Sūzena Džeklina

Leļļu ieleja

Džeklina Sūzena

LELLU IELEJA

Džozefīnei, kas sēdēja pie manam, kājām, pārliecināta, rakstu turpinājumu savai iepriekšējai grāmatai…

…bet visvairāk Irvingam.

Ir jāuzkāpj Everestā, lai sasniegtu Leļļu ieleju.

Grūts ir kāpiens uz šo virsotni,

kuru redzējuši tikai nedaudzi. Nemaz nevar zināt, kas tur augšā īsti ir,

taču pilnīgi negaidīti skatam paveras

leļļu ieleja.

Tu tur stāvi, gaidot,

ka tevi apņems prieka vilnis,

uz ko tu biji cerējusi, bet —

tas nenotiek.

Tu atrodies pārāk tālu, lai dzirdētu aplausus un paklanītos.

Un arī augstāk nav kur kāpt. Tu esi viena, un vientulības sajūta klājas pāri visam.

Gaiss ir tik retināts, ka tik tikko var elpot. Tu esi sasniegusi visu, un pasaule saka, ka esi varone. Bet lejā bija jautrāk,

kad tu sāki, un tev piederēja tikai cerības un sapnis par to piepildījumu. Tu redzēji tikai kalna galotni — un nebija neviena, kas tev pastāstītu par Leļļu ieleju.

Bet, kad esi sasniegusi virsotni, ir gluži citādi.

Pretspēki ir tevi apbružājuši,

padarījuši kurlu, neredzīgu un pārāk nogurušu,

lai tu priecātos par savu uzvaru.

Enna Velsa nekad nebija domājusi sākt kāpienu.

Taču, nepavisam to neapzinoties, viņa spēra pirmo soli

tajā dienā, kad pavērās apkārt

un teica sev:

"Man ar to nepietiek —

es gribu kaut ko vairāk."

Un, kad viņa satika Laionu Bērku,

bija jau par vēlu, lai grieztos atpakaļ.

ENNA

1945. gada septembris

Todien, kad viņa ieradās, temperatūra bija sasniegusi deviņdesmit grādus . Ņujorka tvaikoja — kā nikns betona dzīvnieks, negaidīti sagūstīts un iemests karstumā. Taču Ennai nekas nebija pretī nedz pret karstumu, nedz piegružoto Taimskvēru. Viņai šķita, ka Ņujorka ir visaizraujošākā pilsēta pasaulē. Meitene dadbāiekārtošanās aģentūrā smaidīja un teica:

"Varat būt pilnīgi droša, ka darbu dabūsit. Pat būdama bez pieredzes. Visas kvalificētās sekretāres ir projām labi apmaksātajos aizsardzības dienesta darbos armijā. Bet, godīgi runājot, mana mīļā, ja man būtu jūsu izskats, es taisnā ceļā dotos pie Džon Pavērsa vai Kounovera."

"Kas tie tādi?" Enna vaicāja.

"Viņi vada vislabākās modeļu aģentūras pilsētā. Es tur gribētu strādāt, tikai esmu pārāk maza auguma un neesmu pietiekami kalsna. Bet jūs esat tieši tāda, kādas viņi meklē."

"Es gan labāk vēlētos strādāt kantorī."

"Okei, bet es tomēr domāju, ka jūs esat traka." Viņa pasniedza Ennai vairākas papīra lapiņas. "Šīs visas ir labas vietas, bet vispirms ejiet pie Henrija Belamī. Viņš ir slavens teātra lietu advokāts. Viņa sekretāre nupat apprecējās ar Džonu Volšu." Redzēdama, ka uz Ennu tas neatstāj nekādu iespaidu, meitene turpināja: "Nestāstiet man, ka neesat nekā dzirdējusi par Džonu Volšu! Viņš ieguvis trīs "Oskarus", un es nupat izlasīju, ka viņš grasoties izvilkt Garbo no viņas vientulības un būt režisors viņas atgriešanās filmai."

Ennas smaids meiteni pārliecināja, ka viņa vairs neaizmirsīs, kas ir Džons Volšs.

"Un tagad es gribu, lai jums būtu priekšstats par kantori un cilvēkiem, kurus jūs tur satiksit," meitene turpināja. ""Belamī un Belouzs" ir patiešām lielisks kantoris. Viņiem ir slaveni klienti. Un

* Pēc Fārenheita; pēc Celsija ap 30 (tulk.).

Mirna, kura apprecēja Džonu Volšu, izskata ziņā jums nestāv ne tuvu. Jūs uzreiz kādu nogrābsit."

"Ko tad?"

"Čali… varbūt pat vīru." Meitene ieskatījās Ennas iesniegumā. "Paklausieties, no kurienes jūs esat? Tas taču ir Amerikā, vai ne?"

"Lorensvila," Enna pasmaidīja, "atrodas apmēram stundas braucienā ar vilcienu no Bostonas. Un, ja es būtu gribējusi dabūt vīru, tad man vajadzēja palikt Lorensvila, jo tur visi precas, līdzko pabeidz skolu. Bet es vispirms gribētu pastrādāt."

"Un jūs pamētāt tādu vietu? Šeit visas meklē vīrus. Mani ieskaitot! Varbūt jūs varat mani aizsūtīt uz Lorensvilu ar ieteikuma vēstuli?"

"Jūs gribat teikt, ka precētu, kas pagadās?" Enna kļuva ziņkārīga.

"Nejau nu kuru katru. Tikai tādu, kurš man nopirktu skaistu bebrādas kažoku, pieņemtu kalponi un ļautu katru dienu gulēt līdz pusdienlaikam. Man pazīstamie puiši ne tikai gaida, ka es turpināšu strādāt, bet, kamēr es pūlos viņiem pagatavot ēdienu, man jāizskatās kā Kerolai Lendisai." Kad Ēnna iesmējās, meitene teica: "Labi, gan jau pati redzēsit. Pagaidiet, kamēr iepazīsities ar kādu šīs pilsētas Romeo. Varu derēt, ka ar visātrāko vilcienu drāzīsities atpakaļ uz Lorensvilu. Un neaizmirstiet mani paķert līdzi!"

Viņa nekad neatgriezīsies Lorensvila! Viņa nebija vienkārši aizbraukusi — viņa bija aizbēgusi. Aizbēgusi no precībām ar kādu solīdu Ix>rensviļas puisi, viņa bija aizbēgusi no Ix>rensvilas solīdās, kārtīgās dzīves. No tās pašas kārtīgās dzīves, kādu bija dzīvojusi viņas māte. Un viņas mātes māte. Tajā pašā kārtīgajā mājā. Namā, kurā krietna Jaunanglijas ģimene bija mitusi paaudzi pēc paaudzes un kuras iemītnieki savas neizpaustās emocijas bija noslēpuši aiz čīkstošām dzelzs bruņām, ko sauca par manierēm.

("Enna, lēdija nekad skaļi nesmejas."

"Enna, lēdija nekad neraud sabiedrībā."

"Bet šī nav sabiedrība, es raudu šeit, virtuvē, pie tevis."

"Bet lēdija lej asaras tikai vienatnē. Tu neesi bērns, Enna. Tev ir divpadsmit gadu, un virtuvē ir arī krustmāte Eimija. Tagad ej savā istabā!")

Un kaut kādā veidā Lorensvila bija sekojusi viņai arī uz Redklifu. Tur bija meitenes, kuras smējās un lēja asaras, un pļāpāja, un baudīja dzīves "augstās" un "zemās" puses. Taču viņas Ennu nekad nepieņēma savā pasaulē. Šķita, ka viņa ir apzīmogota ar uzrakstu: "Nenāciet klāt! Auksta. Rezervēta. Jaunanglijas tips." Viņa aizvien vairāk iegrima grāmatās, un pat tur atkal atrada to pašu shēmu: rādījās, ka visi rakstnieki, kuru grāmatas viņa lasīja, bija bēguši no savām dzimtajām vietām. Hemingvejs bija braukājis no Eiropas uz

Kubu un Bimini. Nabaga apjukušais talantīgais Ficdžeralds ari bija dzīvojis ārzemēs. Un pat lempīgais Sinklērs Lūiss ar sarkano seju bija atradis romantiku un aizraušanos Eiropā.

Viņa aizbēgs no Lorensvilas! Tas galu galā bija vienkārši. Viņa šo lēmumu pieņēma, pēdējo gadu mācīdamās koledžā, un paziņoja par to savai mātei un krustmātei Eimijai Lieldienu brīvdienās.

"Mamm… krustmāt Eimij… kad es pabeigšu koledžu, es braukšu uz Ņujorku."

"Tā ir šausmīga vieta atvaļinājuma pavadīšanai."

"Esmu nolēmusi tur apmesties uz dzīvi."

"Vai tu to ar Viliju Hendersonu esi apspriedusi?"

"Nē. Kāpēc man tas būtu jādara?"

"Nu, jūs taču esat turējušies kopā, kopš jums palika sešpadsmit. Dabiski, ka visi uzskata par pašsaprotamu, ka…"

"Tieši tā Loresnvilā visu pieņem un uzskata pašu par sevi saprotamu!"

"Enna, tu pacel balsi," viņas māte mierīgi aizrādīja. "Vilijs Hender- sons ir jauks puisis. Es skolā mācījos kopā ar viņa tēvu un māti."

"Bet es viņu nemīlu, māt."

"Mīlēt nevar nevienu vīrieti," secināja krustmāte Eimija.

"Vai tu, māt, tēti nemīlēji?" Tas nebija jautājums, tā bija apsūdzība.

"Protams, es viņu mīlēju." Mātes balss kļuva īgna. "Bet tas, ko domā krustmāte Eimija, ir… nu, tas ir citādi. Viņi vispār nedomā un nereaģē kā sievietes. Nu, ņemsim tavu tēvu. Viņš bija ļoti grūti izprotams cilvēks. Viņš bija impulsīvs, un viņam patika iedzert pa glāzītei. Ja viņš būtu apprecējis kādu citu, nevis mani, viņš varēja ņemt nelabu galu."

"Nekad netiku redzējusi, ka tēvs dzertu."

"Protams, nē. Es neturēju mājās ne lāsītes. Es viņu no šī ieraduma atradināju, pirms viņš ņēma virsroku. Sākumā viņš bija diezgan nesavaldīgs — viņa vecmāmiņa bija francūziete."

"Latīni vienmēr ir drusciņ ķerti," krustmāte Eimija piekrita.

"Tētis nebija ķerts!"

Pēkšņi Enna vēlējās — kaut viņa labāk būtu pazinusi savu tēvu. Tas likās tik sen… tā diena, kad viņš bija nokritis, tieši šeit — virtuvē. Toreiz viņai bija divpadsmit gadu. Viņš nebija teicis ne vārda, tikai saļimis uz grīdas un nomiris pirms ārsta ierašanās.

"Tev taisnība, Enna. Tavs tēvs bija vīrietis, bet viņš bija labs vīrs. Neaizmirsti, Eimij, viņa māte bija Benistera. Ellija Benistera gāja kopā skolā ar mūsu mammu."

"Bet, māt, vai tad tu tā isti nemīlēji tēti? Es gribu teikt, kad vīrietis, kuru tu mīli, tevi apskauj un skūpsta, tam jābūt brīnišķīgi, vai ne? Vai tad ar tēti tev nekad nav bijis brīnišķīgi?"

"Enna! Kā tu iedrošinies jautāt savai mātei kaut ko tādu!" Krustmāte Eimija bija sašutusi.

"Diemžēl skūpstīšanās vēl nav viss, ko vīrietis gaida pēc kāzām," viņas māte stīvi teica. Tad piesardzīgāki "Vai tu esi skūpstījusies ar Viliju Hendersonu?"

"Jā… pāris reižu."

"Un tev tas patika?" māte vaicāja.

"Man tas riebās." Viņa lūpas bija mīkstas, gandrīz vai glumas, un viņa dvašai bija skābena smaka.

"Vai tu kādreiz esi skūpstījusies ar kādu citu zēnu?"

Enna paraustīja plecus.

"Pirms pāris gadiem, kad mēs ar Viliju sākām satikties, viesībās mēs mēdzām griezt pudeli. Domāju, ka esmu skūpstījusies ar lielāko daļu no pilsētas zēniem, un, kad atceros, katrs skūpsts liekas pretīgāks par citiem." Viņa pasmaidīja. "Māt, nedomāju, ka visā Lorensvilā mums ir kaut viens, kurš jauki skūpstās."

Viņas mātei atgriezās labais garastāvoklis.

"Tu esi lēdija, Enna. Tāpēc tev nepatīk skūpstīties. Tas nepatīk nevienai lēdijai."

"Ak, māt, es nezinu, kas man patīk vai kas es esmu. Tāpēc es gribu doties uz Ņujorku."

Viņas māte paraustīja plecus.

"Enna, tev ir piectūkstoš dolāru. Tēvs tos atstāja tev ar īpašu noteikumu, ka tu tos varēsi izlietot, kā gribēsi. Kad aiziešu es, tev būs daudz vairāk. Mēs neesam tik bagāti kā Hendersoni, bet pārtikuši esam, un mūsu ģimenei Lorensvilā ir savs svars. Vēlos, lai tu atgrieztos uz dzīvi šajā mājā. Šeit ir dzimusi mana māte. Protams, Vilijs Hendersons varbūt gribēs piebūvēt klāt spārnu — te ir daudz zemes —, bet tā vismaz ir mūsu māja."

"Es nemīlu Viliju Hendersonu, māt!"

"Tādas mīlestības vispār nav — tādā nozīmē, kā tu par to runā. Tāda veida mīlestība sastopama tikai filmās un romānos. Mīlestība ir biedriskums, kopīgi draugi, vienas un tās pašas intereses. Tu saproti mīlestību kā seksu, un atļauj man tev pateikt, jauno lēdij, — ja arī tas tiešām eksistē, tad pēc kāzām tas ātri nomirst vai arī tad, kad jauna meitene uzzina, kas tas īsti ir. Bet tagad brauc uz savu Ņujorku, es tev ceļā nestāšos. Esmu pārliecināta, ka Vilijs pagaidīs. Bet iegaumē manus vārdus, Enna, pēc dažām nedēļām tu skriesi uz mājām — priecīga, ka vari tikt projām no tās netīrās pilsētas."

Tā bija bijusi netīra un karsta, un ļaužu pārpilna — todien, kad viņa atbrauca. Pa Brodveju klīda jūrnieki un kareivji — viņu dedzīgajos skatienos jaudās brīvdienu bezrūpība kara beigu posma pacilātības pilnajā atmosfērā. Taču līdzās netīrībai, mitrumam un nepazīstamās dzīves izpausmēm Enna bija izjutusi satraukumu un apziņu, ka dzīvo. Ņujorkas piesārņotās un plaisainās ietves lika saprast, ka Jaunanglijas tīrais gaiss ir auksts un nedzīvs. Neno- skuvies vīrs, kurš izņēma no loga zīmīti ar uzrakstu "Izīrē istabu", saņēmis īres maksu par nedēļu uz priekšu, izskatījās gluži kā misters Kingstons — pastnieks tur — mājās, taču vina smaids sasildīja. "Nav nekāda sevišķā-istaba," viņš bija atzinis, "ibet griesti ir augsti, un tāpēc labi cirkulē gaiss. Un es pats allaž esmu tepat pie rokas, ja kaut kas vajadzīgs." Enna juta, ka viņam patīk, un arī viņš tai patika. Ņujorkā cilvēku pieņēma uzreiz — tādu, kāds viņš bija: it kā viņš nule būtu piedzimis, bez pagātnes.

Un tagad, stāvēdama iespaidīgo stikla durvju priekšā un lasīdama uzrakstu uz tām "Belamī un Belouzs", viņa cerēja, ka tāpat viņu uzņems arī Henrijs Belamī.

Henrijs Belamī nespēja ticēt savām acīm. Vai tas varēja būt? Savā ziņā viņa bija viena no visskaistākajām meitenēm, kādu viņš bija redzējis, un viņš bija pieradis pie skaistulēm. Kaut gan modē bija nākušas sarežģītas frizūras, viņa bija atlaidusi savus matus — tie bija tajā gaišblondajā krāsā, kas izskatījās īsta. Taču visvairāk vinu satrauca meitenes acis. Tās bija īsti zilas — debeszilas, nevis ledus krāsā.

"Kāpēc jūs gribat šo darbu, mis Velsa?"

Kaut kāda iemesla dēļ viņš jutās nervozs. Nolādēts — viņš bija kļuvis ziņkārīgs! Viņa bija ģērbusies vienkāršā tumša audekla kieitā bez dārglietām, uz rokas bija tikai mazs glīts pulkstenītis, bet kaut kas lika nojaust, ka šai meitenei darbs nav vajadzīgs naudas dēļ.

"Es gribu dzīvot Ņujorkā, mister Belamī."

Vienkārša, tieša atbilde. Kāpēc tā viņam lika justies kā okšķerim? Viņam bija tiesības uzdot jautājumus. Un, ja pieņemšana darbā izrādītos pārāk vienkārša, viņa varētu šo vietu nepieņemt. Bet tas nu bija par traku! Viņa taču seit sēdēja, vai ne? Viņa taču nebija šeit ienākusi vienkārši iedzert tēju. Tad kāpēc viņš pats jutās kā darba meklētājs, cenzdamies atstāt uz viņu labu iespaidu?

Viņš ieskatījās darba aģentūrā izdotajā veidlapā. "Divdesmit gadus veca, un bakalaura grāds angļu valodā. Redklifa. Bet nav pieredzes biroja darbā. Nu pasakiet man, kādu labumu šī smalkā izglītība dos šeit? Vai tā līdzēs savaldīt tādu kuci kā Helēna Losona? Vai panākt, ka tāds dzērājs kā Bobs Volfs laikā iesniedz savu iknedēļas radioscenāriju? Vai pārliecinās kādu "mīksto" dziedātāju pamest Džonsona Herisa kantori un pārnākt pie manis?"

"Un no manis prasīs, lai es visu to nokārtoju?"

"Nē, to prasa no manis. Bet jums būs jāpalīdz."

"Bet es domāju, ka jūs esat advokāts."

Viņš redzēja, ka meitene paņem cimdus, tāpēc lika lietā vienu no saviem visjaukākajiem smaidiem.

"Esmu teātra advokāts. Tur ir starpība. Es saviem klientiem sastādu kontraktus — tiem jābūt precīziem, varbūt vienīgi mazliet par labu maniem klientiem. Tāpat arī tieku galā ar viņu nodokļu maksājumiem, palīdzu viņiem ieguldīt naudu, izvelku viņus no nepatikšanām, palīdzu atrisināt viņu laulības dzīves problēmas, turu viņu sievas pienācīgā attālumā no mīļākajām un otrādi, kļūstu viņu bērnu krusttēvs un pat aukle viņiem pašiem — īpaši gadījumos, kad viņi iestudē jaunu izrādi."

"Bet es domāju, ka aktieriem un rakstniekiem ir menedžeri un aģenti."

"Tie viņiem ir." Viņš pamanīja, ka cimdi atgriežas meitenes klēpī. "Bet pirmā lieluma zvaigznēm, kas ir mani klienti, esmu vajadzīgs arī es, padomdevējs. Piemēram, gluži dabiski, ka aģents viņus grūž tādā darbā, kur maksā visvairāk, — aģentu interesē viņa desmit procenti. Bet es izdomāju, kurš darbs viņiem dos lielāku labumu. īsi runājot, teātra advokāts ir aģenta, mātes un Dieva apvienojums. Un, ja jūs dabūsit šo darbu, jums būs jābūt svētajai aizbildnei."

Enna pasmaidīja.

"Kāpēc teātra advokāti neaizvieto visus aģentus?"

"Varbūt tā arī notiktu, ja būtu pietiekami daudz tādu schmucks kā es, kuri sevi visu velta darbam," tad viņš spēji aprāvās. "Piedodiet manus izteicienus. Kad iekarstu, nepamanu, kas izsprūk."

"Kādus izteicienus? Schmucks?" viņa ziņkāri atkārtoja vārdu.

No viņas lūpām tas skanēja tik briesmīgi, ka viņš skaļi iesmējās.

"Tas ir ebreju vārds, un tā īstais tulkojums liktu jums nosarkt. Bet tas kļuvis par slengu un apzīmē muļķīgus cilvēkus. Es piedzimu kā Birnbaums. Kad biju jauns puika, es vasarās strādāju uz ekskursiju kuģiem par atpūtas programmu režisoru un biju atbildīgais par reklāmu. Un viņiem nebij^pa prātam, ka smalkajos sludinājumos tiktu minēti "braucieni ar Birnbaumu", un tā viens ieteica "Belamī". Šajos braucienos tikos ar daudziem svarīgiem cilvēkiem. Dziedātājs, kurš strādāja šajās programmās, kļuva par manu pirmo klientu. Daudzi mani iepazina kā Belamī, un es pie tā arī paliku. Taču nekad nevienam neesmu ļāvis aizmirst, ka aiz Belamī vienmēr ir Birnbaums." Viņš pasmaidīja. "Tagad jums viss ir skaidrs. Kā jūs domājat — vai tiksit ar saviem pienākumiem galā?"

Šoreiz viņas atbildes smaids bija īsts.

"Es gribētu pamēģināt. Es diezgan labi protu rakstīt uz mašīnas, bet par stenografēšanu gan neko daudz nezinu."

Viņš iepleta rokas.

"Man tur ārā ir divas meičas, kuras varētu būt uzvarētājas stenogrāfijas sacensībās. Man vajadzīgs cilvēks, kurš būtu vairāk nekā sekretāre."

Viņas smaids nozuda.

"Es nesaprotu…"

Nolādēts! Viņš neko tādu nebija domājis. Viņš nodzēsa cigaretes galu pelnutraukā un aizsmēķēja nākamo. Jēzus, viņa taisījās celties kājās! Neviļus viņš iekārtojās krēslā taisnāk.

"Paklausieties, mis Velsa, būt vairāk nekā sekretāre nozīmē neturēties pie darba stundām no deviņiem līdz pieciem. Daždien jums varbūt nebūs jāstrādā līdz pusdienlaikam. Ja būsit strādājusi vakarā, es negaidīšu, lai jūs ierastos darbā no paša rīta. Bet — no otras puses —, ja atgadīsies krīzes situācija un jūs būtu strādājusi līdz četriem no rīta, es gaidīšu jūs birojā pirms darba sākuma, ja tas būs vajadzīgs. Citiem vārdiem sakot, jūs pati plānosit sava darba stundas, taču jums jābūt gatavai strādāt arī dažus vakarus."

Viņš uz mirkli apklusa, bet, tā kā viņa nereaģēja, tad steigšus turpināja:

"Teiksim, man norunāts pusdienot klubā "21" ar iespējamu klientu. Ja pusdienas ir labas un es pasaku pareizus vārdus, ļoti iespējams, ka viņš līgumu ar mani parakstīs. Taču man varbūt vajadzēs kopā ar viņu iedzert savas sešas vai septiņas glāzītes un noklausīties viņa žēlošanos par pašreizējo menedžeri. Dabiski, ka es zvērēšu pie savas dzīvības tā nerīkoties un apsolīšu tam visu — mēnesi no debesīm ar viņa vārdu uz tā. Protams, es nevaru izpildīt visu, ko apsolu, — to nevar izdarīt neviens. Taču es godīgi mēģināšu izvairīties no kļūdām, ko pieļāvuši viņa pašreizējie pārstāvji, un pildīt solījumus, ko spēju. Tikai nākamajā rītā es varbūt neatcerēšos ne vārda. Un te nu sākas jūsu darbs. Jums nebūs paģiru, tāpēc ka šī aizraujošā vakara laikā jūs būsit izsūkusi tikai vienu šeriju un atcerēsities visu, ko būšu teicis. Nākamajā dienā jūs man pasniegsit manu solījumu sarakstu, un es ar to iepazīšos skaidrā prātā."

Viņa pasmaidīja.

"Tātad es būšu sava veida cilvēks-diktofons?"

"Tieši tā. Tiksit galā?"

"Nu… man ir teicama atmiņa, un es nīstu šeriju."

Tagad vini smējās abi kopā.

"Okei, Enna. Gribat sākt jau rīt?"

Vina piekrītoši pamāja.

'Vai es strādāšu arī misteram Belouzam?"

Viņš raudzījās tālumā un klusi teica:

"Mistera Belouza nav. Ir Džordžs, viņa brāļadēls, bet Džordžs nav Belouzs no "Belamī un Belouza". Tas bija Džordža tēvabrālis Džims Belouzs. Es nopirku Džima daļu pirms viņa aiziešanas karā.

Es mēģināju viņu atrunāt, bet viņš aizbrauca uz Vašingtonu — viņu sajūsmināja kara jūrnieka formas tērps." Viņš nopūtās. "Lai karo jaunie. Džimam Belouzam bija piecdesmit trīs. Pārāk daudz karam… taču vjņš bija par jaunu, lai mirtu."

"Vai viņš aizgāja bojā Eiropā vai Klusajā okeānā?"

"Viņš nomira no infarkta zemūdenē, nolādētais muļķis!" Taču rupjais tonis tikai uzsvēra draudzību, ko viņš bija izjutis pret nelaiķi. Tad, noskaņojumam strauji mainoties, viņš uzžilbināja vienu no saviem sirsnīgajiem smaidiem.

"Okei, Enna, domāju, ka esam pietiekami apmainījušies ar saviem dzīves stāstiem. Iesākumam varu jums dot septiņdesmit piecus dolārus nedēļā. Vai tas jūs apmierina?"

Tas bija vairāk, nekā viņa bija gaidījusi. Viņas istaba maksāja astoņpadsmit, ēšana — ap piecdesmit. Viņa atbildēja, ka viņu tas apmierinot.

1945. gada oktobris

Septembri varēja uzskatīt par izdevušos mēnesi. Viņa bija atradusi darbu, kas patika, draudzeni Nīliju un padevīgu un dedzīgu pielūdzēju — Allenu Kūperu.

Oktobris atnāca ar Laionu Bērku.

Laions firmā bija nostrādājis divus gadus, kad sākās karš, un nākamajā dienā pēc Pirlharboras notikumiem pieteicies brīvprātīgajos. Laiona kara gaitām bija dedzīgi sekojuši visi firmas darbinieki, un pēc kapteiņa uzpleču saņemšanas Henrijs par godu jaunajam kapteinim bija sarīkojis svinības. Pēdējā vēstule bija pienākusi augustā no Londonas — Laions bija dzīvs, Laions sūtīja sveicienus, bet neko neminēja par atgriešanos.

Telegramma pienāca oktobri.

"Dārgais Henrij, nu viss ir beidzies, un vēl aizvien esmu sveiks un vesels. Londonā apciemoju dažus radiniekus un paliku Braitonā mazliet atpūsties pie jūras. Pašlaik Vašingtonā gaidu oficiālo demobilizāciju. Tiklīdz viņi atļaus formas tērpu nomainīt pret manu veco, zilo uzvalku, es atgriezīšos. Visu to labāko. Laions."

Izlasījis telegrammu, Henrijs Belamī atplauka.

"Laions atgriežas." Viņš pielēca kājās no krēsla, uz kura bija sēdējis. "Nolādēts, es zināju, ka tā būs!"

Nākamajās desmit dienās kantorī griezās telpu uzpošanas, satraukuma un baumu virpulis.

"Nevaru vien viņu sagaidīt," nopūtās jaunākā sekretāre. "Liekas, ka viņš ir mans tips."

Vecākās sekretāres mis Steinbergas smaidā jaudās slepena gudrība.

"Viņš ir visu tips, dārgumiņ. Ja arī kāda vēl spēj turēties pretim viņa izskatam, tad šo šķērsli novāc viņa angļu akcents."

"Viņš ir anglis?" Enna bija pārsteigta.

"Viņš ir dzimis šeit," mis Steinberga skaidroja, "viņa māte ir Nella Laiona, kādreiz slavenā angļu muzikālās komēdijas zvaigzne. Viņa atbrauca uz viesizrādēm un apprecēja amerikāni — advokātu Tomu Bērku. Nella Laiona pameta skatuvi, un Laions piedzima te, tā kļūdams par Amerikas pilsoni. Bet māte paturēja Lielbritānijas pavalstniecību un pēc vīra nāves — liekas, Laionam toreiz bija gadi pieci, — kopā ar dēlu atgriezās Londonā. Viņa atgriezās arī uz skatuves, un Laions tur sāka iet skolā. Kad māte nomira, viņš atbrauca atpakaļ uz Ameriku un izstudēja jurisprudenci."

"Jūtu, ka es viņā traki iemīlēšos," jaunākā sekretāre nopūtās.

"Katra meitene mūsu kantorī ir bijusi aizrāvusies ar viņu." Mis Steinberga paraustīja plecus. "Nevaru vien sagaidīt, kāda būs viņa reakcija, kad viņš ieraudzīs tevi, Enna."

"Mani?" Enna izskatījās izbijusies.

"Jā, tevi. Jums abiem piemīt viena un tā pati īpašība — nelaist sev pārāk tuvu citus cilvēkus. Laions apžilbina ar savu smaidu, un tas no sākuma cilvēku apmāna. Tu nodomā, ka viņš ir draudzīgi noskaņots. Taču nevienam nav izdevies viņam piekļūt tuvāk. Pat misteram Belamī ne. Sirds dziļumos misters Belamī mazliet bīstas no Laiona — un ne tikai viņa izskata vai manieru dēļ. Laions spēj visu. Atcerieties manus vārdus — kādudien Laionam Bērkam šī pilsēta piederēs! Esmu redzējusi misteru Belamī noslēdzam dažu lielisku darījumu, bet viņam nākas cīnīties par katru sīkumu, jo visi zina, ka viņš ir viltīgs, un ir attiecīgi sagatavojušies. Bet Laionam tikai atliek ienākt istabā ar savu angļu šarmu un kinozvaigznes izskatu, un viņš panāk uzreiz visu, ko grib. Bet pēc kāda laika jūs sākat saprast, ka nezināt, kāds ir Laions patiesībā un ko viņš domā pārjums vai par kādu citu. Ar to es gribu teikt, ka viņam visi cilvēki patīk vienlīdz labi. Bet jums sāk likties, ka sirds dziļumos visi cilvēki un arī viss cits Laionam ir vienaldzīgs, izņemot viņa darbu. Tā dēļ viņš ir gatavs uz visu. Taču — lai arī ko jūs par viņu domātu, jūs tomēr nevarat viņu neapbrīnot."

Otra telegramma pienāca desmit dienas vēlāk.

"Dārgais Henrij! Uzvelc tumšzilu uzvalku. Ieradīšos Ņujorkā rītvakar. Došos tieši uz Tavu dzīvokli. Varbūt vari pasūtīt man numuru viesnīcā. Domāju sākt strādāt pirmdien."

Henrijs Belamī aizsteidzās veikt sagatavošanās darbus. Enna beidza izskatīt pastu, kad pie viņas galda pienāca Džordžs Belouzs.

"Kāpēc mums arī kaut kur neaiziet un nenosvinēt?"

Enna nespēja apslēpt izbrīnu. Līdz šim viņas attiecības ar Džordžu Belouzu bija aprobežojušās ar oficiālu "labrīt" un tam sekojošu galvas mājienu.

"Es jūs uzlūdzu uz lenču," viņš paskaidroja tuvāk.

"Man ļoti "žēl, bet es esmu solījusies pusdienot kopā ar meitenēm."

"Ļoti slikti." Viņš palīdzēja Ennai uzvilkt mēteli. "Varbūt šī ir mūsu pēdējā diena zemes virsū." Viņš ar nožēlu pasmaidīja un iegāja atpakaļ savā kabinetā.

Lenča laikā viņa pa ausu galam klausījās meiteņu nemitīgajā čalošanā par Laionu Bērku, laiski prātodama, kāpēc atraidījusi Džordža uzaicinājumu. Vai tās bija bailes no komplikācijām? Viena lenča dēļ? Cik muļķīgi! Lojalitāte pret Allenu Kūperu? Nu… Allens bija vienīgais vīrietis, kuru viņa pazina Ņujorkā, un viņš bija ļoti labs. Varbūt tādēļ viņš arī bija lojalitātes cienīgs.

Un atausa prātā diena, kad viņš bija iedrāzies kantorī, stingri apņēmies noslēgt kādu darījumu — apdrošināšanas līgumu. Henrijs bija izturējies neparasti atturīgi un ātri ticis no viņa vaļā. Tik ātri, ka Enna sajuta līdzjūtību. Vadīdama viņu uz durvīm, Enna bija nočukstējusi:

"Labāku veiksmi nākamajā vietā." No siltuma viņas balsī Allens bija gandrīz vai izbijies.

Pēc divām stundām zvanīja telefons.

"Šeit Allens Kūpers. Vai atceraties mani, nu — to dinamisko tirgotāju? Es jums gribēju pasacīt, ka mana tikšanās ar Henriju bija ļoti veiksmīga salīdzinājumā ar citām vietām. Pie Belamī es vismaz sastapu jūs."

"Jūs gribat teikt, ka jums nav izdevies noslēgt līgumu?" Viņai patiešām bija Allena žēl.

"Nē. Mani visur izmeta ārā. Šī laikam nav laimīgā diena… ja vien jūs nesagādāsiet tai laimīgu noslēgumu, izdzerot kopā ar mani kādu glāzīti."

"Es nedzeru…" v

"Es arī ne. Tad ieturēsim kopā vakariņas."

Tā tas bija sācies — un turpinājās. Viņš bija patīkams puisis ar humora izjūtu. Drīzāk bija draugs nekā pielūdzējs. Ļoti bieži, pēc darba tiekoties ar Allenu, viņa pat nepapūlējās pārģērbties. Šķita, ka viņš neievēro, kas viņai ir mugurā. Un vienmēr likās, ka viņš ir ļoti pateicīgs par viņas sabiedrību. Abi apmeklēja mazus, nepazīstamus restorānus, un Enna ēdienu kartē allaž izvēlējās vislētāko. Viņai bija uz mēles piedāvājums samaksāt savu daļu pašai, taču Enna baidījās, ka tas viņam liks justies vēl lielākam neveiksminiekam. Allens bija bezcerīgi neveiksmīgs tirgotājs — savai profesijai pārāk jauks un ar maigām manierēm. Viņš Ennu iztaujāja par dzīvi Lorensvilā, skolas dienām, notikumiem firmā. Un lika Ennai justies kā visinteresantākajai un visburvīgākajai meitenei pasaulē.

Viņi turpināja satikties, jo Allens neizvirzīja nekādas prasības. Reizēm kinoteātrī viņš turēja meitenes roku. Atvadoties pat nemēģināja to noskūpstīt. Viņa izjuta atvieglojumu, kas jaucās ar dīvainu nepilnvērtības sajūtu. Tas bija gandrīz jocīgi, ja viņa nespēja nabaga Allenā izraisīt kaislību, taču vienlaikus bija ar mieru abu attiecības atstāt tādā pašā stāvoklī. Doma, ka Allens varētu to noskūpstīt, radīja viņā tādu pašu nepatiku, kādu Enna bija izjutusi, skūpstoties ar Viliju Hendersonu Lorensvilā, un tas kārtējo reizi lika pārdomāt, vai viņa vispār spēj mīlēt. Varbūt viņa nebija normāla? Varbūt taisnība bija mātei, ka kaislība un romantiska mīlestība eksistē tikai daiļliteratūrā?

Tās pašas dienas otrajā pusē Džordžs Belouzs vēlreiz apstājās pie Ennas galda.

"Nāku izmest āķi vēlreiz," viņš teica. "Kā būtu ar sešpadsmito janvāri? Nevarētu būt, ka esat aizrunāta tik tālu uz priekšu."

"Bet tas taču ir gandrīz pēc trim mēnešiem!"

"Priecāšos aizpildīt jebkuru tukšu vakaru, ja jums tāds gadītos līdz tam laikam. Bet tikko kā zvanīja Helēna Losona un brēca pēc Henrija, un tas man atgādināja, ka viņas šova pirmizrāde notiks sešpadsmitajā janvārī."

"Jā. Mēģinājumi šovprogrammai "Līdz debesīm" sākas nākamajā nedēlā."

"Nu - iesim?"

"Labprāt, Džordž. Uzskatu, ka Helēna Losona ir lieliska. Pirms oficiālās pirmizrādes Brodvejā viņa parasti mēdza uzstāties izmēģinājuma izrādēs Bostonā. Kad es vēl biju maza meitene, tēvs reiz mani aizveda viņu apskatīties izrādē "Madame Pompadur"."

"Okei, tad norunāts. Un vēl kas, Enna. Kad būs sākušies mēģinājumi, Helēna te bieži vien iegriezīsies. Ja jums abām iznāks aprunāties, nesakiet, ka viņa jums patika, kad bijāt vēl maza meitene. Viņa var jūs nodurt."

"Bet es biju maza meitene. Un, lai cik smieklīgi tas izliktos, kopš tā laika apritējuši tikai desmit gadi. Un jau tad Helēna Losona bija nobriedusi sieviete. Viņai toreiz bija vismaz trīsdesmit pieci gadi."

"Mēs šeit visi izliekamies, ka viņai ir divdesmit astoņi."

"Džordž, nevar būt, ka jūs runājat nopietni. Helēna Losona ir sieviete bez vecuma. Viņa ir liela zvaigzne. Tik pievilcīgu viņu padara personība un talants. Esmu pārliecināta, ka viņa ir pārāk inteliģenta, lai domātu, ka izskatās kā jauna meitene."

Džordžs paraustīja plecus.

"Ziniet ko, es jums piezvanīšu pēc divdesmit gadiem un apvaicāšos, kā jūtaties. Izskatīties divdesmit astoņus gadus vecai ir lipīga kaite, ar kuru sasirgst lielākā daļa sieviešu, kad tām paliek četrdesmit. Vispār Helēnas klātbūtnē labāk par vecumu nerunāt. Un, lūdzu, atzīmējiet savā kalendārā: sešpadsmitais janvāris. Un tagad — nedēļas nogalē — labi atpūtieties! Pirmdien, kad mūsu varonis būs atmaršējis mājās, te ies diezgan karsti!"

Visas kantora darbinieces bija jaunos tērpos. Enna sēdēja savā vietā pie Henrija kabineta durvīm un mēģināja sakoncentrēties pasta izskatīšanai. Taču viņas uzmanība — tāpat kā pārējām — bija pievērsta durvīm.

Viņš ieradās vienpadsmitos. Neraugoties uz visām baumām un tērgāšanu, Enna nebija gaidījusi kaut ko tik satriecošu, kāds izrādījās Laions Bērks.

Henrijs Belamī bija liela auguma vīrietis, bet I>aions Bērks bija vairāk nekā trīs collas garāks par viņu. Mati bija zilganmelni, un šķita, ka viņa āda nekad nezaudē iedegumu. Henrijs staroja neslēptā lepnumā, kad iepazīstināja visus ar Laionu. Spiežot viņa roku, sekretāres vaigi pietvīka, jaunākā sekretāre vai izkusa, un mis Steinberga satraukumā sāka murrāt kā kaķenīte.

Pirmo reizi mūžā Enna bija pateicīga savai stingrajai, Jaunanglijā ieaudzinātajai atturībai. Viņa zināja, ka ārēji izskatās mierīga, kaut arī tāda nejutās, kad Laions Bērks satvēra viņas roku.

"Henrijs visu laiku runā pārjums. Tagad, kad esam satikušies, es to labi saprotu."

Angļu akcents tiešām bija neatvairāms. Ennai'izdevās atbildēt ar cieņu, un viņa bija pateicīga, kad Henrijs Belamī stūrēja prom Laionu uz savu restaurēto kabinetu.

"Enna, ienāciet jūs arī," Henrijs teica.

"Brīnišķīgi iekārtots," Laions sacīja, "kļūst mazliet bail, apzinoties, ko par to no manis prasīs."

Viņš atlaidās krēslā uņ laiski pasmaidīja. Pēkšņi Enna saprata, ko nns Steinberga bija gribējusi teikt. Laions Bērks uzsmaidīja visiem, un šis vieglais smaids bija neizdibināms.

Henrijs tēvišķīgi staroja.

"Esi tāds pats sliņķis, kāds biji pirms aizbraukšanas, un es atsvaidzināšu kantori tev par godu katru gadu. Tagad ķersimies pie lietas, Enna. Laionam vajadzīgs dzīvoklis. Viņš dzīvos pie manis, līdz tiks pie savējā." Henrijs skaidroja. "Vai jūs spējat noticēt, ka mēs nevarējām viņam dabūt numuru pat mūsu viesnīcā?"

Viņa tam ticēja. Bet nesaprata, kāds tam sakars ar viņu — Ennu.

"Es gribu, lai jūs sameklētu, kur viņam dzīvot," Henrijs teica.

"Jūs gribat, lai es atrodu misteram Bērkam dzīvokli?"

"Jā. Jūs to spējat," Henrijs sacīja, "zinu, ka uz jums vienmēr var paļauties."

Laions sirsnīgi iesmējās.

"Viņa ir skaistule, Henrij. Viņai piemīt visas labās īpašības, kādas tu minēji. Bet viņa nav burvju māksliniece." Viņš pamirkšķināja Ennai. "Henrijs ir dzīvojis ļoti noslēgti. Viņš pēdējā laikā nav meklējis dzīvokli Ņujorkā."

Henrijs pakratīja galvu.

"Paklausies, šī meitene pie mums atnāca pirms diviem mēnešiem un neatšķīra Septīto avēniju no Brodvejas. Viņa pirmajā dienā ne tikai atrada dzīvokli, bet arī dabūja darbu pie mums, un es tagad ēdu viņai no rokas."

"Nu, manu mitekli par dzīvokli tā īsti nevar saukt. Tas ir ļoti mazs…"

Vina ciešais skatiens mulsināja.

"Mfana dārgā Enna, pēc tām sabumbotajām vietām, kur tiku gulējis kara laikā, viss, kam vien ir griesti, izskatās kā Riča viesnīca."

"Enna kaut ko sameklēs," Henrijs neatlaidās. "Mēģiniet īstsaidā. Dzīvojamo istabu un guļamistabu, vannu un virtuvi, ap simt piecdesmit dolāriem mēnesī. Ja citādi nevar, lai iet simt septiņdesmit pieci. Sāciet tūlīt, šopēcpusdien. Rīt darbā varat nenākt, vispār varat nenākt, cik ilgi vien vajadzīgs, kamēr neesat atradusi dzīvokli."

"Henrij, mēs šo meiteni varam vispār nekad vairs neredzēt." Laions brīdināja.

"Esmu gatavs par Ennu derēt. Viņa kaut ko sameklēs."

Ennas istaba atradās brūnas mūra mājas otrajā stāvā. Šodien abi kāpņu posmi likās nepārvarami. Enna stāvēja kāpņu laukumiņā, turot rokā apdriskātā "New York Times" eksemplāru. Viņa bija aizvadījusi visu pēcpusdienu, katru sludinājumos minēto dzīvokli apbraukādama, taču tie visi bija jau aizņemti. Sāpēja kājas. No rīta viņa bija apģērbusies kā parasti, uz kantori ejot, nevis piemēroti dzīvokļa meklēšanas gaitām. Rīt no rīta viņa sāks agrāk — un kurpēs ar zemiem papēžiem.

Pirms došanās augšup uz savu dzīvokli viņa pieklauvēja pie Nīlijas durvīm. Atbildes nebija. Tad uzkāpa pa kāpnēm, atslēdza durvis, iegāja savā istabā. Un jutās pateicīga liktenim, veclaicīgajā radiatorā izdzirdusi šņācam tvaiku.

Neraugoties uz to, ka Laions Bērks bija teicis "es ņemšu vienalga ko", Enna gluži vienkārši nespēja vinu iedomāties šai istabai līdzīgā telpā. Šī jau nebija slikta istaba. fā bija tīra un ērti iekārtota.

Protams, salīdzinājumā ar viņas plašo guļamistabu Lorensvilā tā bija šausmīga. Izgulētā dīvāngulta, likās, diez vai izturēs vēl gadu. Dažreiz viņa iedomājās, cik gan cilvēku bija tajā gulējuši — varbūt simti. Bet viņa tos nepazina, un varbūt šīs anonimitātes dēļ tā bija viņas gulta. Tik ilgi, kamēr viņa maksāja īri, viss šajā istabā piederēja viņai. Mazais, nobružātais naktsgaldiņš, kumode ar trim atvilktnēm, kuras nedrīkstēja atvilkt līdz galam, jo tad iesprūda, un atzveltnes krēsls, likās — tā drānai cauri tūlīt izdursies atsperu gali.

To visu varēja padarīt pievilcīgāku, taču nedēļas beigās nekad nepalika pāri pietiekami daudz naudas (viņa bija nolēmusi neaizskart tēva atstātos piecus tūkstošus bankas kontā). Enna joprojām turpināja maksāt rēķinu par labu, melnu kleitu un melnu vakarmēteli.

Pie durvīm atskanēja pazīstams klauvējiens.

"Esmu mājās," atsaucās Enna.

Nīlija ienāca un iekrita krēslā, kas brīdinoši nočīkstēja, it kā apzinādamies, ka teju, teju apvalkam var izdurties cauri atsperes.

"Kāpēc tu pētī sludinājumus? Vai tu taisies pārvākties uz jaunu mājvietu?"

Kad Enna bija paskaidrojusi savu uzdevumu, Nīlija skaļi iesmējās:

"Ak viņam terases un sienā iebūvēti skapji, kuros var ieiet, nav vajadzīgi?" Tad, uzskatīdama, ka saruna ir muļķīga un tāpēc izbeigta, novērsa sarunu uz Svarīgo Lietu: "Enna, vai tev bija šodien iespēja par to parunāt?"

Runa bija par kādu pakalpojumu, ar kuru Nīlija jau divas nedēļas uzmācās Ennai.

"Nīlij, kā es to būtu varējusi? Šodien… kad atgriezās Laions Bērks!"

"Bet mums jātiek iekšā tajās "Debesīs"! Kaut kādu trakumu dēļ Helēnai Losonai mūsu numurs patīk. Mēs trīs reizes tikām uzaicināti piedalīties mēģinājumā, un visas trīs reizes viņa bija klāt. Tagad tikai vajadzīgs viens Henrija Belamī vārds, un viss būs kārtībā."

"Mēs" npzīmēja Nīliju un viņas abus partnerus. Nīlijas pilns vārds bija Etele Agnese O'Nīla, bet saīsinājums viņai bija pielipis kopš bērnības; tagad, kad viņa bija viena trešdaļa no deju grupas "The Gaucheros", nebija nekādas vajadzības pēc garā neveiklā vārda.

Ennas iepazīšanās ar Nīliju bija sākusies ar galvas mājienu satiekoties un ātri pārtapusi siltā draudzībā. Nīlija likās dzīvespriecīga un allaž kā strautiņš čalojoša tīnīte. Viņai bija uzrauts deguntiņš, lielas, brūnas acis, vasaras raibumi un cirtaini, brūni mati. Un patiesībā Nīlija patiešām bija padsmitniece, kopš septiņu gadu vecuma iekuģojusi vodeviļas teātra aktieru vidē.,

Bija grūti iedomāties Nīliju mākslinieces lomā. Bet kādu vakaru viņa bija atvilkusi Ennu sev līdzi uz viesnīcu, kurā uzstājās. Un tur bija atklājusies dīvaina pārvērtība. Vasaras raibumi zem biezās grima kārtas bija nozuduši, bērnišķīgais augumiņš vizuļainajā tērpā izskatījās nobriedis. Tas bija viduvējs priekšnesums. Viņas partneri bija divi vīrieši sombrero cepurēs un cieši piegulošās biksēs; neizbēgamajai kāju piesišanai un pirkstu klikšķināšanai vajadzēja nozīmēt spāņu dejas izpildījumu. Enna bija redzējusi līdzīgus uzvedumus vodeviļā dzimtajā pilsētā. Bet viņa nekad nebija redzējusi nevienu dejotāju, līdzīgu Nīlijai. Tāpēc nevarēja saprast, vai Nīlija ir izcili laba vai šausmīgi slikta dejotāja. Viņa it kā nebija gaučo grupas sastāvdaļa. Meitene dejoja ar partneriem, griezās ar tiem kopā dejas tūrēs un pēc dejas kopā ar tiem pateicās par aplausiem, taču visi redzēja tikai Nīliju. Bet bez kostīma un grima, sēdot izdeldētajā krēslā, Nīlija bija tikai dedzīga septinpadsmitgadīga meitene.

"Veļos tev palīdzēt, Nīlij, bet es taču nevaru griezties pie mistera Belamī personiskā lietā. Mūsu attiecības ir ļoti oficiālas."

"Un tad? Visi zina, ka viņš ir izbijis Helēnas Losonas mīļākais un tā viņam vēl joprojām klausa."

"Kas viņš ir bijis?"

"Viņas mīļākais. Viņas čalis. Nestāsti, ka tu to nezināji."

"Nīfij, kur tu ķēri tādas muļķības?"

"Dumiķīte! Vai tad tev neviens nav stāstījis? Tas bijis ļoti sen, un Helēnai pēc tam bijuši trīs vīri, bet viņi gadiem ilgi bijuši šausmīgi ciešs pāris. Vai nu citādi es tevi lūgtu aprunāties ar Henriju Belamī? Vai rit tu viņam par to nevari ieminēties?"

"Rīt staigāšu, meklēdama dzīvokli. Es tev jau teicu, ka tas vienkārši nav pareizi — kantori kārtot savas personiskās darīšanas."

Nīlija nopūtās.

"Sitās smalkās manieres tev traucēs dzīvot. Vajagiet pa taisnāko ceļu uz to, ko gribi panākt. Jāprasa skaidri un gaiši."

"Un kas notiek, ja tevi noraida?"

"Nu — un tad?" Nīlija paraustīja plecus. "Sliktāk jau kā pirms tam nebūs. Šādā veidā tu sev vismaz sagādā izredzes piecdesmit pret piecdesmit."

Enna pasmaidīja par Nīlijas loģiku. Nīlijai nebija izglītības, bet viņai piemita bezsugas sētas suņa kucēna iedzimtā inteliģence plus tā sevišķā dzirkstelīte, kas ļauj vienam metiena kucēnam izcelties. Šis kucēns bija neveikls, godīgs un dedzīgs radījums ar negaidītu dzīves pieredzes izjūtu, kas lauztin lauzās cauri viņa bērnišķīgumam.

