralda Kvanta krustmāte — tolaik tas vēl bija sveiks un vesels un no Bcnnas revanšistiskajiem centieniem guva jo lielu labumu. Četru desmitu ieroču ražošanas koncernu galvenais

akcionārs multimiljardieris Haralds Kvants jau sen bija attaisnojis uz viņu liktās Gebelsa cerības. Pirms savas pašnāvības nacistu lielākais mēlnesis uzrakstīja testamentu. Paredzēdams, ka padēls droši vien būs vienīgais no visas ģimenes dzīvs palikušais, viņš uzdeva tam turpināt Vācijas reiha tradīcijas un visādi sekmēt, lai uz nacistiskās valsts drupām kā no pelniem atdzimis fenikss izaugtu jaunā Vācija.

Ja arī «Der Spiegel» atmaskojumi nevarēja kaitēt Kvantam, šis notikums draudēja radīt viņam ievērojamus finansiālus zaudējumus. Viena no tam piederošām firmām tieši tolaik nodarbojās ar tanka konstruēšanu — 1970. gadā tam vajadzēja nonākt amerikāņu karaspēka apbruņojumā. Ja tagad amerikāņu prese pievienotos «Der Spiegel» atmaskojumiem, Kvants varēja zaudēt līgumu, kas viņam solīja jaunus miljardus. Tāpēc viņš centās atrunāt savu krustmāti no precībām ar katordznieku Šepardu. Bet veltīgi. 1962. gada beigās Ariana izlidoja uz Ohaijo, uzdeva advokātam Lī Beilijam iesniegt lūgumu izskatīt lietu otrreiz un drīz plūca pirmos laurus. 1963. gada 24. janvārī viņai atļāva cietumā apmeklēt Semu Šepardu. Pēc četru stundu ilgas sarunas aukstajā cietuma satikšanās telpā Ariana paziņoja reportieriem, kas pulcējās pie cietuma vārtiem:

—  Tagad es galīgi pārliecinājos par Sema nevainīgumu. Un tāpēc uzskatu šo satikšanos par mūsu saderināšanos.

Ne tikai Klīvlendas, bet gandrīz visas amerikāņu avīzes uzpūta sensāciju ar devīzi: «Mīla gatava salauzt cietuma restes!» Bet par vācietes izcelsmi un viņas radiem netika minēts ne vārds.

«Personīgi iejaucoties, Kvants panāca, ka šīs lietas priekšvēsture publikai palika nezināma. . .» amerikāņu

presei tik neparasto atturību izskaidroja «Der Spiegel», kurš arī, acīm redzot, nevarēja izteikties konkrētāk.

Mīlestība, kas tiecās salauzt cietuma restes, izmaksāja Arianai Tebenjohansai gandrīz 4 miljonus dolāru, kurus tā nodeva Lī Beilija rīcībā: aģitācijai par «nabaga nevainīgo» Semu Šepardu Ohaijo štatā un sevišķi Klīvlendas pilsētā vajadzēja notikt ar ASV prezidenta priekšvēlēšanu kampaņas vērienu. Senāk elegantā un koķetā miljonāre tagad ģērbās vienkārši un neuzkrītoši, matus sukāja gludi un saņēma mezglā uz pakauša, uzstājās neskaitāmās sieviešu savienību sapulcēs kā kvēla taisnīguma un žēlsirdības aizstāve. Garīdznieki un rakstnieki Lī Beilija uzdevumā sacerēja viņai runas. Speciālajā literatūrā Beilijs sameklēja desmitiem gadījumu, kad nevainīgi notiesātie galu jgalā izdarījuši pašnāvību. Uzpirkti reportieri iedabūja šds sacerējumus presē. Visdārgākie privātdetektīvi, ko algoja Beilijs, vāca Šepardu bijušo paziņu vidū tenkas, mājienus un norādījumus, kas bijuši pamatā aizdomām pret notiesāto. Pēc tam, attiecīgi apstrādātas, šīs ziņas ar uzpirktu reportieru palīdzību uzdeva par «dokumentāliem pārskatiem», tā pamazām iedragājot publikas pārliecību par Sema Šeparda vainīgumu.

Viszemiskāk Beilijs apgājās ar Šeparda bijušo mīļāko — medicīnas māsu Sūzanu Heisu. Viņš atrada apšaubāmus lieciniekus, kas apsūdzēja to melos un zvēresta laušanā, pēc viņa norādījuma apbēra to ar anonīmām draudu vēstulēm, kurās sauca viņu par doktora Šeparda slepkavu. Šī vajāšana galu galā noveda sievieti līdz pašnāvības mēģinājumam, ko Beilija algotie reportieri nekavējoties novērtēja kā savas vainas atzīšanu.

Kad pēc trokšņa ap Šepardu, ko sacēla Ariana Tebenjohansa, cietuma administrācija aizliedza tiem satikties, Ziemsvētku priekšvakarā ar Beilija palīdzību viņa pie

cietuma sarīkoja īstu izrādi. Kaut gan bija stiprs sals, tā vienā linu kreklā stājās «mīlestības sardzē» pie cietuma vārtiem un lūdza dievu, lai atbrīvo Šepardu, līdz nokrita bez samaņas. Tas viss, bez šaubām, notika avīžu un televīzijas reportieru kameru priekšā.

Pirmos nopietnos rezultātus Sema Šeparda atbrīvošanas kampaņā Beilijs guva 1964. gada jūlijā. Sabiedriskā doma bija mainījusies, un tās ietekmē Klīvlendas tiesa pret galvojumu un 100 000 dolāru lielu drošības naudu, ko, pats par sevi saprotams, deva Ariana, izlaida notiesāto ārstu uz laiku brīvībā. 1964. gada 16. jūlijā, gandrīz 10 gadus pēc notiesāšanas, Šepards atstāja katorgas cietumu, lai tur nekad vairs neatgrieztos, kaut arī spriedums joprojām nebija atcelts.

Pēc trim dienām Ariana Čikāgā demonstratīvi salaulājās ar neseno katordznieku. Tomēr viņu medusmēnesis bija sagandēts. Prokuratūra protestēja pret Šeparda atbrīvošanu un pieprasīja, lai to nekavējoties atkal ieslodzītu cietumā. Lī Beilijs savukārt iesniedza kasācijas sūdzību Augstākajai federālajai tiesai, pievienodams tai jaunu tiesas medicīnas eksperta slēdzienu — tā paša eksperta, kurš savā laikā uzšķērda Merilinas Šepardas līķi, bet ne vārda neminēja par saviem tagad rakstiski izteiktajiem, apsvērumiem. Tikai pēc Lī Beilija pieprasījuma viņš paskaidroja, ka Merilinas Šepardas noslepkavošana notikusi «neprātīga trakuma lēkmē, no kā var secināt, ka slepkava bijusi aklas greizsirdības pārņemta sieviete».

Šādi fabricēta slēdziena mērķis bija skaidri redzams. Kaut arī vārdi nebija minēti, varēja rasties tikai viens secinājums: Sūzana Heisa, cerībās pieviltā Šeparda mīļākā, nogalinājusi viņa sievu. Kādēļ gan citādi tai vajadzētu doties pašnāvībā?

Pēdējo palīdzību, kaut arī netīši, Beilijam sniedza ties

nesis Blitsins, kurš kādreiz notiesāja Šepardu uz mūža ieslodzījumu katorgas cietumā. Nomirdams turpat astoņdesmit gadu vecumā, viņš deva iespēju blēdim advokātam izdarīt izšķirošo šaha gājienu. Elena Tompsone, viena no žurnālistēm, ko Beilijs algoja Sema Šeparda aizstāvības kampaņai, pēkšņi atcerējās, ka 1954. gada prāvas pirmajā dienā tiesnesis Blitsins teicis viņai: «Manā uztverē Šepards ir tikpat vainīgs kā pats velns.» Un viņa izsacīja gatavību apstiprināt to ar zvērestu, ja lietu vēlreiz izskatītu tiesā. Tā Beilijs tika pie paša būtiskākā iegansta kasācijai: 1954. gadā tiesa bijusi netaisna pi'et Semu Šepardu, tiesnesim bijis gatavs spriedums jau pirms prāvas.

1966. gada jūnijā ASV Augstākā tiesa apmierināja Beilija prasību, atcēla spriedutnu un nodeva lietu par Sema Šeparda apsūdzību slepkavībā jaunai izskatīšanai tiesā.

1966. gada 17. novembrī Klīvlendas zvērinātie pieņēma jaunu verdiktu: «Izsprieduši lietu pēc sirdsapziņas un saskaņā ar mūsu doto zvērestu, mēs atzīstam apsūdzēto par nevainīgu!»

Pēc 10 dienām Amerikas grāmatu tirgū parādījās jauns bestsellers «Spītē un uzvari!» ar divu autoru — Sema un Arianas Šepardu parakstiem. Grāmatu izpirka zibenīgi, un gada laikā to izdeva vairākas reizes ar kopējo metienu 7 miljoni eksemplāru. 50 procentu honorāra, kas rakstāms ar septiņzīmju skaitli, pēc agrāk noslēgtā līguma saņēma advokāts Lī Beili js.

Tikai vienu jūdzi no mājas, kurā 1954. gada 4. jūlijā atrada nogalinātu Merilinu Šepardu, tā paša ezera krastā, tai pašā ielā greznā četrpadsmit istabu villā, ko Ariana nopirka un iekārtoja savam vīram, apmetās uz dzīvi Sems un Ariana Šepardi. Taču laulāto draugu laime šai paradīzes stūrītī nebija ilga. Pārāk bieži naktīs

atskanēja telefona zvani, un sieviešu balsis ķiķinādamās apjautājās:

—   Nu, misis Šeparda, kā jums klājas pie slepkavas? Skatieties, ka viņš ari jūs nenomušl!

Sākumā tas Arianu uzjautrināja un viņa līksmi atbildēja:

—   Zinu, zinu. Viņš tikko no pagraba uznesa cirvi.

Taču, tā kā viņas vīrs izradīja arvien lielāku tieksmi

pēc alkohola un jaunām sievietēm, bet vēlāk arī atklāti draudēja viņai ar priekšgājējas Merilinas likteni, viņa, gan būdama eksaltēta un piedzīvojumu kāra, aizvien vairāk izjuta bailes. 1967. gada septembrī viņa atgriezās Rietumvācijā, atnesdama savai ievērojamai dzimtai jaunu nelaimi. Haralds Kvants nebija aizmirsis viņai pirmo izrīcību un, baidīdamies jauna skandāla, darīja sev galu miljardiera cienīgā veidā. Negaisa laikā, kad lidojumi bija aizliegti, viņš iesēdās savā reaktīvajā lidmašīnā, pirmo reizi bez pieredzējušā otrā pilota pacēlās gaisā un netālu no Turīnas gāja bojā. Pēc mirušā radinieku pieprasījuma Diseldorfas tiesa aizliedza Arianai piedalīties sēru ceremonijā.

Lī Beilija advokāta karjera šajā pašā laikā veidojās laimīga un neaptumšota — to nodrošināja viņa spožie panākumi Separda lietā, kas bija aizskanējusi pa visu Ameriku. Līdzko šī lieta bija pabeigta, Beiliju ar telegrammu izsauca atpakaļ, uz Bostonu piedalīties jaunā skaļa prāvā. Džordžs Nesers, 33 gadus vecs bagāta fabrikanta dēls, degvielu uzpildīšanas stacijā bija izdarījis šķietami nemotivētu slepkavību. Bez kāda iemesla viņš bija ietriecis dunci pavisam sveša 44 gadus veca vīrieša mugurā, pēc tam vēl izšāvis četras lodes no sava revolvera. Tad viņš aizbēdzis, bet jau pēc dažām stundām ticis aizturēts. Lī Beilijs, kurš uzņēmās aizstāvību, paziņoja, ka apsūdzētais ir psihiski slims, un pieprasīja no-

sūtīt to uz izmeklēšanu Bostonas psihiatriskajā slimnīcā «Bridgewater».

Tieši šeit meklējams aizsākums tam, kāpēc Lī Beilijs apsolīja nodot Bostonas slepkavību izmeklēšanas noda* Jai izdaudzināto «slepkavnieku», bet pēc tam uzaicināja bijušo speciālās komisijas vadītāju Endrū Tuniju pārzināt viņa personisko slepenpolicijas biroju. Tikai kad leitnants bija priekšlikumu pieņēmis, Beilijs lika kārtis galdā:

—   Es aizstāvu Džordžu Neseru — to, kurš nogalināja degvielu stacijas darbinieku.

Tunijs bija dzirdējis par šo lietu.

—   Kā gan jūs varat viņam palīdzēt? Noziegums neapšaubāms. Neskaidrs pagaidām vienīgi jautājums par slepkavas psihisko stāvokli.

—   Tieši tas, — apstiprināja Beilijs. — Patlaban viņu izmeklē slimnīcā «Bridgewater». Bet es nedomāju, ka viņu atzīs par garīgi slimu. Viņš ir tikpat normāls kā jūs un es.

—   Uz ko tad jūs cerat? — neapmierināts jautāja Tunijs, jo viņam nebija skaidrs, kādu labumu iespējams gūt no šīs lietas.

—   Ne uz ko. Pats Nesers te nav galvenais. Svarīgi ir tas, ko pastāstīja cilvēks, kurš sēž kopā ar viņu.

—   Un ko tad viņš pastāstīja? — painteresējās Tunijs jau ar manāmu ziņkāri.

—   Ka viņš ir «Bostonas slepkavnieks»!

Tunijs sāka skaļi smieties.

—   Slimnīcā «Bridgewater» ir 700 vājprātīgo, un puse no viņiem jebkurā mirklī gatava pasludināt sevi par «Bostonas slepkavnieku». Tikai tāpēc, lai pievērstu sev uzmanību . ..

—  Visai ticami. Taču cilvēks, kurš sēž kopā ar Neseru, man liekas visīstākais no viņiem.

Tunijs sāka nojaust, ko grib Beilijs. Kādu brīdi viņš vērīgi skatījās uz to, pēc tam neticīgi pagrozīja galvu:

—   Pagājušajā gadā mēs pārbaudījām vairākus tūkstošus psihiatrisko slimnīcu iemītnieku. Neviens no viņiem nebija «īstais» …

—   Cilvēks, par kuru es runāju, atrodas slimnīcā «Bridgewater» tikai dažas nedēļas. Bet līdz tam viņš nekad nav bijis psihiatriskajās slimnīcās. Tātad jūs viņu nekā nevarējāt pārbaudīt.

—   Kā viņu sauc?

Atbildes vietā Lī Beilijs izņēma no sava portfeļa plāniņu mapi ar uzrakstu: «Alberts de Salvo, apkures sistēmas montieris, 29 gadus vecs, precējies, divi bērni, dzīvo ar ģimeni Maldenā, Florensstrītā 11. Apsūdzēts zādzībā, dzīvokļu neaizskaramības pārkāpšanā, aizskarošā uzvedībā.»

—   Vispirms pats izlasiet, bet pēc tam turpināsim mūsu sarunu.

Tunijs izlasīja uzrakstu un paraustīja plecus; tam vajadzēja nozīmēt: nepazīstu tādu, nekad nav bijusi darīšana. Bet, sācis pārskatīt mapi, kurā bija tikai kādas divdesmit lapas, viņš saprata, kāpēc Beiliju tik ļoti interesē šis Alberts de Salvo.

Četru gadu laikā šis cilvēks, aizbildinoties ar ūdensvada vai apkures sistēmas remontu, apmeklējis 400 jaunu sieviešu. Parasti viņš ieradās dienas pirmajā pusē, kad viņas bija mājās vienas. Strādādams viņš uzsāka nepiespiestas sarunas un starp citu paziņoja, ka amatu apvienošanas kārtībā strādā par aģentu firmā, kam vajadzīgas manekenes. Jums, starp citu, ir tieši tam atbilstoša figūra, kāpēc gan nenopelnīt. Pie mums maksā 40 dolārus stundā.

Lielākā daļa sieviešu, šāda priekšlikuma savaldzinātas, atļāva šķietamajam aģentam noņemt mēru viņu

figūrām. Pierakstījis mērus, viņš pazuda, nenodarījis neko ļaunu. Tikai vēlāk, kad no firmas nekādas vēstis nepienāca, sievietes sāka nojaust, ka tām bijusi darīšana ar krāpnieku. Vienu vienīgu reizi, 1964. gada 27. oktobrī, 9 mēnešus pēc pēdējās slepkavības, ko izdarīja «slepkavnieks», de Salvo neapmierinājās ar diezgan nevainīgo krāpšanu vien, bet izvilka no namamātes atvērtās somiņas 100 dolārus. Sieviete to ieraudzīja un sāka saukt palīgā. Tad de Salvo viņu saķēra, aizbāza muti un ar palagiem piesēja pie gultas. Pirms aiziešanas viņš tai sacīja:

—   Desmit minūtes netrokšņojiet, un tad jums nekas slikts nenotiks. — Jau durvīs viņš pagriezās un piemetināja: — Piedodiet man, es negribēju ar jums tā apieties.

Tomēr sieviete tūlīt pēc viņa aiziešanas sāka kliegt, un saskrējušie mājas iedzīvotāji paspēja notvert Albertu de Salvo. Kriminālpolicija vispirms, protams, pārbaudīja, vai viņš nav tas pats meklētais noziedznieks, bet šīs aizdomas visai drīz pilnīgi atkrita. De Salvo ne ar ko neatbilda tam raksturojumam, ko varbūtējam slepkavam bija devuši neiropatologi, psihiatri un elektroniskā skaitļošanas mašīna. Ne reizi, izņemot pēdējo gadījumu, viņš nebija ķēries pie vardarbības, viņam nevarēja konstatēt ne «Edipa kompleksu», ne naidu pret sievietēm. Gluži otrādi, viņš mīlēja savu māti, sievu un bērnus. Savu neparasto rīcību viņš paskaidroja izsmeļoši: kādā televīzijas pārraidē viņš redzējis, kā cilvēks ar līdzīgu triku palīdzību iekļuvis sieviešu dzīvokļos un izdarījis zādzībās. Tā kā ar apkures sistēmas montiera algu vien bija grūti iztikt, de Salvo nolēma sekot šim piemēram un lielākoties savu apmeklējumu laikā zaga sīkus niekus, bet tā, ka sievietes to nemanīja.

Tādējādi de Salvo ieskaitīja atpakaļ parasto noziedznieku kārtā, un viņu apsūdzēja tikai zādzībā, dzīvokļu neaizskaramības pārkāpumos un pilsoņu aizskaršanā.

Ticis līdz šai vietai, Endrū Tunijs pārtrauca lasīšanu un teica:

—   Patiesi. Tagad es atceros, arī šo mēs pārbaudījām. Manuprāt, viņš bija pēdējais aizdomās turētais, ko mēs pārbaudījām. Pēc tam speciālā komisija tika atlaista. Bet, dievs mans liecinieks, šim tiešām nav nekāda sakara ar «slepkavnieka» lietu. Mēs ļoti rūpīgi pārbaudījām viņa alibi visās slepkavībās. To laikā viņš atradās vai nu mājās, vai darbā. Nebija ne mazākā iemesla arī turpmāk turēt viņu aizdomās.

Beilijs ignorēja šo iebildumu un tikai noteica:

—   Izlasiet līdz beigām.

Alberta de Salvo izturēšanās mainījās pēc tam, kad sieva atteicās no viņa un, glābdamās no tenkām, aizbrauca ar bērniem pie māsas uz Denveru. Vīram viņa atrakstīja, ka nolēmusi šķirties no tā. No likumos kompetentajiem kameras biedriem de Salvo uzzināja, ka sieva nevarēs šķirties, ja tiesa atzīs viņu par nepieskaitāmu: likuma pārkāpumi, kas izdarīti slimīgā afekta stāvoklī, nevar būt par iemeslu laulības šķiršanai. No šī brīža Alberts de Salvo, lai nezaudētu sievu un bērnus, sāka tēlot vājprātīgo. Tai pašā naktī viņš kliegdams sacēla kājās sardzi un paziņoja, ka viņa sieva ir tā istabā, ka viņa lamājas un sit to. Viņš pat piedraudēja sievu nožņaugt, ja viņu tūdaļ neaizvedīšot. Turpmāk līdzīgas scēnas viņš atkārtoja katru nakti un beigu beigās tā bija iejuties vājprātīgā lomā, ka cietuma ārsts noticēja un 14. janvārī pārveda viņu uz psihiatrisko slimnīcu «Bridgewateī», lai rūpīgi izmeklētu. Šeit, nonācis pieredzējušu psihiatru rokās un cenzdamies tos apvest ap stūri, de Salvo sāka uzdoties par «Bostonas slepkavnieku». Kad viņu bija pratinājusi speciālā komisija, viņš bija uzzinājis dažas slepkavību detaļas un tagad, bagātīgi tās izpušķodams, sāka stāstīt visiem. Bet vissīkāk un neatlaidīgāk viņš atkārtoja šos stāstus savam kameras biedram Neseram, kas galu galā par dzirdēto dalījās ar savu advokātu.

Kad Tunijs izlasīja uzrakstīto, Lī Beilijs ieintriģēts apvaicājās:

—   Nu, ko jūs par to domājat?

—       Neko. Viņam nav nekāda sakara ar šīm slepkavībām. Mēs to nešaubīgi konstatējam.

Advokāts atkal tvēra pēc portfeļa un izņēma kaseti ar magnetofona lentu.

—   Vai jums ir magnetofons?

Tunijs izņēma no skapīša magnetofonu un nolika uz galda. Beilijs teica:

—       Es ierakstīju viņa atzīšanos magnetofonā. Paklausieties, un arī jūs mainīsiet savas domas.

Kad lenta bija pusē, Tunijs apstādināja kaseti:

—       Tas jums neko nedos. Visu, ko viņš šeit sarunājis, viņš uzzinājis no avīžu rakstiem un pratināšanas. Ja viņš patiesi būtu tas slepkava, tad pastāstītu mums pavisam kaut ko citu. Daudz pretīgāku, kas nekur nav publicēts un par ko arī mēs ar viņu neesam runājuši.

Beilijs nevērīgi iebilda:

—       Lai arī tā būtu nepilnīga atzīšanās. Bet viņš vēl sniegs otru paskaidrojumu un to apstiprinās tiesā. Es jums to garantēju.

Tunijs vēl joprojām nepadevās:

—   Bet kur viņš ņems šīs ziņas?

Te Beilijs nolēma līdz galam atklāt savus īstos nodomus. Bez tālākas vilcināšanās viņš paskaidroja Tunijam:

—   Jums ir visu izmeklēšanas materiālu fotokopijas.

Dodiet tās man, un es pratīšu izlobīt visu, kas man vajadzīgs. Tagad jūs esat pazudis cilvēks. Taču, ja jums izdosies atrast «slepkavnieku», jūs būsiet pilnīgi reabilitēts.

—   Ja viņš tiesā no visa atteiksies un kļūs zināms, kā iegūta viņa atzīšanās, — lūk, tad es patiesi būšu pazudis.

—   Jūs paliksiet par manas personiskās slepenpolicijas aģentūras vadītāju. Bet viņš ne no kā neatteiksies. Viņu apsēdusi ideja uzdoties par «Bostonas slepkavnieku». Es de Salvo garantēju, ka viņu atzīs par nepieskaitāmu, un izskaidroju, ka par tiesībām publicēt viņa liecības tam samaksās tik daudz, lai viņa ģimene būtu nodrošināta līdz mūža galam. Bet viņam tikai tas ir svarīgi.

Pagāja labs brīdis, iekams Tunijs atbildēja:

—   Es varu iedomāties, ka tas viss jums patiešām izdosies. Ļaudis labprāt noticēs, ka viņš ir īstais «slepkavnieks». Viņi vēl joprojām baiļojas, kaut tikai šīs slepkavības neatsāktos. Bet man risks ir pārāk liels . . .

Beilijs iecietīgi pavīpsnāja:

—   Un cik tad liels ir šis risks? 800 dolāru mēnesī policijas dienestā? Tikpat daudz jūs varat dabūt rentes veidā, ja arī turpmāk strādāsiet manā labā. Pie tam jūs paliksiet malā no visa tā. Oficiāli es jums uzdošu izmeklēšanu tikai pēc tam, kad būšu publicējis de Salvo atzīšanos. Tagad jums tikai jāpalīdz man papildināt viņa liecības. Bez tam, ja jūs atklāsiet šo lietu nevis kā policijas darbinieks, bet kā mans personiskais kalpotājs, jums pienāksies ievērojama daļa no izsludinātās atlīdzības.

Otru reizi šai dienā Endrū Tunijs sniedza advokātam roku. Sātaniskais līgums bija noslēgts, neģēlīgo slepkavību sērija ar aukstu aprēķinu likta pamatos pasākumam, kas nesīs miljonus.

Pēc dažām nedēļām, kurās Lī Beilijs daudzkārt ilgi runājās ar Albertu de Salvo psihiatriskajā slimnīcā «Bridgewater», svētdien, 7. martā, de Salvo sievu izsauca pie telefona Denverā.

—   Misis de Salvo, mans vārds ir Lī Beilijs. Esmu jūsu vīra advokāts, — stādījās priekšā zvanītājs. Viņa balss skanēja noteikti, gandrīz valdonīgi. — Jūsu pašas interesēs un jūsu bērnu interesēs jums šodien pat jāpamet māsas nams un jāpaslēpjas kaut kur Amerikā ar citu vārdu, jo tuvākajās nedēļās žurnālisti un reportieri meklēs jūs dienu un nakti, lai varētu jūs nofotografēt un dabūt no jums interviju. Jūsu vīrs ir ilgi meklētais «Bostonas slepkavnieks». Viņš atzinās man jau sen, bet nu vairs nav nekādu šaubu. Jums tas, protams, ir smags trieciens, bet varbūt zināmu mierinājumu sniegs mans apgalvojums, ka viņš nav noziedznieks, viņš ir slims.

Kad misis de Salvo nolika klausuli, viņa trīcēja pie visām miesām. Alberts — «Bostonas slepkavnieks»? Viņa negribēja tam ticēt.

Jau pēc divām stundām viņai atnesa naudas pārvedumu par 2 tūkstošiem dolāru, ko Lī Beilijs bija nosūtījis pa telegrāfu izdevumiem sākuma posmā.

Pirmdien, 8. martā, pulksten 10 Beilijs atkal parādījās slepkavību izmeklēšanas nodaļā. Viņam līdz bija magnetofons un kaudze kasešu. Leitnants Donovans ar saviem ļaudīm vēl nebija beidzis klausīties tagad jau meistarīgi sacerēto «Bostonas slepkavnieka» liecību, kad avīžu pārdevēji Bostonas ielās sāka izkliegt sensacionālos paziņojumus par drausmīgo slepkavību sērijas atmaskošanu. De Salvo vārds tomēr pagaidām vēl netika minēts. Beilijs turpināja to slēpt arī no slepkavību izmeklēšanas nodaļas darbiniekiem, vienā laidā mainīdams magnetofona lentas griešanās ātrumu, lai kāds no klātesošajiem nejauši nepazītu runātāja balsi. Tam bija

savi iemesli: Beilijs prasīja garantiju, ka viņa aizstāvamais tiks atzīts par nepieskaitāmu.

Tai pašā nolūkā rūpīgi fabricētajai liecībai bija pievienots patētisks nobeigums: «Man vajadzēja izdarīt šīs slepkavības nevis tāpēc, ka es tā gribētu, bet tāpēc, ka kāds iekšējs, man pašam neizprotams spēks spieda tā rīkoties. Es zinu, ka esmu slims un līdz pat mūža beigām nevarēšu atgriezties šai brīnišķīgajā pasaulē. Bet es gribu pielikt visus spēkus, lai ārsti un citi speciālisti varētu noskaidrot manu slimību, lai līdzīgas lietas nekad neatkārtotos un maniem bērniem nebūtu kauns sava tēva dēj. Es domāju, ja šādā veidā varēšu dot savu ieguldījumu zinātnē un atnest labumu cilvēcei, mani upuri varbūt nebūs gluži velti gājuši bojā.»

Beilijs nosauca varas vīriem un preses pārstāvjiem de Salvo vārdu tikai pēc tam, kad Bostonas prokurors Botomlijs, noklausījies anonīmo magnetofona ierakstu, paziņoja:

—   Es uzskatu, ka tā ir traģēdija. Es nevaru atrast citu vārdu. Tas ir nolicis, un nav mūsu spēkos notikušo grozīt. Bet es pielikšu visas pūles, lai medicīniskais slēdziens sekmētu cilvēku sabiedrības reabilitēšanu, pie kuras taču pieder arī slepkava.

Lai arī cik neiespējami no mūsu tiesiskās kārtības redzes viedokļa iedomāties visas šīs mahinācijas, tā nebūt nebija augstākā pakāpe, tā bija tikai sagatavošanās vēl neticamākām nelietībām, kas vainagoja šo ņirgāšanos par likumību un justīciju.

Kamēr vesela armija psihiatrijas, neiroloģijas, antropoloģijas profesoru un citu speciālistu lenca Albertu de Salvo, cenzdamies izprast varbūtējā vairākkārtējā slepkavas dvēseli un prātu, Lī Beilijs klusiņām realizēja pēdējo, viņam visnozīmīgāko pasākuma daļu. Reportieru-zibenszeļļu komanda no Endrū Tunija iesniegta

jiem izmeklēSanas materiāliem īsā laikā sacerēja 400 lappušu biezu biogrāfisku bestselleru «Bostonas slepkavnieks», kam grāmatu tirgū bija jāparādus ar Herolda Frenka pseidonīmu, pirms tiesa būs izpētījusi un pārbaudījusi de Salvo liecību. Šādu steigu diktēja advokāta bailes, ka atklātā tiesa viņa homunkulu nenoturēs par «Bostonas slepkavnieku». Aprēķins bija vienkāršs un skaidrs: grāmatu uzrakstīt un iespiest varēja dažās nedēļās, bet tiesas prāvai tik sarežģītā krimināllietā vajadzēja ilgt vairākus mēnešus. Šis aprēķins attaisnojas! «Bostonas slepkavnieks» iznāca 1956. gada jūnijā, pēc divām nedēļām tas bija jau amerikāņu bestselleru sarakstā, presē izreklamēts kā savā ziņā vienīgais dokuments, kas dod priekšstatu par noziegumiem Amerikā, un līdz 1966. gada Ziemsvētkiem bija izplatīti 4,5 miljoni eksemplāru. Bet Alberta de Salvo prāva sākās tikai 1967. gada janvāra vidū un beidzās, kā jau varēja gaidīt, ar slēdzienu: «De Salvo nav «Bostonas slepkavnieks»!»

Viņu nemaz neapsūdzēja slepkavībā. Runa bija tikai par atklātu naudas zādzību un četru sieviešu aizskaršanu. Pat 400 analoģiskie gadījumi bija izdomāti. Un par to de Salvo tika notiesāts uz ievietošanu psihiatriskajā slimnīcā līdz mūža beigām! Ziņojumi par prāvu avīzēs aizņēma ne vairāk kā 30 rindiņas. Bet Rietumvācijā jau četras nedēļas pirms tam Lī Beilijam tika veltīts ditirambs trīs slejās: «Advokātam, ko dēvē par neatšķetināmo lietu meistaru, uz galda krājas ielūgumu kaudze ar aicinājumiem piedalīties jaunās tiesas prāvās. Lielākajai daļai Beilijs spiests atteikt, jo pašlaik uzņēmies aizstāvību jau 17 ASV tiesas prāvās …»

BIĻETE UZ NEKURIENI

«Ņujorka katru gadu pazūd 10 tūkstoši cilvēku. Bez vēsts. Klusi un nemanāmi. Ne kliedziena, ne asins lāses, ne motīva, ne mazakā pieturas punkta, kas ļautu izprast viņu ce|u uz nekurieni…»

(«Die Well>, 1957. gada 7. aprīlī.)

1956. gadā, pēc Ņujorkas policijas datiem, ceļojumā uz nekurieni devušies 10 167 cilvēki. Par 10 166 cilvēku likteni līdz pat šim laikam nekas nav zināms. Neviens rakstiņš par tiem neparādījās avīzēs. Tikai viens vārds pēc daudzām nedēļām uzpeldēja bulvāru lapelēs, bet vel pēc gada kļuva par Amerikas sensāciju — Jēzus de Galindecs!

1956. gada 12. martā pulksten 21 un 42 minūtēs tad vēl ne ar ko neievērojamais Jēzus de Galindecs nokāpa Kolumbas metro stacijā. Kāds paziņa nejauši bija redzējis, kā viņš ar cieši piebāztu portfeli rokā iekāpis Bronksas vilciena pēdējā vagonā un kā turpat reizē ar pasažieru pūli, Galindecam nemanot, iekāpuši divi jauni cilvēki, pēc izskata spriežot, dienvidnieciska tipa ārzemnieki, kas tūlīt apsēdušies viņam blakus katrs savā pusē.

Pēc 12 stundām grāmatu izdevniecības īpašnieks Valankecs paziņoja policijai par Galindeca pazušanu. Policijas ierēdnis negribēja pieņemt pieteikumu:

—  Viņa nav tikai kopš vakar vakara? Tas vēl neko nenozīmē. Tūkstoši ņujorkiešu šādu vai tādu iemeslu dēļ neatgriežas laikā mājās. Varbūt jūsu paziņa valstās

piedzēries kaut kādā krogā. Pagaidiet dažas dienas. Ja viņš tā arī neatradīsies,, jūs vēl paspēsiet paziņot policijai.

Izdevēju šī atbilde neapmierināja.

—    Izslēgts! Mans draugs nedzer un neblandās pa krogiem. Šodien pulksten 10 viņam bija jānodod man savas grāmatas rokraksts. Tas bija stingri norunāts. Vakar vakarā mēs kopīgi apspriedām dažus labojumus, un viņš bija nodomājis pa nakti tos paveikt.

—    Nu ko, mister Valankec, tātad vēlāk jūsu autors pārdomājis. Uz rakstniekiem vispār nevar paļauties. Varbūt viņš aizklimtis kaut kur meklēt iedvesmu.

Valankecs centās saglabāt pašsavaldību.

—    Klausieties, es pazīstu šo cilvēku nedaudz labāk nekā jūs. Viņš nekur nav aizklimtis, viņš ir nolaupīts. Un tieši viņa grāmatas dēļ. Galindecs jau vairākas nedēļas baiļojās par tādām beigām. Viņš jau ne reizi vien sacīja man, ka viņu izseko, novēro katru viņa soli. Ticiet: Galindecs kļuvis par nozieguma upuri. Jārīkojas nekavējoties, citādi viņš aizies bojā, ja tikai nav jau miris.

Policists augstu savilka uzacis:

—   Kas tad tā par sevišķu grāmatu?

—    Grāmata par Dominikas Republiku. Tā saucas «Truhiljo ēra»!

—    Un tās dēļ varēja nolaupīt cilvēku? Es kaut kā neticu. Amerikā raksta tik daudz dažādu grāmatu!

—    Ko jūs, vai tad avīzes nelasāt? Patiesi jūs neesat dzirdējis par stāvokli šajā zemē? Visas avīzes taču raksta par to!

—   Avīzēs daudz ko raksta, mister. Ja visam ticēt. . .

Valankecs bija tuvu izmisumam.

—    Klausieties, mister! Mans draugs nodzīvoja tajā zemē 17 gadus. Viņš bija mājskolotājs pie prezidenta

Truhiljo. Tā kā viņam draudēja arests, tam bija jābēg. Viņa grāmatā atklātas visas šo notikumu slepenās atsperes. Vai patiesi jūs nesaprotat, ka Haiti salā centīsies aizkavēt šīs grāmatas iznākšanu?

Spriežot pēc policista sejas izteiksmes, viņš patiesi to nesaprata, bet, lai tiktu vaļā no apnicīgā apmeklētāja, apsolījās tomēr pieteikumu pieņemt un, nosēdies pie rakstāmmašīnas, sāka uzdot tādās reizēs obligātos jautājumus:

—   Pazudušā pilns vārds?

—   Jēzus de Galindecs.

—  Kad dzimis?

—   Viņam ir 52 gadi. Precīzus dzimšanas datus nezinu.

—  Pēdējā dzīves vieta?

—   Bronksa, 14. iela, viesnīca «Maiami».

—   Profesija?

—       Kolumbijas universitātes spāņu valodas un kultūras docents. Un turklāt rakstnieks.

—   Pavalstniecība?

—       Viņš ir emigrants. Pēc izcelsmes spānis, bet, kad Spānijā sākās pilsoņu karš, kā Franko pretinieks bija spiests emigrēt.

Policists, pārstājis rakstīt, pārmetoši paskatījās uz apmeklētāju.

—       Jūs sacījāt, viņš nodzīvojis 17 gadus Dominikas Republikā?

—       Pilsoņu karš Spānijā sākās 1936. gadā, mister. Galindecs emigrēja uz Haiti tāpēc, ka tur runā spāniski. Viņš bija skolotājs misijā, bet vēlāk mājskolotājs prezidenta ģimenē.

—   Kāpēc viņš atbrauca uz šejieni?

—        1953. gadā viņam vajadzēja bēgt, jo viņš pārmērīgi daudz zināja par turienes valdības korupciju un kritizēja to.

—   Jūs tātad uzskatāt, ka viņu nozaga aiz politiskiem motīviem?

—   Jā.

—   Vai jūs turat aizdomās konkrētas personas?

—  Nē.

—   Vai pazudušais arī šeit nodarbojās ar politiku?

—  Viņš bija Dominikāņu revolucionārās komitejas biedrs.

—   Kas tā par organizāciju?

—   Dominikāņu emigrantu organizācija, kas no šejienes, no ārpuses, cīnās pret Truhiljo kundzību.

—   Atrod taču cilvēki, par ko rūpēties! Nu labi… Vai jūs varat pateikt vēl kaut ko nozīmīgu šīs lietas labad?

Izdevējs atturējās no tālākiem paskaidrojumiem. Viņš jau bija sapratis, ka uz šī neizdarīgā policijas ierēdņa palīdzību sevišķi paļauties nevar.

Pēc 14 dienām Valankecs saņēma lakonisku paziņojumu: «Bezpavalstnieka Jēzus de Galindeca atrašanās vieta nav noskaidrota. Nav atrasti arī pierādījumi, ka viņš kļuvis par noziedzības upuri. Par nožēlu, mums vairāk nav ko paziņot jautājuma, kas Jūs interesē.»

Senjoram Anselmo Valankecam, kuru tik ļoti satrauca Jēzus de Galindeca nozušana, agrāk piederēja viens no lielākajiem Dominikas Republikas avīžu koncerniem. Ekspropriācijas gaitā, ko sistemātiski piekopa «valsts aizstāvis un labdaris», kā sevi lika dēvēt diktators Truhiljo, ari Valankeca koncerns pārgāja prezidenta ģimenes īpašumā. 1950. gadā populārā avīzē publicētais kritiskais ievadraksts par vārda brīvības apspiešanu deva ieganstu diktatoram iespundēt izdevēju Valankecu cietumā un apsūdzēt «graujošā darbībā». Pēc tam valdības norīkots advokāts ieteica Valankecam labprātīgi uzdāvināt savu koncernu Truhiljo ģimenei.

Advokāts pat atveda uz cietumu gatavu dāvinājuma aktu, ko Valankecam atlika tikai parakstīt; to viņš arī izdarīja, saņemot pretī atļauju atstāt valsti.

Šī priekšvēsture ļauj saprast dedzību, ar kādu Valankecs meklēja pazudušo Galindecu. Izdevēja rīcību noteica ne tikai uztraukums par drauga un domubiedra likteni: Valankecs aplami bija iedomājies, ka, pierādījis Truhiljo vainu rakstnieka pazušanā un atklājis šī nozieguma aizkulises, viņš varēs saviem spēkiem gāzt nīsto diktatoru un tā pērkamo valdību.

Ar Dominikāņu revolucionārās komitejas starpniecību Valankecs saistījās ar cilvēku, kas ilgus gadus strādājis Haiti par bēdīgi slavenās «United Fruit Company» speciālo aģentu un lieliski orientējās starptautisko izlūkdienestu džungļos. Valankecam šī operācija izmaksāja 20000 dolāru, kas, šķita, nebija izdoti velti.

Tā paša gada rudenī Anselmo Valankecs pavēstīja, ka viņš ir gatavs amerikāņu preses pārstāvjiem darīt zināmas Jēzus de Galindeca pazušanas sensacionālās detaļas. Pēc tradīcijas preses konferencei bija izraudzīta greznā Hiltona viesnīca. Piesardzības pasākumi atgādināja Amerikas vistumšākos gangsteru laikus. Viesnīcu un it sevišķi zāli, kurā vajadzēja notikt konferencei, bija ielenkusi speciāli nolīgta bruņota sardze. Filmēt un fotografēt bija stingri jo stingri aizliegts. Visus konferences dalībniekus pie ieejas zālē rūpīgi pārmeklēja, ieskaitot pat apakšveļu, lai kāds nevarētu ienest sev līdzi ieročus un mikrokameras filmēšanai.

Cilvēks, kurš bija atklājis Galindeca lietu, sēdēja ložu necaurlaidīga stikla būrī. Valankecs stādīja viņu priekšā kā Maiku Mortonu, tomēr paskaidrojot, ka tas ir viņa pseidonīms: personiskās drošības labad šā cilvēka īstajam vārdam jāpaliekot neizpaustam. Tajā pašā efektīgajā stilā savu uzstāšanos sāka noslēpumainais Maiks Mortons:

—   Zēni, neinteresējieties par manu vārdu, nefotografējiet un nezīmējiet mani. Ja kļūs zināms, kas es esmu, mana dzīvība būs nopietnās briesmās. Pēdējos mēnešus es cītīgi novēroju Truhiljo ģimeni. Es neesmu pirmais, kas nodarbojies ar to, un daudzi no maniem priekšgājējiem par savu pārdrošību jau samaksājuši ar dzīvību: viņi nošauti, pakārti, iemesti jūrā, piekauti līdz nāvei vai visbanālākajā veidā nosisti. Es negribētu, lai mani piemeklē tāds pats liktenis. Domāju, jūs mani sapratīsiet. Es gribu pastāstīt jums par noziedzīgo sindikātu, kura kontā ir ne mazāk kā 250 slepkavību, daudz laupīšanu, uzpirkšanu, zvērīgu spīdzināšanu, izsekošanu, viltus apsūdzību un zvēresta laušanu. Es zinu, ka pietiekami daudz līdzīgu piemēru jums zināmi mūsu pašu zemē. Tomēr es lūdzu jūs piegriezt vērību vienai īpatnībai: šī sindikāta priekšgalā atrodas nevis gangsteru boss, bet gan valsts prezidents, un mūsu zeme uztur diplomātiskas attiecības ar šo valsti un katru gadu sniedz tai finansiālu palīdzību 800 miljonu dolāru apmērā.

Tāda stāstījuma maniere augstākā mērā imponēja bulvāru lapeļu reportieriem, jo atbrīvoja viņus no visdarbietilpīgākā procesa. Viņiem atlika tikai stenografēt un pēc tam nodiktēt tekstu redakcijas mašīnrakstītājām. Šis Maiks Mortons modināja viņos simpātijas.

Starp citu, kaut kas patiesi bija jāuzskata par Maika Mortona nopelnu. Viņš izrādījās cītīgāks un attapīgāks par Amerikas policiju. Viņš uzreiz nāca pie secinājuma, ka neviens cilvēks nevar bez vēsts pazust no Ņujorkas metro vai arī pagaist tajā. Galindecam — dzīvam vai mirušam — tomēr vajadzēja pamest vilciena pēdējo vagonu. Tā kā tas notika ap pulksten desmitiem vakarā,

tas ir, laikā, kad kustība vēl ir ļoti dzīva, noteikti jābūt arī lieciniekiem. Un Mortons sāka iztaujāt metro darbiniekus no Kolumbas stacijas līdz Bronksai. Viņš gribēja zināt, vai kāds nav redzējis 12. martā no pulksten 21.42 līdz 22.30 pasažieri, kuru iznesa, izvilka vai citā neparastā veidā izdabūja ārā no vilciena.

Pēdējā stacijā pirms Bronksas Mortonam laimējās.

—   Pagaidiet! — atcerējās stacijas priekšnieks. — Ap to laiku, kā jūs sakāt, kādam cilvēkam kļuva slikti, un divi paziņas palīdzēja viņam izkļūt no vagona. Viens no tiem palūdza atļauju izmantot manu telefonu. Vēlāk slimo aizveda ar sanitāro mašīnu.

Stacijas priekšnieks varēja pat aptuveni aprakstīt abus slimā pavadoņus:

—   Tie bija ārzemnieki — spāņi vai itālieši, katrā ziņā dienvidnieki.

Maiks Mortons gandrīz nemaz nešaubījās, ka ticis uz pareizām pēdām, bet, lai galīgi pārliecinātos un pilnīgi izslēgtu kļūdas iespēju, pārbaudīja, vai kādā no tuvākajām slimnīcām 12. marta vakarā nav ievests piecdesmit gadu vecs vīrietis, kam metro kļuvis slikti. Neviena slimnīca, kā noskaidrojās, norādītajā vakarā mašīnu uz metro nebija sūtījusi.

—   Es, — stāstīja tālāk Mortons, — sēdēju savā kantorī un lauzīju galvu, kur gan sanitārā mašīna varēja aizvest Galindecu. Uz ostu? Uz lidlauku? Jeb viņa līķi vienkārši kaut kur apraka? Tai brīdī iezvanījās mans telefons. Kāds, nenosaucis savu vārdu, vaicāja: «Jūs taču vakar sarunājāties ar kungiem no Dominikāņu revolucionārās komitejas? Bez šaubām, tas ir pārpratums, vai ne?» — «Kas jūs tāds esat?» es prasīju. — «Nav svarīgi,» viņš teica. «Jūsu paša labad mēs gribam domāt, ka jūs esat rīkojies aiz neziņas. Jūs it kā meklējot Jēzu de Galindecu? Izbeidziet šo lietu! Galindecu jums tik

un tā neatrast.» Es cik vien iespējams vienaldzīgi apvaicājos: «Ko jūs vēl gribat?» — «Pievērst jūsu uzmanību kādam niecīgam apstāklītim,» sekoja atbilde. «Jums, bez šaubām, izstāstīja par 247 nogalinātajiem, vai ne? Tad, lūk, ja jās neklausīsiet mūsu labajam padomam, jūs būsiet divi simti četrdesmit astotais.»

Uz mirkli apklusis, lai reportieri varētu pārbaudīt, vai paspējuši vārds vārdā fiksēt šo dialogu, Mortons turpināja:

—   Nu, ka jūs paši redzat, nopietnu seku šim humānajam brīdinājumam nebija, un es nekļuvu par divi simti četrdesmit astoto līķi augšminētajā sarakstā.

Mortons ar žestu nomierināja uzjautrinātos reportierus.