Savas dzīves pirmos septiņus gadus Nīlija bija pavadījusi aizbildņu mājāas. Tad viņas desmit gadus vecākā māsa sastapa Čārliju, vienu no "gaučo" puišiem, un apprecējās ar to. Viņi pārveidoja priekšnesumu par trio, un māsa Nīliju tūlīt izglāba no aizbildņu mājas un formālās skolas garlaicības un iesaistīja ceļojošās trešās šķiras vodeviļas aktieru trupas dzīvē. Līdz ar to beidzās izglītošanās skolā, bet trupā aizvien gadījās kāds, kas palīdzēja Nīlijai apgūt lasīšanu un aritmētiku. Ģeogrāfiju viņa apguva pa vilciena logu, bet vēsturi — no vēsturiskajiem kostīmiem trupas programmas uzvedumos. Tāpat allaž pagadījās kāds draudzīgs šveicars, kas signalizēja, kad no Izglītības pārvaldes bija ieradies kāds inspektors.

Kad Nīlijai bija četrpadsmit, māsa no trupas aizgāja, jo gaidīja bērnu, un Nīlija, kura zināja katru soli no dejas sākuma līdz beigām un no beigām līdz sākumam, stājās māsas vietā. Un tagad, pēc visiem šiem klejojumu gadiem pa otrās un trešās šķiras skatuvēm, "gaučo" trupai bija izredzes uzstāties Brodvejā.

"Varbūt es varētu par to ieminēties Džordžam Belouzam," Enna domīgi ierunājās, pielabodama sejas tonējumu. "Viņš mani uzaicināja uz šovprogrammu "Līdz debesīm".

"Uz to vēl ilgi jāgaida," Nīlija teica, "taču tas ir labāk nekā' nekas." Viņa vēroja, kā Enna uzģērbj tvīda kostīmu. "Tātad šovakar tev tikšanās ar Allenu?"

Enna pamāja.

"Es tā noprotu. Kad tu kaut kur dodies ar misteru Belamī, tu velc melno. Ak kungs, kā viņam neapnīk tava mūžīgā melnā kleita!"

"Misters Belamī nekad neskatās, kas man mugurā, kad mēs kopā kur ejam. Tas ir bizness."

"Ha!" Nīlija nicīgi iespurcās. "Tas izklausās dievišķīgi — strādāt tajā kantorī. Šovbiznogs salīdzinājumā ar to ir baigā apnicība. Džordžs tevi vedīs uz pirmizrādi, misters Belamī uz tām smalkajām pusdienām restorānā "21", pat Allenu tu sastapi tajā kantorī. Un tagad vēl Laions Bērks! Paklau, Enna, tev ir četri čaļi, bet man nav neviena paša!"

Enna iesmējās.

"Misters Belamī nav pielūdzējs, pirmizrāde būs tikai janvārī, un Laionam Bērkam neesmu nekas vairāk kā aģente, kas meklē dzīvokli. Un Allens… nu… mēs ar Allenu vienkārši dažreiz kopā šur tur aizejam."

"Vienīgie vīrieši, kurus pazīstu, ir mans svainis un viņa partneris Dikijs. Un Dikijs ir "mīkstais". Mana sabiedriskā dzīve norit uzkožamo veikalā un sastāv no sarunām ar citiem aktieriem bezdarbniekiem."

"Vai tu neesi sastapusi nevienu aktieri, kurš tevi būtu uzaicinājis kaut kur aiziet?"

"Ha! Tu nepazīsti aktierus, ja uzdod tādus jautājumus. Kaut kur aizvest? Viņi tev neizmaksās pat glāzi kokakolas. Nejau tāpēc, ka aktieri būtu dzimuši skopuļi, bet viņi tik bieži ir bez darba, ka gluži vienkārši tas nav iespējams. Un vairums viņu vakaros strādā — par autobusu konduktoriem, liftniekiem, nakts dežurantiem viesnīcās, viņi dara visu, lai dienā varētu būt brīvi un meklēt darbu pie menedžeriem."

"Vai tu drīz atkal gatavojies braukt projām?" Enna pēkšņi atskārta, cik ļoti viņai pietrūks Nīlijas.

"Ceru, ka ne. Mana māsa saka: bērns tik tikko sākot pazīt tēvu. Tāpēc jau Cārlijs tā sitas vai nost, pieņemot visus šos piedāvājumus no naktsklubiem. Bet Dikijs sāk bļaustīties — izbraukumos mēs nopelnām vairāk. Mums piedāvā turneju pa naktsklubiem Bufalo, Toronto un Monreālā. Tāpēc mums tik ļoti vajadzīga piedalīšanās programmā "Līdz debesīm". Helēnas Losonas šovi vienmēr ir hīti. Mēs tad varētu palikt Ņujorkā veselu sezonu, pat ilgāk. Un man varbūt gadītos satikt kārtīgu čali un apprecēties."

"Tad tāpēc tu gribi tikt šovā? Lai kādu satiktu un apprecētos?"

"Protams, jo tad es būtu kaut kas, es būtu tāda un tāda kundze. Dzīvotu vienā noteiktā vietā, man būtu draugi. Kaimiņi zinātu, kas es tāda esmu."

"Bet kā ar mīlestību? Nav viegli atrast cilvēku, kuru vari patiesi iemīlēt."

Nīlija savilka deguntiņu.

"Ja manī kāds iemīlētos, es viņam atbildētu ar to pašu… Paklau, Enna, ja vien tu aizietu pie mistera Belamī…"

"Labi, Nīlij," Enna pasmaidīja, "es parunāšu. Pie pirmās izdevības. Kas zina, varbūt tu kļūsi par otru Annu Pavlovu."

"Kas tā tāda?"

"Vina bija izcila dejotāja."

Nīlija iesmējās.

"Tas ir priekš kaķiem. Tā zvaigžņu būšana. Ak, es domāju, ka es spētu kļūt par zvaigzni! Tikai ne ar mūsu pašreizējo numuru. Manī notiek kaut kas dīvains, kad esmu skatītāju priekšā. Dejoju tīri labi, taču jūtu, ka tad, ja viņi aplaudētu pietiekami skaļi, es varētu lidot. Man nav sevišķi laba balss, taču jūtu, ka varētu dziedāt kā īsta operdziedātāja, ja vien es viņiem patiktu. Kad uzstājos, man ir tāda savāda sajūta, ka viņi visi mani pēta. Esmu runājusi par to ar Diku un Čārliju, bet vini domā, ka es esmu jukusi. Vini nejūt neko."

"Nllij, varbūt tev vajadzētu mācīties? Iet dramatiskajos kursos? Varbūt tu vari nokļūt pašā augšā?"

"Pārāk mazas izredzes!" Nīlija pašūpoja galvu. "Daudzi

"Bet tu taču runā par cilvēkiem, kuriem tas nav bijis pa spēkam."

"PaklaU, neviens nepieķeras šovbiznesam tāpēc, ka tur ir izdevīgs darba laiks un labi ienākumi. Ikviens no mums cer izrauties pašā augšā. Bet uz katru Mēriju Mārtiņu, Eteli Mērmenu vai Helēnu Losonu ir tūkstoši mazo lomiņu tēlotāju, kuriem tikai drusciņ nav paveicies un kuri tagad uzstājas piektās šķiras klejojošajās trupās."

Enna klusēja. Viņai nebija pa spēkam apgāzt Nīlijas loģiku.

"Labi, Nīlij." Enna beidza pielabot sejas tonējumu. "Darīšu, ko varēšu. Bet varbūt tu arī bez visa tā dabūsi šo darbu. Laikam jau jūsu numurs patīk, ja jūs trīs reizes esat aicināti uz mēģinājumiem."

Nīlija skaļi iesmējās:

"Tieši to es nesaprotu! Kāpēc viņi mūs sauc atkal un atkal? Kā Helēnai Losonai var patikt mūsu stulbais numurs?! Klau, ja es domātu, ka mūsu numurs ir labs, es tev neuzbāztos. Nevaru saprast, kāpēc Helēna Losona liekas ieinteresēta, ja vien viņa neiekāro Čārliju. Nav nekāds noslēpums, ka viņu interesē ikviens, kam vien bikses kājās, un, kaut Čārlijs nav sevišķi gudrs, viņš nenoliedzami ir glīts puisis."

"Bet ko Čārlijs tādā gadījumā iesāktu? Galu galā Kitija taču ir tava māsa."

"Ak tu kungs! Ja būtu vajadzīgs, viņš ar Helēnu Losonu izgulētos," Nīlija bez emocijām teica. "Viņš sev iestāstītu, ka tas ir jādara zināmā mērā manas māsas dēļ. Un tu domā, ka Čārlijam tas būtu liels prieks? Viņa nav nekāda skaistule!"

"Nīlij, vai tu ar to gribi teikt, ka klusētu un ļautu tam notikt? Tava māsa tev to nekad nepiedotu!"

"Enna, tu ne tikai runā kā nevainīga jaunava, bet arī domā kā priesteris. Es arī esmu nevainīga, taču zinu, ka vīrietim sekss un mīlestība ir divas dažādas lietas. Čārlijs izbraukumos dzīvoja vislētākajās istabās un trīs ceturtdaļas no peļņas sūtīja māsai, lai viņa un bērns varētu puslīdz labi iztikt. Bet tas nenozīmē, ka šad un tad viņš neiegāzās gultā ar kādu glītu meiču no trupas. Viņam vienkārši bija vajadzīgs sekss… Tas nav ietekmējis viņa mīlestību uz Kitiju un bērnu. Es turos pie savas nevainības, jo zinu, ka vīrieši tai piešķir lielu nozīmi. Gribu, lai arī mani kāds mīlētu tā, kā Čārlijs mīl Kitiju. Bet ar vīriešiem tas ir citādi. No viņiem neprasa, lai viņi būtu nevainīgi."

Iedūcās zvans. Tas nozīmēja, ka lejā pie durvīm gaida Allens. Viņa nospieda pogu par zīmi, ka dodas lejā, un paķēra mēteli un somiņu.

"Nāc, Nīlij, man jāiet! Varbūt Allens paņēmis taksi."

"Pag, vai tev nav atlikusi vēl kāda no tām šausmīgi garšīgajām šokolādes kūciņām?" Nīlija ielūkojās mazajā skapītī.

"Vari ņemt visu kārbu." Enna jau stāvēja uz sliekšņa.

"Burvīgi!" Nīlija sekoja Ennai, kārbu pie krūtīm piespiedusi. "Es no bibliotēkas paņēmu "Vējiem līdzi". Un tad vēl ceturtdaļlitra piena un šīs kūciņas! Tā tik būs orģija! Vau!"

Viņi aizgāja uz mazu franču restorānu. Allens uzmanīgi klausījās Ennas stāstījumu par jauno uzdevumu. Kad viņa bija beigusi, Allens izdzēra atlikušo kafiju un palūdza rēķinu.

"Enna, es domāju, ka ir pienācis laiks."

"Kam ir pienācis laiks?"

"Pateikt patiesību. Tev ir laiks atstāt Henriju Belamī pašā slavas mirdzumā."

"Bet es negribu aiziet no mistera Belamī!"

"Gribēsi." Viņš smaidīja dīvainu, pašapzinīgu smaidu. Visa viņa izturēšanās bija izmainījusies. "Domāju, ka dabūt dzīvokli Laionam Bērkam būs liels sasniegums un tavas slavas vainagojums."

"Vai tu gribi teikt, ka tev tāds ir zināms?"

Viņš piekrītoši pamāja, noslēpumaini pasmaidot it kā par kādu viņam vien zināmu joku. Uz ielas Allens pasauca taksi un pateica kādu adresi.

"Allen, kurp mēs braucam?"

"Apskatīt Laiona Bērka jauno dzīvokli!"

"Tagad, nakts laikā! Kam tas dzīvoklis galu galā pieder?"

"Gan jau redzēsi," viņš atbildēja, "tikai mazliet pacieties."

Atlikušo ceļu viņi nobrauca klusējot.

Mašīna apstājās modernas ēkas priekšā netālu no Istriveras. Šveicars, miera stājā nostājies, sveicināja:

"Labvakar, mister Kūper!"

Liftnieks pamāja un automātiski apturēja liftu desmitajā stāvā. Allens nevērīgi iebīdīja atslēgu durvju slēdzenē. Tad ieslēdza gaismu, un skatienam pavērās skaisti iekārtota dzīvojamā istaba. Allens nospieda vēl vienu pogu, un telpā ieskanējās maiga mūzika. Tas bija brīnišķīgs dzīvoklis, it kā uz pasūtījumu radīts Laionam Bērkam.

"Allen, kā dzīvoklis šis ir?"

"Mans. Nāc un apskati pārējo. Vannas istaba ir diezgan liela, sienā iebūvēti skapji." Viņš atbīdīja slīdošās durvis. "Šeit vannas istaba, tur virtuve. Maza, bet ar logu."

Viņa sekoja, nespēdama pateikt neko. Tas bija kas neaptverams. Mazais, biklais Allens dzīvo šeit?

"Bet tagad es tev parādīšu vienu šā dzīvokļa trūkumu." Viņš iegāja dzīvojamā istabā un atbīdīja sienas drapērijas, atklājot skatu uz blakus dzīvokļa logu, kas šķita ar roku aizsniedzams.

"Tas ir skumjš stāsts," viņš runāja. "Šai sapņu majai ir viss, izņemot skaistu skatu pa logu. Kaut gan jāatzīstas, ka pretim dzīvojošais resnītis mani ir gluži vai apbūris. Viņš dzīvo viens, un divu gadu laikā neesmu redzējis, ka viņš būtu pieskāries ēdienam. Viņš pārtiek no alus — brokastīs, lenčā, pusdienās un vakariņās. Paskaties!" It kā uz pasūtījuma virtuvē ielīgoja resns vīrietis un atkorķēja alus pudeli.

Allens aizvilka aizkarus.

"Sākumā es par to uztraucos. Biju pārliecināts, ka viņš dabūs avitaminozi vai kaut ko tamlīdzīgu. Bet viņš, kā rādās, no tā zied un zeļ." Tad nosēdināja Ennu uz tahtas. "Nu, vai dzīvoklis misteram Bērkam derēs?"

"Es domāju, ka tas ir brīnišķīgs, pat kopā ar šo resnuli. Bet, Allen, kāpēc tu atsakies no tāda lieliska dzīvokļa?"

"Esmu atradis lielāku. Varu tur ievākties kaut vai rīt. Taču vispirms gribu, lai tu to redzētu. Ir svarīgi, lai tas patiktu arī tev."

Ak kungs! Viņš taisās viņu bildināt! Jaukais, mazais Allens! Enna negribēja viņu aizvainot. Varbūt izlikties nesaprotam? Un tāpēc lika balsī ieskanēties neitrālas jautrības tonim:

"Allen, ja man uzdots atrast dzīvokli Laionam Bērkam, tad tas nenozīmē, ka dzīvokļu jautājumos esmu eksperte. Man tas bija jādara tāpēc, lai Laionam Bērkam nevajadzētu atrauties no darba kantorī. Ja esi atradis sev jaunu dzīvokli, tev nav vajadzīgs mans padoms…" Viņa zināja, ka runā pārāk ātri.

"Tu saki, ka viņš var maksāt simt piecdesmit," Allens teica, "bet par šo te viņam būtu jāmaksā simt septiņdesmit pieci. Tik daudz es maksāju par nemēbelētu, bet mēbeles mēs piesviedīsim klāt kā prēmiju. Viņš var pārņemt manu īres līgumu."

Ennu pēkšņi pārņēmjj satraukums.

"Bet mēbefes taču tev būs vajadzīgas jaunajā dzīvoklī," viņa protestēja, "turklāt tās noteikti nav no lētajām…"

"Tas nav svarīgi," viņš priecīgs runāja. "Vai Laions Bērks var pārvākties tūlīt?"

"Es domāju…"

"Noteikti var…" Allens pārtrauca. "Nāc, es tev parādīšu savu jauno mitekli." Un steidzināja Ennu laukā no dzīvokļa, tad iebīdīja liftā, viņas aizbildināšanos par vēlo vakara stundu neņemdams vērā.

Pakalpīgais durvju sargs, viņus ieraudzījis, steidzās pavaicāt:

"Vai taksometru, mister Kūper?"

"Nē, Džo, mēs tikai mazliet paiesimies pa šo pašu ielu."

Vienu kvartālu nogājuši, viņi iegāja kādā ēkā, kas likās pārkārusies pāri upes malai.

Jaunais dzīvoklis atgādināja filmas dekorāciju. Dzīvojamās istabas grīdu klāja milzīgs, biezs, balts paklājs. Bāra siena bija darināta no balta Itālijas marmora. Garas kāpnes veda uz telpām augšstāvā. Bet vislieliskākais bija skats, kas pavērās pa dzīvokļa logiem.

Pa stiklotajām durvīm Allens izveda Ennu uz plašas, pret upi pavērstas terases. Auksts vējš iesvieda sejā mitro gaisu, bet lieliskās panorāmas ietekmē viņa to nejuta. Tilta mirdzošo uguņu mežģīnes meta cilpu virs upes ūdeņiem, un likās, ka tilta konstrukcijās zaigo mazi dimantiņi. Viņa stāvēja nekustīgi, aizrautīgi baudīdama neredzēto skaistumu, un bija pavisam aizmirsusi Allenu.

"Vai mēs neiedzersim uz jauno dzīvokli?" Allens ierunājās.

Enna izrāvās no sajūsmas izraisītā sastinguma un paņēma kokakolas glāzi.

"Allen, kam pieder šis dzīvoklis?" Enna mierīgi pavaicāja.

"Man, ja es to gribēšu."

"Bet kam tas pieder šobrīd?"

"Vienam cilvēkam, vārdā Džino. Viņš saka, ka tas esot viņam par lielu. Džino dzīvo Valdorfā, tā viņam patīkot labāk."

"Bet, Allen, vai tu vari kaut ko tādu atļauties?"

"Tu būtu pārsteigta, zinot, ko es varu atļauties." Viņa sejā atkal bija ievilcies dīvainais smaids.

Viņa iegāja atpakaļ istabā. "Allen, es labāk iešu. Esmu ļoti nogurusi… un apjukusi…"

"Enna," viņš satvēra meitenes roku, "es esmu bagāts, Enna, ļoti, ļoti bagāts!"

Klusēdama Enna skatījās Allenā. Un pēkšņi saprata, ka viņš runā patiesību.

"Es mīlu tevi, Enna! Sākumā vienkārši nespēju noticēt, ka tu visu laiku ar mani satiecies un nekā par mani nezini."

"Ko nezinu?"

"Kas es esmu."

"Kas tad tu esi?"

"Vēl aizvien esmu Allens Kūpers. Tas ir vienīgais, ko tu par mani zini. Manu vārdu. Tikai tev, šķiet, tas neko neizsaka. Tu mani uzskati par mazu, neveiksmīgu apdrošināšanas aģentu." Viņš pasmīnēja. "Tu nevari iedomāties, kas ar mani šajās pēdējās nedēļās ir noticis! Staigājot pa lētajiem restorāniem un vērojot, kā tu ēdienkartē izmeklē vislētākos ēdienus! Zinot, ka tu uztraucies par maniem 'līdzekļiem! Enna, nevienai es pats neesmu paticis. Sākumā nodomāju, ka tā ir tikai spēle, ka tu zini un mani māni. Jā, arRā ir gadījies! Tāpēc es tevi tik daudz iztaujāju — no kurienes tu

esi ieradusies, par tavu dzīvi Lorensvilā. Un tad es nolīgu detektīvu, lai viņš pārbauda."

Viņš redzēja, kā samiedzās Ennas acis, un satvēra viņas roku.

"Enna, nedusmojies! Tu esi pārāk brīnišķīga, lai tā varētu būt patiesība! Džino nespēj tam ticēt. Bet, kad sāka pienākt ziņojumi un viss izrādījās taisnība — nu, ģimenes māja, māte — atraitne, krustmāte, tava labā Jaunanglijas izcelsme… Tu esi klase, Enna, īsta klase! Jēzus, kad visu to uzzināju, aiz priekiem gribēju šaut gaisā raķetes! Biju tik pārliecināts, ka ar mani kaut kas tāds nevar notikt, ka es kādai meitenei, ko dievinu, varētu patikt sevis paša dēļ! Vai tu saproti, ko tas man nozīmē?" Viņš satvēra Ennu un apdejoja riņķi pa istabu. "Tu mīli! Tu patiešām mīli! Nevis to, kas man pieder, bet mani pašu!"

Enna atraisījās no viņa rokām, lai ievilktu elpu.

"Allen, kā lai es būtu zinājusi, kas tu esi?"

"Nesaprotu, kā tu to varēji nezināt! Par mani taču vienmēr raksta slavenību hronikā! Es iedomājos, ka gan jau kāda no tavām draudzenēm tev pateiks. Bet Henrijs Belamī jau nu noteikti."

"Es avīzēs nelasu par slavenībām, un mana vienīgā draudzene ir Nīlija, kura lasa vienīgi "Variety". Un ar misteru Belamī vai ar kādu citu kantorī par savām personīgajām lietām nemēdzu runāt."

"Nu, tagad tu viņiem visiem vari paziņot svarīgu jaunumu. Par mums!" Viņš to apskāva un noskūpstīja.

Enna mirkli stāvēja kā apmāta, tad strauji atraisījās no apskāviena. Ak Dievs — atkal! Skūpsts bija izraisījis vienīgi nepatiku!

"Mana mazā, saldā Enna!" Allens maiguma pilnām acīm raudzījās meitenē. "Zinu, ka tu noteikti esi apjukusi."

Viņa piegāja pie spoguļa un palaboja lūpu krāsojumu. Roka drebēja. Kaut kas ar viņu nebija kārtībā. Kāpēc viņa pret vīrieša skūpstu izjūt šo auksto nepatiku? Daudzām meitenēm patika skūpstīties ar vīriešiem, kurus viņas nemīlēja. Tas tika uzskatīts par normālu. Turklāt viņai Allens patika, viņš taču nebija nekāds svešinieks. Tātad vaina nebija meklējama Lorensvilas puišos. Vaina bija viņā pašā.

Allens stāvēja Ennai aiz muguras.

"Es tevi mīlu, Enna! Saprotu, ka tas nāk ļoti pēkšņi. Tas var samulsināt jebkuru meiteni. Bet es gribu tevi precēt. Un gribu, lai tu satiktos ar Džino — manu tēvu."

"Šo te rīt iedod Laionam Bērkam." Viņš sniedza atslēgu. "Pasaki, lai viņš uzņem ar mani sakarus manā birojā. Es tūdaļ pārrakstīšu uz viņa vārda īres līgumu. Jā, Enna, un, ja šis dzīvoklis tev liekas pārāk grezns un pieblīvēts ar nevajadzīgām lietām, tu vari sviest tās laukā. Iekārto visu pēc sava prāta! Džino par to ir izdevis veselu kaudzi naudas, bet man liekas, ka tev šis miteklis nepiestāv. Vai arī, ja tu vēlies, mēs nopirksim māju pilsētā! Visu, ko tu gribi!"

"Allen… es…"

"Vienam vakaram pietiek runāt! Es tevi mīlu. Un mēs precēsimies! Pagaidām atceries vienīgi to!"

Mājupceļā Ennā plosījās drūmas domas. Tagad viņa zināja patiesību. Viņa bija frigida. Par šo šausmīgo vārdu skolā meitenes bija sačukstējušās. Dažas meitenes tādas jau piedzimstot — bez spējas izjust īstu kaislību. Un vina bija viena no tām! Ak Dievs, pat skūpsts viņai bija nepatīkams! Varbūt viņa varēja justies laimīga, ka sastapusi tādu vīrieti kā Allens? Viņš bija labs. Viņš varbūt spētu viņai palīdzēt. Viņa jau varētu ar viņu arī apprecēties. Tātad mātei bija bijusi taisnīDa. Tās lielās jūtas nepiemītot "lēdijām, kuras skūpstoties izjūt pretīgumu".

Pie viņas mājas taksometrs apstājās.

"Mēģini redzēt mani sapņos, Enna." Viņš viegli noskūpstīja meiteni uz vaiga. "Ar labu nakti!"

Pavērojusi, kā aizbrauc mašīna, Enna metās mājā un piedauzīja pie Nīlijas durvīm. Nīlija parādījās, acis no "Vējiem līdzi" neatrāvusi. Pamājusi, lai Enna nāk iekšā, viņa turpināja lasīt. /

"Nīlij, noliec uz brītiņu grāmatu! Es tev gribu pateikt ko ļoti svarīgu."

"Šajā brīdi es Retu Batleru neatstāšu ne par ko pasaulē!"

"Nīlij, vai tu kādreiz esi ko dzirdējusi par Allenu Kūperu?"

"Ko tu tur āksties?"

"Nekad neesmu bijusi tik nopietna kā pašreiz. Kas ir Allens Kūpers? Vai šis vārds tev neko neizsaka?"

Nīlija nožāvājās un aizvēra grāmatu, lapas stūrīti rūpīgi ielocījusi, lai Rets kādu brīdi paliktu uz vietas.

"Labi, ja tu gribi spēlēt spēlītes, tad klausies: Allens Kūpers ir ļoti jauks čalis, ar kuru tu trīs vai četras reizes nedēļā dodies uz satikšanos. No tā, ko esmu redzējusi pa savu logu, varu teikt, ka viņš nav nekāds Kerijs Grants, bet už viņu var paļauties. Vai es tagad drīkstu atgriezties pie Reta? Viņš ir daudz interesantāks, un šķiet, ka Skārleta viņu pienācīgi neprot novērtēt."

"Tātad tu nekad neko neesi dzirdējusi par Allenu Kūperu?"

"Nē. Vai man vajadzētu vinu pazīt? Vai viņš ir filmējies? Es zinu Geriju Kūperu un Džekiju kūperu, bet Allens Kūpers…" Viņa paraustīja plecus.

"Labi, atgriezies pie Reta Batlera!" Enna devās uz durvīm.

"Tu šodien esi dīvaina," Nīlija nomurmināja. "Vai tu tikai neesi iedzērusi vai ierāvusi ko citu?"

"Nē. Līdz rītam!"

Nīlija izklaidīgi pamāja. Viņa jau atkal bija kopā ar Retu un Skārletu.

Enna tumšajā istabā gulēja nomodā, cenzdamās sakārtot domas. Allens nebija vienkāršs apdrošināšanas aģents, Allens bija bagāts. Bet kāpēc viņai būtu vajadzējis vinu pazīt? Kā viņa varētu uzzināt par vinu kaut ko vairāk? Ј)žordžs Belouzs! Protams! Džordžs zinās!

Džordžs pārsteigts pacēla skatienu, viņai kabinetā ienākot.

"Ei, vai tev šobrīd nevajadzēja staigāt apkārt, dzīvokli meklējot?"

"Vai varu ar tevi aprunāties, Džordž? Par personisku lietu."

Viņš piecēlās un devās aizvērt durvis. "Katrā laikā! Apsēdies! Cik vien personiski vēlies! Varbūt kafiju?" Viņš no termosa ielēja Ennai tasīti kafijas. "Nu, stāsti! Vai kaut kas nav kārtībā?"

Enna skatījās kafijas tasītē.

"Džordž, vai tu pazīsti Allenu Kūperu?"

"Kas tad to nepazīst!" Viņš pavērās Ennā ar bažām. "Tikai nestāsti, ka tev ar viņu kaut kas ir!"

"Mēs esam pazīstami. Noprotu, ka viņš ir diezgan bagāts."

"Diezgan bagāts!" Viņš nepatīkami iesmējās. "Bēbij, ir jāizdomā jauns vārds, ar ko apzīmēt naudas kaudzi, kas viņam pieder. Protams, impēriju aizsāka viņa tēvs Džino. Viņiem pieder puse nekustamā īpašuma šajā pilsētā. Klīst baumas, ka viņi ir grieķu miljonāru — kuģu sabiedrību īpašnieku partneri. Pirms pāris gadiem žurnālā "Times" bija raksts par Džino. Varbūt es tev bibliotēkā to žurnālu sameklēšu. Tur bija rakstīts, ka viņa bagātību nevar pat aprēķināt. Vini bija pieminējuši arī Allenu un ievietojuši viņa fotogrāfiju. Vienīgais mantinieks! Vari iedomāties, kas tā viņiem abiem bija par reklāmu! Kopš tā laika viņiem meitenes vajadzēja atvairīt ar lielgabaliem. Tātad — ja tu esi satikusi Allenu, es tev dodu padomu: neņem viņu nopietni. Viņš ir draņķis."

! 'Viņš man liekas ļoti jauks puisis," Enna nepiekāpās.

Džordžs iesmējās.

"Viņš ir gludāks par stiklu, bet domāju, ka zem šīs virskārtas mīt tikpat ciets un nežēlīgs cilvēks kā viņa tēvs. Viņš esot patstāvīgi paveicis dažus ļoti veiklus darījumus. Ja nemaldos, tad viņam izdevās izvairīties no armijas, nopērkot izpletņu rūpnīcu."

"Paldies, Džordž." Enna piecēlās.

"Nav par ko, mīlulīt! Varu sniegt izsmeļošu informāciju par katru mūsu pilsētas vilku — ar tavu izskatu tev nāksies ar viņiem visiem sastapties."

Henrijs Belamī, Ennu ieraudzījis, vīlies savieba seju.

"Tikai nesaki, ka esi jau padevusies! Enna, es zinu, ka tas ir grūti, es pats arī piezvanīju dažiem aģentiem, kas nodarbojas ar dzīvokļu izīrēšanu. Bet tev jāturpina meklēt."

"Esmu jau sameklējusi dzīvokli misteram Bērkam."

"Dievs augstais, tu esi īsta sensācija!" Un viņš nospieda pogu, lai ataicinātu Bērku.

"Man ir atslēga, misters Bērks šopēcpusdien var dzīvokli apskatīt."

"Kāpēc ne tūlīt, no rīta?" Laions ienākdams vaicāja. "Mēs nedrīkstam viņiem ļaut pārdomāt, Enna! Tu esi brīnums! Kāda ir adrese?"

Viņš to pierakstīja. "Lielisks rajons! Bet vai es to varēšu atļauties?"

"Simt piecdesmit mēnesī."

"Tu esi burve." Viņš nogrozīja galvu. "Bet kāpēc šī atslēga? Vai dzīvokļa īrnieks ir aizbraucis?"

"Nē. Viņš laikam šobrīd ir savā kantorī."

"Kā viņu sauc?"

"Allens Kūpers," Enna mierīgi atbildēja.

Laionam šis vārds neko neizteica, un viņš to mierīgi pierakstīja, bet Henrija skatiens pauda neviltotu-ziņkāri.

"Kā tu šo dzīvokli atradi, Enna? Ar sludinājuma palīdzību?"

"Nē, Allens Kūpers ir mans draugs."

Henrija ziņkāre pazuda.

"Ja viņš ir tavs draugs, Enna, tad viņš nevar būt tas Kūpers, kuru es pazīstu."

"Es ar viņu iepazinos šeit, mūsu kantorī, mister Belamī."

"Šeit?" Henrijs izskatījās apjucis. "Dieva vārds, tā varētu būt!"

Viņš pielēca kājās ar tādu niknumu, ka krēsls atsitās pret sienu.

"Enna! Tu un misters Kūpers… Nē!" Viņš neticīgi nogrozīja galvu.

"Kad es viņu satiku, domāju, ka viņš ir vienkāršs apdrošināšanas aģentiņš," Enna teica.

"Tas kuņas dēls mēģināja atkratīties no vienas mūsu kordebaleta meitenes. Viņš gribēja, lai es viņai samaksāju un iebiedēju. Bet es viņu tūdaļ izlingoju pa durvīm." Viņš nikni pavērās Ennā. "Taču acīmredzot netiku to izdarījis pietiekami ātri."

"Henrij!" Laiona balsī ieskanējās ass tonis. "Enna pati spēj izvēlēties sev draugus." Tad ar ātru smaidu piebilda: "Tu neesi taisnīgs. Tu uzdod Ennai neiespējami grūtu uzdevumu un, kad viņa to paveikusi, uzslavas vietā uzbrūc ar apvainojumiem un jaucies viņas personiskajā dzīvē." "Allens Kūpers..Henrijs neticīgi atkārtoja. "Laion, ja tu pazītu šo Allenu Kūperu…"

"Es nevēlos viņu pazīt." Laions smaidīja. "Es tikai gribu viņa dzīvokli."

"Vai tu efei par viņu dzirdējis?" Henrijs jautāja. Laions izskatījās domīgs.

"Liekas, ka esmu gan. Viņš laikam ir šausmīgi bagāts. Bet tā jau nav vina vaina."

"Enna netiks galā ar tādu vīru. Viņa nespēlē viņu līgā. Viņa aizies bojā," Henrijs neatlaidās.

Enna mierīgi stāvēja un mazliet saniknoti klausījās, kā viņi par to runā tā, it kā Ennas nebūtu klāt.

"Okei!" Henrijs teica. "Tā nav mana darīšana. Esmu pateicis, ko domāju. Tālāk tā ir tava spēle."

"Un esmu pārliecināts, ka viņa zina tās likumus," Laions teica. Tad pagriezās un uzsmaidīja Ennai. "Man loti gribētos to dzīvokli redzēt. Vai tev nav nekas pretī, Henrij, ja īinna nāk man līdzi?"

Henrijs piekrītoši pamāja ar roku un pievērsās savam darbam. Kad viņi devās laukā pa durvīm, Enna dzirdēja viņu smagi nopūšamies.

Braucot viņa neatrāva skatienu no taksometra loga. Bija viena no tām brīnišķīgajām oktobra dienām, kad gaiss ir smaržu pilns un rudenīgā saule mēģina izlikties, ka ir pavasaris.

"Nedusmojieties," Laions mierīgi teica, "Henrijs izlēca no rāmjiem tikai tādēļ, ka viņš jūs mīl. Mīl vistīrākajā un nesavtīgākajā veidā. Viņš vienkārši nevēlas, ka jums tiek nodarīts pāri."

"Es nedusmojos, esmu tikai apmulsusi."

"Tā kā visi cenšas dot nelūgtus padomus, atļaujiet man tiem pievienot arī savējos. Nekad nespriediet par cilvēku pēc kāda cita spriedumiem par šo cilvēku! Mums katram ir vairākas puses, ko rādām dažādiem cilvēkiem."

Viņa pasmaidīja.

"Jūs gribat teikt, ka pat Hitlers spēja būt maigs pret Evu Braunu?"

"Kaut ko tamlīdzīgu. Un Henrijs VIII nenogalināja visas savas sievas. Ja nemaldos, pēdējā viņu pat pabāza zem savas tupeles."

"Bet Allens patiešām ir jauks puisis," Enna neatlaidās.

"Es par to nešaubos. Un šī te ir māja, kurā atrodas viņa dzīvoklis. Jā, diezgan iespaidīga."

Taksometrs bija apstājies. Dežurēja cits šveicars.

"Mēs esam atbraukuši apskatīt mistera Kūpera dzīvokli," Enna teica.

"Misters Kūpers mani par to informēja," šveicars pamāja. "Desmitais stāvs."

Viņa pasniedza Laionam atslēgu.

"Es pagaidīšu vestibilā."

"Ko? Bez ekskursijas vadītājas? Ko jūs, meitenīti Es gaidu, ka jūs man izrādīsit visus dzīvokļa labumus. Kur tiek turēta veļa, kā ieslēgt gāzes plīti, kur atrodas elektriskie drošinātāji

Enna juta, ka nosarkst.

"Esmu tur bijusi tikai vienu reizi, kad meklēju jums dzīvokli."

"Tad tomēr zināt par dzīvokli vairāk nekā es," viņš izmeta.

Dzīvoklis viņam patika. Viņš apgalvoja, ka patīkot pat resnītis pretējā dzīvoklī.

"Tā es nejutīšos pārāk vientuļš. Pēcpusdienā piezvanīšu Al- lenam Kūperam un pateikšos. Bet vispirms gribu pateikties jums. Tāpēc lieku priekšā ieturēt dārgu lenču uz Henrija rēķina."

Un viņi devās uz "Barberry Room". Ennai patika maigi zilā tumsa, mazās mākslīgās zvaigznītes pie griestiem un mīkstie atzveltnes krēsli. Viņa paņēma glāzi šerija. Pēdējās divdesmit četrās stundās lielā ātrumā bija noticis pārāk daudz. Enna jutās nervoza un dīvaini nelīdzsvarota.

Laions neuzspieda sarunu, bet tikai viegli un nepiespiesti tērgāja par jaunā dzīvokļa brīnumiem, lieliskajiem ēdieniem civilajā dzīvē. Enna juta, ka pamazām nomierinās. Viņai patika Laiona akcents, nomierinošā atmosfēra. Patika vērot viņa seju… kā tajā mainās izteiksme… viņa manieri ātri pasmaidīt.

"Jums jāpacieš Henrija jaukšanās jūsu dzīvē." Viņš pārliecās galdiņam, lai aizdedzinātu viņai cigareti. "Viņš taču vēl jums vislabāko. Viņš it kā gatavs uzcelt jūs uz pjedestāla."

"Tas esat jūs, kuru viņš uzcēlis uz' pjedestāla," Enna atbildēja. "Uz septiņdesmit pēdu augsta pjedestāla. Jūs esat firmas "Belamī un Belouzs" nākotne."

"Tā viņš domāja pirms četriem gadiem," Laions teica. "Pa četriem gadiem cilvēki izmainās."

"Misters Belamī savas domas pārjums nav grozījis."

Viņš satvēra viņas roku.

"Enna, vai mēs nevarētu atmest tos "misterus"? Es esmu Laions. Misters Belamī ir Henrijs."

Viņa pasmaidīja.

"Labi… Laion. Jums noteikti ir zināms, cik nepacietīgi Henrijs jūs gaidīja atgriežamies." Viņa pēkšņi apklusa. Tā nebija viņas darīšana. Ņekad agrāk viņa nebija iejaukusies neviena personiskajās darīšanās, taču tagad juta tieksmi Henriju aizsargāt. Enna pēkšņi saprata Henrija nostāju pret Allenu — draugs nevarēja palikt malā. Un ar jaunu skaidrību ieraudzīja ari loģiku

Nīiijas argumentu pamatā. Cilvēks nevar būt draugs un vienlaikus palikt pieklājīgi vienaldzīgs. Viņu parunās ar Henriju par Nīliju un programmu "Līdz debesīm". Šķita, ka ir pārrautas vēl vienas važas, kas viņu saistīja ar Lorensvilu.

"Es zinu par Henrija cerībām un plāniem," Laions atbildēja. "Un . varbūt es viņu arī nepievilšu. Bet, ak Dievs… Labākajā gadījumā tas ir tikai pretīgs bizness — ne īsti advokāta, ne īsti aģenta darbs."

"Bet visi apgalvo, ka jūs esat īsta dinamomašīna. Jūs taču mīlat savu darbu, ja jau to darāt ar tādu enerģiju?"

"Man patīk cīņa… izaicinājums… pat visi triki un paņēmieni."

Viņa jutās apmulsusi. Viss viņa teiktais runāja pretim tai reputācijai, kāda viņam tika piedēvēta.

Laions viņas klusēšanu iztulkoja kā bažas par Henriju.

"Neuztraucieties! Esmu laikam noguris no cīņas."

"Bet vai jūs esat kopā ar Henriju?"

"Es taču esmu atgriezies, vai ne?"

"Jūs to sakāt tā, it kā kaut ko citu jūs darītu labāk."

"Vai tā būtu greznība — darīt tieši to, ko cilvēks vēlas?"

"Bet ko jūs īsti gribētu darīt, Laion?"

Viņš zem galda izstiepa savas garās kājas.

"Vispirms — būt šausmīgi bagāts. Sēdēt kādā skaistā vietā Jamaikā, par mani rūpētos vairākas skaistas meitenes, kuras izskatītos tieši tādas kā jūs, un rakstīt bestselleru par karu."

"Jūs gribat rakstīt?"

"Protams." Viņš paraustīja plecus. "Kurš gan pēc atgriešanās no armijas nedomā, ka spēj uzrakstīt vienīgo patieso romānu par karu?"

"Tad kāpēc jūs to nerakstāt?"

"Henrijs man piedāvā darbu — pilnu slodzi. Un par to burvīgo dzīvokli, ko es iemantoju, jāmaksā īre."

"Dīvaini, bet jūs, man šķiet, neesat no tiem, kuri viegli padodas."

Vina acis samiedzās.

"Atvainojiet?"

"Tāds, kurš padodas, pat nepamēģinājis. Ja jums ir kaut kas sakāms, tad rakstiet! Vajag vismaz pamēģināt darīt to, ko cilvēks vēlas darīt. Vēlāk dzīvē situācijas un atbildības sajūta cilvēkam liek ielaisties kompromisos. Bet iet uz kompromisu tagad… tas ir tas pats, kas noiet no skrejceļa pirms starta šāviena."

Viņš pārliecās pāri galdam un satvēra viņas zodu. Abu skatieni sastapās.

"Henrijs jūs nepazīst. Jūs nevarat būt tā meitene, par kuru viņš stāstīja. Līdz šim no visa viņa teiktā īstenībai atbilst tikai jūsu neticamais skaistums. Ak Dievs, bet jūs taču esat cīnītāja!"

Viņa atlaidās savā krēslā.

"Šodien es nejūtos pati savā ādā. Esmu izsista no līdzsvara. Viss ir norisinājies tik strauji. Ja divdesmit gadus nekas nav noticis, tad tagad laikam var saprast, ka es rīkojos savādi. Es gribu teikt… tas viss par Allenu Kūperu. Līdz pat vakar vakaram es nezināju, kas viņš ir patiesībā."

"Neļaujiet Henrija uzskatiem jūs ietekmēt. Viņu neiepriecina doma, ka būs jāapmāca jauna sekretāre. Viņš visusjūsu preciniekus atvairīs ar rokas granātām, ja būs vajadzīgs."

"Allens man vienkārši ir draugs…"

"Tie ir brīnišķīgi jaunumi." Šoreiz viņš paskatījās uz Ennu bez smaida.

Viņa jutās apjukusi un tāpēc, lai to slēptu, sacīja:

"Es tiešām domāju tā, kā teicu, — cilvēkam vajag pamēģināt darīt to, ko vēlas. Es to izdarīju, kad atbraucu uz Ņujorku. Nedrīkst atsacīties no sava sapņa, pat nepamēģinot to īstenot."

"Man nav sapņu, Enna. Man to nekad nav bijis. Doma par rakstīšanu man radās pēc kara. Pirms kara biju aizrāvies ar domu nopelnīt kaudzi naudas. Bet tagad vairs neesmu pārliecināts, ka to vēlos. Patiesībā neesmu pārliecināts, vai vispār ir kaut kas, ko es gribu." Tad, noskaņai pēkšņi mainoties, ātri pasmaidīja. "Jā, kaut ko gribu gan! Es gribu, lai katrai minūtei un sekundei būtu savs sat-urs."

"Es to varu saprast," viņa atbildēja. "Tā ir dabiska sajūta visiem, kuri bijuši karā."

"Ak tā? Es jau sāku domāt, vai šeit kāda sieviete vispār atceras, ka bijis karš."

"Esmu pārliecināta, ka mēs visi te izjūtam karu."

"Nevaru tam piekrist. Kad jūs esat tur — karā iekšā, jūs nedomājat, ka ir arī kas cits. Jūs nespējat iedomāties, ka cilvēki kaut kur guļ ērtās gultās vai sēž restorānos. Eiropā ir citādi. Visur, kur vien ejat, jūs redzat sabombardētas mājas, viss pastāvīgi atgādina karu. Bet, kad atgriezos te,'nāve un asinsizliešana likās esam tik tālu projām. Šķita, ka tas nemaz nav noticis, ka tas bijis tikai velnišķīgs murgs… Atceros to kaprāli… mēs pārlaidām nakti kāda Šķūņa atliekās. Mums nenāca miegs. Kaprālis visu laiku sijāja plaukstā zemi. Un bez mitas atkārtoja: "Šī ir lieliska zeme." Viņam laikam Pensilvānijā bija ferma. Viņš man sāka stāstīt, kādas grūtības nācies pārvarēt, audzējot persiku kokus, kā paplašinās savu fermu pēc atgriešanās mājās. Viņš gribēja, lai bērniem, kad tie izaugs, piederētu laba ferma. Bet viņš raizējās par zemi — tā neesot pietiekami auglīga. Viņš runāja vienīgi par to. Drīz vien atklāju, ka arī es sāku raizēties par viņa nožēlojamo zemes pleķi — sāku pat dot viņam padomus. Es aizmigu un sapņoju par mākslīgajiem mēsliem un persiku koku akriem. Nākamā bija slikta diena. Mēs uzskrējām virsū mīnu laukam… snaiperi… laiks bija draņķīgs. Vakarā es pārlūkoju kritušo personiskos žetonus. Viens no tiem bija kaprāļa žetons. Es sēdēju un skatījos uz šo žetonu… Vakar vakarā tas bija piederējis cilvēkam, kurš savā pēdējā naktī virs zemes bija raizējies par zemes mēslošanu. Un tagad viņa asinis mēsloja svešu zemi." Viņš paskatījās Ennā un pēkšņi pasmaidīja: "Bet laikam es tērēju jūsu laiku, par to runājot ."

"Lūdzu turpiniet!"

Viņš dīvaini pavērās Ennā.

"Šodien esmu pateicis ļoti daudz… daudz tāda, ko labāk būtu bijis paturēt pie sevis." Viņš pamāja viesmīlim un palūdza rēķinu. "Esmu aizņēmis pietiekami daudz jūsu laika. Dienas atlikušo daļu izmantojiet lietderīgāk — iegādājieties jaunu tērpu, uztaisiet frizūru vai izdariet vēl kaut ko citu no tām brīnišķīgajām lietām, kas jādara skaistām meitenēm."

"Sī meitene dosies atpakaļ uz savu kantori."

"Nekā tamlīdzīga! Es pavēlu! Henrijs domā, ka nebūsit vairākas dienas. Tad nu vismaz pusi dienas atpūtieties. Un prēmija divu nedēlu algas apmērā — par to parūpēšos es."

"Ēs to nevarēšu pieņemt."

"Nieki. Biju gatavs aģentam pat dot kukuli mēnešalgas apmērā. Bet prēmija un brīva pēcpusdiena ir oficiāls akts Belamī un Belouza firmā."

Viņa neaizgāja uz darbu, taču neizdarīja arī neko no tā, ko viņš bija ieteicis. Enna pastaigājās pa Piekto avēniju. Apskatīja jaunās ziemas modes.. Pasēdēja skvērā. Un domāja par Laionu Bērku — viņš aizēnoja visus, ko viņa jebkad bija pazinusi. Smaidošais un neizdibināmais Laions viņu apbūra, bet tas Laions, kurš runāja par karu, — tas likās saprotams, spējīgs dziļi just. Viņam patiesi bija bijis žēl kaprāļa. Kurš ir īstais Laions Bērks?

Viņa pameta skvēru yn devās lejup pa Piekto avēniju. Bija jau vēls. Vajadzēja iet mājās pārģērbties. Drīz pēc viņas ieradīsies Allens. Allens! Viņa nespēja precēties ar Allenu! Tā būtu īsta padošanās! Ielaisties kompromisā bija par agru…

To viņa pateiks pie pusdienu galda. Taču tas bija jādara maigi, ar taktu. Viņa to pateiks viegli, bet noteikti. Tas būs izdarāms pavisam vienkārši.

Taču tas nebija izdarāms vienkārši. Tagad tas vairs nebija mazs un kluss franču restorāniņš. Allenam vairs nevajadzēja slēpties. Vini devās uz "21". Viesmīli viņa priekšā klanījās, un visi viņu sauca vārdā. Likās, ka lielāko daļu cilvēku zālē viņš pazīst.

"Starp citu, Enna, — vai tev patīk dzīve uz laukiem?" viņš pēkšņi uzdeva jautājumu. "Mums ir māja Grīnvičā…"

Tā bija iespēja uzsākt sarunu.

"Nē, man tās pietika Lorensvilā. Patiesībā, Allen, man tev jāsaka… kaut kas, kas tev jāsaprot…"

Viņš ielūkojās rokaspulkstenī un ar mājienu pieprasīja rēķinu.

"Allen!"

"Turpini, es klausos!" Viņš parakstīja čeku.

"Par to, ko tu teici vakar. Un tagad par dzīvi uz laukiem. Allen, tu man ļoti patīc, bet…"

"Vai, cik labi, ka tu man atgādināji! Es nosūtīju īres līgumu Laionam Bērkam. Šopēcpusdien es ar viņu runāju; Viņš man likās jauks puisis. Anglis, vai ne?"

"Viņš ir audzis Anglijā. Allen, uzklausi mani!"

Viņš piecēlās.

"Tu man visu varēsi izstāstīt taksī."

"Lūdzu apsēdies! Es labāk tev to pateikšu šeit."

Viņš smaidīja un sniedza viņai mēteli.

"Taksībūs tumšs — būs romantiskāk. Turklāt mēs kavējamies!"

Vina bezpalīdzīgi piecēlās.

"Kurp mēs braucam?"

Viņš atbrīvoja ceļu cauri zālei, veikli iespiezdams vairākās plaukstās dzeramnaudu. Taksometrā atlaidās sēdeklī un uzsmaidīja:

"Mans tēvs mūs gaida klubā "El Marocco". Teicu, ka mēs iegriezīsimies. Nu, ko tu gribi man sacīt?"

"Allen, jūtos glaimota par tavām jūtām. Tāpat esmu ļoti pateicīga par dzīvokli Laionam Bērkam. Tas man aiztaupīja lielu skraidīšanu. Domāju, ka tu esi viens no jaukākajiem cilvēkiem, ko vien esmu sastapusi, bet…" Viņa ieraudzīja "El Marocco" gaismas reklāmu un steidzīgi turpināja: "Bet par precēšanos… ko tu vakar teici… man ļoti žēl, Allen, es…"

"Labvakar, mister Kūper!" "El Marocco" šveicars dziedāt nodziedāja sveicienu, atvērdams taksometra durvis. "Jūsu tēvs ir šeit."

"Paldies, Pīt." Banknote ieslīdēja šveicara rokā. Allens ieveda Ennu klubā. Viņai nebija izdevies pateikt galveno, bet varbūt Allens ar nolūku bija izlicies nesaprotam?

Džino Kūpers kopā ar vairākiem vīriešiem sēdēja pie liela, apaļa galda. Viesmīlis viņiem ierādīja galdiņu pie sienas. Bija pusvienpadsmit — vēl agrs tādā iestādē kā "El Marocco". Enna šajā ^ slavenajā klubā bija pirmoreiz, taču avīzēs un žurnālos bija redzējusi slavenību fotouzņēmumus uz slaveno zebras svītru fona. Meitene palūkojās apkārt. Jā — tās bija zebras svītras, taču citādi

tā bija vienkārša, plaša telpa, kurā diezgan labs orķestris atskaņoja modernas melodijas.

Džino tūlīt bija klāt. Negaidot iepazīstināšanu, viņš sagrāba un sāka spēcīgi kratīt Ennas roku.

"Tad tāda viņa ir, hū?" Viņš klusi iesvilpās. "Zēn, tev bija taisnība. Uz viņu bija vērts gaidīt. Tā ir īsta klase. Es to varu pateikt, pirms viņa atvērusi muti." Viņš uzsita knipi, un viesmīlis likās iznirstam no nekurienes. "Atnesiet šampanieti!" viņš uzsauca, skatienu no Ennas neatraudams.

"Enna nedzer," Allens iesāka.

"Šovakar viņa dzers," Džino sirsnīgi teica. "Šovakar ir svinīgs gadījums."

Enna pasmaidīja. Džino sirsnība izrādījās lipīga. Viņš bija pievilcīgs melnīgsnējs vīrs ar smagnēju miesasbūvi un sārtu sejaskrāsu. Melnajos matos vizēja sudraboti pavedieni, bet milzīgā vitalitāte un aizrautība likās gandrīz vai zēniska.

Kad šampanietis bija ieliets, Džino pacēla kausu.

"Uz mūsu ģimenes jauno lēdiju!" Vienā malkā pusi kausa izdzēris un ar rokas delnas virspusi noslaucījis lūpas, Džino jautāja: "Vai tu esi katoliete?"

"Nē, es…" Enna iesāka.

"Nu, tev būs jāpāriet katoļticībā, ja tu precies ar Allenu. Es tev norunāšu tikšanos ar tēvu Kelliju Viņš var to lietu ātri nokārtot."

"Mister Kūper!" Enna ar gandrīz fizisku piepūli atguva balsi.

"Mēs vēl neesam runājuši par reliģiju, tēt," Allens veikli iejaucās. "Un nav nekādas vajadzības Ennai pāriet katoļticībā."

Džino likās pārdomājam.

"Nu, nē, nē… nē, ja viņa tam ir tik ļoti pretī. Ja viņa laulājas mūsu baznīcā un apsolās bērnus audzināt par katoļiem…"

"Mister Kūper, es neprecēšos ar Allenu." Tā! To viņa pateica skali un skaidri. v

Viņa acis samiedzās.

"Kāpēc? Tu esi tik ļoti pret katoļticību?"

"Es neesmu ne pret ko."

" Tad - kas par lietu?"

"Es nemīlu Allenu."

Džino sākumā neko neizsakošais skatiens pievērsās Allenam pilnīgā neizpratnē.

"Velns lai parauj, ko viņa teica?"

"Vina teica, ka nemīlot'mani,"Allens atbildēja.

. "Paklau, vai šis te ir kāds joks? Man likās — tu teici, ka viņu precēšot?"

"Tā es teicu. Un precēšu. Bet vispirms man jāpanāk, lai viņa manī iemīlas."

"Vai jūs abi esat jukuši?" Džino jautāja.

Allens pasmaidīja patīkamu smaidu.

"Es tev teicu, ka līdz vakar vakaram Enna mani turēja par neievērojamu apdrošināšanas aģentiņu. Viņai vispirms ir jāmaina savas domas."

"Kas tur ko mainīt?" Džino jautāja. "Kopš kura laika nauda kļuvusi par sliktu īpašību?"

"Mēs nekad neesam runājuši par mīlestību, tēt. Nedomā, ka līdz šim Enna ir ņēmusi mani nopietni. Pārāk daudz laika viņa iztērējusi, bažīdamās, ka es varētu pazaudēt darbu."

Džino ziņkāri pavērās Ennā.

"Vai tu patiešām visas šīs nedēļas ar viņu staigāji pa tām šausmīgajām ēstuvēm, par kurām viņš man stāstīja?"

Enna viegli pasmāidīja. Viņa juta, ka piesaista uzmanību. Džino bija skaļa balss, un Enna bija pārliecināta, ka puse zālē sēdošo ar interesi seko viņu sarunai.

Džino uzsita sev pa gūžu un skaļi iesmējās:

"Tas ir lieliski!" Un ielēja sev vēl kausu šampanieša. Viesmīlis lēcienā bija klāt, lai palīdzētu. Džino pamāja, ka viņa klātbūtne nav nepieciešama. "Es kādreiz šīs pudeles taisīju vaļā ar zobiem. Tagad viņiem liekas, ka jāpalīdz man to saliet glāzēs." Un pievērsās Ennai. "Tu man patīc! Esi sveicināta mūsu ģimenē!"

"Bet es neprecēšos ar Allenu!"

Viņš atraidoši atmeta ar roku.

"Paklau — ja tu sešas nedēļas izcieti sliktās ēstuvēs un pieņēmi viņu kā nabagu, tad tagad tu viņu mīlēsi. Dzer savu šampanieti! Un sāc sevī izkopt bagātnieces gaumi, tu to vari atļauties. Hei, Ronij!" Nez no kurienes parādījies, pie viņu galdiņa klusēdams stāvēja jauns, slaids vīrietis. "Šis te ir Ronijs Vulfs," Džino paskaidroja Ennai. "Apsēdies, Ronij!" Džino uzsita knipi un sauca tukšā telpā: "Atnesiet misteram Vulfam viņa parasto!" Un no šī šķietamā tukšuma parādījās viesmīlis un nolika svešinieka priekšā mazu kafijas kanniņu un tasīti. "Tikai nesaki, ka neesi neko dzirdējusi par Roniju," Džino atkal pievērsās Ennai. "Visi lasa viņa hroniku," viņš lepni piebilda.

"Enna tikai nesen ieradusies Ņujorkā," Allens sacīja, "vina lasa tikai "The Times"."

"Tā ir labaavīze," Ronijs īsi noteica un izvilka no kabatas mazu, melnu grāmatiņu nodilušos ādas vākos. Viņa tumšo acu skatiens kavējās gan pie Džino, gan pie Allena. "Labi, kā viņu sauc, un kurš šo lomu ir izvilcis? Tēvs vai dēls?"

"Šoreiz abi," Džino atbildēja. "Šī meitene drīz būs mana radiniece. Enna Velsa. Pieraksti pareizi šo vārdu, Ronij. Viņa precēsies ar Allenu."

Ronijs iesvilpās un ar ziņkāres un cieņas pilnu skatienu sāka lūkoties Ennā.

"Tie ir lieli jaunumi. Fotomodelis izvelk lielo laimestu. Vai varbūt aktrise? Tikai nesakiet man priekšā — gribu redzēt, vai spēju uzminēt. Teksasa?"

"Esmu no Masačūsetsas un strādāju kantorī," Enna vēsi pavēstīja.

Ronija skatiens iedzirkstījās.

"Varbūt jūs vēl gribēsit iestāstīt, ka protat rakstīt ar mašīnu?"

"Nedomāju, ka tas attiektos uz jūsu hroniku. Un domāju, ka jums būtu jāazina, ka Allens un es…"

"Enna," Allens ātri iejaucās, "Ronijs ir draugs!"

"Nē, lai viņa turpina." Ronijs skatījās uz Ennu nu jau ar gluži patiesu cieņu.

"Iedzer vēl šampanieti!" Džino piepildīja viņas kausu.

Enna sūca šampanieti, mēģinādama apvaldīt dusmas. Viņa gribēja pateikt, ka neprecēs Allenu, taču zināja, ka Džino viņu bija pārtraucis ar nolūku un — iespējams — darīs to atkal. Tā būtu neveikla situācija — runāt viņam pretī sabiedrībā. Tiklīdz Ronijs Vulfs būs aizgājis, viņa palūgs Džino vairs nesniegt tādus paziņojumus. Viņa bija pateikusi abiem — tēvam un dēlam —, ka neprecēs Allenu. Vai nauda padara cilvēkus aklus? Kurlus?

"Kādā firmā jūs strādājat?" Ronijs vaicāja.

"Pie Henrija Belamī," Allens pasteidzās. "Bet nu jau vairs īsu laiciņu."

"Allen!" Viņa sadusmota pagriezās uz viņa pusi, bet iejaucās Ronijs.

"Mis Velsa, uzdot jautājumus ir mans darbs." Viņš smaidīja sirsnīgu smaidu. "Jūs man patīkat. Ir jauki satikt meiteni, kura nav braukusi šurp uz ŅujoVku, lai kļūtu par aktrisi vai modeli." Viņš cieši vērās Ennas sejā "Lieliski vaigu kauli. Jūs varētu kļūt bagāta, ja gribētu. Ja jūs ieraudzītu Pauers vai Longvorts, jūs varētu kļūt vēl bagātāka nekā jūsu draugs."Viņš pamirkšķināja Džino.

"Ja viņa vēlētos strādāt, mēs viņai varētu nopirkt reklāmas modeļu aģentūru!" Džino auroja. "Bet viņa grib dzīvot mājās un audzināt bērnus."

"Mister Kūper!" Ennas seja kvēloja.

"Tēt," iejaucās Allens, "svarīgākās lietas taču vispirms!"

Ronijs iesmējās.

"Redziet, kur nāk jūsu draudzene, Džino. Vai viņa jau zina šos jaunumus?"

Galdiņam tuvojās gara auguma žibilnoši skaista meitene. Nepiecēlies Džino noglaudīja sēdekli sev līdzās.

"Šī te ir Adele Martina. Sēdies, bēbij, un apsveicinies ar Ennu Velsu, mana dēla līgavu."

Adeles šaurās, iekrāsotās uzacis pacēlās vēl augstākā lokā. Nepievērsdams nekādu uzmanību Ennai, viņas skatiens slīdēja pāri Allenam, tad Ronijam, gaidot Džino izteikto vārdu apstiprinājumu. Ronijs piekrītoši pamāja, acīm mirdzot jautrībā par Adeles pārsteigumu. Taču meiča ātri atguvās, pieglaudās Džino un sāji uzsmaidīja Ennai.

"Kā tev tas izdevās, mīļumiņ? Es jau septiņus mēnešus cenšos aizvilkt šo mērkaķi pie altāra. Pasaki man to burvju vārdiņu, un mēs varēsim sarīkot dubultu ceremoniju." Un viņa ar dievināšanas pilnu skatienu pievērsās Džino.

"Tu esi meitene, kuru gaida liela karjera, Adele," Ronijs pamirkšķināja.

Adele naidīgi paskatījās Ronijā.

"Paklau, Ronij, lai kļūtu par rēviju zvaigzni, ir vajadzīgs zināms talants!"

Ronijs pasmaidīja un iebāza piezīmju grāmatiņu kabatā.

"Es domāju, ka tu esi labākā dejotāja šajā pilsētā, Adele."

"Vari to pateikt vēlreiz," Adele sacīja, nedaudz nomierinājusies. "Esmu atteikusies no diviem piedāvājumiem filmēties, lai tikai paliktu kopā ar savu bēbiju." Viņa noliecās un noskūpstīja Džino uz vaiga.

Ronijs piecēlās un pamāja ar galvu ardievas. Enna vēroja, kā viņš apsēžas pie nākamā galdiņa un kā cits viesmīlis ātri pasniedz jaunu kafijas kanniņu. Ronijs lēni sūca kafiju un atkal izņēma savu melno grāmatiņu: viņa kārais skatiens pastāvīgi taustīja durvis, katru ienācēju nopētīdams.

Allens bija sekojis viņas skatienam.

"Ronijs ir jauks puisis. Tenkas nevāc… pats sadabū sev materiālu."

Adele pavīpsnāja:

"Viņš ir okšķeris."

"Tu esi vienkārši nikna par to, ka viņš uzrakstīja — uz mūsu saderināšanos vēl ilgi jāgaida."

"Viņš nostādīja mani muļķes lomā." Tad pasmaidīja: "Nu ko, bēbij? Tu taču neatļausi savam dēlam apsteigt sevi pie altāra?"

"Es jau esmu bijis pie altāra," Džino atbildēja. "Kad nomira Rozanna, mana ģimenes dzīve beidzās. Vīrietim var būt tikai viena sieva. Romantiskas aizraušanās? Daudz. Bet sieva tikai viena."

"Kas šo likumu izdevis?" Adele jautāja.

Džino ielēja meitenes glāzē šampanieti. Ennai šķita, ka šis temats jau daudzkārt pārcilāts.

"Adele, aizmirsti to." Viņa balss bija auksta kā ledus. "Pat ja es precētos vēlreiz, tā nebūtu tu. Tu esi šķirtene."

Redzot Adeles sapīkumu, viņš turpināja:

"Ak jā, starp citu — es liku Ervingam aiznest uz tavu dzīvokli divus kažokus. Izvēlies!"

Adeles sejas izteiksme acumirklī pārvērtās.

"Vai ūdeļādas?"

"Kādus tad? Tu varbūt domā, ka nūtrijas?"

"Ak, Džino…" Viņa pieglaudās. "Dažreiz tu mani sadusmo, bet man tev jāpiedod. Es tevi tā mīlu…"

Džino paskatījās uz Ennas zīda mēteli, kas bija pārmests pār krēsla atzveltni.

"Ei, Allen! Vai tev nekas nebūtu pretī, ja es kā saderināšanās dāvanu uzdāvātu kažoku arī Ennai?" Tad, atbildi nenogaidījis, pievērsās viņai: "Kāda krāsa tev patīk?"

"Krāsa?" Enna līdz šim bija domājusi, ka ūdele ir tikai brūnā krāsā.

"Viņš domā — zvēraudzētavā audzētās vai savvaļas ūdeles, » » 7

mīlulīt," paskaidroja Adele. "Es domāju, ka taviem matiem labāk piestāvētu savvaļas ūdele."

"Bīstos, ka nevarēšu šo dāvanu pieņemt," Enna mierīgi atbildēja.

"Kāpēc ne?" Džino asi vaicāja.

"Varbūt Enna savu ūdeļādas kažoku labāk vēlētos saņemt no manis pēc kāzām," ātri ierunājās Allens.

Džino iesmējās.

"Tu gribi teikt, ka vēlies savu kažoku saņemt likumīgi?"

"Kas tur nelikumīgs — pieņemt ūdeļādas kažoku?" Adele brīnījās. "Es domāju, ka nelikumīgi ir to atraidīt."

Enna jutās neveikli. Šampanietis viņu sildīja. Klubs bija ļaužu pilns, dejasgrīdas platība acīm redzami saruka, kad viesmīļi steigšus uzstādīja mazus galdiņus tās malās godājamiem atnācējiem. Tajā telpas daļā, kur sēdēja viņi, nebija ne collas brīvas vietas, taču dīvaini liftās, ka pretējā pusē daži galdiņi nebija aizņemti. Allens paskaidroja, ka tā esot "Sibīrija". Tur sēžot gadījuma cilvēki un provinciāļi. Tos neviens nerespektējot. Viņi par šo atšķirību neko nezinot. Pastāvīgie apmeklētāji nomirtu aiz kauna, ja viņiem būtu tur jāsēž.

Cilvēki nāca un gāja, iepazīšanās sekoja cita citai. Uz brīdi viņiem pievienojās un viņus nofotografēja vēl kāds avīžnieks. Džino pasūtīja vēl šampanieti. Vairākas meitenes — Adeles pilnīgas kopijas — pa brīžam apstājās pie galdiņa, apsveica Allenu un līdzjūtīgi pamirkšķināja Adelei. Dažas apsveica Allenu visai familiāri — apskāva un noskūpstīja, paužot mūžīgas uzticības apliecinājumus, vai ari noteica: "Vai Enna saprot, kā viņai laimējies?" Ennu taustīja skaudības un ziņkāres pilni skatieni.

Enna sēdēja mierīga, slēpdama augošo baiļu sajūtu. Viņa izskaidrosies ar Allenu ceļā uz mājām. Tad viņš varēs piezvanīt Ronijam Vulfam un tam otram avīžniekam. Viņam bija jāsaprot.

Enna mierīgi pieskārās Allena rokai.

"Pulkstenis ir viens, Allen. Man jābrauc mājās."

"Mājās?" Džino izskatījās ļoti izbrīnījies. "Tas ir riebīgs vārds. Vakars tik tikko sācies."

"Man rīt jābūt darbā, mister Kūper."

Džino smaidīja platu smaidu.

"Mazo lēdij, tev vairs nekas navjādara. Tev tikai jābūt labai pret manu zēnu."

"Bet man ir darbs…"

"Tad ej no tā projām," Džino teica, lejot šampanieti.

"Projām no darba?"

"Kāpēc ne?" Šoreiz vaicātāja bija Adele Martina. "Ja Džino mani lūgtu ar vinu precēties, es momentā atsacītos no savas kaijeras."

"Kādas karjeras?" Džino smējās. "Katru vakaru divas stundas stāvēt citiem aiz muguras?" Tad pievērsās Ennai. "Mis Amerikai ir jāstrādā. Viņa pieder kaut kādai tur aktieru apvienībai. Bet tev taču nekāda kontrakta nav."

"Man mans darbs patīk, un es neko tā vienkārši nemēdzu pamest," Enna atbildēja.

Džino paraustīja plecus.

"Okei, esmu ar mieru. Tu esi klase. Tavam priekšniekam ir tiesības saņemt tavu atlūgumu. Pasaki to viņam rit un dod viņam iespēju tavā vietā sameklēt kādu citu." Viņš ar žestu pieprasīja rēķinu. "Domāju, ka pārmaiņas pēc mums visiem vienu nakti būtu derīgi ātrāk aiziet pie miera."

Enna ieslīdēja savā mētelī. Viņa izskaidrosies ar Allenu taksī, mājup braucot.

Bet taksometra nebija. Slaida, melna mašīna ar šoferi pie stūres jau viņus gaidīja. Džino aicināja viņus iekāpt.

"Kāpiet iekšā," viņš teica, "mēs vispirms aizvedīsim mūsu apzinīgo darbinieci."

Pie viņas mājas Džino un Adele palika mašīnā, bet Allens viņu pavadīja līdz durvīm.

"Allen," viņa čukstēja, "man ar tevi jāparunā."

Viņš pārliecās un viegli viņu noskūpstīja.

"Enna, es zinu, šovakar gāja traki, bet tā vairs nebūs. Tev bija jāsatiekas ar Džino. Tas nu ir izdarīts, un cauri. Rīt mēs kaut kur aiziesim divatā."

"Man patīk Džino. Bet, Allen, ko mēs viņam teiksim?" "Kas mums būtu jāsaka?"

"Allen, es tevi neprecēšu! Es nekad neesmu teikusi, ka to darīšu!"

Viņš liegi noglāstīja viņas matus.

"Es tevi nevainoju par to, ka tu uzreiz krīti panikā. Šis vakars būtu nobiedējis katru. Bet rīt viss būs citādi." Viņš satvēra Ennas seju plaukstās. "Vai tu tam tici vai ne, bet tu precēsies gan ar mani!"

"Nē, Allen."

"Enna, vai tu mīli kādu citu?"

"Nē, bet…"

"Man ar to pietiek. Tikai dod man iespēju."

"Hei!" Džino auroja pa mašīnas lodziņu. "Nav tik daudz ko pļāpāt! Nobučo viņu uz atvadām!"

Allens atkal viņu viegli noskūpstīja.

"Es rit pusastoņos pēc tevis atbraukšu." Tad pagriezās un noskrēja pa kāpnēm. Viņa drebēdama stāvēja un skatījās, kā mašīna aizbrauc. Nu, viņa vismaz bija mēģinājusi! Ja Ronijs Vulfs to iespiedīs, viņam nāksies publicēt atsaukumu. Enna uzskrēja pa kāpnēm — pie viņas istabas durvīm ar līmlenti bija piestiprināta aploksne. Drukātiem burtiem bija rakstīts: "Pamodini mani, lai arī cik vēlu tu atnāktu. Tas ir steidzami! Nīlija."

Viņa ielūkojās pulkstenī. Bija divi. Taču vārds "steidzami" bija pasvītrots. Enna kāpa lejup pa kāpnēm un viegli pieklauvēja, pa pusei cerot, ka Nīlija nedzirdēs. Taču gulta iečīkstējās un spraugā zem durvīm uzplaiksnīja gaismas strēle. Durvis atvērās, un tajās, berzēdama acis, parādījās Nīlija.

"Ak Dievs, cik pulkstenis?"

"Ir ļoti vēls, bet tavā zīmītē bija rakstīts, ka tas esot steidzami."

"Jā,' nāc iekšā!"

"Vai līdz ritam mēs nevaram pagaidīt? Es arī esmu ļoti nogurusi."

"Esmu jau pilnīgi nomodā. Un salstu nost!" Nīlija mīņājās uz aukstās grīdas. Enna sekoja viņai istabā, Nīlija ielēca gultā un palīda zem segas. Tad pievilka pie krūtīm ceļus un pasmaidīja.

"Nu, uzmini — kas ir noticis?"

"Nīlij, vai nu saki uzreiz, vai ari es eju gulēt!"

"Mēs esam uzņemti šova izrādē!"

"Lieliski! Bet tagad, Nīlij, ja tev nekas nav pretī, es…"

"Un tas ir viss? Tikai lieliski? Un ar labu nakti? Bet tas taču ir vissvarīgākais, kas ar mani vispār ir noticis! Mēs piedalāmies izrādē "Līdz debesīm", un tev tas ir vienalga?"

"Es patiešām esmu sajūsmināta par tevi," Enna teica, mēģinādama ielikt balss skanējumā kaut nedaudz prieka. "Bet man šis bija vienkārši šausmīgs vakars."

Nīlija tūlīt izskatījās norūpējusies.

"Kas tad notika? Vai Allens kļuva bezkaunīgs? Vai atgadījās kas cits?"

"Nē, viņš mani bildināja."

"Un kas tur šausmīgs?"

"Es negribu ar viņu precēties."

"Tad tā ari viņam pasaki."

"Es jau teicu, bet viņš to neņem nopietni."

Nīlija paraustīja plecus.

"Tad pasaki rit viņam to vēlreiz."

"Bet rīt tas jau būs avīzē."

Nīlija viņā paskatījās, dīvaini smaidīdama.

"Enna, tu atkal tā savādi uzvedies. Kāpēc lai avīžnieki rakstītu par to, ka tu precies ar kādu tur apdrošināšanas aģentu?"

"Tāpēc, ka šis apdrošināšanas aģents ir miljonārs."

Kad Nīlija to beidzot saprata, viņa bija gluži kā spārnos.

"Enna!" Viņa izlēca no gultas un sāka dejot. "Enna! Tu esi to panākusi!"

"Bet, Nīlij, — es nemīlu Allenu!"

"Kopā ar lielo naudu to būs viegli iemācīties." Nīlija bija citās domās.

"Bet es negribu precēties un aiziet no sava darba! Es pirmo reizi dzīvē esmu patstāvīga un negribu no tā atsacīties. Man ir bijuši tikai divi mēneši brīvības…"

"Brīvības! Tu šo te sauc par brīvību?" Nīlija skali smējās. "Dzīvot vienā istabelē, celties septiņos un drāzties uz darbu, pusdienot uzkožamo kafejnīcā un salt savā melnajā zīda.mētelī? Tu gribi būt brīva tādai brīnišķīgai dzīvei? Rīt ir pirmais novembris. Pagaidi līdz janvārim un februārim! Vai, cik skaisti ir Ņujorkā februārī! Visapkārt melns šķīdonis! Un vienīgais mazais un draņķīgais radiators tavā istabā liksies tev kā nožēlojama sērkociņa liesmiņa. No kā tu baidies atteikties? Pasaki man!"

"Pati no sevis! No savas nākotnes! No visas savas dzīves! Atteikties no visa, pirms tas sācies. Nīlij, manā ģimenē ne ar vienu nekas nav noticis. Viņi precējās, viņiem bija bērni, un tas bija viss. Es gribu, lai ar mani kaut kas notiktu. Es gribu sajust…"

"Bet ir jau noticis!" Nīlija sauca. "Tu uzreiz izvilki lielo laimestu. Vai tu dusmojies par to, ka tev nevajadzēs gadiem ilgi vergot, valkāt kurpes par sešiem dolāriem un izpārdošanā pirkt sev drānas? Enna, ja tu to palaidīsi garām, otrreiz tas vairs negadīsies. Vai tu domā, ka tad, kad tev būs apnicis tēlot sekretāri, uz skatuves pēkšņi parādīsies nākamais miljonārs un teiks: "Okei, Enna, laiks precēties! Ha!""

"Es speciāli nemeklēju bagātnieku. Tas nav svarīgi."

Nīlija nicīgi pavīpsnāja.

"Tu nekad neesi bijusi nabaga."

"Nīlij… nu, padomā. Tu esi sajūsmināta, ka iekļuvi uzvedumā. Iedomājies, ka pēc dažām mēģinājuma nedēļām tavā dzīvē ienāk kāds Allenam līdzīgs, piedāvā savu roku un liek tev pamest skatuvi pirms izrādes. Vai tu to darītu?"

"Vai es to darītu? Es to darītu ar tādu ātrumu, ka tev apreibtu galva! Paklausies, pieņemsim, ka man patiešām ir talants un kādudien man to izdotos pierādīt. Ja es pēc tam strādātu vairākus gadus — ko es beigās iegūtu? Naudu, stāvokli un cieņu pret sevi. Tas ir viss. Un tas man var maksāt grūta darba gadus. Bet Allens tev to visu pasniedz uz sudraba paplātes."

Enna nespēja ticēt savām ausīm. Nīlija ar savu bērnišķīgo sejiņu, izskatīdamās jaunāka par saviem septiņpadsmit gadiem, visu tik ciniski salika pa plauktiņiem. Viņa devās uz durvīm. Viņa bija pārāk nogurusi, lai cīnītos.

"Ar labu nakti, Nīlij! Mēs par to parunāsim rīt!"

"Tur nav ko runāt. Tu viņu precē nost! Varbūt es iešu pie jums dzīvot, ja izgāzīsimies uzvedumā."

1945. gada novembris

Kad atskanēja modinātāja zvans, Enna pamodās savā parastajā labsajūtā. Bet, izstaipījusies un pamodusies pilnīgi, sajuta uzšalcam bažu vilni. Kaut kas nebija kārtībā.

Allens! Ronijs Vulfs? Tad viņas bažas pārauga dusmās. Viņa bija darījusi visu, kas bija viņas spēkos. Cik daudz veidos var pateikt "nē"?

Enna ātri saģērbās. Līdzko viņa aizies uz kantori, viņa piezvanīs Allenam un nokārtos visu galīgi un pavisam.

Kantora vestibilā stāvēja vairāki vīrieši. Viņi pašķīrās, lai palaistu Ennu garām. PēkšņiViens no viņiem iesaucās.

"Hei, tā ir viņa!" Iezibsnījās zibspuldzes, atskanēja jautājumi. Vispārējā sajukuma troksnī viņa sadzirdēja pieminam Allena vārdu. Viņa spiedās vīriešiem garām, taču tie sekoja līdzi kantorī, saucot viņu vārdā. Enna jutās kā kādreiz bērnības sapņos, kad kāds viņai bija dzinies pakaļ un nebija neviena glābēja. Un visas kantora darbinieces smaidīja! Beidzot viņa drebēdama sēdēja pie sava galda — ielenkta, taču gluži viena.

"Kad jūs sastapāt Allenu Kūperu, mis Velsa?" Viņu apžilbināja zibspuldzes gaisma. "Hei, Ennij, paskaties šurp… tu esi laba meitene… pasmaidi, Ennij…" atkal jauns uzliesmojums, tad vēlreiz…" "Vai laulības notiks baznīcā, mis Velsa?" — "Hei, Ennij, tū jūties kā Pelnrušķīte?"

Viņai gribējās kliegt. No visiem izvairījusies, viņa iebēga Henrija Belamī kabinetā. Laions Bērks viņu satvēra, kad meitene pārklupa pāri slieksnim. Viņa sāka runāt, bet atsprāga durvis. Viņi bija sekojušil Henrijs smaidīja… sasveicinājās.

Henrijs tēvišķīgi aplika roku viņai ap pleciem.

"Tagad tev, fcnna, pie šī te visa jāpierod. Ne jau katru dienu meitene saderinās ar miljonāru." Viņš juta, ka Enna dreb, un aptvēra viņu ciešāk. "Nu, parunā ar viņiem. Galu galā šiem zēniem ir jānopelna sev iztika."

Enna pagriezās pret reportieriem.

"Ko jūs vēlaties?"

"Viņš grib tavu stāstījumu, kas papildinātu šo te." Henrijs no galda paņēma rīta avīzi. Viņa redzēja pirmajā lappusē lielu fotogrāfiju. Tajā bija viņa, smaidoša… un Allens… un sienas ar zebras svītrām. Un liels, melns virsraksts: "Jaunākā Brodvejas Pelnrušķīte — Allens Kūpers prec sekretāri".

Henrijs viņu atkal apskāva.

"Labi, zēni! Uzņemiet vēl vienu. Varat zem tā rakstīt — "Henrijs Belamī apsveic savu sekretāri — nākamo miljonāri"."

Atkal fotospuldžu zibšņi… vairākas balsis lūdza skatīties šurp. Tās šķita nākam no liela tāluma. Likās, ka ausīs krāc jūra, un cauri visam šim jūklim viņa redzēja Laionu Bērku raugāmies viņā ar vieglu smaidu. Tad Henrijs, laipnu saimnieku tēlodams, spieda visiem roku un vadīja laukā no kabineta. Kad durvis aizvērās, viņa dzirdēja to sakām:

"Jā, viņi satikās šeit, šajā kantorī…"

Enna mēmi lūkojās aizvērtajās durvīs. Pēkšņais klusums šķita vēl nereālāks par pirmītējo kņadu.

"Neuztraucieties." Laions pasniedza aizdegtu cigareti. Enna dziļi ievilka dūmus un ieklepojās.

a Ko lai es daru?" Enna sabruka krēslā un vērās Laionā.

"Jūs turaties lieliski. Gan jau pieradīsiet. Ar laiku jums tas var pat iepatikties."

"Es neprecēšos ar Allenu Kūperu!"

"Neļaujiet šim te gadījumam izsist sevi no sliedēm. Visi nobīstas, nokļūstot avīžu uzmanības centrā."

iļenrijs iesteidzās atpakaļ kabinetā.

"Nu!" Viņš ar neviltotu lepnumu skatījās Ennā. "Kāpēc tu vakar ļāvi man tik muļķīgi uzvesties? Ja es būtu zinājis, ka tam puisim ir nopietni nolūki, nekad nebūtu visu to teicis."

"Ennai piemīt rets talants," Laions sacīja, "viņa ļauj runāt citiem."

Enna juta, ka kaklā kaut kas sažņaudzas.Tas bija ārprāts! Laions ar savu auksto smaidu, Henrijs ar savu "tēva" lepnumu!

"Tev droši vien ir bezgala daudz darāmā, Enna. Par darbu kantorī vari neuztraukties. Mēs tiksim galā. Gan jau kādu sameklēšu. Es zvanu uz aģentūru," Henrijs teica.

"Jūs gaidāt, ka es pametīšu darbu?"

"Mīlulīt," Henrijs ar siltu smaidu uz lūpām satvēra meiteni aiz pleciem, "tu vēl visu neesi aptvērusi. Pagaidi vien — drīz tev nāksies noņemties ar kāzu viesu saraksta sastādīšanu, ielūgumu izsūtīšanu, tērpu pielaikošanu, intervijām… Tev pašai būs vajadzīga sava sekretāre."

"Henrij, man ar jums jāparunā."

"Es eju." Laions saprata. "Henrijs ir pelnījis privātu atvadīšanos." Tad pamirkšķināja Ennai: "Veiksmi! Jūs esat pelnījusi visu to labāko!"

Pagaidījusi, kamēr aizveras durvis, Enna pagriezās pret Henriju.

"Nespēju ticēt, ka jums abiem ir vienalga!"

"Vienalga?" Henrijs izskatījās apjucis. "Protams, mums nav vienalga. Mēs priecājamies par tevi!"

"Bet jums ir vienalga, ka aizeju un jūs mani vairs neredzēsit! Jūs vienkārši manā vietā pieņemsit citu meiteni, un dzīve turpināsies."

"Mums tas nepavisam nav vienalga," Henrijs mierīgi teica. "Vai tu domā, ka kāda cita spēs strādāt tikpat labi kā tu? Vai tu domā, ka man būs patīkami kādu citu atkal mācīt no sākuma? Bet kas es būtu par draugu, ja piešķirtu tam kādu nozīmi? Un kāds draugs esi tu pati? Tātad tu taisies aiziet un ar mani vairs nekad nesatikties? Nu nē! Tik viegli es tevi vaļā nelaidīšu! Gaidu, ka tu mani ielūgsi kāzās… par krusttēvu pirmajam bērnam. Velns ar ārā, es būšu krusttēvs viņiem visiem! Un pat iemācīšos mīlēt Allenu. Patiesībā man nekas pret viņu nav. Viņš vienkārši ir nolādēti bagāts, un es baidījos, ka viņš tev var nodarīt pāri. Bet tagad viss ir citādi, tagad es mīlu viņa naudu!"

"Laionam ari vienalga." Enna juta, ka žņaudzējs kaklā neatlaižas.

"Laionam?" Henrijs bija pārsteigts, "kāpēc lai Laions uztrauktos? Mis Steinberga parūpēsies par viņa pastu un…" Viņš pēkšņi apklusa, un viņa sejas izteiksme pārmainījās. "Ak, nē…" tas bija gandrīz vaids. "Tu arī, Enna… Viens lenčs, un tu jau uzķēries?"

Viņa novērsa skatienu.

"Tā vis nav… mēs parunājāmies… es domāju, ka mēs esam draugi…"

"Panāc šurp!" Viņš atslīga uz ādas dīvāna, un Enna apsēdās līdzās. "Paklau, Enna, ja man būtu dēls, es gribētu, lai viņš būtu tieši tāds kā Laions. Bet, ja man būtu meita, es viņai ieteiktu turēties no viņa tālāk!"

"Tas nav sevišķi loģiski!"

"Mīļā… paši to nemaz negribēdami, daži vīrieši atnes sievietēm bēdas. Tāds bija ari Allens, bet tu viņu esi izņēmusi no apgrozības."

"Kādā ziņā bēdas?"

Viņš paraustīja plecus.

"Viņiem pārāk viegli veicas ar sievietēm. Allenam viņas padevās naudas dēļ. Ar Laionu tas notiek tāpēc, ka viņš ir tik nolādēti skaists. Un savā ziņā es to varu saprast. Kāpēc šiem puišiem iztikt ar vienu sievieti, ja tik viegli var dabūt jebkuru? Bet tu esi dabūjusi Allenu, ko gribējusi visa pilsēta, bet nav varējusi. Un tu nevis līksmojies, bet sēdi pavisam nomākta."

"Henrij, es nemīlu Allenu. Sešas nedēļas mēs satikāmies, un es pat nezināju, kas viņš ir, es domāju, ka viņš ir vienkāršs apdrošināšanas aģents. Un tad pēkšņi aizvakar sākās viss šis."

"Viņš tev ir svešs?" Henrija acis samiedzās.

"Jā.'"

"Bet pēc viena lenča ar Laionu tev šķiet, ka esat radniecīgas dvēseles?"

"Tā nu gluži nav. Bet pašlaik es runāju par Allenu. Es viņu nemīlu. Un Laionam tur nav nekādas nozīmes."

"Tu esi mele."

"Henrij, es zvēru! Allens man nekad neko nav nozīmējis."

"Kāpēc tad tu visas šīs nedēļas ar viņu satikies? Viņš bija tev labs, līdz parādījās Laions?"

Tā nav taisnība. Satikos ar viņu tādēļ, ka nevienu citu nepazinu. Un man viņa bija žēl. Viņš likās tik nekaitīgs. Un mēs nekad nerunājām par romantiskām lietām. Viņš pat atvadoties mani nekad nemēģināja noskūpstīt. Tad pirms divām dienām…" Enna apklusa un mēģināja savaldīties. Un viņas balss atkal bija mierīga, kad viņa turpināja: "Henrij, es Allenam teicu, ka nemīlu viņu. Es to pateicu ari viņa tēvam."

"Tu viņiem to pateici?" Henrija balsī skanēja neticība.

"Jā. Abiem."

"Un ko viņi teica?"

"Šķiet, ka viņi ignorē visu, ko nevēlas dzirdēt. Allens visu laiku atkārto, ka mīlot mani un ka es iemācīšoties mīlēt viņu."

"Tā var gadīties," Henrijs klusi sacīja. "Dažreiz tāda veida mīlestība ir tā labākā. Tikt mīlētai."

"Nē! Es gribu ko vairāk!"

"Protams — palikt šeit!" Henrijs atcirta. "Vai vēlies, lai es tev šo ainu uzzīmēju? Lūdzu! Tu atsaki Allenam. Kāpēc gan ne? Miljonāri ar bildinājumiem jau nāk dučiem. Pēc kāda laiciņa tas viss norimst. Allens sāk satikties ar citu. Tad Laions sāk tevi šur tur aizvest. Sākumā tas būs brīnišķīgi. Varbūt kādu mēnesi. Tad vienudien es atnāku uz darbu un redzu, ka tev ir saraudātas acis.

Tu aizbildinies ar galvassāpēm, tikai saraudātas acis atkārtojas, un es aprunājos ar Laionu. Viņš parausta plecus un saka: "Henrij, protams, es ar šo meiteni satikos. Man viņa ļoti patīk. Bet es taču neesmu viņas īpašums. Parunā ar vinu, ja? Dabū vinu nost no mana kakla…" '

"Izklausās, ka tev bijusi liela pieredze," viņa rūgti sacīja. "Vai tu vienmēr saki tādu runu savām sekretārēm?"

"Nē, savām sekretārēm ne. Bet mums nekad nav bijusi meitene, kura būtu līdzinājusies tev. Bet tādu runu esmu teicis dučiem reižu. Turklāt daudz pieredzējušākām meitenēm. Diemžēl tiku to teicis pēc tam, kad nelaime jau bija notikusi, kad viņas jutās šausmīgi aizvainotas un cietušas. Bet viņas vismaz pirms tam nebija atraidījušas miljonāru."

"Tu runā par viņu kā par nelieti."

"Kāpēc nelieti?! Viņš ir brīvs un neprecējies. Un katra meitene, kas viņam patīk, tajā brīdī liekas īstā. Un tādu brīžu ir bijis velnišķīgi daudz, un velnišķīgi daudz bijis īsto meiteņu šajā pilsētā."

"Nespēju ticēt, ka tā domā katrs vīrietis."

"Laions Bērks nav "katrs vīrietis", tāpat kā Ņujorka nav "katra pilsēta". Protams, varbūt pienāks brīdis, kad Laionam tas viss būs apnicis un viņš paliks pie vienas meitenes. Bet tas nebūs tik drīz, un pat tad viņš tā īsti arī pie tās vienas meitenes nepaliks."

Iezvanījās telefons. Enna automātiski devās pacelt klausuli, bet Henrijs pamāja, lai viņa paliek mierā.

"Sēdi nu mierīgi, bagātā mantiniece! Atceries, ka tu te vairs nestrādā." Un viņš pacēla klausuli: "Hallo… protams, savienojiet! Hei, Dženifer! Jā, viss ir nokārtots. Ko? Jā, ko tu par to saki? Viņa sēž man blakus. Nu, protams, viņa ir sajūsmā." Viņš pievērsās Ennai: "Tevi sveic Dženifera Norta." Un turpināja sarunu: "Jā, varu derēt, ka viņa ir laimīga. Paklau, bēbij, kontraktiem šodien jābūt gataviem, tikko būšu tos izskatījis, aizsūtīšu tev parakstīt. Jauki, mīļumiņ… pieskriešu pie tevis ap pieciem." Viņš nolika klausuli. "Tā nu gan ir gudriniece…"

"Kas viņa tāda ir?"

"Ak Dievs!" Henrijs novaidējās. "Vai tad tu nemaz nelasi avīzes? Viņa nupat kā pameta savu princi. Par viņu gandrīz katru dienu raksta avīžu pirmajās lappusēs. Viņa atdrāzās uz mūsu pilsētu kā ciklons. Īstenībā viņa laikam ir no Kalifornijas, apmēram tavos gados. Un — baukš! — uzrodas šis princis. īsts un vēl ar naudu. Pielūdz viņu, apdāvina: ūdeļādas kažoks, briljanta gredzens. Mērs viņus salaulā. Svinībās piedalās milzum daudz slavenību. Pēc četrām dienām pirmajās lappusēs ziņa — viņa pieprasa laulības šķiršanu."

"Bet tu taču neesi advokāts laulības šķiršanas lietās."

"Nē. Viņai jau ir labs advokāts, bet viņš tai ieteicis mani kā menedžeri. Un viņai tāds pašlaik ļoti vajadzīgs. Viņa pieļāvusi vienu muļķīgu kļūdu. Šķiet, ka viņa parakstījusi pirmslaulību līgumu — ja viņa aiziet no vīra, tā nesaņem ne centa. Un viņa grib šķirties. Nesaka — kāpēc, tikai vēlas tikt projām. Un tāpēc viņai jāstrādā."

"Vai viņai ir talants?"

Henrijs pasmaidīja.

"Viņai tas nav vajadzīgs. Ja viņa gribēs — varēs filmēties. Tu nekad neesi redzējusi tādu seju… Un figūru… Es teiktu, ka Dženifera Norta ir skaistākā meitene pasaulē… Patiesībā tā tas nav." Viņš uz mirkli pieklusa, tad turpināja: "Tu esi skaistāka, Enna. Jo ilgāk vīrietis tevī raugās, jo skaistāka tu kļūsti. Bet Dženifera — viņas skaistums duras acīs tūlīt. Pirmais skatiens jau satur tūkstoš voltu. Tiklīdz mēs panāksim laulības anulēšanu un viņa parādīsies uzvedumā "Līdz debesīm", es viņai dabūšu labu kontraktu filmās."

"Vai viņa dzied?"

"Es jau teicu — viņa nedara neko."

"Bet uzvedumā taču…"

"Esmu viņai tur iedevis mazu lomiņu, un viņas vārds būs afišās. » » ' »

Helēna pieņēma. Bet kāpēc es runāju par Helēnu un Dženiferu? Esmu nobažījies par tevi. Nepatikšanas ar viņiem nāks vēlāk…"

"Henrij, es gribu palikt darbā pie tevis…"

"Citiem vārdiem tas būtu — Henrij, es gribu pamēģināt dabūt Laionu Bērku," viņš atcirta.

"Ja tu par to uztraucies, tad — es uz viņu pat nepaskatīšos."

"Tu gribi dabūt salauztu sirdi, un tur es nepiedalīšos. Un tagad ej projām no šejienes. Tu esi atlaista! Precies ar Allenu Kūperu un esi laimīga!"

Viņa piecēlās.

"Labi. Es eju projām. Bet es neprecēšu Allenu Kūperu. Atradīšu sev citu darbu." Viņa devās uz durvīm.

"Ej vien. Ja tu gribi samaitāt savu dzīvi, man vismaz tas nebūs jāredz."

"Tu neesi īsts draugs, Henrij!"

"Esmu labākais draugs, kāds tev jebkad būs."

"Tad atļauj man palikt," viņa lūdzās. "Henrij, tu nesaproti, es negribu precēties ar Allenu. Bet, ja es sākšu strādāt citur, var gadīties, ka jaunais darbs man nepatiks. Un Allens varētu izdarīt uz mani spiedienu, un tad viss troksnis presē, kas pavadītu manu darbavietas maiņu… Un Allena tēvs ar saviem jautājumiem? Tu nezini, kas notiek, kad Džino un Allens sāk runāt! Liekas, ka tevi rauj līdzi pret pašas gribu. Henrij, lūdzu, palīdzi man! Es negribu precēt Allenu Kūperu!"

"Enna, viņam ir miljoni, varbūt — miljardi!"

"Es aizbēgu no Villija Hendersona Lorensvilā, Henrij. Viņam nebūt nebija tik daudz miljonu kā Allenam, taču viņš bija bagāts. Turklāt es pazinu Villiju ar visu viņa ģimeni. Vai tu tiešām nesaproti, ka nauda man ir vienaldzīga?"

Viņš brīdi klusēja. Beidzot sacīja:

"Okei… tu vari palikt… ar vienu noteikumu. Tu paliec saderināta ar Allenu Kūperu."

"Henrij! Vai tu esi pie pilna prāta? Vai tu nedzirdēji, ko es teicu? Es negribu precēties ar Allenu."

"Es neteicu "precēties". Es teicu "saderināta"! Tādā veidā tu būsi drošībā."

"Drošībā?"

"Jā. Vismaz man nebūs jābaidās, ka varētu iepīties nepatikšanās ar Laionu. Vienu lietu par Laionu es varu teikt — viņš neaiztiek citu vīriešu meitenes."

Vina viegli pasmaidīja.

"Vismaz kaut kādu godīgumu tu viņā tomēr saredzi."

"Godīgumu? Viņam nav vajadzīgas tāda veida nepatikšanas. Ir pārāk daudz brīvu meiteņu, kas gatavas mesties viņam ap kaklu."

"Un kā tad būs ar mani? Ja es palieku saderināta, ko es daru ar Allenu?"

"Turi viņu drošā attālumā. Tu to proti. Ja tu biji pietiekami gudra, lai viņu nozvejotu, būsi arī pietiekami saprātīga viņu noturēt drošā attālumā."

"Bet tas ir negodīgi. Es nevēlos precēt Allenu, bet kā cilvēks man viņš tomēr patīk. Tas nebūtu godīgi."

"Tas būs ļoti godīgi. Vispirms jau tu būsi godīga pret mani. Pirms pirmizrādes man jau tā būs pietiekami daudz uztraukumu. Un tu būsi godīga pret Allenu… jā, godīga. Tāpēc ka viņam vismaz būs iespēja mierīgi izvēlēties. Bet vispirms tu būsi godīga pati pret sevi, jo pašlaik tu neesi spējīga neko saredzēt tālāk par Laionu Bērku." Viņš pacēla roku, lai atvairītu viņas iebildumus. "Tu esi viņā ieķērusies. Bet pacieties, palasi Brodvejas jaunumus, un tu redzēsi, cik ātri viņš maina meitenes. Tā brīnišķīgā lenča mirdzums izbālēs. Un tu būsi saglabājusi nevainību un aiztaupījusi sev sirdssāpes." Viņš pasmaidīja, redzot viņu nosarkstam. "Paklau, Enna, tu esi liek retums — mums par tevi jārūpējas."

Viņa brīdi padomāja, tad pakratīja galvu.

"Es to nespēju, Henrij. Tas nozīmētu dzīvot melos."

"Enna," Henrija balss skanēja neparasti maigi, "ar laiku tu uzzināsi, ka pasaulē bez baltās un melnās ir arī citas krāsas. Tu vari

būt godīga pret Allenu. Pasaki viņam, ka Ņujorka tev vēl aizvien ir kas jauns un nepazīstams un ka tu vēl mazliet gribi būt patstāvīga, ka negribi uzreiz mesties laulībā. Kad tev paliks divdesmit viens

gads?" "Maijā."

"Jauki. Saki, ka gribi pagaidīt līdz tam laikam." "Un ko tad?"

"Līdz maijam var nokrist vēl viena atombumba. Allens var satikt citu meiteni. Laions Bērks var palikt par "mīksto". Tu pat vari iemīlēt Allenu. Kas to lai zina — kas var notikt? Bet maijā tu galu galā vari viņam arī atteikt. Atceries, ka tu saisties tikai pie altāra. Un pat tad tu vēl vari aizmukt, pirms nav pateikti beigu vārdi." "Tavos vārdos viss izklausās tik vienkārši." "Kāpjot Everestā, nekas nav viegli. Tu kāp soli pa solītim, atpakaļ neskatoties, un tavs skatiens visu laiku piesaistīts virsot-

Kāpjot augšup pa savas dzīvojamās mājas ielas kāpnēm, viņa uzreiz pamanīja reportierus un fotogrāfus. Galvu nepacēlusi, viņa aizspiedās tiem garām un iegāja mājā. Hallē viņu gaidīja Nīlija.

"Enna, es gandrīz noģību, kad man šorīt piezvanīja māsa! Un te," viņa lepni pastiepa roku ar plakanu sainīti, "ir mana saderināšanās dāvana tev."

Tas bija neliels albumiņš, kurā bija salikti avīžu materiāli un fotoattēli par Ennu. "Es ar šo te noņēmos visu dienu. Piepildīju sešas lappuses, un tas ir tikai sākums. Kur nu vēl kāzas un viss pārējais! Tu tiešām kļūsi slavena!"

Tajā vakarā Allens atbrauca pēc viņas ar limuzīnu. "Mēs pusdienosim vieni," viņš teica, "Džino mums piebiedrosies vēlāk, lai kopā iedzertu kafiju."

Mašīnā viņš aizvēra logu starpsienā, k'»s viņus atdalīja no šofera. Saņēma Ennas roku, kuru viņa tūlīt atvilka atpakaļ.

A Allen, man ar tevi jāparunā."

"Vēl ne — aizver acis." Viņš izņēma mazu samta kāj'oinu.

» » »

"Tagad vari skatīties. Ceru, ka der."

Briljants bija satriecošs, to varēja redzēt pat mašīnas tumsā garāmslīdošo ielas uguņu gaismā.

Viņa atrāvās.

"Es to nevaru pieņemt!"

"Vai tev tas nepatīk?"

"Nepatīk? Taš ir visfantastiskākais, ko vispār esmu redzējusi."

"Desmit karāti," viņš viegli izmeta. "Bet šajā noformējumā tas nav uzkrītošs."

"Protams, ne." Viņa nervozi iesmējās. "Tādi ir visām sekretārēm."