—   Tātad ķersimies pie lieta?! Kā jau sacīju, visticamāk, ka Galindecu izveda no valsts. Ja viņu nogalinātu šeit, līķi agri vai vēlu atrastu un sāktos zināmām personām visai nevēlama izmeklēšana. Bet, kamēr Galindecs ir bez vēsts pazudis, noziedzības fakts paliek nepierādīts … Tāpēc jau nākošajā dienā es sāku apbraukāt lidostas. Man palaimējās. Netālu no Emitvillas es uzdūros pamestam, pa pusei ar nezālēm aizaugušam lidlaukam, kuru apsargāja tikai naktssargs, kāds Džons Berijs Houkinss. Tas bija diezgan vārgs, bet viltīgs un izmanīgs vecītis, kas tūdaļ noprata, ka man kaut kas no viņa vajadzīgs. Tad es bez gariem aplinkiem iespiedu viņam saujā 20 dolāru naudas zīmi un vaicāju: «Vai uz šejieni atveda kādu sanitārajā mašīnā? Vēlu vakarā, tā pēc desmitiem, marta vidū?» Apskatījis banknoti, viņš atbildēja: «Skaidrs, ka tam bija jābūt vakarā, citādi es vispār nevarētu neko zināt. Dienā manis šeit nav. Es taču esmu naktssargs.» Viņa apdomīgums krita man uz nerviem, un es pārtraucu viņu: «Nu, kā tad — bija šeit sanitārā mašīna vai ne?» Viņš daudznozīmīgi pasmaidīja: «Varbūt bija. Bet esmu jau vecs, un atmiņa man slikta.» Nākošie 20 dolāri nedaudz atsvaidzināja viņa atmiņu. Viņš apmierināts pamāja: «Jā, 12. martā uz šejieni atbrauca sanitārā mašīna. Divi puiši, kas runāja svešā valodā, iznesa no mašīnas vīrieti. Man viņi sacīja, ka tam esot vēzis un viņi to vedot uz Floridu, uz operāciju . . .» Večuks apklusa un sāka čaukstināt banknoti. Baidīdamies, ka viņš varētu vispār vairs nekā neteikt, es steidzīgi apgādāju viņu vēl ar desmit dolāriem, pavadot tos ar jautājumu: «Kas tad bija tālāk?» — «Tālāk,» viņš īdzīgi atbildēja, «viss gāja ļoti ātri. Jau pusstundu pirms sanitārās mašīnas šeit nolaidās maza divmotoru lidmašīna — no tām, kas lido uz vietējām līnijām. Visu laiku tā stāvēja ar neizslēgtiem motoriem. Ārzemnieki vilkšus vilka savu pacientu. Es pat nodomāju, vai tik viņš nav jau nomiris. Sanitārā mašīna tūlīt aizripoja, bet lidmašīniņa pazuda naksnīgajās debesīs. Pie labākās gribas vairāk neko nevaru jums pateikt, pat ja jūs izliksiet vēl 50 dolārus.» Bet es jau tā zināju diezgan …

Te viens no reportieriem uzdeva Mortonam jautājumu:

—   Sakiet, mister, — vai drīz pēc tam veco Houkinsu nenogalināja? Es kaut ko tādu atceros.

Mortons atturīgi pavīpsnāja:

—   Tātad jums zināms vairāk nekā man. Es zinu tikai, ka otrā rītā viņš atrasts miris lidlauka malā. Ārsts konstatējis sirdstrieku.

—   Bet pēc uzšķēršanas izrādījās, ka sirds viņam bijusi pilnīgi vesela!

—   Pareizi, — atkal pavīpsnāja Mortons. — Tomēr ari vesela sirds nevar izturēt spēcīgas indes. Bet daudzas no tām grūti noteikt.

—   Tātad Houkinsu tomēr nogalināja?

—   Piejauju, bet pierādīt nevaru un tāpēc nevēlos par to daudz runāt. Man negribētos aizsteigties priekšā policijas slēdzieniem, — indīgi atbildēja Mortons, likdams saprast, ka slepkavību izmeklēšanas komisija nu jau daudzus mēnešus bez panākumiem mēģina noskaidrot vecā Houkinsa nāves cēloni.

Tagad jau sekoja arī citi jautājumi:

—   Kas varēja nogalināt Houkinsu un kādēļ? Neviens taču nezināja pat par jūsu braucienu uz lidlauku.

—  Jūs aizmirsāt par telefona zvanu manā dzīvoklī, mister. Skaidrs, ka no tā brīža viņi vairs nenolaida acu no manis. Starp citu, braucienā pa aerodromiem zināmā atstatumā man neatlaidīgi sekoja kaut kāds «buiks».

—   Morton! Kāpēc gan naktssarga vietā viņi nenogalināja jūs? Tikt vaļā no jums šiem ļaudīm būtu bijis daudz svarīgāk.

—   Es domāju, šie kungi zināja, ka man vienmēr līdzi ir deviņmilimetru pistole un pie tam es trāpīgi šauju. Nogādāt uz viņpasauli nevarīgu večuku bija daudz vieglāk.

—   Bet kāpēc viņu vajadzēja nogalināt? Visu, ko viņš zināja, viņš jau paspēja jums pateikt. Viņa nāve bija bezjēdzīga.

—   Jus tā uzskatāt? Esmu citās domās. Ja Houkinss būtu dzīvs, viņš tagad atrastos šeit un varētu apstiprināt manus vārdus. Tad jūs neuzdotu man tik daudz jautājumu. Vai tas vien jau nav iemesls? Toreiz taču neviens nezināja, cik tālu es tikšu savos meklējumos.

Lai cik piekasīgi reportieri izvaicāja Mortonu, pieķert viņu pretrunās neizdevās. Viņš turpretim, pirms turpināja, izņēma no portfeļa dažus Ņujorkas avīžu izgriezumus un pielika pie sava būra stikla sienām.

—   Vai jūs vēl atceraties šīs banku aplaupīšanas?

Reportieri no savām vietām nevarēja saskatīt uzrak-

stlto, bet, tiklīdz viņi grasījās tuvoties būrim, apsardze, kas bija aplenkusi to, pielēca kājās un izstiepa uz priekšu savus koltus.

—   Sēdiet! — strupi pavēlēja kāds no sargiem.

Mortons atvainojās:

—   Piedodiet! Tas man neienāca prātā. Labāk es pats jums atgādināšu, par ko ir runa. 1955. gada maijā Haiti aplaupīja Kanādas karaliskās bankas filiāli, bet pēc divām dienām — «United Fruit Company» kasi. Gandrīz visi jūs devāt par to savām avīzēm izsmeļošas reportāžas un, bez šaubām, visu viegli atcerēsieties.

Reportieri vīlušies atgriezās savās vietās. Protams, viņi atcerējās šo gadījumu. Bija nolaupīts vairāk nekā miljons dolāru.

—   Un tātad jūs zināt arī, ka noziedznieki līdz pat šai dienai nav notverti. Dominikāņu policija nespēja to izdarīt, kaut gan tai bija gangsteru fotogrāfijas, tā zināja viņu mašīnu numurus un viņu pistoļu markas: abas bankas bija apgādātas ar apslēptajām fotokamerām.

—  Droša garantija, ko tur runāt! — kāds iesmējās.

—   Vēl nepriecājieties, mister! Ja noziedznieki, atstājuši tik pirmšķirīgas pēdas, netika notverti, tad te nav tīra lieta! Un abas bankas, to sapratušas, atmeta ar roku dominikāņu policijai un uzdeva tālāko izmeklēšanu saviem speciālajiem aģentiem. Viens no šiem speciālajiem aģentiem biju es.

—   Un ko tad jūs, superdetektīvi, noskaidrojāt?

—  Ka laupītāji nāk no prezidenta miesassargiem un to sargeņģelis ir viņa augstības brālis — ģenerālmajors Verdžīlio Truhiljo!

Uz dažām sekundēm zālē iestājās klusums, ko radīja šī neparastā ziņa. Pēc tam pār cilvēku būri sāka gāzties jautājumu krusa:

—   Kur pierādījumi?

—   Vai ir liecinieki?

—   Kāpēc līdz šim brīdim tas tika noklusēts?

—   Vai valdībai tas ir zināms?

Mortons teatrāli pacēla rokas:

—  Acumirkli! Pa vienam! Protokoli ar liecinieku liecībām pagaidām glabājas kādas bankas seifā. Turpretim fotokopijas tiks nodotas jums, kā arī Valsts departamentam un FIB pēc šīs preses konferences. Bet klusēju es tik ilgi tāpēc, ka diktatora gāšanai nepietiek tikai ar pierādījumu, ka viņa brālis ir laupītājs.

Lai ilgāk uzturētu auditorijā sasprindzinājumu, Mortons nesteidzīgi aizsmēķēja cigareti un tad turpināja:

—   Neaizmirstiet vēl vienu lietu: valsts, kurā tas viss norisinās, ir Apvienoto Nāciju Organizācijas locekle. Un prezidents Truhiljo — aņtikomunists! Visās vārdu kaujās Dominikas Republika ir nikna krievu pretiniece un ar nelokāmu uzticību turas Savienoto Valstu pusē, tas ir, brīvības pusē! Un pienāks diena, kad aizstāvēt šo brīvību vajadzēs ar ieročiem rokās. Tāpēc mēs esam noslēguši ar Truhiljo militāru paktu, kas Jauj mūsu armijai Dominikas Republikas teritorijā izvietot savus radiolokatorus, savas raķešu un jūras kara bāzes.

Mazs resnītis pirmajā rindā piecēlās, demonstratīvi aizcirta savu bloknotu un satraukti iesaucās:

—   Neuzbāzieties mums ar saviem politiskajiem spriedelējumiem, mister! Ja jums nav ko sacīt par pašu Truhiljo, beidziet šo izrādi!

Divi sargi bez ceremonijām novietoja ar astmu slimojošo redaktoru iepriekšējā vietā un ne visai draudzīgi paskaidroja viņam, ka līdz sanāksmes beigām nevienam netiks atļauts atstāt zāli. Mortons pacentās laipni nomierināt viņu:

—  Palieciet, mister, nenožēlosiet! Savu materiālu jūs dabūsiet!

Nevajag bargi nosodīt šo tipisko amerikānisko speciālo aģentu par to, ka viņš nejāva izjaukt savu nodomāto izrādi. Reizi dzīvē tam bija radusies izdevība kjūt par avīžu sensāciju varoni, un viņam vajadzēja pilnībā izbaudīt šo prieku.

Gribot negribot redaktors atkal atvēra savu bloknotu, sirdīgi norūcis:

—   Nu, cerēsim, ka sanāks vismaz piecām rindiņām …

Maiks Mortons turpināja savu ziņojumu:

—   Tagad, kad esmu jūs iepazīstinājis ar apstākļiem, kādos man vajadzēja darboties, es varu beidzot pāriet pie paša būtiskākā un pastāstīt, kā es izmeklēju Galindeca lietu. Kā jau teicu, man bija skaidrs, ka dzīvs vai miris viņš izvests no valsts. Taču lidmašīniņa, par kuru stāstīja Houkinss, nevarēja bez nolaišanās aizlidot no Ņujorkas līdz Haiti. Kaut kur Savienotajās Valstīs tai noteikti vajadzēja nolaisties, lai uzpildītu benzīnu. īsākais cejš uz Haiti iet caur Karolīnu, un es aprēķināju, ka lidmašīna nosēdusies kaut kur Maiami apkaimē. Tur ir daudz privātu aerodromu, kur var nolaisties, nepiesaistot sevišķu uzmanību. Tāpēc es sāku ar to, ka aizbraucu uz Maiami.

Nekavēsimies vairs pie teatralizētās preses konferences detaļām Hiltona viesnīcā Ņujorkā un aprobežosimies ar Galindeca lietas faktisko apstākļu izklāstu, kas publicēts amerikāņu presē un pēc tam aplidoja visu zemeslodi. Šis notikums pat vislakoniskākajā atstāstījumā ir bagāts sensācijām un dramatiskām kolīzijām.

Simt divdesmit jūdzes uz ziemeļiem no Maiami atrodas mazs grambains privātais Lantanas aerodroms. Šeit nosēžas un paceļas gaisā lidmašīnas, kas atved amerikāņu miljonārus uz viņu villām šajā apkaimē. Aerodroma uzraudzība bija uzdota 47 gadus vecajam nēģe

rim Džonam Leigam, kas vienlaikus veica degvielas uzpildītajā, mehāniķa un sarga pienākumus. Maiks Mortons tīri nejauši uzdūrās viņam pēc tam, kad vairākas nedēļas nesekmīgi bija izmeklējis pussalu. Ēdnīcā netālu no Lantanas viņš no avīzēm uzzināja, ka šim aerodromam vajadzīgs sargs. Izlikdamies, ka meklē tāda veida darbu, Mortons sāka izvaicāt oficianti, un viņa labprāt izstāstīja tam pēdējos jaunumus: bijušais aerodroma sargs Džons Leigs vienā naktī pēkšņi kļuvis bagāts un nolēmis aiziet no darba. Tas pamudināja Mortonu vēlreiz iegriezties Lantanā. Viņš apmeklēja to jau pašās pirmajās dienās pēc ierašanās Floridā, bet sargs kategoriski noliedza, ka šai aerodromā būtu nosēdusies Mortona aprakstītā lidmašīna. Kā redzams, viņam labi samaksājuši par klusēšanu.

Otrreizējā apmeklējumā Mortons uzdevās par FIB darbinieku, pavicināja darba apliecību un uzklupa nēģerim:

—   Klausies, kāpēc tu man sameloji? Esmu atradis jau trīs lieciniekus, kas atceras, ka tu šeit pieņēmi to lidmašīnu. Ja tu arī tagad neteiksi man taisnību, tev būs jānāk man līdz. Saprati?

Apjukušais Leigs bailīgi nošļupstēja:

—   Jā, jā, mister, tagad arī es atcerējos! Iepriekšējā reizē es slikti jutos. Un es vēl nodomāju: kas viņam par daļu, kādas mašīnas šeit nosēdušās? Ja es būtu zinājis, ka jūs esat no FIB, es, protams, tūlīt būtu jums visu izstāstījis . . .

īsta FIB komisāra balsī Mortons pārtrauca:

—   Beidz muldēt! Viņi aizbāzuši tev muti ar dažiem papīriņiem. Man viss ir zināms. Cik viņi tev samaksāja?

Pārsteigtais nēģeris paklausīgi atzinās:

—  Jā, mister! Pilots man iedeva trīs tūkstošus

dolāru. — Un žēli piebilda: — Es jau tā domāju, ka uznāks policija. Jau pašā sākumā redzēju, ka šī lieta nav tīra. Bet ko man atlika darīt? Pilots izkāpa no mašīnas ar pistoli rokā un sāka man draudēt.

—       Kā sauca šo pilotu? Tev taču jāieraksta grāmatā pilotu vārdi un viņu apliecību numuri!

Nēģeris pacēla roku it kā zvērestam:

—       Puisis pabāza man zem deguna savu koltu un nejāva apskatīt pat lidmašīnas pazīšanas zīmes.

—       Vai tu kaut atceries, kāds viņš izskatījās, šis pilots? Jeb trīs tūkstoši dolāru tev galīgi laupījuši atmiņu?

Šoreiz atbilde sekoja momentāni:

—       Jauns, slaids, Joti nervozs. Pirmais, kas man dūrās acīs, bija viņa brilles ar bieziem stikliem.

—       Ko tas riian dod? — Mortons bija vīlies. — Visi mazu lidmašīnu piloti nēsā aizsargbrilles. Vai tu nepamanīji kaut ko ievērības cienīgāku?

—       Nē, mister, tās nebija aizsargbrilles, tādas nēsā ļaudis, kas slikti redz. Stikli biezi, biezi.

Tuvredzīgs pilots! Mortons kļuva uzmanīgs. Tas jau bija svarīgi. Laba redze — viens no obligātajiem priekšnoteikumiem, lai iegūtu lidmašīnas vadītāja tiesības. Lidotājs ar brillēm — diezgan reta parādība, un pārējo lidotāju vidū viņu viegli varētu atrast.

—       Vai tu redzēji, kas vēl bija lidmašīnā? — apmierināts ar iegūtajām ziņām, jau miermīlīgāk vaicāja Mortons.

Nēģeris atviegloti uzelpoja:

—       Jā, tur bija vēl viens cilvēks, mister. Viņš bija piesiets pie nestuvēm un gulēja nekustīgi kā narkozē.

Mortons izņēma no kabatas fotogrāfiju, kurā Jēzus de Galindecs bija redzams savu studentu vidū.

—   Vai šeit ir tas, kurš gulēja uz nestuvēm?

Sargs abām rokām paņēma fotogrāfiju, ilgi to aplū

koja un beidzot piedūra Galindecam mašīneļļā nosmērētu rādītājpirkstu:

—  Lūk, viņš, trešais apakšējā rindā.

Mortons vēlreiz ļāva viņam paskatīties uz fotogrāfiju, bet neģeris stingri palika pie sava:

—   Trešais apakšējā rindā. Tas ir pilnīgi skaidrs!

—   Vai jūs varēsiet rakstiski apstiprināt savu liecību FIB, bet vajadzības gadījumā to apzvērēt tiesā? — kā īsts FIB darbinieks noslēgumā vaicāja Mortons.

Džons Leigs godbijīgi, bet tieši paskatījās uz šķietamo izmeklēšanas pārvaldes aģentu:

—   Tas ir mans pienākums, mister! Un es varu apzvērēt, ka viss manis teiktais ir taisnība un cilvēks uz fotogrāfijas ir tas pats, kurš bija mašīnā.

Džonam Leigam nenācās apstiprināt savu liecību ne • FIB, ne tiesā. Viņš nomira divas stundas pēc sarunas ar Maiku Mortonu.

«Traģiska nāve darbā…» ziņoja rīta avīzes. «Ap pusdienas laiku Lantanas aerodromā nolaidās privāta lidmašīna, kurai bija iesprūdis propelleris. Mehāniķis Džons Leigs (47 gadi, neprecējies, nēģeris) mēģināja bojājumu likvidēt. Bet, tiklīdz viņš ķērās pie propellera, tas pēkšņi sāka griezties, noraudams līdzcietības cienīgajam upurim rokas un galvu. Džons Leigs nomira uzreiz.» Policija, kas deva reportieriem šīs ziņas, nevarēja tomēr sniegt nekādu informāciju ne par pilotu, ne par lidmašīnu — šīs nelaimes cēloni.

Par sava otrā galvenā liecinieka pēkšņo nāvi Maiks Mortons uzzināja tikai otrās dienas beigās viesnīcas «Yaragua» bārā. Tā bija viena no pašām greznākajām un dārgākajām Dominikas galvaspilsētas viesnīcām. Tūlīt pēc Lantanas apmeklējuma Mortons ar pirmo aviosabiedrības «Pan American» reisa lidmašīnu izlidoja no Maiami uz Haiti.

Blakus Mortonam bārā sēdēja gadus četrdesmit vecs vājš vasarraibumains cilvēks. Ar salmiņu maisīdams ledu savā glāzē, viņš klusi novēroja avīzē iegrimušo kaimiņu. So vasarraibumaino cilvēku sauca par Normanu Kērtisu, un viņš bija Kanādas policijas kapteinis. Sevišķi nopietnu noziegumu izmeklēšanas nodaļa bija atsūtījusi viņu uz Sjudadtruhiljo ar speciālu uzdevumu — izmeklēt Kanādas karaliskās bankas filiāles aplaupīšanu.

Dominikas Republikas valdībai, kas saprotamu iemeslu dēļ centās notušēt šo lietu, Kērtisu stādīja priekšā kā bankas finansu kontrolieri un konsultantu nodokļu jautājumos. Maiks Mortons, kas vienlaikus ar viņu saņēma uzdevumu izmeklēt «United Fruit Company» aplaupīšanu, arī neskaitījās amerikāņu privātdetektīvs, bet gan sabiedrības irigācijas inženieris.

Lai gan diktators augstu vērtēja Amerikas valdības draudzību un finansiālo atbalstu politiskos un militāros jautājumos, viņš nevēlējās nekādu palīdzību savu brāļu inspicēto noziegumu atklāšanā. Amerikas un Kanādas policijas varas vīru piedāvājumu atsūtīt savus darbiniekus minēto krimināllietu izmeklēšanai Truhiljo laipni, bet noteikti noraidīja, atrunādamies, ka dominikāņu policija, labāk zinādama vietējos apstākļus, varēs ātrāk nekā jebkurš cits atklāt šos visai nepatīkamos aplaupīšanas gadījumus.

Kopējais nelegālais darbs tuvināja Mortonu un Kērtisu, viņi kļuva draugi. Dabiski, ka, atgriezies no ASV, Maiks Mortons tūlīt lūdza Kērtisu palīdzēt meklēt Jēzu de Galindecu.

Nelikdamies zinis par izsmalcināto apkārtējo publiku, Mortons izlamājās un samīcīja avīzi.

—   Tiklīdz es atradu divus galvenos lieciniekus, kas būtu varējuši palīdzēt atšķetināt mīklaino Galindeca

lietu, tā šie gangsteri abus nogalina, it kā nebūtu nekādas policijas, nekādas prokuratūras, kas varētu novērst līdzīgus noziegumus.

—       Vai gribētu to darīt, — smaidot papildināja Kērtiss un pacēla glāzi. — Par taviem panākumiem, dārgais!

—       Panākumiem? Kādi panākumi, ja divi liecinieki kapsētā?

—  Aizlūdz par tiem. Viņi pateica tev visu, ko varēja.

—       Tu mani pārsteidz! Ja tā turpināsies, ātri pienāks arī mana kārta.

Kērtiss iesmējās, it kā būtu dzirdējis labu anekdoti:

—       Katrā ziņā! Ilgāk par nedēļu tev neizvilkt, ja ari turpmāk uzvedīsies tikpat bezrūpīgi.

—       Bet ko tad man vēl darīt? Es nevaru algot bruņotu apsardzi.

—       Tuvākajās dienās tu mazliet nodarbosies ar savas «United Fruit Company» irigācijas lietām, Maik. Visu pārējo atstāj manā ziņā. Es pazīstu pāris uzticamu virsnieku no Truhiljo gaisa kara spēkiem. Viņi jau nu atradīs šo tuvredzīgo pilotu. — Viņš atbīdīja pusizdzerto glāzi un piecēlās. — Apsoli man, Maik!

Mortons negribīgi sniedza viņam roku:

—       Nu ko, ja pietiks viskija un sieviešu, tad pāris dienu viesnīcā izturēšu. Bet vairāk — neparko, Kērtis!

Kanādas policijas virsnieks draudzīgi uzsita pa plecu amerikānim:

—   Okey, Maik! Bet nedzer pārāk daudz.

Pēc divām dienām Maika Mortona numurā atskanēja telefona zvans. Runāja Normans Kērtiss:

—   Maik, tu skaidrā?

—   Tādā laikā vēl vai arī jau skaidrā — kā gribi.

—   Tad nekavējoties nonāc bārā.

Maiks Mortons gulēja gultā. Blakus viņam bija tumšādaina meitene, ar kuru vakarnakt bārā bija iepazinies.

—   Tieši tagad)? Vai tu nevari stundiņu pagaidīt, Kārtis? — Maiks vaicāja., tīdams ap pirkstu meitenes vijīgo matu sprogu.

—   Es. atradu viņu, — atskanēj a klausulē*.

Mortons pēuratājia tīt matu sprogu.

—   Ko tu ateadi?

—   Tavu tuvredzīgo pilotu!

Mortocis uz mirkli zaudēja valodu. Apsedzis meiteni, viņš izlieca no gultas.

—   Pēc desmit minūtēm es būšu lejā!

Cilvēku, kurš nogādāja Jēzu de Galindecu no Savienotajām Valstīm uz Haiti, sauca par Merfiju. Džerijs Teds Merfijs. Viņš bija četrdesmit vienu gadu vecs, divas reizes precējies, divas reizes šķīries, vairākkārt viņam ārstēta narkomānija. Sācis lidot otrā pasaules kara laikā, viņš jau komandēja tā saukto «lidojošo cietoksni», kad, sabiedroto karaspēkam ieejot Francijā, tika notriekts un smagi ievainots. Vairākus mēnešus viņa neciešamās, sāpes nācās atvieglot ar morfiju, un, izrakstoties. no hospitāļa, viņš bija jau nelabojams narkomāns. Tomēr viņš tiecās lidot. Par acu slimību, kas sekoja pēc ilgstošās un pārmērīgās narkotisko vielu lietošanas, viņš savos iesniegumos noklusēja. Bet apmānīt ārstus, pārbaudes komisijās viņam neizdevās, un viņa lūgumi lielās un solīdās aviosabiedrībās allaž tika noraidīti. Taču Amerikā ir diezgan daudz nelielu uzņēmumu, kas maz. interesējas par pilotu veselības stāvokli, kamēr viien viņi spējīgi vadīt lidmašīnu. Šīs aviosabiedrības pārvadā kontrabandu — cilvēkus, ieročus, narkotiskās vielas un spirtu. Bet Džerijs Merfijs nejautāja, kas viņam tur, aiz muguras, — lai tikai priekšā būtu lidmašīnas vadības pults. Lidot un dzīvot — šie jēdzieni viņam bija nedalām. Ar aizliegumu Lidot viņam būtu liegta iespēja arī dzīvot. Tā liktenis saveda Merfiju ar diviem

kungiem no dominikāņu sūtniecības Vašingtonā; tie piedāvāja viņam 10 tūkstošus dolāru par speciāla uzdevuma izpildi. 10 tūkstoši dolāru Merfijam nozīmēja iespēju vēl kādu laiku turpināt savu izkropļoto dzīvi. Viņš pieņēma priekšlikumu.

—   Un tu pa divām dienām to visu uzzināji?

Kērtiss tikai klusējot notrausa pelnus no savas cigaretes, it kā teikdams: kas tur liels!

—   Bet no kurienes? Kas tev to visu pastāstīja?

—       Kā — no kurienes? Santodomingo nav tik daudz aerodromu kā Savienotajās Valstīs. Dažas telefona sarunas — un tu uzzini, ka transporta lidmašīna Nr. 68100 nosēdusies Montekristi.

—   Montekristi? Tas taču divi simti jūdžu no šejienes?

—  Jā, Maik, tāpēc man arī vajadzēja divas dienas.

—       Nu, stāsti taču beidzot visu! Neliec man tagad mocīties vēl divas dienas.

Tumšādainā meitene šaurā, slaidajam augumam pieguļošā tērpā pārtrauca sarunu. Šūpodama gurnus, viņa šķērsoja tukšo bāru un tuvojās abiem vīriešiem. Labajā rokā viņa turēja atslēdziņu, pie tam tā, ka to varēja redzēt jau iztālēm. It kā atvainodamās viņa pamāja ar galvu Kērtisam, nepiespiesti uzsmaidīja Mortonam un atbruņojošā naivitātē sacīja:

—       Tavas istabas atslēga. Es negribēju to atstāt šveicaram. Gultu es mazliet sakārtoju. Bet istabenei nav jāzina, ka tev jau no rīta viesi.

Mortons izspieda smaidu:

—  Tu esi ne tikai apburoša, bet arī apdomīga.

Jaunā dāma paraudzījās uz Kērtisu,, it Tcā gaidītu, lai

tas nosauc savu vārdu. Un likās, ka kapteinis labprāt piedāvātu tai glāzīti. Viņš ar kāju pievilka vēl vienu tabureti. Mortons steigšus iejaucās:

—  Tev nu jāiet. Man šeit vēl šādas tādas darīšanas.

Viņš demonstratīvi pagriezās uz savas taburetes pret bāra leti, likdams saprast, ka patlaban dāmas sabiedrība ir lieka.

Viņa paklausīgi atvadījās:

—   Mani atradīsi «Flamingo» pēc pusnakts.

Kērtiss bez kautrēšanās novēroja viņu, kamēr tā izgāja no bāra, pēc tam griezās pie Mortona:

—       Tātad tu tomēr biji pilsētā. Es taču tev teicu, lai tu neej ārā no viesnīcas.

—       Muļķības! Es viņu atradu šeit pat bārā. To tu man tā kā nebūtu aizliedzis.

No kanādieša sejas bija redzams, ka Mortona nakts gaitas viņam nepatīk. Ne jau no morāles viedokļa, bez šaubām.

—       Nu, kas tad tālāk? — Mortons centās atgriezt sarunu vecajā gultnē. — Ko tu uzzināji Montekristi?

—  Man nepatīk šī tava pazīšanās, Maik!

—       Man nebija sevišķas izvēles. Vientuļas sievietes šeit reti iegriežas.

—       Tur jau tā lieta! Parasti viņas tiek pievāktas jau garderobē, — nopietni teica Kērtiss. — Baidos, ka viņa tev uzsūtīta.

Mortons, noskaities par aizrādījumu, norūca:

—       Kaut arī tā. Labāk jau lai mani izspiego viņa nekā gangsteris ar automātisko pistoli. Ja arī viņa patiesi ir no slepenā dienesta, tad tēloja viņa katrā ziņā teicami.

—       Nemels blēņas, Maik! Ja tevi jau viesnīcā izspiego, tev maz cerību vēl kaut ko uzsākt.

—       Izstāsti taču beidzot, kas tur, Montekristi, bija, netērē laiku morāles sprediķiem.

Kērtiss sāka stāstīt:

—       Tā lidmašīniņa vēl joprojām atrodas Montekristi. Merfijs atveda Galindecu tikai līdz turienei. Montekristi

cilvēku, kas bija piesiets pie nestuvēm, pārnesa uz kara lidmašīnu, ko pilotēja Truhiljo personiskais lidotājs Oktavio de la Maca.

Mortons neticīgi pagrozīja galvu.

—       Par to runā aerodromā? Vai varbūt tas jau ir avīzē? Šodien vēl neesmu paguvis izlasīt avīzes.

Kērtiss palaida ironiju gar ausīm.

—       Nolaupītu un iemidzinātu cilvēku nav iespējams iepakot ceja somā, bet aerodromā vienmēr apgrozās daudz ļaužu. Vajag tikai labi ieklausīties, un vienmēr kaut ko uzzināsi.

—       Nu labi, — vēl joprojām īgni teica Mortons,

—  pieļausim, tas, ko tu uzzināji, atbilst patiesībai. Bet kur Galindecs atrodas tagad? Vai viņš vispār ir dzīvs?

—       Galindecs ir šeit, pilsētā. Ostā, uz valsts galvas personiskās jahtas «Prezidents Truhiljo».

—  Vai par to arī runā aerodromā?

—       Beidz savas dzēlības, es tev nestāstu pasakas. Es pazīstu Oktavio de la Macu. Viņš man deva vērtīgus norādījumus arī toreiz, kad prezidenta brāļi aplaupīja banku.

Mortons, plati pasmaidījis, paskatījās uz draugu.

—       Piedod, Kērtis, bet es kaut ko nesaprotu. Vai Truhiljo patiesi ir tāds idiots, ka par savu personisko pilotu algos potenciālu valsts ienaidnieku? Manam prātam tas nav aptverams.

—       De la Maca nav Truhiljo politiskais pretinieks. Politika viņu vispār neinteresē. Te iejauktas personīgās lietas. Vai tu pazīsti prezidenta dēlu?

—       Skaistuli Rafaelu Truhiljo? Kuram bija intrigas ar Kimu Novaku un Czu Gaboru? Viņu taču visa Amerika pazīst! Nav tāda ilustrētā žurnāla, kas nebūtu rakstījis par viņu.

—   Sis pats brašais Rafaels savaldzināja lidotāja

skaisto un pilnīgi nevainīgo māsiņu, atstādams viņai par piemiņu mazuli. Pēc senas dominikāņu tradīcijas tas atriebjams ar asinīm.

Ironiskais smīns pazuda no Mortona sejas.

—       Ak tad tāpēc de la Maca noskaņots pret Truhiljo. Pamazām sāk noskaidroties. Iznāk, ka šis gaisa kuģa kapteinis mums ir īsts atradums.

—  Te nu tev pilnīgi taisnība.

—   Hm .. . Bet kā mums viņu dabūt rokā?

—       To es nokārtošu. Tev esmu izdomājis citu uzdevumu.

—  Kādu?

—       Džerijs Merfijs! Tev ar viņu jāparunā. Viņš ir amerikānis, tāpat kā tu. Pierunā viņu atgriezties Savienotajās Valstīs, stāties prokuratūras rīcībā un kļūt par apsūdzības liecinieku.

—  Vai tad viņš nolēmis palikt šeit?

—       Vai gan par to viņš jānosoda? Desmit tūkstošu viņam jau kabatā, un bez tam viņu gaida darbs Truhiljo personiskajā aviācijā. Viņš būs pie la Macas otrais pilots.

—   Kā tad lai es viņu atrunāju?

—       Ieskaidro, ka viņa dienas šeit skaitītas, ka agri vai vēlu viņu novāks: Truhiljo nemēdz atstāt dzīvus savu noziegumu lieciniekus.

—   Labi, es parunāšu ar misteru Merfiju.

Kērtiss paskatījās savā pulkstenī.

—       Okey\ Viņš būs šeit pēc pusstundas. Es norunāju ar viņu satikšanos bārā.

Neona lampu maigajā gaismā pelnu pelēkā, savītusī Merfija seja tomēr neizskatījās tik miroņbāla. Ģērbies viņš bija eleganti, gluži jaunās drānās, it kā tikko būtu izkāpis no amerikāņu modes žurnāla. Brillēs ar bieziem stikliem bez ietvariem viņš izskatījās pēc senatora vai

veiksmīga advokāta. Viņš ne visai stingri turējās uz kājām, jo bija paspējis jau iedzert. Sjudadtruhiljo viņam vēl nebija vajadzīgo sakaru, lai tiktu pie narkotiskajām vielām, tāpēc tonusu viņš uzturēja ar stipriem dzērieniem. Taču piedzēries viņš nebija. Ienācis bārā, viņš sarokojās ar Kērtisu un atturīgi pamāja ar galvu Mortonam.

—   Hello, mister Merfij! — sveica viņu Mortons, bet Merfijs neatbildēja viņa tonim. Viņi viens otram nepatika no pirmā mirkļa.

Merfijs sāka ar to, ka pasūtīja glāzi kalvadosa, ko bija iecienījis jau Francijā kara laikā. Taču šis dzēriens, kas Amerikā kļuva slavens, pateicoties Remarka «Triumfa arkai», Santodomingo, kā redzams, vēl nebija pazīstams, jo bārmenis tikai bezpalīdzīgi paraustīja plecus. Vārds «kalvadoss» viņam bija svešs un viņa iztēlē vismazāk saistījās ar alkoholiskiem dzērieniem.

Merfijs klusi izlamājās un, paķēris viskija glāzi, kas atradās iepretim Kērtisam, vienā elpas vilcienā to iztukšoja. Kērtiss deva zīmi bārmenim, lai atnes vēl trīs glāzes.

—   Tikai bez sodas, lūdzu! — piebilda Merfijs, un pirmo reizi viņa sejā pavīdēja kaut kas smaidam līdzīgs.

Kērtiss draudzīgi uzlika tam uz pleca labo roku, bet ar kreiso norādīja uz Mortonu.

—   Sis ir tas cilvēks, par kuru jums stāstīju, Ted. Maiks Mortons — mans sens draugs, bet tagad, ja vēlaties, arī jūsu.

—   Okey, — sacīja Merfijs, bet nebija visai skaidrs, vai viņš pieņem piedāvāto draudzību vai arī viņa «okey» nozīmēja to pašu, ko citiem ļaudīm «labdien» vai «sveiks». Tikai kad viņam priekšā nolika jaunu viskija glāzi, viņš turpināja: — Jā, šī patiesi ir lieliska

zeme. Visur jauki cilvēki, visur draugi. Tikai krogi nekur neder. Tomēr man patīk šeit. — Un viņš atkal iztukšoja glāzi. — Man nudien patīk šeit… Tikai krogi… Pie tiem man vispirms būs jāpierod. Atnesiet vēl šo saldeno ūdentiņu, mister!

Maiks Mortons drudžaini apsvēra, kā iesākt vajadzīgo sarunu. Bet, tā arī neko neizdomājis, viņš beigu beigās izdarīja aplamāko, ko vien varēja izdarīt: ņēma vērsi aiz ragiem.

—   Tātad jūs esat tas, kurš aizveda Galindecu no Savienotajām Valstīm, mister Merfij? — viņš vaicāja tādā tonī, kādā runā par kaut ko nenozīmīgu, it kā viņš tikai apjautātos, vai lidojums bijis veiksmīgs.

Merfijs uzreiz noskaitās un uzbruka Kērtisam:

—   Kā viņš to zina?

Kapteinis centās viņu nomierināt:

—   No manis, Ted. Es viņam izstāstīju. Bet tur nav nekā sevišķa. Jūs taču līdz aizvakardienai pats nezinājāt, kas ir šis cilvēks. Mans draugs grib dot jums kā savam tautietim dažus labus padomus. Sis notikums tagad jau daudziem zināms.

Merfijs uztraukumā sagrāba kanādieti aiz žaketes atlokiem:

—   Kas vēl zina par to?

—  Visa Amerika, Ted, — pamāja Mortons, izvilkdams no kabatas saburzītu avīzi un gludinādams to.

Tā bija «New York Herald Tribune».

«Cilvēka nolaupīšana! Universitātes profesors Galindecs nolaupīts.» Mortons sniedza avīzi pilotam. Lai izlasītu treknos, gandrīz centimetru lielos burtus, Merfijs pielika avīzi pie pašām brillēm.

—  Klausieties, Ted, šeit jūs neesat drošībā. Aiz šī notikuma stāv Dominikas valdība. Un jūs esat vienīgais liecinieks, kas var to pierādīt. Jūs aizvedāt Galindecu.

Ja to uzzinās, būs starptautiska mēroga politisks skandāls. To Truhiljo nevar pieļaut, tātad viņš pacentīsies aizbāzt jums muti. Jums nekavējoties jāatgriežas Amerikā. Brauksim reizē! Mēs aizlidosim rīt pat, kamēr šī lieta vēl nav plaši zināma.

Pilots gandrīz neklausījās. Neatraudams acis no avīzes, viņš ar šausmām izteica:

—   Cilvēka nolaupīšana? Par to pienākas gāzes kamera. Viņi sodīs mani ar nāvi!

Viņam izkrita avīze no rokām. Plaši ieplestām acīm viņš raudzījās tālumā, un zīlītes aiz biezajiem stikliem bija nedzīvi stingas.

—   Jūs jau nevienu nenolaupījāt, Ted, — sacīja Kērtiss. — Jūs taču pat nezinājāt, kas jums tur mašīnā atrodas.

Merfijs joprojām nekustējās.

—   Aizejiet uz Augstāko federālo prokuratūru, Ted, — Mortons atkal sāka viņu pierunāt. — Kā apsūdzības liecinieku jūs nevar sodīt. Tā ir rakstīts likumā. Jūs nedrīkstēs pat apsūdzēt, ne nu vēl sodīt. Bet citi — īstie noziedznieki — dosies uz gāzes kameru. Nedomājiet vairs ilgāk. Jums nav izvēles. Šeit jūs iznīcinās, kā iznīcināja simtus pirms jums, tāpēc ka viņi zināja par tādiem pašiem noziegumiem. Visa Truhiljo ģimene taču ir viens slepkavu sindikāts! Uz viņu sirdsapziņas ne mazāk kā divi simti piecdesmit slepkavību.

Teds Merfijs it kā atjēdzās no dziļas nesamaņas.

—   Bet viņi piedāvāja man darbu Truhiljo personiskajā aviācijā. Es būšu pie la Macas otrais pilots. Es taču gribu tikai lidot. Kāpēc viņiem vajadzētu nogalināt mani?

Mortons visiem spēkiem centās saglabāt mieru.

—   Saprotiet taču, Ted! Jūs esat iejaukts notikumā, kas izraisīs starptautiska mēroga skandālu, ja kļūs

zināmas tā aizkulises. Truhiljo darīs visu.lai tas nenotiktu. Un pirmais upuris būsiet jūs.

Merfijs paskatījās uz viņu, kā skatās tēvs uz dēlēnu, kurš stāsta par kaut kādām bērnišķīgām blēņām.

—   Vai jūs tiešām vēl nesaprotat, Ted? Jūsu dzīvība, ja jūs nekavējoties neatstāsiet šo zemi, būs vislielākajās briesmās.

Teds iecietīgi pamāja, pasmaidīja, iedzēra un negaidīti sniedza Mortonam roku. Vienu mirkli izskatījās, ka viņš grib pateikties par draudzīgo padomu. Bet pēc tam viņš strauji pagriezās pret Kērtisu un sniedza roku, teikdams:

—   Visu labu, mister Kērtis! Cik patīkami man bija iepazīties ar jums, tik nepatīkami — ar jūsu draugu. Viņš gvelž pārāk daudz visādu muļķību . ..

Neteicis vairs ne vārda un nesamaksājis par izdzerto, viņš izgāja no bāra.

Kērtiss attapās pirmais:

—  Nu vajadzēs sadarboties ar la Macu. Viņš varēs pārvest Merfiju uz Ameriku, kolīdz tas sāks strādāt viņa apkalpē.

—   Neaizmirsti, ka la Mačam ar skaistuli Rafaelu ir personiski rēķini. Viņam var neatrasties laika priekš mums.

—   Es domāju, viņš nebūs apbēdināts, ja varēs norēķināties ar visu Truhiljo ģimeni. Mēs paskaidrosim viņam, kas par lietu, un pierunāsim to stāties Amerikas valsts iestāžu rīcībā un kļūt par apsūdzības liecinieku. Tad Merfijs kā laupīšanas līdzdalībnieks sēdīsies uz apsūdzēto sola, bet la Maca liecinās pret viņu. Jā, tā būs pat labāk!

—   Labāk? LieliskiI Man tas viss liekas komiski, — un Mortons pēkšņi sāka skaļi smieties. — Neticami! Mēs gribam atmaskot slepkavu sindikātu, pašu lielāko no visiem, savā ziņā vienīgo! Slepkavu sindikātu, kas

oficiāli vada valsti, kuru atzinusi puse pasaules un kuras pārstāvis atrodas ANO! Un mēs, mazie ļautiņi, gribam to atmaskot! Nu, vai tas nav smieklīgi? Joki — un tikai!

Bārmenis, kurš rosījās pa palīgtelpām, izskrēja zālē, šo smieklu izbiedēts. Kērtiss mudīgi pasniedza viņam tukšās glāzes un lūdza tās piepildīt.

—   Vai viņš prot angļu valodu? — jautāja Mortons, atkal valdīdams pār sevi.

—   Tikai «paldies», «lūdzu» un dzērienu nosaukumus.

—   Paklausies, vai mums labāk nav sakravāt savas ceļa somas un aizvākties no šejienes ar labu? Man tā kā vairs negribas nodarboties ar šo lietu.

—   Nekrīti panikā, Maik! Arī lielie gangsteri nošauj buku, arī viņi paklūp. Atceries kaut Elkaponi. Viņa rēķinā bija vairāk nekā divi simti slepkavību, bet pierādīt tās nebija iespējams. Bet viņš iekrita ar nesamaksātiem nodokļiem, nokļuva cietumā un tur nomira ar plaušu karsoni.

—   Kas gan ir Elkapone salīdzinājumā ar Truhiljo! Parasts zaglēns.

Kērtiss pacēla glāzi.

—   Saskandināsim, Maik! Par Truhiljo! Es atgādāšu tev la Macu.

Aviācijas kapteinis Oktavio de la Maca, slaids, elegants, skaists, bija tipisks dominikāņu virsnieku pārstāvis. Holivuda nebūtu atradusi vēl pievilcīgāku personisko pilotu ģenerālisimusam Truhiljo, kas ārējam spožumam piešķīra sevišķu nozīmi. Savā tumši zilajā formas tērpā ar zelta akselbantēm un duci ordeņu la Maca bija līdzīgs persiešu šaham. Bet, ja viņš novilktu formas tērpu, tikai manikirētās rokas ļautu viņu atšķirt starp diviem miljoniem ekspluatēto un apspiesto zemnieku, no kuru vidus tas nācis.

Ieiedams aiz Normana Kērtisa Maika Mortona elegantajā viesnīcas numurā, la Maca uz sliekšņa mulsi noslaucīja putekļus no saviem pilnīgi tīrajiem zābakiem.

Simpātisks, kautrs jauneklis — tāds bija Maika Mortona pirmais iespaids. Un viņš viegli atrada kontaktu ar apmeklētāju.

—   Vai misters Kērtiss sacīja, ko mēs no jums vēlamies?

—    Jā, mister Morton. — Viņš runāja lauzītā, bet pilnīgi saprotamā angļu valodā. — Kapteinis Kērtiss teica man, kas jūs interesē. Un es labprāt palīdzēšu jums, cik varēšu. Ir tikai viens sarežģījums: es nevaru atstāt savu māti un māsu ar bērnu Santodomingo. Truhiljo ar viņām tūlīt izrēķināsies. Ja ne tas, es būtu gatavs no šejienes bēgt. .. Man sen jau viss ir apriebies. Es nekad nebūtu gājis uz aviāciju, ja zinātu, kādi noziedznieki mūs komandēs.

Maiks paskatījās uz Kērtisu, un tas iesaistījās sarunā:

—    Tur misters Mortons droši vien varēs jums palīdzēt. Viņš amerikāņu sūtniecībā dabūs vīzu jūsu piederīgo braucienam uz Ameriku. Bet, kad viņas būs tur, nekas nevarēs piespiest tās atgriezties.

—    Bez šaubām, — apstiprināja Mortons. — To mēs varam nokārtot jau šodien. Jums tikai pēc iespējas ātrāk jāatgādā man jūsu piederīgo pases.

—       Bet. vai var nokārtot, — nedroši lūdza la Maca,

—  lai viņas aizbrauktu agrāk … tas ir, pirms šīs lietas?

Mortons paņēma lidmašīnu sarakstu.

—    Viņas var izlidot rīt pēc pusdienas. Četrpadsmitos un piecdesmit minūtēs iet lidmašīna uz Ņujorku caur Maiami.

—   Tieši rīt? Bet viņas nepaspēs sagatavoties!

—   Nevajag arī! Ja varas iestādes kaut ko uzodīs,

jums būs sarežģījumi. Labāk, ja jūs arī piederīgajiem iepriekš neko neteiksiet.

La Maca kļuva uzmanīgs:

—   Kā tā? Jūs baidāties, ka te kaut ko jau nojauš?

Kērtiss centās nomierināt viņu:

—       Nē, nē. Bet mums jābūt maksimāli piesardzīgiem un jācenšas izvairīties no lieka riska, kaut vai jūsu paša dēļ.

Aviācijas kapteini šis paskaidrojums it kā nomierināja, un sarunas biedri sāka apspriest la Macas bēgšanas tehniskās detaļas. Tiklīdz Merfiju norīkos viņa apkalpē, la Mačam jāorganizē pārbaudes lidojums, kura laikā jāaizved amerikānis uz Maiami. Ja vajadzēs — ar varu.

Kad la Maca jau gatavojās aiziet, Mortons pēkšņi sacīja:

—       Jā, un vēl kas! Labi būtu uzzināt kaut ko par Galindeca likteni. Vai jums ir tāda iespēja? Mans draugs sacīja, ka jūs it kā zinot, kur Galindecs patlaban atrodas.

La Maca vilcinājās ar atbildi.

—       Es zinu tikai, ka no aerodroma viņu aizveda uz jahtu «Prezidents Truhiljo» … Bet vai viņš tur ir arī patlaban? .. .

—   Vai jūs varat nokļūt uz jahtas?

La Maca šaubās noplātīja rokas.

—   Es varu pamēģināt.

—       Tad pamēģiniet. Un pavērojiet, vai nav kāda iespēja atbrīvot Galindecu.

—   Izslēgts! Tas nozīmētu pašnāvību.

Mortons gribēja vēl kaut ko teikt, bet Kērtiss aizsteidzās viņam priekšā:

—       Mēs neesam pašnāvnieki, Maik. Lai paliek. Labi, ja mēs iegūsim nolaupīšanas pierādījumus. Nekādas

pārmērīgas varonības! Apbedīšanas izdevumi honorārā nav ierēķināti.

Jau tai pašā dienā la Mačam kāds paziņa no «Prezidenta Truhiljo» komandas palīdzēja iekļūt jahtas mašīntelpā.

Jēzus de Galindecs gulēja piesiets pie nārām. Katlu telpas durvis bija vaļā, temperatūra sasniedza piecdesmit sešdesmit grādu. Galindecs vēl elpoja, bet nevarēja pateikt ne vārda. Bezgalīgā pratināšana, necilvēcīgā apiešanās un neciešamais karstums bija pilnīgi atņēmis viņam spēkus.

No jahtas komandas la Maca uzzināja, ka Galindecs jau atzinies, it kā uzrakstījis savu grāmatu pēc Savienotajās Valstīs darbojošās Dominikāņu revolucionārās komitejas pasūtījuma. Grāmatas saturs neatbilstot faktiem un bijis komitejas diktēts. Tas viss esot balti meli par Truhiljo režīmu. Visas norādes par it kā valdības izdarītajiem noziegumiem esot izdomātas un ne ar ko neesot pamatotas. Viņš, Galindecs, tikai piespiedu kārtā esot parakstījis manuskriptu.

Naktī la Maca bāls, apmulsis un nobijies aizdrāzās uz viesnīcu pie Maika Mortona, steigdamies dalīties savos iespaidos par braucienu uz jahtu «Prezidents Truhiljo». Viņš bija tik uztraukts, ka nemanīja Mortona brīdinājumus apklust. Vannas istabā atradās viņa paziņa, kuru tas vakarā atkal bija saticis viesnīcas bārā.