"Jā, vai tu iesniedzi atlūgumu Henrijam Belamī?"

"Nē, un netaisos to darīt. Tev mani jāuzklausa. Mēs neesam saderināti."

Viņš uzvilka viņai pirkstā gredzenu.

"Der."

"Allen," Enna pavērās viņā ciešu skatienu, "vai tu saproti, ko es mēģinu tev pateikt?"

"Jā. Ka tu mani nemīli."

"Tad kāpēc visa šī komēdija?"

"Tāpēc, ka pasaulē nav nekā, ko nevar dabūt, ja vien pietiekami stipri grib. Un es īstenībā nekad neko tā īsti neesmu gribējis — līdz tam brīdim, kad satiku tevi. Esmu nolēmis tevi dabūt, Enna. Tikai dod man iespēju! Tas ir viss, ko es lūdzu. Tu mani esi iepazinusi kā biklu puisi. Esi vienu mēnesi kopā ar manu patieso "es", un tu vai nu iemīlēsi, vai ari ienīdīsi mani. Es izmēģināšu laimi. Okei, Leon!" Viņš atvēra lodziņu uz šofera kabīni. "Tagad uz "Stārķu klubu"!"

Viņa klusēja. Vai viņš patiešām domā, ka kaut kas var mainīties? Visu brauciena laiku viņai bija tik maz ko sacīt Allenam.

Džino ieradās desmitos, skaļi apsveikdams pie galdiņiem sēdošos draugus, — Allena sejā iezagās nepatikas grimase. Viņš atviegloti nopūtās tikai tad, kad viņi "Stārķu klubu" pameta un devās uz "La Ronde".

Spriežot pēc siltās sagaidīšanas, ko Džino izrādīja "La Ronde" zāles pārziņi, šī bija viena no viņa iemīļotākajām uzturēšanās vietām. Džino pasūtīja šampanieti un skotu viskiju.

"Adele vēlas viskiju," viņš paskaidroja, "pēc sava šova vina būs klāt."

Enna vēroja, kā pie galdiņa sasēžas aizvien vairāk ļaužu. Kluba fotogrāfi, kas fotografēja avīzēm, pienāca klāt un noknipsēja Ennu un Allenu, tad atgriezās pie durvīm, lai sagaidītu jaunas slavenības.

Adele ieradās pusdivpadsmitos pilnā skatuves grimā.

"Kāpēc tu nenoņēmi to draņķi?" Džino pukojās. "Tu taču labi zini, ka es to nevaru ciest."

"Dārgumiņ, es tam uzliku virsū pūderi un noņēmu liekās skropstas. Es negribēju aizkavēties, un tas taču prasa tik daudz laika." Viņa aplaida skatienu apkārt telpai. "Ak Dievs, šī laikam ir sezonas lielākā pirmizrāde. Visi ir šeit." Un viņa brāzmaini māja ar roku augstākās sabiedrības hroniku rakstītājam.

"Pirms pāris gadiem tas bija Sinatra," Allens runāja, "bet tagad dāmas beidzas vai nost Tonija Poulara dēl."

"Hei, skatieties!" Adele iesaucās. "Tā ir Helēna Losona. Viņas ūdeļādas kļuvušas gluži sarkanas. Varu derēt, ka tām irvismaz gadi desmit. Ar viņas naudu! Esmu dzirdējusi, ka šī esot traki skopa. Bet tā noteikti ir Dženifera Norta!"

"Lūk," Džino uzblieza pa galdu, "to es saucu par figūru! Blakus viņai tu, Adele, izskaties pēc puikas!"

Arī Ennas uzmanība pievērsās fotogrāfu ielenktajai Dženiferai Nortai. Meitene bija nenoliedzami skaista. Slaida auguma, ar efektīgu figūru. Kristāla krellītēm izšūtais baltais tērps bija pietiekami dziļi dekoltēts, lai parādītu, ka viņas brīnišķīgās krūtis ir īstas. Blondie mati likās gandrīz balti. Bet Ennas uzmanību piesaistīja viņas seja — tā bija tik dabiski daiļa, ka pārsteidzoši kontrastēja ar matu un figūras teatrālo skaistumu. Tā bija nevainojami skaista seja ar burvīgu zoda līniju, augstiem vaigu kauliem un gudru pieri. Acis likās siltas un draudzīgas, īsais, taisnais deguntiņš likās piederam skaistam bērnam, tāpat baltie, vienādie zobi un mazas meitenes vaigu bedrītes. Tā bija nevainīga bērna seja, kas uz visu raudzījās ar elpu aizraujošu satraukumu un uzticības pilnu entuziasmu, acīmredzot neapzinoties to satraukumu, ko izraisīja viņas ķermenis.

Zāles pārziņiem izdevās apsēdināt ienācējus pie galdiņa pirmajā rindā, tieši pretim viņu galdiņam. Henriju Belamī Enna pamanīja tikai tad, kad par to ieminējās Allens:

"Paskat, tavs boss tiešām prot izvēlēties dāmas. Helēna Losona un Dženifera Norta. Tas nu gan ir pāris!"

"Nē, tur ir vēl viens puisis," Adele teica, "turklāt traki smuks, laikam Dženiferas pavadonis!"

"Tas ir Laions Bērks," Enna mierīgi sacīja.

"Ak tad tas ir Bērks," Allens piebilda.

Enna vēroja, kā Laions palīdz Dženiferai novietot uz krēsla atzveltnes viņas kažokādas. Dženifera pateicās ar žilbinošu smaidu.

Allens iesvilpās:

"Būtu interesanti zināt, vai šī zeltainā Venera gulēs vai negulēs manā vecajā gultā."

"Viņa ir mistera Belamī kliente," Enna auksti paskaidroja. "Domāju, ka Laions Bērks vienkārši ir viņas pavadonis."

"Noteikti. Un viņš katrā ziņā prasa no Henrija samaksu par virsstundām par šādu nepatīkamu uzdevumu."

"Nu, Henrijam ir palaimējies ar Helēnu Losonu," teica Džino. "Tā vecene dod lieliskas dividendes. Viņa nostaigājusi garu ceļu, bet es vēl aizvien esmu ar mieru maksāt piecdesmit dolāru par biļešu pāri, lai viņu redzētu. Viņai ir lieliskas "ērģeles"!

Allens turpināja stāstīt par slavenībām, Ennai izdevās izrādīt vismaz kaut kādu interesi par to, ko dzirdēja, taču visu laiku viņas uzmanība bija piesaistīta Henrija galdiņam. Ko tāda meiča kā

Dženifera varēja tik jautri stāstīt? Un ko Laions teica viņai? Bija acīm redzams, ka ne jau par sabumboto šķūni un kaprāli. Viņš atmeta galvu un smējās. Toreiz viņš tā nebija smējies. Nē, viņa ir bijusi drūma darbabiedrene, kura bija aicinājusi viņu rakstīt, likusi atcerēties skumjo pagātni. Viņa novērsās, kad viņš aizdedzināja un pasniedza Dženiferai cigareti.

Sāka dzist gaisma. Pierima rosība. Tad gaisma izdzisa pilnīgi un orķestris sāka spēlēt Tonija Poulara populārāko dziesmu. Starmeša gaismas kūlis apstājās uz paaugstinājuma, un tad, vētrainām ovācijām šalcot, iznāca Tonijs, saņemdams aplausus ar patīkamu vienkāršību. Viņš bija liela auguma izskatīgs puisis un likās viegli ievainojams un simpātisks. Tādam puisim meitenes uzticas. Sieviete vēlas aizsargāt.

Kaut arī viņš likās kautrīgs, tomēr dziedāja labi un prasmīgi turēja klausītājus savā varā. Pēc pirmajām dziesmām viņš palaida vaļīgāk kaklasaites mezglu un ar mikrofonu rokā pastaigājās pa zāli, padziedot slavenībām, pajokojot ar reportieriem. Ejot garām Dženiferai, viņu skatieni sastapās. Viņš mirkli apklusa, tad strauji gāja tālāk. Pēc tam, it kā neticēdams, ko ieraudzījis, devās atpakaļ un pabeidza dziesmu, skatienu no viņas nenovērsis. Klausītāji, neparastā notikuma liecinieki, ieinteresēti vēroja. Dziesmu pabeidzis, viņš palocījās, atgriezās zāles centrā un pabeidza priekšnesumu, uz Dženiferu vairs nepaskatījies.

Publika nelaida viņu projām. Gaisma iedegās, bet aplausi nerimās, kļūdami vēl neatlaidīgāki. Tad, steigšus pārmijis dažus vārdus ar mūziķiem, viņš atgriezās zāles centrā.

Atskanēja mūzika, Tonijs pagriezās un dziedāja tieši Dženiferai. Tā bija modē nākusi mīlas balāde, likās, uzrakstīta tieši tāpēc, lai Tonijs Poulars varētu atzīties Dženiferai un pārējiem astoņsimt cilvēkiem zālē, ka pēkšņi atradis savu mīlestību.

Dziesmu pabeidzis, viņš paklanījās un, atkal mulsinoši ilgu brīdi pievērsies Dženiferai^ aizgāja. Iedegās gaisma, atskanēja deju mūzika.

Allens uzlūdza Ennu.

Pieceldamās viņa pamanīja, ka Laions ved uz dejasgrīdu Dženiferu. Viņš Ennu pamanīja un pamāja.

"Enna! Un tas laikam ir Allens, mana dzīvokļa saimnieks." Viņš pasmaidīja strauju un siltu smaidu. Savstarpējā iepazīšanās notika, abiem pāriem šūpojoties mūzikas skaņās. Dažas reizes Ennu pagrūda dejotāji, kas spiedās tuvāk, lai aplūkotu Dženiferu.

Dženifera mīļi uzsmaidīja Ennai.

"Vai tas nav šausmīgi? Ik reizes, kad pakustos, no mana tērpa nokrīt vismaz simt pērlīšu!"

Enna mēģināja rast atbildi, taču varēja izspiest tikai saltu smaidu. Allens viņu aizvadīja uz mazās dejasgrīdas otru pusi.

Drīz Enna pamanīja, ka Dženiferas galdiņš ir atbrīvojies. Kur viņi būtu devušies? Varbūt uz kādu citu vietu ar lielāku dejasgrīdu? Sāpēja galva, un Ennai izmisīgi gribējās tikt mājās, taču Džino nemaz negrasījās vakarēšanu beigt.

"Brauksim uz "Marocco" iebaudīt pēdējo lāsīti," viņš ierosināja, viesmīļa atnesto rēķinu maksādams.

Sirds dziļumos I^nna bija ļoti pateicīga Adelei, kas paziņoja, ka esot jau pārāk vēls un nākamajā dienā viņai jāpiedalās dienas izrādē.

Pēc pāris dienām avīzēs atkal bija rakstīts par Ennu: Ronijs Vulfs bija uzrakstījis par saderināšanās gredzenu. Kad viņa ieradās kantorī, mis Steinberga un meitenes to sagaidīja, aiz uzbudinājuma drebēdamas.

"Parādi, lūdzu," pieprasīja sekretāre. "Kad tu to dabūji?"

"Vai tas tiešām ir vairāk nekā desmit karātus liels?" vaicāja mis Steinberga.

Enna negribīgi pastiepa roku, un viņām no pārsteiguma aizrāvās elpa. Meitene gredzenu bija nēsājusi pirkstā ar akmeni uz leju, lai tas nepievērstu uzmanību. Gredzens bija pārāk vērtīgs, lai to atstātu mēbelētajā istabelē, tāpēc viņa bija sev nosolījusies pie pirmās izdevības to Allenam atdot — taču tagad gredzens atradās uzmanības centrā.

Viņa šķiroja pastu, kad ienāca Laions Bērks. Viņš apstājās pie Ennas galda, saņēma meitenes roku, iesvilpās, tad palaida to vaļā.

"Smags, vai ne?" Un piebilda: "Viņš, liekas, ir gluži godīgs puisis, Enna."

"Viņš ir ļoti jauks," Enna neveikli atbildēja. "Un Dženifera Norta ari, šķiet, ļoti jauka."

Laiona sejā parādījās dīvaina izteiksme.

"Viņa ir viena no jaukākajām meitenēm, kādu vien esmu pazinis. Patiešām jauka." Un iegāja savā kabinetā.

Enna jutās nelāgi. Vai viņas vārdi nebija skanējuši samāksloti?

Viņa izvairījās pusdienot kopā ar meitenēm un pusdienas laiku pavadīja, pastaigādamās pa Piekto avēniju.

Atgriezusies kantorī, Enna uz galda atrada avīzi. To laikam bija nolikusi kāda n<? meitenēm. Droši vien atkal kaut kas par viņas saderināšanās gredzenu! Un jau grasījās laikrakstu mest papīrgrozā, kad pamanīja stūrītī piesprausto kantora atgādinājuma lapiņu — tā bija no Laiona Bērka, un uz tās bija rakstīts: "Tas varbūt interesē Ennu Velsu: raksts otrajā lappusē."

Tur bija skaists Dženiferas foto — kopā ar Toniju Poularu. Lieliem burtiem saliktais virsraksts vēstīja — "Brodvejas jaunākais mīlas stāsts". Raksts bija ieturēts vieglas un labvēlīgas ironijas tonī. "Man tas bija kā zibens spēriens," Tonijs esot sacījis, bet Dženifera kautrīgi atzinusies, ka simpātijas esot abpusējas… Viņus pēc izrādes esot iepazīstinājis abu kopīgais draugs Laions Bērks. "Laions viņu vienkārši pieveda man klāt un teica, ka tā esot viņa dāvana par godu manai pirmizrādei."

Enna aizvēra avīzi un atlaidās krēslā, ļaudamās pēkšņa vājuma un neizskaidrojamas laimes izjūtai.

"Enna!"

Viņa atguvās un ieraudzīja galda priekšā stāvam Nīliju.

"Enna, zinu, tas ir šausmīgi, ka es te atnācu. Bet es nevarēju iet mājup! Man bija tevi jāredz." Nīlijas seja mirka asarās.

"Kāpēc tu neesi mēģinājumā?"

Nīlija pēkšņi izplūda nevaldāmās elsās.

Enna bažīgi paskatījās uz Henrija kabineta aizvērtajām durvīm.

"Apsēdies, Nīlij… pamēģini mazliet savaldīties. Es paņemšu mēteli, un mēs iesim mājās."

"Es negribu iet mājās," Nīlija brēca. "Es nespēju ieiet tajā istabā! Šorīt aizejot es ar lūpu zīmuli uzrakstīju uz spoguļa "Gaučo iekaro Brodveju". Es tagad uz to nespēju paskatīties!"

"Tu gribi teikt, ka viņi jūs nepaņēma?"

"Ak, Enna! Tas bija briesmīgi! Mēs esam paņemti un arī neesam."

"Nu, sāc no sākuma. Kas tad īsti notika?"

"Es šorīt uz turieni aizgāju, pat piecas minūtes agrāk. Biju ļoti uzposusies, lai "mani ievērotu… Tad ieradās kordebaleta meitenes. Un es savā jaunajā kleitā sāku justies pavisam pretīgi. Tev vajadzētu redzēt, kā viņas bija uzcirtušās! Sešām bija īsti ūdeļādas kažoki, pārējām tie bija no bebra vai sudrablapsas ādām. Drēbes mēteļa nebija nevienai! Un tad ieradās Dženifera Norta. Režisora palīgs drāzās viņai pretī un dūdoja, cik jūtoties laimīgs, ka šī esot atnākusi. Jutos draņķīgi, jo mēs tur neiederējāmies — mēs izskatījāmies kā izvilkti no kāda lēta klubiņa. Čārlijs nebija labi noskuvies, un Diks izskatījās pēc "mīkstā" vēl vairāk nekā parasti… Mana jaunā tafta kleita p'ēkšņi izskatījās tāda, kas maksātu desmit dolāru. Visi stāvēja un savā starpā sarunājās, tad atnāca režisors. Es domāju, ka viņš arī ir "mīkstais".

"Nīlij!" Enna pūlējās apslāpēt dusmas. "Lūdzu, pastāsti, kas notika tālāk!"

"Bet es taču to daru! Tad kā Anglijas karaliene iesoļoja Helēna Losona. Režisors viņu stādīja mums priekšā. Man likās, ka mums vajadzētu celties kājās un dziedāt himnu. Tad režisors stādīja priekšā cilvēkus, kurus viņa nepazina. Bet tad viņa pienāca pie mums…" Nīlija apklusa, un viņas acis no jauna pieplūda asarām.

"Nu un?" , ' .

"Viņa pamāja Dikam un Čārlij am, bet man skatījās pāri, it kā manis tur nemaz nebūtu. Viņa ir ledusūdens, Enna! Tad viņa teica Dikam un Čārlijam:

"Ak tad jūs esat tie gaučo! Mēs dejosim vienu deju kopā. Jums, zēni, jāēd daudz spinātu, jo jums būs jāmētā mani pa gaisu."

"Viņu?"

"Jā. Viņu. Tad es piecēlos un teicu: — Mis Losona, jūs taču zināt, ka ir trīs gaučo. Es esmu viena no tiem. Es esmu Nīlija… — Uz mani pat nepaskatījusies, viņa pievērsās režisoram un teica: — Es domāju, ka tas ir nokārtots. — Tad pagriezās un aizgāja prom. Pēc dažām minūtēm režisors pasauca sānis Čārlii iu un vini drusku parunājās. Izskatījās, ka režisors par kaut ko Čārliju lamā un ka Čārlijs kaut ko mēģina paskaidrot. Tad Čārlijs atgriezās un teica: — Paklau, Nīlij, viņi nemaz nevēlējās, lai mēs dejotu mūsu deju. Viņi grib, lai mēs piedalāmies komēdijas numurā, kas mūsu deju parodē. Tas notiek it kā sapnī, un mums vajadzēs mest gaisā Helēnu Losonu."

"Bet tu? Tev taču ir kontrakts?!"

"Mūsu kontraktus vienmēr paraksta Čārlijs, un tajā vienkārši minēts "gaučo". Tas ir par pieciem simtiem nedēļā. Viņam un Dikam katram pa diviem simtiem, bet man simts. Čārlijs saka, ka es tik un tā savu simtu saņemšot, pat ja nestrādāšot. Bet es viņam neticu. Ja viņš tik viegli ļāva mani izmest ārā, tad kā lai ticu, ka viņš samaksās? Bez tam — ko lai es tagad daru? Sēžu savā riebīgajā istabelē un bēdājos? Man nav ne draugu, ne paziņu, visa mana dzīve bijusi tikai mūsu deja!"

"Tas tiešām ir šausmīgi," Enna piekrita. "Bet es Čārlija problēmu saprotu. Šīs naudas dēļ viņš nevar no viņiem aiziet. Varbūt tev mēģināt atrast citu darbu?''

"Kādu?"

"Nu… par to parunāsim mājās. Mēs kaut ko izdomāsim. Aizsūtīšu tevi uz to pašu darbā iekārtošanas kantori, kurā griezos es, un…"

"Es neprotu rakstīt uz mašīnas! Man nav koledžas diploma. Es neko neprotu — un es tomēr gribu piedalīties tajā izrādē!" Nīlija atkal sāka šņukstēt.

"Lūdzu, I^īlij," Enna iesāka, bet tad piepildījās viņas vislielākās bažas: sava kabineta durvis atvēra Laions Bērks. Enna viņam samocīti uzsmaidīja, kad Laions pienāca klāt un aplūkoja brēcošo Nīliju.

"Tā ir Nīlija. Viņa ir mazliet satraukta."

"Es teiktu, ka tas ir visai maigs viņas noskaņas apzīmējums."

Nīlija pacēla skatienu.

"Man ļoti žēl. Kad es raudu, es raudu skaļi." Viņa platām acīm skatījās Laiona. "Jūs taču neesat Henrijs Belamī?"

"Nē, es esmu Laions Bērks."

"Nu es redzu, ko Enna gribēja teikt." Nīlija smaidīja caur asarām.

"Nīlijai šodien bijusi liela vilšanās!" Enna ātri iejaucās sarunā.

"Vilšanās! Esmu gatava nomirt." Nīlija sacīto mēģināja pierādīt ar jaunu elsu izvirdumu.

"Nu, tam jābūt ļoti neērti — mirt šeit, sēžot krēslā ar cietu atzveltni," Laions teica. "Kāpēc mēs nevarētu pārcelt šo apraudāšanas ceremoniju uz manu kabinetu?"

Ērti atlaidusies ādas krēslā Laiona kabinetā, Nīlija atkārtoja savu stāstījumu, pieturas zīmju vietā liekot izteiksmīgus šņukstu6.

Kad viņa bija beigusi, Enna paskatījās uz Laionu.

"Tas patiešām ir satriecoši. Sis šovs viņai tik daudz nozīmēja."

Laions līdzjūtīgi pamāja.

"Bet es neticu, ka Helēna varētu ko tādu izdarīt."

"Viņa ir slepkava!" Nīlija sauca.

Laions pakratīja galvu.

"Es viņu neaizstāvu. Viņa tiešām ir nejauka, bet šis te nav viņas stilā. Ja vien iespējams, viņa visu dara ar citu rokām."

"Viss notika tieši tā, kā es teicu! Es neko neizgudroju!" Nīlija neatlaidās.

Laions aizdedzināja cigareti un, mirkli padomājis, teica:

"Vai jūs būtu ar mieru piedalīties šovā bez gaučo?"

"Nelieši! Viņi mani nodeva! Es nekad vairs nestrādāšu kopā ar viņiem! Bet ko es tajā šovā varētu darīt?"

"Mūzikli ir elastīgi," Laions sacīja. "Mēs to varētu drusku pastiept." Viņš pacēla telefona klausuli un uzgrieza numuru. Abas meitenes saausījās — viņš runāja ar šova menedžeri Džilbertu Keisu. Kad viņi bija draudzīgi apmainījušies ar sveicieniem un apsprieduši gaidāmo futbola maču, Laions it kā starp citu ieminējās:

"Klau, Džil, tu esot parakstījis kontraktu ar dejotājiem, nu — tiem gaučo… Jā, es zinu, Helēna ar viņiem grib deju izķēmot. Bet tu zināji, ka ir trīs gaučo… jā… protams, tā nav tava darīšana…" Viņš aizklāja ar roku mikrofonu, kamēr Džils Keiss turpināja runāt, un čukstēja: "Nīlij, jūsu svainis patiešām ir riebeklis — viņš bija jūs nodevis jau pirms kontrakta parakstīšanas."

Nīlija uzlēca kājās.

"Jūs gribat teikt, ka tas draņķis ļāva man iet uz mēģinājumu un visu priekšā izskatīties kā muļķei? Nu es gan…"

Laions pamāja, lai viņa pierimst. Bet Nīlijas acis dusmās zvēroja.

"Es viņu nogalināšu…" viņa čukstēja.

"Paklau, Džil," Laions vieglā tonī turpināja. "Zinu, ka tā nav tieši tava darīšana. Tehniski tu esi tīrs. Ja zēni solīja parūpēties par savu partneri, dabiski, ka tu noticēji." Tad atkal, roku klausulei uzlicis, pavaicāja: "Nīlij, cik tev gadu?"

"Deviņpadsmit…"

"Septiņpadsmit…" Enna izlaboja.

Laiona sejā atplauka uzvarošs smaids.

"Paklau, Džil," viņš jautri turpināja. "Mēs, protams, negribam nekādas nepatikšanas. Mums ir izdevīgi, lai viss noritētu gludi. Ja mums kaut kas nav vajadzīgs, tad tā ir tiesas prāva. Jā, es teicu — prāva. Džil, puišu partnerei ir tikai septiņpadsmit gadu. Viņi vadājuši meiteni sev līdzi pa visu zemi un melojuši, ka meitene ir vecāka. Ja viņa tos gribētu iesūdzēt, varētu iznākt nepatikšanas. Saprotu, ka kontraktā minēti vienkārši gaučo… Džil, zinu, ka viņi tev teica, ka viss būs kārtībā… Kā es zinu, ka viņa sūdzēs? Tāpēc, ka viņa sēž te, pie manis." Viņš pamirkšķināja Nīlijai un laiski aizdedza jaunu cigareti. "Džil, es, protams, zinu, ka ir grūti izdomāt ko jaunu. Bet mēs šo lietu varam atrisināt tūlīt — pa telefonu. Gaučo ir kontrakts ar Aktieru savienību par pieciem simtiem, vai ne? Tu vari no viņiem atsacīties jebkurā brīdī pirmo piecu dienu laikā, nemaksājot ne centa, vai tā nav? Tad paskaidro viņiem situāciju un noslēdz ar puišiem citu kontraktu'par četriem simtiem un jaunu kontraktu ar viņu mazo partneri par vienu simtu. Ieliec viņu kori, liec viņai dublēt, ieliec epizodēs — vienalga ko, lai tikai viņa tiktu šovā iekšā. Tas jums nemaksā nevienu peniju vairāk, un visi ir laimīgi…

Protams, pateikšu, ka rīt jāierodas uz mēģinājumu. Uz bāru? Kad — šovakar? Labprāt jums pievienošos. Labi, kur tiekamies?"

"Lēdij," viņš, klausuli nolicis, pievērsās Nīlijai, "jūs piedalīsities izrādē."

"Ak, mister Bērk!" Vienā lēcienā Nīlija bija pāri istabai un apskāva Laionu. "Mister Bērk… jūs esat dievs!" Tad metās atpakaļ pie Ennas. "Enna, es tevi mīlu! Es to nekad neaizmirsīšu! Tu esi mans vienīgais draugs!"

"Es priecājos par tevi, Nīlij." Enna maigi atbrīvojās no neprātīgā skāviena. "No sirds priecājos, patiešām."

Ieskanējās telefons. Laions pacēla klausuli.

"Tas atkal ir Džils Keiss," Laions pačukstēja.

Ennu pārņēma bažas, bet tad Laions iesmējās.

"Es nezinu, Džil." Tad atkal Nīlijai: "Starp citu, kā tevi sauc?"

"Nīlija." Viņas bērnišķīgās acis plaši iepletās.

"Un tālāk?''

"Velns parāvis!" Nīlija skatījās Laionā. "Es nezinu…Es gribu teikt, ka nekad neesmu domājusi par vārdu, jo esmu bijusi viena no gaučo… Es taču nevaru būt Etele Agnese O'Nīla!"

"Varbūt pateikt viņam, lai pagaida līdz rītam?" Laions joprojām bija aizklājis mikrofonu ar roku.

"Un dot iespēju pārdomāt? Nemūžam! Enna, kā man saukties?" Tad meitenes acis iedegās."Nīlija O'Hara!"

"Ko?" Laions un Enna reizē iesaucās.

"Nīlija O'Hara. Skan lieliski. Esmu īriete, un Skārleta ir mana mīļākā varone…"

"Viņa tikko kā izlasījusi "Vējiem līdzi"," Enna paskaidroja.

"Tātad Nīlija O'Hara," Laions ar smaidu sacīja. "Jā. O'Hara. Un sagatavo uz rītu kontraktu. Viņa ir nervozais tips. Un, Džil, īstu kontraktu, aktrises kontraktu, nevis koristes kontraktu. Dosim meitenei iespēju startēt pa īstam!" Viņš nolika klausuli. "Un tagad, mis Nīlija O'Hara, dodies uz Aktieru savienību un tūlīt stājies iekšā. Tur ir diezgan liela iestāšanās maksa — laikam vairāk par simt dolāriem. Ja tev vajadzīgs avanss…"

"Man ir iekrāti septiņi simti dolāru," Nīlija lepni paziņoja.

"Skaisti. Un, ja tu tiešām esi nolēmusi palikt pie šī vārda, ar prieku palīdzēšu tev nokārtot formalitātes, lai viss būtu likumīgi."

"Jūs gribat teikt, lai neviens to nevarētu nozagt?"

"Nu, teiksim, tas novērstu sarežģījumus… Tavi rēķini bankā, sociālā apdrošināšana…"

"Rēķins bankā? Ak Dievs, kad man būs vajadzīgs rēķins bankā?"

Atkal ieskanējās telefons.

"Ak Dievs," Nīlija murmināja, "varu derēt, ka viņš ir pārdomājis."

Laions pacēla klausuli.

"Hello!" Tad viņa balss pārvērtās. "Jā, redzēju rakstu avīzē… Nu, nu… Paklausies, Daiana, manu eņģelīt, man te kabinetā ir daži cilvēki, un es lieku viņiem gaidīt. Mēs to varam šovakar pārrunāt. Vai tu gribētu redzēt iova izrādi? Džils Keiss mani ielūdza… Jauki, es ap astoņiem tev aizbraukšu pakaļ! Atā!" Tad ar vieglu smaidu pievērsās atkal Nīlijai un Ennai un lūdza vinu atvainot.

"Mēs jau tā esam tevi tik ļoti aizkavējušas.'' Enna piecēlās. "Liels paldies, Laion!"

"Nav par ko. Esmu tev liels parādnieks… faktiski esmu parādā pat par gultu, kurā guļu. Šis te atgadījums man vismaz nedaudz palīdzēja nolīdzināt parādu."

Kad viņas bija izgājušas no Laiona kabineta, Nīlija vētraini apskāva Ennu.

"Es, Enna, esmu tik laimīga, ka varētu kliegt pilnā balsī!"

"Es ari esmu ļoti laimīga tevis dēļ, Nīlij!"

"Bet kā tā?" Nīlija pavērās Ennā. "Pēc laimīgas tu vis neizskaties! Vai tu dusmojies, ka es tik pēkšņi atdrāžos šurp? Piedod! Bet Laions nebija dusmīgs, un misters belamī pat nezina, ka es te esmu bijusi. Redzi, cik jauki viss nokārtojās! Lūdzu, Enna, pasaki, ka tu neesi dusmīga, citādi tas man sabojās visu dienu!"

"Es neesmu dusmīga, tikai drusku nogurusi!" Enna atsēdās pie sava galda.

Nīlija izskatījās apjukusi.

"Jā, laikam mums abām tas bija liels uztraukums." Un atkal apskāva Ennu. "Zvēru, Enna, ka es tev kādreiz to atlīdzināšu!"

Enna noskatījās, kā Nīlija aiziet. Tad mehāniskām kustībām ielika rakstāmmašīnā tīru papīra lapu. Kopējamais papīrs notriepa saderināšanās gredzenu. Rūpīgi to notīrījusi, viņa sāka rakstīt.

Enna atklāja, ka sākusi dzīvot līdzi izrādes "Līdz debesīm" mēģinājumiem. Sākumā tie bija Nīlijas detalizētie stāstījumi. Nīlija dejoja kordebaletā un trīs dienas rādīja Ennai katru dejas soli. Tad nāca pārsteigums: Nīlijai bija iedota "loma" — trīs rindiņas teksta kādā masu skatā. Taču visaugstākais sasniegums bija lomu dublēšana.

"Vai tu vari iedomāties?" Nīlija stāstīja. "Es dublēju Teriju Kingu! Terija tēlo otru svarīgāko sieviešu lomu! Vai tu vari mani iedomāties skaistas un erotiskas meitenes lomā?"

"Bet kāpēc tad viņi izvēlējās tevi?"

"Viņiem laikam nebija citas izejas. Esmu korī vienīgā, kura var dziedāt. Turklāt vini parasti īstos dublierus nepieņem līdz tam brīdim, kamēr atkal atgriežas Brodvejā. Es esmu dubliere tikai turnejas laikā."

"Vai tu labi dziedi, Nīlij?"

"Es? Es dziedu tāpat kā dejoju. Kaut gan man jāsaka, ka soļus apgūstu ātrāk nekā vairums pārējo baleta meiteņu. Tagad tikai man vēl vajadzīgs draugs, un es būšu iekārtojusies."

"Vai izrādē ir kāds pievilcīgs puisis?"

"Tu joko? Mūzikls ir kā seksuāls tuksnesis, ja vien tu neesi "pediņš". Dikijs salaiž ar visiem kordebaleta zēniem. Galvenās lomas tēlotājs gan ir normāls vīrietis, skaists arī, bet viņam ir sieva, kura izskatās pēc viņa mātes, un šī visu laiku sēž klāt un viņu uzmana. Čalis, kas spēlē pārī ar Teriju Kingu, bez parūkas ir plikpauris. Vienīgais normālais vīrietis ir vecais izvirtulis, kurš tēlo Helēnas tēvu. Viņam ir vismaz sešdesmit pieci gadi, un viņš allažiņ cenšas kaut kur pieķert. Bet vienai no koristēm ir draugs, un tam savukārt ir draugs Mels Heriss, žurnālists, un viņa mums visiem četriem norunās randiņu. Ceru, ka tur kaut kas iznāks. Būtu šausmīgi, ja pirmās izrādes vakarā mani neviens nesagaidītu. Vai tu uz Ņujorkas pirmizrādi iesi kopā ar Džordžu Belouzu, kā jums bija runāts?"

"Protams — ne. Es… nu… es esmu saderināta ar Allenu."

"Nu tad atļauj man tev nopirkt divas biļetes - tā būs mana dāvana tev!"

"Vai tad tu nedabū biļetes par brīvu?"

"Vai tu joko? Par brīvu biļetes nedabū pat Helēna Losona. Taču katru vakaru viņai ir tiesības nopirkt četras biļetes, un man teica, ka uz izrādēm ar lieliem panākumiem viņa tās pārdodot kādam spekulantam un labi nopelnot."

"Nē, Nīlij, es tev nevaru atļaut pirkt man biļetes! To izdarīs Allens. Un, ja ar to Melu tev nekas neiznāks, tad pēc pirmizrādes mēs tevi kaut kur aizvedīsim."

Nīlija ar Melu satikās nākamajā nedēļā. Viņa apgalvoja, ka Mels esot dievišķīgs. Viņš esot visu par sevi izstāstījis: esot divdesmit sešus gadus vecs, beidzis Ņujorkas universitāti, žurnālists, cerot kļūt par producentu. Taču patlaban dzīvojot mazā viesnīciņā netālu no centra un katru piektdienu braucot uz Bruklinu pusdienot.

"Redzi, ebreju vīriešiem ir liela pienākuma izjūta pret ģimeni," Nīlija paskaidroja.

"Vai viņš tev patiešām patīk?"

"Es viņu mīlu."

"Nīlij, tu esi ar viņu tikusies tikai vienu reizi! Kā tu vari viņu uzreiz mīlēt?"

"Bet tev pašai taču arī bija tikai viens vienīgs lenčs ar Laionu Bērku?"

"Nīlij! Starp mani un Laionu Bērku nekā nav. Es par viņu pat nedomāju. Turklāt man aizvien vairāk sāk patikt Allens."

"Nu, es zinu, ka mīlu Melu. Viņš ir skaists. Ne jau tik skaists kā Laions, bet — jauks."

"Kāds tad īsti viņš ^zskatās?"

Nīlija nenoteikti paraustīja plecus.

"Varbūt mazliet līdzīgs Džordžijam Džeselam, bet man viņš šķiet lielisks. Un viņš nemaz nemēģina palikt bezkaunīgs! Pat tad, kad pateicu, ka man ir divdesmit, jo baidījos, ka mani septiņpadsmit viņu atbaidīs."

Nīlija pastiepa kaklu atvērto durvju virzienā. Abas meitenes sēdēja Ennas istabā, un tālrunis atradās lejā — gaitenī, Nīlijas durvju priekšā. Tā bija reizē Nīlijas priekšrocība un traucēklis: viņai vienmēr nācās visiem mājas iemītniekiem nodot dažādus ziņojumus.

"Šoreiz tas ir man!" viņa sauca, kad ieskanējās metāliskais zvans.

Pēc piecām minūtēm viņa bija atpakaļ, aizelsusies un triumfa pilna.

"Tas bija viņš! Viņš mani šovakar ved uz naktsbāru! Uz "Mar- tiniku"! Viņam jātaisot reportāža par vienu dziedātāju!"

"Viņš laikam labi nopelna?"

"Nē, tikai simt dolāru nedēļā. Viņš strādā pie Ervinga Steinera, bet drīz sāks strādāt patstāvīgi, kaut arī mēģina iekļūt radio. Zini, no ebrejiem iznāk lieliski vīri."

"Tā esmu dzirdējusi. Bet ko viņš domā par īru meitenēm?"

"Paklau," Nīlija sarauca uzacis, "es jebkurā brīdī varu iestāstīt, ka pa pusei esmu ebrejiete un uzvārdu O'Hara esmu pieņēmusi kā skatuves vārdu."

"Nīlij, tas gan tev neies cauri."

"Ja vajadzēs — ies! Es viņu apprecēšu, tu redzēsi." Un, klusiņām dziedādama, viņa pārdejoja pāri istabai.

"Tā ir skaista dziesma. Kas tā tāda ir?"

"No mūsu šova. Enna, kāpēc tu no Allena tēva nepieņem to ūdeļādas kažoku un nepārdod man savu melno mēteli? Man vajadzīgs melns mētelis!"

"Nīlij, nodziedi to dziesmu vēlreiz!"

"Kāpēc?"

"Nu, vienkārši tāpat."

"Tā ir Terijas Kingas dziesma. Bet man liekas, ka Helēna Losona plāno to viņai atņemt. Vienu jau viņa Terijai ir atņēmusi, un nabaga Terijai tikai atlikusi šī un vēl viena. Tā viena ir burvīga, un to Helēna viņai nevar atņemt — Helēnas varone to nevar dziedāt."

"Nu, bet padziedi to, kuru tu nupat dziedāji!"

"Vai tu man pārdosi melno mēteli, kad dabūsi ūdeli?"

"Es tev to atdošu… ja vispār pieņemšu to kažoku. Bet tagad padziedi!"

Nīlija nopūtās un kā bērns, kuru piespiež skaitīt dzejoli, nostājās istabas vidū un dziedāja. Enna tik tikko spēja ticēt savām ausīm. Nīlijai bija izcila balss, kristālskaidra. Zemie toņi bija sulīgi un melodiski, bet augstajiem piemita spēks un skaistums.

"Nīlij, tu patiešām vari dziedāt!"

"Dziedāt jau var visi!" Nīlija smējās.

"Ne jau tā kā tu. Es nespētu noturēt melodiju, pat ja būtu apdraudēta mana dzīvība."

"Ja tu būtu izaugusi starp vodeviļas aktieriem, tad tu spētu visu. Es varu dejot, žoņglēt, zinu pat dažus burvju mākslinieku trikus. Stāvot aizkulisēs, var daudz ko iemācīties!"

"Bet, Nīlij, — tu dziedi labi. Patiešām!"

Nīlija tikai paraustīja plecus.

"Par to un desmit centiem varu nopirkt tasīti kafijas."

Mēģinājumu otrās nedēļas beigās Ennai iznāca ar šovu saskarties personiski. Kādu pēcpusdienu uz kantori piezvanīja Henrijs.

"Paklau, mīļumiņ, esmu aizņemts radiocentrā, liekas, ka nāksies aizkavēties. Bet Helēna gaida, ka es viņai aizvedīšu jaunās akcijas. Portfelis ar tām ir uz mana galda."

"Varbūt ar kurjeru to aizsūtīt?"

"Nē, aiznes pati. Bet nesaki, ka esmu radiocentrā. Saki, ka sēdu akciju sabiedrības direktoru sanāksmē sakarā ar tā nekustamā īpašuma darījumu, kas viņu interesē, un ka nevaru tikt projām. Tikai pacenties, lai tavi vārdi skanētu pārliecinoši."

"Pacentīšos!" Enna solījās.

"Un vēl pasaki, ka rīt es viņai visu paskaidrošu sīkāk."

Enna par šādu uzdevumu nebija sajūsmā — tie viņai labi nepadevās. Turklāt tikšanās ar Helēnu Losonu aci pret aci nebija ikdienišķs gadījums.

Tukšajā teātrī viņa taustīdamās aizkļuva līdz mēģinājumu zālei. Džils Kejs sēdēja trešajā rindā. Uz skatuves nogurušās koristes bija apmetušās grupiņā pie kailās skatuves dibensienas: dažas klusītēm sarunājās, citas masēja kāju muskuļus, viena adīja. Nīlija sēdēja, taisni izslējusies, un nenolaida acis no Helēnas Losonas, kura skatuves centrā dziedāja mīlas dziesmu kopā ar liela auguma pievilcīgu vīrieti.

Viņa dziedāja savā slavenajā manierē. Smaids bija žilbinošs un priecīgs, no viņas staroja spirgtums un sirsnība. Skatiens liesmoja labsirdīgā humorā, kad dziesmas vārdi bija jautri, un seja kļuva nopietna, kad ieskanējās neizbēgamās mīlētāju žēlabas. Viņas augumā sāka izpausties pusmūža sievietei raksturīgās pazīmes — viduklis bija kļuvis apjomīgāks, gurni nedaudz platāki. Enna atcerējās, kāda Helēna bija izskatījusies agrāk. Viņai šķita, ka lūkojas nežēlīgi izkropļotā piemineklī. Pret vienkāršajiem ļaudīm vecums bija žēlīgāks, bet slavenībām tas bija cirvis, kas izpostīja mākslas darbus. Helēnas figūra tai bija bijusi vislielākā vērtība. Helēnas Losonas firmas zīme bija lomas komēdijās elegantos tērpos. Viņas seja, kaut arī nekad nebija bijusi klasiski skaista, garo, melno matu ietvarā vienmēr bija izstarojusi pievilcību.

Piecus gadus Helēna nebija uzstājusies Brodvejā. Viņas pēdējai izrādei, kura bija ilgusi divus gadus, bija sekojusi gadu ilga turneja, un tās laikā Helēna bija sastapusi savu pēdējo vīru. Mīlas stāsts bija sācies Nebraskā. Sekoja kāzas. Helēna presē tika paziņojusi, ka nolēmusi tūlīt pēc turnejas apmesties uz dzīvi vīra fermā, kur tēlošot savu pēdējo, savu lielāko — sievas — lomu. Lielais, smaidīgais Reds Ingrems bija apgalvojis, ka Helēnas īstā vieta esot viņa rančo: "Es nekad nebiju redzējis šo mazo meiteni citos viņas šovos, citādi jau sen būtu pārtraucis viņas karjeru. Viņa ir kā radīta man."

Un Helēna bija uzsākusi mierīgu dzīvi — uz diviem gadiem. Tad viņas imidžs atkal uzplaiksnīja presē un viņa pasaulei paziņoja, ka dzīve rančo bijusi tīrā elle un ka viņas īstās mājas esot Brodveja. Henrijs ātri bija noorganizējis šķiršanos, un komponisti un scenāristi bija drāzušies pie Helēnas ar saviem jaunākajiem darbiem; tagad Helēna atkal bija tur, kur iederējās, — izrādes "Līdz debesīm" mēģinājumā.

Viņa nu gan vairs nav nekāda mīlētāja, Enna pie sevis nodomāja. Tas gaļas gabals zem zoda taču ir visīstākais dubultzods. Bet Helēna dziedāja mīlas dziesmu, acīm laimīgi mirdzot; agrākais temperaments bija saglabājies, melnie, cirtainie mati sniedzās līdz pleciem… No dziesmas vārdiem varēja saprast, ka Helēna tēlo atraitni, kas meklē jaunu mīlestību. Nu — tas vēl galu galā varēja iet cauri, bet kāpēc viņa nebija nometusi kādas piecpadsmit mārciņas, pirms ķērās pie šova izrādes? Vai viņa nesaprata, kā gadi bija to pārvērtuši? Varbūt tas notika tik pakāpeniski, ka nevarēja manīt? Neesmu viņu redzējusi astoņus gadus, tāpēc šīs pārmaiņas mani skar kā šoks, Enna domāja. Taču tajā pašā laikā Enna saprata, ka Helēnas pievilcība slēpjas kaut kur dziļāk. Drīz vien vērotājam aizmirsās viņas pilnīgais viduklis un novītušais zods, palika viņas būtības siltums un trakulīgais humors.

"Brīnišķīgi, Helēna! Vienkārši lieliski!" sauca Džilberts Keiss, kad Helēna savu dziesmu bija nodziedājuši.

Viņa piegāja pie skatuves malas, palūkojās lejā un teica:

"Tas ir gatavais sūds!"

"Mīļo meiten, gan tev tas iepatiksies. Tu sākumā tā vienmēr domā par mīlestības balādēm."

"Tu joko? Man patika tā, ko dziedāju kopā ar Hjū Milleru "Skaistajā lēdijā". Kaut arī Hjū nebija muzikālās dzirdes un man visu laiku vajadzēja to nevīžu glābt. Bobs vismaz spēj noturēt meldiņu." Viņa atmeta galvu un atzinīgi paskatījās uz glīto vīrieti sev līdzās. "Tā ka nemaz nemēģini man iestāstīt, ka man tā iepatiksies. Dziesma ir vienkārši draņķīga. Tajā nekas nav pateikts. Melodija ir okei, bet pasaki Lū, lai viņš sagudro jēdzīgākus vārdus!" Tad pagriezās un atstāja skatuvi.

Kad Enna pieklauvēja pie Helēnas ģērbtuves durvīm, slavenā piesmakusī balss iebļāvās:

"Iekšā!" Tad pārsteigta pacēla skatienu. "Velns lai parauj, kas jūs tāda esat?"

"Esmu Enna Velsa, un es…"

"Paklausies, esmu nogurusi un aizņemta! Ko tu gribi?"

"Es jums atnesu šo te portfeli." Enna nolika to uz galdiņa. "Misters Belamī sūta."

"0! Velns ar ārā. bet kur ir Henrijs pats?"

"Viņš ir aizņemts sēdē sakarā ar kādu tur nekustamo īpašumu. Bet viņš teica, ka, tiekoties ar jums, visu pastāstīšot sīkāk."

"Okei, okei." Helēna atkal pievērsās spogulim un, it kā Ennu atlaižot, atmeta ar roku. Bet, kad Enna devās uz durvīm, Helēna iesaucās: "Ei, mirkli uzgaidi! Vai tu neesi tā meiča, par ko raksta avīzēs? Tā, kura dabūja Allenu Kūperu, gredzenu un visu citu?"

"Es esmu Enna Velsa."

"Priecājos tevi sastapt." Helēna pasmaidīja. "Parādi gredzenu!" Viņa satvēra Ennas roku un atzinīgi iesaucās: "O, tas ir īsts skaistulis! Man reiz bija divtik liels, bet es to biju nopirkusi pati sev." Viņa piecēlās un ieslīdēja savā ūdeļādas kažokā. "Šo te es arī esmu pirkusi pati. Neviens vīrietis man neko īsti vērtīgu nav devis." Tas jau skanēja kā žēlabas. "Nu, bet dzīve vēl nav beigusies. Vēl es varu sastapt īsto vīrieti, kurš mani apbērs ar dāvanām un izglābs no šīm žurku sacīkstēm."

Viņa pasmaidīja, redzot Ennas pārsteigumu.

"Jā, tieši tā. Tu domā, ka tas ir liels prieks — šīs četras mēģinājumu nedēļas un pēc tam elle, kas turpināsies izmēģinājumu turnejā pa citām pilsētām? Uz kurieni tev jābrauc?" Viņa jautāja, uz durvīm iedama. "Man ir mašīna, es varu tevi aizvest."

"Es iešu kājām," Enna steigšus atbildēja, "dzīvoju tepat tuvumā."

"Es arī, bet manā kontraktā iekļauts punkts, ka producents man maksā par mašīnu un šoferi. Mēģinājumu laikā un pēc izrādēm Ņujorkā," viņa pasmaidīja.

Līņāja, kad viņas pa dienesta izeju iznāca no teātra, tāpēc Enna pieņēma Helēnas priekšlikumu. "Aizved vispirms mani," Helēna izrīkoja šoferi, "pēc tam mis Velsu, kurp viņa vēlas!"

Kad mašīna apstājās pie mājas, kurā dzīvoja Helēna, viņa impulsīvi satvēra Enrfas roku.

"Ienāc pie manis, Enna! Iedzersim pa glāzītei! Man nepatīkdzert vienatnē! Pulkstenis ir tikai seši. Savam puisim tu no manis vari piezvanīt, un galu galā viņš jau tev var atbraukt pakaļ arī uz šejieni."

Pēc garās un nogurdinošās darba dienas Ennai gribējās doties mājup, bet Helēnas balsī bija izskanējis lūgums, kad viņa runāja par vientulību. Viņa izkāpa un sekoja Helēnai.

Dzīvoklī Helēnas garastāvoklis strauji mainījās, kad viņa lepni aplaida skatienu apkārt.

"Vai tev patīk, Enna? Es te esmu ieguldījusi veselu bagātību. Tas tur ir Vlaminks, un tas — Renuārs."

Tas bija mājīgs, pievilcīgs dzīvoklis. Enna uz Vlaminka drūmo, sniegoto ainavu skatījās ar dziļu apbrīnu. Kas to no Helēnas būtu gaidījis?

"Es mākslā neko nesajēdzu," Helēna turpināja, "taču gribu, lai man no visa kā būtu tas labākais. Šajā dzīves posmā es to varu atļauties. Tāpēc liku Henrijam izraudzīties dažas labas gleznas, kas piestāvētu dzīvokļa interjeram un būtu ari labs naudas ieguldījums. Renuārs nav slikts, bet tā sniega ainava… fui! Bet Henrijs saka, Vlaminka vērtība trīskāršosies. Nāc dziļāk! Šī man ir mīļākā istaba… Bārs ir tur."

Istabas sienas bija nokārtas ar Helēnas attēliem. Glancētās fotogrāfijas bija glīti ierāmētas un precīzi sakārtotas. Tur bija Helēna īsos svārciņos un pēc divdesmito gadu modes sacirtotiem matiem, rakstot autogrāfu uz beisbola nūjas slavenam beisbolis- tam. Smaidošā Helēna kopā ar Ņujorkas mēru… Helēna ar slavenu senatoru… Pazīstamu komponistu… Helēna saņem Brodvejas labākās zvaigznes apbalvojumu… Kopā ar citām teātra zvaigznēm. Un goda diplomi, un atzinības raksti, kas visi apliecināja Helēnas diženumu.

Bija ari grāmatu plaukts, pilns ar ādā iesietiem sējumiem: Dikenss, Šekspīrs, Mopasāns, Tekerijs, Prusts, Nīče. Enna nodomāja, ka Henrijam noteikti bija dots uzdevums piepildīt šo grāmatu plauktu…

Helēna pamanīja, ka Enna skatās uz grāmatām.

"Klasiskie mēsli, vai ne? Henrijs patiešām pieprot it visu. Bet man neviens neiestāstīs, ka cilvēki patiešām lasa šos sūdus. Es reiz mēģināju dažas lappuses izlasīt… Dievs nedod!"

"Dažas no tām patiešām ir grūti lasāmas," Enna piekrita, "it īpaši Nīče."

"Tu esi lasījusi šīs grāmatas?" Helēnas acis iepletās. "Vai zini ko? Es visā savā dzīvē neesmu izlasījusi nevienu grāmatu."

"Jūs laikam gribat mani izjokot?"

"Nemaz ari ne. Kad es strādāju, es strādāju pamatīgi. Pēc izrādes, ja palaimējas, kāds pielūdzējs mani kaut kur aizved. Ja ne — atgriežos mājās viena. Pēc tam kad esmu bijusi vannā un izlasījusi biznesa avīzes un sabiedrības dzīves jaunumus, man nāk miegs. Guļu līdz pusdienlaikam, tad izlasu pēcpusdienas avīzes, izskatu savu pastu, sazvanos ar draugiem… un esmu gatava pusdienot. Kad man jāpiedalās izrādē, es nekad neēdu pusdienas ārpus mājas un pirms izrādes nedzeru ne pilīti. Pēc izrādes varu mazliet palīksmot. Ak jā!.. savas pēdējas laulības laikā gan gandrīz izlasīju vienu grāmatu. .Un tad ari sapratu, ka viss iet dēlī. Vai tu dzer šampanieti ar ledu?"

"Ja jums nekas nav pretī, es labprāt dzertu kokakolu."

"Nu iedzersim taču drusku kopā manu burbuļūdeni! Tas ir vienīgais, ko dzeru, un, ja tu man nepalīdzēsi, es šovakar izdzeršu visu pudeli! Bet tas vairo taukus." Viņa zinoši noglāstīja vidukli. "Es joprojām mēģinu tikt vaļā no svara, ko ieguvu sava vīra rančo." Viņa sniedza Ennai glāzi. "Vai tu kādreiz esi dzīvojusi rančo?"

"Nē, es esmu no Jaunanglijas."

"Es kādreiz domāju, ka nodzīvošu tajā rančo visu mūžu. Paskaties…" Viņa ievilka Ennu guļamistabā. "Vai redzi to gultu? Tā ir astoņas pēdas plata. Es to pasūtīju, kad apprecējos ar Frenku. Viņš bija vienīgais vīrietis, ko jebkad tiku mīlējusi. Liku šo gultu aizvest uz Omahu, kad apprecējos ar Redu, un pēc tam liku atvest atpakaļ. Par šīs gultas transportēšanu esmu samaksājusi vairāk, nekā tā ir vērta. Tas ir Frenks." Viņa norādīja uz naktsgaldiņu, kur stāvēja kāda fotogrāfija.

"Viņš ir ļoti pievilcīgs," Enna nomurmināja.

"Viņš ir miris." Helēnas acis pieplūda asarām. "Viņš gāja bojā autokatastrofā divus gadus pēc mūsu šķiršanās. Tā kuņa, kuru viņš apprecēja, viņu līdz tam noveda." Helēnas nopūta nāca no sirds dziļumiem.

Ēnna paskatījās uz naktsgaldiņa stāvošajā pulkstenī: bija pusseptiņi. .

"Vai drīkstu piezvanīt?"

"Nāc otrā istabā, tur tev būs ērtāk."

Kamēr Enna runāja ar Allenu, Helēna ielēja sev šampanieti.

"Kur tu esi?" Allens jautāja. "Es tev trīs reizes zvanīju, un katru reizi pie telefona bija Nīlija. Es viņu traucēju, jo viņa pošas uz tikšanos ar savu lielo mīlestību. Jā, es esmu kopā ar Džino. Viņš grib zināt, vai tev nekas nav pretī, ja viņš mums šovakar pievienojas."

"Es par to būšu ļoti priecīga. Tu jau zini." " "Jauki! Pēc pusstundas būsim pēc tevis."

"Okei, bet es neesmu mājās. Esmu pie Helēnas Losonas."

Pēc īsas pauzes Allens teica:

"Tu pie pusdienām man par to varēsi pastāstīt. Vai tu gribi, lai aizbraucu tev pakaļ uz turieni?" Un pierakstīja adresi. "Viņa ir pie Helēnas Losonas," Enna dzirdēja Allenu sakām Džino. "Ko? Tu joko?" Arī tas tika teikts Džino. Tad Allens teica klausulē: "Enna, tici vai ne, bet Džino saka, lai tu paņemot Helēnu Losonu līdzi uz pusdienām."

"Ai… vai vini ir pazīstami?" Enna vaicāja.

"Nē, bet kāda tam nozīme?"

"Allen, es nevaru…"

"Pajautā viņai!"

Enna vilcinājās. Kā gan varēja tādu sievieti kā Helēna uz dullo aicināt uz tikšanos? Un vēl ar Džino! Allens pamanīja viņas vilcināšanos.

"Enna, vai tu dzirdi?"

Vina pagriezās pret Helēnu.

"Allens vēlas zināt, vai jums nekas nebūtu pretī mums pievienoties. Viņa tēvs arī tur būs."

"Es būšu viņa tēva dāmai"

"Nu… mēs būsim četratā."

"Skaidrs!" Helēna iesaucās. "Es viņu esmu redzējusi "El Marocco". Viņam ir seksapīls."

"Viņai tas ļoti patiktu," Enna vēsi sacīja klausulē. Un saruna bija galā. "Viņi pēc pusstundas būs klāt."

"Pēc pusstundas? Kā tu tik īsā laikā varēsi aizbraukt uz mājām pārģērbties?"

"Es netaisos pārģērbties."

"Sporta mētelī un tvīda kostīmā?"

"Allenam nekādu pretenziju nebūs."

Helēna uzmeta lūpu.

"Es gan gribēju uzposties, bet tagad nekā. Līdzās tev es izskatītos pēc Ziemsvētku eglītes. Bet es gribu atstāt uz Džino labu iespaidu. Piezvani un pasaki, lai viņi brauc drusku vēlāk, tad tu pagūsi pārģērbties."

"Esmu pārāk nogurusi, lai to darītu. Visu dienu esmu strādājusi."

"Velns lai parauj! Ko, pēc tavām domām, esmu darījusi es? Es šorīt uzcēlos deviņos. Trīs stundas mēģināju deju ar tiem lempjiem gaučo. Vismaz sešas reizes es nokritu uz pakaļas! Simt reižu mēģināju to smirdīgo dziesmu! Un tomēr esmu gatava braukt vakariņās! Turklāt esmu nedaudz vecāka par tevi! Man ir trīsdesmit četri."

"Man nav tādas enerģijas," Enna teica, slēpdama pārsteigumu. Trīsdesmit četri! Džordžam Belouzam laikam bijusi taisnība!

"Cik tev ir gadu, Enna?"

"Divdesmit."

"Nemēģini man iestāstīt tādus sūdus! Es to jau esmu lasījusi avīzēs. Cik veca tu esi patiesībā?" Ennas acu izteiksme lika Helēnai mainīt sarunas toni. Viņa izplūda bērnišķīgā smaidā. "Vai tu patiešām esi no tām, kuras ģībst, rupjāku vārdu izdzirdējušas? Mana māte kļū§t nikna, kad es tā runāju. Mēģināšu tos vairs nelietot. Šovakar, ik reizi, kad pateikšu kādu sliktu vārdu, uzmet man šo ledaino skatienu!"

Enna pasmaidīja. Helēnas straujajās garastāvokļa maiņās slēpās kaut kas pievilcīgs.

"Enna, vai tev tiešām ir tikai divdesmit? Tas taču ir fantastiski, ka tev tik ātri izdevās noķert tādu puisi kā Allens Kūpers! Es vilkšu melnu kleitu un uzlikšu dažas dārglietas. Hei, nāc man līdzi!" Viņa devās uz guļamistabu, visu laiku runādama. "Varbūt man ir labākā balss Brodvejā, taču man ir grūti sarunāties ar tevi, kliedzot no otras istabas."

Helēna ģērbdamās visu laiku tērgāja par saviem vīriem un to, cik slikti vini pret to izturējušies.

"Vienīgais, ko jebkad esmu vēlējusies, ir mīlestība," viņa sērā balsī atkārtoja. "Frenks mani mīlēja. Viņš bija mākslinieks. Ak Dievs, ja viņš redzētu, ka man ir īsts Renuārs! Frenks gan tā negleznoja. Viņš bija ilustrators, taču gleznoja arī nopietnus darbus. Viņš sapņoja kādudien tikt vaļā no ilustrēšanas un gleznot tikai to, ko pats vēlas."

"Jūs toreiz tikko sākāt uzstāties?"

"Nē taču! Es jau toreiz biju zvaigzne, kad mēs apprecējāmies. Pelnīju trīs tūkstošus nedēļā, bet viņš tikai simtu. Kā redzi, es patiešām apprecējos mīlestības dēļ."

"Kāpēc tad viņš nevarēja gleznot, ko gribēja?"

"Un es lai būtu viņu uzturējusi? Tu joko? Ja es to būtu darījusi, kā es būtu zinājusi, ka vīrietis mani prec mīlestības, nevis manas naudas dēļ? Es viņam jau no paša sākuma visu paskaidroju. Man toreiz bija liels dzīvoklis, man patīk labi dzīvot. Es teicu: "Frenkij, vari pārnākt dzīvot pie manis. Es maksāšu īri, es jau to tik un tā maksāju. Maksāšu arī kalponei, kā arī par savām drēbēm, dzērieniem un pārtiku. Bet, kad mēs kaut kur iesim, rēķinus maksāsi tu." Viņš mēdza žēloties, ka divos vakaros iztērējot visu nedēļas algu. Pie brīvas īres un visa kā! Ak Dievs, es viņu mīlēju! Es pat mēģināju dabūt no viņa bērnu, un tas būtu nozīmējis zaudēt veselu sezonu. Redzi, kā es viņu mīlēju! Taču es nekad nepaliku stāvoklī. Nāc aizvelc man rāvējslēdzēju! Kā es izskatos?"

Helēna izskatījās labi. Enna domāja, ka rotaslietu ir mazliet par daudz, taču viņa galu galā bija Helēna Losona un varēja to atļauties.

Atskanēja zvana dūkoņa. Viņi bija klāt. Helēna sniedzās pēc vizuļiem izrotāta sarkana zīda mēteļa.

"Vai tas nebūs pārāk kliedzošs?"

"Kāpēc jūs nevelkat ūdeļādas kažoku, kas jums bija šodien pēcpusdienā?"

"Melna kleita un brūns kažoks?" Brīdi svārstījusies, viņa tomēr paņēma kažoku. "Tu uzvarēji, manu eņģelīt! Es zinu, ka tev ir gaume!"

Džino un Helēnas tikšanās norisinājās nevainojami. Viņi vienojās par "El Marocco" — vietu, ko abi dievināja. Viņi pasūtīja vienādus ēdienus, visu laiku skaļi smējās viens par otra jokiem, izdzēra ņiilzīgu daudzumu šampanieša. Pie galdiņa bieži apstājās reportieri, lai izteiktu savu cieņu Helēnai, orķestris spēlēja motīvus no Helēnas agrākajiem hītiem. Ennai ātri vien pielipa skaļā jautrība, un viņa pat smējās par dažu Helēnas piedauzīgu joku. Bija neiespējami turēties pretī Helēnas pievilcībai.

Džino atzinīgi rēca.

"Es mīlu šo meiteni," viņš sauca, dauzīdams viņai pa muguru. "Viņa saka, ko domā. Nekādas izlikšanās! Zini ko, Helēna, pēc pirmizrādes mēs sarīkosim pamatīgu svinēšanu."

Helēna vienā mirklī pārvērtās. Kautri smaidot, viņa meitenīgā balsī sacīja:

"Ak, Džino, tas būtu brīnišķīgi! Es ļoti vēlētos, lai svinībās pēc pirmizrādes tu būtu mans galdabiedrs."

Džino bija piespiests pie sienas. Enna zināja, ka Džino būtu ieradies kopā ar Adeli. Viņš bija domājis, ka Helēnai — dabiski — būs savs pavadonis.

"Kurā datumā?" Džino lēni vaicāja.

"Sešpadsmitajā janvārī. Pēc divām nedēļām mēs dosimies uz Ņūheivenu. Pēc tam trīs nedēļas spēlēsim Filadelfijā."

"Mēs aizbrauksim uz Ņūheivenu," Džino ātri teica, "Enna, Allens un es…"

"Nē!" Helēna vaimanāja. "Ņūheivena ir briesmīga! Tur mums būs tikai trīs izrādes, lai pirms Filadelfijas visu noslīpētu."

"Mēs to ņemsim vērā un dosim atlaides," Džino noteica.

"Ne jau tāpēc." Helēna uzmeta lūpu, savelkot seju bērnišķīgā grimasē, kas viņai nepiestāvēja. "Pirmā izrāde tur mums būs piektdienas vakarā, nākamajā dienā būs dienas izrāde un no rīta vēl mēģinājums. Pirms dienas izrādēs nekāda svinēšana nesanāks."

"Nu, līdz janvārim vēl ir pārāk daudz laika, lai es kaut ko ieplānotu," Džino stingri noteica. "Varbūt biznesa lietās būšu tobrīd ārzemēs. Bet brauciens uz Ņūheivenu ir iespējams, ja vien tev nekas nav pretī, ka mēs braucam."

Helēna pievirzījās Džino tuvāk, paņēma viņu zem rokas un koketi pamirkšķināja.

; 'Ak, nē… es'tevi tik viegli nelaidīšu nost no āķa. Es piekrītu Ņūheivenai. Bet, ja Brodvejas pirmizrādes vakarā tu būsi pilsētā, tu arī atnāksi, vai ne?"

"Un skatīšos otru reizi?"

"Paklau, tu kuces bērns, cilvēki nāk uz manām izrādēm pa pieci lāgi," Helēna labsirdīgi teica. "Nāc, Ennij, aiziesim uz mazo meitenīšu istabu sakopt seju!"

Tualetes istabā apkalpotāja apskāva Helēnu.

"Viņa bija mana pirmā ģērbēja," Helēna paskaidroja Ennai.

"Jums vajadzēja redzēt viņu toreiz," sieviete runāja ar mīlestību. "Tik skaistas kājas un draiskulīga kā kucēntiņš!"

"Man vēl aizvien ir labas kājas," Helēna piebilda, "bet pāris mārciņu man jānomet. Nu, bet turnejas laikā tas notiks pats no sevis." Helēna apsēdās un ņēmās pūderēt seju. Kad apkalpotāja pievērsās kādai jaunienācējai, Helēna sacīja:

"Enna, man patīk Džino."

To viņa pateica mierīgi, bez jebkādas izteiksmes sejā, lūkojoties spogulī un matus kārtojot.

"Man viņš patiesi patīk, Enna. Kā tu domā — vai es viņam patīku?"

"Noteikti." Enna centās piešķirt balsij vieglu noskaņu.

Helēna strauji pagriezās pret Ennu.

"Man ir vajadzīgs vīrietis. Godīgi, Enna, tas ir viss, ko vēlos, — kādu, ko mīlēt."

Ennas sirds sažņaudzās žēlumā par šo laika apbružāto, aizkustinošo seju, acīm, kuras lūdzās mierinājumu un iedrošinājumu.

"Redzi, Ennij, tu man patīc. Mēs būsim lielas draudzenes. Un mēs daudz iziesim četratā. Ei, Emīlij," viņa uzrunāja apkalpotāju, "iedod man zīmuli un papīru!"

Apkalpotāja atnesa bloknotu.

"Mis Losona, vai jūs pie reizes neuzrakstītu arī autogrāfu manai māsasmeitai?"

"Pagājušajā nedēļā es jau trīs uzrakstīju," Helēna kurnēja, savu vārdu švīkājot. "Ko tu ar tiem dari? Pārdod, vai?" Viņa atdeva papīru apkalpotājai, tad uzrakstīja un iedeva zīmīti Ennai. "Šis ir mans telefona numurs. Nepazaudē — telefona grāmatā tā nav! Un, Dieva dēļ, nedod to nevienam citam — tikai Džino! Uzraksti man savu numuru!"

"Jūs mani allaž varat sameklēt Henrija Belamī kantorī."

"Jā, jā, zinu, bet ja nu es vēlos tev piezvanīt uz mājām?"

Enna uzrakstīja savas mājas gaiteņa telefona numuru.

"Es esmu kantorī no desmitiem līdz pieciem," viņa atkārtoja. "Un parasti mēs katru vakaru ar Allenu kaut kur ejam."

"Iesim atpakaļ." Helēna iebāza lapiņu somiņā. "Citādi šie nodomās, ka esam iekritušas podā."

Pulkstenis bija jau gandrīz trīs, kad melnā mašīna piebrauca pie Ennas mājas. Viņi vispirms bija aizveduši Helēnu. Džino bija gandrīz vai aizmidzis, un Allens likās noguris, taču Enna pēc satraucošā vakara jutās patīkami uzbudināta. Zem Nīlijas durvīm bija redzama gaismas strēle, tāpēc viņa viegli pieklauvēja.

"Es tevi gaidīju," Nīlija teica. "Man šovakar bija svarīgi notikumi! Es pateicu Melam, ka man ir tikai septiņpadsmit. Viņš teica, ka es esot dzīve redzējusi daudz vairāk nekā vairums meiteņu divdesmit gadu vecumā. Pateicu, ka esmu nevainīga." Tad piebilda: "Kur tu biji tik vēlu?"

Enna pastāstīja par Helēnas Losonas sabiedrībā pavadīto vakaru.

"Vai tu vēl joprojām apgalvo, ka viņa tev patīk?"

"Jā, ļoti patīk, Nīlij. Visu, ko esi par viņu dzirdējusi, stāsta cilvēki, kuri viņu nepazīst. Kad viņu iepazīst, viņa nevar nepatikt. Un vai tad tev pašai tagad, kad esi pārliecinājusies, ka viņa tavā lietā nebija vainīga, Helēna nepatīk?"

"Nu, protams, viņa ir dievišķīga!"

"Es runāju nopietni."

"Vai tu, Enna, esi slima, vai? Viņa ir šausmīga sieviete un nepatīk nevienam. Viņu dievina vienīgi skatītāji. Turklāt tiem nepatīk pati Helēna, bet gan tēls, ko viņa radījusi uz skatuves. Viņa ir ne tikai liela muzikālās komēdijas zvaigzne^ bet arī lieliska aktrise. Taču īstenībā Helēna ir auksta sieviete. īsta mašīna."

"Nīlij, tu nezini, kāda viņa ir īstenībā!"

"Ak kungs! Tu mani bendē nost! Veselu mēnesi tu satiecies ar Allenu un neko par viņu nezini! Un tagad — viens vakars ar Helēnu Losonu, un viņa jau ir liela autoritāte! Visi, kuri strādājuši ar viņu kopā un viņu pazīst, viņu nicina un ienīst. Viņa ir rupja, bezjūtīga un pretīga! Šodien viņa bija pret tevi laba, jo varbūt viņai no tevis kaut kas vajadzīgs. Bet, ja tu viņai kādreiz kaut kādā veidā traucēsi, — viņa samīs tevi kā tārpu."

"Tu esi saklausījusies leģendas un pat nemēģini saskatīt, kāda Helēna ir īstenībā. Viņa ir jūtīga, vientuļa sieviete, kas ilgojas pēc īsta drauga, pēc cilvēka, kuru varētu mīlēt."

"Mīlēt!" Nīlija iekliedzās. "Viņa ir monstrs!"

"Negribu vairāk strīdēties," Enna gurdi noteica. "Bet manā klātbūtnē par viņu sliktu nerunā! Man viņa patīk."

Gaitenī ieskanējās telefons.

"Kāds trakais varētu zvanīt tik vēlā stundā?" Nīlija brīnījās. "Droši vien kāds sajaucis numurus."

"Es pacelšu klausuli." Enna devās pie telefona.

"Hei, meitēn!" Klausulē atskanēja Helēnas laimīgā balss.

"Helēn! Vai kas noticis?"

"Helēna?" Nīlija sauca pa atvērtajām durvīm. "Velns parāvis! Tu esi runājusi patiesību. Tātad jūs patiešām esat draudzenes."

"Es tikai gribēju piezvanīt un pateikt "ar labu nakti"," Helēna čivināja. "Es jau guļu. Un man gribējās ar tevi parunāties."

"Helēna," Enna drebinājās, jo bija atstājusi Nīlijas istabā savu mēteli, "man jāiet gultā. Mums izslēgta apkure, un es salstu."

"Es varu pagaidīt." "Bet es nevaru… es gribu teikt… telefons…"

"Vai vads nav pietiekami garš?"

"Telefons atrodas gaiteni."

"Ko-o?"

"Gaitenī- Es dzīvoju īres namā. Man pašai nav sava telefona."

"Tu noteikti stāsti man niekus. Tu gribi apgalvot, ka tev ir pirkstā gredzens, kas maksā taukšķus, un ka tev nav sava telefona? Velns ar ārā, kur tad tu galu galā dzīvo?"

"Piecdesmit otrās ielas rietumos."

"Tas taču ir slikts rajons!" Helēna iekliedzās, bet tad viņas balss izmainījās. "Bet tas ir vienalga, tu tik un tā drīz precēsies. Bet kā tu vari dzīvot bez sava telefona istabā?"

"Man tas nemaz nav nepieciešams."

"Dieva dēļ!" Enna izdzirdēja žāvāšanos un avīzes čaukstoņu. "Par mani divās vietās rakstīts sabiedrības dzīves jaunumos." Tad Helēna miegaini sacīja: "Labi, manu eņģelīt, ej čučēt. Pēc darba atnāc pie manis uz mēģinājumu."

"Es diezgan vēlu beidzu darbu. Un tad drāžos mājās pārģērbties, lai tiktos ar Allenu."

"Jā, tas gan tev jādara. Jāpārģērbjas, es gribēju teikt. Tu patiešām esi glīta, Enna, bet to sporta mēteli un tvīda kostīmu met prom. Atceries, ka vissvarīgākais pasaulē ir dabūt vīrieti, kurš tevi mīlētu. Tāpēc pucējies, lai tu viņa acīs izskatītos skaista! Es tev rīt piezvanīšu uz tavu kantori."

Klausulē atskanēja klikšķis.

Nīlijas istabā Enna paņēma savu mēteli un somiņu. Nīlija viņu pavadīja līdz durvīm.

"Neko nesaprotu. Ja nebūtu dzirdējusi savām ausīm, es tam neticētu. Man tomēr liekas, ka viņai ir kaut kas aiz ādas."

"Nē. Nav. Viņai šovakar bija jautri un labi… Viņa patiesībā ir tik vientuļa. Un viņai patīk Džino."

"Tad, lūk, kas!" Nīlijai bija skaidrs. "Ar tavu palīdzību viņa tiek klāt pie Džino." k

"Tā nav taisnība! Viņa bija laipna un draudzīga jau pirms tam, kad norunājām tikšanos. Vina uzaicināja mani pie sevis dzīvoklī…"

"Varbūt vecais kara zirgs sāk vilkt uz lezbismu?" Nīlija smaidīja.

"Nīlij!"

"Tā jau notiek. Dažām no lielajām zvaigznēm — īpaši tādām kā Helēna, kam patīk sekss, — apnīk ciest vilšanos un vīriešu nodevību, un viņas pievēršas sievietēm. Naktsklubā, kur mēs uzstājamies, bija viena izbijusi filmu zvaigzne un…"

"Nīlij! Helēna ir pilnīgi normāla!"

Nīlija nožāvājās.

"Labi jau, labi, ar tevi nav vērts strīdēties. Viņai ir pārāk plaša reputācija kā trakai vīriešu medniecei. Viņa ievilks gultā katru, kam kājās bikses. Ar to viņa vienmēr bijusi pazīstama. Tā dēļ taču viņa pazaudēja savu pirmo vīru. Viņš, mājās pārnācis, atrada to mīlējāmies ar gangsteri — viņas agrāko mīļāko."

"Nīlij, tā nav taisnība! Viņa mīlēja savu pirmo vīru!"

"Enna, es visu dienu sēžu un pļāpāju ar meitenēm. Visi zina, ka Helēna dziedāja krogā, kas piederēja Tonijam Ledžetam. Viņa bija kā traka pēc viņa. Bet šis bija itālietis, katolis ar sievu un septiņiem bērniem. Viņš ar Helēnu gulēja, bet tas arī bija viss. Kad pirmajā izrādē viņa bija guvusi panākumus, iejaucās Henrijs Belamī un piespieda viņu no Tonija atteikties. Viņa kļuva slavena; ja Tonija sieva būtu sacēlusi troksni, tas būtu kaitējis viņas imidžam. Viņai bija ilgs romāns ar Henriju, taču slepenībā viņa savu sakaru ar Toniju turpināja. To zināja visi, izņemot Henriju. Viņš turpināja būt viņas menedžeris un padarīja viņu par zvaigzni un miljonāri. Tad Tonijs atrada citu un Helēna tā saskaitās, ka apprecējās ar pirmo, kas gadījās pa rokai, — ar to mākslinieku. Pa to laiku Tonijs jau bija ticis pie smalka itāļu-franču restorāna, un Helēna mēdza doties uz turieni ar savu mākslinieku, lai padarītu Toniju greizsirdīgu. Laikam jau tas izdevās, jo mākslinieks vienudien pārnāk mājās un atrod Helēnu ar Toniju mīļā situācijā… Viņš Helēnu pameta, apprecējās no jauna, taču jau bija kļuvis par dzērāju."

"Un no kurienes tu rāvi šo folkloru?"

"To daļu par Toniju es zināju jau sen. Bet par Henriju un vīru uzzināju no šova meitenēm. Visi zina…"

"Visi zina," Enna nepacietīgi pārtrauca, "tāpat kā tu — no baumām! Un, tāpat kā visi, esi gatava šīs baumas stāstīt tālāk. Un šīs baumas kļūst aizvien stiprākas. Bet vai tu tur biji klāt? Vai tu esi redzējusi Helēnu kopā ar Toniju? Esmu runājusi ar Helēnu un zinu, ko viņa juta pret savu vīru. Tiesa, Helēnas raksturam piemīt dažas asas šķautnes, taču viņa izliekas citāda, nekā ir patiesībā, lai netiktu sāpināta."

"Labi -r- padodos! Viņa ir dievišķīga, jauka! Un, tā kā izskatās, ka jūs abas būsit nešķiramas un viņu saproti vienīgi tu, tad kāpēc tev nepastāstīt, kāds liels talants piemīt tavai otrajai labākajai draudzenei? Varbūt viņa man pametīs kādus gabaliņus izrādē?"

"Un kāpēc gan ne? Nīly, rīt mēģinājumā pieej viņai klāt un pasaki, ka tu esi mana draudzene."

"Kā tad!"

"Kāpēc gan ne?"

"Tāpēc, ka neviens tā vienkārši nepieiet Helēnai klāt un viņu neuzrunā."

"Pamēģini, tu varbūt pati būsi pārsteigta. Ar labu nakti, Nīlij!"

"Ar labu nakti! Bet, Enna, es to domāju nopietni. Ja šī brīnišķīgā draudzība turpināsies un tev būs iespēja, aizliec kādu labu vārdu par mani. Pamēģini ., lūdzu!"

"Lūk, ko es saucu par neparastu četrinieku." Džordžs Belouzs nolika uz galda rīta avīzi. Enna ielūkojās fotouzņēmumā, kas bija izdarīts iepriekšējā vakarā restorānā. Helēna izskatījās groteska, Džino smīnēja. Allens attēlā bija redzams tikai pa pusei. Viņa pati izskatījās lieliski.

Ennai izdevās pasmaidīt.

"Kas ir Niks Longverts?" viņa jautāja, caurskatot pastu uz sava galda.

"Viena no vislabākajām modeļu aģentūrām pilsētā. Vai tad Niks Longverts tev izteicis priekšlikumu?"

"Nezinu. Tikko kā atradu uz galda šo te zīmīti, kurā teikts, lai viņam piezvanu."

"Tas ir tas, ko tev vajadzēja darīt, līdzko tu ieradies Ņujorkā. Tu kopš dzimšanas esi modelis. Taču tu jau tik un tā savu karjeru būtu beigusi tādā pašā veidā. Liktenis." Un viņš zīmīgi paskatījās uz gredzenu.

Iezvanījās telefons. Džordžs pamāja un iegāja atpakaļ savā kabinetā. Zvanītājs bija Allens.

"Vai esi atguvusies no pagājušās nakts?"

"Bija jauki, vai ne?" Enna priecīgi apvaicājās.

Viņš klusēja.

"Ailen?"

"Es nespēju ticēt, ka dzirdēju pareizi."

"Man patīk Helēna Losona!"

"Kas tev pie viņas var patikt? Apburošie joki? Sabiedrības dāmas manieres? Paklau, Džino var būt grūti paciešams, bet es ar Džino esmu saistīts. Viņš ir mans tēvs. Bet Helēna…"

"Man patīk tavs tēvs."

"Tev nav jābūt pieklājīgai, Enna. Es vienmēr saku, ka radiniekus nevar izvēlēties, bet draugus gan."

"Allen, tas ir šausmīgi, ko tu pateici!"

"Kāpēc? Es vienkārši esmu godīgs. Ja Džino nebūtu mans radinieks, viņš man liktos skaļš un nepatīkams. Es apbrīnotu viņa biznesmeņa spējas, tāpat kā apbrīnoju Helēnas talantu uz skatuves. Bet sabiedriskajā ziņā es varu bez viņiem abiem iztikt. Kad būsim apprecējušies, mēs atradīsim sev piemērotākus cilvēkus. Šovakar es tev to visu labāk paskaidrošu."

Viņai sāka pulsējoši sāpēt galva.

"Allen, esmu ļoti maz gulējusi. Domāju, ka man jāizlūdzas no tevis brīvs vakars. Pēc darba gribu iet mājās un tūlīt krist gultā."

"Jā, un vēl kas, par ko mums jāaprunājas. Cik ilgi tu esi nolēmusi turēties pie tā darba? Līdz pat kāzu dienai?"

"Es gribu strādāt, Allen, un negribu precēties. Es tev to jau esmu teikusi."

Viņš piespiesti iesmējās.

"Tu tiešām esi nogurusi. Labi, dodu tev brīvu vakaru. Bet, Enna… zinu, ka solījos tevi nesteidzināt, taču sāc domāt par kāzām. Tikai domāt… Tas ir viss, ko es tev lūdzu!"

Diena lēnā tempā vilkās uz priekšu. Atkal piezvanīja no Longverta aģentūras. Viņa atbildēja, ka piedāvājums kļūt par modeli viņu neinteresē. Jā, viņa piezvanīs, ja pārdomās.

Pēc lenča ieradās Henrijs. Viņa ienesa pastu, taču Henrijs to atstūma malā.

"Apsēdies." Viņš aizdedzināja cigareti. "Par Eda Holsona šovu ir labas atsauksmes, bet pats šis kuņas dēls sponsora acu priekšā ņem un piedzeras."

Iezvanījās viņa privātais telefons.

"Hello! Ak tu? Sveika, dārgumiņ, kā klājas? Jā, es redzēju — tu labi izskaties, bēbij! Jā, viņa ir pie manis." Viņš sniedza klausuli Ennai un uz viņas jautājošo skatienu atbildēja: "Tā ir Helēna."

"Hei!" Helēna priecīgi brēca klausulē. "Kā jūtas dūšīgā strādniece?"

"Mazliet nogurusi."

"Es arī. Desmitos man bija jābūt mēģinājumā. Tagad man ir piecas minūtes pārtraukums. Paklau, restūzī "The Copa" šovakar jauna programma. Es jau piezvanīju Džino. Viņš bija sajūsmā. Mēs iesim uz programmas otro daļu. Tā mēs abas varēsim mazliet nosnausties."

"Vai Allens to zina?"

"Nav ne jausmas." Helēna uz mirkli apklusa un tad mazas meitenes balsī vaicāja: "Vai tu negribi iet uz restūzi, Ennij?"

"Nu… jā, domāju, ka tas būs jauki. īpaši, ja pirms tam varēšu mazliet atpūsties."

"Noteikti. Un apģērbies skaisti — tur būs visi."

"Tu gribi teikt — garu vakartērpu?"

"Nē, īsu, bet skaistu. Un, lūdzu, kažokādas žaketi. Tam kamieļvilnas mētelim jāpazūd."

"Man ir meļns mētelis…" Enna pēkšņi pacēla skatienu.

Telpā bija ienācis Laions Bērks.

"Jauki. Ak jā — kad pārnāksi mājās, tu atradīsi priekšā mazu dāvaniņu no manis."

"Dāvaniņu? Kādā sakarībā?" "Tā ir mīļdāvaniņa. Bet nu man atkal jāiet atpakaļ pelnīt naudu."

"Enna ir Helēnas Losonas jaunā draudzene," Henrijs paskaidroja Laionam.

Laions apsēdās un izstiepa kājas.

"Ennai ir spēcīgi senči no Jaunanglijas. Viņa izturēs."

Enna vārgi pasmaidīja.

"Man jau ir apnicis to atkārtot, bet man Helēna Losona patiešām patīk."

"Lieliski," Henrijs moži noteica, "Helēnai ir vajadzīga īsta draudzene."

"Domāju, ka sirds dziļumos viņa ir ļoti vientuļa."

Laions iesmējās.

"Helēnai katru sezonu ir jauna draudzene."

"Viņai nekad nav bijušas īstas draudzenes," Henrijs neatlaidās. "Vairums sieviešu cenšas Helēnu izmantot, aiz muguras pat izsmej. Viņa pacēlās virsotnē pārāk strauji, lai pagūtu apgūt izsmalcinātas manieres. Puse meiču šajā pilsētā sāk bez zināšanām par gaumi un manierēm. Bet viņas iemācās — ģērbtuvēs no citām meitenēm. Un, kad viņas kļūst slavenas, asumi jau ir nogludināti. Helēna pāris gadus dziedāja krogā un tur nekā neiemācījās. Savā pirmajā šovā tā uzšāvās kā raķete. Un cilvēki slavenībām visu piedod. Helēna pēkšņi bija pārāk slavena, lai kāds viņai mācītu, kā ģērbties, kā runāt. Par viņas žargonu smējās un lika noprast, ka viņas valoda ir spilgta un krāsaina. Nepamet viņu, Enna, viņai ir vajadzīga tāda draudzene kā tu."

Ieskanējās Henrija telefons. Sekretāre pateica, kas zvana, Henrijs pamāja un pasniedza klausuli Ennai.

"Allens."

"Es runāšu no blakustelpas," Enna ātri sacīja.

"Relaksējies," Henrijs pamāja, "tu esi starp draugiem."

Enna paņēma klausuli, juzdama, ka Laions viņu vēro.

"Tu biji pārāk nogurusi, lai pusdienotu ar mani. Un tagad esmu uzzinājis, ka mēs visi ejam uz restorānu."

"Helēna un Džino tā norunājuši," viņa neveikli aizstāvējās.

"Skaidrs, man tu vari viegli atsacīt, bet Helēnai ne. Kas ar tevi ir? Tu esi gluži traka uz slavenībām."

"Allen, es esmu mistera Belamī kabinetā. Ja gribi, atliksim šovakar."

"Nē… pagaidi brīdi. Iesim!"

Iezvanījās Henrija privātais telefons.

"Parunāsimies vēlāk, Allen."

"Enna, man ļoti žēl, saprotu, ka tu strādā pie Henrija un viņa ir tā ķliente. Bet pēc šī vakara mums jātiek no viņas vaļā. Ja tev gribas viņu satikt, ejiet kopā iepirkties, ēdiet kopā lenču, bet es viņu vairs nevēlos redzēt."

Henrijs turēja rokā otra telefona klausuli. Tā bija Helēna.

"Allen, vakarā tiekamies!" Viņa nolika klausuli un paņēma no Henrija otru.

"Izskatās, ka mums Ennai būs jāapgādā privātsekretāre." Henrijs pamirkšķināja Laionam.

"E, kāda tava adrese?" Helēna sauca. "Man tā ir vajadzīga, lai nosūtītu tev dāvaniņu."

Enna pateica.

"Nu ir sūdi. Man nav līdzi zīmuļa! Uzgaidi!"

"Helēn," Enna steigšus piebilda, "pavaicā Nīlijai O'Harai!"

"Kam?"

"Nīlijai O'Harai no jūsu šova. Mēs dzīvojam vienā mājā. Viņa uzrakstīs un iedos tev."

"Ko viņa dara? Vai viņa ir korī?"

"Jā. Sākumā vina bija viena no gaučo dejotājiem."

īss klusuma bridis. Tad: "Ak tā."

"Vina ir man loti tuva draudzene, Helēn. Viņai ir tikai septiņpadsmit. Viņa izrādē tikai dejo, bet var arī dziedāt. Viņa tiešām ir loti talantīga meitene."

"Okei,'5 Helēna moži teica. "Es to adresi no viņas paņemšu. Tu saki, ka viņa dzied arī? Varbūt es kaut ko varu izdarīt viņas labā? Ar viņu diez ko labi te neapgājās. Man patiešām ar to lietu nebija nekā kopīga. Bet nekas… varbūt kaut ko varēšu izdarīt tagad. Man ir kāda ideja."

Enna atgriezās pie sava rakstāmgalda un atsāka strādāt. Aizvien vēl pulsējoši sāpēja galva, kad diena beidzot bija galā. Mājās viņa skrēja augšup pa kāpnēm, domādama tikai par nosnaušanos. Nīlijas durvis bija plaši atvērtas. Viņa izdrāzās cauri no savas istabas un sekoja Ennai augšup pa kāpnēm.

"Nīlij, es patiešām esmu nogurusi. Aprunāsimies vēlāk."

"Es tikai uz brītiņu. Gribu redzēt tavu sejas izteiksmi, kad savā istabā ieraudzīsi Helēnas dāvanu. Es no mēģinājuma piezvanīju durvju sargam, lai viņš atslēdz tavas istabas durvis."

Enna pārlaida skatienu istabai. Nekur nekāda saiņa, nekur nekā jauna.

"Tur!" Nīlija rādīja uz izļodzīto naktsgaldiņu. Enna ar muļķīgu sejas izteiksmi skatījās uz melno, mirdzošo telefona aparātu.

"Viņa apmaksā uzstādīšanu un rēķinu par pirmajiem diviem mēnešiem. Un vēl viņa teica, ka pēc tam tu jau noteikti būšot apprecējusies ar Allenu."

"Bet es to nevaru viņai atļaut!"

> »

"Paklau, viņa to jau ir izdarījusi. Es nezinu, Enna… tev varbūt ir izdevies viņu kaut kā noburt. Viņa pret mani izturējās ļoti jauki, kad uzzināja, ka esmu tava draudzene." Kad Enna pasmaidīja, Nīlija nocirta kā ar cirvi: "Bet tas neko nemaina. Tik un tā viņa ir maita!" *

Restorānā "The Copa" bija tā pati vakardienas publika. Helēna atradās uzmanības centrā. Viņa spalgi smējās un līksmā balsī sasveicinājās ar paziņām. Džino visu laiku raudzījās, lai viņai netrūktu šampanieša. Helēnas personiskās uzmanības sasildīta un otrās šampanieša glāzes'pacilāta, Enna labi iejutās jautrajā kompānijā. Allens nerunīgs turējās savrup.

"Mēs vispirms aizvedīsim Enniju," Helēna paziņoja, kad viņi beidzot sasēdās limuzīnā.

"Jā, es dzīvoju vistuvāk," Enna steigšus piekrita, izvairīdamās no Allena acīm. Kad mašīna apstājās, Enna žigli izlēca uz trotuāra, negaidot, kamēr šoferis atvērs durvis. "Nekāp laukā," viņa teica Allenam, "ārā ir ļoti auksts! " Un pamājusi uzsteidzās pa kāpnēm, labi zinādama, ka Allens drūmi sakniebj lūpas.

Pēc divdesmit minūtēm, sevi pieteikdams, pirmo reizi ieskanējās jaunais telefona aparāts.

"Man to vajadzēja iesvētīt." Klausulē skanēja Helēnas priecīgā balss. "Vai es tevi pamodināju?"

"Nē… bet gultā gan jau esmu." Enna jutās kā bagātniece. Pat Lorensvilā telefons pie gultas bija nedzirdēta greznība.

"Bija ļoti jauki, vai ne?"

"Tas bija viens no skaistākajiem vakariem manā dzīvē!"

"Jā…" Helēna uz brīdi apklusa, tad turpināja jau gluži citā tonī. "Enna, es netieku ne no vietas ar Džino."

"Viņš taču tik lieliski izklaidējās," Enna no sirds teica.

"Bet atvadoties viņš pat nemēģināja mani noskūpstīt," Helēna žēlojās. "Pēc tevis mēs aizvedām dēliņu. Biju pārliecināta, ka Džino lūgs, lai uzaicinu viņu*pie sevis vēl iedzert kādu glāzīti. Es viņam pieglaudos un pateicu, ka man mājās ir "Dom Perigons", taču viņš man tikai uzklapēja pa muguru un pateica: "Ar labu nakti, draudziņ…""

"Nu…" Enna pūlējās atrast īstos vārdus. "Tas liecina, ka viņam pret tevi ir respekts."

"Kurš tad grib respektu? Es gribu ar vinu pagulēties!"

Ennas izbrīna pilnais elpas ievilciens bija skaidri sadzirdams klausulē, taču Helēna turpināja:

"Paklau, manu eņģelīt, kad būsi tikpat ilgi grozījusies ļaudīs kā es, tu sapratīsi, ka tas ir vienīgais veids, ar kuru čalis parāda, ka tu viņam patīc."

"Tā nav, Helēna. Īstenībā viss ir gluži otrādi."

"Muļķības. Kā tad viņš vēl to var pierādīt?"

"Uzlūdzot kaut kur aiziet, pavadīt kopā laiku."

"Ko tu āksties! Pēc manām domām — ja tu čalim patīc, viņš grib ar tevi gāzties pēļos. Pat tas draņķis Reds Ingrems, mans pēdējais vīrs, pat viņš mani ievilka gultā jau mūsu pirmajā vakarā. Pēc apprecēšanās šis palika mierīgāks, varbūt trīs četras reizes nedēļā, pēc tam reizi mēnesī, tad vairs nemaz. Beidzot es uzlaidu viņam krāgā detektīvus un atklāju, ka šis mani krāpj."

"Bet, Helēna, man ir bijušas ļoti daudzas tikšanās ar Allenu, un viņš nekad… nav mēģinājis kļūt nekaunīgs…"

"Beidz dirst!"

īsu brīdi sekoja smags klusums. Tad Helēna mazas meitenes balstiņā to pārtrauca:

"Nu, nedusmojies, Enniņ, es tev ticu. Pet vai tad tev nemaz negribas? Es gribu teikt — kā tu zini, ka tev patiks būt precētai ar to čali? Gultā viņš var diez kas nebūt. Tu taču vispirms taisīsi izmēģinājumu, vai ne?"

"Nu, protams, ne."

Šoreiz uz brīdi apklusa Helēna. Tad cietā balsī, kurā savādi izskanēja apbrīna, teica:

"Tad tevi interesē tikai viņa nauda."

"Sešas nedēļas es satikos ar Allenu, domādama, ka viņš ir nabadzīgs apdrošināšanas aģents."

Atkal pēc klusuma brīža:

"Nu … velns lai parauj — vai tu esi no tām frigīdajām?"

"Es tā nedomāju."

"Ko tu ar to gribi teikt — "nedomāju"? Varbūt tu man gribēsi iegalvot, ka esi nevainīga? Enna! Vai tu klausies? Ak Jēzus, varu derēt, ka tu tiešām tāda esi!"

"Tu to saki tā, it kā tā būtu kāda slimība."

"Nē, bet divdesmit gados vairums meiteņu tādas nav. Es gribu teikt — ja tev tas čalis patīk, tad tu vēlies, lai viņš tevi iegūst. Un tu nespēj vien to sagaidīt."

"Vai tu tā jūties arī attiecībā uz Džino?"

"Protams! Turklāt es viņu pat vēl nemīlu. Bet varētu iemīlēt."

"Tam vajadzīgs drusku ilgāks laiks," Enna nogurusi teica.

"Es rītvakar pamēģināšu."

"Vai jums norunāta tikšanās?"

"Vēl ne. Es viņam rīt piezvanīšu uz kantori un norunāšu tikšanos."

"Helēn… kāpēc nepagaidīt?"

"Uz ko?"

"Dod viņam iespēju piezvanīt tev." "Ja nu es gaidu, bet viņš nezvana?"

"Tu taču negribētu ar viņu satikties, ja tu to būtu viņam uzspiedusi?"

Vina dzirdēja Helēnu žāvājamies.

"Kāpēcgan ne? Dažreiz tu čalim iepaticies, kaut arī sākumā viņš tevi nav gribējis."

Enna juta, ka Džino nevar izklaidēt trīs vakarus pēc kārtas. Taču visvairāk viņa nevēlējās redzēt Helēnu pazemotu.

"Helēn, izdari man vienu pakalpojumu! Nezvani rīt Džino! Dod viņam iespēju izdarīt to pašam!"

"Bet ja nu viņš nezvana?"

"Varbūt nepiezvanīs arī. Viņš var piezvanīt pēc vairākām dienām, pat pēc nedēļas."

"Pēc nedēļas? Nē, tik ilgi es negaidīšu!"

"Varbūt tik ilgi tev arī nebūs jāgaida. Bet pamēģini… nezvani rīt. Varbūt Džino nespēj izturēt trīs vakarus pēc kārtas."

"Labi," Helēna nopūtās. "Taču domāju, ka mana metode ir vislabākā. Es vienu dienu pagaidīšu. Tikai es gribēju tikt uz jaunās programmas atklāšanu restorānā "La Martinique"."

"Vai tad kāds cits tevi uz turieni nevar pavadīt?"

"Kādu jau es varu sagrābstīt vienmēr. Kaut vai manu dizaineru vai Bobiju Ivu, manu koncertmeistaru. Bet viņi abi ir mīkstie. Tur tā nelaime — šodien nav īstu vīriešu. Daudz mīksto, bet īstu vīriešu nav. Man riebjas iet uz pirmizrādi ar pēdiņu. Tas ir tas pats, kas nest sev līdzi plakātu — "tas ir viss, ko es varēju dabūt"."

"Domāju, ka tev ir iespēja izvēlēties labākus vīriešus."

"Tā domā visas, kas pirmo reizi nonāk Ņujorkā. Vecajos labajos laikos jau tā ir bijis. Cik toreiz bija lieliski krogi! Tagad jau vairs nav īstas nakts dzīves… Toreiz Tonijs ar vieglu roku dāļāja piecdesmit dolāru lielas dzeramnaudas. Ja šodien tev čalis iedod divdesmit piecus centus tualetei, viņam liekas, ka bijis ļoti devīgs. Ak Dievs, kā es mīlēju Toniju! Tas tikai bija vīrietis!"

"Man likās, tu teici, ka vienīgo esi mīlējusi Frenku."

"Tā bija gan. Tonijs bija aizraujošs, lielisks gultā, bet savā sirdī — sūds. Frenkijs bija labs un…" Pēkšņi Helēna sāka raudāt. "Ak, Ennij… es patiešām mīlēju Frenkiju… godīgi… viņš bija vienīgais vīrietis, ko esmu mīlējusi. Un tagad viņa vairs nav."

"Bet, Helēna, tu vismaz reizi esi pārdzīvojusi īstu mīlestību," Enna neveikli teica.

"Laikam gan…" Helēna likās nomierinājusies. "Domāju, ka man ir laimējies, dažām to nav bijis lemts piedzīvot."

"Vai Henriju tu nemīlēji?"

"Ko tu ar to gribēji teikt?"

"Nu, jūs ar Henriju taču reiz mīlējāt viens otru, vai ne?" Taču Enna juta, ka pateikusi to, ko nevajag.

"Vai viņš tev to teica?" Helēnas balss bija auksta.

Ennu satrieca balss noskaņas neticamā izmainīšanās. Vienā brīdī viņu draudzības siltums bija izgaisis.

"Nē, es tikai tā domāju, jo viņš tik silti par tevi runāja," Enna nosvērti sacīja. Aiz apjukuma un noguruma sāka sāpēt galva.

"Pagaidi! Jēzus, cik tu viegli aizvainojama! Protams, es kaut kad tuvāk pazinu Henriju. Bet kāpēc cilvēki to nespēj aizmirst? Mēs tikām gulējuši kopā, taču tam nebija nekādas nozīmes. Visinaz man ne. Man viņš tajā zinā nepatika. Bet es biju jauna, un Henrijam bija svarīga loma manā karjerā — ak velns ar ārā, tas ir sens stāsts! Es dažreiz aizmirstu, ka mūsu starpā vispār kaut kas ir bijis. Bet viņš joprojām ir mans biznesa menedžeris, tāpēc — Dieva dēļ — tu viņam neko nekad nesaki!"

"Bet, Helēna, kāpēc lai es to darītu? Man Henrijs patīk. Es nevēlos viņu sāpināt."

Helēna nožāvājās.

"Jocīgi. Zini, apmēram pirms gada mēs bijām aizgājuši izklaidēties. Es biju depresijā, tāpēc Henrijs mani pavadīja uz mājām un ienāca pie manis. Un mums nekas nesanāca. Galu galā viņam jau ir pāri piecdesmit!"

"Bet Džino arī ir pāri piecdesmit…"

"Viņš ir itālietis, un tiem uguns iekšā visu laiku. Ak, šis Džino! Nevaru vien sagaidīt! Paklau, es viņam piezvanīšu tūlīt pat un novēlēšu labu nakti… lai viņš sapņo par mani!"

"Helēn, nedari to! Pulkstenis ir četri no rīta. Tu viņu pamodināsi."

"Nekā nebija! Ja es pašlaik tā pēkšņi par viņu iedomājos… Vai tu zini, ko tas varētu nozīmēt? Tas nozīmē, ka arī viņš domā par mani!"

"Tas nebija pēkšņi!" Enna stingri noteica. Helēnas atplaukušais siltums bija atjaunojis Ennas ticību viņu draudzībai. "Tu tagad nedrīksti viņam zvanīt, Helēna!"