La Maca nesaprata Mortonu arī tad, kad viņš sacīja:

—  Klausieties, kas jūs tāds esat? Jūs esat dzēris? Ko jums vajag? Vācieties, es jūs nepazīstu!

Tikai kad Mortons uzrakstīja uz cigarešu kārbiņas: «Apklustiet beidzot un pazūdiet — es neesmu viens!» — aviācijas kapteinis saprata, kas par lietu, un, izlikdamies piedzēries, sāka murmināt:

—  Ak tā, jūs tātad negribat ar mani runāt? Nu labi, es sūdzēšos direktoram! — Un viņš mudīgi pazuda.

Visi tumšādainās meitenes pūliņi iekvēlināt Mortonu bija veltīgi. Amerikānim bija zudusi jebkāda interese par viņu. Ja Kērtisam taisnība un šo prostitūtu patiesi uzsūtījis dominikāņu slepenais dienests, viņš, Mortons, izdarījis vislielāko, nāvīgi bīstamo muļķību, atkal satikdamies ar to. Tiklīdz Truhiljo padzirdēs, ka Mortons zina, kur atrodas Galindecs un kāda liecība no tā ar spīdzināšanu izspiesta, tūliņ tiks darīts viss iespējamais, lai atbrīvotos no bīstamā liecinieka. Bet dominikāņu slepenā dienesta praksē tas nozīmē slepkavību.

Normans Kērtiss, visu uzzinājis, ieteica draugam:

—   Nekavējoties saisties ar amerikāņu sūtniecību. Atklāti pasaki sūtnim, ar ko tu šeit nodarbojies un kādas briesmas tev draud. Ja Truhiljo uzzinās, ka tu atrodies sūtniecības apsardzībā, viņš neriskēs tevi aiztikt. Nogalināt savā zemē Amerikas pavalstnieku viņš neiedrošināsies. Tas radītu diplomātiskus sarežģījumus. Prese saceltu troksni, bet Truhiljo tas patlaban nepavisam nav vajadzīgs.

—   Bet ja amerikāņu sūtniecība atteiksies ņemt mani savā aizsardzībā, jo Vašingtona nebūs ieinteresēta Maika Mortona dēl strīdēties ar Truhiljo? Ja nu jūras bāzes, kas atrodas Truhiljo piederošajā burvīgajā salā, ir mazliet dārgākas par sīka privātdetektīva dzīvību?

—   Tad tev pēc iespējas ātrāk jāpazūd, Maik!

—  Es ari tā domāju. Tikai kopā ar Merfiju un la Maču. Ar tukšām rokām es atpakaļ nebraukšu.

Amerikāņu privātdetektīva bažas par to, ka sūtniecība atteiksies viņu aizsargāt, pilnīgi attaisnojās. Sūtnis Ričards Stefenss, kuram viņš aprakstīja savu stāvokli, skaidri un gaiši pateica:

—   Jūs nepiederat pie diplomātiskā korpusa, jūs esat privātpersona. Viss, ko jūs šeit darāt, ir uz jūsu personīgo atbildību un risku. Ja jūs pārkāpjat valsts likumus, jums par to jāatbild. Negaidiet, mēs neatbrīvosim jūs no nepieciešamības ievērot šai valstī valdošo kārtību. Tāda rīcība būtu pretrunā ar diplomātiskajām normām un nostādītu Savienoto Valstu valdību neērtā stāvoklī.

Mortons iekaisa:

—   Bet, kad šie gangsteri nozog cilvēku, kuram ir tiesības uz patvērumu Savienotajās Valstīs, kad viņi moca un nogalina to, — tas ir savienojams ar diplomātiskajām normām, ser?

—  Mums nav ne mazāko pierādījumu, kas to apstiprinātu.

—   Tad dodiet man iespēju sagādāt jums šos pierādījumus, ser.

Sūtnis piecēlās no sava masīvā rakstāmgalda.

—   Griezieties pie attiecīgajiem šīs valsts policijas orgāniem. Man vairāk nav ko jums teikt.

Mortons skaļi iesmējās.

—   Jūs esat ļoti lētticīgs, ser. Truhiljo policijai jāpārbauda, vai valsts galva nav slepkava un cilvēku laupītājs! Jums piemīt humora izjūta, karātavu humora izjūta!

Seram Ričardam Stefensam nenācās meklēt veidu, kā izbeigt šo sarunu. Mortons pats kā lode izšāvās no kabineta un tā aizcirta durvis, ka nodunēja viss koridors.

Mortons nolēma rīkoties citādi. «United Fruit Company», kuras inženieris irigators viņš oficiāli skaitījās, bija nodevusi vadošo darbinieku rīcībā greznu motorjahtu «Anchoa», kas attīstīja ātrumu līdz 35 jūras jūdzēm stundā un, protams, spēja mēroties spēkiem ar nedaudzajiem dominikāņu krasta apsardzes kuģīšiem. Mortons jau agrāk bija domājis izmantot «Anchoa», ja steigā vajadzētu aizbraukt no Santodomingo. Bet tobrīd

jahta atradās Sjudadtruhiljo sausajā dokā, kur to vajadzēja pārkrāsot. Tomēr tieši šis apstāklis tagad varēja būt sevišķi izdevīgs. Ja detektīva izbraukšanu gribēs aizkavēt, bez šaubām, tiks novērotas lidostas, dzelzceļa stacijas, privātjahtu stāvvietas, bet nezin vai kādam ienāks prātā, ka viņš var izmantot remontējamo «Anchoa».

Izgājis no amerikāņu sūtniecības, Mortons paņēma taksometru, lai aizbrauktu uz kuģu būvētavu; viņš ievēroja, ka no stāvvietas tūlīt aiz viņa devās limuzīns ar četriem pasažieriem — dūšīgiem vīriem ar tik nopietnām sejām, kādas mēdz būt tikai slepenā dienesta darbiniekiem, kad tie cenšas palikt nepazīstami. Pateicoties savam nodarbošanās veidam, Mortons tādas sejas pietiekami labi pazina. Izsekošana viņu neizbrīnīja. Pie tā viņš bija jau pieradis. Bet tagad viņam pat bija izdevīgi, lai slepenpolicisti ziņotu savai priekšniecībai, ka viņš apmeklējis amerikāņu sūtniecību. Tas vismaz atturēs dominikāņus no mēģinājuma uzbrukt tam gaišā dienas laikā. Viņi jau nezina, ka sūtnis atteicis tam palīdzību.

Iedevis šoferim prāvu naudas zīmi, Mortons teica:

—  Pie tuvākā universālveikala samaziniet gaitu, lai es varētu izlēkt no mašīnas, nenolaužot sev kaklu.

Pie veikala «Alcazar», kurš, tāpat kā visi lielākie Santodomingo tirdzniecības un rūpniecības uzņēmumi, piederēja Truhiljo ģimenei, Mortons izlēca no taksometra un uzreiz iejuka pircēju pūlī. Viņš uzbrauca ar liftu augšējā stāvā, bet pēc tam, jaucot pēdas, sāka kāpt lejā, pāriedams no vienām sānu kāpnēm uz otrām. Vīriešu apģērbu nodaļas uzlaikošanas kabīnē viņš atstāja savu gaišo, viegli pamanāmo lietus mēteli un izgāja no veikala pa tām pašām parādes durvīm, pa kurām ienāca. Sekotāji turpretim gaidīja viņu pie sētas durvīm.

Arī kuģu būvētavā Mortonam veicās. Jahta vēl

nebija sākta krāsot. Tā stāvēja pie paša ūdens. Tuvumā viņš atrada ari strādniekus, kas par pienācīgu atalgojumu apņēmās ap pulksten pieciem rītā sagatavot jahtu braucienam. Pa nakti Mortons bija nodomājis pierunāt Merfiju, la Macu un Normanu Kērtisu bēgt kopā ar viņu. Merfijam vajadzības gadījumā varētu to ieskaidrot ar pistoles palīdzību.

Tuvredzīgais amerikāņu lidotājs bija noīrējis dzīvokli visdārgākajā Sjudadtruhiljo kvartālā. Pirms Mortons devās turp, viņš nolēma piezvanīt pa telefonu. Varēja gadīties, ka Truhiljo aģenti gaida viņu tieši te, bet viņš nepavisam nevēlējās iekrist slazdos kā iesācējs.

Pie telefona Merfija dzīvoklī neviens nenāca. Izgājis no telefona būdiņas, Mortons nesteidzīgi apgāja apkārt mājai, lai pārliecinātos, ka tuvumā nav slepenpolicistu. Viņš uzkāpa ceturtajā stāvā, ceļā nevienu nesaticis, un apstājās pie durvīm ar Merfija vizītkarti, ieklausījās, vai dzīvoklī neskan aizdomīgi trokšņi. Bet aiz durvīm valdīja pilnīgs klusums. Tad viņš piezvanīja. Vienreiz, otrreiz, trešoreiz. Bet arī pēc ceturtā zvana neviens neatsaucās. Mazliet nogaidījis, Mortons izņēma no kabatas speciālu mūķīzeri. Viena divas prasmīgas kustības — un durvis atvērās. Ar pistoli rokās Mortons iegāja dzīvoklī.

Bija tāds iespaids, ka te rīkojusies vesela iebrucēju banda. Visi skapji bija atrauti līdz galam vajā, visas atvilktnes izvilktas. Uz grīdas mētājās uzvalki, veļa, apavi, produkti, tukšas pudeles un pudeles ar vīnu, cigarešu paciņas. Uz mazā galdiņa — ēdiena paliekas un pusizdzerta alus glāze. Kā redzams, saimnieku atrāvuši tieši no vakariņām. Gaidīt viņu atgriežamies, protams, nebija jēgas, un Mortons aizgāja no izdemolētā dzīvokļa.

Neveiksmīgi bija arī mēģinājumi atrast Normanu

Kērtisu un aviācijas kapteini la Macu. Kanādietis stundu pirms Mortona ierašanās bija steigā atstājis savu pansionātu, bet la Maca pēc nakts vizītes viesnīcā «Ya/agua» mājās nebija atgriezies.

Mortons neuzdrīkstējās iet uz savu viesnīcu. Taču pamest likteņa varā materiālus par Galindecu viņam nepavisam negribējās. Pa telefonu viņš apvaicājās šveicaram, vai viņu kāds nav meklējis.

—   Jūsu numurā jau pusstundu gaida misters Kērtiss, — šveicars atbildēja.

Mortons palūdza savienot viņu ar sava numura telefonu. Normans Kērtiss pacēla klausuli, un bija dzirdams, kā viņš nopriecājās, pazinis Mortona balsi:

—   Paldies dievam, ka tu beidzot atradies, Maik! Man steidzīgi vajag . ..

—   Klausies mani! — pārtrauca Mortons. — Nekavējoties ej projām no viesnīcas. Paķer manu ceļa somu un izskrūvē galda lampai spuldzi. Patronā ir dažas lapiņas ar piezīmēm un mikrofilma. Cik ātri vien vari, dodies uz veikalu «Alcazar». Satiksimies tur jumta dārzā. Tikai skaties, lai tev kāds neseko!

Nevaicādams par šādas steigas iemeslu, Kērtiss tikai izlaboja:

—   Tur nē, Maik. Gaidi mani pie amerikāņu sūtniecības. Es būšu tur pēc pusstundas.

Platā, dzīvā iela, kurā atradās amerikāņu sūtniecība, bez šaubām, bija labākā norunātās satikšanās vieta. «Pie Amerikas sūtniecības durvīm Truhiljo algotie bandīti diez vai uzdrīkstēsies aizturēt vai nogalināt cilvēku,» domāja Mortons, soļodams pa trotuāru turp un atpakaļ tāda cilvēka izskatā, kurš atnācis uz satikšanos ar mīļoto.

Kērtiss ieradās precīzi norunātajā laikā, bet bez ceļa somas.

—       Tas būtu ļoti dūries acīs, Maik. Es nodevu to bagāžas glabātuvē. Ja tev vajag, varēs aizsūtīt tai pakaļ.

—   Bet piezīmes un filma?

—       Pie manis, — viņš nemanāmi nodeva paciņu Mortonam.

—       Paldies. Tagad klausies: es iegāju pie Merfija. Viņu jau paņēmuši — dzīvoklī viss apgriezts ar kājām gaisā …

Kanādietis likās ne visai izbrīnīts:

—       Ļoti iespējams. Bet par to vairs nedomā, Maik. Tev tūlīt jāpazūd. Citādi būs tava kārta.

—       Es jau ari pats to sapratu. Bet tikai kopā ar la Macu.

—   Bez la Macas, Maik!

—       Par to nevar būt ne runas. Bez la Macas es nebraukšu, Norman.

—       Vajadzēs, Maik. La Maca vairs nevarēs braukt tev līdz.

—   Vairs nevarēs? Ko tas nozīmē?

—   Viņš ir miris, Maik.

Kērtiss izņēma no kabatas avīzi, atvēra to un parādīja ar zīmuli apvilktu paziņojumu «Autokatastrofa».

Mortons velti centās to izburtot.

—   Par ko šeit rakstīts? Es slikti protu spāniski.

—        «Šodien rītausmā aviācijas kapteinis Oktavio de la Maca nositās stāvajā krastā pie Mataderas. Uz ceļa, kas iet gar pašu krastu, viņš pagriezienā, acīm redzot, zaudēja varu pār automašīnu. Salauzusi nožogojumu, tā no četrdesmit metru augstuma iegāzās tieši jūrā. Atrasti tikai mašīnas lūžņi. Nelaimīgā lidotāja līķis pagaidām nav atrasts.»

Mortons aizdomīgi, gandrīz neticīgi paskatījās uz kanādieti un, atkal paņēmis no tā rokām avīzi, bezpalīdzīgi raudzījās īsajā paziņojumā.

—       Līķi, bez šaubām, nekad neatradīs, — sacīja Kērtiss un paskatījās uz eleganto amerikāņu limuzīnu, kas apstājās pie sūtniecības ēkas. — Gaļas fabrikas ik gadus no klintīm pie Mataderas izmet jūrā atkritumus, tāpēc ka tur daudz haizivj u.

Mortons nodrebēja tikai no domas vien, ka arī viņu var piemeklēt tāds pat liktenis.

—       Vienkāršākais un drošākais paņēmiens, kā iznīcināt slepkavības pēdas, — piemetināja Kērtiss.

No limuzīna izkāpa Savienoto Valstu sūtnis. Mortons ne bez ironijas noteica:

—   Labrīt, jūsu augstība!

—       Labrīt! — atsaucās viņa augstība tai pašā vienaldzīgi laipnajā balsī, kādā pēc dažiem soļiem sasveicinājās ar sūtniecības durvju sargu.

Mortons noskatījās viņam pakaļ.

—       Izliekas, ka mani redz pirmo reizi mūžā. Gan es viņam vēl tikšu klāt.

—   Uz ko tu ceri? Viņš taču atteicās no šīs lietas.

—       Viņam tomēr vajadzēs parūpēties par Merfiju. Galu galā Merfijs ir Amerikas pavalstnieks.

—       Nu ko, pamēģini! … Bet saki beidzot, ko tu vēlies no manis. Mēs taču nevaram mūžīgi kvernēt šeit!

—       Kaut kas ir noskaidrojies. La Maca paspēja vēl šonakt pirms savas bojā ejas apciemot mani.

—   La Maca bija pie tevis?

Tikko Mortons beidza stāstīt par šīs nakts vizītes apstākļiem un iemesliem, Kērtiss sacīja:

—       Tagad man skaidrs, kāpēc la Maca gāja bojā. Viņi to izsekojuši un notvēruši iznākam no viesnīcas. Tādā laikā viņiem bija viegli nemanītiem izrēķināties ar to. Bet līdz krastam mazāk par desmit jūdzēm.

—       Jā, mūsu dienas šeit skaitītas. — Mortona balsī bija jaušamas bailes. — Bet es katrā ziņā gribu sūtniecībā atstāt testamentu, Norman, — viņš piemetināja, sniegdams draugam roku. — Rīt agri no rīta mēs varēsim pazust, ja tikai līdz tam laikam mūs nenomušīs. Ostā stāv aizbraukšanai gatava jahta. Kad mēs būsim trīs jūdzes no krasta un aiz pierobežas zonas, mēs pārraidīsim pa radio SOS. Atklātā jūrā vienmēr patrulē mūsu kara kuģi. Tikai izkļūt arā no šīs nolādētās Santodomingo!

Viņa augstība sūtnis Ričards Stefenss beigu beigās padevās Mortona uzstājībai un pieprasīja dominikāņu policijai noskaidrot, kur atrodas no sava dzīvokļa pazudušais amerikāņu pilots Džerijs Teds Merfijs. Veselas divas stundas viņš zvanīja pa dažādiem telefoniem, līdz beidzot to savienoja ar drošības nodaļas priekšnieku pulkvedi Cēzaru Olivia.

Saruna ilga tikai dažas minūtes. Pēc tam samulsušais sūtnis nolika klausuli un nedroši paskatījās uz Mortonu:

—   Nu gan jūs ievilkāt mani ķezā!

—   Es? — brīnījās Mortons.

—   Merfijs arestēts par piedalīšanos sazvērestībā pret valdību. Viņš gatavojis atentātu pret prezidentu Truhiljo!

Mortons neticēja savām ausīm.

—  Ko gribēja Merfijs? Nogalināt Truhiljo? Ir nu gan māksla visu apgriezt ačgārni!

Sūtnis pacēla roku, aicinādams viņu nomierināties.

—  Es jums teicu to, ko man sacīja. Merfijs atstājis liecību.

Mortons vairs nevarēja nosēdēt krēslā.

—   Atstājis liecību? Tātad arī viņu jau nogalinājuši?

Stefenss instinktīvi atvirzījās, it kā baidītos uzbrukuma.

—   Bailēs no neizbēgamā nāves sprieduma Merfijs savā kamerā pakāries. Pirms nāves viņš parakstījis atzīšanos. Fotokopiju mēs saņemsim. Sūtniecības pārstā

vis var arī apskatīt līķi un iepazīties ar tiesas ārsta slēdzienu. Pret to man nav ko iebilst.

Ironiskā patosā griezdamies pie Savienoto Valstu pirmā prezidenta portreta, Mortons iesaucās:

—   Varenā Amerika! Kas noticis ar tevi, ja nekaunīgi slepkavas uzdrīkstas muļķot tavu sūtni ar līdzīgiem meliem?! — Viņš nolaida rokas uz galda un pieliecās pie sūtņa: — Jūsu augstība, un jūs pacietīsiet, ka šī pundurvalstiņa, kurai mēs ik gadus maksājam daudzus miljonus, šādi izrīkojas?

Stefenss par atbildi uz šo kvēlo aicinājumu tikai papurināja galvu.

—   Es neko nevaru izdarīt, Morton. Mans stāvoklis neatļauj man rīkoties patstāvīgi. Man par visu jāziņo Vašingtonai un jāgaida instrukcijas.

—   Ak dievs! Tikai ne to! Tam vajadzēs milzum daudz laika. — Mortons, teatrāli saķēris galvu, atkrita krēslā.

Sūtnis pēkšņi piecēlās, piegāja pie sienas skapja un, sniedzot Mortonam viskija glāzi, negaidīti draudzīgi teica:

—   Bet tagad aizmirsīsim, ka esmu sūtnis! Ko es varu palīdzēt jums kā tautietis?

Mortonam aizrāvās elpa. Gandrīz ar bailēm viņš nolika sāņus glāzi.

—  Jūs gribat man palīdzēt? Tātad arī jums pamazām kļūst skaidrs, kas še notiek?

Stefenss pēkšņi ļoti ieinteresējās par savā glāzē peldošo korķa gabaliņu. Neskatīdamies uz Mortonu, viņš atbildēja:

—   Man jūs varat nestāstīt, kas notiek Truhiljo zemē… Bet Vašingtonai ir pietiekami daudz iemeslu saglabāt ar šo valdību draudzīgas attiecības.

—   Zinu. Lai aizsargātu Rietumu brīvību no iespējamām sarkanajām briesmām. Kas attiecas uz mani, es

nesimpatizēju komunistiem, bet vai patiesi mūsu brīvības aizsardzībai vajadzīgi tādi rūdīti gangsteri? No tā taču vairāk ļaunuma nekā labuma. Arī šai zemē ir cilvēki, kas pelna lielāku uzticību nekā Truhiljo, — cilvēki, uz kuriem var paļauties, ka viņi ies zem mūsu karogiem. Virsnieku korpusā droši vien tādus var atrast.

—   Vēl tam nav pienācis laiks, Morton. Truhiljo ģimene 25 gadus ir pie varas un tur visus pavedienus savās rokās. Ja pirms laika sākt šeit mazu revolūciju, tā var izaugt par salas visu divu miljonu iedzīvotāju sacelšanos. Šejienes tauta neko tā negaida kā Truhiljo ēras galu. Bet tad pie varas var nākt komunisti. Tad jau labāk cietīsim Truhiljo, kamēr virsnieku korpusā neizaugs tādam pasākumam vajadzīgie cilvēki.

Mortons izdzēra viskiju un smagi nopūtās:

—   Tik ilgi gaidīt es nevaru. Man jau rīt no rīta agri jāaizvācas no šejienes, bet jums man jāpalīdz.

Sūtnis noraidoši pagrozīja galvu.

—   Diplomātisko imunitāti es jums nevaru piešķirt, ja jūs par to domājat, Morton. Un tas arī neko nedotu. Slepenpolicija tik un tā dabūtu jūs rokā vai nu lidmašīnā, vai uz kuģa. Diplomātiskās privilēģijas šeit ir tīri nominālas.

—   Mans lūgums ir daudz pieticīgāks, — pavīpsnāja Mortons. — Dodiet man patvērumu sūtniecībā līdz pulksten četriem rītā, bet pēc tam atļaujiet izmantot vienu no sūtniecības mašīnām un, lūdzu, paziņojiet mūsu jūras kara bāzes sargpostenim, ka rīt no sešiem līdz septiņiem rītā motorjahla «Anchoa», iegājusi neitrālos ūdeņos, pa radio dos SOS signālus. Lai atsūta pēc manis eskadras mīnu kuģi un aizved mani uz Puertoriko.

Sūtnis gandrīz zaudēja valodu.

—   Uz Puertoriko? Kādēļ gan taisnā ceļā ne uz Maiarni vai pat uz Ņujorku? Tur jums varētu sarīkot god

pilnu sagaidīšanu! Klausieties, Morton, jus lūdzat neiespējamo!

—   Puertoriko ir no Santodomingo tuvākais mūsu sargpostenis. Ik ritu uz turieni sūta patruļas laivu. Kas tur sevišķs, ja pa ceļam tā paņems kuģa avārijā cietušu nabadziņu? Nosakiet precīzu satikšanās vietu jūrā!

Stefenss domīgi pakasīja savu kailo galvvidu.

—   Kā man to motivēt, Morton? Jūs esat amerikānis, kas ceļo privātās darīšanās. Jums nav tiesību braukt uz Savienoto Valstu ihīnu kuģa.

—   Tomēr man ir tiesības būt pasargātam no slepkavības, kuras dēj arī jums var rasties diplomātiski sarežģījumi, jūsu augstība! Sakiet vienkārši, ka es izpildu slepenu diplomātisko misiju. Tas atstās iespaidu, bet pārbaudīt to nebūs iespēj ams.

Šoreiz Mortons bija nokļuvis pie nepiekāpīgā Savienoto Valstu sūtņa reti labvēlīgā brīdī. Pasvārstījies Stefenss tomēr sniedzās pēc telefona un lika savienot ar sargposteņa priekšnieku.

Kad otrā rītā pie sūtniecības vārtiem Kērtiss iesēdās melnā «kadilakā» blakus Mortonam, viņš tūlīt sacīja:

—   Mums pēc iespējas ātrāk jāaizvācas no šejienes! Slepenā dienesta aģenti droši vien nokvernējuši visu nakti pie sūtniecības vārtiem!

Mortons arī pats nebija noskaņots ievērot ielu satiksmes noteikumus. Taču Stefenss nebūt neiedeva bēgšanai lielā sūtniecības autoparka jaunākās markas automobili. Izbraucis uz platās autostrādes, kas gāja no pilsētas uz ostu, Mortons spogulītī ieraudzīja, ka melnais punktiņš viņiem aiz muguras bīstami pieaug. Satvēris stūri vienā rokā, ar otru viņš izvilka un sniedza Kērtīsam pistoli:

—   Centies viņus aizturēt. Man vēl ir divas rezerves magazīnas ar patronām.

Kertiss atteicas no pistoles un izvilka no kabatas pusduci olveida rokas granātu.

—   Kā redzi, man ir kaut kas labāks. — Atlasījis trīs granātas, viņš sasēja tās ar tievu neilona aukliņu.

Mortons ar vienu aci turpināja skatīties spogulītī. Mašīna, kas dzinās tiem pakaļ, bija jau tikai ap simt metru no viņiem. Tajā atradās pieci vīrieši.

—   Viņi izsūtījuši veselu soda vienību — piecus cilvēkus!

—   Mazliet samazini gāzi, Maik! Mierīgi pielaid tos tuvāk.

Mortons paklausīgi palēnināja gaitu. Kērtiss nolaida labo sānu stiklu, izrāva granātām gredzenus un tālu izliecās pa logu. Tai pašā mirklī pakaļējās mašīnas labajā logā parādījās garš ložmetēj pistoles stobrs. Kērtiss svieda granātas, un vienlaikus atskanēja īsa ložmetēja kārta.

Sākumā Mortons dzirdēja tikai ložu krusas izsisto stiklu šķindoņu; pēc tam atskanēja dobjš, mazliet klusināts rībiens, it kā no bagāžnieka uz ceļa būtu izkritusi tukša benzīna kanna. Spogulītī Mortons redzēja, kā gaisā uzlido radiatora pārsegs, kā pa šoseju vientuļš aizripo ritenis un no metāla kaudzes veļas biezu dūmu mutulis.

Mortons pagrieza galvu pa labi un tikai tad ievēroja, ka Kērtiss vēl joprojām līdz pusei izliecies pa logu. Ar labo roku Mortons saķēra draugu aiz žaketes stūra un ievilka atpakaļ mašīnā. Kērtisa ķermenis ļengani novēlās uz sēdekļa, galva uzkrita Mortonam uz pleca, visa seja bija asinīm noplūdusi. Normans Kērtiss bija miris.

Labu pus jūdzi no kuģu būvētavas Mortons apstadināja amerikāņu sūtniecības «kadilaku» celtniecības

iecirkni sāņus no ceļa. Nošautā kanādieša līķi viņš saudzīgi apguldīja uz platā aizmugures sēdekļa un atvadīdamies pārlaida roku bālajai, jau apžuvušām asinīm klātajai drauga sejai — klusā pateicības žestā par to, ka Kērtiss izglāba viņam dzīvību. Pēc tam, iebāzis kabatā atlikušās neizlietotās granātas, viņš devās kuģu būvētavas virzienā.

Uz šosejas Mortons ātri saplūda ar ostas strādniekiem, kas steidzās uz rīta maiņu, un bez kādiem starpgadījumiem nonāca dokā.

Turēdams abas rokas kabatās — kreisajā rokā cieši sažņaudzis granātu saišķi, bet labajā satvēris pistoli kaujas gatavībā, — viņš izlīkumoja starp haotiski stāvošajiem kuģiem un nokļuva līdz vietai, kur iepriekš bija redzējis «Anchoa». Tagad tās šeit nebija.

Vienu brīdi Mortons nodomāja, ka iekritis slazdos. Bet pēc tam viņš ieraudzīja, ka motorvinčas veltnis ir tukšs un resnā trose stiepjas starp sliedēm uz piestātnes pusi.

Pie lielajiem bīdāmiem vārtiem Mortons sadūrās ar vienu no strādniekiem, ar kuriem iepriekš bija salīdzis.

—  Vai «Anchoa» jau ūdenī? — viņš jautāja.

—   Jā, ser, — atbildēja strādnieks. — Pie otrā muliņa. Pablo jau iesilda motorus. Domāju, mēs rīkojāmies pareizi.

Cik pareizi viņi rīkojušies, strādnieks pa īstam saprata tikai tad, kad atlocīja prāvas vērtības naudas zīmi, ko Mortons tam bija iespiedis saujā. Bet «Anchoa» tai mirklī jau izgāja no ostas, uzņēmusi kursu uz jūru.

Pēc stundas pie apvāršņa parādījās mīnu kuģa slaidais siluets. Sūtnis bija aizliedzis Mortonam raidīt nelaimes signālus. Tas varētu satraukt Truhiljo robežapsardzi un, iespējams, pēdējā brīdi bēgšanu izjaukt. Tāpēc viņi

iepriekš vienojās, ka satiksies precīzi noteiktā vietā neitrālajos ūdeņos: 35 jūras jūdzes uz dienvidaustrumiem no Sjudadtruhiljo, kurss — 145° uz dienvid-dienvidaustrumiem, laiks — pulksten 6 un 10 minūtes. Sešos un 15 minūtēs «Anchoa» piestāja pie minu kuģa borta.

Mortons uzkāpa pa trapu un tika aizvests pie kapteiņa, kuram viņš nodeva sūtņa rekomendācijas vēstuli.

Bet matroži jau gatavojās nogremdēt «Anchoa»: Dominikas valdībai nedrīkstēja dot ieganstu apsūdzēt amerikāņu jūras kara spēkus par iejaukšanos valsts iekšējās lietās.

Ņujorkā, Hiltona viesnīcā, sapulcējušies reportieri un avīžu redaktori veltīja Maikam Mortonam vētrainus aplausus par dramatisko stāstījumu. Galindeca lietas skandalozo aizkulišu atmaskošanai viņi nežēloja arī tipogrāfijas krāsu. Lētticīgais amerikāņu lasītājs pilnīgi varēja noticēt preses prasībām pārtraukt diplomātiskās attiecības ar noziedzīgo Truhiljo valdību. Vecais, pārbaudītais paņēmiens ar demokrātijas tēlošanu atkal spīdoši attaisnojās: kauna pilnos faktus darīja zināmus atklātībai. Amerikas prese, kas uzskata sevi par brīvāko un neatkarīgāko presi pasaulē, uzstājās sašutušās sabiedrības vārdā, prasot Vašingtonas valdībai kategoriski darīt galu atklātajām nejēdzībām. Un valdība, kas, likās, neko tādu pat iedomāties nav varējusi, apņēmības pilna apsolīja veikt visenerģiskākos pasākumus.

Pēc nedējas Valsts departaments atsaucās uz rakstiem presē:

«SavienotoJValstu valdība šodien nosūtīja Dominikas Republikas Ārlietu ministrijai kategorisku protesta notu, kurā tā prasa noskaidrot Savienotajās Valstīs nozagtā universitātes profesora Jēzus de Galindeca likteni un stingri sodīt laupīšanas vaininiekus.»

Tai pašā dienā senatori Morze un Portens izteica papildus prasību — nekavējoties liegt diplomātisko imunitāti Dominikas ģenerālkonsulam Ņujorkā Espaljē un nodibināt speciālu senāta komisiju Galindeca lietas izmeklēšanai, uzliekot par pienākumu Espaljē pēc zvēresta nodošanas atbildēt šai komisijai uz Maika Mortona izvirzīto apsūdzību.

Par to, ka senatori — tiesību aizstāvji — iesniedza priekšlikumu tikai 24 stundas pēc tam, kad savas valdības atsauktais ģenerālkonsuls Espaljē bija atstājis ASV, Valsts departaments, starp citu, noklusēja. Taču, tēlojot demokrātiju, spēles noteikumi to, acīm redzot, neaizliedz.

Kategoriskā ASV valdības nota, ja tāda vispār ir bijusi, pēc visa spriežot, sevišķi neuztrauca Truhiljo. Vismaz viņš uz to neatbildēja, toties pasludināja amerikāņu sūtni, kas atradās Sjudadtruhiljo, par «persona non grala» un uzstāja, lai to atsauc. Nepieprasījusi pat paskaidrojumu par šo naidīgo diplomātisko aktu, Vašingtona nekavējoties atsauca misteru Stefensu.

Visi enerģiskie pasākumi, ko ASV valdība veica Galindeca lietā, galu galā aprobežojās tikai ar slepkavas Truhiljo dēla izslēgšanu no Amerikas kara akadēmijas. Ar to arī šī lieta, tāpat kā tūkstošiem citu skandalozu lietu, klusiņām tika nodota arhīvā. Galindeca grāmata «Truhiljo ēra» tā arī neieraudzīja dienas gaismu, jo tās vienīgais eksemplārs rokrakstā pazuda kopā ar autoru. Maiks Mortons, kurš tik varonīgi centās atklāt noziegumu, arī apklusa. Savu honorāru viņš saņēma, arī par avīžu sensācijas varoni kļuva; jādomā, viņš bija laimīgs, ka vispār palicis dzīvs.

«Vēl nav pienācis laiks gāzt Truhiljo,» 1956. gadā teica sūtnis Stefenss. Pēc pieciem gadiem ASV valdība beidzot varēja atbrīvoties no sabiedrotā, kas to pārmērīgi apgrūtināja ar savām slepkavībām, tai pašā laikā

nezaudējot kontroli pār stratēģiski nozīmīgās salu valsts politiku. Virsnieku grupa, kas dziļi neieredzēja Truhiljo un tajā pašā laikā bija paklausīga Amerikai, ieguva tik lielu ietekmi, ka amerikāņu slepenais dienests nolēma dot signālu valsts apvērsumam.

1961. gada 30. maijā 69 gadus veco prezidentu Truhiljo nogalināja ceļā uz Sankristobāli, kur viņš brauca apciemot savu mati. Grezno amerikāņu automobili, ko vadīja slepenā dienesta kapteinis, apstādināja uz lauku ceļa šķērsām uzbraukusi vieglā mašīna. Truhiljo izkāpa uzzināt aizkavēšanās iemeslu un uz vietas tika nogalināts ar automāta kārtu. Sazvērestības dalībnieki bija septiņi virsnieki, kurus komandēja ģenerālis Huans Tomass Diacs, kas izglītību bija ieguvis amerikāņu kadetu korpusā.

Prezidenta krēslu ar Baltā nama svētību ieņēma civilists Huans Balagers, tā sauktais liberālais politiķis, kurš klusībā cerēja turpināt Truhiljo slepkavu sindikāta politiku.

Tomēr diktatora gāšana ierosināja aktīvai darbībai desmitiem gadu verdzināto tautu. 2,7 miljoni cilvēku dzīvoja neciešamos apstākļos, bet tai pašā laikā dažiem simtiem valdības kliķei tuvu stāvošo ģimeņu piederēja neiedomājamas bagātības. Gāztais diktators vien atstāja 800 miljonus dolāru, kas glabājās galvenokārt Savienoto Valstu bankās.

Uzvarējusī Kubas revolūcija ietekmēja arī Dominikas Republikas revolucionāro spēku attīstību. Arvien biežāk notika protesta demonstrācijas pret proamerikānisko Balagera politiku. Vienu gadu viņam vēl izdevās ar tanku un karaspēka palīdzību apslāpēt tautas nemierus, bet pēc tam, lai novērstu briestošo pilsoņu karu, Vašingtonai vajadzēja atteikties arī no šī sava ielikteņa. Militārā hunta gāza prezidentu. Dominikas piekrastes

robežas nostiprināšanai Amerika nosūtīja pastiprinātas karaspēka daļas un kuģus. Bet arī tie nespēja nomākt apspiestās tautas brīvības gribu. «Dominikas Republika — jā! Jenkiji — nē!» kliedza lozungi, ik nakti parādīdamies uz valdības ēkām Santodomingo.

1962. gada 21. februārī jaunā valdība nonāca galīgā strupceļā. Tautas masu spiedienu varēja apturēt, tikai izsludinot ārkārtējo stāvokli. Tagad jau atklāti tika aicinātas palīgā amerikāņu karaspēka daļas un jūras kara spēku vienības.

«Kad mūs sagaida jauna Kuba?» 1962. gada 22. februārī vistreknākajiem burtiem vaicāja «New York Times», ar šo nemiera pilno jautājumu pat aizēnodama priecīgo ziņu par amerikāņu apakšpulkveža Glenna pirmo lidojumu kosmosā.

Avīze sūri pareģoja: «Fidela Kastro piemērs kaimiņzemē Kubā neļaus apmierināties tautai, kas 30 gadus smakusi apspiestībā un nabadzībā. Kad beidzot mūsu valdība sapratīs, ka ar jūras kājniekiem un aviācijas bāzes kuģiem tautas dusmas nesavaldīt? Ja mēs visdrīzākajā laikā neizbeigsim savu tuvredzīgo politiku, mēs iegūsim jaunu Kubu!»

Nav nekādu šaubu, ka šis «New York Times» pareģojums piepildīsies, tas ir tikai laika jautājums.

KARA MINISTRS UN KABARĒ MElČA

Londonas avīze «The Times» 1810. gada 10. jūlijā ziņoja: «Kad abas notiesātās sievietes sasniedza kauna stabu Sentdžeimsa laukumā, tās tikko varēja pazīt. Viņu sejas bija uztūkušas no sašutušo londoniešu dūru sitieniem un notrieptas dubļiem, ar ko tās tika apmētātas visu ceļu. Tūkstošiem skatītāju izsmiekla pavadītas, viņas aizvilka līdz kauna stabam un piekala pie tā. Piecdesmit sabiedrības zemāko slāņu sievietēm atļāva apmētāt notiesātās ar nosprāgušiem kaķiem, vecām olām, sapuvušiem kartupeļiem un citiem mēsliem …»

Sis paziņojums par tajos gados Anglijā visai parasto sodīšanas veidu bija saistīts ar skaļo skandālu, kas izraisīja nepielūdzamo Londonas puritāņu vidū vētrainu sašutumu. Notiesātās bija rupji pārkāpušas tikumības likumus: ar dažādām viitībām viņas bija atvilinājušas uz Londonu jaunas lauku skaistules un, apmācījušas tās mīlas mākslā, par labu samaksu piegādāja šīs meitenes augstākās sabiedrības kungu un titulēto muižnieku slepenajām orģijām.

Tomēr avīzes «The Times» detalizētajā ziņojumā nebija minēts, vai pie kauna staba tika pienagloti arī orģiju dalībnieki — augstākās sabiedrības kungi un titu-

lētie muižnieki, vai bija atļauts arī viņus apmētāt ar nosprāgušiem kaķiem, vecām olām un sapuvušiem kartupeļiem. Mēs laikam nekļūdīsimies, pieņemot, ka jau tolaik šādus kungus aiz cieņas pret viņu augsto sabiedrisko stāvokli atbrīvoja no publiskās tiesas sašutušās tautas priekšā.

Līdzīgs skandāls notika 1963. gadā, un tas izraisīja ārkārtīgu sašutumu ne tikai Londonā, bet visā Anglijā. Tāpat kā pirms 153 gadiem, kāda augstākās muižniecības uzticības persona, neskopodamās ar solījumiem, atvilināja uz Londonu skaistas provinces meitenes, apmācīja tās mīlas mākslā un prasmē uzvesties augstākajā sabiedrībā, bet pēc tam ieveda viņas šaurā aristokrātu, diplomātu, ministru un kinoaktieru lokā.

Kopš Oskara Vailda notiesāšanas tā bija Anglijā skandalozākā tiesas prāva par tikumības pārkāpšanu, un to ievadīja šādi notikumi.

1962. gada 14. decembrī pulksten 16 un 21 minūtē lepnākajā Londonas priekšpilsētā Rīdžentparkā pie Vimpolmjūzas ielas 17. nama apstājās Londonas taksometrs. No tā izkāpa eleganti ģērbies jauns nēģeris. Pagaidījis, kamēr mašīna aizbrauc, viņš pārgāja ielas otrā pusē un sāka novērot 17. namu. Tikai pēc 10 minūtēm, kad namā iegāja kāda veikala izsūtāmais, viņš steidzīgi šķērsoja ielu un sekoja tam. Viņš acīm redzami gaidīja tādu izdevību, jo gribēja iekļūt mājā nepiezvanījis. Parādes durvīs nēģeris nogaidīja, kamēr lifts ar izsūtāmo uzbrauc augšā. Tikai pēc tam viņš lēni sāka kāpt uz trešo stāvu. Pirms piezvanīja pie durvīm ar plāksnīti «Dr. Stīvens Vords», viņš izvilka no bikšu aizmugures kabatas revolveri, atbrīvoja drošinātāju un pārlika ieroci kamieļvilnas mēteļa labajā kabatā.

Pēc trešā zvana durvis atvēra dzīvokļa saimnieks Stīvens Vords, slaids vīrietis, pēc izskata ievērojami

jaunāks par saviem nedaudz vairāk nekā piecdesmit gadiem. Ne vārda neteicis, nēģeris iebāza kāju durvju spraugā un sagatavojās ielauzties dzīvoklī. Labo roku viņš turēja mēteļa kabatā.

Vords pazina atnācēju, bet, lai iegūtu laiku, stiepti vaicāja:

—       Džonij, jūs? — Vienlaikus viņš centās nemanāmi aizvērt durvis.

Jaunais nēģeris, atspiedis pret tām celi, klusinātā balsī teica:

—   Man jārunā ar Kristīni, ser! Ielaidiet mani!

Vords aizstājās priekšā durvīm, neļaudams nēģerim

ieskatīties dzīvoklī.

—       Patlaban tas nav iespējams, Džonij. Jūs nevarat viņu satikt. Es viņai pateikšu, ka jūs vēlējāties ar viņu parunāt.

Bet nēģeris netaisījās iet projām.

—       Viņa ir pie jums! Laidiet mani! — viņš satraukti iesaucās un pagrūda durvis.

Palaidis durvis vaļā, Stīvens Vords abām rokām centās aizturēt nēģeri.

—       Jūs nostādāt mani neērtā stāvoklī, Džonij. Atnāciet citu reizi!

Negaidīti dzīvokļa viņā galā atskanēja līksmi sievietes smiekli. Nēģeris mirkli ieklausījās, pēc tam izrāva no kabatas pistoli, pagrūda nost pārbiedēto Vordu un iebruka dzīvoklī.

—       Tā ir Mendija, nevis Kristīne! — Džonijam nopakaļ kliedza Vords, vēl pēdējo reizi veltīgi mēģinot to aizkavēt.

Pašā koridora galā nēģeris uzskrēja virsū jaunai, iedzērušai blondīnei.

—       Džonij, dārgais! — viņa jautri iesaucās, laipni sniegdama tam glāzi ar viskiju.

Nākamajā mirklī glāze nolidoja uz grīdas, bet blondīne uzgrūdās aizslietnim. Pastūmis nost sievieti, jaunais cilvēks kā ārprātīgs traucās tālāk, ieskatīdamies katrā no dzīvokļa piecām istabām.

Aizelsies viņš apstājās buduārā, kas veda uz guļamistabu. Istaba ar dārgām mīkstām mēbelēm un antīku galdu atstāja savādu iespaidu. Uz krēsliem nekārtīgi bija nosviestās sievietes drēbes: svārki, svīteris, neilona zeķes, melns krūšturis. Tikai uz viena krēsla akurāti, taisni kā prūšu kazarmās pirms skates bija saliktas vīrieša drēbes.

Jaunais nēģeris bija par daudz satraukts, lai spētu novērtēt šo «kluso dabu». Viņa skatiens bija ieurbies sievietes drēbēs. Svīteris un svārki, neilona zeķes un melnais krūšturis — viss viņam bija labi pazīstams. Visas šīs lietas piederēja viņa līgavai Kristīnei, ar kuru viņš tik ļoti gribēja parunāt. Diez vai šai brīdī viņš varēja zināt, ka ar karavīra akurātību saliktās drēbes pieder Anglijas kara ministram un Lielbritānijas bruņoto spēku virspavēlniekam46 gadus vecajam Džonam Denisam Profjumo. Ja Džonijs zinātu, ka gultā viņa mīļajai Kristīnei blakus ir Džons Profjumo, Makmillana valdības loceklis, bijušās Sardīnijas karalistes piektais barons, apvienotās Itālijas karalistes trešais barons, titulēts slepenpadomnieks un — kas ne mazāk svarīgi — miljonu īpašnieks, lielākās Anglijas apdrošināšanas biedrības galvenais akcionārs, — viņš droši vien būtu apdomīgāks. ^

Uzmetis skatienu bīdāmām stikla durvīm, kas atdalīja buduāru no guļamistabas, nēģeris negribēja ticēt savām acīm. Durvis, kas bija domātas ne jau jauniem greizsirdīgiem apmeklētājiem, dzīvokļa saimnieks bija ierīkojis visai viltīgi. Tiem, kas atradās guļamistabā, durvis kalpoja par spoguli, bet no buduāra puses, pašam paliekot

neievērotam, bija iespējams redzēt visu, kas notiek aiz tām.

Vēlreiz pārliecinājies, ka pistole kārtībā, nēģeris spēcīgi parāva durvis. Šai brīdī viņam rokā iekārās dzīvokļa saimnieks. Satracināto jauno cilvēku aizkavēt Vordam vairs neizdevās, taču visas sešas lodes caururba tikai guļamistabas dārgās zīda tapetes.

Viņas augstības Anglijas karalienes kara ministrs, kurš drošu patvērumu bija atradis zem platās franču gultas, atkal izlīda dienas gaismā, tikai kad no greizsirdīgā jaunā cilvēka vairs nebija ne miņas. Satrauktais Stīvens Vords dieva un karalienes vārdā lūdza viņu pazust no dzīvokļa pirms policijas ierašanās.

Tomēr visi Anglijas policijas, justīcijas un valdības pūliņi novērst skandālu bija veltīgi. Pirmkārt, jau tāpēc vien, ka klusajā Rīdžentparkā šāvienus skaidrā dienas laikā nevarēja nedzirdēt, otrkārt, tāpēc, ka atsteigušies policisti no Kristīnes dabūja zināt šāvēja vārdu un adresi, vēl pirms tālredzīgais doktors Vords paspēja viņai ieskaidrot šādas rīcības iespējamās sekas.

Jau tai pašā dienā Skotlendjards aizturēja 24 gadus veco Jamaikas nēģeri Džoniju Edžkombu par mēģinājumu noslepkavot divus cilvēkus. Šajā situācijā jaunajam nēģerim maz rūpēja Anglijas valdības autoritāte. Lai motivētu savu rīcību un mazinātu vainu, viņš izstāstīja visu, ko zināja par Britānijas augstākās sabiedrības baudkāro dzīvi.

Spējīgais muzikants Džonijs Edžkombs kopā ar džeza orķestri vairākus gadus spēlēja neskaitāmos Anglijas tā saucamās labākās sabiedrības vakaros. Viņam bija iespējas novērot, cik ekscentriski savās pilīs un muižās izklaidējas lordi un diplomāti, miljonāri un ministri, aktieri un kurtizānes. Džonija Edžkomba džezs bija sava veida mājas kapella ari lorda Bilija Astora muižā, kurā

rīkotās viesības iemantoja bēdīgu slavu Profjumo skandāla laikā.

1909. gadā dzimušā lorda Astora senči bija vienkārši vācu miesnieki Valdorfas pilsētiņā netālu no Heidelbergas. Tikai tad, kad Johanness Astors, 1783. gadā aizbraucis uz Ameriku, sāka būvēt Ņujorku un, spekulēdams ar zemi un tirgodamies ar zvērādām, kļuva par vienu no pirmajiem desmit Amerikas bagātniekiem, Astoru ģimenei radās pietiekami daudz naudas, lai nopirktu saviem pēcnācējiem angļu muižniecības titulu. No vecvectēva mantotie miljardi ļāva lordam Bilijam iegūt savā īpašumā pat Klīvdenas pili — vienu no Anglijas jaukākajām muižām. Atrazdamās tālu no Vindzoras — Anglijas karaļnama vasaras rezidences, — Klīvdena pēckara gados kļuva par Anglijas sabiedriskās dzīves centru. Lorda Astora viesu grāmatā blakus bijušā premjera Vinstona Cerčila un karalienes dzīvespriecīgā laulātā drauga prinča Filipa parakstiem, blakus kara ministra Profjumo un tādu ievērojamu aktieru kā Duglasa Ferbenksa, jaunākā, Marlona Brando, sera Lorensa Olivjē un sera Aleka Ginesa parakstiem bija iemūžināti neskaitāmi ievērojamu politiķu, komersantu un mākslinieku vārdi.