"Labi, es tevi klausīšu. Aprunāsimies rīt. Ejam čučēt! Ar labu nakti!"

Pagāja trīs dienas, bet Džino nezvanīja. Helēna zvanīja Ennai vairākas reizes diennaktī. Ceturtajā dienā Helēna bija apņēmības pilna.

"Paklau, man vienalga, lai arī cik viņš būtu aizņemts," viņa kliedza klausulē„"ja tu čalim patīc, viņš var vienkārši piezvanīt un pateikt "hallo"!"

"Nu… varbūt es kļūdījos… Es gribu teikt… varbūt. Tu viņam esi vienaldzīga," Enna piesardzīgi teica. Allens bija nopircis biļetes uz teātri, bija jau vēls, un viņa gribēja aizbraukt uz mājām pārģērbties.

"Es viņam patīku, es to jūtu." Helēna bija stūrgalvīga. "Es tūlīt zvanu viņam."

"Helēn, lūdzu…"

"Pakļauj tavs padoms bija priekš kakiem! Tevi klausīdama, es visu pazaudēju. Es ļāvu paiet pārāk ilgam laikam. Ja es būtu piezvanījusi, mēs jau būtu gultā. Ak Dievs! Un tā visu mūžu! Es vienmēr dabūju ar kāju pa pakaļu…" Viņa sāka šņukstēt. "Tiklīdz pret kādu čali esmu laba, viņš mani pamet. Esmu pārcietusi vairāk nekā jebkura cita meitene. Man nav nekā! Es tikai strādāju, strādāju, strādāju, pelnu visiem naudu un esmu tik vientuļa. Es domāju, ka patīku Džino. Kāpēc viņš man nav piezvanījis, Ennij?"

"Helēn, pagaidi vēl vienu dienu… lūdzu!"

Tovakar pēc teātra Allens ierosināja aiziet uz "El Marocco". Džino bija pie sava ierastā galdiņa un ar enerģiskiem žestiem aicināja tam pievienoties. Adele staroja savās jaunajās ūdeļādās un kā īpašniece bija paņēmusi Džino zem rokas. Enna pēkšņi atskārta, ko bija gribējusi panākt. Vina bija aizmirsusi, cik skaista ir Adele. Pie galdiņa pienāca Ronijs Vulfs ar ziņu, ka nākamajā dienā tiekot atvērts jauns naktsklubs. Džino steigšus uzlūdza Ennu un Allenu viņiem rītvakar pievienoties.

Vai Enna bija cerējusi, ka, viņu ieraugot, Džino atcerēsies Helēnu? Viņa vēroja, kā Džino glāstīja Adeles plecu un iedomājās Helēnas uztūkušo seju un izplūdušo stāvu. Ennai sāpēja sirds līdzcietībā pret padzīvojušo zvaigzni.

"Nāc, Enna, uzdejosim!" Tas bija Džino. Dejojot viņš klusi sāka runāt: "Paklausies, Enna, man no tevis vajadzīgs viens pakalpojums. Dabū to Losonieti man nost no kakla!"

"Es nesaprotu…" Enna centās balsij piešķirt nevainīgu skanējumu.

"Vina man šovakar zvanīja. Grib zināt, kad atkal iziesim placī. Zini, viņai vēl pietika nekaunības man pavaicāt, vai es esmu slims, ka nezvanu."

"Bet kāpēc tu nepiezvanīji? Es domāju, ka tev viņa patīk."

"Jā, patīk. Viņa ir foršs čalis. Man patika ar viņu pavadīt kopā vakaru. Viņa bija asprātīga. Varu vēlreiz viņu kaut kur aizvest, ja tas būtu viss, ko viņa grib."

"Man liekas," Enna vēsi sacīja, "ka tu iedomājies par daudz."

"Enna," viņš runāja vēl klusāk, "es tev to negribēju teikt, taču tagad man tas jādara, lai tu to saprastu. Tovakar, kad bijām aizveduši tevi un Allenu, tā vecā muļķe aizskāra manus dzimumorgānus un vedināja ieiet pie viņas vēl pa glāzītei iedzert. Izlikos nesaprotam un laidos, cik ātri vien varēju." Viņš noskurinājās, to atceroties.

"Es domāju, ka viņa ir pievilcīga." Enna jutās neveikli.

"Tāpēc, ka viņa pēc gadiem var būt tava māte un tu cieni vecākus cilvēkus un talantus. Taču vīriešiem viņa nešķiet pievilcīga. Uz skatuves, protams, ir cita lieta, bet, kad lieta nonāk līdz mīlas romānam…" Viņš ar acīm sameklēja Adeli. "Mani interesē tikai šis ķermenis."

"Esmu par tevi pārsteigta, Džino," viņa mierīgi teica. "Tāds vīrietis kā tu… cilvēks, kurš radījis impēriju. Tu gribi teikt, ka spēj iemīlēt tikai glītu sejiņu? Helēna Losona ir dzīva leģenda! Tev vajadzētu būt lepnam, ka tevi redz viņas sabiedrībā."

"Paklausies, mīlulīt, tu visu esi pārpratuši. Kas te kaut ko runā par mīlestību? Vai tu domā, ka es to tur vieglprātīgo muļķīti mīlu? Es mīlēju vienreiz — Allena māti. Viņa bija lēdija. Ja vīrietis manā vecumā domā par mīlestību — tad viņš meklē sev nepatikšanas. Kam gan tagad vajadzīga mīlestība? Man vajag tikai glītu meiteni ar labu figūru. Viņai nav vajadzīgas smadzenes vai jābūt leģendai. Pietiek, ja viņa labi izskatās un mani apmierina. Un es pildu savu līguma pusi ar pāris kažokādām un greznuma nieciņiem, lai viņa būtu laimīga. Kam man vajadzīga Helēna Losona?" Viņš paraustīja plecus. "Viņa ir kā bullis, kam uznākuši karstumi. Enna, dzirdi — esi tik laba un dabū viņu nost no mana kakla, vai arī man pret viņu būs jākļūst rupjam."

"Bet vai uz pirmizrādi Nūheivenā tu brauksi?"

"Uz Ņūheivenu?"

"Džino… Tu taču pats ierosināji! Tu apsolīji!"

"Ņūheivena. Ak Dievs, tas taču ir vairāku stundu brauciens vilcienā! Es laikam esmu bijis galīgi pilnā. Paklausies, viņa par to nebija sevišķi lielā sajūsmā. Pasaki viņai, ka es aizbraukšu uz Filadelfiju."'

"Tu atbrauksi?"

"Nē, bet līdz tam laika vēl daudz. Gan jau kaut ko izdomāšu."

"Nē, Džino. Viņa ir mana draudzene. Es šādā krāpšanā nepiedalīšos."

"Labi, tad es viņai pateikšu, ka viņa ir veca govs un lai liek mani mierā."

"Ja tu to izdarīsi, es tev to nekad nepiedošu." Ennas balss skanēja mierīgi, taču skatiens dusmās bija satumsis.

Džino pasmaidīja.

"Enna, Enna, ko tu no manis gribi? Es negribu viņu aizvainot, taču nevēlos arī būt viņas mīļākais."

"Tu vari aizbraukt uz Filadelfijas pirmizrādi."

"Un tālāk? Tas tikai viņu uzmundrinās."

"Es par sevi nebūtu tik augstās domās," Enna ledaini komentēja. "Tu esi pievilcīgs vīrietis, taču nedomāju, ka Helēna bez tevis novītīs. Taču jūs iepazīstināju es, un, ja kāds ko apsola, manuprāt, solījums jāpilda. Kad vina spēlēs Brodvejā, tu stāvēsi pūlī pie aktieru izejas, lai tikai dabūtu uz viņu paskatīties."

"Okei, pkei! Kā gan es varētu neizpatikt manas ģimenes nākamajam loceklim! Es aizbraukšu uz Filadelfiju — tajā pašā vakarā ar nakts vilcienu varu atgriezties. Tikai līdz tam tev jāapsolās turēt viņu no manis pieklājīgā attālumā. Norunāts?"

"Labi, Džino, norunāts."

Ar Helēnu bija grūtāk. Enna pastāstīja pasaciņu, ka Džino kārtojamas svarīgas biznesa lietas. Viņš esot pārāk aizņemts, lai tiktos ar Helēnu, bet atbraukšot uz pirmizrādi Filadelfijā.

"Ko tu ar to gribi teikt — svarīgas biznesa lietas? Ko tad, pēc tavām domām, es daru — mizoju kartupeļus, vai? Ja man kāds patīk, es vienmēr varu atrast laiku, lai ar viņu satiktos."

"Nu tad aizmirsti Džino, viņš nav tevis vērts."

"Bet man vajadzīgs čalis," helēņa pazemīgā balsī teica. "Man Džino jādabū."

"Helēn, varbūt Džino nemaz negrib pastāvīgu draudzeni…"

"Kā nu ne! Es ievācu par viņu ziņas. Viņš iet ar vienu šova meiču, Adeli vai kā vinu tur sauc."

"Tu to zini?''

"Protams, es taču lasu avīzes. Bet ar mani taču viņš kopā izklaidējās, vai ne? Tātad viņš to nemaz tik ļoti negrib. Es jūtu, ka viņam patīku. Es viņam tūlīt zvanu!"

"Helēna, nedari to! Viņš aizbrauks uz Filadelfiju."

"Kā es par to varu būt droša?"

"Tāpēc, ka Allens un es arī braucam. Es tev apsolu, ka viņš tur būs."

"Okei." Helēna atkal bija priecīga. "Varbūt tā arī labāk. Nākamās desmit dienas būs tādas karstākas. Un Filadelfijā pēc pirmizrādes būs lielas svinības. Mēs ar Džino tur parādīsimies kopā un tad aizzagsimies uz manu numuru, un tur mums būs balle diviem. Ak Dievs, Ennij, kad es viņu dabūšu gultā…"

Nedēlu pirms izbraukšanas uz Ņūheivenu Allens kādu vakaru aizveda fennu uz Stārķu klubu.

Enna laiski maisīja ar salmiņu šampanieti, izlikdamās, ka dzer. Pēkšņi viņš teica:

"Enna, cik ilgi šis te turpināsies?"

"Ko tu ar to gribi teikt?"

"Kad mēs precēsimies?"

"Precēsimies?" viņa bez skaņas atkārtoja.

"Vai tad tā nebija nolemts?"

"Bet, Allen… es domāju, ka tu saproti. Es gribu teikt…"

"Es teicu, ka pagaidīšu. Un es gaidīju. Ir pagājis mēnesis."

"Allen, es negribu precēties."

Viņa acīs gailēja dīvaina izteiksme.

"Es gribu kaut ko uzzināt. Kas tev īsti nepatīk — precēšanās vai es?"

"Tu zini, ka es nejūtu pret tevi nepatiku. Domāju, ka tu esi ļoti jauks."

"Ak Dievs," viņš ievaidējās.

"Es nevaru teikt, ka tevi mīlu, ja nemīlu," viņa samocītā balsī runāja.

"Vai tu gribi nostrādāt pie Henrija Belamī visu mūžu? Vai tas ir viss, ko tu dzīvē gribi sasniegt?" "Nē…"

"Ko tad tu gribi, Enna?"

"Nezinu. Es tikai zinu, ko es negribu darīt. Es negribu atgriezties Lorensvilā. Tad jau labāk nomirt! Un negribu precēties, kamēr nebūšu iemīlējusies. Un es gribu iemīlēties, Allen, es to ļoti gribu! Un es gribu bērnus. Es vēlos meitu. Es viņu gribu mīlēt… būt viņai vistuvākais cilvēks…"

Viņš priecīgi pasmaidīja.

"Tu esi laba meitene. Tu pirmo reizi pret mani esi tik atklāta. Tu mani vari nemīlēt, taču tu vēlies to pašu, ko es. Mums būs tā mazā meitenīte — nerunā man pretī!" Allens pielika viņai pie lūpām pirkstu, kad Enna grasījās runāt. "Un tā mazā meitenīte ies vislabākajās skolās, un viņai būs debija sabiedribā. Ar tavu izskatu un izcelšanos mēs panāksim pazīšanos ar mums vajadzīgiem ļaudīm. Tikai pagaidi — mēs drīz vien sāksim virzīties sabiedrībā uz augšu…"

"Bet es tevi nemīlu, Allen…"

"Tu nemīli nevienu. Bet es redzēju, kā tev iemirdzējās acis, kad tu teici, ka gribot mīlēt… gribot bērnu. Tas mīt tevī dziļi apslēpts un gaida, kad tiks laukā. Tu esi tas sievietes tips, kas gultā ir tīrā uguns pēc tam, kad reiz būsi to izbaudījusi…" <

"Allen!"

Viņš atkal smaidīja.

"Nenoliedz to, ko nepazīsti. Negribu lielīties, taču esmu redzējis dzīvi. Es tevi pamodināšu. Un tu lūgsi vēl…"

"Es te nesēdēšu un neklausīšos tādas lietas!"

"Labi. Neteikšu vairs ne vārda. Par kāzām nerunāsim… līdz Ziemsvētkiem. Tad norunāsim datumu."

"Nē, Allen…"

"Es vienmēr dabūju to, ko gribu, Enna, un es gribu tevi. Es gribu, lai tu mani iemīlētu. Un tu to izdarīsi! Bet nu par to vairs ne vārda līdz Ziemsvētkiem."

Tas bija noticis otrdien.

Trešdien visa trupa devās uz Ņūheivenu, lai sagatavotos piektdienas pirmizrādei.

Ceturtdien Henrijs Belamī teica:

"Jā, starp citu, Enna, rīt vienos mēs ar vilcienu brauksim uz Ņūheivenu. Esmu tev pasūtījis vietu Tafta hotelī." ' "Man?"

"Vai tad tu negribi braukt? Mēs ar Laionu organizēsim pirmizrādi, un man likās pats par sevi saprotams, ka tu arī gribēsi būt klāt. Galu galā Helēna ir tava sirdsdraudzene un tu esi draudzīgās attiecībās arī ar mazo O'Haru."

"Esmu sajūsmā! Nekad neesmu bijusi pirmizrādē." • "Nu tad jau tikai braukšanas vaina. Ņūheivenas pirmizrādei nav nekā līdzīga!"

1945. gada decembris

Viņi satikās Centrālajā stacijā. Bija auksta, bet spirdzinoša diena. Henrija svaigi noskūtā seja izskatījās uztūkuši un nogurusi. Laions Bērks Ennu apsveica ar siltu un ātru smaidu.

Vini iekārtojās kupeju vagonā. Abi vīrieši atvēra savus portfeļus un pievērsās kontraktiem un citiem dokumentiem: viņiem brauciens bija parastās darbadienas pagarinājums.

Enna pūlējās iedziļināties žurnālā. Saules stari izgaismoja garām slīdošo ainavu ziemīgo kailumu, atgādinot Lorensvilu. Ņujorkā bija piemirsies, cik auksta un drūma var būt ziema. Neona gaisma, kustīgais ļaužu pūlis, taksometriem pilnās ielas sniegu pārvērta šķīdonī un savukārt to — pelēkās ūdens peļķēs, kas ātri vien nozuda, tā ka kailā un vientulīgā zeme ārpus pilsētas aizmirsās. Prātā atausa ziemas vientulīgais ritējums un garie vakari lielajā, tīrajā virtuvē kopā ar māti un krustmāti Eimiju. Dažreiz kino apmeklējumi vai viesības ar bridža partijām. Ak Dievs, viņa lūdzās, paldies tev par drosmi, kas man palīdzēja no turienes izrauties! Neliec man turp nekad atgriezties, nekad!

Kad viņi iebrauca Ņūheivenas tumšajā stacijā, abi portfeļi aizvērās un to īpašnieki piecēlās. Henrija sejā bija lasāmas bažas.

Viņš teica:

"Nu, uz priekšu, uz uguns līniju!"

Laions saņēma Ennas roku.

"Manu meitēn, tev būs lieliska pirmizrāde Ņūheivenā. Mēs neļausim Henrijam to samaitāt!"

"Esmu bijis Ņūheivenā reizes piecdesmit," Henrijs skumji stāstīja, "un vienmēr aizmirstu, cik ļoti to neieredzu. Es to atceros

tikai iebraucot. Ņūheivenā ir nejauka pilsēta. Bet, kad tur notiek Helēnas Losonas izrādes, — tā ir ista nelaimes vieta."

Tafta hotelis izskatījās drūms un biedējošs.

"Nomazgājies, un pēc tam tiksimies bārā," Henrijs izrīkoja. "Un tavā vietā es Helēnai nezvanītu. Ņūheivenā viņa ir briesmonis. Vina laikam vēl ir teātrī. Es pie viņas aiziešu. Tas ir tepat blakus."

fcnna veikli izsaiņoja ceļasomu. Istaba bija maza un nemājīga, taču nekas nespēja nomākt Ennas pacilāto omu. Viņa jutās kā meitene, kura savā pirmajā ceļojumā dodas viena, un viņas dvēseli pildīja nojausma, it kā būtu jānotiek kādam brīnumam. Viņa piegāja pie loga un paskatījās lejā uz ielu. Pār pilsētu nolaidās agrīnā ziemas tumsa, tās pelēkumā iedegās ielu spuldzes. Viņa strauji pagriezās, kad spalgi ieskanējās telefona zvans.

Tā bija Nīlija.

"Tikko kā atgriezos no mēģinājuma. Misters Belamī bija teātrī pie Helēnas. Viņš man pateica, ka tu te esi. Jūtos kā septītajās debesīs."

"Es arī. Kā tev veicas?"

"Kolosāli," Nīlija aizrautīgi dvesa. "Vakar vakarā mums bija ģenerālmēģinājums, tas beidzās četros no rīta. Helēna mēģina Terijai Kingai atņemt vēl vienu dziesmu. Terija niknumā aizskrēja projānt no teātra, un viņas aģents šodien atnāca ar Džilu Keisu lamāties. Un deja ar gaučo ir šaušalīga! Varu derēt, ka to izņems ārā un Čārliju un Diku atlaidīs," Nīlija priecīga piebilda.

"Traki gan! Vai Helēna jau atgriezusies viesnīcā?"

"Nē, viņa vēl aizvien ir teātrī, ieslēgusies savā ģērbtuvē kopā ar Henriju Belamī. Es nezinu, kādu izeju viņi atradīs."

"Tu domā, ka pirmizrāde šovakar nenotiks?"

"Gan jau viņi kaut kā dabūs to priekškaru augšā. Taču joki būs lieli. Enna, arī Mels ir šeit."

"Viņš laikam atbrauca ar to pašu vilcienu, ar ko mēs?"

"Nē, viņš atbrauca vakar vakarā." Pēc īsa klusuma brīža Nīlija piebilda: "Enna… es… mēs to izdarījām."

"Ko jūs izdarījāt?"

"Nu… Tu taču vari iedomāties…"

"Nīlij… tu gribi teikt, ka…"

"Mhm. Bija visai nepatīkami, un man no tā nekāda prieka nebija. Taču Mels parūpējās, lai arī man būtu savs labums."

"Nīlij!"

"Enna, beidz klīrēties! Tāpēc, ka tu negribi Allenu, es nebūt neesmu ielene. Els Melu mīlu, mēs abi gribam viens otru, un viss. Turklāt Mels mani ciena un šodien mīl vēl vairāk nekā vakar. Tagad viņš mani mīl patiešām. Turklāt pagaidām mēs vēl nevaram precēties. Viņam jāpalīdz savai ģimenei. Bet, ja mūsu izrādei būs

panākumi un es varēšu rēķināties ar simtnieku nedēļā, tad mēs apprecēsimies."

"Bet, Nīlij… tas, ko tu esi izdarījusi…" Ennai apjukumā aizrāvās balss.

"Pagaidi, kamēr tas notiks ar tevi, un tad runā! Tas vienkārši ir brīnišķīgi! Tiksimies pēc izrādes! Nepalaid garām manu numuru! Man ir trīs rindiņas otrajā ainā!"

Laions gaidīja bārā pie galdiņa.

"Henrijs vēl joprojām ir teātri. Es tev pasūtīju ingveralu. Vai trāpīju?"

Viņa ar smaidu paskatījās uz glāzi.

"Varbūt man vajadzētu iemācīties sūkt viskiju? Jūtu, ka pat viesmīļi manī noskatās kā brīnumā."

"Tad skaties uz viņiem tāpat! Nekad neatļauj nevienam sevi piespiest darīt to, ko nevēlies! Saglabā savu personību!"

"Nedomāju, ka es jau esmu personība!"

"Katrs cilvēks ir personība. Tās viena puse ir īsta, bet otra — izrādīšanai. Man šķiet, ka tev patīk pasīvas meitenes. Tā ir pagaid- loma, kamēr tu centies atrast pati sevi."

"Atceros — tu teici, ka es esot cīnītāja."

"Es tā domāju joprojām, bet — tikai citu labā!"

Viņa iemalkoja savu ingveralu. Laions piedāvāja cigareti.

"Vai es pateicu ko aplam?"

"Nē, liekas, ka tu esi pieskāries vienai lielai patiesībai." Tad viņa ar mirdzošu skatienu pavērās Laionā. "Bet par vienu lietu es tomēr cīnījos. Es…"

"Jā, tu atbrauci uz Ņujorku. Bet saki, Enna, vai tas lai būtu vienīgais lielais sasniegumā tavā dzīvē?".

"Bet tu pats?" Ennas acīs uzliesmoja dusmu zibšņi. "Karš ir beidzies. Dzīve turpinās. Vai tu atkal domā cīnīties?"

"Es cīnos arī šobrīd,!' viņš mierīgi atteica.

"Es, liekas, nekad neesmu pateikusi neko gaišu un vieglu, kad mēs esam kopā… Bet šoreiz es neiesāku. Un tagad es esmu nolēmusi iedzert vienu viskiju."

Viņš pasauca bārmeni un pēc brīža saņēma divas dzēriena glāzes. Enna pacēla savējo.

"Ja iedzeršu, varbūt varēšu pateikt ko tādu, par ko tev būs jāsmejas."

"Pasmiešos labprāt. Un tev nemaz nevajag dzert viskiju."

Pusglāzīti izmalkojusi, viņa vārgā balstiņā secināja:

"Tas ir briesmīgs, un man tik un tā neienāk prātā nekas jocīgs."

"Kāpēc tev ir tik svarīgi mani sasmīdināt?"

"Es tevi tovakar redzēju kopā ar Dženiferu Nortu. Tu tik daudz smējies. Es domāju par to… Ko viņa tev teica?" Enna iedzēra vēl malciņu viskija.

"Izdzer visu. Galu galā tā ir laba ideja. Tu vismaz tagad cīnies par sevi."

"Un par ko tu tagad cīnies, Laion?"

"Par tevi."

Viņu skatieni satikās.

"Tev nav jācīnās," Enna klusi noteica.

Viņš strauji satvēra viņas roku: Allena gredzens iegriezās pirkstā ar īstu īpašnieka niknumu. Taču Enna neizrādīja, ka asā šķautne dara viņai sāpes. Laiona acis bija tik tuvu…

"Nu, var manīt, ka esat iebaudījuši pa glāzītei." Viņiem priecīgs tuvojās Henrijs Belamī un pamāja viesmīlim.

Enna steigšus atvilka savu roku. Gredzens patiešām bija iespiedis ādā robu. Henrijs apsēdās un nopūtās.

"Turpiniet vien turēties rociņās. Neliecieties traucēties manis dēļ. Ak Dievs, jūs taču abi esat tik jauni — tad baudiet taču savu jaunību! Es gribu teikt — kamēr cilvēks ir jauns, viņš domā, ka tā būs vienmēr. Un tad kādudien tu pamosties un tev jau ir pāri piecdesmit. Un bēru sludinājumos minētie vārdi vairs nav anonīmi veci cilvēki, bet gan tavi laikabiedri un draugi."

Viņam atnesa pasūtīto dzēriena glāzi. Henrijs to izdzēra vienā rāvienā.

"Nu, nu, Henrij," Laions smējās, "tik traki jau nemaz nav." Un zem galda glāstoši aizskāra Ennas roku.

"Pat vēl trakāk," Henrijs apgalvoja. "Liekas, ka šī pirmizrāde būs kronis visam. Vai nu Helēna kļūst aizvien cietāka, vai arī es vecāks."

"Helēna līdz pirmizrādei Ņujorkā aizvien ir bijusi fūrija," Laions viegli attrauca.

Viņi ātri paēda pusdienas viesnīcas vecmodīgajā ēdamzālē. Enna nepārtraukti vēroja Laionu. Dažreiz viņu acis uz īsu brīdi sastapās. Viņa nespēja ticēt, ka tas viss notiek ar viņu, Ennu… notiek tieši tā, kā vina bija cerējusi… sapņojusi…

Henrijs ar mājienu pieprasīja rēķinu.

"Enna, redzu, ka tu pirms šīs pirmizrādes esi viens vienīgs nervu kamoliņš. Tu pat neesi pieskārusies savam šķīvim. Nu — nekas. Pēc izrādes Džils Kreiss uzklās bagātīgu galdu."

Visas vietas teātrī bija izpārdotas. Enna sēdēja trešajā rindā starp Laionu un'Henriju. Nodzisa gaisma, un orķestris sāka spēlēt uvertīru. Laions saņēma Ennas roku. Meitene noreiba aiz laimes un atbildēja Laiona rokasspiedienam.

Izrādi ievadīja temperamentīgs muzikāls priekšnesums. Kostīmi tīri, spilgtās krāsās un jauni, pirms pāris stundām vēl gurdenās un nepievilcīgās koristes savā persiku krāsas grimā tagad izskatījās skaistas. Pēc pāris minūtēm gaisā varēja jaust lielu panākumu priekšnojautas — šķita, ka no tēlotājiem uz skatuves dīvains, neapjaušams strāvojums pārņem zālē sēdošos skatītājus.

Kad uz skatuves iznāca Dženifera Norta un starmešu gaismas kūlis to izgaismoja uz pārējo meiteņu fona, zālē sēdošajiem aizrāvās elpa. Viņa lēni gāja pa skatuvi, viegli šūpodamās mūzikas taktī, zelta krāsas pērlītēm izšūtā tērpā, kas likās kā uzliets neiedomājami skaistajam stāvam.

"Jēzus!" Henrijs iečukstējās. "Laion, tas ir kas vienreizējs! Šeit no "Foksa" ir Veiss un no "Paramaunta" — Meijers. Varu droši apgalvot, ka viņai kontrakts uz pieciem gadiem tikpat kā rokā."

"Tādā gadījumā tam kontraktam jābūt sevišķi labam," Laions teica. "Viņa ir ieķērusies Tonijā Poularā un nepametīs viņu, ja vien tas nebūs tāds kontrakts, ko nedrīkst palaist garām."

"Tonijs viņu nekad neprecēs. Atstāj to manā ziņā."

"Skat, kur tava mazā draudzenīte," Laions ātri ierunājās, un Enna tik tikko paguva pamanīt, ka Nīlija pārskrien pāri skatuvei divu statistu pavadībā.

Kad parādījās Helēna, visa uzveduma darbība pārtrūka, jo skatītāju uzvedība robežojās ar histēriju. Helēna mierīgi stāvēja, pa pusei smaidīdama, un pieņēma suminājumus. Visi pārējie izrādes dalībnieki atradās uz skatuves viņas dēļ, teātris bija pilnīgi viņas dēļ, izrāde bija rakstīta viņai. Rampas uguņu aizsargāta, Helēna saņēma publikas mīlestību milzīgās devās. Ja Džino būtu šeit, viņš aurotu un aplaudētu kopā ar pārējiem. Un pēc izrādes atkal lūgtu Ennu, lai tā dabū Helēnu nost viņam no kakla, taču pašlaik viņa bija elks.

Tā bija Helēnas izrāde no sākuma līdz beigām. Katra dziesma izraisīja aizvien jaunu aplausu vētru. Tie vairs nebija klausītāji, tie bija Helēnas Losonas kulta piekritēji. Helēnas aizsmakušie smiekli, kas sabiedrībā Ennai lika saviebties, uz skatuves likās daiļskanīgi. Savā nelielajā lomiņā uzplaiksnīja arī Nīlija. Dženifera Norta parādījās otrreiz — vēl vienā dziļi dekoltētā kleitā, un zāle nekavējās izrādīt savu pērkondimdošo sajūsmu. Ievērojamus aplausus saņēma arī Terija Kinga par abām dziesmām, kuras nodziedāja daudz skaistākā un maigākā balsī nekā Helēna. Taču Helēna stāvēja pāri visam — viņas autoritāte bija māksla pati par sevi.

"Es domāju, ka Terija ir laba," Enna čukstēja Laionam. "Taču viņa nav konkurente Helēnai. Viņa ir tikai viduvēja māksliniece."

"Bet, par nelaimi, viņas izskats ir virs vidējā līmeņa," atbildēja Laions.

Pēc izrādes gaitenis pie Helēnas ģērbtuves bija ļaužu pārpilns. Visi stāvēja rindā, lai noskūpstītu zvaigzni un pateiktu viņai kādu komplimentu. Helēna stāvēja pie durvīm, un biezais grims uz viņas sejas izskatījās visai groteski. Viņa smaidīja un ar neīstu sirsnību uzklausīja slavas dziesmas. Tad viņa pamanīja Henriju, Ennu un Laionu, kuri lauzās cauri pūlim.

"Ei!" Helēna priecīgi sauca. "Nāciet šurp!" Ennai ejot garām, Helēna pačukstēja: "Kad tikšu no šiem te vaļā, iesim uz Džila svinībām." Tad viņa atkal starojoša pievērsās nākamajam rindā stāvētājam un turpināja jautro sasveicināšanos.

Kad viņi ieradās, viesības ritēja pilnā sparā, bet, atnākot Helēnai, visi pieklusa un pievērsa skatienus durvīm. Klusuma mirklis pārauga neprātīgās ovācijās, ko Helēna pieņēma ar smaidu un laipnu rokas mājienu — aicinājumu visus turpināt svinēšanu. Preses aģenti nekavējās viņu aizvadīt pie vietējās preses pārstāvjiem un dažiem visai ietekmīgiem sponsoriem. Laions aizveda Ennu klusā nostūrītī un atnesa ingveralu un šķīvi ar visai bēdīga izskata sausas vistas gaļas sviestmaizītēm.

"Zāles otrā pusē ir karsto ēdienu galds," viņš skaidroja, kad bija atsēdies līdzās. "Pagaidīsim, kamēr vairums būs paēduši."

"Es patiesībā nemaz neesmu izsalkusi," Enna teica, skrubinādama vienu no bezgaršīgajām sviestmaizēm un ar skatienu kaut ko meklēdama zālē. "Es neredzu Nīliju."

"Bīstos, ka uz šo svinēšanu ir aicinātas tikai galvenās personas. Koristēm un dejotājiem ir sava līksmošanās."

"Tas ir šausmīgi!"

"Tik traki jau nav. Viņas samet naudiņu, gastronomijas veikalā nopērk daudz lielākas sviestmaizes par šīm te, sapulcējas kādā istabiņā un brīnišķīgi pavada laiku, aprunājot priekšniecību un vadošos aktierus."

Zāli atkal pāršalca satraukums — bija ienācis Džims Teilors, Ņūheivenas redzamākais avīžnieks, ar Dženiferu Nortu. Katru reizi, redzot Dženiferu, Ennu aizvien no jauna pārsteidza meitenes neticamais skaistums. Taču vēl vairāk pārsteidza Dženiferas iejūtīgā izturēšanās un interese par visiem, ar ko vien viņai nācās tikties.

Pienāca un viņiem līdzās apsēdās Helēna.

"Jūs abi esat gudrinieki, te stūrī noslēpušies. Ak Dievs, kā es ienīstu šādas viesības! Bet Džilberts tā atlīdzina sponsoram —

vienu vakaru dod iespēju pabūt kopā ar aktieriem." Pēdējos vārdus runājot, Helēnas lūpās iezagās smīns.

"Ei, Džil, mums drusku jāaprunājas," viņa uzsauca garām ejošajam Džilam, pielēca kājās un aizsteidzās tam pakal.

"Džilam*nu ir vakars." Laions smaidīja.

"Tu domā, ka viņa runās par Teriju Kingu?"

"Viņa neatkāpsies ne par collu."

"Varbūt man ar Helēnu aprunāties?" Enna kļuva domīga. "Terija taču ir tīri laba un ir pelnījusi iespēju sevi parādīt. Turklāt viņa Helēnai nav nekāda konkurente. Domāju, ka es spētu viņu pārliecināt."

"Enna, nemaz nemēģini to darīt. Viņa tev noraus galvu."

"Nē, Laion, mēs esam draudzenes. Helēna ir tāda tāpēc, ka neviens pret viņu neizturas kā pret cilvēku. Mani viņa uzklausīs."

Laions saņēma meitenes roku un ielūkojās acīs.

"Es ticu, ka tu tā domā, Enna… burvīgā Enna… Kā tik lielisks cilvēks kā tu varēja iekļūt šajās trakajās žurku skriešanās sacīkstēs? Tev tikai liekas, ka tu pazīsti Helēnu. Zem grima ir čuguns."

Pēkšņi visi metās uz durvju pusi. Ienāca viesnīcas avīžu zēns ar rīta avīžu signāleksemplāriem. Helēna pagrāba vienu no avīzēm un pārlaida skatienu atsauksmēm. Šovam bija neparedzēti panākumi. Skanēja savstarpēji apsveikumi.

"Šis ir piemērots bridis mūsu pazušanai," Laions ieteicās.

Pie pašām durvīm ceļā pagadījās Henrijs.

"Vai jūs kur ejat?"

"Vajadzētu pāriet pāri uz restorānu, lai pieklājīgi paēstu," Laions atbildēja.

"Pag, manu zēn! Tu nedrīksti mani pamest vienu šajā lietā!"

"Kādā lietā?" Laions nevainīgi jautāja. "Ar izrādi taču viss kārtībā."

"Jā gan. Tikai Helēna pieprasa tūlītēju tikšanos ar Džilbertu."

"Kad?"

"Pēc desmit minūtēm. Džila numurā. Un tu man esi vajadzīgs — kaut vai kā morāls atbalsts."

Enna noslēpa savu vilšanos aiz smaida.

"Ej, Laion. Ir vēls. Es nemaz tā īsti neesmu izsalkusi."

"Neparko." Viņš saņēma Ennas roku. "Tu pazīsti īsto Helēnu. Varbūt šovakar tu to mums vari parādīt. Mums būs vajadzīga jebkura palīdzība."

Atmosfēra Džila Keisa numurā krasi atšķīrās no oficiālo svinību gaisotnes. Helēna, uzmetusi lūpu bērnišķīgā sapīkumā, sēdēja uz tahtas un sūca šampanie'ti. Skatuves grims bija saplaisājis un sācis tecēt, akcentējot grumbas viņas sejā.

"Tas ir pilnīgs trakums!" Džils Keiss izmisumā pastiepa rokas pret debesīm. "Mēs te visi sēžam kā bērēs, bet mums taču ir sezonas lielākais hīts!"

"Pie tavas pakaļas tas hīts!" Helēna nikni ierūcās. "Katra izrāde, kurā piedalos, ir hīts! Es tevi padarīšu par bagātu vīru, Džil. Tu pārdosi šo izrādi filmas uzņemšanai, un es varēšu sēdēt un skatīties, kā Betija Greibla vai Rita Heivorta tēlo manu lomu. Okei, tāda šī spēle ir. Bet es netaisos sēdēt un skatīties, kā maza netikle — tāda kā Terija Kinga — tiek uz Holivudu mana darba rezultātā."

"Helēn, viņu gandrīz vai nepieminēja."

"Ak tā? Viena avīze rakstīja, ka viņa ir īsts atradums filmām. Turklāt izrādē viņai ir labākā dziesma."

"Helēn," ierunājās Henrijs, "mēs to jau esam pārrunājuši. Šo dziesmu nav iespējams pārrakstīt un pielāgot tavai lomai. Zēni negulēja divas naktis, mēģinādami to izdarīt. Tā ir otrā plāna lomas — jaunas meitenes — dziesma."

"Un viņi vēl rakstīja arī, ka Dženifera Norta ir atradums filmām," piebilda Džils.

"Dženifera Norta nedzied."

"Helēn, Terija Kinga nespēj tev līdzināties!"

"Un nespēs arī! Jo viņai nebūs tādas iespējas! Šī te ir mana izrāde, un es neesmu Santa Klauss. Vienīgā zvaigzne, kas paceļas no Losonas izrādes, ir Losona."

"Bet meitene ir laba," Džils neatlaidās. "Abas dziesmas, ko viņa dzied, izrādei nāk par labu. Un, kas nāk par labu izrādei, nāk par labu arī tev. Un — kā tu teici — tā ir tava izrāde."

"Nu, ja jau reiz viņa ir tik drausmīgi laba, ņem viņu par zvaigzni savā nākamajā izrādē. Cik daudz naudas tavi atbalstītāji uz vinu liks?"

Henrijs piecēlās.

"Helēn, tu šādiem gājieniem esi par lielu. Meitene tev neko nespēj nodarīt un ir pelnījusi, lai viņai dod iespēju. Ari tu reiz sāki. Vai atceries savu pirmo izrādi? Un, ja nu Nensija Šova būtu uzstājusi, lai tevi pēc Ņūheivenas atlaiž, kur tu būtu šodien?"

"Un — velns lai parauj — kur šodien ir Nensija Šova?" Helēna atcirta. "Paklau, Henrij, viņai bija ap četrdesmit, kad es parādījos. Ja viņa būtu bijusi gudra, tad būtu tikusi no manis vaļā. Bet Nensija Šova bija iedomīga, viņa bija skaistule, un visas tās lielās skaistules ir iedomīgas. Viņai likās, ka skaistumā es ar viņu nevaru sacensties. Var būt, ka nevarēju arī. Taču ar to izrādi es kļuvu slavena. Tas nevar notikt ar Teriju Kingu! Viņa nav Helēna Losona. Un — ja tā padomā — Nensija Sova arī nebija Helēnā Losona. Bet es mācījos no viņas kļūdām — neviens neizmantos mani vai manu izrādi, lai novītu savu ligzdu!"

Džils paraustīja plecus.

"Viņai ir kontrakts uz visu lugas uzvešanas laiku."

Helēnas smaids bija vienkārši riebīgs.

"Es zinu visu par šādiem kontraktiem."

"Bet, Helēn, par viņu ir pieklājīgas atsauksmes! Es taču nevaru iet pie saviem atbalstītājiem un teikt, ka atlaižu tāpēc, ka viņa nav pietiekami laba."

"Es piekrītu," Helēna laipni atbildēja.

"Turklāt biznesam tas arī nenāktu par labu, ja kļūtu zināms, ka viņa tikusi atlaista."

"Pareizi!" Helēna atsaucās. "Tas ir pēdējais, ko mēs abi varētu gribēt. Vismaz šajā jautājumā mēs esam vienisprātis." Tad viņas acis samiedzās. "Un tagad ķeries pie lietas! Tiec no viņas vaļā jēdzīgā ceļā. To tu proti izdarīt. Tu jau agrāk esi tā darījis."

Šķita, ka Džils Keiss saraujas mazāks par trim collām. Tad, smagi nopūties, teica:

"Labi. Bet labāk būtu pagaidīt un izdarīt to pēc izrādes Filadelfijā."

"Nē, tu to nedarīsi!" Helēna ierēcās. "Lai viņa dabūtu atsauksmes vēlreiz? Gribu, lai viņa pazūd jau šajā vīkendā!"

Džils nedaudz zaudēja pacietību.

"Mana dārgā meitene, bet kas tad notiks? Kas viņu pirmdien aizstās Filadelfijā?"

"Sadabū Peniju Maksvelu. Viņu šai lomai mēģināja, un viņa spēj ātri ieiet lomā. Turklāt viņu es vienmēr esmu gribējusi."

"Viņa piedalās mēģinājumos Maksa Sellera jaunajai izrādei."

"Tu joko! Ak Dievs! Vina taču dzied tik spalgi un izskatās pēc cūkas!"

"Tātad nolemts," Džils rezumēja. "Terija spēlē Filadelfijā. Citas izejas nav. Pat ja es rīt apzvanītu visus Ņujorkas teātru aģentus, neviena aktrise nav spējīga tik ātri apgūt šo lomu."

"Es gan vienu zinu, kura to spētu," pēkšņi ierunājās Enna. Visi pagriezās un raudzījās viņā. "Saprotu, ka man tur nav nekādas daļas," viņa nervozi piebilda.

"Kura tā būtu, manu eņģei?" Helēna laipni pavaicāja.

"Nīlija O'Hara. Viņa dublē Teriju. Viņa zina visas dziesmas, un patiešām dzied diezgan labi."

"Izslēgts," Džils augstprātīgi noteica, "es viņai atļāvu lomu iestudēt kā dublierei tikai gadījumam, ja ceļā kaut kas atgadās. Es taisos sameklēt īstu dublieri. Viņa ir pārāk neievērojama — atgādina nabaga bārenīti."

Helēnas acis atkal samiedzās.

"Tā irjaunas meitenes loma. Un kādai tad būtu jāizskatās jaunai meitenei? Izmīlētai sarkanmatei ar lieliem pupiem?" "Helēn, tā ir laba loma. Es nevaru riskēt Filadelfijas pirmizrādē ar kaut kādu nepazīstamu bērnu!"

"Viņa visu savu dzīvi bijusi saskarē ar vodeviļu," Enna skaidroja. "Viņa ir pieradusi pie publikas. Patiešām, mister Keis, Nīlija varētu būt lieliska!"

Viņš vilcinājās.

"Nu, es domāju… mēs varētu viņu izmēģināt. Filadelfijā būsim trīs nedēļas, un es varētu kādu sameklēt, ja viņai neveiksies."

Helēna piecēlās.

"Tad viss ir izlemts. Mēs varam iet gulēt."

"Kā mazi jēriņi," Džils nikni piebilda, "tikai es palieku viens, kuram jātiek galā ar Teriju Kingu."

"Varu derēt, ka tu ar viņu jau esi pamatīgi ticis galā, pirms parakstīji kontraktu," atcirta Helēna. "Sasauciet rīt vienpadsmitos uz mēģinājumu visus, izņemot mani. Un tad arī to lietu izdariet. Man jāizguļas." Tad pievērsās Ennai: "Priecājos, ka atnāci, mīļo Ennij. Es tev piezvanīšu, kad būšu gultā."

Džils aizvēra aiz Helēnas durvis.

"No jums, zēni, nekādas palīdzības nebija," viņš apsūdzētāja balsī noteica.

"Es mēģināju," Henrijs paraustīja plecus, "lai gan zināju, ka tas ir bezcerīgi." Viņš paskatījās uz Laionu un Ennu. "Ejiet vakariņās! Es palikšu pie Džila, lai kopīgi izstrādātu slepkavības plānu."

Nospiedis lifta pogu, Laions apjautājās: "Vai iegriezīsimies mazajā restorāniņā pāri ielai?"

"Nejūtos izsalkusi."

"Nogurusi?"

"Nē, nemaz." Ennas acis mirdzēja.

"JDomāju, ka mazliet svaiga gaisa mums nenāktu par ļaunu. Nu ko — vai esi gatava droši stāties pretim Ņūheivenas ziemai?"

Vini gāja pa tukšo ielu.

"Ko viņi darīs ar Teriju Kingu?"

"Piespiedīs aiziet." Tumsā bija jūtama Laiona elpa.

"Bet kā?"

"Atftāc rit uz mēģinājumu, ja tev ir stipras iekšas."

Enna nodrebēja.

"Nu, vismaz Nīlijai pavērsies izdevība."

"Tu biji brīnišķīga. Es gribētu, lai arī man būtu tāds draugs."

Enna strauji pagriezās pret Laionu.

"Laion, kas tad, pēc tavām domām, es esmu? Vai tu domā, ka eju ar tevi staigāt aukstā decembra naktī tikai tāpēc, ka man patīk salt?"

"Es staigāju tāpēc, ka esmu tavs draugs, Enna. Un arī reāli domājošs cilvēks. Ņūheivenā beigsies, bet tev pirkstā ir liels briljants, tev ir jauks puisis komplektā ar šo gredzenu. Tu esi pārāk jauka īsam izbraukuma romānam."

"Vai tas ir viss, kas starp mums varētu būt?"

"Vai tad varētu būt kas vairāk?" Viņš apstājās un raudzījās lejup uz Ennu. .

"Varētu būt viss, ko tu vēlies, Laion!"

Neteicis ne vārda, viņš pagrieza meiteni apkārt un veda atpakaļ uz viesnīcu. Viņi nerunāja ne vārda, līdz iegāja Laiona istabā. Tā bija viņas bezkrāsainā, vecmodīgā numura kopija. Laions palīdzēja viņai novilkt mēteli. Tad, brīdi maigi viņā noraudzījies, pastiepa rokas. Un Enna traucās tām pretī, pretī viņa lūpām, aukstām no saltā nakts gaisa, bet stingrām un prasošām, kad tās bija sastapušās ar Ennas lūpām. Viņas rokas apvijās ap viņa stāvu. Enna pati bija pārsteigta par kvēli, ar kādu atbildēja Laiona skūpstam, — likās, ka viņa šo skūpstu būtu sen gaidījusi. Viņa tam pieglaudās, viņas prāts grima aizvien dziļāk un dziļāk šī skūpsta brīnumā. Pēc brīža viņa ar asarām acīs sacīja:

"Ak, Laion, paldies tev, ka tu liec man ticēt…"

"Ticēt?"

"Es… es tev nespēju to izskaidrot… vienkārši turi mani!" Enna cieši apskāva Laionu. Viņš atkal to skūpstīja, un Enna lūdza Dievu, lai tas nekad nebeigtos. Viss meitenes stāvs drebēja priekā no Laiona pieskārieniem.

"Es tevi mīlu, Laion."

"Es tevi pie vārda neturēšu."

< "Tu man netici?"

"Šobrīd tu acīmredzot tā uzskati. Taču nedomāju, ka esi spējīga likties gultā ar vīrieti bez mīlestības."

"Es nekad nevienam to neesmu teikusi, Laion, Es tiešām tevi mīlu."

Viņš piecēlās un aizsmēķēja. Kad Laions atkal pagriezās pret Ennu, viņa sejā bija apņēmības pilna izteiksme.

"Es tevi sūtu atpakaļ uz tavu istabu." Ūn sniedza viņai mēteli.

Enna apsēdās uz gultas.

"Laion… es nesaprotu…"

"Nesteigsimies. Redzēsim, kā tu uz visu to raudzīsies pirmdien Ņujorkā."

"Es jutīšu to pašu."

"Es nevaru riskēt."

"Tu tiešām gribi, lai es eju projām?" Enna ar aizmiglotām acīm lēni cēlās kājās.

"Ak Dievs, Enna, to es gribu vismazāk! Bet tevis dēļ… es…"

"Laion, es gribu palikt," viņa gandrīz pazemīgi teica.

Viņš ziņkāri paskatījās meitenē, it kā apsvērdams dzirdēto. Tad pasmaidīja savu ātro smaidu, nometa žaketi un pastiepa rokas pret Ennu.

"Nu tad nāc, mana žilbinošā skaistule! Es pūlējos būt cēls, bet tu satrieci pēdējās pretestības paliekas."

Enna juta, kā raustās lūpas, mēģinot atbildēt uz Laiona smaidu. Viņš meiteni viegli apskāva un sapurināja, tad atkal palaida vaļā. Laions raisīja nost kaklasaiti. Kas bija jādara viņai? Viņa tiešām vēlējās viņam piederēt, taču šādā situācijā laikam bija jāievēro kāda etiķete. Viņa taču nevarēja sākt izģērbties kā striptīza zvaigzne! Kāpēc viņa nebija kādam pavaicājusi, kā šādā brīdī jāizturas? Viņš vilka nost kreklu. Kaut ko vajadzēja darīt — viņa taču nevarēja te tā joprojām stāvēt…

Viņš atsprādzēja siksnu un ar vieglu rokas mājienu norādīja uz vannasistabas durvīm.

"Tu vēlies izģērbties vannasistabā?"

Viņa muļķīgi pamāja un metās turp. Drošībā aiz aizvērtajām durvīm viņa atbrīvojās no drānām. Bet ko tagad? Cēlā gaitā kailai atgriezties istabā? Viņa par šo brīdi bija sapņojusi — par atdošanos mīļotajam vīrietim. Bet nejau nu šādos apstākļos — mazā viesnīcas istabiņā! Savos nomoda sapņos viņa bija iedomājusies krāšņu laulības gultu, mazapgaismotu guļamistabu un sevi gaisīgā naktskreklā ieslīdam vīra rokās. Tālāk viņas sapņi nebija sniegušies — tie bija sapņi tikai par emocijām un romantisko vidi, viņas mīļotais bija tikai vīrieša veidols, tēls bez sejas. Tagad viņš ir reāls cilvēks. Enna stāvēja kaila un drebēja vannasistabas nežēlīgajā apgaismojumā, un nezināja, ko darīt.

"Hei! Jūtos šausmīgi vientuļš," Laions sauca no istabas.

Viņa nervozi paskatījās apkārt un paķēra peldpalagu, ietinās tajā un bikli pavēra durvis.

Laions gulēja gultā, līdz vidum ar palagu apsedzies. Ennu ieraudzījis, apdzēsa cigareti un pastiepa rokas. Viņa pagriezās, lai izslēgtu gaismu.

"Atstāj to," viņš teica, "es gribu tevi redzēt… noticēt, ka tā, kas ir manās rokās, tiešām esi tu."

Viņa piegāja pie gultas, un Laions satvēra meitenes rokas. Peldpalags nokrita zemē.

"Mana burvīgā Enna," viņš maigi teica. Viņa pielūgsmes pilnais skatiens un dabiskais veids, ar kādu viņš apbrīnoja viņas stāvu, izgaisināja Ennas mulsumu. Viņš nometa palagu un apskāva viņu. Laiona ķermeņā spēks pēkšņi likās visdabiskākā sajūta pasaulē. Tāpat kā līdz šim neizjustā, neprātīgā sajūta, viņu lūpām saskaroties. Enna juta, ka atbild uz viņa apskāvienu ar kvēli, par kādu līdz šim nebija pat sapņojusi, viņas mute prasīja vēl un vēl. Viņa

rokas slīdēja pa meitenes augumu maigi, tad intīmi. Taču viņas emocionālais satraukums pārspēja visas fiziskās izjūtas. Turēt šo vīrieti savās rokās… tik tuvu klāt… skūpstīt viņa pieri, lūpas… zināt, ka viņš viņu vēlas, ka viņa vairs nav tam vienaldzīga…

Un tad tas notika. Viņa vēlējās viņu iepriecināt, taču sāpes bija negaidītas, un viņa iekliedzās. Viņš tūlīt atvirzījās un palaida viņu vaļā.

"Enna…" Viņa acīs bija pārsteigums.

"Turpini, Laion," viņa lūdza. "Viss būs labi."

"Ak tu mūžs!" Viņš ar vaidu atslīga gultā. "Tas nevar būt…"

"Bet es to gribu, Laion. Es tevi mīlu."

Viņš maigi viņu noskūpstīja. Tad pasniedzās pēc cigaretes. Enna jutās nožēlojami. Dziļi ieelpojis, Laions teica:

"Enna, tev ir man jātic. Es nekad nebūtu tevi aizskāris, ja būtu zinājis…"

Viņa pielēca kājās, aizdrāzās uz vannasistabu, aizcirta durvis un iespieda seju dvielī, lai apslāpētu elsas.

Laions viņai tūlīt sekoja.

"Neraudi,'mana mīļotā! Vēl jau nekas nav noticis."

"Es neraudu tāpēc!"

"Kāpēc tad?"

"Tu mani negribi!"

"Ak tu, mana mīļā muļķīte…" Viņš Ennu apskāva. "Protams, es tevi gribu. Ļoti, ļoti gribu. Taču nevaru. Man nesapņos nerādījās…"

"Ko tad tu gaidīji?" Cauri asarām viņas sejā ievilkās dusmu izteiksme. "Es taču neesmu nekāda padauza!"

"Protams! Es tikai domāju, ka kādreiz… varbūt koledžā… un ar Allenu jau nu noteikti…"

"Allens man nav pieskāries!"

"Tā rādās."

"Vai tas ir tik svarīgi? Tas, ka esmu nevainīga?"

"Svarīgāk par visu pasaulē."

Viņa atkal ietinās dvļelī.

"Lūdzu, ej ārā un ļauj man apģērbties! Nekad nedomāju, ka man būs jāatvainojas par to, ka esmu… nepieredzējusi. Es domāju, ka vīrietis, ko mīlēšu, būs… iepriecināts…" Ennas balss aizlūza, un viņa novērsās, lai noslēptu pazemojuma asaras.

Laions strauji satvēra viņu rokās un ienesa atpakaļ istabā.

"Viņš ir iepriecināts," viņš čukstēja. "Priekā apmulsis… un uzvedas kā pēdējais stulbenis."

Viņa bija iepazinusi mīlestību un tagad zināja, ka tā ir vienīgā lieta pasaulē, kuras dēļ vērts dzīvot.

Vēlāk, no vannasistabas iznākusi, viņa bija gribējusi uzsākt sarunu, taču viņš jau bija aizmidzis. Smaidīdama viņa piegāja pie

galda un uz viesnīcas vēstuļpapīra uzrakstīja: "Ar labu nakti, gulošais skaistuli! Līdz rītam! Es tevi mīlu." Atbalstījusi zīmīti pret telefona aparātu, Enna klusītēm izslīdēja no istabas.

Viņa gulēja savā istabā un jutās pārāk satraukta, lai aizmigtu. Vēlreiz domās pārdzīvoja visu vakarā notikušo, atcerējās katru viņa teikto vārdu, katru izteiksmes maiņu viņa sejā. Viņš bija teicis: "Būs aizvien labāk — es tev to apsolu." Bet vai būs? Vai arī viņa jelkad izjutīs to svētlaimi, kādu bija jutis viņš? Bet tas jau nebija svarīgi. Galvenais bija Laions. Turēt viņu rokās, iepriecināt viņu, zināt, ka viņa spēj izjust mīlestību, ka šis brīnišķīgais vīrietis viņu vēlas…

Pulksten deviņos Enna jau bija no gultas laukā. Bija skaidra, vējaina diena. Viņa redzēja pa logu kādu vīrieti, cepuri ar roku pieturot, cīnāmies ar vēju, kādu meiteni gaidām autobusu. Ennai bija viņu žēl. Ennai bija žēl visu cilvēku pasaulē, jo viņi taču nespēja izjust to, ko tagad juta viņa. Šī bija skaista diena! Un lieliska pilsēta!

Viņa ļoti rūpīgi sakārtoja matus, nevarēja izšķirties, kuru no diviem lūpu krāsas toņiem izvēlēties. Skatiens laiku pa laikam skāra gan pulksteni, gan telefona aparātu.

Piecpadsmit minūtes pēc desmitiem viņu pārņēma nemiers. Vai viņš domā ar viņu tikties teātrī? Bet viņš taču bija teicis: "Mēs iesim kopā." Varbūt viņš bija teicis: "Ienāc pie manis?"

Kad iezvanījās telefons, viņa klupšus pieklupa pie aparāta. Bet tā bija tikai Nīlija. Enna pateica, ka — iespējams — Nīlijai nākšoties aizvietot Teriju Kingu.

Desmit četrdesmit piecas. Laions nezvanīja. Trīs reizes viņa grasījās zvanīt pati, taču atturējās. Enna ar aizdegtu cigareti stāvēja pie loga un vēroja ziemas saules apspīdēto pilsētu. Ritēja minūtes. Kaut kur sāka zvanīt baznīcas zvani. Ko darīt? Vai viņa tā stāvēs un gaidīs visu dienu? Varbūt iet uz teātri? Nē, tas nebūtu pareizi. Ja viņš nebūtu viņai piezvanījis un atrastos tur, izskatītos, ka viņa skrietu tam pakaļ. Smieklīgi! Šī te nebija Lorensvila, un Laions nebija vienkāršs zēns, kurš viņu uzaicinājis uz satikšanos. Te nepastāvēja muļķīgi likumi. Viņa apņēmīgi devās pie telefona un palūdza savienojumu ar Laiona istabu.

Atbildēja miegaina, neskaidra balss. Bet tad:

"Ak Dievs! Mīļā! Vai tiešām jau ir bez piecām vienpadsmit? Un man likās, ka biju lūdzis dežurantu mani pamodināt desmitos!"

"Bet kā tu to būtu izdarījis, ja…"

Viņš nokaunējies iesmējās:

"Es pašlaik lasu tavu zīmīti. Es nu gan esmu neveikls lācis! Nonāc lejā un pakavē man laiku, kamēr skūšos! Es pasūtīšu mums abiem kafiju."

"Nāc iekšā!" Durvis bija vaļā, kad viņa viegli pieklauvēja. Laions šortos stāvēja vannasistabā. Viņš pievilka meiteni sev klāt un piesardzīgi noskūpstīja, jo seja bija klāta putām. Tad turpināja skūties. Vina dabiskā izturēšanās bija liels atvieglojums. Likās, ka tā ir visdabiskākā lieta pasaulē, ka viņa te stāv un vēro, kā viņš skuj bārdu. Enna sēdēja uz viņa gultas un jutās laimīga. Beidzis skūties, viņš ienāca istabā, maigi vinu noskūpstīja un sāka ģērbties.

Viņa labprāt būtu gribējusi uzzināt, vai Laions izjūt to pasu tuvības sajūtu. Laikam jau ne. Tik daudzas meitenes taču bija redzējušas viņu stāvam šortos un skujamies… Bet Enna ātri atgaiņāja šo domu. Neviena meitene taču nebija jutusi to, ko izjuta viņa, un tur bija atšķirība. Nekas nedrīkstēja sabojāt viņas dzīves brīnišķīgāko dienu!

Arī Henrijs kavējās. Laions, kafijas tasi rokā turēdams, piezvanīja uz Belamī istabu.

"Labi, gļēvuli," viņš runāja klausulē, "salīdzinām pulksteņus. Pēc desmit minūtēm būsim klāt." Nolicis klausuli, viņš ar smaidu pievērsās Ennai. "Vai tu spēsi izturēt šo eksekūciju?"

"Kas notiks?"

"Nekas sevišķs. Daži spēcīgi vīrieši metīsies virsū vienai mazai meitenei un piespiedīs viņu aiziet."

"Tu runā tā, it kā tu jau tādā lietā būtu piedalījies."

"Esmu jau ar. Tā nav patīkama lieta. Gadās, ka šai meitenei ir Helēnas Losonas iekšas, — viņai iedur mugurā dunci, bet viņa neasiņo. Un tad mēs zaudējam/'

"Enna, zinu, ka par Terijas lomu man jāpateicas tev," Nīlija sacīja, kad Enna pēc neglītās scēnas ar Teriju Kingu, kura tika piespiesta lauzt kontraktu un aiziet, ieradās aiz kulisēm draudzeni apsveikt. "Helēna man par to jau teica. Ak, Enna, es tevi tik ļoti mīlu! Tu man esi kā īsta māsa. Un šis te ir Mels." Nīlija pievērsās jaunajam vīrietim, kurš stāvēja telpas kaktā. Viņš traucās uz priekšu un sasveicinājās ar Ennu. Tas bija gara auguma, ļoti kalsns puisis, un vina dedzīgās, modrās acis neslēptā dievināšanā kavējās pie Nīlijas. Ēnna tūdaļ uztvēra labestību, ko izstaroja šis puisis, un pēkšņi jutās loti laimīga Nīlijas dēl.

"Vai viņa nebija lieliska?" Mels lepni ierunājas.

"Vienkārši brīnišķīga," Enna no sirds teica.

Arī Helēna bija sajūsmā par Nīliju.

"Velns ar ārā, kur tu drāzīsies?" viņa jautāja, kad Enna grasījās iet projām.

"Lejā gaida Laions Bērks."

"Paklau," Helēna uz viņu savādi paskatījās, "es manīju, kā jūs vakar turējāties rociņās. Ja tu Ņūheivenā taisies salaist, okei, tikai

atceries, ka patiesa nozīme ir vienīgi tam lielajam ledus gabalam, kas tev atrodas pirkstā."

"Es to atdošu atpakaļ."

"Ko-o-o? Paklau, Ennij, Dieva dēļ — neņem vienu nakti nopietni! Klausies, manu eņģelīt," Helēna turpināja, redzēdama, ka Enna novēršas. "Tu esi jauna. Izklaidējies, cilvēks jau dzīvo tikai vienreiz. Taču neatsakies no Allena ātri pārejoša romāniņa dēļ."

Enna vārgi pasmaidīja un devās uz durvīm.

"Vai tu brauksi atpakaļ uz Ņujorku?"

"Es tā domāju," Enna atbildēja.

"Mēs rit braucam uz Filadelfiju un mēģinām. Mazliet pastrādāsim, un tavai draudzenei būs forša lomiņa. Es esmu ar Nīliju apmierināta."

"Lai jums labi veicas," Enna neveikli novēlēja.

"Tātad redzamies pēc izrādes Filadelfijā. Neaizmirsti, ka mēs ar Džino un Allenu ejam svinēt!"

Allens! Pirmizrāde Filadelfijā! Džino!

"Uz redzīti!" Helēna priecīgi sauca.

Laions ārā gaidīja.

"Vai tu visas savas pienākuma vizītes esi beigusi?"

Vina pamāja. Laions viņu paņēma zem rokas.

"Atfēs varam braukt atpakaļ, tlenrijs brauc līdzi uz Filadelfiju."

Enna izjuta pēkšņu pacilātību. Laions uzskatīja pašu par sevi saprotamu, ka no šī brīža viņi paliek kopā! Taču meiteni pārņēma spējas bailes, iedomājoties, ka izskaidrošanās ar Allen u ir neizbēgama. Cik vienkārši būtu, ja varētu uzrakstīt vēstulīti! "Dārgais Allen, šeit aploksnē ir desmitkarātu gredzens. Tu esi jauks puisis, bet es esmu iemīlējusi citu. Tas ir noticis mūsu četrdesmit astoņu stundu ilgajā atšķirtības laikā."

Viņi ieturēja pusdienas vilcienā un Ņujorkā, ne vārda nerunādami, devās uz Laiona dzīvokli. Ieejot dzīvoklī, Enna sajuta vieglas trīsas: dzīvoklis šķita gandrīz vai pazīstams.

It kā viņas domas nolasījis, Laions teica:

"Šis jau īstenībā ir tavs dzīvoklis. Domās es to tā vienmēr esmu saucis."

"Tu gribi teikt, ka esi par mani domājis.,, pirms…"

Viņš apskāva Ennas plecus.

"Enna, vai tu domā, ka es tevi pirmo reizi ieraudzīju Ņūheivenā?"

"Es nezinu… man nekad neienāca prātā, ka tu mani vispār pamani."

"Nu — es jau arī nevaru atcerēties, ka tu būtu uz mani taisījusi

actiņas." >

"Man liekas, ka es tevi iemīlēju, līdzko ieraudzīju," viņa teica, "tikai es to negribēju atzīt. Pat pati sev ne."

Viņš mīļi pasmaidīja, saņēma viņas roku un noglāstīja pirkstu, kurā zaigoja gredzena lielā acs.

"Vai mēs kaut ko neesam aizmirsuši?"

"Tas ir beidzies. Es šo gredzenu sūtu atpakaļ."

"Enna… tas, ko es pret tevi jūtu, — tas ir kaut kas īsts, patiess. Gribu, lai tu to zini. Bet viss, ko spēju tev dot…"

"Un man ar to pietiek. Tas ir viss, kas man vajadzīgs, — tava mīlestība. Es nemīlu Allenu. Nekad neesmu viņu mīlējusi. Tas gluži vienkārši notika tik ātri, ka nepaguvu ne attapties. Bet arī tad, ja es nebūtu sastapusi tevi, nekad nebūtu ar viņu apprecējusies:"

"Man gribas tev ticēt, Enna. Tad man būs tīrāka sirdsapziņa."

"Sirdsapziņa? Laion, tu mani nemīli?"

Viņš skatījās kaut kur projām, it kā atbildi meklēdams, un redzēja viņas acīs sariešamies asaras.

"Enna!'' Laions satvēra Ennas plecus. "Jā, jā, es tevi mīlu. Mīlu un vēlos tevi. Bet mani biedē tavas mīlestības spēks, un es nezinu, vai tev ar manu mīlestību pietiks."

Atvieglinājumā viņa aizvēra acis.

"Ak, Laion, tu mani nobiedēji! Protams, tu nevari mani mīlēt tā, kā mīlu es. Tik stipri nespēj mīlēt neviens." Tad cieši pavērās Laionā. "Tu tikai mani mīli, tas ir viss, ko lūdzu. Un ļauj man mīlēt tevi."

Nākamajā rītā viņa atmodās Laiona skavās. Vina gulēja nekustēdamās un skatījās vina spēcīgi veidotajā profilā. Viņš miegā bija tik skaists! Sekss atkal bija bijis sāpīgs, taču viņam sniegtais prieks sagādāja Ennai apmierinājumu. Pirmo reizi dzīvē viņa kādam piederēja. Visu, par ko agrāk viņa nebija spējusi runāt pat ar meitenēm, lietas, kas likās pārāk personīgas, lai par tām runātu pat ar Nīliju, tagad viņa apsprieda ar Laionu. Kritiskās dienas. Visi aizsarglīdzekļi… v

Viņa izraisījās no Laiona rokām un iegāja virtuvē. Viņa bija jau uzlikusi vārīties kafiju un uzlējusi uz pannas olas, kad ielūkojās pulkstenī: tas rādīja pāri divpadsmitiem. Kad Enna lika galdā omleti, Laions bija pamodies. Viņš cildināja viņas kulināres prasmi — omlete bija lieliska, kafija — mākslas darbs. Pēc brokastīm viņš sāka lasīt "The Times", kamēr Enna mazgājās dušā.

Viņš bija pārsteigts, kad viņa ienāca apģērbusies, ar mēteli uz rokas.

"Tu mani pamet?" Un novilka Ennu sev līdzās uz dīvāna. "Tu esi mans visīsākais mīlas romāns." Enna juta, ka viņa skūpsti padara vāju viņas gribasspēku.

"Laion, es taču rit nevaru iet uz darbu šajās pašās drānās. Man jāuzvelk citas zeķes… veļa… man jāaiziet uz mājām."

Viņš ieskatījās pulkstenī.

"Laikam jau tā būs pareizāk. Septiņos es tev aizbraukšu pakaļ. Mēs paēdīsim pusdienas. Un sagatavojies tā, lai uz darbu varētu iet no šejienes."

Viņa to pateicīgi noskūpstīja. Mirkli viņai bija šķitis, ka viņš neuzaicinās to atgriezties. Enna atļāvās paņemt taksometru — līdz pulksten septiņiem bija tik daudz darāmā.

Brīdī, kad viņa iegāja savā istabā, agrākā pasaule ieslēdza viņu savā lokā. Uz galda vāzē stāvēja krāšņi ziedi un kartīte no Allena: "Ceru, ka tu izjuti manu prombūtni tikpat stipri, cik es izjutu tavējo. Piezvani, līdzko esi atgriezusies! Es tevi mīlu. Allens." Līdz piektdienai šī istaba bija pazinusi citu dzīvi. Tagad Enna te jutās kā svešiniece. Viņa šo istabu bija pametusi tāpat kā Lorensvilu. Enna paskatījās uz rozēm — šī lieta nebija atliekama. Rīt viņa brauc uz Filadelfiju, un uz turieni gatavojās braukt ari Allens ar Džino.

Viņa uzgrieza Allena telefona numuru — pēc otrā signāla viņš atbildēja:

"Nu, kāda bija Ņūheivenā un tava draudzene — vecā Dzelzs- gūža?"

"Šovizrāde ir hīts."

"Zinu. Džino vakar "Marocco" bija sastapis kādu, kurš bijis Ņūheivenā."

"Un kā gāja pa "Marocco "?"

"Manis tur nebija. Es esmu saderināts cilvēks. Abus vakarus nosēdēju mājās ar grāmatu rokā un gaidīju, kad atgriezīsies mana meitene."

"Allen… man tev kas jāsaka." Tad viņa strauji turpināja, jo zināja, ka tas jāpasaka vienā elpas vilcienā. "Allen, es neesmu tava meitene un ar tevi saderināta, un es gribu tev atdot tavu gredzenu."

Sekoja ilgs klusums. Tad Allens teica:

"Enna, es tūlīt pie tevis aiziešu."

"Nē, Allen… tiksimies kur citur… es tev atdošu gredzenu."

"Es negribu gredzenu! Gribu ar tevi parunāt!"

"Bet man jau nav ar tevi ko runāt."

"Nav ko runāt? Ak Dievs, Enna, es tevi mīlu jau trīs mēnešus, un tagad tu ar vienu telefona zvanu gribi izbeigt! Kas noticis? Vai Ņūheivenā kāds phr mani pateica ko sliktu? Paklausies, agrāk tiku izstrādājis dažu labu trakumu, šad tad uzvedos ne tā, kā vajadzētu, — bet tas bija pirms mūsu satikšanās. To tu man tagad nevari pārmest. Pirms tevis tam visam nebija nekādas nozīmes. Kāds ir tevi nobiedējis, tāpēc es dodos pie tevis to noskaidrot. Es no tevis tik vienkārši vis neatteikšos! Man ir tiesības sevi aizstāvēt."

"Allen, neviens Ņūheivenā par tevi neko nav teicis. Un mūsu saruna neko nemainīs."

"Es tūlīt būšu pie tevis."

"Allen, nebrauc šurp!" viņa uzkliedza. "Es mīlu citu!"

Šoreiz klusums bija vēl ilgāks. Beidzot viņa vilcinādamās ierunājās:

"Allen? Vai saprati?"

"Kas viņš ir?"

"Laions Bērks."

Viņa smiekli bija nepatīkami.

"Tu gribi teikt — tas bezpajumtnieks koknejietis, kurš tagad mitinās manā vecajā dzīvoklī? Nu… priecājos, ka esmu tev apgādājis pieklājīgu mītni medusmēnesim."

"Allen, tas vienkārši notika."

"Nu, protams, tā pavisam vienkārši. Un tu tā pavisam vienkārši pārstāji mani mīlēt."

"Nekad neesmu teikusi, ka mīlu tevi. Atceries to! Tu biji tas, kas pastāvēja uz saderināšanos."

"Okei, Enna. Lai tev labi veicas!"

"Kā lai es tev nogādāju gredzenu?"

"Es par to neuztraucos. Kāpēc būtu jāuztraucas tev?"

"Bet es gribu tev to atdot!"

"Tu gribi teikt, ka Laions Bērks apvainojas, redzot to tev pirkstā? Vai viņš tev jau uzdāvinājis citu? Cik par viņu esmu dzirdējis, tad vienīgais, ko tu no vina saņemsi, ir riņķis degunā."

"Allen, nešķirsimies tādā veidā."

"Ko gan tu gribēji? Lai aizsūtu tev apsveikuma telegrammu ar mūziku? Tas nu gan ir skaisti! Pirmo reizi dzīvē es apejos ar meiteni godīgi un galu galā saņemu sitienu. Bet es jau vēl tevi redzēšu. Ar Laionu Bērku līdz altārim būs garš ceļš."

"Lūdzu, Allen… vai es rīt varu tevi sastapt un atdot gredzenu?"

"Nē, mans mazais disberg, paturi to."

"Ko?"

"Paturi to! Tu, kuņa tāda… Man tas gredzens nav vajadzīgs. Varu nopirkt daudzus tādus, bet tev tas būs vajadzīgs. To ļoti labi var ieķīlāt. Vai vēl labāk — valkā to! Lai tas tev iegriežas pirkstā katru reizi, kad kāds čalis tevi piekrāpj, kā tu esi piekrāpusi mani! Un man ir nojauta, ka Laions Bērks būs pirmais!" Viņš ar troksni nometa klausuli.

Enna nekavējoties piezvanīja vēlreiz.

"Allen, es zinu, ka tu dusmojies uz mani un to, ko tu man pateici, tu sacīji dusmās. Gribu, lai mēs paliktu draugi."

"Man patīk vīriešu kārtas draugi," Allens auksti atbildēja.

"Allen, pagaidi!" Enna juta, ka viņš atkal noliks klausuli. "Gribu tev atgādināt par Džino. Viņš apsolījās rīt braukt uz Filadelfiju."

"Tu gribi teikt, ka mūsu noruna paliek spēkā?" Allena balsī ieskanējās cerīga nots.

"Tas uz mums neattiecas. Es tagad ar tevi nevaru braukt. Bet kāpēc nevarētu braukt Džino? Helēna viņu gaida."

"Ak tā? Tu joko, vai?" Viņa smiekli skanēja kā vaids.

"Kāpēc gan ne? Helēna ir diža zvaigzne un…"

"Un diža, apnicīga bezkauņa. Mans tēvs var dabūt jebkuru meiteni. Šī ir vīriešu pasaule — sievietēm tā pieder tikai tikmēr, kamēr tās ir ļoti jaunas. Tu pati par to kādā jaukā dienā pārliecināsies. Un tava Helēna varbūt vislielākā zvaigzne Brodvejā un tomēr ir tikai izplūdis, skaļš sievišķis, līdzko nokāpj no skatuves. Jā, viņš bija ar mieru rīt braukt… un nedomā, ka viņš nemēģināja izlocīties. Bet es viņu piespiedu. Vai tas nav smieklīgi? Piespiedu tēvis dēļ. Visu vīkendu noņēmos ar viņa apstrādāšanu. Un visu vīkendu tu…" Viņš apklusa, un viņa balss bija gandrīz vai aizlūzusi. "Nu, no visas šīs lietas iznācis vismaz viens labums: Džino ir glābts. Tagad vari rīkoties tu… un Laions Bērks. Lai viņa tēvs guļ ar tavu draudzeni!" Saruna pārtrūka.

Pirmizrāde Filadelfijā bija labāka par Ņūheivenas premjeru. Enna sēdēja līdzās Laionam. Viņš turēja viņas roku. Vai viņš ir pamanījis, ka viņai pirkstā vairs nav krāšņā briljanta? Tas tagad gulēja vienkāršā violetā aploksnē viņas jaunajā bankas seifā. Laiona čukstus teiktie vārdi pievērsa viņas uzmanību skatuvei. Šis bija Nīlijas lielais brīdis. Terija Kinga savā pieguļošajā sarkana atlasa tērpā bija vīlusies un saīgusi. Nīlija zilā kleitā ar lielu apkakli izraisīja līdzcietību — viņa izskatījās nelaimīga un vientuļa. Aplausi bija milzīgi.

Izrādes laikā Enna vairākkārt nervozi paskatījās uz trim tukšajiem sēdekļiem ceturtajā rindā. Šīs vietas bija rezervējusi Helēna — tur starp Allenu un Džino vajadzēja sēdēt viņai. Viņa nekā nebija teikusi Helēnai, jo baidījās, ka ziņa traucēs Helēnai tēlot.

Priekškars nolaidās piecpadsmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Par.izrādes panākumiem šaubu nebija. Kad Laions un Enna ienāca aiz kulisēm, Henrijs Belamī teica:

"Svinēšana būs pie Vorika."

Laions ielūkojās»rokaspulkstenī. Enna bija domājusi, ka Henrijs viņiem būs pasūtījis numurus viesnīcā. Teātrī viņi bija ieradušies tieši no vilciena. Un tad Enna pamanīja, ka Laionam nebija līdzi viņa diplomātportfeļa.

"Ja mēs labi veikli apsveiksim Helēnu un Nīliju, varam pagūt uz Ņujorkas vilcienu divpadsmitos divdesmit piecās."

"Kā tu vēlies, Laion."

"Es labāk iedzertu savu glāzi restorānvagonā kopā ar tevi. Mums abiem labi jāizguļas, un šī svinēšana ievilksies līdz rītam."

Viņi spiedās cauri pūlim ģērbtuvju gaitenī. Enna devās pie Nīlijas. Viņa stāvēja ārpusē pie savas ģērbtuves durvīm dažu žurnālistu ielenkumā. Garāmejošie aktieri apstājās un apsveica viņu. Mels, kluss un priekā starojošs, stāvēja līdzās.

"Nīlij, tu biji brīnišķīga!" Enna apskāva Nīliju.

"Patiešām? Pavisam godīgi? Būšu vēl labāka, kad pieradīšu. Un šie bija izmēģinājuma tērpi. Ņujorkā dabūšu jaunus."

Arī Laions apsveica Nīliju. Nīlija bija pārsteigta.

"Kur Allens?"

"Es tev pastāstīšu citreiz," Enna mierīgi paskaidroja.

"Viss taču kārtībā, vai ne?" Nīlija neatlaidās. "Velns parāvis, Helēna šovakar uzvedas kā skolniece, tāpēc ka publikā bija Džino. Un tev vajadzēja būt kopā ar Allenu."

Enna juta, ka piesarkst. Nīlijas skaidrā balss bija dzirdama vai visā gaitenī.

"Allena šeit nav," Enna caur zobiem noteica.

"To es redzu. Bet — ē, kur ir gredzens?" Viņa satvēra Ennas roku. "Kur gredzens?"

"Nīlij, mēs par to parunāsim citreiz. Man tagad jāiet un jāapsveic Helēna."

"Ja Džino te nav, tad labāk pazūdi no šīs pilsētas, cik vien ātri vari."

Viņi izcīnījās cauri pūlim un iespraucās Helēnas ģērbtuvē. Helēna pameta vairākus savus sarunbiedrus un steidzās viņiem pretim. Tad viņas skatiens gaidu pilns paslīdēja garām Ennai; ieraudzījusi Laionu, vina jautājoši pavērās draudzenē:

"Kur viņi ir?"

"Vini neatbrauca."

"Ko?"

"Tas ir garš stāsts, Helēn."

"Tas kuņas dēls! Kas notika?"

"Es tev to pastāstīšu vēlāk."

"Nāc tūlīt iekšā un izstāsti, kamēr pārģērbjos!"

"Helēn… mēs — Laions un es — braucam ar vilcienu divpadsmitos divdesmit piecās atpakaļ uz Ņujorku."

"Tu joko?"

Enna klusēdama pakratīja galvu.

"Tu gribi teikt, ka svinēšanā nepiedalīsies?"

"Man rit jābūt birojā, Helēn." "Muļķības! Ja gribu, lai jūs tur būtu, tad tā ari būs. To prieku Henrijs man sagādās. Viņš ir jau aizbraucis, tātad — jūs paliekat." Un, pievērsdamas visiem istabā, sauca: "Hei, svinēšana ir pie Vorika. Tagad jums jāpazūd, lai es varētu pārģērbties!"

Kad viņi palika vieni, Helēna teica:

"Laion, pagaidi gaitenī. Enna var palikt, kamēr es pārģērbjos."

Laions ieskatījas pulksteni.

"Es pameklēšu taksi, Enna." Tad īsi uzsmaidīja Helēnai un izgāja no istabas.

Helēna apsēdās pie tualetes galdiņa un sāka noņemt grimu.

"Helēn, šovs šovakar bija vienreizējs," Enna teica. "Man ļoti žēl, ka man tagad jāiet projām, bet Laions grib paspēt uz vilcienu…"

"Tad lai viņš brauc! Kāds tam sakars ar tevi?"

Enna meklēja ieganstu.

"Man nav pasūtīta vieta viesnīcā!"

"Nu un tad? Manā numurā ir divas gultas. Tu vari palikt pie

manis."

"Bet es atbraucu kopā ar Laionu." Viņa ar ilgām skatījās uz durvīm.

Helēnas acis iepletās.

"Ak, nu es saprotu! Tu vēl aizvien ampelējies ar Laionu? Ak Dievs, tu esi tāda pati kā citas! Tu - vienīgā, kurai bija klase, kuru es mīlēju, arī mani pamet!" Pār Helēnas seju ritēja asaras. "Es tev ticēju, Ennij… mana vienīgā draudzene. Bet tu man iesper pa pakaļu un pamet mani tad, kad tu esi man vajadzīga. Te nu es esmu — viena savas pirmizrādes vakarā! Bez pavadoņa, un mana vienīgā draudzene arī grib laisties lapās."

"Pagaidi… atļauj man parunāt ar Laionu!" Enna izdrāzās no ģērbtuves.

Laions jau bija sameklējis taksometru un gaidīja. "Laion, mēs nedrīkstam viņu pamest! Viņa ir tik noskumusi un raud."

Viņš paskatījās Ennā.

"Viņu nekas nespēj skumdināt, un asaras viņai nekādas grūtības nesagādā."

"Bet, Laion, viņa ir mana draudzene!"

"Tātad tu esi izlēmusi palikt."

"Es jūtu, ka mums jāpaliek…"

Viņš pasmaidīja.

"Okei, paliec sveika, draudziņ." Un ielēca taksometrā.

Sākumā viņa nespēja notikušajam ticēt. Taču taksometrs bija aizbraucis. Vai viņa bija Laionu nodevusi? Vai viņš viņu bija pametis nelaimē? Acīs riešās asaras. Apkārt viss likās brūkam un jūkam. Viņa visiem darīja sāpes — visvairāk jau sev pašai.

Svinības pie Vorika bija Ņūheivenas svinību kopija. Pamatīgi iedzērusi, Helēna bija sirsnīga un labsirdīga zvaigzne.

Pēc atgriešanās Helēnas ģērbtuvē Ennai cilvēku dēļ nebija izdevies pastāstīt par Džino. Trijos no rīta viņas atgriezās Helēnas luksus numurā un Helēna attaisīja šampanieša pudeli.

"Okei." Viņa ielēja sev pamatīgu glāzi. "Un tagad pastāsti, kas noticis ar Džino."

"Tā ir mana vaina." Enna uzmanīgi meklēja īstos vārdus. "Redzi, es sarāvu visas attiecības ar Allenu."

"Kāpēc?"

"Nu… Laions un es… mēs bijām kopā…"

"Nu un tad?"

"Es nevarēju vairs tikties ar Allenu, ja mīlu Laionu."

Helēnas acis samiedzās.

"Tu joko? Tu taču nedomā, ka tāpēc, ka ar tevi guļ, viņš tevi precēs."

"Protams..,"

"Vai viņš ir ko runājis par laulībām?".

"Helēn, ir pagājušas tikai divas dienas…"

"Un kur tad ir tavs lielais Romeo? Redzu, ka viņš grūtā brīdī nestāv tev līdzās."

Enna neatbildēja. Helēna turpināja:

"Paklau, čalis, kurš tevi mīl, paliek pie tevis vienmēr. Allens palika, un tagad viņš noteikti jūtas šausmīgi. Tāpēc Džino neatbrauca. Viņš domā, ka es esmu tikpat lēta kā tu."

"Helēni''

"Tu domā, ka esi smalki uzvedusies!? Tu valkā puiša gredzenu un gāzies gultā ar to angli! Un izjauc man visu ar Džino! Skaidrs, ka viņš domā, ka esmu tāda pati kā tu. Viņš baidās, ka nodarīšu viņam tādas pašas sāpes kā tu viņa dēlam."

"Manām attiecībām ar Allenu nav nekā kopīga ar tevi un Džino."

"Tad kāpēc viņa te nav? Es viņam ļoti patiku, un mēs tik ļoti jauki pavadījām laiku. Ja tu nebūtu uzkārusies kaklā Laionam Bērkam, viņš tagad būtu te — pie manis. Es pazaudēju čali tāpēc, ka tu esi maza ielenīte."

Enna paķēra mēteli.

"Kā tev liekas — kurp tu dodies?" Helēna no jauna piepildīja glāzi.

"Vienalga, kurp, — tikai projām no tevis! Un es biju iedomājusies, ka tu esi mana draudzene!"

"Draudzene? Velns ar ārā, kas tad tu tāda esi, ka man jābūt tavai draudzenei? Tu esi smirdoša sekretāre, apnicīga līdz nāvei! Un tevis dēļ es pazaudēju čali, kuram patīku." Helēna ļodzīgi pieslējās kājās. "Es eju gulēt. Ja gribi, vari gulēt uz tahtas."

"Helēn!" Niknums Ennai bija atgriezis mieru. "Tu tikko kā pazaudēji vienīgo draudzeni, kāda tev jelkad bijusi. Ar Dievu, Helēn!" Enna devās uz durvīm. "Un lai tev labi klājas!"

"Nē, māsiņ, veiksme būs vajadzīga tev pašai! Viss, kas tevi vēl gaida, ir pāris reizītes gultā ar Laionu Bērku, un tad tu viņam būsi apnikusi. Viņam ātri apnīk. Es to zinu — pirms sešiem gadiem es pati izgulējos ar viņu." Helēna pasmaidīja par Ennas neticības pilno skatienu. "Jā, jā — es un Laions. Man bija jauna izrāde, un viņš tikko kā bija sācis strādāt pie Henrija Belamī. Viņš izturējās ļoti smalki, tēloja romantisku pielūdzēju. Viņam patika, ka mūs redz kopā. Bet es nebiju tāda idiote kā tu tagad. Ņēmu dzīvi tādu, kāda tā ir: izbaudīju viņu pārpārēm, un, kad tas apdzisa, tad bija cauri un miers. Un tici, ka man ir daudz vairāk ko piedāvāt viņam nekā tev, tu, divģīmainā sekretārīte!"

Enna izmetās laukā pa durvīm, no riebuma un dusmām sajuzdama nelabumu. Viņa aizdrāzās līdz liftam un apstājās. Ar augošu satraukumu viņa pārmeklēja savas somiņas saturu. Viņai nebija naudas! Viņa tā bija steigusies satikt Laionu, ka nebija paņēmusi naudu. Beigu beigās viņa sagrābstīja astoņdesmit piecus centus. Pulkstenis bija pāri četriem — Nīlijai piezvanīt nevarēja. Bet viņa taču nevarēja arī kājām iet uz Ņujorku!

Enna apsēdās krēslā pie lifta. Ja viņa nobrauktu lejā vestibilā, tad viņa tur varētu pasēdēt un ap deviņiem piezvanīt Nīlijai. Ak Dievs, viņa bija visu izpostījusi! Viņu nomāca zaudējuma sajūta. Helēna vairs nebija viņas draudzene… Visi viņu bija brīdinājuši. Tāpat kā par Laionu. Laions un Helēna. Nē — tas nevarēja būt! Bet Helēna tādus šausmīgus melus nevarēja izdomāt. Ak Dievs! Kāpēc gan Helēna to bija teikusi? Enna sāka elsot, seju rokās iespiedusi, lai apslāpētu skaņas.

Stāvā apstājās lifts. Viņa noslaucīja acis kabatlakatiņā un nolieca galvu. No lifta izkāpa meitene un pagāja garām, tad apstājās un atgriezās.

"Vai tā nav Enna?"

Ennai atkal nācās piespiest lakatiņu pie acīm. Tā bija Dženifera Norta.

"Vai noticis kas slikts?" Dženifera jautāja.

Enna paskatījās uz apburoši skaisto meiteni.

"Bīstos, ka viss ir slikti."

Dženifera līdzjūtīgi pasmaidīja.

"Man arī ir bijušas tādas dienas. Nāc, iesim uz manu istabu un aprunāsimies!",Viņa paņēma Ennu aiz rokas un aizveda sev līdzi.

Sēdot uz gultas un smēķējot cigareti pēc cigaretes, Enna izstāstīja visu Dženiferai. Kad viņa beidza, Dženifera iesmējās:

"Vau! Tev nu gan ir bijis vīkends!"

"Man žēl, ka es tevi traucēju tik vēlā stundā," Enna mēģināja atvainoties.

"Viss ir kārtībā. Es tik un tā nekad nevaru gulēt." Dženifera pasmaidīja. "Tā ir mana lielākā problēma. Bet viena no tavām ir atrisināta: tu šo nakti pārgulēsi te!"

"Nē — es tiešām gribu tikt atpakaļ uz Ņujorku! Ja tu man varētu aizdot naudu — es rīt tev aizsūtīšu čeku."

Dženifera paņēma no somiņas naudas maku un pasvieda Ennai.

"Ņem, cik tev vajag! Bet es domāju, ka tu esi traka. Te taču ir divas gultas, tu vari izgulēties un no rīta braukt ar vilcienu."

"Es gribu braukt atpakaļ tūlīt." Enna izņēma no maka desmit dolāru banknoti. "Es tev rīt aizsūtīšu čeku."

"Nē, pagaidi." Dženifera pakratīja galvu. "Kad atgriezīšos Ņujorkā, tu varēsi mani aizvest uz lenču. Es gribu dzirdēt, kā tas viss beigsies."

"Ir jau beidzies."

"Ar Helēnu — jā, un iespējams, ka arī ar Allenu. Bet ne ar Laionu. To var pateikt pēc tā, kāda tu izskaties, kad piemini viņa vārdu."

"Bet kā es tagad varu atgriezties pēc visa tā, ko Helēna man pateikusi?"

Dženifera izskatījās pārsteigta.

"Tu gribi teikt, ka tu to pārdzīvo? Vai tad tu domā, ka viņš ir nevainīgs?"

"Nē, bet Helēna… Man likās, ka viņa acīs Helēna nav sieviete…"

"Acīmredzot pirms sešiem gadiem viņš domāja savādāk. Viņš toreiz tikko kā bija sācis strādāt pie Henrija Belamī, bija gribējis gūt panākumus. Es viņam nepārmetu, ka viņš gulējis ar Helēnu. Bet es pārmetu Helēnai, ka viņa bija tāda žurka un iemeta tev to sejā, lai gan zināja, ka tev tas sāpēs."

"Bet viņa vēl teica, ka viņš ātri pametot…"

"Enna, esmu pārliecināta, ka Helēnu ātri pamet visi vīrieši. Un viņa sevi mierina, ticēdama, ka vīrieši tā rīkojas ar visām. Viņa taču sev iestāstīja, ka Džino viņu dievina. Enna, esmu pārliecināta, ka viņš tevī patiešām ieķēries. Iemīlējies varbūt nu nē, bet ieķēries gan."

"Bet es tagad esmu visu samaitājusi! Viņš mani pameta!"

"Varbūt viņš domā, ka tu esi viņu pametusi. Un zināmā mērā tas tā arī ir, jo tu izvēlējies Helēnu, nevis viņu."

"Es neizvēlējos. Man bija viņas žēl. Vina bija mana draudzene."

"Tad ta nu atradusies draudzene! Paklau, kad tu rīt tiksies ar Laionu, esi mīļa un laba. Lai tev acīs būtu asaras! Pastāsti viņam, ka tu esi Helēnā vīlusies. Esi mīļa un mazliet aizvainota. Un, Dieva dēļ, neuzdrošinies ne ieminēties par to, ko tev teica Helēna!" Viņa pavadīja Ennu līdz durvīm. "Atceries, ka ir tikai viens ceļš, kā iegūt vīrieti, — likt viņam tevi gribēt. Nejau ar vārdiem. Tagad pārdomā, ko teicu! Patiesībā vajadzētu tevi te uz pāris dienām pieķēdēt, lai tu visu neizbojā."

"Nē, es gribu atpakaļ uz Ņujorku!"

"Enna, tu man patīc. Mēs būsim labas draudzenes. Man arī ir vajadzīga īsta draudzene. Uzticies man: dari, kā teicu, ja vēlies paturēt Laionu."

Enna vārgi pasmaidīja.

"Es mēģināšu, Dženifer!"

Brauciens atpakaļ uz Ņujorku šķita bezgalīgs. Zem viņas istabas durvīm bija pabāzta telegramma. Noteikti no Laiona! Enna atplēsa to un lasīja: "Krustmāte mirusi. Bēres trešdien. Būtu jauki, ja Tu varētu atbraukt. Māte."

Viņa nebrauks. Viņas mātei tas bija vienalga. To viņai vajadzēja Lorensvilas dēļ. Viņai bija jābūt pie Laiona… Enna pasniedzās pēc telefona klausules un automātiski uzgrieza Laiona telefona numuru. Pēc četriem signāliem viņš pacēla klausuli un miegainā balsī atbildēja. Ennu pārņēma pēkšņas dusmas. Kā? Vina visu nakti bija drebinājusies aukstajā vagonā, bet viņš bija gulējis?!

"Hello!" Tagad viņš bija galīgi pamodies un saniknot^. "Hello! Vai kāds klausās?"

Enna nobijās: viņš bija dusmīgs!

"Vai tā esi tu, Elizabet?"

Elizabete? Enna apjukusi vērās klausulē.

"Paklau, izbeidz šīs bērnišķības," Laions auksti sacīja. "Elizabet, ja tu gribi ko teikt, runā, vai aries nolikšu klausuli." Brīdi pagaidījis, viņš tiešām to izdarīja.

Kas bija Elizabete? Viņa sajuta nelabumu, pēkšņi atskārtusi, ka Laions taču bija dzīvojis dzīvi, par kuru viņa nekā nezināja. Vina to tikai tā pa īstam bija iepazinusi pirms četrām dienām. Ak Dievs, tikai četras dienas! Dabiski, ka bija tāda Elizabete, varbūt daudzas Elizabetes.

Enna piezvanīja uz telegrāfu un nosūtīja mātei telegrammu, ka nekavējoties izbrauc. Vajadzēja brīdināt arī Henriju. Tā kā birojs vēl bija slēgts, viņa nosūtīja otru telegrammu: "Dārgais Henrij! Personiski apstākļi liek man uz pāris dienām aizbraukt. Piektdien būšu atpakaļ un visu paskaidrošu. Enna."

Viņa aizbrauca un neiedomājās, ka šo formālo telegrammu var saprast ari nepareizi.

Henrijs dusmās bija telegrammu saburzījis. "Nolādēts, viņa laikam aizbēgusi ar Allenu Kūperu." Bet piektdien, ieraudzījis Ennu sēdam pie galda, bija no tiesas pārsteigts.

"Tu esi atpakaļ?"

"Es taču telegrafēju, ka būšu atpakaļ piektdien."

"Biju pārliecināts, ka esi apprecējusies."

"Apprecējusies?" Enna pārsteigta pavērās Henrijā. "Ar ko?"

"Domāju, ka esi aizbēgusi ar Allenu…"

"Aizbēgusi ? Nomira mana krustmāte, un man bija jābrauc uz Bostonu. Birojs tik agri no rīta vēl nebija vaļā, tāpēc nosūtīju telegrammu. Kas teica, ka esmu aizbēgusi?"

"Tas nav svarīgi." Henrijs atvieglots viņu apskāva. "Tu esi te, un es esmu priecīgs."

Tajā brīdī ienāca Laions un, Ennu ieraudzījis, apstājās kā iemiets.

"Viņa ir atgriezusies," Henrijs gluži zēniskā priekā steidzās pazinot.

"Jā, es redzu." Laiona balss skanēja bez emocijām.

Enna nolaida skropstas.

"Man loti žēl, ka jūs visi esat mani pārpratuši."

"Viņa bijusi krustmātes bērēs," Henrijs gavilēja, tad pievērsās Laionam. "Viņa bija aizbraukusi uz Bostonu."

Laions pasmaidīja un atgriezās savā kabinetā.

"Ienāc pie manis," Henrijs vedināja Ennu. "Varbūt tu vēlies kafiju? Sviestmaizītes? Bet varbūt algas paaugstinājumu? Tikai pasaki! Es esmu tik laimīgs!"

Uz Henrija galda iedūcās selektors, un Enna izdzirdēja Laiona balsi: "Henrij, vai tu nevarētu atsūtīt pie manis Ennu ar Nīlijas O'Haras kontraktu?"

"Mēs tagad pārstāvēsim tavu mazo draudzenīti." Henrijs izņēma no skapja dokumentus. "Viņai nav sava aģenta. Nekāda spožā nākotne viņu negaida, mēs Nīliju pieņēmām tikai tevis dēļ." Henrijs bīdīja Ennu uz Laiona kabineta durvīm.

Ennai ienākot, Laions piecēlās.

"Henrijs laikam tev jau ir teicis, ka mēs pārstāvēsim Nīliju "

"Jā, Henrijs man to pateica." Enna nevarēja atraut skatienu no kontrakta. k

Viņš pienāca klāt un izņēma meitenei no rokām papīrus.

"Un vai viņš tev paguva pateikt, ka pēdējās četrās dienās es biju galīgi satriekts cilvēks?"

Vina paskatījās Laionā, un viņš to apskāva.

"Ak, Laion, Laion…" Enna viņam piekļāvās.

"Man žēl tavas krustmātes. Neviens nezināja, kāpēc tu esi aizbraukusi. Henrijs izturējās tā, it kā tu būtu aizbraukusi uz visiem laikiem. Es nespēju tam noticēt. Es nevarēju iedomāties, ka tu esi aizgājusi no manas dzīves. Saprotu, ka slikti uzvedos, Enna, man vajadzēja tevi pagaidīt. Helēna ir tava draudzenīte un…"

"Nē, man nebija taisnība! Turpmāk man vairs nebūs nekā svarīgāka par tevi. Helēna nebija tā vērta. Neviens nav tā vērts. Es tevi tik ļoti mīlu, Laion!"

"Es tevi arī mīlu, Enna."

"Patiešām?" Viņa piekļāvās Laiona stāvam vēl ciešāk.

"Patiešām, patiešām." Laions uzspieda vieglu skūpstu uz viņas matiem. Viņa ziitāja, ka Laions tā arī domā. Un atkal viņa sev teica, ka nespēj būt laimīgāka, kā ir.šajā brīdī.

Nedēļas nogali viņa pavadīja Laiona dzīvoklī. Viņa dedzīgi atbildēja uz Laiona glāstiem. Otrajā naktī viņa trīsoša un spēkus zaudējusi atslīga palagos.

"Ak, Laion, tas notika…"

"Pirmo reizi," viņš noteica.

"Es jau sāku bažīties, ka neesmu īsta sieviete."

Tā bija neaizmirstama nakts. Enna nebija pat sapņojusi, ka viņas fiziskā kaisle varētu būt tikpat spēcīga kā viņas jūtas, un jutās reizē priecīga un izbijusies. Viņas mīlestība likās nepiepildāma.

Brīnišķīgo vīkendu traucēja tikai viena nepatīkama doma: rīt, pirmdien, viņai būs jāliecina Dženiferas laulības anulēšanas lietā. To bija lūdzis Henrijs.

"Paklau, ja tas tevi tiešām satrauc, tad vari to nedarīt," Laions noteica.

"Zinu, ka tas ir muļķīgi, Laion, bet es baidos. Tā taču būs nepatiesa liecība, vai ne?"

"Tehniski — jā. Bet tas notiek katru dienu. Gribu teikt, ka visiem tas ir vienaldzīgi. Pat tiesnesim. Bet, ja tas ir pret taviem principiem, tad pasaki to Henrijam. Ja vajadzēs, viņš pierunās mis Steinbergu."

"Kāpēc viņš to nedarīja tūlīt?"

"Viņš par to tika domājis, taču — vai mis Steinberga izskatās pēc Dženiferas draudzenes, kurai viņa būtu visu izstāstījusi? Bet esi mierīga." Viņš sniedzās pēc telefona. "Es tūlīt piezvanīšu Henrijam. Tu ne viņam, ne Dženiferai neko neesi parādā, tad kāpēc lai tev būtu…"

"Nē, nezvani, lūdzu! Es Dženiferai esmu daudz ko parādā! Starp citu, arī desmit dolāru. Es to biju pilnīgi aizmirsusi. Viņa man iedeva naudu atceļam no Filadelfijas." Un Enna pastāstīja par incidentu ar Helēnu, noklusējot Helēnas vārdus par Laionu.

"Esi mierīga, esmu pārliecināts, ka Dženifera neuztraucas par saviem desmit'dolāriem. Es rīt tos viņai atdošu. Bet, ja tu tiešām ko vēlies darīt viņas labā, tad ej vien par liecinieci — ja tu domā, ka šis pakalpojums noslēgs jūsu rēķinus. Jā, un, starp citu, — ja tu neesi pārāk pieķērusies savai pašreizējai istabai, es domāju, ka mums šajā dzīvoklī būs vieta abiem. Turklāt sadzīvē esmu kārtīgs un patīkams."

"Ak, Laion! Mēs nepazīstam viens otru ilgi, taču pirmajā brīdī, kad tevi satiku, es zināju, ka tu esi vienīgais vīrietis, ar kuru es vispār jelkad gribētu apprecēties!"

Laions maigi atraisījās no Ennas apskāviena.