Iespēja pārsteigt Skotlendjarda darbiniekus ar slavenībām, kas viesojušās pie lorda Astora, Džonijam sagādāja prieku. Viņš nelika sevi ilgi lūgties un atstāstīja arī šo izpriecu pikantos sīkumus, piemēram, par vakariem, kad katram viesim vajadzēja lēkt ar šampanieti pildītā marmora baseinā, bet pēc tam novilkt visas izmirkušās drēbes.

Vienā no šiem pikantajiem vakariem jaunais muzikants iepazinās ar meiteni, kuru vēlāk greizsirdības lēkmē gribēja nošaut. Tad viņa bija tikai viena no daudzajām «girls», kurām bija «jāsaldina» lorda Astora

augsto viesu nakts stundas. Nevienu neinteresēja, kā meiteni sauc un no kurienes viņa nāk. Pietika ar to, ka viņa ir jauna, izskatīga un jautra. Tikai pēc tumšādainā muzikanta Džonija Edžkomba izdarītā slepkavības mēģinājuma viņas vārdu — Kristīne Kīlere — laikraksti sāka drukāt trekniem burtiem pirmajā lappusē, padarot viņu tikpat slavenu kā kinozvaigznes. Kad skandāls uzliesmoja, izdevēji piedāvāja viņai sešzīmju naudas summas par memuāriem, kinosabiedrības apsolīja viņai miljonus par galvenās lomas tēlošanu filmā, kas stāsta par viņas dzīvi.

Kristīne Kīlere — rudgana, nenoliedzami ļoti pievilcīga blondīne — bija nākusi no nabadzīgas ģimenes. Viņa dzimusi 1942. gada 22. februārī Vreisberijā, nelielā pilsētiņā piecpadsmit jūdzes no Londonas. Viņas tēvs pameta ģimeni likteņa varā un atcerējās savu jaunāko meitu tikai tad, kad Kristīnes vārds sāka ņirbēt avīžu lappusēs un bija skaidrs, ka viņa kļuvusi bagāta.

Savu bērnību Kristīne Kīlere aizvadīja vagoniņā, ko patēvs bija sanaglojis no dēļiem, jo viņam nebija līdzekļu, par ko noīrēt normālu mitekli. Ja kādreiz pagadījās nopelnīt, viņš labprātāk atstāja naudu krogā nekā nesa uz mājām. Caur Vreisberiju jau no seniem laikiem gāja ceļš B-376, pa kuru nedēļas beigās uz Vindzoras un Klīvdenas pilīm, kas atradās jūdzes piecas no šejienes, joņoja elegantie «rolroisi» un slaidie sportiskie «jaguāri». Dažreiz, ja vadītājam vajadzēja cigaretes vai benzīnu, tie pat pieturēja Vreisberijā. Ceļa B-376 malā Kristīne Kīlere trīspadsmit četrpadsmit gadu vecumā sāka sapņot par milzīgo, brīnumjauko un košo pasauli. Šeit notika pirmās iepazīšanās ar automašīnu īpašniekiem, kuri labprāt nolūkojās uz skaisto, agri nobriedušo meiču. Taču savu ceļu «augšup» — vai lejup, kā nu kurš to ņem, — viņa neveica ātrgaitas «jaguārā», kas

traucās taisni uz Klīvdenas pili. Savu amatu viņai vajadzēja apgūt no pašas ābeces.

Vreisberijas tuvumā atradās kara aerodroms, kurā dislocējās amerikāņu bumbvedēju eskadriļa. Šeit Kristīne pirmo reizi uzzināja, ka ar skaistu sejiņu, labu figūru un laipnu izturēšanos pret vīriešiem vienā vakarā var nopelnīt vairāk, nekā veselu nedēļu rokot un iekraujot granti Vreisberijas grantsraktuvēs. Kad māte atskārta, kur Kristīne ņem modernos zābaciņus, dārgās neilona zeķes un melno apakšveļu, kur pavada vakarus, bet dažreiz arī naktis, bija jau par vēlu kaut ko grozīt ar pārmetumiem un sitieniem. Piecpadsmitgadīgā Kristīne negribēja atsacīties no izvēlētā ceļa — viņas vienīgās iespējas izkļūt no nabadzības un trūkuma. Viņa bija apņēmības pilna iet šo ceļu līdz galam un, pametusi ģimeni, iekārtojās Londonas Soho par vienu no «giīls» trešās šķiras kabarē ar alus bāru. Sešpadsmit gadu vecumā viņa kļuva par vieglas uzvedības meiču un bija pieejama katram, kas bija ar mieru maksāt divas mārciņs par kopā pavadītu nakti.

Kad viņai palika pilni septiņpadsmit gadi, atgadījās notikums, kas, šķiet, varēja pārvērst viņas dzīvi. Viņai piedzima bērns. Bērna tēvs tai nebija zināms. Iespējams, ka rūpes par šo priekšlaikā dzimušo mazuli un mātes jūlas būtu devušas viņai spēku sākt citādu dzīvi. Taču pēc sešām dienām mazais Pīters nomira. Šī vilšanās, nocietinājusi Kristīnes sirdi un pabeigusi viņas rakstura izveidi, galīgi noteica viņas tālāko dzīvi. Tai pašā gadā sekoja vēl kāds viņai nozīmīgs notikums. Kristīni «atklāja» fotogrāfs, kurš attiecīgiem žurnāliem piegādāja skaistu meiteņu fotoattēlus. Viens no šādiem Londonas žurnāliem pat iespieda Kristīnes krāsaino fotoattēlu uz vāka.

Kristīnes Kīleres «augšupejā» tas nozīmēja nākošo

pakāpienu. Viņas pievilcīgā, daudzsološā seja saistīja to ļaužu uzmanību, kas šos uzņēmumus aplūkoja no komersantu redzes viedokļa. No vairāku respektablu klubu piedāvājumiem, kas sekoja pēc tam, Kristīne pieņēma visizdevīgāko. Par 15 mārciņām nedēļā viņa sāka kalpot plaši pazīstamā kluba «Murray» kabarē. Gaisīgā, spīguļiem rotātā tērpā Kristīne uz mazās skatuvītes izdarīja vairākas ritmiskas kustības, tad pēc kāda apmeklētāja piedāvājuma apsēdās pie viņa galdiņa.

Reiz vecākais viesmīlis nodeva viņai Petera Rahmana uzaicinājumu. Parasti šādos gadījumos viņš dažos vārdos raksturoja meitenei apmeklētāja materiālo stāvokli. Uz Kristīnes īdzīgo jautājumu, kas ir šis Rahmans, vecākais viesmīlis īsi atbildēja:

—   Es būtu priecīgs saņemt desmito daļu no tās summas, kādu viņš izvilks no maka, j a tu pratīsi viņam iepatikties.

Viņš nepārspīlēja. Peters Rahmans bija viens no bagātākajiem Londonas «šeptmaņiem». Pirms 16 gadiem viņš ieradās Anglijā kā bēglis, viņam nebija ne pavalstniecības, ne naudas. No kurienes viņš uzradās, neviens tā arī neuzzināja. Sākumā viņš strādāja par kurinātāju kādā Londonas graustu rajonā, bet visai drīz jau ieņēma pārvaldnieka vielu. Vēl pēc nedaudz gadiem viņš gandrīz nemanāmi ar spekulācijām un augļošanu bija iedzīvojies miljonos.

Viņam uzsmaidīja laime, kad konservatīvā britu valdība 1957. gadā atcēla likumu par īrnieku tiesību aizsardzību un reizē ar to arī visus īres maksas ierobežojumus vecās un nolaistās mājās. Kaut cik sakopis neapdzīvojamos pagrabus, Rahmans par dārgu naudu sāka tos izīrēt prostitūtām uz stundām. Peļņu viņš ieguldīja lielāka mēroga darījumos. Sev labumu viņš guva arī no drausmīgās Londonas dzīvokļu krīzes. Liekulīgi mas

kēdamies ar sociālās palīdzības sniegšanu, Rahmans uzlaboja dzīves apstākļus kādai vienai ģimenei, bet atbrīvotajā dzīvoklī ielaida deklasētus subjektus, uzdodams viņiem, vienalga, kādā ceļā, aizdabūt projām mājas pārējo dzīvokļu īrniekus. Tas, protams, prasīja laiku, taču agri vai vēlu lēnprātīgie mājas iedzīvotāji neizturēja mūžīgo troksni un skandālus, ko sarīkoja jaunatnācēji. Tā Rahmans pakāpeniski atbrīvoja namu pēc nama un par milzīgām summām izīrēja tos priekamāju turētājiem un visādiem «veikliem džentlmeņiem», kas Soho kārtoja savus noziedzīgos darījumus. Par iegūto peļņu viņš pirka jaunu kvartālu ar tādiem pašiem namiem, kuros atkārtoja mums jau zināmās operācijas, pamazām pārvērzdams bijušās nabadzīgo ļaužu mītnes izvirtības citadelēs. Tā viņš dažos gados kļuva par vienu no lielākajiem Londonas zemes īpašniekiem un miljonāriem, uzskatāmi pierādīdams, ka Brehta «Trīsgrašu opera» nebūt nav vēsture un ka Čārlza Dikensa kritizētāja reālisma romāni nav zaudējuši savu aktualitāti arī šobaltdien.

Kristīni Kīleri šie Petera Rahmana ne visai pievilcīgie darījumi uztraukt nevarēja. Viņš pats jau sen vairs nedzīvoja graustos, bet gan greznā villā Rīdžentparka kvartālā. Gandrīz četrdesmit gadu lielo starpību un savu neizskatīgo ārieni — Rahmans bija maziņš, resns un kroplīgs kā pasaku rūķis — viņš centās kompensēt ar visai dārgām dāvanām. Netālu no savas villas viņš noīrēja Kristīnei lielisku dzīvokli, nopirka viņai ūdeļādu manto, dārglietas, tērpus un, pats par sevi saprotams, ātrgaitas sporta automobili.

Un tomēr Kristīne tikai dažus mēnešus pacieta sakarus ar iznireli — miljonāru. Viņa aizsūtīja atpakaļ dzīvokļa un mašīnas atslēgas, dārglietas, manto un tērpus. Greznība, kuru viņš sagādāja Kristīnei, nespēja aizēnot

faktu, ka viņš bija tikai graustu karalis, cilvēks ar zemu sabiedrisko stāvokli. Viņa turpretim sapņoja pacelties pa sociālajām kāpnēm, bet šim mērķim bija vajadzīga cita sabiedrība.

Šai laikā viņas dzīvē ienāca Stīvens Voids. Kādu vakaru viņš paradijās kluba «Murray» kabarē kopā ar superblondo kinoaktrisi Klēru Gordonu, ko angļi pretstata Bridžitai Bardo. Stīvena Vorda uzaicinājumu Kristīne Kīlere, kā parasti, saņēma no vecākā viesmīļa, bet daži vārdi uz vizītkartes — «Es gribētu ar Jums parunāt par kādu lietu» — norādīja, ka Vords nepiedāvā viņai parasto dēku. Kad Kristīne pienāca pie galdiņa, viņš bez aplinkiem pateica:

—   Šī vieta nav jums piemērota. Ja vēlaties, es palīdzēšu jums sasniegt kaut ko vairāk. Ja jūs man uzticēsieties, es ievedīšu jūs Anglijas augstākajā sabiedrībā.

Šis Stīvens Vords, kas bez mazākajām tiesībām dēvēja sevi par doktoru, bija viena no pārsteidzošākajām Anglijas «society» 1 figūrām. Meičas, kuras viņš, tāpat kā Kristīni Kīleri, visbiežāk vervēja naktslokālos, uzskatīja viņu par parastu dīkdieni. Viņš bija diezgan glīts, ar labām manierēm, naudīgs, balta sporta automobiļa īpašnieks un patiešām tuvu pazina daudzas titulētas un ievērojamas personas, kas viņu sauca par savu draugu. Taču, kad sākās skandāls, kas draudēja gāzt Makmillana valdību, augstu stāvošie Stīvena draugi nosēdināja viņu uz apsūdzēto sola augstākajā Anglijas tiesā Oldbeilijā, nosauca viņu par amoralu cilvēku un pielika pie kauna staba kā pretīgu savedēju un suteneru.

Kas īstenībā bija Stīvens Tomass Vords? Viņš piedzima 1912. gadā un bija Ročesteras katedrāles pārziņa otrais dēls. Lai gan viņa senči bija angļu garīdznieki,

1 Šeit — augstāka sabiedrība. (Tulk.)

viņš tomēr nebūt nevēlējās kļūt par garīdznieku. Jau koledžā viņu vairāk aizrāva pasaulīgi prieki nekā domas par mūžīgo dvēseles glābšanu. Nepabeidzis skolu, viņš 17 gadu vecumā aizbrauca uz Ameriku, jo Jaunā Pasaule viņam likās krietni vien daudzsološāka par sīksti konservatīvo Lielbritāniju.

Savienotajās Valstīs Vords strādāja par trauku mazgātāju, avīžu pārdevēju, viesnīcas izsūtamo, apdrošināšanas aģentu. Taču pie bagātības viņš netika. Vienīgais viņa ieguvums bija visai apšaubāma mediķa apliecība, kuru bija izsniegusi kāda Ņujorkas privātskola, kur viņš beidza īsus masieru kursus. Šī māksla, kuru Vords, acīm redzot, bija apguvis teicami, palīdzēja viņam, lai cik arī tas dīvaini liktos, iekļūt augstākajā sabiedrībā. Muskuļu vājums un tieksme aptaukoties — tipiskas mūsu civilizētā laikmeta kaites — vienlīdz piemeklēja ministrus, lordus un ekrāna zvaigznes un ļāva vienkāršajam masierim no Ročesteras tuvu sadraudzēties ar Lielbritānijas karalistes ievērojamākām personām. Angļiem par lielām šausmām izrādījās, ka viņu «atklājis» un protežējis sers Vinstons Čerčils. Jau kara pēdējos gados viņš izmantoja masiera Vorda pakalpojumus, bet 1947. gadā palīdzēja viņam kļūt par Karaliskās britu hiropraktiķu biedrības locekli. Tā Vords kļuva par karaļa galma masieri.

Vinstons čerčils, kaislīgs mākslinieks amatieris, atklāja vēl vienu Stīvena Tomasa Vorda talantu — spēju neparasti ātri uzzīmēt pārsteidzoši līdzīgus portretus. Ar sera Vinstona gādību — viņš bija arī Vorda pirmais modelis — Vordam turpmāk radās iespēja savu portretu mapi bagātināt ar karaliskās ģimenes un valdības locekļu, aristokrātu un ievērojamu aktieru portretiem un vienlaikus nodibināt personiskus kontaktus ar viņiem. Vorda ciešā draudzība ar Klīvdenas pils īpašnieku

sākās 1959. gadā, kad lords Astors, krītot no zirga, stipri sasitās. Pusgadu Vords masēja viņa muguru un tā iepatikās dižciltīgajam lordam, ka tas par simbolisku īres maksu — vienu mārciņu sterliņu gadā — nodeva viņa rīcībā savā parkā mājīgu namiņu Viktorijas laika stilā.

Pastāvīgi atrazdamies Klīvdenas pilī, Vords iepazinās ar pils īpašnieka draugiem, sāka masēt arī viņus un beigu beigās kļuva par to favorītu.

Tāpēc, piedāvādamies ievest Kristīni Kīleri Anglijas augstākajā sabiedrībā, Vords nebūt nesolīja tai gaisa pilis. Un viņa to intuitīvi nojauta. Tai pašā vakarā, atteikusies no līguma kabarē, viņa pārcēlās uz Vorda dzīvokli, kā to vēlējās masieris.

Dīvainākais viņu attiecībās, šķiet, bija tas, ka šis dīkdienis pat nepieskārās rudganajai Vreisberijas skaistulei, nepadarīja to par savu mīļāko, kaut gan vairākus mēnešus Kristīne dzīvoja pie viņa. Līdzīgi profesoram Higinsam no Bernarda Šova «Pigmaliona», kurš pārvērta puķu pārdevēju Elīzu Dūlitlu par augstākās sabiedrības dāmu, Vords mācīja Kristīnei Kīlerei smalkas manieres, nopūlējās ar viņas izrunu, kamēr tā pilnīgi atbrīvojās no sava šausmīgā kokneja1 akcenta; gluži kā teātra režisors viņš mēģināja lomu, kuru tai vajadzēja spēlēt Klīvdenas pils svinībās. Kaut arī tā bija tikai viegli pieejamas meičas loma, Kristīnei bija jāsasniedz tāda meistarība kā aktrisei, kurai jātēlo Marija Stjuarte.

Kristīne Kīlere izrādījās spējīga skolniece. Par to liecināja viņas nākamie daudzie ievērojamie mīļākie, kurus viņai izdevās savaldzināt, — lords Astors, kinoaktieri Duglass Ferbenkss, jaunākais, Aleks Giness,

1 Londonas austrumu daļas vienkāršo ļaužu izloksne. (Tulk.)

Marlons Brando un, beidzot, Britānijas kara ministrs Džons Deniss Profjumo.

Savos memuāros «Kristīnes Kīleres grēksūdze», ko viņa pārdeva sensāciju kārajām Anglijas avīželēm, viņa bez bijības pret sava pēdējā mīļākā augsto sabiedrisko stāvokli atsedza daudzas šī sakara apkaunojošas detaļas.

«Manis dēļ viņš bija kā bez prāta, vairāk nekā jebkurš no tiem daudzajiem vīriešiem, ar ko mani iepazīstināja Vords, kamēr es dzīvoju Klīvdenas pilī. Mēs iepazināmies diezgan neparasti kādā 1961. gada karstā jūlija naktī vienā no lorda Astora ekscentriskajām pieņemšanām. Mēs, meitenes, gan kailas, gan apsegtiem gurniem skraidelējām pa dārzu vai peldējām baseinā, kurš lordam Astoram izmaksāja gandrīz 300 tūkstošus mārciņu.

Es pilnīgi kaila gulēju baseinā uz piepūsta matrača un novēroju viesus, kuri ieradās pilī. Ļoti maz bija tādu, kurus es nepazinu. Viens no viņiem bija Profjumo — kara ministrs, kā to vēlāk uzzināju no Stīvena. Stīvens tai brīdī bija aizņemts ar nakts programmas sagatavošanu, tas ir, pēc iespējas nemanāmi norādīja katram viesim viņam paredzēto meiteni. Es redzēju, ka viņš pasauca sāņus vīrieti, par kuru nākamajā dienā man pastāstīja, ka tas esot ievērojamākais cilvēks pēc premjerministra Makmillana un saņemot 60 tūkstošus mārciņu gadā; tā viņam esot tikai kabatas nauda, jo viņš esot miljonārs. Parādījis viņam mani, Stīvens ar norunātām zīmēm lika man saprast, ka šonakt piederēšu šim viesim.

Vēlāk Profjumo pienāca pie baseina un sniedza man šampanieša glāzi. Saskandinot glāzes, paspēju ievērot, ka viņš ir diezgan patīkams. Viņš bija jaunāks nekā vairums viesu. Viņam nebija pat piecdesmit, un savā labi pašūtajā smokingā viņš izskatījās pavisam ciešami. Par to es biju Stīvenam pateicīga. Profjumo sacīja,

ka viņam nebūtu visai ērti līst ūdenī un tāpēc būtu labi, ja es pati iznāktu pie viņa. Viņš sniedza man roku un palīdzēja izkļūt no baseina. Es gan ievēroju, kā viņš vērtējoši noskatīja mani no galvas līdz kājām. Bet vispār viņš izturējās pret mani kā pret īstu dāmu. Drīz mēs pametām pili. Profjumo sacīja, ka mēs vēl iegriezīsimies kādā klubā, taču viņš aizveda mani tieši uz savu savrupmāju Rīdžentparkā. Hallē, noņemdams manu apmetni, viņš atzinās, ka esot precējies ar bijušo aktrisi Valēriju Gobsoni. Ja man arī turpmāk nebūšot nekas pretim ar viņu satikties, mums vajadzēšot atrast citas telpas, jo viņa sieva tikai uz dažām dienām aizbraukusi uz laukiem pie vecākiem . . .»

Savos memuāros Kristīne Kīlere ar neiedomājamu nekaunību visos sīkumos iztirzāja labās īpašības, kādas piemita bijušajam Britānijas kara ministram kā mīļākajam, pēc tam visai nemākulīgi cenzdamās tēlot naivumu.

«Vispār man jāsaka: ja arī kādreiz patiesi esmu mīlējusi vīrieti, tad tas bija Profjumo. Un man ļoti žēl, ka ar savu mīlestību esmu izpostījusi viņa karjeru. Es to negribēju. Mana vienīgā vēlēšanās bija sagādāt viņam prieku. Man gribētos, lai viņš spētu man piedot.»

Kristīne Kīlere var būt mierīga. Ne jau viņa ar savu «mīlestību» izpostīja Profjumo karjeru. Jaunais, nesavaldīgais orķestrants, ar kuru Kristīne iepazinās Klīvdenas pilī un kuram viņa sagrozīja galvu un beigās noveda to līdz neprātīgai kanonādei Stīvena Vorda dzīvoklī, bija tas, kas izraisīja Anglijā ilgi briedušā sabiedriskā skandāla eksploziju.

Arestēta Džonija Edžkomba ārkārtīgi nepatīkamās liecības nedrīkstēja kļūt zināmas sabiedrībai. Taču kriminālhronikas reportieri, padzirdējuši par šaušanu Vorda dzīvoklī, gribēja noskaidrot, uz ko un kāpēc šāvis nē

ģeris. Skotlendjards ar pilnām tiesībām atteicās sniegt jebkuras ziņas par šo lietu, jo izmeklēšana vēl nebija pabeigta. Rezultātā reportieri uzsāka izmeklēšanu uz savu roku. Viņi interesējās par Kristīni Kīleri, tās «antreprenieri» Stīvenu Vordu, noskaidroja abu lomu Klīvdenā. No pils apmeklētājiem, kas ar «laipnu atklātību» cerēja izvairīties no iespējamām nepatikšanām, viņi uzzināja par ekscentriskajām saiešanām un kailajām meitenēm baseinā un, stingri konfidenciāli, arī par šo saiešanu augsti stāvošajiem dalībniekiem.

Bulvāru avīzītēs parādījās pirmās publikācijas, kas mēģināja izskaidrot Džoni ja Edžkomba slepkavības mēģinājuma slepenos iemeslus. Profjumo vārds vēl figurēja bikli, ar jautājuma zīmi. Neviena avīze vēl neriskēja publicēt skandalozos sīkumus. Nepietika pierādījumu. Tomēr parlamenta opbzīcija uz klīstošo baumu pamata iesniedza apakšpalātā Makmillana valdībai šādu pieprasījumu: «Vai tiesa, ka ļoti cienījamais kara ministrs piedalījies trokšņainajās saiešanās Klīvdenas pilī un tuvi pazinies ar meiteni, kam apšaubāma reputācija un kas patlaban iejaukta lietā par slepkavību?»

Ļoti cienījamais ministrs Džons Deniss Profjumo ar sašutumu noliedza piedalīšanos tamlīdzīgās saiešanās un — vēl jo vairāk — pazīšanos ar apšaubāmas reputācijas meiču. Britānijas kara ministra postenis bija pārāk augsts, lai kāds uzdrīkstētos apšaubīt šī oficiālā paskaidrojuma patiesīgumu. Likās, ka skandāla draudi būtu novērsti. Avīžu ziņas pamatojās tikai uz baumām, bet no Jamaikas nēģera liecībām, kurš tika apsūdzēts slepkavības mēģinājumā un atradās cietumā, Anglijas kara ministram nebija ko bīties. Šīs liecības varēja uzskatīt par saniknotā ārzemnieka ļaunprātīgu mēģinājumu iedragāt Anglijas valsts pamatus. Briesmas draudēja tikai no Kristīnes Kileres, kurai Džonija Edžkomba

tiesas prāvā vajadzēja uzstāties kā apsūdzības lieciniecei un kuru prokurors neapšaubāmi gatavojās nopratināt par slepkavības mēģinājuma motīviem. Profjumo nebija pārliecināts, ka, nodevusi svinīgo zvērestu runāt tikai patiesību, viņa nenosauks tā vīrieša vārdu, ar kuru atradās guļamistabā, kad atskanēja šāvieni.

Divas nedēļas pirms Džoni ja Edžkomba tiesas prāvas Kristīne Kīlere negaidīti pazuda no Londonas, un, kaut arī prokuratūra viņu meklēja pa visu valsti kā galveno apsūdzības liecinieci, atrast Kristīni tā arī neizdevās. Kur viņa slēpās un kas to visu noorganizēja, Anglijas varas iestādes uzzināja tikai pēc pusgada no ilustrētā žurnāla, kam Kristīne bija pārdevusi savus vaļsirdīgos memuārus.

«Es tiku pa īstam nolaupīta. Sacīkšu braucējs Pols Manns, lorda Astora tuvs draugs, aizveda mani sava sporta mašīnā, teikdams, ka Profjumo nepieciešams steidzīgi tikties ar mani ārpus Londonas, lai aprunātos par gaidāmo tiesas prāvu. Patiesībā Pols aizveda mani uz Sauthemptonu un piespieda ar viltotu pasi uzkāpt uz spāņu kuģa, kas pēc pusstundas atstāja Angliju. Spānijā sešas nedēļas man bija jāpavada uz «Costa Brava». Un visu šo laiku Pols Manns kā īsts slepenpolicists nenolaida no manis ne acu. Tikai atpakaļceļā viņš pastāstīja, ka šo «ceļojumu» organizējis un apmaksājis Profjumo, ka viņš pagādājis arī viltoto pasi, jo negribējis ļaut man piedalīties tiesas prāvā pret Džoniju Edžkornbu, kur es varētu izpļāpāties par mūsu sakariem.»

Šis Britānijas kara ministra slepenais gājiens nenovērsa, bet tikai novilcināja viņa krišanu. Tiesas prāva, kurā Džonijam Edžkombam piesprieda brīvības atņemšanu uz septiņiem gadiem, neskāra Profjumo intīmo dzīvi. Viss atklājās muļķīgas nejaušības dēļ.

Kad skandāla briesmas jau bija pāri, policija aiztu

rēja Kristīnes Kīleres deviņpadsmit gadus veco draudzeni Merilinu Raisu Dēvisu jeb Mendiju, kas, braukdama pa Trafalgaras laukumu, pārsniedza atļauto ātrumu. Autovadītājas tiesības izrādījās viltotas, un, nevērojot viņas pievilcīgo sejiņu, policija to nogādāja iepriekšējā ieslodzījuma vietā.

Viltotā dokumenta izcelsmi noskaidroja ātri. Kad Mendijai bija vēl tikai 15 gadu, viņa nokļuva Kristīnes vietā pie graustu karaļa Petera Rahmana. Vienlaikus viņa mantoja jauku dzīvoklīti un savas priekšteces automobili. Tā kā viņas vecumā nebija iespējams dabūt atļauju braukšanai pa Londonas ielām, bet viņa katrā ziņā to gribēja, kāds Rahmana tumšo darījumu kompanjons sadabūja viņai viltotu apliecību.

Drūmajā, smacīgajā sieviešu cietuma kamerā šai bezgala jautrajai meičai, kas bija radusi nakšņot miljonāru villās, tīties kažokos un slāpes remdēt ar šampanieti, drīz vien neizturēja nervi. Par katru cenu viņa centās izkļūt no sprosta. Cerībā mīkstināt policistu sirdis un iegūt to labvēlību, viņa izteica gatavību paziņot, kas atradās Stīvena Vorda guļamistabā, kad Džonijs Edžkombs mēģināja nošaut Kristīni Kīleri.

Mendijas liecība par izpriecām Klīvdenas pilī, par kara ministru, par Stīvenu Vordu, lordu Astoru un visu aristokrātisko sabiedrību, ar kuru viņa tur iepazinās, aizņēma piecpadsmit protokola lappuses.

Vienkāršais policijas ierēdnis sarkdams rakstīja protokolu un, kad viņa beidza, neticīgi grozīja galvu.

—  Vai patiesi tas viss ir taisnība? Padomājiet, kas notiks ar jums, ja jūs to visu būsiet tikai safantazējusi. Kaut kas tāds īstenībā nemaz nav iespējams!

Mazā blondi krāsotā strupdegune sašutumā vai palēcās.

—   Es jums nestāstu pasakas! Pavaicājiet Stīvenam

Vordam, Kristīnei vai citām meitenēm. Viņi visi apstiprinās, ka es nemeloju. Ja gribat zināt, es vispār savā mūžā ne reizi neesmu melojusi!

Pēkšņi apklususi, viņa mirkli padomāja un tad pieprasīja somiņu, ko tai atņēma, ieslogot cietumā.

—   Tūlīt es jums pierādīšu, ka runāju taisnību, — viņa svinīgi paziņoja vahmistram un nikni uz to paskatījās: kā gan viņš uzdrīkstējās šaubīties par tās godīgumu?

Dažas minūtes vēlāk cits policists atnesa burvīgu krokodilādas somiņu. Pateikusi abiem policistiem, ka šo somiņu tai no Parīzes atvedis lords Astors, Mendija izņēma fotoattēlu kaudzi, izlika tos uz galda un ar pirkstu lepni parādīja uz vienu no attēliem:

—   Lūk, šie divi kailie, kas dejo tvistu, ir mana draudzene Kristīne un kara ministrs Profjumo! Kāds no viesmīļiem nemanāmi viņus nofotografēja.

1963.  gada 5. jūnijā ļoti cienījamais kara ministrs Džons Deniss Profjumo vētrainā apakšpalātas sēdē nolika savas augstās pilnvaras. Tagad viņš bija spiests atzīt, ka uzturējis, kd viņš nenoteikti izsacījās, ar presē minētajām personām sakarus, kas nekādi nav savienojami ar viņas augstības kabineta locekļa godu. Atvainojies par to, ka uzreiz nav iedrošinājies godīgi atbildēt uz opozīcijas izvirzīto jautājumu, viņš, augstās sapulces izsaucienu un svilpienu pavadīts, izgāja no parlamenta ēkas.

Angliju bija pārņēmusi sašutuma vētra, kas draudēja gāzt konservatīvo Makmillana valdību. Avīzes nāca klajā ar jauniem, vēl nepatīkamākiem faktiem un pareģoja, ka Profjumo nebūs vienīgais konservatīvo valdības ministrs, kuram nepieredzēti netikumisku izdarību dēļ vajadzēs atstāt ministru kabinetu. Runāja, ka septiņi ministri tā vai citādi iejaukti šai kauna pilnajā lietā.

Tikai ar jau pārbaudīta parlamenta trika palīdzību

premjeram Makmillanam izdevās novērst tūlītēju ministru kabineta krišanu. Viņš deva rīkojumu nekavējoties sākt visstingrāko izmeklēšanu, lai visi vainīgie, vienalga, kas viņi būtu un kādu stāvokli ieņemtu sabiedrībā, saņemtu pelnīto sodu. Viņš apsolīja nācijai, ka bez mazākās svārstīšanās noliks visas savas pilnvaras, ja izrādīsies, ka skandālā iejaukts vēl kaut viens no viņa vadītā kabineta locekļiem.

Izmeklēšanu Makmillans uzticēja valsts augstākajam šķīrējtiesnesim lordam Deningam, par kuru valdības prese izteicās ar cieņu, kā par cilvēku «ar stingriem morāliem un politiskiem uzskatiem, kas nelokāmi ievēro britu justīcijas neuzpērkamās objektivitātes principus».

Taču opozīcijas avīzes uzreiz izteica aizdomas, ka «visa lorda Deninga rīcība izmeklēšanā lielākā vai mazākā mērā būs vērsta uz to, lai šo lietu notušētu, jo grūti iedomāties, ka viņa stingrie politiskie un morālie uzskati ]aus tam publiski nosodīt valdības politiku un tās kārtas morāli, pie kuras viņš pats pieder».

Angļu tauta ielās izteica tās pašas domas, tikai īsāk un precīzāk: «Lords lordam acīs neknābs!» Beigu beigās tā arī notika.

No visām skandālā iejauktajām personām tikai masieri Stīvenu Tomasu Vordu pēc Profjumo demisijas arestēja un apsūdzēja savešanā un nepilngadīgu meiteņu pamudināšanā uz netiklību. Neviens ministrs, neviens lords, neviens ievērojams kinoaktieris — neviens augstāko aprindu pārstāvis, kas gadu no gada Klīvdenas pilī nodevās izvirtībai ar tām pašām nepilngadīgajām, ar kurām viņus bija savedis Vords, nesekoja viņam līdzi uz cietumu. Viss notika tāpat kā pirms 153 gadiem: sīko piegādātāju apzīmogoja ar kauna zīmi, bet viņa augsti stāvošo pasūtītāju vainu rūpīgi noklusēja.

Tikai metodes pa šo laiku bija kļuvušas izsmalcinātā

kas. Stīvenu Vordu nepiekala pie kauna staba Sentdžeimsa laukumā, viņu neapmētāja ar nosprāgušiem kaķiem, vecām olām un sapuvušiem kartupeļiem. Nē, viņu saskaņā ar pastāvošajiem Britānijas likumiem nosēdināja uz apsūdzēto sola Anglijas augstākajā un pazīstamākajā Oldbeilijas tiesā.

Sensacionālā Vorda tiesas prāva sākās pirmdien,

1963. gada 22. jūlijā. Lai gan solīdās svētdienas avīzes brīdināja, ka tiesā, bez šaubām, notiks visnetīrākās veļas mazgāšana, kādu Anglija jebkad pieredzējusi, un tāpēc nav jāveltī šai prāvai vairāk vērības, nekā tā pelnījusi, tomēr parastam novērotājam likās, ka respektablajā senlaicīgajā tiesas namā risinās vissvarīgākais notikums. Ikgadējā karalienes ierašanās uz parlamenta atklāšanu nekad nepulcēja tik daudz skatītāju kā skandalozi slaveno liecinieču — Kristīnes Kīleres, Merilinas Raisas Dēvisas, Paulas Hamiltones, Kimas Proktoras, Vikijas Baretas, Ronas Rikardo un citu Klīvdenas pils orģiju dalībnieču ierašanās tiesā.

Londonas avīze «Daily Mirrar» prāvu komentēja šādi: «Londonas teātri līdz pat šim brīdim pakļauti karaļa galma maršala stingrai cenzūrai. Rūpēs par izrāžu tikumību viņš ar savu sarkano zīmuli bez žēlastības svītro visu, kas kaut iztālēm atgādina pornogrāfiju. Taču nevienam maršalam nav uzdots cenzēt grandiozo pornogrāfisko izrādi, kas tagad ik dienas notiek ievērojamajā Oldbeilijas tiesā. Pasaules lielākā sporta zāle nespētu uzņemt visus, kas vēlas noklausīties šīs piedauzības. Taču tiesas zālē var saiet nedaudz vairāk par simtu. Tādējādi desmitiem tūkstošu ļaužu, kas nav tikuši tiesas namā, ik dienas piepilda tuvējās ielas, lai redzētu kaut vai to, kā atbrauc un aizbrauc — ak, cik viņi interesanti! — šī notikuma dalībnieki.»

Zvērināto tiesa, kas pulcējās koka paneļiem apšūtā

zālē, centās piešķirt prāvai zināmu cienīgumu. Tiesnesis Maršals melnsarkanā mantijā un tradicionālā pūderētā parūkā kā tronī sēdēja senlaicīgā ar ādu apvilktā krēslā un raudzījās, lai pat vieglprātīgākie prāvas dalībnieki stingri ievērotu angļu tiesvedības normas. Tā, piemēram, Merilinai Raisai Dēvisai, kurai nebija ne mazākās godbijības, viņš vairākkārt atgādināja, lai viņa uzrunā to ar «milord» vai «jūsu gaišība», bet nekādā gadījumā — «dārgo ser».

Tomēr pat prokuroram seram Grifitsam-Džonsam vajadzēja likt lietā visas savas spējas, lai saglabātu pienācīgo noskaņu. Ar prasmīgi formulētiem jautājumiem cenzdamies no lieciniekiem izvilkt liecības, kas pēc iespējas vairāk kompromitētu apsūdzēto, viņš bieži pats nokļuva loti nepatīkamā situācijā.

Visnevainojamāk, bez šaubām, uzvedās pats apsūdzētais. Jau otrajā tiesas prāvas dienā viņš parūpējās par sevišķu sensāciju. Neilgi pirms prāvas sākuma pret drošības naudu — divi tūkstoši mārciņām — viņš bija izlaists no cietuma un noīrējis blakus tiesas namam mazu kiosku. Otrajā tiesas prāvas dienā divu stundu pārtraukuma laikā viņš atvēra šeit paša zīmēto dižciltīgo personu portretu izstādi pārdošanu. Lielākā dala no šiem 145 portretiem ar Vorda autogrāfu tika pārdota jau stundas laikā un ienesa Vordam apaļu summu — 200 tūkstoši mārku. Pirmais pircējs, starp citu, bija karaļnama pārstāvis. Viņš samaksāja 5000 mārku par katru no

11   karaliskās ģimenes locekļu portretiem. Tā kā vēl 800 tūkstoši mārku Vords saņēma par saviem memuāriem un 100 tūkstoši mārku ienesa televīzijas filma par viņa dzīvi, jādomā, ka tiesas prāva viņu sevišķi neuztrauca. Turklāt viņš bija cieši pārliecināts, ka vecie draugi ar saviem ietekmīgajiem sakariem palīdzēs tam izkļūt no šī grūtā stāvokļa. Itin drīz viņš atskārta, cik

loti maldījies, šādi domādams. Visi par aizstāvības lieciniekiem uzaicinātie draugi, arī lords Astors, izvairījās ierasties tiesā, visai nepārliecinoši aizbildinādamies ar to, ka viņi nevarot pateikt neko, kas tieši attiektos uz lietas būtību. Nākošo vilšanos Vordam sagādāja viņa «meitenes», uz kuru atbalstu viņš ļoti bija cerējis.

Vords nezināja vienu: lorda Deninga izmeklēšanas komisija bija, izsakoties policijas žargonā, «apstrādājusi» visus aizstāvības lieciniekus. Kristīne Kīlere, Mendija, Paula, Kima — visas apsūdzēja Vordu. Vienīgo negaidīto pārsteigumu tiesai sagādāja Rona Rikardo, Vorda pēdējā draudzene, kas pirms dažiem mēnešiem bija dzemdējusi viņam bērnu. Izmeklēšanas komisijā Rona bija liecinājusi, ka Vords savedis viņu ar citiem vīriešiem, bet no tiem iegūto naudu piesavinājies. Taču tiesā viņa no šīs liecības atteicās, paskaidrodama:

—   Vecākais inspektors Herberts un detektīvs seržants Berovs draudēja atņemt man bērnu un nodot to patversmē, ja es neliecināšu pret Stīvenu. Arī manu 13 gadus veco māsu viņi teicās nodot bērnu namā, ja es neparakstīšu jau iepriekš sagatavoto nopratināšanas protokolu. Pēc tam kad veselas divpadsmit stundas viņi man visādi draudēja, parakstīju visu, ko tie prasīja, lai tikai mani atbrīvotu.

Arī dažas citas apsūdzības liecinieces Jāva spriest par to, ar kādām metodēm gatavota tiesas prāva pret Vordu. Lai gan šīm jaunajām dāmām nepietika drosmes atklāti pateikt, kādu spiedienu uz tām izdarījusi izmeklēšanas komisija, viņu liecībās bija tik daudz acīm redzamu melu, ka viegli varēja nojaust to cēloņus.

Ar katru dienu kjuva skaidrāks, ka Vords ir jānotiesā, jo pēc tik liela skandāla kādam bija jāuzvej vaina. Nenoliedzami, Vords bija sīks', nelietīgs savedējs un suteners, bet ar iebaidītu vai uzpirktu liecinieku palī

dzību padarīt viņu par upura jēru, ja pagaidām nesodīti palika visi, kas viņu pamudināja nodarboties ar to, bija visai zemiski.

Ja arī kadam vēl nebija skaidra šīs prāvas tendenciozā būtība, tad pēc priekšsēdētāja rezumējuma — novēlējuma runas divpadsmit zvērinātajiem piesēdētājiem — tam viss kļuva pilnīgi saprotams.

Anglosakšu tiesības ierāda tiesas priekšsēdētājam tikai vidutāja lomu. Pats viņš netiesā. Viņa uzdevums — vienīgi objektīvi vadīt tiesas izmeklēšanu un stingri sekot visu likuma prasību ievērošanai. Galvenais — viņam kategoriski aizliegts tā vai citādi ietekmēt zvērinātos, kuriem vienīgajiem jāizlemj, vai apsūdzētais ir vainīgs. Tiesnesis Māršals pilnīgi atklāti pārkāpa šo elementāro britu tiesību nolikumu. Lai gan zvērinātie vēl tikai gatavojās apspriest verdiktu, ikvienam jau bija skaidrs, kāds būs to galīgais lēmums. Priekšsēdētājs viņiem sacīja:

—   Jūs neapšaubāmi esat priecīgi, ka šī lieta tuvojas noslēgumam, un izjūtat atvieglojumu, domājot par atgriešanos savu dzīvokļu tīrajā atmosfērā. Šeit tika atklāta vispretīgākā miesas kārība un visdziļākā izvirtība, kas nenoliedzami pelna vissmagāko sodu. Pat ņemot vērā policijas apšaubāmās un ne vienmēr korektās šīs lietas izmeklēšanas metodes, liekas pilnīgi pierādīts, ka, mazākais, piecas no lieciniecēm, kuras mēs noklausījāmies, notiesātais izmantojis savtīgiem mērķiem, turklāt gūdams materiālu labumu.

Pēc tik nepārprotamas zvēriaāto «pamācīšanas» bija skaidrs, ka Stīvenam Vordam piespriedīs maksimālo sodu — brīvības atņemšanu uz 35 gadiem.

Naktī pirms tiesas sprieduma Vords iedzēra nāvējošu miega zāju devu. Četras dienas vēlāk, svētdien, 1963. gada 3. augustā, viņš nomira, nenācis pie samaņas.

Atvadu vēstulē savam advokātam viņš rakstīja: «Pēc tam kad dzirdēju tiesneša Māršala norādījumus zvērinātajiem, man kļuva skaidrs, ka dzīve — tāda, kāda man tā bija dārga, — beigusies. Tāpēc man neatlika nekas cits kā šīs beigas paātrināt.»

Par to, cik ļoti Stīvena Vorda labprātīgā aiziešana no dzīves atviegloja viņa bijušo draugu un vispirms Makmillana valdības stāvokli, liecina viņam veltītie neparasti sirsnīgie nekrologi, kas parādījās presē. Lords Astors avīzē «The Observer» rakstīja: «Stīvenam Vordam piemita neparastas spējas atvieglot cilvēku ciešanas. Tie, kam laimējās izmantot viņa pakalpojumus, ar milzīgu pateicību atcerēsies viņu. Viņa gatavību atvieglot sāpes katram, kam tas bija nepieciešams, aizmirst nav iespējams.»

Kasandra, viens no dzēlīgākajiem angļu žurnālistiem, avīzē «Daily Mirror» šādi komentēja lorda Astora atsauksmi: «Kur bija lords miljonārs, kurš laipni nodeva Vordam savu villu publiskā nama ierīkošanai, tai brīdī, kad viņa bijušais jautro nakšu kompanjons iedzēra nāvējošo miega zāļu devu? Nekas šajā groteskajā, satriecošajā, drausmīgajā gadījumā man neliekas tik ievērības cienīgs kā šī publiskā nama turētāja vientulība viņa pirmsnāves stundā.»

Visatklātāko un trāpīgāko piezīmi par Stīvena Vorda nāvi nenoliedzami izsacīja izglābtais premjerministrs Makmillans savā televīzijas runā. Atviegloti uzelpojis, viņš teica:

«Pēc Vorda pašnāvības diez vai ir cerības pilnīgi atklāt šo gadījumu, kas sacēla tādu troksni angļu sabiedrībā …»

Lorda Deninga vadītā izmeklēšana, kas bija aicināta noskaidrot un sodīt visus vainīgos, lai arī kas tie būtu un kādu stāvokli ieņemtu sabiedrībā, beidzās ar neko.

Lūk, lorda Deninga slēdziens: izņemot atsevišķu personu nomaldus, kas atklājās Stīvena Vorda prāvas laikā, neko kaut cik būtisku atklāt neizdevās. Starp citu, nav konstatēts, ka šai atgadījumā būtu iejaukti citi ministru kabineta locekļi.

LAUPĪTĀJU KUNGIEM IR TAS GODS.

Kino vēsture ir bagāta ar filmām, par kuru rašanos jāpateicas mūsu dienās plaši pazīstamām noziedzībām vai noziedzniekiem. Sākot ar Elkapones leģendārajiem gangsteru «varoņdarbiem» un beidzot ar kurtizānes Rozmarijas Nitribitas mīlas dēkām un nāvi, gandrīz visas sensacionālās slepkavības un laupīšanas vēlāk kļuvušas par pamatu aktierfilmām. Turpretī vēl pavisam nesen kriminālistikas vēsture nezināja noziegumus, kurus būtu ierosinājušas jau uzņemtās kinofilmas. Alfrēda Hičkoka un Maika Spīlena šausmu darbi bija pārāk neticami, lai tos varētu izmantot noziedzību praksē. Pat filma «Rififī», ko kritika novērtēja kā palīglīdzekli seifu uzlaušanā, no speciālista redzes viedokļa tikai nemākulīgi un vienkāršoti attēloja noziedznieka amatu, kas prasa zināmu «kvalifikāciju». Atdarinot Rififī metodes, varēja nonākt tikai cietumā, bet nekādā ziņā nevarēja kļūt par seifos apslēpto dārgumu īpašnieku. «Ja visi seifu uzlauzēji visā pasaulē rīkotos tikai pēc Rififī metodes, valdības jau tagad varētu samazināt līdzekļus policijas aparāta uzturēšanai,» savos memuāros raksta viens no ievērojamākiem Rielumberlīnes advokātiem doktors Ronge.

Tā ka šai jomā prioritāte, bez šaubām, pieder šķietami nevainīgajai angļu kinokomēdijai ar piemīlīgu nosaukumu «Laupītāju kungiem ir tas gods». Sī komēdija iedvesmoja kādu noziedzīgu savienību izdarīt līdz šim pasaulē vēl nepieredzēti lielu aplaupīšanu. Filma demonstrēja gatavošanos noziegumam un pašu noziegumu tā, kā tas dzīvē mēdz būt. Nevis ātršāvēji kolti un stipras dūres, bet gan organizācija, plānošana un militāra precizitāte nodrošināja pasākuma veiksmi. Kāds demobilizēts pulkvedis kopā ar bijušajiem ieroču biedriem izdarīja aplaupīšanu, kura sniedzās miljonos, ar tādu precizitāti, ar kādu tiek salutēts par godu Anglijas karalienes dzimšanas dienai.

Visas policejiskās valstis, tāpat kā Anglija, ar baudu skatījās šo filmu. Cienījamā Londonas «The Times» pirmo reizi pagodināja kriminālfilmu ar savu uzmanību un atzinīgi rakstīja: «… lūk, tādas kriminālfilmas mums patīk. Te jūtam prātu, humoru, pievilcību. Noskatījies tādu filmu, cilvēks nedomā, ka velti iztērējis savus trīs šiliņus. . .»

Taču, kad pēc gada demobilizētais Britu karalisko gaisa kara spēku majors īstenoja praksē šīs filmas fabulu, kad 15 laupītāju kungiem 60 kilometru no Londonas, Čedingtonas tuvumā, patiesi bija tas gods aplaupīt Glazgovas—Londonas vilciena pasta vagonu, arī humora pilnajiem anglosakšiem smiekli vairs nenāca.

Pasta vilcienam, kas kursēja katru dienu, bija 8—10 vagoni, un parasti tas pārvadāja tikai vēstules un pakas. Bet apmēram reizi mēnesī vilcienam piekabināja speciālu vagonu, kurā atradās ar banknotēm pilni maisi. Tās bija banknotes no vienas līdz piecām sterliņu mārciņām, ko Skotijas bankas izņēmušas no apgrozības kā nolietojušās. Londonā, Anglijas bankā, tās vajadzēja apmainīt pret jaunām, bet pēc tam vecās iznīcināt — parasta bankas procedūra, kas tomēr slēpa kādu laupīšanai izšķirošu detaļu: banknotes nebija dzēstas. Te

vainojami konservatīvie angju bankas priekšraksti, kas atļauj iznīcināt nevis atsevišķas banknotes, bet gan veselas sērijas un tikai Anglijas bankā. Šis formālais piesardzības solis vienlaikus var radīt bīstamas sekas: nederīgās banknotes, ko no visām valsts malām sūta uz Londonu, netiek apsargātas kā parasti naudas sūtījumi. No apgrozības izņemtās naudas zīmes, ko paredzēts iznīcināt, vairs netiek uzskatītas par vērtību. Bet, tā kā daudzu desmitu gadu laikā neviena sterliņu mārciņa papīrnaudā nebija pazudusi, doma par tādu iespēju nevienam pat prātā nenāca …

Taču 1961. gadā šī doma ienāca prātā cilvēkam, kuram nebija ne mazākā priekšstata par bankas operācijām, bet kurš juta neremdināmu tieksmi pēc naudas un avantūrām. Šo cilvēku sauca par Brūšu Reinoldu, viņam bija 43 gadi, un, spriežot pēc manierēm, viņu varēja uzskatīt par labākās angļu skolas džentlmeni. Jau vairākus gadus viņam piederēja solīds antikvariāts vienā no greznākajiem Londonas kvartāliem, un cilvēki, kas satikās ar viņu personīgi vai darījumu lietās, nepieļautu pat domu, ka gan šī tirdzniecība, gan labās manieres, gan nevainojamā Oksfordas izruna ir tikai maska, ar kuras palīdzību viņš organizēja un vadīja neskaitāmus rafinētus grupveida noziegumus. Skotlendjardā bija ducis neatklātu krimināllietu par banku un juvelierveikalu aplaupīšanu. Un visās šais lietās aizdomas galvenokārt krita uz Brūšu Reinoldu. Daudz reižu viņu pat arestēja, bet pēc dažām dienām vai nedēļām vienmēr izlaida brīvībā: nekad nepietika pierādījumu Reinolda apsūdzībai.

Par savu pēdējo arestu, kaut arī brīvības atņemšana sagādā neērtības, Brūss Reinolds droši vien līdz mūža galam būs pateicīgs Skotlendjardam. Tieši šeit, izmeklēšanas cietumā, viņš saņēma padomu, kā izdarīt lielāko un izdevīgāko noziegumu. Vairākas dienas viņš atradās

vienā kamerā ar cilvēku, kuru citos apstākļos savā mūžā noteikti nebūtu saticis. Bet cietumā nav iespējams izvēlēties sev sabiedrību, un Reinolds gribot negribot bija spiests noklausīties smieklīgo gadījumu par divu divdesmit mārciņu banknošu zādzību.

Džemam Grifitarn — tā sauca šo cilvēku — daudz netrūka no 55 gadiem, un 40 no tiem viņš par niecīgu atalgojumu bija nostrādājis Anglijas bankas aizrestotajos pagrabos, kur no visām pasaules malām saveda vecās banknotes. Griiitam tās vajadzēja izgludināt, sašķirot pa sērijām, katrā naudas zīmē izsist caurumiņu četru milimetru diametrā un beidzot savērt banknotes diegā. Parasti pagāja daudzi gadi, iekams visas vienas sērijas naudas zīmes tika izņemtas no apgrozības un nonāca Londonā. Bet līdz tam laikam nepilnās sērijas papīra virtenēs blīvējās krātuves seifos.

Četrdesmit gadus ne ar ko neievērojamais Džems Grifits visu savu darba dienu, var teikt, peldējās miljonos, bet pēc darba nevarēja atļauties ne mazāko greznību. Trīs mēnešus pirms savas 65 gadu jubilejas viņš saņēma no bankas direkcijas rakstisku paziņojumu par aiziešanu pelnītā atpūtā. Un tieši šai ievērojamā dienā notika nelaime. Grifits vēra diegā jaunu divdesmit mārciņu naudas zīmju sēriju. Viņam vajadzēja izgludināt, sašķirot, izsist caurumiņu un uzvērt diegā 17 491. banknoti. Un tieši šai brīdī viņam prātā ienāca liktenīgā doma. Sērijā bija simtiem tūkstošu banknošu. Kamēr tās visas izies no apgrozības, paies gadi — trīs, pieci, varbūt pat seši gadi. Ja tad trūks dažu naudas zīmju, zagli vairs neatradīs! Grifitam vajadzēja kalpot vēl tikai trīs mēnešus. Iespēja, ka tieši šodien viņu izkratīs pie izejas no bankas, bija niecīga. Gandrīz mehāniski viņš iebāza kabatā divas divdesmit mārciņu banknotes.

Kāda gan jēga bija tagad cietumā spriedelēt par veiksmes vai neveiksmes iespējām? Viņam neveicās, un viņu izkratīja.

Viņa kameras biedrs Brūss Reinolds sākumā tikai vienaldzīgi paraustīja plecus: viņš vispār nesaprata, kā var kaut kādu nožēlojamu četrdesmit mārciņu dēj smērēt rokas. Tomēr pēkšņi banālais atgadījums ar Grifitu ieinteresēja viņu: tajā figurēja ar banknotēm pieblīvēti maisi. Viņš sāka piesardzīgi izvaicāt večuku, kāpēc šīs banknotes saver diegā, no kurienes tās rodas, kā un kādos daudzumos tās pārvadā. Grifits labprāt stāstīja par savu darbu. Viņš tā kā mazliet lepojās ar savām bankas lietu zināšanām. Vairākas reizes viņš arī pats bijis Glazgovā un palīdzējis iesaiņot nolietotās papīra naudas zīmes, kas pēc tam nosūtītas uz Londonu. Reinolds bez grūtībām izdibināja no Grifita šīs nosūtīšanas sīkumus. Pats galvenais, ko viņš uzzināja: vilcienam, kas ved nolietoto naudu, nav apsardzes. Vagons, kurā ved naudu, ir tikai speciāli iekārtots. Tam nav logu, vienīgi nelieli aizrestoti ventilatori; durvīm ir speciāls mehānisms, lai nepiederošas personas nevarētu iekļūt vagonā.

Tieši šī pārruna pirmo reizi uzvedināja Reinoldu uz domām aplaupīt pasta vilcienu. Visneticamākā krimināllieta, ar kādu jebkad nācies nodarboties Skotlendjardam, tādējādi iecerēta ievērojamās Londonas Galvenās policijas pārvaldes sienās, pasaules labāko slepenpolicistu tuvumā!

Tomēr pagāja vēl divi gadi, kamēr neskaidrā iecere pārvērtās konkrētā plānā, kas radās, balstoties uz detektīvkinokomēdiju «Laupītāju kungiem ir tas gods».

Reinoldam vajadzēja pusgadu, lai lielā rūpībā sagatavotu grandiozo aplaupīšanu un pēc tam no saviem iepriekšējo noziegumu līdzzinātājiem organizētu uzticamu bandu, gādājot tomēr, lai neviens no tās locekļiem

nezinātu visu iecerētā pasākuma apjomu. Pat viņa uzticības personas nezināja, kad un kur notiks uzbrukums vilcienam. Reinolds prasīja no saviem cilvēkiem aklu paklausību, apsolījis tikai, ka katrs, kas piedalīsies «pasākumā», saņems ne mazāk par 100 tūkstošiem mārciņu.

Patiesībā Reinolds gatavojās tūlīt pēc operācijas nodot policijai lielāko bandas dalu. Šai pārdomātajai nodevībai bija savi iemesli. Reinolds sprieda, ka tamlīdzīgs noziegums, ja to neatklās, mobilizēs izmeklēšanai un pārvērtīs par detektīviem visu nāciju. Neviens īsts anglis nestāvēs malā, ja Skotlendjardam būs jāzaudē cieņa pasaules acīs. Tāpēc, ja Reinolds negribēja, lai viņam pēdas dzen simtiem tūkstoši brīvprātīgo, viņam bija jāpalīdz policijai ar godu izkļūt no šīs situācijas. Un Reinolds rīkojās ļoti veikli. Ar starpnieka palīdzību viņš noīrēja kādu pamestu fermu, paskaidrojis saviem cilvēkiem, ka pēc nozieguma šeit varēs paslēpties, uzdodoties par laukstrādniekiem, un nogaidīt, kamēr norimsies vispārējais satraukums, bet pēc tam, nodrošināti līdz mūža galam, atgriezties normālā dzīvē. Viņš nesacīja tikai to, ka ar sava cilvēka palīdzību laidīs tiem pa pēdām Skotlendjardu.

Tai pašā laikā sev un diviem tuvākajiem draugiem Reinolds izstrādāja drošu bēgšanas plānu. Viņš noīrēja sporta lidmašīnu, kurai pēc aplaupīšanas vajadzēja gaidīt tos privātā aerodromā tikai 800 metru no fermas, lai pēc tam nogādātu Dienvidfrancijā.

Šis vispusīgi sagatavotais un pārdomātais plāns sāka realizēties 1963. gada 8. augusta rītausmā. Pulksten trijos un trīs minūtēs iedunējās sliedes, un tālumā kā jāņtārpiņi iemirdzējās lokomotīves uguntiņas. Pamalē tikko jaušami iezīmējās jaunā diena.

Reinolds, paslēpies aiz svītrota verstu staba ar skaitli 405, vēlreiz vērīgi palūkojās uz uzbēruma pusi,

kur rasas pilnajā zālē bija sagūlusi lielākā bandas da]a. Visi šķita vienādi. Tumšos darba tērpos, ar galvā uzvilktām zeķēm viņi izskatījās pēc spokainām, nereālām būtnēm. Reinolds arī pats nebūtu varējis viņus atšķirt vienu no otra. Dažiem rokās bija cirvji un dzelzs nūjas, ar ko uzlauzt vagonu. Nevienam, pat Reinoldam nebija klāt šaujamieroča. Toties visiem bija mazi radiouztvērēji, lai Reinolds varētu pastāvīgi uzturēt ar viņiem sakarus.

Metrus desmit uz dienvidiem no viņa naksnīgajās debesīs slējās signalizācijas torņa milzīgais dzelzs skelets. Uz tiltiņa blakus tornim Čārlijs Vllsons, atspiedies pret margām, gaidīja sava komandiera zīmi. Viņa uzdevums bija aizklāt ar melnu maisu zaļo signālu un ar pārnēsājamo lukturi dot sarkano. Ziemeļos no signalizācijas torņa atradās Džonijs Delijs, kuram pēc Reinolda komandas vajadzēja dot brīdinājuma signālu ar dzelteno gaismu.

Vēl viens bandas loceklis, autosacīkšu braucējs Rojs Džems, krietnas jūdzes attālumā no uzbrukuma vietas sēdēja piectonnīgā kravas automobiļa kabīnē. Mašīna piederēja britu armijai un pirms paredzētās laupīšanas speciāli bija nozagta un pārkrāsota. Ar šo kravas automobili bija plānots aizvest naudas maisus. Rojs Džems, kuram pirms 11 dienām par uzvaru autosacīkstēs Dublinā Īrijas sporta kluba prezidents sers Bazils Guldings bija pasniedzis sudraba kausu, arī tagad gaidīja Reinolda pavēles. Viņš paskatījās uz sava pulksteņa fosforizēto ciparnīcu un ieslēdza radiouztvērēju.

Pulksten 3 un 4 minūtēs lokomotīves ugunis kļuva lielākas un sliežu dunoņa stiprāka. Brūss Reinolds teica mikrofonā: *

—   Džonij, dod gaismu, — un pēc tam sāka klusi skaitīt: «21… 22… 23… 24… 25…» Lai mašīnists neko

nenojaustu, starp šo un Vilsona signālu vajadzēja paiet apmēram piecām sekundēm: normālos apstākļos sarkanā gaisma, kas liek vilcienam apstāties, iedegas tikai piecas sekundes pēc brīdinošā dzeltenā signāla.

—  Un tagad tu, Čārlij, — Reinolds ātri teica mikrofonā un paskatījās uz signalizācijas torni.

Kā neskaitāmas reizes modelī, tā arī tagad šeit nodzisa zaļais signāls un tai pašā brīdī iedegās koši sarkanais.

Gandrīz tai pašā mirklī pie Reinolda pielīda Vilsons un bailīgi iečukstēja viņam ausī:

—   Bet ia nu šis nav pasta, bet gan preču vai pasažieru vilciens? Ko tad?

—   Nemuldi niekus! Šai laikā te neiet garām neviens cits vilciens! — pārtrauca viņu Reinolds, arī pats tomēr bažīdamies, ka pēdējā brīdī pasākums kaut kāda iemesla dēļ neizjūk.

No dzelzceļa inspektora Reinolds jau agrāk bija uzzinājis, ka lokomotīves nobremzēšanai vajadzīgas 67 sekundes. Tas nozīmēja vēl veselu minūti neziņas, vēl 67 sekundes baiļu par neparedzētu neveiksmi.

Otrā pasaules kara laikā piedzīvojumu kārais Reinolds brīvprātīgi pieteicās desanta vienībā. Vairāk nekā simt reižu viņš ar izpletni nolēca aiz frontes līnijas, veicot diversijas vācu aizmugurē. Ne jau velti viņu 22 gadu vecumā paaugstināja par majoru, bet viņa krūtis greznoja ducis apbalvojumu par drošsirdību. Cik reižu tai laikā viņam nenācās «velnu redzēt», bet ne reizi viņš nebija izjutis tādas bailes.

Pagāja tikai 30 sekundes. Vilciens kustējās pārāk lēni. Kaut gan bremžu čīkstoņa bija jau dzirdama, gaidītāji vēl joprojām nezināja, vai tas ir īstais vilciens.

Vilsons atkal iemurminājās:

—   Bet ja nu tas ir kara ešelons . ..

—  Turi beidzot mutii — nervozi uzkliedza tam Reinolds. •— Tūlīt redzēsim …

Bet Vilsons nerimās:

—   Viņi noteikti pamanīs, ka ar signālu kaut kas nav kārtībā. Bet no šejienes mēs nekur neaizmuksim. Ak, kādēļ gail es iepinos šai lietā . . .

Beidzot pustumsā iezīmējās dīzeļlokomotīves kontūras. Reinolds pielika mikrofonu pie iūpām, bet vēl neuzdrīkstējās dot uzbrukuma signālu. Viņš vēl nevarēja saredzēt, vai uz otrā vagona sāniem ir uzraksts «Royal Mail» '. Glazgovā viens no viņa ļaudīm novēroja naudas maisu iekraušanu un vilciena atiešanu, pēc tam pa telefonu informēja Reinoldu, ka otrajā vagonā aiz lokomotīves ar uzrakstu «Royal Mail» un numuru M 30204 M atrodas 124 maisi. Šim paziņojumam, ja tas bija pareizs, bija izšķirošā nozīme visā pasākumā. 124 maisus nebija iespējams aiznest uz muguras līdz piectonnīgajam kravas automobilim, kas gaidīja jūdzes attālumā no šejienes. Tātad vajadzēja lokomotīvi ar diviem pirmajiem vagoniem atkabināt no pārējā sastāva un aizbraukt līdz kravas automobilim. Taču, ja izrādītos, ka ceļā vagoni nezin kāpēc pārvietoti, visi pūliņi būtu vējā. Tāda gadījumā Reinoldam vajadzētu «taurēt» atkāpšanās signālu . . .

Ass bremžu kauciens pārtrauca Reinolda pārdomas. Lokomotīve apstājās nepilnus piecus metrus no viņa. Reinolds vēl nepaguva saskatīt vagonu kārtību, kad mašīnista kabīnes durvis atvērās un vīrieša balss nokliedza:

—   Sazinies ar Čedingtonu, Deiv! Noskaidro, kas viņiem tur noticis.

No dīzeļlokomotīves izkāpa cilvēks un, uzrausies uz-

1 «Karaliskais pasts.» (Tulk.)

bērumā, devās pie telefona blakus pārmijām, tieši tur, kur atradās Reinolds un Vilsons. Steigšus un tik skaļi, ka dzelzceļnieks nevarēja nedzirdēt viņu, Reinolds pa radio deva norunāto signālu.

22  gadus vecais mehāniķis Deivids Vaitbijs izbllī apstājās, bet nepaspēja pasaukt palīgā, kad viņu ielenca cilvēki maskās. Burtiski, pamiris no bailēm, viņš pat necentās pretoties. Vilsons no aizmugures ar savu milzīgo ķepu apņēma viņa kaklu un ar vīšķi aizbāza muti. Tad viņam atlieca aiz muguras rokas un sasēja. Vilsons klusi, bet pietiekami skaidri pavēlēja atgriezties pie dīzeļlokomotīves un pats vilka viņu uz turieni.

Citi bandīti pa to laiku jau bija tikuši uz dīzeļlokomotīves un ar dzelzs laužņiem rokās nāca tieši klāt mašīnistam Džekam Milsam. Ta^, uzreiz nesapratis, ko no viņa grib, iebrēcās:

—  Kas tas par huligānismu! Vācieties tūliņ no šejienes projām!

Ar maisa drānu aptīts lauznis trāpīja viņam pa galvu. Gandrīz nedzirdami mašīnists saļima uz grīdas. Viens no bandītiem pacēla viņu un saudzīgi nosēdināja kabīnes stūrī. Turpat iespieda arī šausmu pārņemto mehāniķi Vaitbiju.

Pārējie bandīti tai laikā bija aplenkuši vilcienu, lai neļautu pasta ierēdņiem, kas šķiroja vēstules un pakas, iejaukties notikumos.

Pats Reinolds uzkāpa uz bufera starp otro un trešo vagonu un ar īsta dzelzceļnieka veiklību atkabināja vagonus. Pēc tam viņš pa radio deva pavēli:

—   Visi vilcienā! Braucam!

Bandīti nekavējoties uzlēca uz priekšējo vagonu kāpšļiem, bet tie, kam nepietika vietas, skrēja pie dīzeļlokomotīves.

Tagad bija jāpārvar vēl vienas grūtības. Gatavojoties

laupīšanai, neizdevās nevienu apmācīt vadīt 2 tūkstoši zirgspēku dīzeli. Tādējādi pasākuma rezultāts tagad bija atkarīgs no mašīnista Milsa, kurš gan bija nācis pie samaņas, bet vēl nebija īsti atguvies. Tāpēc zirgu staļļa īpašnieks Vilsons, nebūdams visai delikāts un pieradis rīkoties ar rupjām gangsteru metodēm, tagad gluži kā rūpīga slimnieku kopēja ar savu milzīgo delnu maigi noslaucīja mašīnista seju un laipni sacīja:

—   Iesim, tēvs, neko darīt — mums jābrauc. Celies taču! — Un, tā kā Milss vēl joprojām nekustējās, Vilsons pat atvainojās viņam par sitienu: — Man loti žēl, ka mums vajadzēja tev iesist. Toties tu saņemsi no mums lielisku pensiju, desmit reižu vairāk nekā no dzelzceļa. Apsolu tev . ..

Viegli grīļodamies, ar Vilsona palīdzību Milss beidzot piecēlās. Vilsons uzmanīgi aizveda viņu pie vadības pults un, redzēdams, ka mašīnists padevīgi klausa tam, jau skarbāk teica:

—   Tikai pavisam lēni! Līdz nākošajam tiltam. Un ne soli tālāk. Citādi tava ģimene paliks bez pensijas.

Džeks Milss neveltīja gangsterim pat skatienu, tikai nopurpināja:

—   Es jau neesmu pašnāvnieks… — Un darīja visu, ko viņam lika.

Pēc divām minūtēm dīzeļlokomotīve piebrauca pie tilta. Reinolds deva rīkojumu uzbraukt uz tilta un apstāties tā, lai vagons ar naudu atrastos tieši pie izkraušanas vietas. Tikai tagad divi bandīti sāka uzlauzt naudas vagona durvis. Tas aizņēma vairāk laika, nekā bija domāts, turklāt negaidītā aizkavēšanās ceļā, pārējā sastāva atkabināšana un turpmākā virzīšanās līdz tiltam likās aizdomīga četriem šī vagona pavadītājiem. Tomēr viņu izrādītā pretošanās bija tikai simboliska. Galu galā šie bankas kalpotāji nebūt nevēlējās varonīgi mirt, sar

gājot Anglijas bankas intereses. Bailēs drebēdami, viņi jāva izvilkt sevi no vagona un paklausīgi, kā lika maskējusies bandīti, nogūlās uz uzbēruma ar seju pret zemi.

124 pieblīvētu naudas maisu izkraušana neaizņēma pat piecas minūtes. Maisus pa ķēdi padeva līdz uzbērumam, noripināja lejā otrā pusē un iesvieda kravas automobilī.

Iedami projām no laupīšanas vietas, Reinolds un Vilsons stingri piekodināja uzbērumā gulošajiem:

—   Daži cilvēki paliks jūs uzmanīt. Ja agrāk par pusstundu domāsiet celt troksni, jums klāsies slikti!

Kaut gan īstenībā visi bandas locekļi tūlīt aizbrauca, ne dzelzceļnieki, ne bankas kalpotāji neuzdrīkstējās nepaklausīt. Viņi gulēja uzbērumā vēl veselas pusotras stundas, kamēr no Bakingemšīras neieradās policija.

Pie kravas automobiļa stūres nemaz nevajadzēja autosacīkšu braucēja, lai šai laikā veiktu 33 km, kas šķīra dzelzceļu no fermas «Letherslicle». Par ceļa drošību bija padomāts jau agrāk. Izlicis vajadzīgās vietās nozagtās ceļa zīmes, bandas vadonis slēdza ceļu visām pārējām mašīnām un varēja nešaubīties par šī pasākuma efektivitāti, jo Anglijā satiksmes noteikumi tiek ievēroti stingrāk nekā jebkurā citā kontinenta valstī.

Tātad kravas automobilis ar bandītiem un iegūto laupījumu jau pēc 20 minūtēm bija galā. Lauku baznīciņas pulkstenis nosita četri, kad Rojs Džems aiz Čiltonas ciema nogriezās no šosejas un bez ugunīm, ar slāpētu motoru vadīja mašīnu pa grambaino lauku ceļu uz fermu «Letherslide».

Bakingemšīras grāfistes slepenpolicijas priekšniekam vecākajam inspektoram Malkolmam Fjūtrelam nakts no 7. uz 8. augustu beidzās pulksten četros un 37 minūtēs. Sai brīdī viņam piezvanīja pa telefonu un ziņoja par pasta vilciena apzagšanu.

Fjūtrels neticīgi pašūpoja galvu. Apturēt un aplaupīt atklātā ce]a posmā vilcienu — kaut ko tādu līdz šim varēja ieraudzīt tikai televīzijas vesternos. Pirms savu padoto nosūtīšanas uz notikuma vietu viņš šaubās griezās pie Eilsberijas Galvenās policijas pārvaldes dežurējošā virsnieka:

—   Vai jūs vispār uzskatāt to par iespējamu, ser?

Tāds pats nesatricināms miers piemita arī visai turpmākajai policijas darbībai. Salīdzinājumā ar militāro precizitāti, kādā tika paveikta noziedzīgā operācija, policijas darbība atgādināja Glābšanas armijas pasākumus. Tikai pulksten sešos, tas ir, trīs stundas pēc aplaupīšanas, dzelzceļa uzbērumā pie Čedingtonas sākās policijas izmeklēšana. Tā nedeva nekādus rezultātus. Ne mašīnists Milss, ne mehāniķis Vaitbijs, nerunājot nemaz par pieciem pasta ierēdņiem, kas citos vagonos šķiroja vēstules un vispār neko nebija redzējuši, nevarēja aprakstīt noziedzniekus.

Milss tikai sarkastiski piezīmēja:

—   Viņi bija līdzīgi marsiešiem, kas ieradušies uz Zemes.

Bet mehāniķis atrada sev attaisnojumu ar šādu argumentu:

—   Pamēģiniet pats nokjūt šādā situācijā, ser! Ticiet, jums būs daudz lielākas rūpes nekā pētīt noziedznieku apkaklītes.

Četri ierēdņi, kas pavadīja naudas vagonu, uz Fjūtrela lūgumu aprakstīt uzbrucējus tikai samulsuši raustīja plecus.

—   Piedodiet, ser, bet mums jau bija jāgul uz mutes. Dabiski, ka šādā stāvoklī mēs neko nevarējām redzēt.

Nekādu labumu nedeva arī dienesta suņi. Tiesa, tie šur un tur uzoda kaut kādas pēdas, bet pie tuvējā tilta sāka bez jēgas griezties riņķī.

—   Tātad pilnīgi skaidrs, ka no šejienes viņi aizbraukuši, — sacīja Fjūtrels. — Bet ar ko?

—   Es domāju, — sprieda izmeklēšanā nepieredzējušais Vaitbijs, — tādu daudzumu maisu viņi bija spiesti vest ar kravas automobili.

—   Tā rādās, — nepatikā paskatījies uz viņu, norūca vietējo slepenpolicistu priekšnieks un deva rīkojumu 50 jūdžu rādiusā izlikt posteņus, lai pārbaudītu visus braucošos kravas automobiļus.

Pulkstenis jau bija septiņi, un pēc četrām stundām šo pasākumu kā bezrezultatīvu pārtrauca.

Tikai ap pusdienas laiku, kad pilnīgi noskaidrojās, ka vietējiem slepenpolicistiem šī lieta nav pa spēkam, vecākais inspektors Fjūtrels nolēma nodot to tālākai izmeklēšanai Skotlendjardam. Te jāpiebilst, ka Anglijā noziegumu izmeklēšana ir tikai vietējās policijas varas kompetencē. Skotlendjards pēc savas iniciatīvas nevar iejaukties nevienas lietas izmeklēšanā. Tikai kad to lūdz, tas ņem izmeklēšanu savās rokās.

Pagāja vēl dažas stundas, kamēr Cedingtonā no Londonas ieradās speciāla komisija, ko vadīja 49 gadus vecais Džeralds Makarturs, drūms, resns neliela auguma cilvēks, kura ārējais izskats nekādi neatbilda vispārpieņemtajam priekšstatam par angļu detektīvu. Tāpat kā Fjūtrels, Makarturs bija vecākais inspektors; kolēģi viņu sauca vienkārši par misteru Maku.

Vietējās policijas nesekmīgā sākotnējā darbība apgrūtināja Skotlendjarda darbu. Misteram Makam vajadzēja sīki iztaujāt Visus policistus, lai gūtu pilnīgu priekšstatu par notikušo. Viņš to sāka darīt turpat, dzelzceļa uzbērumā Čedingtonas tuvumā, kur pirms 12 stundām slēpnī bija gulējuši bandīti.

No atkārtotas nozieguma vietas apskates Makarturs atteicās. Dienas laikā te pabijuši simtiem ziņkārīgo,

apkārt viss bija izmīdīts, un tāpēc nebija ne mazāko cerību atrast kādas nozieguma pēdas.

Lai saglabātu pārvietošanās iespēju, Makarturs bija ierīkojis savu pagaidu štābu ērtajā apsardzes dienesta mašīnā. Viņš bija pārliecināts, ka banda vēl atrodas kaut kur tuvumā.

Uz Čedingtonas apkārtnes kartes misters Maks ar zīmuļa un aukliņas palīdzību uzzīmēja apli, kura diametrs pēc mēroga atbilda 50 jūdzēm, bet centrs atradās nozieguma vietā.

—   Viņi noteikti paslēpušies kaut kur šeit, — nosprieda Makarturs.

Fjūtrels augstprātīgi pašūpoja galvu.

—   Tad jau mēs sen būtu noķēruši viņus, ser. Kravas automobilis ar 124 maisiem un veselu noziedznieku bandu nevarēja izkūpēt gaisā. Viņi jau sen ir kaut kur aiz valsts robežām, to es jums saku, — Francijā vai Holandē…

Makarturs izbrīnā paskatījās uz viņu.

—   Kur jūs to ņēmāt?

Fjūtrels pasniedza viņam protokolu ar piena furgona vadītāja liecību: pulksten četros un trīsdesmit minūtēs no rīta viņš redzējis, kā netālu no Čiltonas pacēlusies gaisā vienmotora lidmašīna.

—   Šeit tuvumā atrodas pamests aerodroms, kas palicis pēc pēdējā kara. Pagājušajā naktī no tā patiesi startējusi lidmašīna. Tas redzams pēc nomīdītās zāles.

Kādu brīdi misters Maks svārstījās, pēc tam papurināja galvu.

—   Vienmotora lidmašīna? Nē, tajā nevar aizlidot piecpadsmit, divdesmit cilvēku. Tas ir izslēgts! Tur vajadzētu īstu pasažieru lidmašīnu.

—   Kas tad tādā gadījumā ir aizlidojis? Vietējie iedzīvotāji diez vai ir spējīgi iegādāties kaut velosipēdu.

Džeralds Makarturs nesāka par to lauzīt galvu. Viņš tikai atkal parādīja ar pirkstu uz priekšā izklāto karti.

—   Viņi vēl ir kaut kur šeit! Tie nav iesācēji. Viņi neietu riskēt, lai policijas patruja tos aiztur. Pēc viņu aprēķina, to rīcībā bija jābūt ne vairāk kā stundai laika. Bet stundas laikā kravas automobilis nevar aizbraukt tālāk par 50 jūdzēm.

—   Tādā gadījumā pasakiet man vēl, kur tieši viņi slēpjas, un es tos izsvēpināšu no turienes, — indīgi atbildēja Bakingemšīras slepenpolicijas priekšnieks.

—   To es noskaidrošu. Es pārbaudīšu katru klēti, katru meža sargbūdiņu, katru fermu.

—   Visā šai apkaimē? — Fjūtrels ar rādītājpirkstu bakstīja karti. — Tam taču nepietiks visas jūsu dzīves, ser, ja vien jums nepalīdzēs gadījums.

Viņiem abiem gan bija, gan arī nebija taisnība: banda ar savu laupījuma daļu slēpās netālu no nozieguma vietas, bet tās vadonis Reinolds un vēl daži cilvēki ar lielāko laupījuma daļu jau lidmašīnā devās uz Franciju. Protams, tai laikā policisti vēl nevarēja to zināt.

Makarturs, nelaipnais, bet izdarīgais Skotlendjarda darbinieks, neļāva sevi novirzīt no šīs versijas un tiešām deva rīkojumu pārmeklēt visas klētis, šķūņus, fermas, zaru būdas un zemnīcas uz kartes uzzīmētā loka iekšpusē. Vēl tai pašā dienā pa radio un televīziju viņš aicināja iedzīvotājus piedalīties meklēšanā.

Vakarā ap pulksten desmitiem Skotlendjarda aicinājumu iedzīvotājiem izdzirdēja arī fermā «Letherslide». Tos, kuri jau gulēja, uzmodināja.

—   Viņi grib pārmeklēt visas apkaimes fermas. Iedzīvotāji palīdzēs policijai. Mums jābēg!

Jau Reinolda aizbēgšana bandītos bija radījusi apjukumu. Tagad katrs pēc iespējas ātrāk gribēja pamest

fermu. Reinolda atstātie maisi — pēc vēlākajiem policijas aprēķiniem, ap piecdesmit — tika izvilkti no paslēptuves, to saturs izbērts, pēc tam sākās mežonīgs strīds naudas dēļ.

Kaut arī laupījuma lauvas tiesu Reinolds bija pievācis sev, viņiem tomēr bija palicis vairāk, nekā iespējams aiznest. Viņi piebāza ar banknotēm visas kabatas, bāza tās biksēs un piedurknēs, bet naudas kalns gandrīz neplaka. Daži sāka tās saiņot pakās, citi atstiepa kastes un pieblīvēja tās līdz augšai, bet pēc tam nožēlā atkal iztukšoja. Tam visam nebija nekādas jēgas! Kad apkārt ložņā policija, nav iespējams ar saiņiem un kastēm nemanītiem nokļūt Londonā.

Laupītāji bija tuvu izmisumam. Vislabprātāk viņi aizmuktu tagad no šejienes, tālāk no šis fermas un no šīs naudas, lai tik glābtu savu ādu. Viens vienīgs cilvēks šai sarežģītajā situācijā nezaudēja galvu un spēja atturēt no panikas pārējos. Tas bija Vilsons, bijušais zirgu kautuves strādnieks, tagad jājamzirgu staļļa īpašnieks. Viņš nebija pats gudrākais no visiem, bet nenoliedzami ar visstiprākajiem nerviem. Viņam radās spoža ideja, kā izglābt no slazdiem sevi un laupījumu.

Šo ideju vajadzēja realizēt ar senas Vilsona draudzenes — 24 gadus vecās Karīnas Fīldas palīdzību. Kādreiz viņš bija izpestījis to no lēta kafēšantāna un palīdzējis iekļūt nedaudz augstākā sabiedrībā. Karīna apprecējās ar veiksmīgu, bet ne visai pedantu advokātu Braianu Fīldu, ar kura starpniecību Brūss Reinolds noīrēja šo fermu.

Vilsons gribēja piespiest Braianu Fīldu, lai viņš izglābj no šejienes bandu ar naudu. Vilsons nosprieda, ka advokāta interesēs ir palīdzēt laupītājiem izbēgt no policijas ķetnām, jo izmeklēšanā varēja atklāties arī viņa

līdzdalība noziegumā, un pilnīgi iespējams, ka tad viņam draudētu daži gadi ieslodzījuma cietumā.

Bez vienas mārciņas kabatā, pārģērbies par vienkāršu laukstrādnieku, otrā rītā Vilsons ar šķūnī atrasto, aprūsējušo velosipēdu devās uz tuvējo ciemu, lai no turienes pa telefonu sazinātos ar advokāta Braiana Fīlda kantori.

Bet vecākais inspektors Džeralds Makarturs tai rītā pārcēla savu štābu uz Eilsberiju — Bakingemšīras grāfistes galveno pilsētu. Te viņš uz ilgu laiku apmetās viesnīcā «Vērsis», kas darbojās jau 450 gadus: Skotlendjards neatsūtīja viņam pieprasītos slepenpolicistus, bet tādos apstākļos izmeklēšana varēja ieilgt uz vairākām dienām un pat nedēļām.

Vilsonam tas nāca par labu. Tai pašā laikā, kad viņš runāja pa telefonu ar Braianu Fīldu, uz viesnīcu «Vērsis» piezvanīja cilvēks un, nenosaucis savu vārdu, paziņoja:

—  Ja gribat notvert bandu, kas aplaupīja pasta vilcienu, dodieties uz fermu «Letherslide».

Taču šis paziņojums bija viens no vairākiem simtiem, ko bija saņēmis Makarturs. Visdažādākie ļaudis, pamanījuši, pēc viņu domām, kaut ko aizdomīgu, ziņoja par saviem novērojumiem policijai. Makarturs, kura rīcībā bija tikai viens palīgs un divi rakstveži, nebija spējīgs uzreiz pārbaudīt visas norādes. Viņš tikai fiksēja tēs, lai vēlāk pēc kārtas pārbaudītu.

Tādējādi bandai izdevās bez traucējumiem aizvest laupījumu uz Londonu. Par to, kā tas notika, Skotlendjards uzzināja tikai pēc trīs gada ceturkšņiem no rietumvācu ilustrētā žurnāla. Karīna Fīida, kas dzimusi Hanoverā, par lielu honorāru bija pārdevusi šis ziņas žurnālam. Bet viņas vīrs tika notiesāts uz 30 gadiem ieslodzījumā.

Paklausīsimies pašas Karīnas stāstu par to, kā tika izpestīti fermā paslēpušies bandīti.

«Pirmajā mirklī es vispār nesapratu, ko nozīmē šis noslēpumainais Vilsona telefona zvans. Bet Braians uzreiz aptvēra. «Lūk, kāpēc šim antikvāram tik ļoti bija vajadzīga ferma!» viņš teica. Es vēl joprojām nesapratnē skatījos uz viņu. Viņš it kā pie sevis turpināja: «Bet tagad es esmu iejaukts šai laupīšanas lietā.» Es pamazām sāku saprast: Vilsons un šis antikvārs, kas noīrējis fermu Anglijas dienvidos, pieder pie bandas, kas aplaupījusi vilcienu. «Ej uz policiju un izstāsti, ko no tevis grib Vilsons,» es ieteicu Braianam, jo domāju, ka viņš nav zinājis, kāpēc noīrēta šī ferma. Braians piegāja pie mājas bāra un ielēja sev pilnu glāzi viskija. «Ja es iešu uz policiju,» viņš teica, «es varu tūlīt izbeigt savu praksi. Neaizmirsti, no kādām aprindām nāk mani klienti.»

Man radās nojauta, ka tuvojas nelaime. «Vai tu zināji, ka gatavojas vilciena aplaupīšana?» es jautāju. Braians atbildēja izvairīgi: «Zināju vai ne, tagad man katrā ziņā neviens neticēs, ka neesmu zinājis.» Man bija žēl viņa, bet es neko nevarēju darīt. Man atlika tikai gaidīt nelaimi!»

Šī nelaime nelika sevi ilgi gaidīt. Jau 9. augustā vēlu vakarā pie jaunās Fīldu mājiņas durvīm kāds pieklauvēja. Atvēra pati Karīna, tāpēc ka viņas vīrs, pēc tā telefona zvana iztukšojis divas pudeles viskija, bija cieši aizmidzis. Aiz durvīm stāvēja Vilsons un Gudijs, otrs laupītājs. Nesasveicinājušies viņi gandrīz ielauzās dzīvoklī un ļoti noskaitās, ieraudzījuši, ka Braians Fīlds piesūcies kā lupata un no viņa palīdzību nav ko gaidīt. Pēc tam Vilsons pagriezās pret Karīnu:

—  Tātad vajadzēs braukt jums! Tā būs pat labāk, ja pie stūres sēdēs sieviete.

Karīna Fīlda neuzdrīkstējās runāt pretī; viņa izbrauca no garāžas ātrgaitas «jaguāru», ko vīrs tai bija uzdāvinājis uz kāzām.

Ap pulksten diviem pēc pusnakts viņi tika līdz grambainajam ceļam, kas veda uz fermu. Pa cejam viņus divas reizes apturēja policijas patruļas, bet, ieraudzījuši pie stūres sievieti, atlaida.

Vilsona un Gudija prombūtnes laikā laupītāju rindas bija kļuvušas retākas. Četri no viņiem, piebāzuši kabatas ar naudu, ar garāmbraucošām mašīnām devās uz Londonu un nokļuva tur, laimīgi izvairījušies no sadursmes ar policiju.

Vilsona nodoms aizvest atlikušo naudu «jaguārā» izrādījās nerealizējams. Karīnai būtu vairākas reizes jābrauc turp un atpakaļ; viņai vajadzētu tam, mazākais, divas naktis.

Sacīkšu braucējs Rojs Džems izsacīja citu priekšlikumu.

—  Mums taču ir radiosakari. «Jaguārs» brauks pirmais, bet piectonnīgā dažus simtus metru aiz tā. Ja kaut kur gadīsies policijas patruļa, sieviete pa radio brīdinās mūs par briesmām.

—   Pa ceļam mūs divreiz apturēja, — iebilda Vilsons.

Džems izņēma no kabatas karti.

—   Mēs brauksim pa apkārtceļu. Tā vai citādi, šodien mums jāpazūd.

Pēc ilgiem strīdiem priekšlikums tika pieņemts. Naudas maisus no jauna iekrāva zagtajā piectonnīgajā automašīnā, bet Karīnai sāka skaidrot, kā rīkoties ar radioraidītāju. Viņa tomēr nekādi nevarēja to saprast, un tāpēc Vilsons galu galā nolēma braukt ar Karīnu «jaguārā». Viņš darīja to ar lielu nepatiku, kaut gan iespēja nonākt policijas nagos šeit bija daudz mazāka.

Viņš baidījas, ka Rojs Džems neaizšmauc prom ar visu naudu.

Pirms visi sakāpa kravas automobilī, Vilsons lika uzkopt telpas, lai nepaliktu nekādas pēdas. Visus priekšmetus, sevišķi tos, uz kuriem varēja būt palikuši pirkstu nospiedumi, viņš pats rūpīgi noberza ar vilnas lupatu.

Tomēr tika pieļauta kļūme, kam vēlāk bija nopietnas sekas. Vilsona prombūtnē viņa drauģeļi izklaidējās ar kādā atvilktnē atrasto galda spēli «Nedusmojies, draudziņ», un, dabiski, visi uz tās bija atstājuši pirkstu nospiedumus. Neko par to nezinādams, Vilsons bija velti centies un tomēr atstājis fermā visu laupītāju vizītkartes: viņu vidū nebija neviena, kura pirkstu nospiedumi neatrastos policijas daktiloskopiskajās kartēs.

Pa to laiku bandīti, priecādamies, ka izglābušies no briesmām, lieliskā garastāvoklī ieradās advokāta Fīlda dzīvoklī un sāka dzīres. Bet dosim vārdu atkal pašai Karīnai Fīldai.

«Astoņi cilvēki ienesa mūsu mājā maisus ar naudu un palika pie mums. Kas pēc tam notika ar kravas automobili, es nezinu. Džems aizbrauca dažus kvartālus tālāk un tur, acīm redzot, pameta to. No mana vīra tiesas materiāliem es uzzināju trīs vārdus: Čārlijs Vilsons, Gordons Gudijs un Bobijs Velčs. Autosacīkšu braucēju Roju Džemu es pazinu jau agrāk no avīzēm. Pārējie četri savus uzvārdus nenosauca, un es arī nevaicāju, kā viņus sauc. Man bija tikai viena vēlēšanās: lai viņi pēc iespējas ātrāk uz visiem laikiem aizvāktos no mūsu mājas. Taču šo prieku viņi man nesagādāja. Viņi labi izgulējās, pēc tam no garāžas atnesa maisus, iestiepa tos vestibilā un sāka dalīt laupījumu. Es tur klāt nebiju, bet Braians vēlāk man teica, ka katram ticis ap 150 tūkstoši mār

ciņu. Viņi gribējuši dot 50 tūkstošus Braianam, bet viņš neņēma šo naudu. Viņš negribēja būt iejaukts laupīšanā. Beigās mums vēl vajadzēja apgādāt tos ar jaunām drēbēm un apziņot sievas un draudzenes, ar kurām kopā tie gatavojās aizbraukt. Bet sliktākais bija tas, ka viņi lika man iznīcināt naudas maisus. Tā kā mājās izdarīt to nebija iespējams, es naktī ar mašīnu aizvedu maisus uz mežu Penbumas tuvumā un tur apraku. Ja mani tur ieraudzītu, es šodien būtu cietumā kopā ar Braianu.»

Karīna Fīida tomēr nenokļuva cietumā, un pēc vīra notiesāšanas viņai deva iespēju atgriezties Rietumvācijā, kur tā, pastāstot par angļu pasta vilciena aplaupīšanu, ieguva labu naudu.

Bet atgriezīsimies pie notikuiņiem, kas risinājās 1963. gada augustā. Divas dienas pēc tam, kad laupītāji ar Karīnas Fīldas palīdzību bija atstājuši fermu, tur ieradās policijas automobilis, lai pārbaudītu pa telefonu saņemto anonīmo paziņojumu. Pēdējo dienu laikā policisti bija apmeklējuši jau simt tādu varbūtēju paslēptuvju, tāpēc darbojās bez sevišķa entuziasma. Pavirši apskatījuši fermu, viņi konstatēja, ka vairākas nedēļas te acīm redzami neviens nav rādījies, un jau gatavojās aizbraukt, kad pienāca mazs puišelis, vilkdams aiz sevis kazu. Viņš ziņkārīgi vaicāja, ko policija meklē, — varbūt tos cilvēkus, kas nesen šeit dzīvoja un samaksāja viņam par piena krūzi veselas piecas mārciņas?

Te atkal atkārtojās filmas «Laupītāju kungiem ir tas gods» notikumi. Filmā — skolnieks, izklaidēdamies ar to, ka pierakstīja automašīnu numurus, bija pierakstījis arī laupītāju mašīnas numuru; šeit bandītus notvert palīdzēja deviņus gadus vecs ganiņš.

Protams, pēc šīs ziņas ferma tika vēlreiz rūpīgi pār

baudīta, un tas deva iespēju atklāt tādu svarīgu pierādījumu kā lielākās bandītu da]as pirkstu nospiedumi. Tomēr lielā zivs, kā jau tas mēdz būt, bija aizpeldējusi; mazo zivtiņu medības nodokļu maksātājiem izmaksāja dārgāk, nekā Skotlendjards ieguva no visas šīs operācijas.

«Noziedznieki, kas aplaupīja pasta vilcienu, ielenkti», «Policija tikusi uz laupītāju pēdām», «Bandas arests ir tuvu» — kliedza angļu avīžu virsraksti. Patiesībā bandītu notveršana ieilga, bet līdz tam viens otrs no klaidoņiem guva no šīs lietas sev labumu.

Tas notika» 1963. gada 13. augustā fermera Džona B. Houkinsa vientuļajās lauku mājās kentā. Pa televīziju pārraidīja vakara ziņas. Diktors ekrānā paziņoja: «Skotlendjards pēc pirmajiem panākumiem, izmeklējot pasta vilciena aplaupīšanu pie Čedingtonas, ir pārliecināts, ka noziedznieku laupījums — gandrīz 3 miljoni mārci.ņu — paslēpts kaut kur notikuma vietas apkārtnē un tuvākajā laikā tiks atklāts. Tāpat var cerēt uz drīzu visas bandas aizturēšanu…» Pēkšņi pie televizora sēdošais Džons B. Houkinss izdzirdēja piebraucam automobili un niknu sava suņa Vinstona liešanu. Tūlīt atskanēja skaļa komanda un soļu troksnis uz lieveņa kāpnēm. Likās, ka māju ielenkusi rota kareivju. Suns, iemiedzis asti, pazuda savā būdā.

Atskanēja spēcīgs klauvējiens pie durvīm, un enerģiska balss pavēlēja:

—   Atveriet! Skotlendjards. Mums ir pavēle par kratīšanu!

Tikko vecais Houkinss atvēra durvis, pret viņu pavērsās divu revolveru stobri.

—   Mums jāpārmeklē jūsu māja, — paziņoja viens no ienācējiem. — Mēs meklējam pasta vilciena aplaupī-

tajus. — Un, negaidīdams atbildi, iegrūda Houkinsu istabā.

Fermeris atviegloti uzelpoja. Ja runa bija par pasta vilciena zagļu notveršanu, viņš bija gatavs šiem Skotlendjarda darbiniekiem visādi palīdzēt un labprāt atļāva tiem pārmeklēt savu māju.

Vecā kokgriezumiem rotātā lādē, kurā fermeris Houkinss glabāja naudu un vērtīgus dokumentus, bija bieza vienmārciņas banknošu paciņa — tieši tūkstotis, apmeklētāji precīzi saskaitīja. Houkinss draudzīgi pamāja.

—   Pilnīgi pareizi! Es tikai vakar saņēmu par saviem kviešiem, — viņš paskaidroja, kur dabūjis naudu.

—  Tas jāpārbauda, ser. Jums vajadzēs doties mums līdz uz Londonu, — paziņoja «inspektors».

Houkinss neiebilda. Klusībā viņš pat priecājās par iespēju pabūt Skotlendjardā. Viņš jau sapņoja, ka rīt vai parīt viņa portrets būs visās avīzēs.

Pusstundu vēlāk vecais Houkinss ar salauztu roku un tik tikko dzīvs gulēja uz Kentas—Londonas šosejas. Šķietamie Skotlendjarda darbinieki, atņēmuši tam sūri grūti nopelnīto naudu, izmeta viņu no mašīnas, nesamazinot ātrumu.

īstā Anglijas policija bija daudz pieklājīgāka. Pēc pirkstu nospiedumiem noskaidrojusi lielākās laupītāju daļas personību, tā ievietoja visās avīzēs paziņojumus par meklēšanu. Tomēr ne jau tādiem vārdiem kā, piemēram: «Sakarā ar sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu tiek meklēti vairākkārt sodītie …» O nē, Anglijā tamlīdzīgus asus izteicienus nelieto. Pavēles par noziedznieku meklēšanu šeit raksta gluži kā ielūgumus uz Ročesteras hercoga balli. Vislaipnākajā formā darīja zināmu:

«Sakarā ar 8. augustā notikušo Glazgovas—Londonas

pasta vilciena aplaupīšanu Skotlendjardam neatliekami nepieciešams parunāt ar personām, kuru fotogrāfijas dotas zemāk. Skotlendjards uzskata, ka norādītās personas var sekmēt izmeklēšanu, un lūdz tās ierasties un būt varas iestāžu rīcībā.»

Laupītāju kungi tomēr nebija tik laipni, lai brīvprātīgi nodotu sevi varas iestāžu rīcībā. Viņi mudīgi noslēpās ārpilsētas pansijās vai dārgākajos Londonas kvartālos, kurus policija tā neuzmana kā, piemēram, Soho.

Bet gala rezultātā mazāk nozīmīgie bandas locekji paši sevi nodeva. Palikuši bez stingras vadības, viņi uzvedās kā loto spēlmaņi, kuriem apreibusi galva no negaidīti iegūtās bagātības. Tagad viņi bruģēja sev ceļu ar piecmārciņu banknotēm tāpat kā agrāk ar viena pensa monētiņām.

Tā viņi viens pēc otra krita Makartura vienības rokās.

Gordonu Gudiju liktenis piemeklēja centrālajā Anglijā Leičesteras viesnīcā, kurā viņš ar 19 gadus veco manekeni Margaritu Perkinsu bija noīrējis lepnus apartamentus. Kad viņš katru rītu sāka pasūtīt pa 50 pudelēm šampanieša savas mīļākās vannai un viesistabas buduāra dīvāniņam iegādājās ūdejādas pārklāju par

23 000 markām, viesnīcas apkalpotājs paziņoja par to policijai.

Lielākā dala laupītāju iekrita tikai ar to, ka, pirmām kārtām cenzdamies nopirkt dārgas automašīnas, maksāja par tām skaidrā naudā. Anglijā cilvēkam, kuram daudz naudas, ir bankā savs rēķins, un viņš norēķinās ar čekiem.

Džonu Deliju iegāza vēlēšanās katrā ziņā tikties ar savu sievu, kura gaidīja bērnu. To uzzināja Skotlendjards, un klīniku, kurā atradās misis Delija, sāka novē

rot. Kad Džons, apģērbis baltu halatu, gatavojās ārpus pieņemšanas stundām ieiet pie sievas, par medicīnas māsu pārģērbtā kriminālpolicijas darbiniece aizturēja viņu.

Autosacīkšu braucējs Rojs Džems ar izdomātu vārdu noīrēja Londonas ziemeļrietumu da)ā greznu namu. Sev par nelaimi, viņš negribēja šķirties no sacīkstēs izcīnītajām trofejām. Kad viņa sieva ieradās pēc tām vecajā dzīvoklī, divi slepenpolicisti sāka tai sekot. Ieraudzījis viņus pie savas jaunās mājas durvīm, Džems centās aizbēgt pa bēniņu logu. Taču māju jau bija aplenkusi liela policistu grupa, un jumtu apgaismoja spēcīgi prožektori. Sapratis, ka bēgšanai visi ceļi slēgti, sacīkšu braucējs nolaidās lejā pa zibeņnovedēju tieši policistiem rokās. Viņam kabatās atradās 12041 mārciņa. Ieskaitot šo naudu, Skotlendjards atdeva latpakaļ valstij 330 tūkstošus mārciņu — tieši 13 procentus laupījuma.

Rojs Džems bija pēdējais, ko vecākais inspektors Makarturs 1963. gada 10. decembrī varēja izsvītrot no meklējamo bandas locekļu saraksta. Brūss Reinolds, Džems Vaits un Basters Edvards netika atrasti. Viņu vārdi k]uva zināmi nopratināšanas procesā, tomēr uzrādīt viņu atrašanās vietu arestētie nevarēja — viņi paši to nezināja.

Troksnis, ko prese bija sacēlusi ap laupīšanas lietu, noklusa.

Pirmdien, 1964. gada 20. janvārī, Eilsberijā, Anglijas dienvidos, sākās tiesas prāva pret notvertajiem bandas locekļiem un septiņām citām personām, kuras apsūdzēja noziedznieku slēpšanā. Agrāk šī mazā snaudošā pilsētiņa bija slavena tikai ar savām pīlēm, turpretim pašreiz tā kļuva ievērojama visā pasaulē ar pavisam citiem «putniem». Lai gan prāva ilga 86 dienas un bija visga

rākā no visām angļu tiesvedībai līdz šim zināmajām prāvām, daudzi simti šurp atbraukušo reportieru un tūristu piedzīvoja vilšanos. Reti gadās, ka tiesas prāvā tik maz runā par lietas būtību, pareizāk, noklusē to. Visi tiešie miljonu nolaupīšanas dalībnieki noliedza savu vainu un nepārprotami centās ar kādu neuzmanīgu vārdu nenodot, ka zina par noziegumu vairāk, nekā jau avīzēs rakstīts.

Apsūdzībabalstījās uz diviem punktiem: visi tiesājamie pēc vilciena aplaupīšanas bija kjuvuši par tik lielu naudas summu īpašniekiem, ka to varēja izskaidrot tikai ar šo aplaupīšanu; visi tiesājamie fermā «Letherslide» bija atstājuši savu pirkstu nospiedumus. Tomēr, tā kā nolaupīto naudas zīmju numuri nebija zināmi, pirmais apsūdzības punkts bija visai nedrošs. Lai arī cik aizdomīga likās tiesājamo naudas ieguve, pierādīt, ka nauda nozagta pasta vilcienā, prokurors tomēr nevarēja.

Citādi bija ar pirkstu nospiedumiem. Kaut gan visi tiesājamie apgalvoja, ka tikai no avīzēm zina par fermas «Letherslide» pastāvēšanu un nekad savā mūžā tur nav bijuši, noliegt daktiloskopiskos pierādījumus viņi, protams, nevarēja. Tāpēc, lai gan viņi stūrgalvīgi liedzās, lieta jau pašā sākumā kļuva tiem bīstama.

Taču pirmā prāvas diena deva negaidītu sensāciju. Par liecinieci bija izsaukta Braiana Fīlda pievilcīgā dzīves biedre. Vīra aizstāvis uzaicināja viņu, ne jau lai uzzinātu, kā noziedzniekiem izdevās izkļūt no fermas. Vienīgais šīs liecinieces izsaukuma mērķis bija radīt apjukumu zvērinātajos. Karīna Fīlda apliecināja tiesai, ka kāds viņai nepazīstams cilvēks, acīm redzot, būdams labi informēts par aplaupīšanas detaļām, apsolījis viņai par 3 tūkstošiem mārciņu uzpirkt vienu no zvērinātajiem, lai tas ierosinātu viņas vīru atzīt par nevainīgu.

Karīna tomēr nepateica, kadu atlīdzību pieprasījis pats vidutājs.

Sākumā neviens no klātesošiem nesaprata, kam īsti bija vajadzīgs šis paziņojums, un prokurors piezīmēja, ka lieciniece, šķiet, vēlas pievērst sev vispārēju uzmanību un ieinteresēt par sevi presi.

Taču pavisam citādā gaismā parādījās šī savādā Karīnas Fīldas liecība, kad pēc dažām dienām galvenais tiesājamais Džons Delijs negaidīti tika attaisnots. Prāvas vidū sēdes vadītājs paziņoja — britu likums to atjauj, — ka Delijs tiek atbrīvots no apsūdzības, jo viņa notiesāšanai nav pietiekamu pierādījumu.

Savu pirkstu nospiedumus uz spēles, ko atrada fermā «Letherslide», Delijs izskaidroja ar to, ka dažas nedējas pirms vilciena aplaupīšanas viņš spēlējis šo spēli savās mājās ar paziņām, kuru vārdus viņš nevēlētos nosaukt, jo iespējams, ka viņi patiesi piedalījušies noziegumā un pēc tam fermā spēlējuši spēli, ko kāds no viņiem bez Delija ziņas paķēris sev līdz.

Tas, ka Delijam ar šādas pasaciņas palīdzību izdevās izvairīties no apsūdzības un izkļūt brīvībā, Jāva secināt, ka prāvas aizkulisēs, kā liecināja Karina Fīlda, patiesi darbojas cilvēki, kuriem ir pietiekami daudz naudas un varas, lai ietekmētu tiesas lēmumu. Galu galā Delijs bija viens no bandas vadoņa tuvākajiem līdzgaitniekiem, un tas jau pirms nozieguma bija noteicis, kurš tiks izglābts, kurš — notverts.

Spriedums šai lietā uzstādīja sodu ilguma rekordu. Divpadsmit tiešie laupīšanas dalībnieki kopā tika notiesāti uz 307 gadiem ieslodzījuma cietumā. Visilgāko ieslodzījumu — pa 30 gadiem — piesprieda Čārlijam Vilsonam, Rojam Džemam, Braianam Fīldam, Tomasam Visbejam, Ronaldam Bigam un Džemam Hasejam. Pā

rējiem apsūdzētajiem piesprieda 20—25 gadus ieslodzījuma cietumā. Nekad vēl Anglijā vienā tiesas prāvā nebija piespriesti kopumā tik ilgi soda izciešanas laiki.

Taču tie, kuri domāja, ka reizē ar tiesas prāvu Eilsberijā beidzies arī stāsts par kaunpilno pasta vilciena aplaupīšanu, drīz pārliecinājās par savu kļūdu.

1964. gada 13. augustā šis notikums atkal parādījās visas pasaules avīžu pirmajās lappusēs. Kāda Anglijas avīze rakstīja:

«Banda, kas aplaupīja pasta vilcienu, guvusi vēl vienu nopietnu uzvaru: Čārlzs Frederiks Vilsons — vēl joprojām nenotvertā bandas vadoņa Brūsa Reinolda tuvs draugs un uzticams palīgs, kurš notiesāts uz 30 gadiem ieslodzījumā, — 12. augusta rītausmā ar savu brīvībā palikušo līdzzinātāju palīdzību izbēdzis no cietuma.»

Nedēju pēc šīs mīklainās nozušanas Skotlendjardam nācās iesaistīt meklēšanā pat britu floti. 20. augustā Velsas piekrastes ostā kāds nolaupīja jahtu «Wild Venture» 1 un aizbrauca ar to Īrijas jūrā. Visa Anglija bija pārliecināta, ka jahtu, kas piederēja ievērojamam Anglijas rūpniekam Edvardam Maršam, nozadzis Čārlzs Vilsons. Daudzas Londonas avīzes ar lidmašīnām sūtīja savus labākos reportierus jahtai pa pēdām. Karaliskā flote šim mērķim norīkoja zemūdeni «Olymp», fregati «Russel» un daudz lidmašīnu.

Tomēr uzvaru guva nevis britu kara flote, bet vecs prāmis, kas nejauši sastapa nozagto jahtu un apturēja to. Kapteinis Džordžs Devijs tūlīt izsūtīja palīgā līdz zobiem apbruņotu komandu. Bet gaidītā apšaude uz «Wild Venture» nenotika. No kajītes izlīda divi 14 gadus veci puišeļi, galīgi apjukuši no lidmašīnām, kas riņķoja virs tiem, un kara kuģiem, kas tuvojās viņiem no visām pu

1 «Neprātīgais risks.» (Tulk.)

sēm. Stostīdamies viņi skaidroja, ka bēguši no patversmes un jahtu nozaguši, lai viņus ilgāk nenotvertu.

Ja jūs man tagad beigās jautāsiet, vai Vilsonu, kuru tā arī neatrada, patiešām atbrīvoja viņa līdzzinātāji, es atbildēšu jums: varbūt Skotlendjards gribēja pārspēt viltībā laupītāju kungus? Ļoti ticams, ka Vilsons zināja, kur slēpjas ar laupījuma lielāko daļu aizbēgušie bandas vadoņi. Varbūt Skotlendjards pats organizēja Vilsona bēgšanu no cietuma, lai sekotu tam pa pēdām un galu galā atklātu šo kriminālistikas vēsturē lielāko laupīšanu?

TIESAS AKCEPTĒTA SLEPKAVĪBA

Simt motoru dūca. Simt virpu, frēzmašīnu un slīpējamo mašīnu žvīkstēja, klaudzēja un tarkšķēja tā, ka cementa klons drebēja, un likās, no nepārtrauktās dunoņas ausīs var palikt kurls. Ne vārda šeit nevarētu sadzirdēt, bet neviens arī necentās sarunāties. Pie mašīnām stāvēja ieslodzītie — dažāda vecuma cilvēki, ģērbušies netīri izmazgātās brūnās cietuma drēbēs ar dzeltenām, zilām un baltām svītrām. Baltās svītras nozīmēja mūža ieslodzījumu, zilās — vairāk par desmit gadiem, dzeltenās — «pārējos». Tas atviegloja uzraudzību.

Katra maiņa ilga deviņas stundas. Cilvēki strādāja klusēdami, sevī nocietinājušies. Tikai retumis kāds pameta skatu uz augsto aizrestoto logu pusi, caur kuriem varēja redzēt, vai ārā ir gaišs vai tumšs. Labs vai slikts laiks, līst lietus vai spīd saule — to aiz pienbaltajiem stikliem redzēt nevarēja. Bet resnie dzelzs stieņi ik reizi atgādināja cilvēkiem, ka viņi atrodas cietumā, uz ilgu laiku, ja ne uz visu mūžu, izslēgti no dzīves. Viņi izpildīja šeit vissarežģītākās operācijas, apstrādāja detaļas dārgiem VFR automobiļiem. Viņi strādāja «MercedesBenz» firmai. Stundas apmaksa bija: uz mūžu ieslodzītajiem — 25 feniņi, uz vairāk nekā 10 gadiem — 50 feniņi, pārējiem — 72 feniņi.

Mašīnu troksni un strādājošo cilvēku klusēšanu tikai divas reizes dienā pārtrauca griezīgs zvans: pusdienas partraukumā un maiņas beigās.

1963. gada 27. maijā monotonais darba ritms tika pārtraukts ar trešo, neparasto zvanu: Straubingas cietumā bija ieradusies Bavārijas landtāga1 tieslietu komisija. Cietuma darbnīcu demonstrēja deputātiem kā augstas tehnikas paraugu.

Ieslodzītie iepriekš bija brīdināti, kā tiem jāuzvedas: pēc zvana tiem nekavējoties bija jāpārtrauc darbs un blakus mašīnām jāsastingst miera stājā, kamēr komisija izies no ceha. Ieslodzītajam, kuram kāds no komisijas locekjiem uzdos jautājumu, steidzīgi jānoņem cepure, jānosauc savs vārds un jāpaziņo sev piespriestais ieslodzījuma laiks, bet pēc tam īsi un precīzi jāatbild uz visiem jautājumiem.

Seši melnās drēbēs tērpti korpulenti vīrieši klusi un cieņas pilni ienāca cehā kā krematorijā, tikai ar vieglu galvas mājienu atbildot uz paskaidrojumiem, ko tiem sniedza cietuma direktors doktors Vāgners. Likās, šos kungus interesē tikai mašīnas, nevis ieslodzītie. Viņi acīm redzami izvairījās skatīties uz drūmajām, neuzticīgajām sejām, kas bija tiem apkārt. Kad viņi jau gandrīz bija izgājuši cauri visam ceham, cietuma direktors apstājās un klusi, bet nozīmīgi pavēstīja komisijas locekļiem:

—  Starp citu, kungi, tur, man aiz muguras, otrajā rindā, cilvēks brillēs ar biezajiem stikliem — ir Fērbahs! — Viņš slepus ar īkšķi norādīja uz ievērojamāko cietuma iemītnieku.

Visi seši pagrieza galvas, it kā būtu izdzirdējuši slavena kinoaktiera, dziedātāja vai futbolista vārdu. Daži

1 Pārstāvju sapulce. (Tulk.)

pat pastiepās uz pirkstgaliem, lai labāk redzētu to, par kuru runāja. Pēc tam ministrijas padomnieks teica:

—   Man gribētos zināt, kā šis cilvēks jūtas ieslodzījumā. Vai var viņam uzdot dažus jautājumus?

Direktors steidzās izpildīt šo vēlēšanos un skaļi uzsauca:

—  Fērbah, nāciet šurp! Padomnieka kungs vēlas parunāt ar jums.

Mazs, neizskatīgs cilvēciņš tumšās brillēs mehāniski, kā uzvelkamā rotaļlieta tuvojās apmeklētājiem, sasita papēžus, norāva no galvas cepuri un, nostiepis rokas gar sāniem, neizteiksmīgā balsī iedresēti ziņoja:

—   Johanness Fērbahs. Notiesāts uz mūžu par grupveida slepkavību. Cietumā atrodos no pagājušā gada 4. jūnija.

Ministrijas padomnieks apjukumā iekāsējās — dienu iepriekš viņš šīs pašas komisijas sastāvā bija apmeklējis katoļu nespējnieku namu, kurā mita bijušie augstie ierēdņi. Tur dabisks likās jautājums: «Kā jums šeit. patīk?», «Vai jūs jūtaties labi?», «Vai esat apmierināts ar apkalpošanu?». Bet kādus jautājumus uzdot uz mūžu notiesātajam, par kuru avīzes vēl šodien turpina rakstīt kā par nevainīgu upuri, kas nepatiesi apsūdzēts slepkavībā.

Cietuma direktors nāca viņam palīgā:

—   Brīvi, Fērbah! Vai jums nav kādas pretenzijas vai sūdzības, ko jūs gribētu izteikt padomnieka kungam?

Nemainot pozu un turpinot skatīties sānis, Fērbahs atbildēja:

—  Man nav nekādu pretenziju, padomnieka kungs. Cietumā pret mani izturas korekti.

Ministrijas padomnieks beidzot atrada tēmu, par ko runāt:

—  Es zinu, jūs neatzīstat spriedumu par pareizu, bet…

Fērbahs, par šausmām trim sargiem, kas sekoja ieslodzīto uzvedībai cehā, nejāva viņam pabeigt:

—   Mans advokāts gādā par lietas izskatīšanu no jauna.

Blakus stāvošais uzraugs asi pārtrauca Fērbahu:

—  Ei, jūs! Ļaujiet ministrijas padomnieka kungam pateikt visu, nepārtrauciet!

Ministrijas padomnieks neapmierināti sarauca uzacis; cietuma direktors deva uzraugam zīmi neiejaukties.

—   Es zinu, — atkal ierunājās padomnieks, — ka jūs rūpējaties par lietas izskatīšanu no jauna, bet neaizmirstiet, ka jūsu kasācijas sūdzību tiesu palāta tikai pirms dažiem mēnešiem noraidīja.

—   Pagājušā gada 4. decembrī, — precizēja Fērbahs.

—   Pareizi, — iecietīgi atsaucās padomnieks un piegāja tik tuvu Fērbaham klāt, ka uzraugs katram gadījumam sniedzās kabatā pēc revolvera. — Pareizi. Vācijas Augstākā tiesa noraidīja jūsu kasācijas sūdzību. Tas liek jums padomāt. Jūs tikāt notiesāts saskaņā ar likumu, un tātad jums piespriestais sods ir taisnīgs.

—   Es neesmu vainīgs! Es nevienu neesmu nogalinājis! Es neesmu bandīts! Kas tas par taisnīgumu? Ja tas patiesi eksistē, tad lietai jātiek izskatītai vēlreiz! … — Fērbahs iekaisa, un viņš ar tādu naidu paskatījās uz ministrijas padomnieku, ka tas instinktīvi pakāpās soli atpakaļ un steigšus iebilda:

—   Likums pavisam noteikti paredz, kādos gadījumos lietu var izskatīt vēlreiz. Tas nav tik vienkārši, kā jums liekas. Ja izskatīs atkārtoti visas lietas, kur notiesātais nav mierā ar spriedumu .. .

—   Bet likums paredz arī noteiktus dibinātus iemeslus, par ko drīkst notiesāt cilvēku. Bet tos nezin kāpēc ne

ņēma vērā, kad mani nevainīgu uz mūžu ieslodzīja cietumā. Vai tad jūs nelasāt avīzes? Visas avīzes raksta, ka tā bijusi tiesas kļūda, ka mani notiesājuši nepareizi!

Ministrijas padomnieks bezpalīdzīgi paskatījās uz cietuma direktoru un, lēni atkāpdamies, sacīja:

—   Ko gan avīzēs neraksta! Līdz tiesas prāvai tās apgalvoja, ka jūs esat slepkava. Tiesa pareizi izsprieda; spriedumu pārbaudīja un apstiprināja republikas Augstākā tiesa. Jums ar to jāsamierinās.

Taisni kā prātu zaudējis, Fērbahs pieskrēja pie viņa un, rokas uz priekšu izstiepis, iekliedzās:-

—   Bet es nevaru ar to samierināties! Es esmu nevainīgs. Pilnīgi nevainīgs! Vai jūs saprotat, ko tas nozīmē — bez vainas tikt iesēdinātam būrī uz visu mūžu?

Divi uzraugi sagrāba viņu un sāka izgriezt tam rokas. Iekunkstējies viņš nokrita uz ceļiem. Nobijušies, ka cietumnieku vidū neuzliesmo dumpis, tieslietu komisijas locekļi panikā aizsteidzās. Tikai cietuma direktora kabinetā viņi atkal atguva runas spējas.

—   Tas bija šausmīgi! — ar grūtībām atvilkdams elpu, teica viens no viņiem. — Es baidījos, ka tikai arī citi nesāktu dumpoties.

Cietuma direktors samocīti pasmaidīja:

—   O nē! Cietuma personāls vienmēr uz visu gatavs. Cietuma nemieri gadās tikai kinofilmās un romānos, bet ne pie mums, Štraubingā. Par to jūs varat būt pilnīgi droši!

Sirmais deputāts no Kristīgo sociālistu savienības nepārliecinoši piezīmēja:

—   Bet ja nu šis cilvēks patiesi ir nevainīgs? Es ne visai uzmanīgi toreiz sekoju prāvai. Bet iedomāties, ka kāds varētu nevainīgs nonākt uz mūžu cietumā . . .

Ministrijas padomnieks demonstratīvi aizspieda ausis un aizsvilās:

—   Es to vairs nevaru klausīties. Bez vainas! Cilvēku notiesāja pēc likuma. Kasācijas inspekcija spriedumu apstiprinājusi. Kāds jums vēl pamats pēc visa tā mocīties sirdsapziņas pārmetumos! Visi noziedznieki turpina stūrgalvīgi liegties pat karātavu pakājē. Tas nav nekas jauns!

Cietuma katoļu mācītājs, kurš visu šo laiku bija klusējis, iejaucās sarunā:

—   Nedomāju, ka tas attiektos arī uz Fērbahu, ministrijas padomnieka kungs. Viņš jau veselu gadu ir Štraubingā. Šai laikā daudz esmu runājis ar viņu. Viņš ar tādu neatlaidību atkārto par savu nevainīgumu, kādu man nav gadījies redzēt. Tā ka arī es visai nopietni sāku apšaubīt viņa vainu. Viņam nav vajadzīgs ne mierinājums, ne atbalsts. Viņš nenāk pat uz svētdienas dievkalpojumiem, ko apmeklē visi ieslodzītie, kaut vai pārmaiņas pēc. Viņš dzīvo tikai ar vienu domu — sagaidīt lielas izskatīšanu par jaunu. Es domāju, ka tikai šī cerība dod viņam spēku izturēt ieslodzījumu cietumā. Ja manas domas jums kaut ko nozīmē, pacentieties, lūdzu, lai lietu izskata vēlreiz. Es uzskatu, ka šādu pienākumu mums uzliek ne tikai taisnīguma izjūta, bet arī mūsu kristīgā ticība.

Šie garīdznieka vārdi acīm redzami atstāja iespaidu uz tieslietu komisijas locekļiem. Un, tā kā viņu apmeklējuma mērķis bija noskaidrot un novērst dažāda veida pārpratumus un netaisnības, likās, varētu nešaubīties, ka viņi pieprasīs vēlreiz izskatīt Brīnes un Fērbaha lietu. Taču nekas tamlīdzīgs nenotika. Visi aizstāvības mēģinājumi panākt Minhenes zvērināto tiesas sprieduma atcelšanu, tāpat kā agrāk, sastapa sīvu prokuratūras pretestību, bet, kad parastās atrunas nelīdzēja, aizstāvības lieciniekus sāka vajāt un pat atņemt tiem brīvību. Šeit tika likti lietā tie paši līdzekļi un metodes, ko jau no

paša sākuma izmantoja Bavārijas tiesas izmeklēšanas orgāni neparastajā krimināllietā — Brīnes un Fērbaha apsūdzībā divās slepkavībās. Lietas būtība ir šāda.

Līdz 1960. gada Lieldienām Minhenē, Lindvurmas ielā, praktizēja slimokases ārsts Oto Prauns. Viņa pacienti bija pensionāri, strādnieki un sīkie veikalnieki. Tādējādi nekas nelika domāt, ka ārsta prakse palīdz tam iedzīvoties bagātībā. Savu kolēģu vidū 64 gadus vecais Prauns tika uzskatīts par trūcīgo ļaužu ārstu. Tomēr jādomā, ka šis ne visai ienesīgais uzņēmums deva diezgan labu peļņu, jo ārsta kabinetā, kurā ik dienas pieņēma ne vairāk par desmit pacientiem, Prauns algoja medicīnas māsu ar algu 800 mārku mēnesī un vēl sekretāru. Dīvainā trūcīgo ļaužu ārsta noslēpums atklājās tikai pēc viņa nāves, kas bija tikpat noslēpumaina kā viņa dzīve.

1960.gada 19. aprīlī, pirmajā otrdienā pēc Lieldienām, slimokases pacienti velti gaidīja savu ārstu. Jau vakara pusē 43 gadus vecā medicīnas māsa Renāte Meijere, baidīdamās, ka Prauns kļuvis par autokatastrofas upuri, pazvanīja uz policiju. Šeit viņu ilgi sūtīja no viena pie otra, līdz beidzot nezin kāpēc savienoja ar kriminālizmeklētājiem. Inspektors Kots sacīja viņai, ka ziņas par nelaimes gadījumu, kurā būtu cietis ārsts Prauns, nav ienākušas. Viņa jau gribēja nolikt klausuli, kad tas pēkšņi vaicāja:

—  Bet kāpēc jums īsti ienāca prātā, ka ārsts Prauns cietis katastrofā?

Vēlāk tiesas prāvā Renāte Meijere šādi pastāstīja par šo sarunu:

—  Man jau no paša sākuma bija tāda nojauta, ka policijai par ārsta likteni zināms vairāk, nekā man saka. Kriminālpolicijas inspektors uzdeva tādus savādus jautājumus: vai es zinot, kur ārsts Prauns pavadījis Lieldienas; vai viņš ar kādu nav norunājis to jau agrāk;

vai es labi pazīstu viņa paziņas. Viņa centieni sīki izvaicāt mani par ārsta personīgo dzīvi vēl vairāk palielināja manu nemieru.

Taču pati Renāte Meijere no policijas inspektora neko jaunu par sava šefa likteni neuzzināja. Nemiera pilna viņa devās uz mājām pie ārsta sekretāra Hansa Joahima Fogela, lai viņš savā «folksvāgenā» aizvestu to uz Pekingu, uz Štarnbergerzē, kur dzīvoja Prauns. Ap pulksten 23 viņi bija galā, un Renāte Meijere pirmo reizi uzzināja, kur un kā dzīvo viņas šefs, vienkāršais slimokases ārsts: visgreznākajā villā tā saucamajā Ministru pakalnā. Acīm redzot, medicīnas māsa veltīgi visu dienu bija uztraukusies: villas pirmā stāva logi bija spoži apgaismoti. Renāte Meijere noskaitās:

—   Nejēdzība! Būt mājās un nenākt pie telefona. Es taču tik daudz reižu viņam zvanīju. Brauksim atpakaļ. Nav zināms, kas viņam tur par ciemiņiem!

Sekretārs tomēr nepaklausīja. Kāpēc — to neviens tā arī neuzzināja. Izslēdzis motoru, viņš klusiņām piezagās pie sētas un pārrāpās pār to. Renāte Meijere, sēdot mašīnā, redzēja, kā Fogels šķērsoja apgaismoto terasi, atvēra durvis un iegāja mājā. Bet nepagāja ne divas minūtes, kad viņš parādījās pie mašīnas un pārbijies sacīja medicīnas māsai:

—   Tur noticis kaut kas briesmīgs. Ārsts un viņa saimniecības vadītāja nogalināti. Jāpaziņo policijai.

Pēc diviem gadiem, kad Fogelam vajadzēja sīki izstāstīt Minhenes zvērināto tiesai par šo baigo atklājumu, tiesājamā Fērbaha advokāts uzdeva viņam jautājumu:

—   Fogela kungs, jūs nebijāt villā pat divas minūtes. Kā jūs tik īsā laikā varējāt konstatēt, ka mājā ir divi nogalinātie? Elfrīdas Kloo līķis, kā vēlāk konstatēja policija, taču atradās pagrabā. Vai tad jūs apskatījāt pagraba telpas?

Savai noliedzošai atbildei Fogels pievienoja maz pārliecinošu paskaidrojumu:

—   Es vienkārši iedomājos, ka arī saimniecības vadītāja ir nogalināta. Ja viņa būtu dzīva, tā sen jau būtu atradusi ārsta līķi un izsaukusi policiju.

Bet sekretāra uzvedība bija viena no nevainīgākajām šīs lietas dīvainībām. Daudz mīklaināka loma tajā, bez šaubām, bija kriminālpolicijai un prokuratūrai.

Kad Fogels un Renāte Meijere tuvu pusnaktij paziņoja policijai par notikušo, dežurants tūlīt sazvanījās ar kriminālpolicijas inspektoru Georgu Kotu. Bet viņam, kā likās, bija zudusi nesenā interese par ārstu Praunu. Katrā ziņā vēsts par villā notikušo traģēdiju neatstāja uz viņu nekādu iespaidu. Viņš lika pateikt Fogelam un Renātei Meijerei, lai tie dodas uz mājām. Ja vajadzēs, viņus izsauks. Kad vēlāk Kotam vaicāja, kāpēc viņš tik vienaldzīgi atlaidis tādus nozīmīgus lieciniekus, viņš sniedza šādu apšaubāmu paskaidrojumu:

—   Es negribēju, ka cilvēki manis dēļ visu nakti negulētu.

Vēl dīvaināka bija Kota kunga tālākā rīcība. Viņš arī olrā rītā neorganizēja slepkavības izmeklēšanas komisiju, bet tikai nosūtīja uz villu trīs cilvēkus vecākā vahmistra Kārļa Rodatusa vadībā un tam pateica:

—   Kāds ārsts Prauns tur nošāvis savu saimniecības vadītāju un nošāvies pats.

Kots lika Rodatusam uzrakstīt īsu ziņojumu, lai varētu dot atļauju apbedīšanai.

Kā Kots zināja, ka ārsts Prauns nošāvis savu saimniecības vadītāju un pēc tam nošāvies pats — palika tikpat nenoskaidrots kā jautājums par to, kurš no augstākstāvošajiem priekšniekiem uzdevis viņam kvalificēt Prauna nāvi kā pašnāvību.

Vecākais vahmistrs Rodatuss bez kādas domāšanas

izpildīja uzdevumu. Lai gan viņam bija ilggadēja pieredze tieši slepkavību izmeklēšanā, šoreiz viņš ignorēja visu, kas norādīja uz slepkavību. Prauna līķis, uzpūsls un sācis jau trūdēt, gulēja koridorā tieši pie izejas no villas. Viņam mugurā bija mētelis un galvā cepure, blakus stāvēja līdz malām piekrauts portfelis ar iepirkumiem no gastronomijas veikala un konditorejas. Uz grīdas slepenpolicisti atrada divas patronu čaulītes un vienu izšautu lodi. Saimniecības vadītājas līķis, kas gulēja pie ieejas vīna pagrabā, bija tikai sastindzis un vēl nebija sācis trūdēt; no tā pat nespeciālists būtu secinājis, ka sieviete mirusi vēlāk par ārstu.

Brašo vecāko vahmistru tomēr nekas neuztrauca. Saskaņā ar doto rīkojumu viņš uzrakstīja īsu ziņojumu: «Es pārliecinājos, ka abas atrastās personas mirušas un acīm redzami jau pirms vairākām dienām. Sievietes pakausī es atradu revolvera lodes brūci, kas radusies, šaujot no ļoti tuva attāluma. Vīrieša pakausī, nedaudz augstāk nekā sievietei, atrodas brūce, pa kuru iznākusi revolvera lode. No visa tā jāsecina, ka ārsts Prauns, piegājis no aizmugures pie savas saimniecības vadītājas Eifrīdas Kloo, nošāvis viņu, bet pēc tam darījis sev galu, iešaudams mutē.»

Rodatuss pat necentās kaut cik pamatot savus slēdzienus. Jebkurš cits būtu padomājis, kāpēc, realizēdams savu, acīm redzot, agrāk nobriedušo lēmumu, Prauns rīkojies steigā, nenovilcis pat mēteli un nenoņēmis cepuri. Un kāpēc, noslēdzot rēķinus ar dzīvi, viņš tomēr izdarījis iepirkumus gaidāmajiem svētkiem.

Uz galda ēdamistabā bija palikušas divas glāzītes, no kurām dzerts konjaks, divas viskija glāzītes un divas aizsāktas degvīna pudeles. Pēc galda piederumiem nebija grūti uzminēt, ka neilgi pirms asiņainā notikuma šeit mierīgi dzīrojušas četras personas. Bet arī tas ne

piesaistīja Rodatusa kunga uzmanību. Viņš neparūpējās par to, lai noņemtu pirkstu nospiedumus no traukiem un pudelēm. Tāpat viņš izturējās arī pret revolveri, slepkavības ieroci. Viņš tikai paņēma to un nošāva virtuvē ieslodzīto un, jādomā, no bada pusdzīvo Prauna vilku suni.

Visa šī policijas darbība, kuras mērķis bija noslēpt slepkavību, vispār nebūtu kļuvusi zināma sabiedrībai, ja ārsta Prauna dēls nebūtu vīlies savās cerībās uz mantojumu. Kriminālpolicijas izvirzītā versija par pašnāvību sākumā neizraisīja viņā iebildumus, jo viņu interesēja tikai mantojuma apmērs, nevis tēva nāves iemesli, bet bēru priekšvakarā viņš negaidīti sacēla troksni. Kādā no vecā sekretēra daudzajām slepenajām atvilktnītēm jaunais Prauns atrada tēva testamenta kopiju — tā oriģināls glabājās pie notāra. Šai testamentā trūcīgo ļaužu ārsts novēlēja lielāko daļu no savas miljoniem lielās bagātības — pasakaino villu Kosta Bravā — savai pēdējai mīļākajai Verai Brīnei.

Dienu pirms tēva apglabāšanas Prauns, jaunākais, iesniedza Minhenes prokuratūrai ziņojumu par slepkavību, izteikdams aizdomas, ka Vera Brīne, viņa tēva pēdējā mīļākā, varētu būt ieinteresēta tā nāvē, jo citādi viņa nekad šo villu nedabūtu.

Daudz ūdens aiztecēja Izarā, kamēr prokuratūra sāka nopietni izturēties pret šīm vairāk nekā apšaubāmajām aizdomām. Varas vīriem aiz toreiz vēl nezināmiem iemesliem bija augstākā mērā nevēlami, lai pēc tik lieliski safabricētās pašnāvības nāktu gaismā visskandalozākā slepkavības lieta. Tāpēc pusotru gadu viņi vilcinājās izdarīt jaunā Prauna pieprasīto abu līķu sekciju. Tikai tad, kad viņš piedraudēja ar žurnālu «Der Stern» un «Quick» starpniecību darīt zināmas nedzirdētās

policijas mahinācijas, izmeklējot šķietamo pašnāvību, tika dota atļauja līķu uzšķēršanai.

1961. gada 28. septembrī beidzot tika izdarīta ārsta Prauna un Elfrīdas Kloo līķu ekshumācija. Pat tagad, pēc 17 mēnešiem, līķus uzšķēržot, varēja konstatēt to, ko tik ļoti bija vēlējusies noslēpt kriminālpolicija un prokuratūra: ārsts Prauns un viņa saimniecības vadītāja bija nogalināti. Ārsta Prauna galvaskausā tika atrasta tā otrā lode, kuru Rodatuss pusotra gada atpakaļ apzināti nebija meklējis. Tātad uz Praunu šauts divas reizes. Eksperti nekļūdīgi konstatēja, ka lode, kas iestrēgusi galvaskausā, izšauta pirmā — no mugurpuses, no dažu metru attāluma. Tikai pēc tam Praunam iešauts mutē.

Taču visas iepriekšējās ar šo lietu saistītās Bavārijas varas vīru mahinācijas nobāl un izplēn tālāko izdarību priekšā. Līdz šim viņi slepkavības centās tikai noklusēt, turpretim tagad tiem vajadzēja atrast un nosēdināt uz apsūdzēto sola slepkavu lomai piemērotus cilvēkus, lai Štarnbergerzē notikušās slepkavības patiesie apstākļi nekļūtu zināmi. Vislabāko iespēju piedāvāja mirušā ārsta Prauna dēla iesniegums, kurā par iespējamo slepkavības vaininieci bija norādīta Vera Brīne. Piemīlīgā Minhenes mākslinieku kvartāla Švābingas uzdzīvotāja bija pilnīgi piemērota šai lomai. Viņas apšaubāmais dzīves veids ļoti atviegloja radīt vajadzīgo sabiedrisko domu, bet pēc tam arī iedarboties uz zvērinātajiem. Turklāt viņai viegli varēja atrast slepkavības motīvu — pēc mirušā novēlējuma viņa saņēma milzīgu mantojumu.

Šo ļaunprātīgo nodomu realizēt apņēmās cilvēks, kurš labāk par citiem prata izmantot «brīvo» Rietumvācijas likumību, — jaunais, neparasti godkārīgais prokurors Ruets. Izstudējis noslepkavotā pagātni, viņš konstatēja, ka dzīvespriecīgais ārsts pēdējo gadu laikā savu brīnišķīgo pili saulainajā Spānijas piekrastē novēlējis citai pēc citas četrpadsmit savām draudzenēm; bet ar tādu pašu vieglumu viņš liedza tām mantojumu, tikko aizraušanās bija beigusies. Veras Brīnes tiešā priekštece šai mantinieču rindā — Katja Hince, pazīstamā vieglās mūzikas sacerētāja Haralda Bēmelta sievasmāte, izteica gatavību apzvērēt, ka Prauns atkal gatavojies mainīt testamentu, jo Brīne tam jau bija apnikusi. Par liecinieku viņa pieaicināja savu ievērojamo znotu. Bēmelts, kurš komponējis mūziku filmai «Skaļie meli», labprāt apstiprināja:

—  Jā, 1960. gada 1. aprīli es Minhenē satiku Praunu. Viņš man teica, ka gribot šķirties no Brīnes, jo baidoties, ka tā viņu nenoindē. Viņš teica ari, ka gatavojas pārdot savu Spānijas muižu.

Tiesa, Brīnes aizstāvis šai prāvā prata pierādīt, ka 1960. gada 1. aprīlī Prauns atradies nevis Minhenē, bet Āfrikā. Viņš atrada arī liecinieku, kurš apstiprināja, ka Prauns, jaunākais, apsolījis komponistam krietnu naudas summu par šo liecību. Taču iepriekšējā izmeklēšanā prokuroram Ruetam nebija vērts iedziļināties tādos sīkumos. Viņam bija cits neatliekams uzdevums — savākt pietiekami daudz materiālu, lai pamatotu, ka Vera Brīne ir līdzvainīga ārsta Prauna un viņa saimniecības vadītājas noslepkavošanā.

1961. gada 3. oktobrī Veru Brīni arestēja. Viņa, bez šaubām, kategoriski noliedza savu līdzdalību slepkavībās. Centīgajam prokuroram Ruetam tādējādi nekas cits neatlika kā pašam pierādīt tās vainu. Tā kā plašai sabiedrībai varēja likties, ka ļoti sievišķīgā Brīne nav spējīga patstāvīgi izdarīt tik briesmīgu noziegumu, Ruetam vēl bija jāsameklē viņai piemērots palīgs.

Prokuroram vajadzēja tikai 11 dienas, lai paveiktu šo uzdevumu. Vienā no pratināšanām Brīne, neko

nenojauzdama, izstāstīja, ka tikai dažas nedēļas pirms nāves Prauns uzdāvinājis viņai dzimšanas dienā «folksvāgenu». Ar to viņa gribēja uzsvērt, cik muļķīgi ir domāt, it kā Prauns gatavojies šķirties no tās un liegt tai savu mantojumu.

—   Tagad jūs redzat, cik ļoti viņš bija pieķēries man. Lietot «folksvāgenu» es nevarēju. Manai meitai jau ir automašīna, bet man pašai nav vadītājas tiesību. Beigu beigās es visai lēti pārdevu «folksvāgenu» kādam senam paziņam, — viņa neapdomāti piemetināja, ar to sniegdama prokuroram Ruetam tik nepieciešamās ziņas.

Pietika divu trīs telefona sarunu, lai uzzinātu, ka mašīnu dabūjis Ķelnē dzīvojošais atslēdznieks montētājs Johanness Fērbahs. Šis Fērbahs bija ne tikai sens Brīnes draugs, bet arī bijušais mīļākais. Noskaidrojās arī, ka Fērbahs vēl joprojām mīl Viņu un ir tai bezgala pateicīgs: 1945. gadā, īsi pirms kara beigām, viņš bija dezertējis no armijas, un līdz sabiedroto karaspēka ienākšanai Vera Brīne bija viņu slēpusi savā dzīvoklī.

Šis apstāklis ļāva Ruetam ar velnišķīgu viltību savilkt cilpu ap Johannesa Fērbaha kaklu. Mīlēdams Brīni, Fērbahs bija tai padevīgs; pateicībā par dzīvību viņš palika tai mūžīgs parādnieks; tāpēc Brīnes interesēs viņš nošāva ārstu Praunu un Elfrīdu Kloo, bet par to saņēma «folksvāgenu». Tā no dažām nevainīgām informācijām Ruets radīja Fērbaha arestam nepieciešamo pamatojumu.

Johannesu Fērbahu arestēja Ķelnē 1961. gada 14. oktobrī un nosūtīja uz Minhenes izmeklēšanas cietumu. Tai pašā laikā Rueta palīgiem beidzot izdevās precizēt, kad īsti bija izdarīta slepkavība. Kāda sieviete, kas dzīvoja netālu no ārsta Prauna villas, pēc vairākkārtējas un uzstājīgas pratināšanas un ilgas pierunāšanas atcerējās, ka 1960. gada Zaļajā ceturtdienā viņa dzirdējusi di

vus šāvienus. Šai liecībai bija izšķiroša nozīme, jo ne Vera Brine, ne Johanness Fērbahs tagad, pēc pusotra gada, nespēja pierādīt savu alibi tajā konkrētajā brīdī.

Savāktā materiāla pietika, lai ari turpmāk Brīni un Fērbahu no cietuma neizlaistu. Taču šie materiāli nedeva garantiju, ka abi apsūdzētie, kas neatlaidīgi turpināja noliegt savu līdzdalību slepkavībās, tiks atzīti par vainīgiem atklātā tiesas prāvā. Un viltīgais prokurors nolēma netieši iespaidot zvērinātos. īstajā brīdī mirušā dēls bija paspējis ieinteresēt ar šo lietu divus lielākos žurnālus — «Der Stern» un «Quick». Ruets gāja vēl vienu soli tālāk. Viņš apsolīja «Der Stern» reportierim Nilsam fon der Heidem un «Quick» reportierim Fredam Irtam, ka atjaus tiem ieskatīties izmeklēšanas materiālos, ja par to abi rūdītie bulvāru žurnālisti palīdzēs viņam atmaskot «slepkavas», kuri vēl joprojām neatlaidīgi turpina liegties. It kā garām ejot viņš veikli pievērsa sarunas biedru uzmanību Veras Brīnes meitai Silvijai, kurai bija mātes pirmā vīra — Minhenes aktiera Hansa Kosi uzvārds. Šī 21 gadu vecā meiča bija īsta savas mātes kopija: skaista, samaitāta, piedzīvojumu un naudas kāra, augusi izvirtušajā Minhenes desmit tūkstošu «augstāko» vidē. Taču no tā brīža, kad viņas māte par aizdomām slepkavībā tika apcietināta un kad pilsētā Izaras krastos runāja tikai par Brīni, Silvijas bagātie pielūdzēji novērsās no viņas. Divi simti mārku — ikmēneša pabalsta, ko viņai maksāja tēvs, — nepietika pat īres maksai par komfortablo dzīvokli.

Ruets veikli lika manīt reportieriem, ka meitai droši vien jāzina par mātes izdarīto noziegumu. Ja viņu varētu piespiest runāt, tas dotu materiālu ne tikai žurnālu sensācijai, bet arī tiesas izmeklēšanai. Turklāt jāpalīdz taču jaunai nepieredzējušai meitenei izvairīties no soda par līdzdalību un slēpšanu.

Tādā veidā iepriekš atbrīvoti no atbildības likuma priekšā un no sirdsapziņas pārmetumiem, atjautīgie žurnālisti ar prokurora svētību devās uzbrukumā Silvijai Kosi, kas neko nezināja, un izmantoja jau pārbaudītu reportieru triku. Viņi apsolīja, ka Silvijas fotogrāfijas tiks ievietotas žurnālos un uz vāka būs viņas portrets. Vēl vairāk, ar savu paziņu — kinorežisoru un televīzijas darbinieku palīdzību reportieri apsolīja viņai nodrošināt karjeru. Pirmās reportāžas ar viņas fotogrāfijām sagrozīja meitenei galvu. Vai nu dzīdamās pēc sensācijas, vai nobijusies no apsūdzības par slēpšanu, ar ko draudēja reportieri, Silvija apsolīja tiem pieprasīto paziņojumu. Viņa izstāstīja reportieriem, it kā no mātes teiktā zinot, ka 1960. gada Zaļajā ceturtdienā Fērbahs Pekingas villā nošāvis ārstu Praunu un Elfrīdu Kloo. Pati Vera Brīne esot bijusi tur klāt.

Silvija pat bija ar mieru doties līdz reportieriem uz prokuratūru un tur oficiāli atkārtot šo atzīšanos.

Pirms tiesas prāvas miljoniem ļaužu tika paziņots, ka Vera Brīne atzinusies meitai noziegumā. Tātad abi arestētie ne velti apsūdzēti slepkavībā. «Der Stern» un «Quick» vairākas nedēļas publicēja reportāžas, pārpilnas ar daudzām baismām detaļām, ko autori bija izlasījuši izmeklēšanas materiālos. Tajās bez atrunām tika nosodīti Fērbahs un Brīne, vēl pirms Minhenes zvērināto tiesa bija nolēmusi klausīties šo lietu.

Bet Ruets ar to vēl neapmierinājās. Lai iegūtu arī Fērbaha netiešu atzīšanos, viņš mobilizēja pārbaudīto policijas denunciantu Zigfrīdu Šrammu, kurš septiņas reizes bija tiesāts par blēdībām un afērām. Neilgi pirms 1951. gada Ziemsvētkiem Ruets lika pārcelt Šrammu, kas bija arestēts par jaunām blēdībām, uz Fērbaha kameru. Un policijas špiks iesniedza prokuroram tik vajadzīgo slepkavībā apsūdzētā atzīšanos. Pēc Ziemsvētkiem Šramms paziņoja, it kā svētku vakarā pie mazās eglītes, ar ko bija izrotāta cietuma kamera, Fērbahs atzinies viņam, ka, Brlnes sakūdīts, izdarījis slepkavības Sternbergerzē.

Tiesas izrāde, kurā tika apsūdzēta Vera Brīne un Johanness Fērbahs, bija sagatavota. Tā sākās 1962. gada 25. aprīlī Minhenes zvērināto tiesā un bija izreklamēta kā gadsimta ievērojamākā tiesas1 prāva. Iekļūt Brīnes tiesas prāvā, kas ilga sešas nedēļas, bija tikpat grūti kā tikt uz Herberta fon Karajana koncertu. Visu iedzīvotāju slāņu neparasti lielo interesi par šo lietu radīja tikai Federatīvās Republikas augstākās sabiedrības intīmās dzīves atmaskojums; avīzes pasniedza to kā kādas pornogrāfiskas filmas atstāstījumu.

«Lezbiešu sindikāts», kam Prauna dzīvē bija tik neķītra loma, interesēja publiku vairāk nekā Fērbaha apgalvojums, ka viņš tajā nelaimīgajā vakarā ar draugiem spēlējis kārtis, nevis izdarījis slepkavības.

No Veras Brīnes pikantajām izpriecām ar īstiem grāfiem un rūpniecības bosiem klausītājiem miesaskārīgi spīdēja acis un drudžaini kvēloja vaigi; publika nereaģēja uz tiesājamās pārmetumiem prokuroram, ka tas grib uzspiest kauna zīmi viņai, lai nebūtu jāatklāj īstie slepkavas.

Vairāku stundu ilgie apraksti par piecpadsmitgadīgo meitu un dēlu «satikšanos», ko pa spraugu kāri vērojuši viņu vecāki, saviļņoja klausītājus daudz spēcīgāk nekā kriminālpolicijas mahinācijas, ko atmaskoja aizstāvis.

Aizvien jaunu sensāciju izlutinātie skatītāji pirmo reizi apskaitās, kad Silvija Kosi laupīja tiem iepriekš izjusto prieku un, bērnišķīgi šņukstot un slaukot asaras, zvērēja, ka viņas paziņojums no sākuma līdz beigām ir sadomāts, ka to inspirējuši reportieri.

Bet prokuroram tā bija tikai bērnu spēle — pierādīt

zvērinātajiem, ka apsūdzētās meita samelojusi tagad, tiesai, bet reportieriem sacījusi svētu patiesību.

Ievērojami labāk savu lomu tēloja otrs galvenais apsūdzības liecinieks — septiņas reizes sodītais Zigfrīds Šramms, kurš centīgi atkārtoja zvērinātajiem līdz asarām aizkustinošo stāstu par Fērbaha atzīšanos pie Ziem' svētku eglītes. Prokurors Ruets varēja mierīgi zīmēt cilvēciņus uz lietas vākiem: viņa galvenais liecinieks pēc labākās sirdsapziņas bija no galvas iekalis uzdoto.

Sešu nedēļu ilgajai tiesas izrādei pilnībā atbilda arī tās fināls. Tiesas sēdes vadītājs savā īsajā mutvārdu pamatojumā par mūža ieslodzījumu, kas pienākas abiem tiesājamiem, atsaucās uz Silvijas Kosi atzīšanos reportieriem un policijas špika Šramma liecību. Otrajā dienā «Hamburger Abendblatt» rakstīja: «Tas bija viens no pārsteidzošākajiem tiesas spriedumu pamatojumiem vācu krimināltiesību vēsturē …»

Dažas citas — galvenokārt ārzemju avīzes daudz kritiskāk vērtēja tiesas prāvu un pirmo reizi ierunājās par nogalinātā ārsta Prauna dzīves veidu. Turklāt beidzot atklāti tika pateikts tas, kas nepārtraukti lauzās uz āru prāvas laikā, bet ko centīgi, kā bīstamāko tabu apgāja pat aizstāvji.

«Prauns bija viens no daudzajiem Rietumvācijā parazitējošiem ieroču tirgotājiem …» rakstīja «Stockhoims — Tidningen». «Savu miljoniem lielo bagātību viņš ieguvis ieroču spekulācijās, kas pēckara gados kļuvušas Rietumvācijā par ienesīgāko, bet bīstamako pasākumu. Prauna kļūda, par ko tas samaksāja ar dzīvību, bija tā, ka viņš nepamanīja brīdi, kad ieroču tirdzniecībā privātai iniciatīvai bija pienācis gals. No 1959. gada VFR valdība ieroču tirdzniecību pārņēma savās rokās … Pats par sevi saprotams, ka no tā brīža Bonna vairs neizdeva licences ieroču tirdzniecībā privātām

personām. Ārsta Prauna nevēlēšanās samierināties ar tāda lieliska ienākumu avota zaudējumu maksāja tam dzīvību. Viņam gan vajadzēja zināt, ka, rīkodamies ar ieročiem, vienmēr esi pakļauts nāves briesmām . . .»

Citiem vārdiem sakot, Prauns tika nogalināts tāpēc, ka viņš bija traucēklis Bonnas politiskajā spēlē. Bet Vera Brīne un Johanness Fērbahs tika notiesāti uz mūžu ieslodzījumā tāpēc, ka neviens nedrīkstēja uzzināt, kāds slepenais dienests un kādu motīvu dēļ nogalināja Praunu.

Rietumvācijas avīzes, kuras arī rakstīja, ka Prauns spekulējis ar ieročiem un ka viņa slepkavas jāmeklē «amata brāļu» vidū, tomēr neuzdrīkstējās saviem lasītājiem teikt visu patiesību. Minhenes tiesas akceptēto slepkavību tās iztēloja kā zemāko tiesas izmeklēšanas instanču kļūmi, ko noteikti izlabos valsti valdošā neatkarīgā un brīvā tiesa. Lasītājiem iestāstīja, ka kasācijas instance atcels nelikumīgo spriedumu.

Taču aizstāvju iesniegtās kasācijas sūdzības izskatīšanu atlika no viena mēneša uz otru. Pa to laiku apsūdzības galvenais liecinieks Zigfrīds Šramms, kas par Mēdīšanos bija notiesāts uz 18 mēnešiem cietumā, klusiņām tika izlaists brīvībā. Tiesas prāvā viens no ieslodzītajiem, kas sēdēja kopā ar Šrammu, paziņoja, ka par liecību pret Fērbahu Šrammam bija apsolīts samazināt ieslodzījuma laiku. Tiesa to novērtēja kā nepatiesu liecību. Bet Sramms patiesi iznāca no cietuma 14 mēnešus agrāk, kaut gan tiesas spriedumā viņš bija raksturots kā «nelabojams noziedznieks, kura tieksme melot kļūst bīstama sabiedrībai». -

1962. gada 4. decembrī Karlsrūes tiesu palātas krimināllietu pirmā nodaļa beidzot kasācijas kārtībā izskatīja Brīnes un Fērbaha lietu. Bet pretēji nekompetentās publikas gaidītajam te nebija pat runas par to, vai Minhenes zvērināto tiesas spriedums ir taisnīgs vai nav.

Rietumvācijā līdz pat šai dienai ir spēkā 1871. gadā pieņemtā procesuālā kārtība, saskaņā ar kuru kasācijas instance tikai nosaka, vai tiesas pirmā instance ievērojusi visas formālās likuma prasības. Pierādījumi, uz kuru pamata pieņemts spriedums, nav izskatāmi otrreiz. Tāpēc arī šoreiz vairākas stundas tika apspriestas dažādas juridiskas nianses, bet jautājums par to, vai notiesātajiem taisnīgi piespriests mūža ieslodzījums, nemaz netika skarts. Neatradusi nekādus procesuālus pārkāpumus, tiesu palāta atzina sūdzību par «pilnīgi nepamatotu». Ar to pašu Brīnes un Fērbaha apsūdzības spriedums stājās spēkā.

Lai neatņemtu saviem pilnvarotājiem pēdējās cerības, aizstāvji apsolīja, ka prasīs lietu izskatīt vēlreiz, bet izredzes uz panākumiem bija, niecīgas. Jau pieminētā simt gadu vecā VFR likumdošana paredz, ka tiesības lemt, vai lieta izskatāma otrreiz, pieder vienīgi tiesai, kas taisījusi pirmo spriedumu. Tātad Brīnes un Fērbaha likteņi atradās tās pašas Minhenes zvērināto tiesas rokās, kura jau vienreiz tos bija atzinusi par vainīgiem. Nebija grūti paredzēt, ka savu lēmumu tiesneši nepārskatīs. Notiesātos glābt varēja tikai brīnums: ja pēkšņi, teiksim, īstais slepkava pats atnāktu pieteikties.

Bet Fērbahs neticēja brīnumiem, un tieslietu komisija, kas apmeklēja cietumu, atņēma tam pēdējās cerības. Vēl no rīta pārējie ieslodzītie un pat sargi apgalvoja viņam: «Komisija, bez šaubām, ierodas tikai tavā jautājumā, Fērbah. Tagad tu drīz tiksi brīvībā . . .» Viņš arī pats kādu mjrkli noticēja varbūtējām pārmaiņām. Bet Justīcijas ministrijas padomnieks ar savu piezīmi par «likumīgo un taisnīgo tiesas spriedumu» ātri nokāva viņā šo ticību.

Tai pašā vakarā, 1963. gada 27. maijā, Fērbahs savā kamerā gribēja izdarīt pašnāvību. Pēdējā brīdī viņu

iztraucēja sardze. Par mēģinājumu izdarīt pašnāvību un tādā veidā izvairīties no piespriestā soda Fērbahu uz 14 dienām ievietoja karcerī.

Brīnums, kuram Fērbahs vairs neticēja, bet kuru vēl gaidīja aizstāvji, notika 1963. gada 14. jūnijā — nepilnas trīs nedējas pēc Fērbaha neveiksmīgā pašnāvības mēģinājuma. Pēc gadu ilgiem meklējumiem viņa advokāts Pelka atrada liecinieci, kas sarunājusies ar ārstu Praunu Minhenes kabarē tieši tai laikā, kad viņš saskaņā ar zvērināto spriedumu jau bijis nošauts savā Pekingas villā.

Ģertrūde Beherera — tā sauca liecinieci — agrāk bija kabarē viesmīle. Satikšanās ar iereibušo ārstu Praunu viņai labi palikusi atmiņā tāpēc, ka, nodziedājusi pēc viņa vēlēšanās Lieldienu dziesmiņu, tā saņēmusi dzeramnaudai piecas markas. Viņa noteikti atcerējās arī to, ka līdz pulksten 22 Prauns palicis kabarē. Bet, ja tas tā, viņš nekādā veidā nevarēja nokjūt savā villā ātrāk par pulksten 23. Un šis fakts pilnīgi apgāza visus prokurora hronometriskos aprēķinus. Ja slepkavību patiesi izdarījis Fērbahs, tai vajadzēja notikt ne vēlāk par pulksten 19 un 45 minūtēm, jo Fērbaham savā «folksvāgenā» vajadzēja vēl nobraukt vairāk par 600 km — no Štarnbergerzē līdz Ķelnei: Lielajā piektdienā jau ap pulksten četriem no rīta viņš ievietoja Ķelnes slimnīcā savu smagi slimo māti — to apstiprināja gan slimnīcas personāls, gan ieraksts slimības vēsturē. Ja Prauns bija nogalināts pulksten 23, Fērbaha līdzdalība slepkavībā bija pilnīgi izslēgta: pat sacīkšu braucējs tik īsā laikā neveiktu distanci Pekinga — Minhene — Ķelne.

Pēc paziņojuma presē par sensacionālo krimināllietas pavērsienu atradās trīs jauni aizstāvības liecinieki. Divi Fērbaha pudeles brāļi Ķelnē tagad atcerējās, ka tās pašas nelaimīgās Zaļās ceturtdienas vakarā viņi ar Fērbahu spēlējuši kārtis, bet kāda Annija Pērtla, tā paša

Minhenes kabarē otra viesmīle, apstiprināja, ka ārsts Prauns bijis šai vakarā kabarē līdz pulksten 22. Uz jautājumu, kāpēc viņi nesniedza šis ziņas pirmajā krimināllietas izskatīšanā, viesmīle un viens no Fērbaha paziņām atbildēja, ka nav gribējuši iekļūt avīzēs un nav arī iedomājušies, ka viņu liecībām varētu būt kāda nozīme, jo toreiz nav piejāvuši pat domu, ka Veru Brīni un Fērbahu varētu atzīt par vainīgiem.

Trešo liecinieku pratināja jau 1962. gada tiesas prāvā, bet tad viņš liekujoja, teikdams, ka nevar pilnīgi apzvērēt, ka spēlējis ar Fērbahu kārtis tai vakarā, kad izdarīta slepkavība. Tagad viņš paskaidroja tāda «atmiņas aptumsuma» iemeslu. Tieši tai laikā viņš bijis notiesāts par zādzību un lūdzis ieslodzījumu cietumā aizstāt ar nosacītu sodu. Prokuratūrā viņam paskaidrojuši, ka no viņa liecības Fērbaha lietā atkarīgs viņa lūguma rezultāts. Lai nebojātu attiecības ar apsūdzības varas vīriem, viņš devis izvairīgu liecību, būdams pārliecināts, ka Fērbahu tāpat attaisnos.

Lai gan Pelka tūlīt publicēja visas iegūtās ziņas un prese aizstāvēja abus notiesātos, lietas otrreizēju izskatīšanu visādi vilcināja. Gandrīz veselu gadu Bavārijas tieslietu orgāni nepieņēma nekādu lēmumu, acīm redzami dodami prokuratūrai iespēju aizkavēt apsūdzības sprieduma atkārtotu izskatīšanu. Tikai 1964. gada 3. aprīlī sabiedriskās domas ietekmē Minhenes tiesas pilī notika Pelkas minēto jauno aizstāvības liecinieku pratināšana.

Likās, ka taisnība beidzot uzvarēs. Vispirms pratināja Ģertrūdi Behereru, kura liecināja, ka ārsts Prauns Zaj lajā ceturtdienā 1960. gada 14. aprīlī līdz pulksten 22 atradies kabarē. Trīs stundas tiesneši pakļāva viņu krusteniskai pratināšanai, atkal un atkal cenzdamies viņu pārliecināt, ka pēc tik ilga laika nav iespējams atcerē

ties visu, kas noticis tai diena. Tomēr lieciniece neļāva sevi apmulsināt.

—       Tai Zaļajā ceturtdienā es darba biržā uzzināju, ka kabarē vajadzīgas oficiantes. Tā kā es jau agrāk tur bij.u strādājusi, mēs ar vīru vakarā aizgājām pie pārvaldnieka, lai norunātu par atgriešanos darbā. — Un viņa parādīja savu darbinieka kartīti, uz kuras patiesi bija atzīme par pieņemšanu darbā 1960. gada 14. aprīlī.

Kad tiesneši jau piecēlās, lai pieņemtu liecinieces zvērestu ', negaidīti iejaucās prokurors Ruets:

—       Vēl viens jautājums, Behereras kundze! Jūs sacījāt, ka tai vakarā ieradāties kabarē kopā ar vīru. Es domāju, jūsu vīrs ir miris?

Lieciniece samulsusi paskatījās uz viņu:

—       Miris? Kur jūs to ņēmāt? Viņš arī tagad gaida mani aiz durvīm.

Ar tādu sejas izteiksmi, kas liecina, ka viņš pat labi nezina, kāpēc šāda doma ienākusi viņam prātā, prokurors it kā nevilšus pavaicāja:

—   Varbūt jūs kādam esat teikusi, ka viņš miris?

Lieciniece noliedzoši pakratīja galvu:

—   Kāpēc man tā vajadzētu teikt? Viņš taču ir dzīvs.

Acīm redzot, apmierināts ar atbildi, Ruets laipni pamāja sievietei un pagriezās pret tiesu.

—   Paldies. Man nav vairāk jautājumu lieciniecei.

Tiesneši atkal piecēlās, lai pieņemtu liecinieces zvērestu. Tikai aizstāvis turpināja sēdēt. Viņš jau juta, ka dīvainajā prokurora jautājumā slēpjas kaut kādas briesmas, bet nevarēja iedomāties, kādās lamatās iekļūs viņa visnozīmīgākā lieciniece.

Neko nenojauzdama, Ģertrūde Beherera pacēla labo

1 Dažās Rietumu valstīs liecinieki doti zvērestu nevis pirms, bet pēc liecības tiesā. (Tulk.)

roku un, piesaucot dievu, zvērēja, ka viss, ko viņa sacījusi tiesai, ir taisnība. Līdzko viņa izteica šos vārdus, prokurors, piecēlies no savas vietas un demonstratīvi pieskāries tās plecam, paziņoja:

—   Behereras kundze, es arestēju jūs par aizdomām nepatiesā liecībā. — Un, pasaucis vienu no sargiem, viņš pavēlēja aizvest liecinieci uz izmeklēšanas cietumu.

Pirms dažiem gadiem Ģertrūde Beherera pa telefonu bija samelojusi savai paziņai, kurai vajadzēja atdot parādu, ka viņai nomiris vīrs. Ar šo muļķīgo izdomājumu viņa gribēja attālinat parāda atdošanas termiņu.

Kad advokāts Pelka, prasīdams izskatīt lietu no jauna, nosauca jaunatrastos lieciniekus, prokurors Ruets palaida tiem pa pēdām savus okšķerus, lai uzzinātu visu, kas tā vai citādi varētu kompromitēt šos cilvēkus. Starp citām tenkām līdz viņam nonāta arī vēsts par liecinieces Behereras vīra šķietamo nāvi. Un Ruets to izmantoja visļaunprātīgākajā veidā.

Advokāts Pelka izmisumā bija gatavs plēst sav matus. Šī prokurora apzināti izprovocētā aizstāvības galvenās liecinieces nepatiesā liecība praktiski padarīja veltas viņa pūles glābt bez vainas notiesātos. Nākošā lieciniece — Annija Pertla — ienāca zālē, bailēs drebēdama: viņa redzēja, kā aizved uz cietumu viņas priekšgājēju. Viņai pateica, ka tā apcietināta par zvēresta laušanu. Kad sēdes vadītājs izteica aizdomas, vai pēc tik ilga laika iespējams precīzi atcerēties, kurā dienā un stundā tā pēdējo reizi redzējusi ārstu Praunu, lieciniece, zaudējusi pēdējās vīrišķības paliekas, nepārliecinoši izteica:

—   Manuprāt, tas bija Zaļās ceturtdienas vakarā… pat noteikti. . . tieši tad . . . tomēr es negribētu to apzvērēt.

Lai arī cik savādi, bet trešais liecinieks — Alberts Bauers no Ķelnes — neļāvās sevi samulsināt un turpi

nāja kategoriski apgalvot, ka 1960. gada naktī no Zaļās ceturtdienas uz Lielo piektdienu viņš spēlējis kārtis un uzdzīvojis ar savu darba biedru Fērbahu.

Bet prokurors Ruets arī viņu visviltīgākajā veidā pieveica.

—  Jūs teicāt, ka Fērbahs bijis jūsu darba biedrs, liecinieka kungs. Kad un kur jūs strādājāt kopā?

Bauers mierīgā pārliecībā atbildēja:

—   1959. gada beigās vai 1960. gada sākumā kādā Doicas veikaliņā. Saimnieku sauca Hupercs. Fērbahs strādāja pie viņa par atslēdznieku montētāju, bet es par palīgstrādnieku. . .

Ruets, kaut arī pamāja, it kā apstiprinādams teikto, tūlīt uzbruka Baueram tāpat kā iepriekš Behereras kundzei. Viņš iesniedza tiesai Huperca firmas kalpotāju saraksta fotokopiju, kur bija redzams, ka Bauers pieņemts darbā gadu vēlāk, nekā viņš teica, tas ir, 1961. gada pavasarī. Bauers to tūlīt apstiprināja.

—   Pareizi, padomnieka kungs, tieši tad mani ieskaitīja darbā oficiāli, bet faktiski es tur strādāju jau gadu iepriekš. Saimnieks tikai neierakstīja mani sarakstā, lai viņam nebūtu jāmaksā lieks nodoklis, vai saprotat?

Bez šaubām, tiesneši teicami visu saprata, un prokurors to zināja jau iepriekš no saviem špikiem. Lieciniekam tomēr vajadzēja doties uz cietumu. Formāli liecinieks Alberts Bauers tiesai bija devis nepatiesu liecību. Kamēr pretruna starp viņa paziņojumu un Huperca firmas iesniegto dokumentu nebija noskaidrota, Bauers tika turēts aizdomās un tiesa nevarēja viņam ticēt, ka tajā 1960. gada Zaļajā ceturtdienā viņš ar Fērbahu spēlējis kārtis.

Grūti iedomāties, bet tieši ar šāda veida juridisku faktu sagrozīšanu nevainīgu ļaužu liktenis tika galīgi izlemts. Advokāta Pelkas lūgums par lietas otrreizēju

izskatīšanu tika noraidīts kā «acīm redzami nepamatots». Prese Joti lakoniski ziņoja par to. Tā, piemēram, VFR preses aģentūras paziņojumā bija teikts: «Johanness Fērbahs, kas reizē ar Veru Brīni notiesāts par divām slepkavībām, zaudējis cīņā par sprieduma atkārtotu izskatīšanu. Minhenes apgabaltiesas otrā galvenā krimināllietu nodaļa, kas pieņēma advokāta Pelkas lūgumu izskatīt lietu no jauna, tagad atzinusi, ka sūdzība ir acīm redzami nepamatota.»

NOTIESĀTA UZ NETIEŠU PIERĀDĪJUMU PAMATA

Minsteras zvērināto tiesas sēžu zālē uz pulētā galda * atrodas galvaskauss. Klātesošie skatās te uz galvaskausu, te uz eleganti ģērbto cilvēku iesirmiem matiem, kurš stāv soļus trīs no galda un laiku pa laikam samulsis iekāsējas. Tas ir 58 gadus vecais profesors Valters Špehts, kas agrāk strādāja par Bavārijas kriminālpolicijas krimināllietu nodaļas priekšnieku, bet kopš nesena laika vada centrālo laboratoriju kādā VFR resorā, kura nosaukumu atklātā tiesas prāvā nedrīkst izpaust.

Kriminālistikas profesors, kurš vairāk līdzīgs augstākās sabiedrības uzdzīvotājam nekā zinātniekam, patiesībā atrodas šīs sensacionālās tiesas prāvas centrā; tā sākās 1951. gada 3. maijā un nu jau daudzas dienas figurē Rieiumvācijas avīžu pirmajās lappusēs. Ekspertīzes slēdziens, ko profesors Špehts sakarā ar šo pašu lietu bija sniedzis pirms vairāk nekā trīs gadiem, kļuva par pamatu Marijas Rorbahas notiesāšanai uz mūža / ieslodzījumu katorgas cietumā.

No sprieduma izrietēja, ka apsūdzētā 1957. gada naktī no 9. uz 10. aprīli ar indes palīdzību iemidzinājusi un tad, sitot pa galvu, nogalinājusi savu vīru Hermani Rorbahu. Pēc tam viņa sadalījusi līķi piecās daļās, ietinusi saplēstā vilnas segā un iemetusi tās dažādās pilsētas

ūdenskrātuves. Nogalinatā galvu viņa sadedzinājusi plītī.

Pateicoties galvaskausam, kas tagad atradās zvērināto priekšā, tika atcelts jau sen likuma spēku ieguvušais spriedums.

Priekšsēdētājs doktors Kesters, ar zīmuļa galiņu norādīdams uz galvaskausu, ne bez ironijas vaicā:

—   Nu, profesora kungs, vai jūs vēl joprojām apgalvojat, ka apsūdzētā sadedzinājusi šo galvu plītī?

Simpātiskais profesors drebošu roku berzē deniņus, nervozi rausta lupas un niknuma pilns atbild:

—   Par šo jautājumu es vispār vairs neizteikšos.

Viņam vairs nav ko teikt. Vismaz ducis ievērojamu

profesoru un doktoru, kurus bija uzaicinājis apsūdzētās aizstāvis doktors Gross, savās vairāku stundu ilgajās runās, burtiski, satrieca pīšļos Spehta ekspertīzes slēdzienu, kam bija izšķiroša loma pirmajā tiesas prāvā. Noslēgumā profesors Henrihs Kaizers, kurš vadīja Spektroķīmijas un lietišķās spektroskopijas institūtu, vēl reizi ne vairs zinātniski, bet ļoti saprotami rezumēja savu kolēģu slēdzienus:

—   Ekspertīze, par kuru šeit runājām, ir tik pārpilna kļūdu, liecina par tādu analfabētismu, tik ļoti ir pretrunā ar galvenajām zinātnes atziņām un elementāro loģiku, tajā ir tik daudz pseidozinātniska balasta un tā ir tik nekritiska savos secinājumos, kas galu galā bijuši liktenīgi, ka no īstas zinātnes viedokļa tai nepiemīt nekāds pierādījuma spēks. Autoram nav nekāda priekšstata par savu palīgu analīzēm un pētījumu metodiku. Autors neprot viselementārāko zinātnisko valodu. Viņa izteikumi ir bezjēdzīgi, nesaprotami, tiem nav nekā kopēja ar zinātnē pieņemto terminoloģiju. Autoram, acīm redzot, nav zinātniekam nepieciešamā vārdu krājuma.

Visu klātbūtnē tik skandalozi apkaunotais profesors Spehts, kurš savu tagad apgāzto ekspertīzi bija izdarījis pēc prokuratūras pasūtījuma un par to saņēmis 3500 mārku lielu honorāru, tikai sacīja:

—   Es atturēšos no atbildes, bet gribu norādīt tikai uz savu trīsdesmit gadus ilgo eksperta darbību Vācijas tiesās.

Nākamajā dienā Rietumvacijas prese sāka skaļi apraudāt šo kaunu. Tika izteikta prasība pēc tiesu reformas un zinātniskās ekspertīzes nozīmes samazināšanas, izlemjot jautājumu par vainīgumu. Likās, galvenā nelaime ir tā, ka Vācijas tiesas trīsdesmit gadus uzklausījušas šāda šarlatāna kā profesors Spehts slēdzienus. Bet šis krietni ieilgušais troksnis tikai novirzīja uzmanību no tiesas skandāla patiesajiem cēloņiem.

Aplami domāt, ka tādam cilvēkam kā profesors Spehts, kurš vairāk nekā desmit gadus vadījis kriminālpolicijas krimināllietu nodaļu, simtiem tiesas prāvās pārstāvējis prokuratūras, tātad arī valsts intereses, tagad vada VFR sevišķi slepena (lasi: militāra) resora centrālo laboratoriju, trūkst elementāro zināšanu savā nozarē, trūkst pat nepieciešamā vārdu krājuma. Grūti iedomāties, ka tādam diletantam būtu ierādīta izšķirošā loma šajā tiesas prāvā.

Nejauši konstatētā Spehta kunga kauna pilnā izgāšanās atklāja arī citu, vēl skandalozāku faktu: Bonnas tiesas ekspertu pērkamību. Kā redzēsim tālāk, Spehta slēdziens nebūt nebija paviršs. Taisni otrādi, tas apbrīnojami konsekventi atmaskoja apsūdzēto. Un tas tika darīts pēc prokuratūras pieprasījuma. Mariju Rorbahu vajadzēja notiesāt par vīra noslepkavošanu tāpēc, ka augstāko valsts interešu vārdā bija jānoslēpj īstie slepkavas.

Kas notika pirms šīs tiesas prāvas?

1957. gada 28. martā ekskavatoristi, kas tīrīja Dortmundas—Emsas kanālu, reizē ar glemēm un dūņām izcēla kailu vīrieša līķi bez galvas. Tas bija aptīts ar tievu tērauda trosi, kuras galā, acīm redzot, lai pamatīgāk slēptu nozieguma pēdas, bija piestiprināta ar betonu pielieta angļu konservu kārba.

Slepkavību izmeklēšanas komisija, kurai paziņoja par baismo atradumu, ļoti ātri noteica nelaiķa personību, kaut gan tā galva vēl šodien nav atrasta. Divas nedēļas pirms līķa atrašanas Minsteras policijai bija paziņots, ka bez vēsts pazudis 47 gadus vecais būvdarbu uzņēmējs Erihs Bēle. Nelaiķis daudzkārt bija sodīts par nepilngadīgo pavedināšanu uz homoseksuālismu, un tā pirkstu nospiedumi, kas glabājās policijā, bija identiski kanālā atrastā miroņa pirkstu nospiedumiem.

Pārbaude ātri noteica to personu loku, kurā vajadzēja atrasties slepkavam, bet kur, kā tūlīt noskaidrojās, viņu meklēt nedrīkstēja. Bēles paziņas, kas zināja par viņa tieksmi uz homoseksuālismu, pastāstīja, ka viņš vienmēr apgrozījies dažu Minsterā nometinātā britu karaliskā jātnieku artilērijas pulka virsnieku sabiedrībā, kuriem piemitis tas pats netikums. Tik tālu Minsteras kriminālpolicijas pilnvaras tomēr nesniedzās, un turpmākai izmeklēšanai vajadzēja ar Iekšlietu ministrijas starpniecību lūgt britu militāro varas orgānu atļauju.

Šo atļauju Minsteras slepenpolicisti nesaņēma. Tikai pēc četriem gadiem, kad sākās grandiozais skandāls Rorbahas lietā, VFR iekšlietu ministrs Šrēders uz opozīcijas pieprasījumu paziņoja bundestāgam, ka Vācijā nometinātā britu karaspēka drošības interesēs šīs lietas izmeklēšana tika nodota angļu kara policijai, jo Bēle bijis britu informācijas dienesta darbinieks. Taču arī angļu policija, par nožēlu, neko nenoskaidroja. Starp citu, pēc tās domām, Bēle vispār nebija nogalināts: bū

dams piedzēries, viņš iekritis kanālā, un galvu norāvusi dzenskrūve. So versiju uztrauktajai opozīcijai arī pasniedza iekšlietu ministrs Srēders.

Divas nedējas pēc tam, kad Minsteras slepkavību izmeklēšanas komisijai vajadzēja visus materiālus Bēles lietā nodot britu kara policijai, tika atrasts vēl viens līķis. Minsteras apkaimē Aa ezerā pie Zelta tilta bērni pamanīja segas gabalā ietītu un ar siksnu savilktu saini. Viņi pasauca sargu; tas ar grābekli izķeksēja saini krastā un attinis šausmās atsprāga atpakaj: sainī bija vīrieša krūšukurvis un rokas. Bet drīz kāds skolnieks tai pašā ezerā izzvejoja otru saini, kas arī bija ietīts segā, un tajā atradās vīrieša rumpja apakšējā daļa. Līķa ķermeņa dajas, kā arī segas gabali bija sakritīgi; galvas, tāpat kā līķim no Dortmundas—Emsas kanāla, nebija.

Slepkavību izmeklēšanas komisijas vadītājs kriminālpolicijas vecākais komisārs Johums atkal ķērās pie meklēšanas un atkal ātri guva pirmos rezultātus. Šoreiz palīdzēja josta, ar ko bija savilkts viens no saiņiem. Slepkava vai slepkavas nezināja vai arī nebija ņēmuši vērā sava upura ieradumu parakstīties uz visām lietām, ko tas valkā. Nelaiķis bija uzrakstījis savu vārdu arī uz siksnas. Tiesa, ūdenī ar ķīmisko zīmuli rakstītais vārds bija padzisis, bet septiņus burtus ar lupu Johums saskatīja: «Herm .. . bah . . .» Adrešu birojs varēja noteikt pārējo. Minsterā dzīvoja tikai divi vīrieši, kuru vārdā un uzvārdā tieši tādā kārtībā bija izvietoti šie septiņi burti. Viens no viņiem, kā noskaidrojās, četras nedējas pirms tam bija miris 72 gadu vecumā, otrs — 43 gadus vecais krāsotājs — kā liecināja dokumenti, dzīvoja kopā ar sievu Mariju Rorbahu Kersenbrokas ielā 17.

Ja arī līdz šim vecākajam komisāram Johumam neienāca prātā doma par sakarību starp abiem pēdējo

14 dienu laikā atrastajiem līķiem, tad pēc adrešu biroja paziņojuma šī sakarība kļuva viņam acīm redzama. Krāsotāju Hermani Rorbahu viņš jau pazina no krimināllietas par Bēles noslepkavošanu. Tas bija viens no homoseksuālas tieksmes apsēstā slepenā aģenta intīmajiem draugiem. Nesen Johums pats bija pratinājis lēni domājošo un pie tam vēl pārbaidīto Rorbahu. Un tas bija pateicis vārdus, kuriem viņš toreiz nepiegrieza vērību, bet kas tagad šķita visai nozīmīgi.

—   Ja Erihu nogalinājuši, es gribētu zināt, kas tagad notiks ar mani,— teica Rorbahs un tramīgi paskatījās uz vecāko komisāru, it kā vaicādams: vai jūs varat mani paglābt no tādām briesmām?

Johums atbildes vietā tikai pasmīnēja, ne mirkli nedomādams, ka šī cilvēka priekšnojauta tik ātri piepildīsies.

Vecākais komisārs vēl domāja par savādo pravietojumu, kad slepkavību izmeklēšanas komisijas mašīna piebrauca pie Kersenbrokas ielas 17. nama.

Rorbaha dzīvokļa durvis bija vaļā. Marija Rorbaha bija nokāpusi pagrabā pēc oglēm un taisni tagad nāca no turienes ar diviem pilniem spaiņiem rokās.

—   Jūs esat Rorbaha kundze? — Johums viņu uzrunāja; tai pašā laika divi viņa palīgi — Šneiders un Heince — sāka uz ātru roku apskatīt mazo virtuvīti.

Marija Rorbaha nebija sevišķi izbrīnīta, kad Johums bez kāda ievada pabāza viņai zem deguna savu policijas žetonu.

Vecākais komisārs Johums sevišķu nozīmi nepiešķīra lietisko pierādījumu meklējumiem. Viņa jājamzirdziņš bija psiholoģija. Viņš uzskatīja, ka jūtu izpausme — izbailes sejā, drebošas rokas, aizdedzinot cigareti, — izsaka vairāk nekā jebkurš pēdas vai pirkstu nospiedums. Tāpēc viņš tagad sevišķi uzmanīgi novēroja mazo, pilnīgo sievieti, kas stāvēja tam pretī. Bet viņas rokas bija mierīgas, un seja, kad Johums paziņoja, kas viņš ir, pieņēma drīzāk garlaikotu nekā baiļu pilnu izteiksmi.

—       Iesim iekšā, — viņa tikai sacīja, iespiezdama tam rokā spaini ar oglēm.

Ar šo spaini rokā, nedaudz apjucis no negaidītās izturēšanās, Johums sekoja sievietei uz virtuvi.

—       Kur īsti ir jūsu vīrs? — cik vien nevainīgi varēdams, viņš jautāja, it kā apvaicātos par vecu paziņu.

—       Strādā, — viņa strupi atsaucās, izbērdama ogles kastē.

—   Kopš kura laika viņa nav mājās?

—   Kopš aizvakardienas rīta.

—       Kur tad viņš tā strādā, ka tik ilgu laiku nav bijis mājās?

Vēl arvien noņemdamās ar oglēm, Marija Rorbaha paraustīja plecus:

• — Kaut kur ārpus pilsētas. Viņam nav pastāvīga darba. Krāso, kur pagadās.

Johums pārlaida acis virtuvei. Uz trauku skapīša gulēja kārtīgi salocīta avīze.

—   Vai jūs esat lasījusi šīsdienas avīzi?

—       Nebija kad. — Viņa papurināja galvu un piegāja pie izlietnes, lai noskalotu rokas. — Ko jums īsti vajag?

—       Vai uz jūsu vīra miesas ir kādas speciālas pazīšanas zīmes? Dzimumzīmes vai kaut kas tamlīdzīgs?

Sieviete pirmo reizi pētoši paskatījās viņam sejā.

—       Jā, viņam uz muguras ir rēta. Bet kāpēc jūs tā jautājat? Vai ar viņu kas noticis?

—   Jūsu vīrs ir miris, Rorbaha kundze.

Viņa paskatījās uz to platām, neticības pilnām acīm.

—   Miris? Kā — miris? Viņš bija pilnīgi vesels …

—       Mēs pagaidām neko precīzi nezinām. Viņa līķis atrasts ezerā.

—   Miris… Nē! Nē! — žēlabaini kliegdama, viņa negaidīti metās ārā no virtuves un pēc minūtes atgriezās, vezdama aiz sevis gadus četrus vecu puisēnu.

Ieraudzījis svešus cilvēkus, mazulis bailīgi piespiedās pie mātes. Ar vienu roku apņēmusi zēna plecus, ar otru Marija maigi noglaudīja viņa īsi apgriezto galviņu un pilnīgi neizteiksmīgā balsi teica:

—   Norbert, runā, ka mūsu tētiņš miris.

Vēlāk, pirmajā tiesas prāvā, kriminālpolicijas vecākais komisārs Johums šādi raksturoja viņas uzvedību:

—   Es varu teikt, ka Rorbaha kundze bija ļoti skopa savās jūtās. Viņa nenobirdināja nevienu asaru.

Taču tai mirklī Rorbaha kundzes skopās jūtas Johumam nelikās aizdomīgas. Viņš tikai laipni palūdza to doties viņam līdz uz policijas prezidiju, lai kā nelaiķim tuvākais cilvēks sniegtu par to nepieciešamās ziņas.

Kamēr Marija Rorbaha Minsteras slepkavību izmeklēšanas komisijai stāstīja par savu laulības dzīvi ar nelaiķi krāsotāju Hermani Rorbahu, neslēpdama, ka viņu laulība patiesībā bijusi tikai nomināla un ka pēdējā laikā viņa krāpusi vīru, saiedamas ar kādu britu okupācijas karaspēka seržantu, pie kāda pilsētas universālveikala vitrīnas drūzmējās ap divi simti cilvēku. Šeit bija izlikta saplēstā sega, kurā atrada ietītus līķa gabalus. Uz milzīga plakāta ar virsrakstu «Slepkavība!» policija, detalizēti aprakstījusi atradumus pie Aa ezera, aicināja iedzīvotājus sniegt palīdzību nozieguma atklāšanā.

Aicinājums tika nekavējoties uzklausīts. Vēl nebija beigusies Marijas Rorbahas pirmā pratināšana, kad slepkavību izmeklēšanas komisijā ieradās Matilde Šota kundze no Kersenbrokas ielas 12. nama. Viņa bija Marijas draudzene, bet pirms dažām nedēļām viņu draudzība bija izirusi, tāpēc ka Šota kundze bija palaidusi tenkas par Rorbahu laulātā pāra attiecībām.

Acīm redzami saviļņota par savas liecības nozīmību, Matilde Šota ienāca pieņemamajā telpā, kur Heince uz rakstāmmašīnas klikšķināja atskaiti par pirmo Rorbahu dzīvokļa apmeklējumu.

—   Jūs tur esat izlikuši segu, kurā bijis ietīts līķis! Es to pazīstu. Šī sega, ja gribat zināt, pieder Marijai Rorbaha kundzei no Kersenbrokas ielas 17. nama.

Pirmajā mirklī Heince bija saīdzis par to, cik nekautrīgi šī sieviete pārtrauca viņa darbu. Viņš bijā pieradis, ka policijas apmeklētāji sāk runāt tikai tad, kad viņus piespiež to darīt. Taču, izdzirdis Rorbahas uzvārdu, viņš aizmirsa savu nodomu nolasīt sievietei pamācību. Nogalinātā vārds vēl nekur nebija minēts, tas nebija arī uz plakāta. Un tas, ka šī sieviete pati to nosauca, lika nopietni izturēties pret viņas vārdiem.

—   Vienu mirklīti! Es pasaukšu slepkavību izmeklēšanas komisijas vadītāju, — sacīja Heince, dodamies uz blakus istabu.

—   Iznāciet, lūdzu, — viņš uzrunāja Johumu, — Tur kāda sieviete vēlas ar jums runāt.

—   Es pašlaik esmu aizņemts. Nokārtojiet to pats.

—   Man liekas, viņa ir atnākusi ļoti svarīgā lietā. — Heince daudznozīmīgi ar acīm rādīja uz Mariju Rorbahu, kas sēdēja ar muguru pret to, un jau durvīs iečukstēja Johumam: — Sega pieder Rorbahiem.

Kad vecākais komisārs atgriezās savā kabinetā, Marija stāvēja pie loga un skatījās uz ielu.

—    Vai es varu beidzot iet? — viņa jautāja pagriezusies. — Zēns palika mājās viens, un man vēl daudz darīšanu.. .

—  Pagaidām ne, Rorbaha kundze. Vēl mums šis tas jānoskaidro. Tikmēr jums vajadzēs pabūt šeit.

—  Ko tas nozīmē? Jūs taču nevarat mani turēt šeit visu dienu!

Pie durvīm pieklauvēja. Ienāca policists. Johums pavēlēja:

—   Pavadiet Rorbaha kundzi uz uzgaidāmo istabu.

—   Bet es nevaru gaidīt, — Marija centās prolestēt.

Johums laipni pamāja viņai:

—  Tas nevilksies ilgi. Pēc kādas stundas jūs atlaidīs.

Pagāja vairāk nekā četri gadi, līdz Mariju Rorbahu atlaida. 51 mēnesi viņai vajadzēja pavadīt Minsteras policijas un tiesas orgānu aizrestotajās uzgaidāmajās telpās.

Vakara avīzēs bija pirmie paziņojumi par Aa ezerā atrasto līķi. Tomēr Kersenbrokas ielā jau zināja vairāk. Sota kundze izplatīja ziņu, ka Marija Rorbaha apcietināta par vīra noslepkavošanu. Sī vēsts ierosināja ļaužu fantāziju. Katrs gribēja piedalīties šai lielā, katrs pēkšņi atcerējās kaut ko aizdomīgu, heviens negribēja atpalikt no Matildes Sotas.

Slepkavību izmeklēšanas komisija iztērēja daudz papīra, lai ieprotokolētu ielas iedzīvotāju liecības.

Mājas iedzīvotāju klātbūtnē Marija Rorbaha situsi savu vīru. Viņa metusies tam virsū ar sakarsētu gludekli. Ziemsvētku vakarā viņa sastrīdējusies ar vīru un izdzinusi to uz ielas. Viņa atņēmusi tam visu nopelnīto naudu, atstādama kabatas naudai ne vairāk par vienu mārku. Pie viņas caurām dienām dirnējis mīļākais, angļu kareivis Donalds Raians.

Viņas labākās draudzenes stāstīja:

—   Jau bērnībā Marija tika nodota patversmē par zādzību. Vēlāk viņu ne reizi vien padzina no darba par zagšanu. Viņa vienmēr krāpa savu vīru un sagājās ar citiem.

Kas melo, ir neuzticīga vīram un zog, tā spējīga arī uz slepkavību. Tāds bija Kersenbrokas ielas iedzīvotāju pārsteidzīgs ieskats.

Protams, par sīkiem nodarījumiem daudzkārt sodītās Marijas Rorbahas pagātne nevarēja tikt uzskatīta par paraugu bīskapa pilsētā Minsterā. Dzimusi ārlaulībā, viņa jau deviņu gadu vecumā nokļuva patversmē, lai arī ne par zādzību, bet gan tāpēc, ka viņas patēvs, dzērājs un dauzoņa, sita māti un pavedināja uz izlaidīgu dzīvi Mariju.

Iznākusi no patversmes, Marija salīga par kalponi. Lai kur viņa strādāja, visur atzina tās centību un kārtības mīlestību. Bet pēc dažiem mēnešiem viņu visur atbrīvoja, jo viņa nekad nespēja pretoties saimnieka uzmācībai. Tiesas prāvā viņas bijušās saimnieces liecināja, ka reizē ar viņu no mājas pazudusi sīknauda, veļa, greznuma lietiņas.

1950. gadā Marija apprecējās ar Hermani Rorbahu, kurš bija 16 gadus vecāks par viņu, garīgi nedaudz atpalicis un arī ārēji nekādā ziņā neatbilda tai. Pilnīgi skaidrs, ka viņa gāja pie tā, tikai lai kaut kā nokārtotu savu dzīvi.

Visur, kur pēc tam dzīvoja Rorbahu laulātais pāris, Marija sastrīdējās ar mājas saimniekiem un kaimiņiem, pie tam nereti laida darbā dūres. Pašu Rorbahu visi atcerējās kā labsirdīgu, sievas nievātu muļķīti, pazemīgu un padevīgu, kurš vēlējies, lai tikai viņu liktu mierā.

Pēdējos mēnešus pirms Hermaņa Rorbaha nāves viņu dzīvoklī gandrīz katru dienu ciemojās angļu seržants Raians, bet divas reizes nedēļā, saņēmis atvaļinājumu uz visu nakti, viņš palika pie tiem līdz rītam. Rorbahs neiebilda, viņš tikai gribēja, lai šīs visiem acīs krītošās vizītes nekļūtu par ikdienišķu parādību.

Atbilstoša bija arī Rorbahu ģimenē lietotā leksika. Pēc kaimiņu teiktā, Marija vīru citādi nesauca kā «stulbenis», «dullais suns», «cūka».

Minsteras mietpilsoņiem, kuri tā lepojās ar savu

stingro katolicismu, viss teiktais likās pietiekami, lai Mariju Rorbahu uzskatītu par vīra slepkavu. Kas dzimis ārlaulībā, audzis patversmē, bijis notiesāts, bez kauna un goda ļaujas saviem instinktiem, aiz aprēķina apprecas, bet pēc tam krāpj vīru, saiedamieā ar ārzemju okupantu, svētdienās neapmeklē baznīcu un neiet pat uz grēksūdzi — tas galu galā kļūst par slepkavu.

Tādā kārtā Kersenbrokas iela izteica pilnīgu gatavību palīdzēt kriminālpolicijai.

Veikaliņa īpašnieks, kurš katru rītu savāca fermas piegādātās piena kannas, ieradās pie Johuma, lai paziņotu, ka pēc tās nakts, kad, pēc policijas domām, noslepkavots Hermanis Rorbahs, viņš, izgājis uz ielas, ieraudzījis no 17. nama skursteņa paceļamies biezus dūmu mutuļus.

Gāzes sabiedrības kontrolieris, uzzinājis par piena veikaliņa īpašnieka novērojumiem, apmeklēja Johumu, lai piedāvātos pārbaudīt skaitītāju Rorbahu dzīvoklī. Tas tika izdarīts, un noskaidrojās, ka kopš iepriekšējās pārbaudes Marija Rorbaha izlietojusi par 14 kubikmetriem gāzes vairāk nekā tikpat ilgā laikā citos mēnešos. Vai te nevarēja rasties secinājums, ka, sacirtusi nogalinātā vīra līķi gabalos, Marija virtuves plītī sadedzināja tā galvu un apģērbu, bet pēc tam ar lielu daudzumu karsta ūdens pilnīgi nomazgāja visas asiņu pēdas, ko tāpēc arī nevarēja konstatēt Johuma darbinieki.

Vismaz Minsteras kriminālpolicija izdarīja šādu secinājumu, un tā nevarēja citādi rīkoties, ja gribēja arī turpmāk paturēt apcietinājumā Mariju Rorbahu.

Taču nozīmīgāko netiešo pierādījumu aresta pamatojumam sniedza kāda Elfrīda Mastersa, kādreizējā Marijas sirdsdraudzene, bet tagad britu karaliskā jātnieku artilērijas pulka kaprāļa laulātā draudzene.

Marija un Elfrīda, meitas vārdā Donere, bija pazīsta -

mas jau no Marienburgas patversmes laikiem un turpināja draudzēties, arī iznākušas no tās. Elfrīda vēlāk iepazīstināja Mariju ar Donaldu Raianu. Bet te arī viņu draudzība beidzās, jo skaistais Donalds bija pašas Elfrīdas iemīļotais un viņa pārāk vēlu ievēroja, ka tas dod priekšroku citai sievietei.

Tērpusies viscaur melnā, Elfrīda ieradās pie Johuma un ar asarām acīs teica:

—       Nē, nē, komisāra kungs, es līdz pat šim brīdim nevaru noticēt, ka Marija nogalinājusi savu labsirdīgo, uzticīgo Hermani tā dīkdieņa dēļ!

Tai laikā slepkavību izmeklēšanas komisijai vēl nebija tikpat ciešas pārliecības par arestētās vainīgumu kā Elfrīdai Mastersai-Donerei, un Johums izbrīnā jautāja:

—       No kurienes jums zināms, ka Rorbaha kundze nogalinājusi savu vīru?

Elfrīda pāris reižu iešņukstējās, it kā viņai būtu grūti runāt par to, bet pēc tam jau bez aizķeršanās izteica:

—       No viņas pašas, komisāra kungs. Viņa pati pavisam nesen sacīja man, ka nonāvēs Hermani.

Johumam aizrāvās elpa.

—   Kad viņa jums to teica?

—   Pagājušā gada rudenī.

—   Kur? Kādā sakarībā?

—       Ak, bez kāda īpaša sakara. Mēs sēdējām viņas virtuvē uz kušetes un pļāpājām par visu ko. Un tad viņa man pateica arī to.

Vecākais komisārs neticīgi nogrozīja galvu.

—       Bet par slepkavības nodomiem taču nesarunājas ka par laiku vai gaļas cenām. Bija taču jābūt kādam iemeslam?

—       Nē. Viņa bieži runāja par to, ka kādreiz noindēs vīru.

—       Ko nozīmē — noindēs? Ar ko tad viņa gatavojās to indēt?

—       Ar stiprām miega zālēm, kuras viņa vienmēr glabāja savā virtuves skapī.

Johums aizdomīgi vēroja Marijas Rorbahas dīvaino draudzeni. Arestētās virtuves skapī patiesi atradās miega zāles, bet tās bija pavisam nekaitīgas tabletes, ar kurām nevarēja noindēt cilvēku. Un arī kaimiņi apstiprināja, ka Hermanis Rorbahs, kurš mocījies ar bezmiegu, vienmēr lietojis šīs tabletes. Nē, «noindēšana ar miega zālēm» Johuma versijā neiekļāvās.

—       Bet ko tad viņa domāja darīt ar līķi? Vai par to viņa neko nesacīja? Noindēšanu taču nav iespējams noslēpt.

Elfrīda Mastersa apmierināti pamāja.

—       Protams. «Pēc tam es viņu sazāģēšu un aizvedīšu ar savu velosipēdu,» — tā viņa man teica.

Tas jau Johumam patika labāk.

—   Lūk, kā! Viņa tātad sacīja, ka līķi sazāģēs?

—   Vārds vārdā.

—       Vai patiesi viņa nebaidījās, ka tas kļūs zināms? Arī sadalītu līķi taču viegli pazīt, ja atrod galvu.

—       Galvu? To viņa gribēja sadedzināt. Jā, tā viņa man teica.

Johums brīdinoši pacēla pirkstu un saudzīgi teica:

—       Bet, ja Marija Rorbaha teica jums, ka nogalinās savu vīru, un jūs nopietni viņai noticējāt, jūs var sodīt, ka neesat to paziņojusi. Jeb jūs viņai nenoticējāt?

Mirkli Elfrīda Mastersa bailēs sarāvās, bet pēc tam ātri aptvēra, ka Johums ļauj viņai atkāpties.

—       Bet Marija tik bieži par to runāja, ka es visu teikto neņēmu par pilnu, komisāra kungs.

Johums palika apmierināts. Kaut arī viņš tikko kā lieciniecei bija licis saprast, ka līdzīgas pļāpas nevar ņemt

par pilnu, nopratināšanas protokolā viņš ierakstīja, ka lieciniece Mastersa dzirdējusi, ka apsūdzētā pavisam nopietni un ticami runājusi par nodomu nogalināt vīru. Vārdu «ticami» Johums pat pasvītroja, lai gan visa viņa dzīves pieredze noraidīja iespēju, ka tādu detalizētu nozieguma plānu varētu kādam izklāstīt.

Taču Minsteras izmeklēšanas tiesnesis nesāka lauzīt galvu par to. Viņš parakstīja orderi Marijas Rorbahas arestam, turot viņu aizdomās par vīra ļaunprātīgu noslepkavošanu zemiskā nolūkā.

Divas dienas pēc līķa atrašanas Aa ezerā uztrauktie pilsētas iedzīvotāji uzzināja, ka baismīgais noziegums atklāts.

«Slepkava izrādījās paša sieva, cilvēks bez goda un sirdsapziņas, morāli pilnīgi pagrimis,» ar riebumu rakstīja prese un tālāk norādīja slepkavības motīvus: «Marija Rorbaha gribēja tikt vaļā no solīdā un kārtīgā vīra, kurš bija 16 gadus vecāks par to, lai netraucēti varētu nodoties uzdzīvei.»

Krietnos Minsteras pilsoņus šis paziņojums pilnīgi apmierināja. Tāds cilvēks nav pelnījis žēlastību, viņi jau vairs nejautāja, vai arestētā nožēlojusi savu rīcību, vai atzinusies savā ļaundarībā. Un, pats par sevi saprotams, nevienam neradās doma, ka krāsotāju būtu varējis nogalināt kāds cits.

Pagaidām viņi neuzdos nekādus jautājumus. Tas bija skaidrs arī vecākajam komisāram Johumam un pirmām kārtām angļu kara policijai, kas negaidīti izrādīja par šo lielu visdzīvāko interesi. Tiklīdz kļuva zināms, ka Marija Rorbaha nogalinājusi savu vīru, okupācijas karaspēka štābs saņēma ziņojumu par Johuma veikto izmeklēšanu. Štāba darbinieki bija ļoti apmierināti ar vācu slepkavību izmeklēšanas komisijas operativitāti, tomēr viņi lielu nozīmi piešķīra tam, lai sabiedrība pēc iespējas

ātrāk uzzinātu par apsūdzētās atzīšanos vai vismaz par esošiem neapgāžamiem viņas vainas pierādījumiem.

Vēlāk tiesas prāvā apsūdzētās aizstāvis neatlaidīgi centās izzināt no vecākā komisāra Johuma kopējās apspriedes detaļas. Tomēr slepkavību izmeklēšanas komisijas vadītājs šai jautājumā bija visai atturīgs.

—   Britu militārie varas orgāni, — viņš teica, — interesējās par Rorbaha lietu tikai tik daudz, cik tā varētu palīdzēt atklāt Bēles lietu. Tas ir viss, kas man zināms.

—   Un kā jums izdevās šai ziņā palīdzēt britu varas orgāniem? — neatlaidās advokāts.

—   Nevaru pateikt, — atbildēja vecākais komisārs, ar acīm lūgdams palīdzību prokuroram. — Es neesmu lietas kursā par angļu kolēģu lietām.

—   Bet jūs atzīstat, ka starp Bēles un Rorbaha lietu pastāv zināms sakars, ka, ļoti iespējams, abas slepkavības izdarījusi viena un tā pati persona vai vienas un tās pašas noziedznieku aprindas?

Prokurors Rozendāls, kurš abās tiesas prāvās uzturēja apsūdzību pret Mariju Rorbahu un bija piedalījies arī kriminālpolicijas veiktajā izmeklēšanā, steidzās palīgā grūtībās nonākušajam Johumam.

—   Augstā tiesa! — Rozendāls pārtrauca advokāta uzsākto jautājumu un atbilžu rotaļu. — Mēs šeit klausāmies Rorbaha noslepkavošanas lietu un neko vairāk. Aizstāvības centieni skart citas lietas izmeklēšanu tikai paildzinās tiesas prāvu. Mēs negribam un arī nevaram tagad nodarboties ar Bēles lietu. Kālab gan šie jautājumi? Es ierosinu atbrīvot liecinieku no nepieciešamības skart Bēles lietu un ar to saistīto angļu policijas varas orgānu darbību.

Tiesa bez garām runām pieņēma prokurora priekšlikumu.

1957. gadā uzvara vecākajam komisāram Johumam

viegli rokās nedevās. Dažas dienas viņš varēja iztikt ar tukšiem apgalvojumiem, ka Marija Rorbaha galīgi atmaskota. Tomēr pēc tam avīžu reportieri sāka pieprasīt izsmeļošas ziņas, arī angļu militārie varas orgāni un prokuratūra nezin kāpēc kategoriski prasīja neapgāžamus arestētās vainīguma pierādījumus.

Visdrošākais pierādījums publikas acīs ir apsūdzētā atzīšanās. Bet galvenais — tā atbrīvo policiju no lieka darba un raizēm. Pieredze rāda, ka visvieglāk iegūt atzīšanos tūlīt pēc aresta. Ja apsūdzētajam dos laiku pārdomām un ļaus sagatavoties, izsist no sliedēm to būs ļoti grūti.

Un Minsteras slepkavību izmeklēšanas komisija, pratinot Mariju Rorbahu, gribēja izmantot šo visizdevīgāko brīdi, lai tur vai kas. Policija atteicās no rūpīgas pierādījumu vākšanas un nolēma par katru cenu iegūt arestētās atzīšanos. Tāpēc Johums uzdeva viņas nopratināšanu saviem uzstājīgākajiem un enerģiskākajiem jaunajiem palīgiem — Sneideram un Heincam.

Viena šāda pratināšana sākās 17. aprīlī pulksten 8 rītā un beidzās tikai 18. aprīlī pulksten 6 rītā, pie tam šo 22 stundu laikā Marijai Rorbahai atļāva tikai uz ātru roku ieturēt cietuma skopo maltīti. Un pat šai laikā viņu nelika mierā: viens no slepenpolicistiem turpināja tukšgaitā klabināt savu rakstāmmašīnu.

Ap pusnakti Marija Rorbaha jau galīgi bija zaudējusi spēkus. Nokritusi uz ceļiem un mēģinādama noskūpstīt slepenpolicista zābakus, viņa lūdzās:

—   Nemociet mani vairāk! Nemociet mani vairāk!

Taču pratināšana tika pārtraukta tikai tad, kad viņa, ierāvusies kaktā, atkrita uz grīdas, aptvēra ar rokām galvu un pārstāja vispār atbildēt uz jautājumiem.

Iegūt Marijas Rorbahas atzīšanos tā arī neizdevās. Lai cik bieži viņu tirdīja ar tādu pašu pratināšanu, lai kā

mocīja, viņa stūrgalvīgi atkal un atkal atkārtoja, ka nav nogalinājusi savu vīru.

Slepkavību izmeklēšanas komisija atradās bezizejas stāvoklī. Bet tad tai palīgā nāca prokurors Rozendāls, kurš uzdeva uzticamākajam VFR kriminālistam — profesoram Valteram Špehtam — atmaskot apsūdzēto.

Par 3500 markām toreizējais Bavārijas kriminālpolicijas krimināllietu nodaļas priekšnieks uz netiešu pierādījumu pamata uzrakstīja tādu ekspertīzes slēdzienu, kuram līdzīga nav visā kriminālistikas vēsturē un kurš liktu aiz skaudības nobālēt visfantastiskāko detektīvromānu autoriem. Izmantojot fotometriju, spektrālo analīzi, kā arī ultraskaņu (šie pētījumi bija augstākā mērā sarežģīti), zinātnes spīdeklis Spehts nogalinātā vēderā un plaušās, Rorbahu virtuves grīdas spraugās un plīts skurstenī ieguva trūkstošos pierādījumus tam, lai apsūdzētu Mariju Rorbahu slepkavībā.

Saskaņā ar profesora Špehta slēdzienu, kurš aptver 350 lappuses, apsūdzētā veselu gada ceturksni veltīgi mēģinājusi noindēt vīru ar «celiopastu» — žurku iznīdēšanas preparātu. To apliecinot gabalos sagraizītā līķa audi, kuros atrasts tallija sulfāts (viena no «celiopastas» sastāvdaļām).

Tiesa, Rorbahu dzīvoklī netika atrastas šī preparāta pēdas, tāpat arī nebija liecinieku, kas apstiprinātu, ka Marija Rorbaha to kādreiz būtu iegādājusies. Toties neparasti attapīgais profesors Špehts konstatēja tallija sulfātu plīts sodrējos, pie tam dažādos slāņos dažādā koncentrācijā. No tā viņš secināja, ka Marija Rorbaha slepus sadabūjusi «celiopastu» un ilgu laiku, apmēram gada ceturksni, bērusi to vīram ēdienā. Lai novērstu līdzīgus noziegumus, «celiopastai» pievienota speciāla viela, kas visus pārtikas produktus, kam tā piebērta, nokrāso zilus. Špehtam vajadzēja atrast nelaiķa Hermaņa

Rorbaha vēderā tā sauktos «zvaigžņveida matiņus», ko satur tikai malvas ziedu uzlējums. Tā kā šis uzlējums ir zilā krāsā, tajā viegli nemanot iejaukt «celiopastu».

Ķēde gandrīz noslēdzās. Vispirms apsūdzētā dzirdījusi vīru ar uzlējumu, kam piejaukta «celiopasta». Bet nobendēt viņu tādā veidā nav izdevies, un tā ķērusies pie vardarbības, pēc tam sadalījusi līķi gabalos un sava upura galvu sadedzinājusi virtuves plītī. Pierādījumi — tallija sulfāts sodrējos. Tiem, kuri arī tad vēl turpinātu šaubīties, Špehts sodrējos sameklēja bromu, sudrabu un dzīvsudrabu, kas it kā radušies, izkūstot nogalinātā zobu protēzēm. Piedevām vēl profesors atrada dažus cilvēka matus, daļa no tiem bijuši saplacināti, iespējams, kā ar gudru ziņu paskaidroja Špehts, no sitieniem, kas trāpījuši upura galvu.

Un tomēr viena posma šai netiešo pierādījumu ķēdē nebija. Ja Marija Rorbaha būtu sadalījusi līķi virtuvē, tur būtu palikušas asiņu pēdas. Bet slepkavību izmeklēšanas komisija veltīgi izmeklējās, izmantodama visus zinātnē pazīstamos līdzekļus, kas spēja uzrādīt asinis pat visniecīgākajos daudzumos. Gāzes sabiedrības kontroliera izvirzītā versija, it kā Marija Rorbaha nav žēlojusi verdošu ūdeni, lai nomazgātu visas asinis, no zinātniskā redzes viedokļa nebija pieņemama. Verdošs ūdens veicina asins sarecēšanu un iekonservē tās uz vairākiem gadiem, nevis nomazgā.

Tāpēc centīgais profesors Špehts no jauna ķērās pie darba un izpētīja virtuves grīdu ar kvarca lampas palīdzību. Tas aizņēma veselas divas nedēļas, bet beigu beigās viņš atrada vienu dēli, kura nokasījumā konstatēja nulles grupas asinis. Bet te radās jaunas grūtības. Nulles asinsgrupa bija gan nogalinātajam, gan viņa sievai. Ja tagad Marija Rorbaha pateiktu, ka viņai, piemēram, pa degunu nākušas asinis, — viss darbs būtu velts.

Patiesi, ziņa, ka viņas virtuvē atrastas asinis, neatstāja uz arestēto ne mazāko iespaidu.

—   Ļoti iespējams, — viņa teica. — Pagājušā gadā man virtuvē sākās spontānais aborts. Mans ārsts var to apstiprināt.

Tāds paskaidrojums apmierinātu varbūt vienīgi nepacietīgo vecāko komisāru Johumu, bet nekādi ne profesoru Špehtu. No virtuves grīdas izcelto dēli viņš savā Minhenes laboratorijā pakļāva speciālai izpētei, kuras rezultāti radīja sava veida «revolūciju» visā tiesu medicīnā. Niecīgos asins receklīšos Špehts konstatēja titānu, bāriju, svinu un citus ķīmiskos elementus, kas ietilpst krāsu sastāvā. Bet, tā kā Hermanis Rorbahs, būdams krāsotājs, vienmēr saskārās ar krāsām, acīm redzot, to elementi zināmā mērā bija iekļuvuši viņa miesā un asinīs.

Vai pēc tā vēl varēja rasties šaubas, ka Hermaņa Rorbaha līķis sadalīts viņa personīgā dzīvokļa virtuvē? Profesors Špehts taču spēja pēc asinīm noteikt ne tikai asins grupu, bet arī cilvēka nodarbošanos! Šī atklājuma nozīmi tiesu medicīnā un kriminālistikā nav iespējams novērtēt par augstu. Turpmāk nogalinātā profesionālās piederības noteikšanai pietiks tikai ar asinīm! Patiesi, profesors Špehts ar uzviju nopelnījis savas 3500 markas. Agata Kristi par šo ideju viņam būtu samaksājusi desmit reižu vairāk.

Pēc tik iespaidīgiem zinātniskiem pierādījumiem sabiedriskā doma savu spriedumu Marijai Rorbahai pieņēma jau pirms tiesas prāvas. Avīzes visos sīkumos publicēja profesora Špehta pētījumu rezultātus. Prokurors Rozendāls pretēji esošajiem noteikumiem jau vairākas dienas pirms prāvas nodeva reportieriem izvilkumus no apsūdzības sprieduma, kas īstenībā pamatots uz tiem pašiem Špehta datiem. Vairāk nekā simt apsūdzības liecinieku, jau no avīzēm uzzinājuši, kādu baismīgu nozie

gumu izdarījusi apsūdzētā, pārkāpa tiesas zāles slieksni ciešā apņēmībā dot arī savu ieguldījumu pelnītā soda piespriešanā.

1958. gada 19. aprīlī Minsteras zvērināto tiesa apgabaltiesas padomnieka doktora Hoikampa vadībā piesprieda notramdītajai un vairs pretoties nespējīgajai Marijai Rorbahai visiem vēlamo: vainīga vīra noslepkavošanā, tiek sodīta ar mūža ieslodzījumu katorgas cietumā!

Taču jau toreiz, kaut arī neviens vēl nevarēja iedomāties, kāda izrāde notikusi tiesas prāvas aizkulisēs, Rietumvācijas avīzēs atskanēja dažas balsis, kas bija norūpējušās par Marijas Rorbahas notiesāšanu un vedināja domāt, ka tā nav tīra lieta. Tā, piemēram, Hamburgas «Der Spiegel» publikācijā «Meklēja un atrada» rakstīja:

«Zvērināto tiesa, kuru vadīja Hoikamps un kurai pec likuma visas šaubas jātraktē apsūdzētās labā, no paša sākuma tā izrīkojās ar Rorbahu, kas bija iemantojusi sliktu reputāciju, it kā jau pirms tiesas prāvas publicētā apsūdzība būtu nevis hipotēze, kas objektīvi jāpārbauda, bet teorēma, kas jāpierāda, lai tur vai kas. Visā tiesas izmeklēšanas laikā nenoskaidrojās neviens kaut cik pārliecinošs noziedzības motīvs, nebija neviena īsta ja ne slepkavības, tad kaut vai tās sagatavošanas liecinieka. Tiesai netika iesniegts pat neviens īsti nopietns netiešais pierādījums. Tā vietā bija daudz visādu pieņēmumu un tenku, kam nebija nekāda sakara ar izskatāmo lietu. Rorbahu notiesāja tāpēc, ka viņā gribēja redzēt slepkavu, nevis tāpēc, ka viņas vaina bija pierādīta.»

Praktiski Marijas Rorbahas liktenis bija izlemts. Rietumvācijas kriminālprocess neparedz apelācijas instanci zvērināto tiesas spriedumu izskatīšanai. Šīs tiesas

atzītie pierādījumi nav pārskatāmi. Vēl gan atliek kasācijas instance — tiesu palāta, taču par kasācijas iemesliem drīkst būt tikai formāla rakstura pārkāpumi, kas pieļauti tiesas prāvā, vai ari nepareiza likumu skaidrošana.

Advokāts doktors Gross tomēr izmantoja savas kasācijas tiesības, bet Federatīvās Republikas tiesu palāta noraidīja viņa sūdzību. Rietumvācijas augstākie tiesneši atzina Marijai Rorbahai pasludināto notiesājošo spriedumu par likumīgu.

Notiesātajai un viņas aizstāvim atlika tikai viena niecīgi maza izredze — atjaunot lietu sakarā ar jaunatklātiem apstākļiem. Sī izredze gūt panākumus līdzīga desmittūkstošajai daļai. Līdz šim no desmit tūkstošiem VFR pieņemto tiesas spriedumu tikai viens bija atcelts sakarā ar jaunatklātiem apstākļiem. Lemt, vai lieta izskatāma vēlreiz, var tikai tā pati tiesa, kas pasludinājusi apstrīdamo spriedumu. Lai panāktu labvēlīgu lēmumu, doktoram Grosam vajadzēja pierādīt Minsteras zvērināto tiesai, ka tās atrastie fakti bijuši nepareizi, piemēram, kāds no apsūdzības lieciniekiem devis nepatiesu zvērestu vai eksperts iesniedzis kļūdainu slēdzienu.

Advokātam nāca talkā gadījums, ar ko neviens nebija rēķinājies. Karstajā 1959. gada vasarā izžuva no pēdējā kara palikusī ar ūdeni piepildītā tranšeja. Tās dibenā atrada cilvēka galvaskausu, un tiesu ārsti bez grūtībām noskaidroja, ka tas ir Hermaņa Rorbaha galvaskauss. Rorbahs divas reizes bija pārcietis žokļa operāciju ar daļēju apakšžokļa rezekciju. Rentgena uzņēmumi, kas bija izdarīti pēc operācijas, izrādījās identiski tranšejā atrastā galvaskausa uzņēmumiem.

Turpretī profesors Valters Špehts «ar zinātnisku precizitāti» bija pierādījis tiesas prāvā, ka apsūdzētā sadedzinājusi nogalinātā galvu savā virtuves plītī. Tātad

sledziens, uz kura galvenokārt balstījās apsūdzības spriedums, bijis kļūdains. Bet, lai atsāktu lietu, ar šo faktu vien nepietika. Grosam vajadzēja ar tādu pašu zinātnisku precizitāti, ar kādu šķietami izcēlās Spehta slēdziens, punktu pēc punkta atspēkot to, — tas ir uzdevums, kas cienīgs līdzināties doktora disertācijai.

Vienu mēnesi pēc otra doktors Gross brīvajā laikā studēja medicīnas literatūru, lai iegūtu nepieciešamās speciālās zināšanas, bet pēc tam vairākas nedēļas sarakstījās ar policijas varas iestādēm, lai izdod viņam galvaskausu nosūtīšanai uz ekspertīzi. Kad beidzot, pārvarējis visus birokrātisma šķēršļus, viņš panāca savu, Vīsbādenes kriminālpolicija liedza viņam izdarīt ekspertīzi. Vispirms vajadzēja dabūt tiesas lēmumu, kuru pieņemt varēja tikai Minsteras zvērināto tiesa, kas bija izskatījusi Rorbahas krimināllietu. Bet šis tiesas priekšsēdētājs doktors Hoikamps noraidīja advokāta lūgumu: tiesa nolēma lietu neatjaunot un tātad nevar pieņemt nekādus lēmumus sākt jaunu izmeklēšanu.

Daudzus mēnešus doktors Gross griezās pa šo noslēgto apli un beigu beigās devās pie Bonnas justīcijas ministra. Tomēr no tiešas sarunas ar Grosu ministrs izvairījās un piecās rindiņās atbildēja viņam rakstiski, ieteikdams rīkoties likumā noteiktā kārtībā. Bet tieši to taču tik ilgu laiku centās panākt Gross, nesekmīgi mēģinādams pārvarēt tiesas un izmeklēšanas orgānu pūliņus visiem spēkiem pretoties Marijas Rorbahas lietas izskatīšanai par jaunu.

Pagāja vairāk nekā pusotra gada, iekams Grosam izdevās ar šo lietu un pirmām kārtām ar apstrīdamo ekspertīzes slēdzienu ieinteresēt ievērojamus un neatkarīgus zinātniekus, tas ir, tādus, kuri nestrādā valsts darbā. Tas nebija viegls uzdevums, jo visa notiesātās manta — dzīvokļa iekārta — jau bija ieķīlāta, lai segtu pirmās

tiesas prāvas izdevumus, un, gluži dabiski, viņa nevarēja piedāvāt zinātniekiem ar četriem cipariem rakstāmu honorāru, kādu profesoram Špehtam samaksāja prokuratūra. Bet lielākās grūtības bija pārliecināt šos spīdekļus pārvarēt bailes no tiesas prāvas, kurā viņu zināšanas tiks pretstatītas prokuratūras interesēm, tātad arī Adenauera valdības interesēm. Par daudzināto zinātnes un personības brīvību lielākā daja no viņiem nebija visai augstās domās. Viņi baidījās no represijām un traucējumiem savā profesionālajā darbībā. Viens no viņiem rakstīja profesoram Grosam: «Dziļi cienījamais advokāta kungs! Es apsveicu Jūsu mērķus un vēlu Jums visādas sekmes, ārkārtīgi nožēlojot, ka nevarēšu būt Jums noderīgs. Nedomāju, ka es būtu šādai lietai piemērota persona. Diez vai man kā tādas zinātniskās pētniecības laboratorijas vadītājam, kura saņem valdības subsīdiju, klājas piedalīties prāvā, kurā ar manu palīdzību var panākt tikai vienu rezultātu — pierādīt mūsu valsts tiesvedības neatbilstību.»

Tomēr doktora Grosa nelokāmā stūrgalvība tika atalgota. Beigu beigās viņš atrada cilvēku, kurš, kā zinātnieks būdams slavens visā pasaulē, nebaidījās valdības represiju un kuram pietika drosmes vērsties pret tiesas un policijas aparāta nelikumīgajām mahinācijām. Tas bija Dortinundas Spektroķīmijas un lietišķās spektroskopijas institūta vadītājs, 52 gadus vecais profesors Henriks Kaizers. Jau savā pagaidu ekspertīzes slēdzienā viņš apgāza Špehta izvirzīto versiju par to, kā Rorbahu virtuves plīts skurstenī radies tallija sulfāts. Bez kādiem sensacionāliem paņēmieniem Kaizers vienkārši paskaidroja, ka tallija sulfātu satur ogles, ar ko kurina krāsnis, un tāpēc to atrastu katras krāsns skurstenī, ja izpētītu tur sakrājušos sodrējus.

Doktors Gross nolēma papildus apstiprināt Kaizera

teikto ar piemēriem no prakses. Ar skursteņslauķu palīdzību viņš ieguva sodrējus no 120 dažādiem dūmvadiem, apliecinādams lielisku humora izjūtu: 120 sodrēju paraugu vidū bija arī sodrēji no profesora Špehta, zvērināto tiesas priekšsēdētāja Hoikampa un prokurora Rozendāla kamīniem. Rezultāti bija satriecoši! Tallijs tika atrasts visos paraugos, bet sodrējos no Spehta kamīna tā bija četras reizes vairāk nekā Rorbahu virtuves plīts skurstenī!

Savā iesniegumā atjaunot lietu doktors Gross sarkastiski piezīmēja, ka viņš nekādā ziņā no tā neizdara secinājumu, it kā profesors Špehts savā kamīnā sistemātiski dedzinātu cilvēku galvas.

Šis iesniegums, kas aptvēra 99 lappuses, beidzot tika apmierināts, acīm redzot, tāpēc, ka pirmās tiesas prāvas priekšsēdētājs doktors Hoikamps gulēja slimnīcā un tādējādi nevarēja ietekmēt lēmumu.

1961. gada 3. maijā Minsteras zvērināto tiesā sākas otra prāva Marijas Rorbahas lietā, šoreiz to vada apgabala tiesnesis doktors Kesterss.

Marija Rorbaha apātiski sadugusi uz apsūdzēto sola. Četri gadi iepriekšējās izmeklēšanas un katorgas cietumos padarījuši viņu noslēgtu un biklu. Viņa vairs netic, ka tiks attaisnota.

Prokurors Rozendāls tikpat agresīvi kā pirmajā prāvā nosauc viņu par vīra slepkavu un aizrautīgi tēlo vistumšākajās krāsās tās pagātni, kam nav ne mazākā sakara ar apsūdzību slepkavībā. Viņš visiem spēkiem atkal cenšas radīt «raganu medību» atmosfēru. Ja tā ir bijusi patversmē, zagusi, melojusi un krāpusi vīru, viņai jābūt arī slepkavai. Rozendāls neatlaidīgi cenšas to iestāstīt jaunajam zvērināto piesēdētāju sastāvam, bet pēc tam vienu pēc otra izsauc savus daudzos lieciniekus.

Taisnību sakot, viņi arī pirmajā prāvā neko nevarēja paziņot, tikai aizgūtnēm stāstīja par apsūdzētās slikto slavu un viņas dzīves veidu. Tomēr šoreiz lielākā da|a no tiem ir daudz atturīgāka. No avīzēm viņi jau bija uzzinājuši, ka pēc tiesas prāvas Marija Rorbaha var atkal tikt brīvībā, jo pirmā ekspertīze bijusi kļūdaina un spriedums, acīm redzot, tiks pārskatīts. Sī varbūtība apvalda viņu daiļrunību, liek apdomāt savus vārdus.

Kaimiņiene, kas pirms trīs gadiem zvērēja, ka apsūdzētā Ziemsvētku vakarā izdzinusi vīru uz ielas, tagad paskaidro, ka dzirdējusi to no citiem, pati to nav redzējusi.

Elfrīda Mastersa, kas apzvērēja gan policijā, gan pirmajā tiesas prāvā, ka «Hermaņa Rorbaha noslepkavošana notikusi uz mata tā, kā to iztēloja Marija, kad uzticēja man savus nodomus», tagad vairs nevar atcerēties šis sarunas sīkumus un beigu beigās atzīstas, ka izdomājusi visu šo notikumu, jo bijusi nikna uz Mariju.

Pirmajā prāvā Mastersa kundze liecināja arī, ka Marija gribējusi nogalināt vīru, lai apprecētos ar angļu seržantu Donaldu Raianu. Tagad viņa atzīstas:

—   Vispār Marijai nebija nekāda iemesla nogalināt savu vīru. Viņš tai lāva pilnīgu brīvību, atdeva visu naudu un pacieta pat viņas sakarus ar angli. Hermanis Rorbahs jau sen bija pārstājis interesēties par Mariju kā par sievieti. Viņš vienmēr slamstījās tikai ap vīriešiem.

Priekšsēdētājs dara zināmu lieciniecei, ka viņu var sodīt par zvēresta laušanu. Par atbildi viņa, izplūzdama asarās, izgrūž:

—   Bet komisārs Johums visu laiku atkārtoja man, ka tikai ar tādu liecību es varu palīdzēt zvērinātajiem iegūt pareizu priekšstatu par Rorbahu laulības dzīvi.

Vēlreiz liecinieka vieta jāieņem arī Matildei Šotai, kura, pazinusi policijas izlikto segu, pirmā bija metusi aizdomu ēnu uz Mariju Rorbahu. Tagad jau pēc pirmajiem vārdiem — «Zvēru pie dieva …» — viņa nolaiž zvērestam pacelto roku un, nodūrusi galvu, saka:

—   Es gribēju vēl kaut ko piebilst, padomnieka kungs. Es to atcerējos vēlāk… — Un viņa klusā balsī stāsta, ka segu, ko viņa pārdevusi apsūdzētajai, pēdējā laikā sev līdzi ņēmis Hermanis Rorbahs, jo viņam nācies strādāt ārpus pilsētas.

Advokāts Gross uztraukumā pielec kājās.

—   Lieciniece, kāpēc jūs to nesacījāt pirmajā tiesas prāvā? Jūs taču arī toreiz, protams, to zinājāt! Jūs esat devusi nepatiesu zvērestu. Par to, ka jūs noklusējāt jums zināmos faktus, kas attiecas uz lietu, jūs esat sodāma tāpat kā par tiešiem meliem.

Lieciniecei nav drosmes paskatīties uz advokātu.

—   Kriminālpolicijas komisārs Johums neļāva man to teikt, jo es neesot redzējusi, vai Rorbaha kungs paņēmis segu arī pēdējo reizi.

Priekšsēdētājs skaļi nokremšļojas; prokurors sasprindzināti šķirsta savus papīrus.

Nākošais runā piena veikaliņa īpašnieks Johanness Roveders, kurš redzējis, kā no Rorbahu dzīvokļa skursteņa vēlušies biezi dūmi. Viņa liecība pirmajā prāvā būtiski apstiprināja profesora Špehta versiju par nogalinātā galvas sadedzināšanu.

Nevērojot zālē kūsājošās kaislības, šis liecinieks ar iepriekšējo pārliecību, nežēlodams krāsas, apraksta savus 1957. gada 11. aprīļa novērojumus. Viņš ir tik pārliecināts par savu taisnību, ka laipni uzsmaida profesoram Grosam, kad tas lūdz priekšsēdētājam atļauju uzdot lieciniekam dažus jautājumus.

—       Rovedera kungs, jūs tikko sacījāt, it kā esot redzējis, kā virs jauku saules staru zeltītā Rorbahu jumta reljefi izdalījušies melni dūmu mutuļi.

Roveders saliek rokas uz vēdera un smaida vēl platāk.

—       Jā, protams, aizstāvja kungs. Ja saule nebijusi tik spoža, es droši vien nebūtu pievērsis uzmanību dūmiem. Es tikko biju piecēlies un skatījos, kāds ārā laiks.

Doktors Gross, ieskatījies savās piezīmēs, jautā:

—   Vai jūs atceraties, cikos tas bija?

—       Atceros, atceros, aizstāvja kungs. Bija tieši pieci. Tai laikā es savācu no fermas atvesto pienu.

—   Jūs tātad nepieļaujat, ka tas varētu būt bijis vēlāk?

—       Pilnīgi izslēgts, advokāta kungs! Kamēr vien man pieder veikaliņš, piena kannas atved tieši piecos.

—       Jā, jā. Jūs jau arī pagājušajā prāvā apzvērējāt šo liecību.

—   Es arī toreiz teicu visu, kā bija.

—       Ha, Rovedera kungs! Bet ko jūs teiksiet, ja es jums pierādīšu, ka 1957. gada 11. aprīlī saule lēca tikai pulksten 5 un 43 minūtēs un ka pulksten piecos vēl valdīja melna tumsa, kurā jūs vispār nevarējāt saskatīt nekādus dūmus?

—       Tā nav taisnība! Es redzēju sauli un dūmus! — kliedz Roveders, kļūdams sarkans.

Divi aizstāvja pieaicināti meteorologi apstiprina, ka Minsterā saule katru gadu tai laikā lec pulksten 5 un 43 minūtēs. Priekšsēdētājs izņem no kabatas piezīmju kalendāru un meklē lapiņu ar 11. aprīli.

—       Saule lec pulksten 5 un 43 minūtēs, — viņš saka un nogroza galvu.

Tā stundu pēc stundas četru dienu laikā risinās tiesas izrāde, kurā piedalās 112 liecinieku. Apsūdzībai viss, ko viņi runā, ir nevajadzīgs. Viņi pastāsta domas, uzskatus,

kaut kur dzirdētas sarunas par slepkavību, bet nesniedz nevienu faktu. Nedaudzie liecinieki, kas pirmajā prāvā deva konkrētas liecības par vienu vai otru notikumu, tagad vai nu sapinas pretrunās, kad aizstāvis sāk krustenisko pratināšanu, vai arī citi liecinieki tos pieķer melos un zvēresta laušanā.

Tomēr doktoram Grosam grūtākais uzdevums vēl priekšā — tas ir uzbrukums pirmajā tiesas prāvā iesniegtajam ekspertīzes slēdzienam. Gross zina, ka prokuratūras atzītais korifejs profesors Špehts šeit aizstāvēs savu zinātnieka reputāciju un ne soli neatkāpsies no savām pozīcijām, kamēr katra viņa k|ūda nebūs neapgāžami un uzskatāmi pierādīta. Bet vissliktāk ir tas, ka reizē ar Špehta reputāciju uz spēles likta visa Rietumvācijas justīcijas reputācija, un tātad prokuratūra un tiesa visādi centīsies atbalstīt profesoru.

Par pirmo liecinieku advokāts aicina profesoru Kaizeru, tādējādi tūlīt laizdams darbā savu spēcīgāko ieroci.

—   Profesora kungs, — viņš griežas pie tumšmatainā zinātnieka, kurš izskatās jaunāks par saviem gadiem.

—  Es nesen dzirdēju vienu jūsu izteikumu. Jūs paziņojāt: «Ja kāds no maniem doktorandēm iesniegtu man tādu ekspertīzes slēdzienu, kādu pirmajā tiesas prāvā Rorbahas lietā deva profesors Špehts, es viņam būtu iekrāvis pa ausi un izmetis ārā.» Vai jūs esat tādās domās arī tagad, profesora kungs?

Zālē neveikls klusums. Ne čauksLoņas, ne elpas vilciena. Visi gaida atbildi, nenolaizdami acis no sola, kur citu liecinieku vidū sēž nekustīgais, ārēji nesatricināmais profesors Špehts. Publikas acīs viņa autoritāte iedragāta jau ar advokāta jautājumu vien.

Acīm redzami negaidījis šo jautājumu, profesors Kai-

zers noņem raga brilles un apmulsis skatas uz priekšsēdētāju. Tas nāk viņam talkā:

—   Mēs formulēsim jautājumu nedaudz savādāk: vai jūs, profesora kungs, uzskatāt jūsu kolēģa Špehta slēdzienu par pareizu vai par kļūdainu?

Atkal klusums. Doktors Gross nervozi virpina savu sudraboto zīmuli. No profesora atbildes atkarīgs prāvas iznākums. Ja Kaizers koleģialitātes vārdā tagad mīkstinās savu atsauksmi, Špehts iegūs morālu priekšrocību.

—   Es izteikšos uzmanīgāk, — nenoteikti iesāk zinātnieks. — Mans izteikums attiecās tikai uz ekspertīzi, nevis uz tās autoru. Seit es atzītu par labāku savu atbildi ietērpt citos vārdos. Tomēr tās saturs paliek iepriekšējais.

Lai arī cik atturīga ir šī atbilde, tā ir iznīcinoša profesoram Špehtam. Cilvēki skatītāju zālē un miljoni avīžu lasītāju ne sevišķi interesējas par zinātniska rakstura domstarpībām starp profesoriem un diskusijām par tallija sulfātu, «zvaigžņveida matiņiem» vai trifeļu sporām. Viņi maz ko saprot no visa tā. Viņus aizrauj tikai pats tiesas skandāls — tas, ka viens profesors otram iztēlē sadod pa ausi.

Bet apsūdzētās aizstāvis arī nākošajās dienās turpina diskreditēt prokuratūras ekspertu un pārvērst viņu par izsmiekla objektu. Profesora Špehta kamīna sodrēju analīze izraisa zālē skaļus smieklus. īsta jautrības vētra brāžas, kad aizstāvības uzaicinātie zinātnieki sāk apspriest profesora Špehta sensacionālo asins analīzes atklājumu.

Profesors Jans van Kalkers, asinsgrupu pētnieks no Holandes, ar neizmērojamu ironiju paziņo:

—   Zinātne par asinīm pēdējos gados, bez šaubām, gājusi uz priekšu milzu soļiem. Jau tas vien, ka kolēģim Špehtam izdevies klasificēt asinis pēc to īpašnieka no

darbošanās, kā, piemēram, «politiķa asinis», «komersanta asinis», «maiznieka asinis», «krāsotāja asinis» un, iespējams, arī «eksperta asinis», ir pelnījis Nobeļa prēmiju un rada manī, protams, karstu vēlēšanos uzzināt, kā izdarīts šis epohālais atklājums. Starp citu, baidos, ka kolēģis Špehts viselementārākajā veidā kjūdījies. Vai nu viņš, vai viņa asistenti nav ņēmuši vērā, ka virtuves grīda bija klāta ar emaljas krāsu, kas reizē ar asinīm iekļuvusi nokasījumā. Tieši pateicoties šai krāsai, kolēģis Špehts vai viņa asistenti atklāja ķīmiskos elementus.

Šī eksperta secinājuma atspēkošana bija kulminācija prāvas humoristiskajā ievirzē, turpretim, iztirzājot Špehta versiju par Hermaņa Rorbaha noindēšanu ar «celiopastu», beidzot tiek skarti tik rūpīgi slēptie slepkavības patiesie motīvi.

Botānikas profesors Šracs jautā pavisam strupceļā iedzītajam Špehtam:

—   Sakiet, kolēģa kungs, — kā jūs aizdomājāties līdz apgalvojumam, ka nelaiķa vēderā palikuši malvas ziedu «zvaigžņveida matiņi»? Tās taču bija trifeļu sporas, ko jūs tur atradāt!

Špehts sašutumā pielec kājās.

—   Es jau pirmajā prāvā paskaidroju, ka daļu pētījumu veica mans asistents Hrabovskis. Es taču nevarēju visu pats padarīt!

Doktors Gross neļauj Špehtam novelt vainu uz asistentu:

—   Bet slēdzienu parakstījāt jūs un tiesai to iesniedzāt kā savu paša darbu. Tātad jūs arī par to atbildat!

Špehts gurdi atvairās:

—   Kļūdu tomēr pielaida Hrabovskis, bet ne es. Viņš noturēja trifeļu sporas par «zvaigžņveida matiņiem», — kā tad es varu būt vainīgs? Jāuzticas taču saviem asistentiem.

Pēkšņi kāds asistents izrādās vainīgs izcilā profesora Špehta nepareizajā slēdzienā. Starp citu, pirmajā prāvā, kad viņam «zvaigžņveida matiņi» bija vajadzīgi, lai pamatotu versiju par malvas ziedu uzlējumā piejaukto «celiopastu», viņš zvērēja, ka pats personīgi veicis visus pētījumus, kas apstiprina šo secinājumu.

Galu galā doktors Gross izbeidz strīdu par to, kurš īstenībā sajaucis trifeļu sporas ar «zvaigžņveida matiņiem».

—   Priekšsēdētāja kungs, nav taču svarīgi, kurš vainīgs, svarīgi, ka mēs beidzot stingri zinām: vēderā bija trifeļu sporas, nevis «zvaigžņveida matiņi». No tā iespējams tikai viens secinājums: Hermaņa Rorbaha pirmsnāves vakariņās bija trifeļi. Bet trifeļi maksā dārgi, tos lieto kā piedevu nedaudziem izmeklētiem ēdieniem, kurus pasniedz tikai augstākajā sabiedrībā, nevis krāsotāja mājā. Kur gan īsi pirms savas nāves tik izmeklēti tika pacienāts Hermanis Rorbahs, es jums jautāju, tiesnešu kungi un vispirms kungi no slepkavību izmeklēšanas nodaļas? Vai jūs par to esat padomājuši? Vai esat šajā virzienā veikuši izmeklēšanu?

Visu skatieni vēršas uz pēdējo liecinieku solu, kur sēž trīs kriminālpolicijas darbinieki. Vecākais komisārs Johums smagnēji pieceļas, un priekšsēdētājs dod zīmi tam atkal apsēsties.

—   Bet., advokāta kungs, slepkavību izmeklēšanas komisija tikai tagad uzzināja, ka nogalinātais pirms nāves ēdis trifeļus. Kā gan. tā varēja pirms četriem gadiem noskaidrot, kur šie trifeļi radušies? Patiesi jūs prasāt pārāk daudz.

Aizstāvis neļauj sevi novirzīt.

—   Apgabaltiesas direktora kungs, slepkavību izmeklēšanas komisija jau toreiz bija uz pareizā ceļa. Hermanis Rorbahs bija pirms viņa nogalinātā Eriha Bēles tuvs

draugs. Abi viņi ciemojās pie karaliskā pulka virsniekiem, kuriem piemita tāds pats netikums, kāds viņiem. Bet šo virsnieku ēdienu kartē ik dienas ir delikateses ar trifeļu piedevām. Tur ari pēdējo reizi ciemojās Rorbahs, sēdēdams priekšnāves vakariņās kopā ar savu slepkavu. Un Rorbahs tika nogalināts tāpēc, ka zināja, kā un kāpēc gāja bojā viņa draugs Bēle.

Prokurors Rozendāls satraukti pārtrauc aizstāvi:

—  Priekšsēdētāja kungs, es kategoriski protestēju pret šiem aizstāvības paziņojumiem. Tās visas taču ir nepārbaudāmas hipotēzes!

Te prokuroram Rozendālam bija taisnība. Doktora Grosa paziņojumus tajā laikā vairs nevarēja pārbaudīt. Tieši tāpēc bija vajadzīgs notiesāt Mariju Rorbahu, un profesors Špehts to sekmēja, savlaicīgi sajaukdams trifeļu sporas ar «zvaigžņveida matiņiem». Četru gadu laikā, kas bija pagājuši kopš Ēriha Bēles un Hermaņa Rorbaha noslepkavošanas, abu noziegumu pēdas bija pilnīgi iznīcinātas. Tiesas un policijas varas vīri labi zināja, ko dara, kad nosēdināja uz apsūdzēto sola slepkavas lomai tik piemēroto Mariju Rorbahu un ar nepatiesa ekspertīzes slēdziena un divkosīgu liecinieku palīdzību pierādīja tās vainu. Kāda gan nelaime, ja pēc četriem gadiem muļķīgs gadījums piespieda tos attaisnot viņu? Pasākuma mērķis jau bija piepildīts.

Tagad priekšsēdētājs var atļauties būt objektīvs, un viņš izdara nomierinošu žestu.

—   Bet, prokurora kungs, advokāta kungam taču taisnība, kad viņš norāda uz iepriekšējās izmeklēšanas kļūdām. Patiesi, tās maksājušas diezgan dārgi.

Ar to pašu draudzīgo žestu viņš pēc tam pārtrauc turpmākās debates par abu slepkavību īstajiem motīviem.

—   Pateicos par jūsu norādījumiem, advokāta kungs. Par nožēlošanu, zvērināto tiesa nav spējīga izlabot kļūmes, ko savā laikā pieļāvusi policija. Bet, protams, šīs kļūmes tiks ņemtas vērā jūsu pilnvarotājas labā.

Sis nepārprotamais mājiens par otrās prāvas rezultātiem jau vairs nebija vajadzīgs. Nepiekāpīgais prokurors Rozendāls, kurš vēl nesen iztēloja Mariju Rorbahu par atbaidošu vīra slepkavu, priekšpēdējā sēdē pats atsakās no apsūdzības un piedāvā attaisnot apsūdzēto nepietiekamu pierādījumu dēļ.

Apsūdzētās aizstāvim tādā kārtā tiek laupīta iespēja teikt varbūt pašu nozīmīgāko runu savā mūžā. Jo arī viņam nekā cita nav ko prasīt kā vienīgi savas pilnvarotājas attaisnošanu. Dažas minūtes publika vēl ar interesi ieklausās, kad viņš paceltā balsī saka:

—   Es šeit neaizstāvu, es apsūdzu! Es apsūdzu visu, kas ļauj vācu tiesai būt tik neticami netaisnai…

Pēc tam pirmie skatītāji uz pirkstgaliem dodas prom no sēžu zāles.

Prāva viņu acīs zaudējusi savu pievilcību.

Otrajā dienā paziņotais spriedums ir parasta formalitāte.

Sakarā ar 1958. gada 19. aprīļa sprieduma atcelšanu apsūdzētā tiek attaisnota. Tiesas izdevumus segs valsts.

Apgabaltiesas direktors Kesterss steidzīgi nolasa tekstu. Sprieduma pamatojumu, kurā vēlreiz tiek uzskaitītas pirmās prāvas kļūdas un nepareizie secinājumi, apslāpē ārā dzirdamais troksnis. Uz laukuma tiesas nama priekšā saceltas teltis un nojumes. Griežas leijerkaste, un tās skaņas kopā ar skalām ļaužu balsīm ieplūst pa atvērtajiem logiem. Minsterā šodien sākas gadatirgus. Kuru gan tagad var interesēt tiesas skandāls?

Marijas Rorbahas lieta noslīkst balagāna troksnī.

Tiesas padomnieks Hoikamps, kura vadībā tika taisīts pirmais apkaunojoši skandalozais spriedums, pēc gada k(ūst par apgabaltiesas direktoru, vecāko komisāru Johumu paaugstina par galveno komisāru, bet izsmietais un apkaunotais profesors Spehts turpina vadīt pētniecisko laboratoriju resorā, kura nosaukumu nav pieņemts minēt. Un nevienu tas neuztrauc: valstī taču atklāts gadatirgus.

SATURS

Priekšvārds. 1. Karpecs……………………………….

Katrās 47 minūtēs slepkavība…………………………..

Bostonas slepkavnieks…………………………………..

Biļete uz nekurieni……………………………………

Kara ministrs un kabarē meiča………………………….

Laupītāju kungiem ir tas gods………………………….

Tiesas akceptēta slepkavība……………………………..

Notiesāta uz netiešu pierādījumu pamata .

Gintcrs Prodls

LAUPITAJU KUNGIEM IR TAS GODS . .,

Redaktore L. Riekstiņa. Māksi, redaktors A. Krēsliņš. Tchn. redaktore S. Odrasala. Korektors I. Tirāns.

Nodota salikšanai 1974. g. 13. maijā. Parakstīta iespiešanai 1974. g. 9. oktobrī. Tipografjas papīrs Nr. 2, formāts 79X108/32. 8,00 fiz. iespiedi.; 11,20 uzsk. iespiedi.; 11,52 izdevn. 1. Metiens 20 000 eks. Mnksā 55 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevu. Nr. 550/26771—Pcj-36. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 1573-L.

Content

Prodls Ginters Laupītāju kungiem ir tas gods…

PRIEKŠVĀRDS

KATRĀS 17 MINŪTES SLEPKAVĪBA

BOSTONAS SLEPKAVNIEKS

BIĻETE UZ NEKURIENI

KARA MINISTRS UN KABARĒ MElČA

LAUPĪTĀJU KUNGIEM IR TAS GODS.

TIESAS AKCEPTĒTA SLEPKAVĪBA

NOTIESĀTA UZ NETIEŠU PIERĀDĪJUMU PAMATA

SATURS