"Es tevi lūdzu — nāc dzīvot pie manis. Tas ir viss, ko varu tev lūgt — pagaidām."

Viņa aizgriezās, vairāk apmulsusi nekā aizvainota. Laions saņēma viņu aiz pleciem un pagrieza pret sevi.

"Enna, es patiešām tevi mīlu!"

Viņa pūlējās apslāpēt asaras, taču tās izlauzās reizē ar vārdiem:

"Kad divi cilvēki mīl viens otru, viņi precas."

"Varbūt Lorensvilā — jā, tur viss tiek nolemts, jau cilvēkam piedzimstot, un nākotne ir kārtībā."

"Tava nākotne arī ir kārtībā, Henrijs tev tic."

"Neesmu pārliecināts, ka gribu palikt kopā ar Henriju. Zinu tikai to, ka nevēlos tādu dzīvi, kādu dzīvo Henrijs."

Laions izskatījās domīgs.

"Es gribu rakstīt grāmatu."

"Tas ir brīnišķīgi, Laion! Bet kāds tam sakars ar laulībām!"

"Man ir daži vecmodīgi uzskati. Domāju, ka vīra pienākums ir sievu uzturēt. Ja es tevi apprecētu, es sāktu ar pilnu jaudu strādāt Henrija labā. Es nopelnītu daudz naudas, bet mums būtu nelaimīga ģimenes dzīve."

"Tu domā iet prom no Henrija?"

"Diemžēl es to nevaru izdarīt. Esmu pietiekami daudz iekrājis, lai dažus mēnešus nestrādātu, taču tas ir pārāk liels risks. Palikšu pie Henrija un mēģināšu izbrīvēt laiku grāmatas rakstīšanai. Pa dažām stundām vakaros… vīkendos. Tas nav ideāls variants, taču šobrīd vienīgais iespējamais. Vai arī man atliek sameklēt kādu bagātu vecavu, kura būtu ar mieru mani subsidēt…"

"Neesmu ne veca, ne bagāta, bet arī man ir mazliet naudas, un es varētu turpināt strādāt."

Viņš izlaida pirkstus cauri viņas matu vilnim, vērodams, kā smagais zīds izslīd pa viņa pirkstu starpām.

"Ar tavu lielisko stipendiju, ko tu saņem no Henrija, un maniem ietaupījumiem mēs tomēr nevarēsim atļauties šos apartamentus."

"Es taču teicu, ka man ir nauda. Man ir pieci tūkstoši, ko atstāja tēvs, un septiņus tūkstošus es mantoju no krustmātes. Tātad kopā divpadsmit tūkstoši, Laion, tas ir vairāk nekā pietiekami."

Viņš iesvilpās.

"Ak Dievs, esmu atradis bagātu mantinieci!" Laions viņu silti

noskūpstīja. "Enna, esmu patiešām aizkustināts. Bet diezin vai tas mums izdosies. Neesmu pārliecināts, ka spēšu rakstīt. Šajā pašā brīdī droši vien kāds pusmiljons bijušo karavīru sēd pie rakstāmmašīnām un klapē augšā savu personisko versiju par Normandiju, Ikovanu vai Londonas bombardēšanu."

"Es zinu, ka tu spēj rakstīt," vina neatlaidās, "es to vienkārši zinu!"

"Tad tu zini vairāk nekā es. Un tas ir jauki, jo tas pierada, ka tev var uzticēties. Un es tevi mīlu par to."

"Laion… pēc tam kad grāmata būs pabeigta — vai tu mani apprecēsi?"

"Ar prieku — ja vien grāmata izdosies!"

Viņa brīdi klusēja.

"Bet tu pats teici, par labu grāmatu ne vienmēr maksā naudu."

"Es neteicu, ka nauda ir barometrs. Ja grāmata izdotos, bet tā neienestu ne centa, arī tad es turpinātu rakstīt. Es strādātu vēl cītīgāk, jo zinātu, ka tas nav tikai sapnis. Un gan jau mēs kaut kā iztiktu. Bet, ja grāmatu neviens nepieņemtu, es turpinātu strādāt pie Henrija ar dubultu enerģiju. Tad es atmodinātu veco Laionu Bērku un censtos atgūt zaudētos gadus, neesmu pārliecināts, ka es tev tāds patiktu."

"Un kāds bija vecais Laions Bērks?"

Viņš brīdi padomāja.

"Neviena lieki zaudēta mirkļa. Es neko nedarīju bez nolūka. Pat šo te ne." Viņa roka noglāstīja Ennas krūti.

Viņa to apskāva.

"Tu nekad vairs tāds nebūsi, ja tu par to vari runāt! Gaidīšu — vienalga, cik ilgi, — kamēr tu uzrakstīsi kaut vai duci grāmatu. Tikai paliec tāds, kāds esi!"

"Nezinu, vai esmu kaut kas tik lielisks. Es tev kaut ko pateikšu — tu būsi pirmā, kas izlasīs manu pabeigto manuskriptu, un tad varēsi pateikt, kad mēs precēsimies…"

Enna ieritinājās viņam pie krūtīm.

"Es tagad labāk guiēšu, rīt tik daudz darāmā…"

"Ak jā, tā anulēšanas lieta."

"Mhm… un Laion… vai tev ir dzīvokļa rezerves atslēga?"

Viņš to cieši apskāva.

"Es likšu to izgatavot. Tātad tu nāksi pie manis dzīvot?"

"Nē, bet es te atvedīšu rakstāmmašīnu un daudz papīra. Tā būs mana pirmskāzu dāvana tev."

"Es to pieņemu… ar vienu noteikumu. Tu pārnāksi dzīvot te kopā ar rakstāmmašīnu."

"Nē. Es nākšu un palikšu, kad vien tu gribēsi. Pavadīšu kopā ar tevi vīkendus un pārrakstīšu uzrakstīto. Bet dzīvot es te nedzīvošu kopā ar tevi. Es dzīvošu tev… un gaidīšu."

Viņš noskūpstīja viņas pieri.

"Kā advokātam man tev būtu jāsaka, ka tu iegūsti darījuma sliktāko pusi. Bet kā tavs mīļākais es tev apsolu, ka mēģināšu darīt visu, lai tevi nepieviltu."

Lietas izskatīšana tiesā nevilkās ilgi. Henrijs tiesnesim pasniedza kaut kādus papīrus. Tiesnesis izlikās tos lasām, tika uzdoti daži jautājumi. Dženifera norunāja savu iestudēto runu. Enna noskaitīja savu sakāmo. Nepagāja ne desmit minūtes, un Dženiferas laulība bija anulēta.

Henrijs uzaicināja viņas abas uz lenču. Ātri paēdis, viņš piecēlās.

"Mani gaida darbs, bet jūs abas varat pasēdēt un parunāties. Enna, šo pēcpusdienu tu esi brīva."

Kad Henrijs bija aizgājis, Dženifera teica:

"Un tagad pastāsti, kā viss nokārtojās starp tevi un Laionu."

Dženifera uzmanīgi klausījās. Enna bija no tiesas pārsteigta, cik ātri un viegli viņa visu bija izstāstījusi savai sarunu biedrei. Dženiferā bija kaut kas tāds, kas izraisīja uzticību.

"Izklausās, ka viņš ir grūti valdāms. Tu nekad nebūsi spējīga viņu kontrolēt."

"Es nekad negribētu kontrolēt Laionu…"

"Es tā nedomāju. Vīrietim jāļauj sajust, ka viņš visu vada, bet, kamēr tu valdīsi pār sevi, tu valdīsi arī pār viņu. Lai viņš tev uzvelk pirkstā gredzenu, tad tu būsi viņa verdzene, ja viņš tā gribēs!"

Enna paskatījās uz pirkstu, kurā bija mirdzējis lielais gredzens.

"Tas nav svarīgi. Man ir lieliskākais gredzens, kādu tu vien esi redzējusi, un tas guļ bankas seifā."

Dženifera pavērās Ennā ar cienu.

"Tu gribi teikt, ka tīļ tiki vaļā no Allena, bet paturēji gredzenu!"

"Viņš nevēlējās to ņemt atpakaļ."

Dženifera pagrozīja galvu.

"Tad jau laikam tu tiešām gultā dari ko sevišķu."

"Es nekad neesmu gulējusi ar Allenu."

Brīdi Dženifera bija bez valodas. Tad iesmējās:

"Tas jau bija tas sevišķais. Tu Allenam biji izaicinājums."

"Nu, bīstos, ka Laionam es neesmu izaicinājums."

"Es turu par tevi īkšķi. Vismaz vienu lietu tu esi izdarījusi pareizi, kad atsacījies pāriet pie viņa dzīvot. Es daru to pašu ar Toniju Poularu. Viņš grib, lai es pametu šovu un braukāju viņam

līdzi pa koncertiem. Mums tāpat nav bijis nekādu sarunu par precēšanos. Bet es neesmu meiča, kas pavada karotājus pa apmetnēm. Starp citu — cik liels ir dzīvoklis?"

"Viena istaba. Dzīvoju tajā pašā pansijā, kur Nīlija."

"Kad izrāde atgriezīsies Ņujorkā, man nebūs kur dzīvot. Būtu jauki, ja mēs atrastu kādu dzīvokli, kur varētu dzīvot kopā."

"Tas būtu brīnišķīgi, taču diez vai es varu atļauties pat pusi dzīvokļa."

Dženiferai iemirdzējās acis.

"Man ir lieliska ideja! Tu teici, ka Nīlijai ir istaba. Kā būtu, ja mēs visas trīs noīrētu dzīvokli!? To mēs varētu atļauties."

"Es to ļoti gribētu."

"Pēc trim nedēļām mēs būsim atpakaļ. Varbūt līdz tam laikam tu kaut ko vari sameklēt?"

"Mēģināšu, bet tas būs ļoti grūti. Laionam dzīvokli manā vietā sameklēja Allens."

Dženiferas zilās acis pēkšņi samiedzās.

"Enna, ko tu domā darīt ar to gredzenu?"

Enna nenoteikti paraustīja plecus.

"Domāju to atstāt velvē. Nēsāt to gan vairs netaisos."

"Kāpēc tā vienkārši — nemt un atstāt? Tas varētu strādāt tavā labā." "Kā?"

"Pārdod to un naudu noguldi."

"Bet tas jau tā īsti nemaz nav mans."

"Tu to piedāvāji atdot, un viņš atteicās, tātad tas ir tavs. Un tu esi nopelnījusi. Katru reizi, kad tev jāsamierinās ar kāda nepatīkama vīrieša sabiedrību, tev par to kaut kas jāsaņem pretī. Tātad pārdod to!"

Enna iedomājās par Laionu. Varbūt Dženiferai bija taisnība. Ja grāmatai nebūs panākumu — viņai būs mazliet naudas.

"Tev varbūt ir taisnība. Es varētu gredzenu pārdot, naudu noguldīt bankā un ļaut krāties procentiem."

"Tu neko tamlīdzīgu neizdarīsi. Pārdod gredzenu un palūdz Henrijam ieguldīt tavu naudu akcijās. Dažos gados summa būs dubultojusies. Pēc kara vienmēr tirgus strauji aug."

"Bet vai tas nav riskanti?"

"Pašlaik nav. Turklāt Henrijs to visu pārzinās. Viņš man teica, ka tirgū gaidāmi uzplaukums. Žēl, ka man nav iekrāts mazliet naudas. Bet man nav ne sū — man ir tikai tas, kas mugurā un ko nopelnu izrādē. Bet, tiklīdz manās rokās nonāks prāvāka naudas summa, es ļaušu Henrijam ar to rīkoties."

DŽENIFERA

1945. gada decembris

Filadelfija bija pēdējā pilsēta, kurā notika izmēģinājuma izrādes.

Dženifera stāvēja viesnīcas vestibilā un veltīja vienu no saviem žilbinošākajiem smaidiem neatlaidīgajam Filadelfijas advokātam, kurš uzaicināja viņu iztukšot atvadu glāzīti.

"Pulkstenis ir jau trīs," viņa atvairījās, "un man mazliet jāpaguļ."

"Tu vari rīt gulēt visu dienu. Es zinu lielisku klubu, kas vēl ir vaļā1 Tas atrodas šajā pašā ielā."

"Ārā ir tik auksts! Un es gribu drusku pagulēt, patiešām, Robij. Turklāt es alkoholu nelietoju, un, ja man būs jāizdzer vēl viena koka-kola, — es pārsprāgšu."

"Kā tev šajā kažokā var būt auksti?" Viņš zīmīgi paskatījās uz Dženiferas jauno bebrādas kažoku.

"Tu biji eņģelis, ka man to uzdāvināji." Dženifera maigi pārlaida plaukstu kažokādai.

"Tas patiešām ir siltāks par manu ūdeli. Man noteikti mazliet jāpaguļ."

"Atļauj man uzbraukt tev līdzi," viņš lūdzās.

"Tu jau vakar biji pie manis, Robij."

"Vai tad divas naktis ir aizliegts ar likumu?"

"Jā, kad es strādāju. Atnāc pie manis rīt." Dženifera pasmaidīja daudzsološu smaidu.

"Cikos?"

"Ap sešiem. Paēdīsim pirms izrādes pusdienas."

"Un pēc…"

"Jā." Viņa pameta gaisa skūpstu un iekāpa liftā.

Uz grīdas pie durvīm gulēja vairākas zīmītes. Divi lūgumi piezvanīt uz Klīvlendu mātei. Taču zvanīšanai jau bija pārāk vēls. Ziņa no Ennas. Viņa bija parakstījusi īres līgumu par dzīvokli. Enna bija brīnišķīga meitene. Dženifera viņu apskauda viņas mīlestības dēļ. Tam vajadzēja būt lieliski — izjust kaut ko tādu! Ja cilvēks juta kaut ko tādu, tad nevarēja darīt to, ko tagad darīja viņa. Vina vēlreiz noglāstīja skaisto kažoku — tā bija viena nakts ar Robiju. Viņai bija dots skaists ķermenis, lai dabūtu lietas, ko vēlējās. Tas laikam bija interesanti — tā īsti mīlēt, mīlēt kādu Laionam Bērkam līdzīgu. Laionu būtu viegli iemīlēt… viņa par to bija domājusi, kad viņi bija pirmo reizi tikušies. Un tajā pašā vakarā bija parādījies Tonijs Poulars. Viņi likās tik dažādi. Lai gan abi bija viena vecuma — ap gadiem trīsdesmit —, viens vienmēr būs zēns, bet otrs jau sen bija vīrietis. Taču Laions Bērks bija tikai aģents. Tonijs bija zvaigzne. Šis apstāklis viņai bija licis izšķirties… Tas bija bijis tik vienkārši.

Viņa izģērbās un bezrūpīgi nometa drānas uz krēsla. Varbūt rftnakt viņa atļaus Robijam palikt. Viņai derētu jauna vakarkleita. Dženifera sarauca deguntiņu: viņš bija tik nepievilcīgs un smagi elpoja! Taču viņai bija vajadzīgas jaunas drēbes, un Robijam līdzīgi vīrieši allaž bija devīgi. Viņiem tādiem bija jābūt. Tātad — Laions Bērks… Bet viņš bija greznumlieta, ko viņa nevarēja atļauties.

Vienmēr tā nebija bijis. Sākumā emocijas bija pretojušās. Tagad lēmumi nāca gluži automātiski. Viņa atkal iedomājās par Laionu. Bija iznācis slikti. Vienā vakarā bija jāizvēlas starp Laionu un Toniju, un tur nebija nekādu šaubu.

Likās, ka Laions visu saprot. Un pēkšņi viņā atplaiksnījās jauna doma: mēs esam līdzīgi! Viņa bija greznumlieta, ko nevarēja atļauties viņš! Bet Enna*- Enna šajā shēmā neiederējās. Varbūt viņa, Dženifera, nebija Laionam patikusi? Tas bija smieklīgi! Viņa patika visiem vīriešiem. Vina nometa krūšturi un biksītes uz grīdas un nostājās spoguļa priekšā: viņas stāvs bija nevainojams. Krūtis bija tikpat vingras kā vienmēr. Dženifera metodiski izdarīja divdesmit piecus vingrinājumus krūšu muskuļu spēcināšanai, tad atvēra zāļu skapīti un izņēma kārbu ar kakao sviestu. Ar ķirurgam raksturīgu precizitāti viņa maigām, bet stingrām kustībām virzienā uz augšu to iemasēja krūšu ādā, ar tādu pašu rūpību noņēma grimu no sejas un zem acīm uzzieda nedaudz krēma no citas kārbiņas. Tad paņēma V veida plāksteri un uzlīmēja starp acīm uz virsdegunes. Un, izdarījusi vēl divdesmit piecus vingrinājumus krūtīm, ieslīdēja naktskreklā.

Ak Dievs, bija jau gandrīz četri, bet no miega ne vēsts! Dženifera palīda zem segas un izskatīja rīta avīzes. Tur bija arī divas viņas fotogrāfijas. Kopā ar Toniju! Tonijs! Viņš jau bija gatavs precēties, ja vien nebūtu iejaukusies viņa māsa. Dženifera sarauca pieri, par Mirjamu iedomājoties. Pretgrumbu plāksteris noraidīja brīdinājumu. No Mirjamas nebija iespējams tikt vaļā. Ja vien Tonijs nebūtu tik dedzīgs uz gulēšanu ar viņu, viņi laikam nekad vairs nepaliktu divatā. Ja tā padomā, tad tas bija vienīgais brīdis, kad viņi nebija kopā ar Mirjamu.

Bikli iezvanījās tālrunis, it kā baidoties tik agrā rīta stundā iztraucēt. Viņa cerību pilna pacēla klausuli. Dažreiz arī Tonijs negulēja līdz rītausmai. Bet tā bija Klīvlendas telefoniste. Viņa nopūtās un pieņēma izsaukumu, par kuru piekrita samaksāt.

"Džen," klausulē skanēja mātes žēlabu pilnā baiss, "es tevi visu nakti mēģinu sazvanīt!"

"Es tikko kā pārnācu. Domāju, ka ir pārāk vēls, lai tev zvanītu."

"Es taču nevaru aizmigt! Esmu tik satraukta! Klīvlendas avīzē bija par tevi liels raksts — tu neesot saņēmusi ne centa pēc laulības anulēšanas…"

"Tā ir taisnība."

"Džen, vai tu esi traka? Tu labi zini, ka Džons nākamgad aiziet pensijā, un no viņa pensijas mēs nespējam izdzīvot! Jau tagad mēs nevaram savilkt galus kopā!"

"Es tev pagājušajā nedēļā nosūtīju piecdesmit dolāru, mamm. Tiklīdz par šo nedēlu saņemšu čeku, aizsūtīšu vēl piecdesmit."

"Zinu, bet omīte bija slima. Man viņa bija jāved pie ārsta, un tad sabojājās mūsu sildierīce, un…"

"Mēģināšu sadabūt drusku vairāk, mamm." Viņa atkal iedomājās Robiju.

"Bet par izrādi es saņemu tikai simt divdesmit piecus dolārus, kad ir atvilkta sociālā nodrošināšana un ienākuma nodoklis."

"Džen, vai es netiku badojusies un dzīvojusi trūkumā, kad tu Šveicē skolojies? Un tagad viss, ko esi sasniegusi, ir šova meitene, kas pelna šādu nožēlojamu naudu."

"Tu nekad neesi badojusies, māt. To naudu man bija atstājis tētis. Un uz Šveici tu mani aizsūtīji tāpēc, lai izjauktu mums ar Hariju."

"Tikai tāpēc, lai tu nekļūtu par nabaga Dženeti Džonsoni, kas apprecējusies ar garāžas mehāniķi."

"Harijs nebija vienkāršs garāžas mehāniķis. Viņš studēja par inženieri, un es viņu mīlēju."

"Nu — viņš joprojām ir mehāniķis ar melniem nagiem un trim netīriem bērniem. Henriete Aironsa reiz bija viena no skaistākajām meitenēm mūsu pilsētā, viņa ir tavā vecumā, bet izskatās četrdesmitgadīga tagad, kad ir precējusies ar viņu."

"Māt, kā divdesmit piecus gadus veca meitene var izskatīties četrdesmitgadīga?"

"Kad meitenei nav naudas un viņa apprecas aiz mīlestības, viņa ātri noveco. Mīlestība ir īsa. Atceries savu tēvu!"

"Mamm, šī ir tālsaruna," Dženifera nogurusi atgādināja. "Tu taču nezvanīji man tāpēc, lai pasūdzētos par tēti. Turklāt Džons tev ir brīnišķīgs vīrs. Es neatceros tēti, bet esmu pārliecināta, ka viņš nebija tik jauks k§ Džons."

"Viņš bija uts, tavs tēvs! Bagāts, skaists, bet uts. Taču es viņu mīlēju. Manai ģimenei nekad nav bijis naudas, bet mums bija vārds. Neaizmirsti, ka tava vecmāmiņa cēlusies no Virdžīnijas Tremon- tiem! Visa mūsu pilsēta runā par tevi. Viena avīze tevi vilka uz zoba, it kā tu apgalvojot, ka tev esot deviņpadsmit, bet princis uz visiem atstāja tik lielu iespaidu, ka tam nebija nekādas nozīmes. Un es arī tā domāju, jo tu biji labi apprecējusies. Un tagad tu to visu aizmet projām, nedabūjusi ne penija!"

"Mamm, kāpēc tu domā, ka es bēgu? Kad mēs taisījāmies braukt projām uz Itāliju, es atklāju, ka viņam nav naudas."

"Ko tu ar to gribi teikt? Es redzēju bildes avīzēs! Briljantu kaklarota, ūdeļu kažoks…"

"Kaklarota ir ģimenes īpašums. Viņš man patiešām nopirka ūdeles, bet es domāju, ka viņš to kažoku dabūja par velti — par to reklāmu, ko mēs sagādājām kažokādu tirgotājam. Viņam Valdofa bija vesels stāvs, bet rēķinu samaksāja kāda itāliešu vīna firma. Viņš it kā bija šīs firmas labas gribas sūtnis. Viņa tituls ir likumīgs, bet viņam nav ne centa. Kad pie varas nāca Musolīni, viņi visu zaudēja.

Viņiem pie Neapoles ir šausmīgi liela pils. Es tur varētu dzīvot, valkādama ģimenes dārgakmeņus, smalkā nabadzībā. Man palaimējās, ka es to laikus uzzināju. Viņš man teicās esam bagāts, tāpēc ka skaista sieva amerikāniete tur pāri esot vesela bagātība. Rūgto faktu uzzināju tikai pēc laulībām. Tad viņš sāka stāstīt par kādu bagātu itāliešu vīna fabrikantu, kuram man esot jātaisās klāt. Jāguļ ar viņu arī, ja viņš to vēlētos. Mamm, viņš būtībā ir augstas klases suteners. Man palaimējās, ka izdevās paturēt ūdeļu kažoku."

"Un kā ar Toniju Poularu?"

"Viņš patiešām ir jauks. Un viņam ir daudz naudas. Turklāt mans advokāts domā, ka es varētu tēlot kino."

"Met ārā no galvas domas par kino!"

"Kāpēc? Es tur varētu gūt panākumus."

"Ir jau par vēlu. Tev vairs nav deviņpadsmit. Paklausies, tev ir laimējies — tev ir lieliski sejas vaibsti, figūras tips, kas patīk vīriešiem… kaut arī tāda figūra ilgi neturas. Vai tu uzmani savu svaru?"

"Māt, es biju ļoti vāja…"

"Es zinu, bet nepieņemies un nemet nost! Tas ir vissliktākais krūtīm. Lielas krūtis — tādas kā tavējās — ātri nošļūk, un tad ir briesmīgi uz tām skatīties. Izmanto, kamēr tev tās ir! Vīrieši ir dzīvnieki — tiem tādas patīk. Varbūt es nebūtu zaudējusi tēvu, ja man nebūtu bijušās tik mazas krūtis… Tad man būtu bijusi pieklājīga dzīve…" Viņa sāka šņukstēt. "Ak, Džen, es to vairs nevaru izturēt. Es gribu braukt dzīvot pie tevis…"

"Mamm, tu taču nevari pamest Džonu un omu!"

"Kāpēc ne? Lai Džons paliek pie omas. Viņš ar savu nožēlojamo darbu! Kur tad viņš var braukt? Viņš nekad nav varējis atļauties nopirkt māju!"

"Māt!" Dženifera centās nezaudēt savaldīšanos. "Māt, lūdzu! Lauj man vispirms apprecēties ar Toniju, un tad es parūpēšos par tevi!"

"Vai viņš kaut ko ir runājis par precībām?"

"Vēl ne'…"

"Ko tad gaidīt?"

"Tas nav tik vienkārši, mamm. Viņam ir māsa. Vina vada visu viņa dzīvi, izraksta čekus .Māte nomira, kad piedzima Tonijs. Māsa viņu uzaudzināja un ļoti mīl. Un ienīst mani."

"Džen, tev jābūt cietai kā kramam! Tiec no viņas vaļā! Ieņem viņas vietu! Neatļauj viņai dzīvot kopā ar jums, kad būsit apprecējušies! Tas izpostīs jūsu dzīvi, turklāt viņa nebūs ar mieru, ka es nākšu dzīvot pie jums. Bēbij, liec lietā savas smadzenes! Esi gudra! Ja sievietei ir nauda, viņai neviens nekā nevar padarīt. Es tev vēlu tikai to labāko, manu bēbij!"

Pa loga aizkara spraugām telpā lauzās saule. Dženifera vēl aizvien bija nomodā. Saruna ar māti nebija nekas sevišķs — viņa pie tām jau bija pieradusi. Tomēr viņa bija uztraukusies par to, ka nevar gulēt. Lai labi izskatītos, vajadzēja labi atpūsties. Ja ari cilvēks nevarēja aizmigt, mierīga gulēšana gultā un atpūta bija gandrīz līdzvērtīga miegam. Viņa to kaut kur bija lasījusi. Dženifera aizsmēķēja cigareti. Bet kas tad tā bija par atpūtu, ja cilvēks visu nakti staigā apkārt un izsmēķē veselu paciņu cigarešu? Viņa iegāja vannasistabā un uzzieda zem acīm vēl nedaudz krēma. Grumbu vēl nebija, bet cik ilgi tā varēja turpināties. Caurmērā viņa gulēja apmēram trīs stundas diennaktī — kopš tām pēdējām, Spānijā pavadītajām nedēļām. Viņa nopūtās. Līdz tam viņa bija gulējusi lieliski. Faktiski miegā viņa bija atradusi patvērumu: kad meiteni nomāca dažādas problēmas, viņa ar ilgošanos gaidīja nakti. Līdz tām pēdējām nedēļām Spānijā kopā ar Mariju…

Marija… Skaistākā meitene skolā. Dženiferai, tāpat kā citām no daudzām zemēm atbraukušajām pirmā kursa audzēknēm, aukstā spāņu skaistule bija ideāls. Marija mācījās pēdējā kursā un ne ar vienu nerunāja. Šī augstprātība vēl vairāk pastiprināja viņas valdzinošo tēlu jaunāko meiteņu acīs un izraisīja skaudību kursa biedrenēs. Šķita, ka Marija nobeigs skolu un aizbrauks no Šveices, tā arī nevienu neielaidusi aiz šīs majestātiskās baijeras. Līdz tai dienai bibliotēkā…

.. .Dženifera raudāja, lasot mātes vēstuli. Nauda bija iztērēta, un semestra beigās vajadzēja braukt atpakaļ uz mājām. Vai viņa esot nodibinājusi kādu izdevīgu draudzību? Harijs esot apprecējis Hen- rietu Aironsu un joprojām strādājot benzīnuzpildes stacijā. Ziņa par Hariju bija Dženiferas asaru iemesls.

"Nu — nekas jau tik ļauns nav noticis!"

Dženifera pacēla skatienu. Tā bija Marija. Majestātiskā Marija ar vinu runāja! Marija apsēdās viņai blakus.

"Nezinu, ko mana māte bija gaidījusi," Dženifera gurdi sacīja. "Viņa laikam domāja, ka angļu valodas skolotājs mūsu skolā būs angļu lords ar muižu…"

"Vecāki…" Marija iesmējās. Viņas angļu valoda bija nedaudz mākslota, taču nevainojami pareiza. "Man ir divdesmit divi gadi. No manis gaida, ka es apprecēšos pēc mana tēva izvēles — vai nu ar kādu kaimiņu, ar kura īpašumiem robežojas mūsu zemes, vai ari ar kādu citu — abu ģimeņu kopīgo interešu dēļ."

"Es Hariju mīlēju," Dženifera skumji stāstīja, "bet mātei likās, ka viņš man nav piemērots."

"Cik tev gadu, Dženet?" Dženifera toreiz vēl bija Dženete.

"Deviņpadsmit."

"Vai tev ir bijis kāds vīrietis?"

Dženete nosarkusi skatījās grīdā.

"Nē, bet Harijs un es… mēs aizgājām diezgan tālu. Es gribu teikt, ka ļāvu viņam sevi aizskart… un vienreiz es aizskāru viņa…"

"Es esmu gulējusi ar vīrieti," Marija paziņoja.

"Tā pa īstam?"

"Protams. Pērnvasar. Es pavadīju brīvdienas kopā ar krustmāti Zviedrijā. Un satiku skaistu vīrieti. Viņš bija piedalījies olimpiskajās spēlēs. Viņš bija peldēšanas instruktors. Līdz tam es pazinu vīriešus, kurus mans tēvs apsvēra kā manus nākamos vīrus. Tas būs vai nu viens resns vācietis, vai viens no Kariļjo ģimenes. Nevienam no Kariļjo zēniem nav zoda. Un tā es nolēmu pirmo reizi izmēģināt vismaz ar skaistu vīrieti. Bet tas bija šausmīgi. Vīrietis… viņš ņem mutē tavas krūtis… Tad viņš svīst un smagi elpo kā dzīvnieks. Turklāt tas bija sāpīgi… Es paliku stāvoklī…"

Dženifera neticēja savām ausīm. Marija — skolas biedrene, dieviete, kurai neviens neuzdrošinājās tuvoties, uzticēja viņai savus noslēpumus!

"Nācās griezties pie ārsta," Marija turpināja. "Atkal jaunas sāpes… un ardievu, grūtniecība! Tad man piemetās drudzis, un es biju ļoti slima. Mani aizveda uz slimnīcu… operēja… man vairs nevar būt bērnu."

"Ak, Marij, man loti žēl!"

"Nē, tas ir labi!5 ' Marija viltīgi pasmaidīja. "Ļaušu, lai tēvs norunā, un-tad es tam vīrietim pateikšu. Neviens vīrietis negrib precēt sievieti, kurai nevar būt bērnu. Man nekad nebūs jāprecas!" vina triumfējoši pabeidza.

'"Bet ko teiks tavs tēvs?"

"Par atbildi parūpēsies krustmāte. Man nācās viņai pastāstīt patiesību… Bet viņai taču bija uzdots mani uzraudzīt, tāpēc viņa man palīdzēs. Teikšu, ka biju slima, ka man dzemdē bija audzējs un tā bija jāizņem."' ., "Vai tā bija?'-'

"Jā, man izņēma dzemdi — bija sācies peritonīts. Bet tas taču ir brīnišķīgi! Mani vairs neapgrūtina fnēnešreizes!"

Dženifera gribēja izteikt savu līdzjūtību, taču tā nederēja meitenei, kura šo nelaimes gadījumu uzskatīja par brīnišķīgu veiksmi.

"Nu tev vismaz viss ir nokārtojies, bet man nāksies atgriezties Klīvlendā."

"Tev nebūs jāatgriežas," Marija bija uzsvērti sacījusi. "Tu esi pārāk skaista, lai pavadītu savu dzīvi, gaidot, kad nāks tas pirmais vīrietis, kas pagadās, un tevi saplosīs."

"Bet ko lai es daru?"

"Pēc divām nedēļām beigsies semestris. Tu brauksi man līdzi uz Spāniju un pavadīsi tur vasaru. Mēs kaut ko izdomāsim."

"Marij!" Dženiferai tas likās pārāk brīnišķīgi. "Man taču nav naudas, bet ir tikai biļete atpakaļceļam."

"Tu būsi mana viešņa. Man ir vairāk naudas, nekā es spēju tērēt."

Pēdējās divas nedēļas bija Dženiferas triumfa dienas. Pa skolu klīda jaunā ziņa — Marija esot izvēlējusies mazo Dženeti Džonsoni par savu draudzeni. Meitenes noskatījās uz viņu ar skaudību. Marija turpināja turēt visas pienācīgā attālumā, pat Dženiferu, tikai apstājās un mazliet parunājās, kad abām gadījās satikties gaitenī.

Kad beidzās semestris, Marija atkal kļuva draudzīga un laipna. Tas sākās, kad viņas bija iesēdušās taksometrā, lai brauktu uz Lozannu.

"Mēs tā nevaram uzreiz braukt uz Spāniju. Es saņēmu no tēva telegrammu…" Viņa to pasniedza Dženiferai. Tajā bija padoms Marijai pavadīt vasaru Šveicē. Spānijā vēl joprojām bija jūtamas kara sekas. Bet drīz stāvoklis nonnalizēšoties. Telegrammā bija minēts arī bankas rēķina numurs Šveicē.

Meitenes palika Šveicē trīs gadus.

Viņas kļuva tuvas jau pirmajā naktī. Kaut arī Dženiferu šis priekšlikums pārsteidza, viņa neizjūta pretīgumu, bet zināmā mērā ziņkāri. Marija taču bija visu skolnieču apjūsmotā varone. Un Marijas loģiskais izskaidrojums atņēma visai šai lietai nenormā- lības pieskaņu.

"Mēs patīkam viena otrai. Es gribu, lai tu iepazītu seksu — izjustu aizraujošu baudu, lai tu to izjustu un lai tevi nekad nesakropļotu kāds brutāls vīrietis. Mēs nedarām nekā slikta, neesam lezbietes kā tie šausmīgie ķēmi, kas nogriež matus un valkā vīriešu drēbes. Mēs esam divas sievietes, kas viena otru dievina un kas prot būt maigas un mīlošas."

Tonakt Marija izģērbās un lepni nostājās Dženiferas priekšā. Viņai bija skaists ķermenis, bet Dženifera izjuta slepenu prieku, ka viņējais ir pārāks. Viņa kautri nometa savas drānas uz grīdas un dzirdēja, ka Marijai no pārsteiguma aizrāvās elpa, kad tā ieraudzīja viņas krūtis.

"Tu esi skaistāka, nekā es sapņos biju iedomājusies." Marija maigi noglāstīja Dženiferas krūtis, tad pieliecās un pieglauda tām vaigu. "Tu redzi, es mīlu tavu skaistumu un cienu to. Vīrietis tagad tevi plēstu pušu." Viņa pārlaida pirkstus pār Dženiferas ķermeni. Sev par lielu izbrīnu, Dženifera sāka izjust satraukumu… viņas ķermenis sāka vibrēt…

"Nāc." Marija saņēma viņas roku. "Apgulsimies un izsmēķēsim pa cigaretei."

"Nē, Marij, turpini aizskart mani," Dženifera lūdza.

"Vēlāk es tevi aizskaršu un turēšu ciet, cik ilgi vien gribēsi. Vēlos, lai tu justos ar mani ērti. Es būšu maiga…"

Marija bija maiga un pacietīga — katru nakti atļāvās drusku vairāk, lēni mācot Dženiferai atbildēt un likvidējot jebkādu neveiklības sajūtu.

"Tu nevari tikai tikt mīlēta, tev jāmīl arī pretī," Marija pieprasīja. "Liec man nodrebēt, kā es liku drebēt tev." Katru nakti Marija centās viņu aizraut, līdz Dženifera atklāja, ka atbild ar tādu pašu kaisli un sasniedz ekstāzes augstumus, par kādiem nebija pat sapņojusi.

Dženiferai iepatikās viņas dubultā dzīve kopā ar Mariju. Naktī viņa alka pēc Marijas, bet dienā uzskatīja to vienkārši par draudzeni. Kad viņas kopā iepirkās vai apskatīja nelielas svešas pilsētiņas, Marija bija vienkārši biedrene. Dženifera nejuta nekādas saistības. Bieži viņa sastapa pievilcīgus vīriešus — slēpošanas instruktorus un studentus, un Dženifera secināja, ka viņai šīs tikšanās ir grūti pārdzīvot. Marijai viņu lakstošanās bija vienaldzīga, bet Dženiferai dažs labs no jaunajiem cilvēkiem patika. Reizēm dejojot viņa sajuta, ka viņas stāvs nodreb no spēcīgā, vīrišķīgā ķermeņa pieskāriena. Kad kāds no viņiem čukstēja mīļus vārdus, viņai gribējās atbildēt.

Reiz viņa bija aizrāvusies īsā pastaigā ar īpaši skaistu panamiešu jaunekli. Viņš studēja medicīnu un pēc kara gribēja papildināt savas zināšanas Ņujorkā. Viņš gribēja Dženiferu. Viņi skūpstījās, un viņa atklāja, ka pieglaužas tam, atbildot ar tādu pašu kvēli. Bija tik brīnišķīgi turēt apskautas vīrieša krūtis pret savējām, izbaudīt vīrieša roku spēku pēc Marijas maigās mīlestības… Viņa izmisīgi gribēja šo zēnu, taču atrāvās un atgriezās kafejnīcā. Marija viņas prombūtni bija pamanījusi — tonakt sekoja scēna. Dženifera zvērēja, ka sāpējusi galva un vajadzējis iziet paelpot svaigu gaisu. Beidzot gultā Marija atmaiga…

Taču visumā tas bija brīnišķīgi. Marija bagātīgi tērēja naudu, pirka Dženiferai skaistas drēbes, Dženifera iemācījās slēpot. Viņa plūstoši un viegli runāja franciski; kad viņām Lozannā bija apnicis, viņas pārcēlās uz Zenēvu.

Pēc trim Šveicē pavadītiem gadiem Marijas tēvs vēlējās, lai viņa atgriežas Spānijā, taču Marija atteicās. Un tad 1944. gadā viņš vairs nedeva naudu. Viņai nebija izvēles.

"Tu brauksi man līdzi," viņa paziņoja Dženiferai. "Bet mums jāatdod tava atpakaļbiļete uz Ameriku. Citādi man nepietiek naudas."

Dženifera saprata, ka atdod biļeti uz brīvību. Pēdējā gadā viņai aizvien vairāk apnika tas, ko Marija prasīja no viņas ķermeņa, taču Klīvlenda un māte Dženiferu vilināja vēl mazāk. Bet Spānija! Tur bija iespējams satikt kādu skaistu spānieti no labas ģimenes… Viņai bija divdesmit trīs gadi, būtībā viņa bija nevainīga… kāpēc ne?

Dženifera palika Spānijā vairāk nekā gadu. Viņa sastapa daudzus piemērotus vīriešus. Daži no tiem bija visai pieņemami, taču Marija viņu uzmanīja kā vanags. Viņu allaž uzmanīja kāda no Marijas krustmātēm. Marija atraidīja jebkurus uzmanības pierādījumus un raudzījās, lai Dženiferai negadītos pielūdzējs. Dženiferu pārņēma izmisums — Marijas īpašnieciskā izturēšanās bija nomācoša. Pirmo reizi mūžā viņa izprata savas mātes bailes no nabadzības. Nauda deva brīvību, bez tās cilvēks nekad nevarēja justies brīvs. Spānijā viņa varēja dzīvot greznībā un valkāt skaistus tērpus, taču viņa piederēja Marijai. Klīvlendā viņu gaidīja cita veida cietums — precības ar kādu trešās šķiras vīrieti, kam arī būtu tiesības uz viņas ķermeni. Tātad bez naudas tu esi gūsteknis. Taču kaut kur bija jābūt izejai.

Naktīs viņa nespēja aizmigt. Viņa pacieta Marijas mīlināšanos, atbildot ar tēlotu kaisli. Kad Marija bija aizmigusi, Dženifera izkāpa no gultas un apsēdās pie loga, smēķēja, raugoties zvaigznēs un domājot…

Nauda. Viņai bija jādabū nauda! Atbilde slēpās viņas ķermenī, tas strādās viņas labā. Tas viņu bija atvedis arī līdz šejienei. Viņa brauks uz Ņujorku, piehems citu vārdu, melos par savu vecumu… varbūt vina varētu kļūt par modeli. Kaut kādā ceļā bija jātiek pie naudas! Viņa nekad vairs neļaus sevi noķert slazdā!

Kad tika nomesta atombumba, visa Madride drudžaini gaidīja jaunas zinas. Pat Marija sēdēja, elpu aizturējusi, pie radio. Dženifera izmantoja šo izdevību, lai nosūtītu mātei slepenu vēstuli, kurā lūdza to atrakstīt un pieprasīt, lai meita atgriežas mājās sakarā ar viņas saslimšanu.

Māte paklausīja, un Marijai nebija izvēles. Viņas šķīrās, zvērot viena otrai mūžīgu uzticību. Dženifera apsolīja atgriezties, kad māte būs atlabusi, un izjuta slepenus sirdsapziņas pārmetumus, kad Marija iespieda viņai rokā ceļotāju čeku grāmatiņu.

"Tur ir tūkstoš dolāru amerikāņu naudā. Mēģini no tiem atlicināt naudu atpakaļceļam, bet, ja tev vajadzēs vairāk, telegrafē man. Es dzīvošu tikai tai dienai, kad tu atgriezīsies." Lai izkliedētu aizdomas, lielāko daļu savu drēbju Dženifera atstāja Spānijā. Viņa brauca tieši uz Ņujorku un apmetās hotelī. Viņa aizsūtīja mātei piecsimt dolāru un lika pārsūtīt pastu no Spānijas, taču nekādā ziņā neatklāt viņas tagadējo atrašanās vietu un jauno vārdu.

Sākumā Marija rakstīja katru dienu. Dženifera neatbildēja. Pateicoties apstākļu sakritībai, viņa pirmajā dienā Ņujorkā sastapa panamieti, medicīnas studentu. Puisis atcerējās, ka viņi bija tikušies un ka viņš viņu bija gribējis. Viņas jaunais vārds to neizbrīnīja. Trīs nedēļas viņa katru vakaru ar to gulēja, tad viņš Dženiferu iepazīstināja ar princi Mirallo.

Bija jau septiņi. Vina nodzēsa pēdējo cigareti. Vajadzēja gulēt. Viņa gribēja būt patiešām laba Robijam. Tad varbūt viņa tiks pie vakarkleitas un naudas mātei.

NĪLIJA

1946. gada janvāris

Ņujorkas kritiķi vienā balsī slavēja uzvedumu "Līdz debesīm". Helēna Losona tika dēvēta par dievišķīgu, daži labi vārdi bija veltīti arī Nīlijai. Visvairāk par to bija pārsteigta pati Nīljja. Kāds no kritiķiem viņu bija nosaucis par jaunizceptu talantu. Šī uzslava un jaunais dzīvoklis lika Nīlijai gandrīz vai ticēt, ka viņa jau kaut kas ir.

Viņa nespēja aptvert, ka dzīvo tik greznā dzīvoklī. Enna bija pasakaina. Viņai vienmēr laimējās. Un allaž tas šķita saistīts ar Allenu. Šoreiz gan tas bija Allena tēvs. Džino bija pametis savu draudzeni Adeli, un viņa bija noslēgusi līgumu kā šova meitene Londonā. Enna bija nejauši sastapusi Džino un dabūjusi šo lielisko dzīvokli. Protams, tikai uz laiku, jo Adele pirmajā jūnijā atgriezīsies. Bet līdz tam laikam Dženifera, iespējams, būs apprecējusies ar Toniju, varbūt arī Enna ar Laionu un vina ar Melu. Ja vien jaunajā darbā viņam būs panākumi. Džonijs Neilons bija vinu pieņēmis uz divām nedēļām izmēģinājumam par scenāriju rakstītāju radiouzvedumiem. Radiosceņāristi pelnīja piecsimt dolāru nedēļā.

Viņa un Mels bija ielūgti uz Džonija Mellona Jaungada svinībām, bet Vecgada vakaru vini bija pavadījuši Helēnas ģērbtuvē. "Jūs līdz divpadsmitiem netiksit laukā no teātra," Helēna bija tiepusies, liedama kausos šampanieti. Džonija balle bija lieliska. Viņa taču nekad vēl nebija bijusi kopā ar slavenībām, turklāt viņu visi pazina!

Viņa to vienkārši nespēja aptvert. Un tad Džonijs Mellons bija pateicis Melam: viņš varot uzskatīt, ka esot pieņemts darbā. Re, cik tas bija jauki! Jā, tas "re" viņai jāatmet. Daži par to bija smējušies, domādami, ka viņa muļķojas. Varbūt kopā ar Melu un vina draugiem viņa iemācītos labus izteicienus. Un Melam bija tāds labs vārdu krājums… viņš bija mācījies koledžā.

To Jaungada vakaru viņa nekad neaizmirsīs. Mels teica, ka viņš arī ne.

"Es esmu tik laimīga, Mel, ka baidos," viņa teica, kad viņi pēc balles bija atgriezušies Mela viesnīcā.

"Paklau, Mel, tava viesnīca ir baigi slikta, ir jau rīts, bet nav ieslēgts siltums." Viņa iekāpa gultā un drebinājās Mela rokās.

"Labi, nosaki dienu, un es pārcelšos uz citu vietu. Mēs varam apprecēties, kad vien tu vēlies. Es sameklēšu mums skaistu dzīvokli."

"Okei, pirmajā jūnijā."

"Kāpēc mums tik ilgi jāgaida?"

"Tāpēc, ka līdz tam laikam mums ar meitenēm ir kopīgs dzīvoklis. Man tik un tā jāmaksā trešā daļa īres, ja es aizeju projām agrāk. Tā mēs visas nolēmām, jo mēs visas trīs teju, teju precamies."

"Mēs varam to atļauties. Mēs viņām samaksāsim."

"Tu joko? Lai es maksātu dubultu īri?"

"Es taču te esmu! Nem mani… tūlīt…"

"Bet, Nīlij…"

"Mēs precamies pirmajā jūnijā!"

1946. gada februāris

Enna un Dženifera aiz pārsteiguma nespēja izteikt ne vārda, vērodamas, kā Nīlija izrīko nesējus, kas nesa iekšā milzīgu pianīnu.

"Es parakstīju līgumu ar Džonsona Herisa aģentūru," Nīlija paziņoja.

"$et tu taču piedalifes izrādē "Līdz debesīm"," Enna nesaprata.

"Es strādāšu abās vietās. Es uzstāšos restorāna "La Rouge" pusnakts programmā. Un par to saņemšu trīssimt dolāru nedēļā! Un ziniet vēl ko? Herisa aģentūra man sadabūjusi Zīku Vaitu un viņam maksās! Viņš aranžēs manas dziesmas un apmācīs mani aktiermākslā. Zīks strādā tikai ar lielajām zvaigznēm. Kad viņš dzirdēja mani dziedam, viņš teica, ka no manis varot kaut kas iznākt, ja vien es drusku pastrādāšot. Vai šīs klavieres nav lieliskas?"

"Tas ir jauki, ka mums ģimenē būs zvaigzne," Enna smējās, pret Dženiferu pavērsusies.

Nīlija sarauca pieri.

"Es to daru naudas dēļ. Es gribu, lai jūnijā, kad mēs ar Melu precēsimies, man būtu pietiekami daudz naudas un varētu noīrēt tikpat skaistu dzīvokli kā šis."

"Vai Mels strādā ari Džonijam Mellonam?" Dženifera ievaicājās.

"Liekas, ka viņš strādā tikai kā tavs preses aģents. Nekad neesmu redzējusi tik loti izreklamētu aktrisi."

"Un kāpēc gan ne?*' Nīlija atbildēja. "Galu galā viss, ko nopelnu, domāts mūsu nākotnei."

"Vai tev tiešām iespēja kļūt par zvaigzni ir vienaldzīga?" Dženifera jautāja.

"Lai sagaidītu Jaungadu vienatnē un sadabūtu kādu pēdiņu par pavadoni? Kad apprecēšos, es turpināšu strādāt, bet ģimenes dzīve man vienmēr būs pirmajā vietā. Un ko nu tu te runā — vai tu pati tikko kā Tonija dēļ neatraidīji kontraktu ar "XX Century Fox"?"

Dženifera paraustīja plecus.

"Tas nebija labs kontrakts. Tikai simt piecdesmit dolāru nedēlā."

Henrijs domāja, ka tev to vajadzēja pieņemt," Nīlija neatkāpās. "Vai tu būtu gājusi, ja viņi tev būtu devuši vairāk?"

"Varbūt… Domāju, ka jā. Taču man nav talanta, Nīlij, bet tev ir."

"Varbūt… Domāju, ka ir. Jā… bet ar talantu vien nepietiek. Hei, sakārtosim dzīvokli! Kuru katru brīdi var ierasties Zīks."

Nākamajās trijās nedēļās dzīvoklī valdīja Zīks Vaits. Ik dienas, kad Enna un Dženifera pārradās mājās, viņi jau strādāja. Zīks bija. sievišķīgi pievilcīgs, stingrs skolotājs un teicams mūziķis. Viņš Nīliju dresēja bez žēlastības.

"Ko viņš no manis grib iztaisīt?" Nīlija mēdza prasīt, asarām acīs iedrāzdamās guļamistabā. "Man dzīvē nekad nav bijusi neviena dziedāšanas stunda, un es dziedu okei. Un pēkšņi viņš grib mani pataisīt par nez ko — trijās nedēļās! Enna, ej un dabū viņu nost no mana kakla!"

Tad durvīs mēdza parādīties Zīks.

"Okei, Nīlij, pietiek histērijas! Turpināsim strādāt!"

"Es nevaru," Nīlija šņukstēja. "Tu no manis gaidi pārāk daudz…"

"Protams. Kāpēc būt labai, ja tu vari būt izcila?"

Nīlija allaž atgriezās… vingrinājumi turpinājās… tad atkal sekoja histērija.», atkal vingrinājumi… un tā bez gala. Bet visskaļākais strīds notika otrās nedēļas beigās. Nīlija iedrāzās Belamī un feelouza kantorī.

"Kur viņš ir?" vina vaicāja Ennai.

"Kāds 1 viņš?" '

>

"Henrijs! Es gribu viņu atpakaļ par menedžeri! Man viņš ir vajadzīgs! Lai viņš atbrīvo mani no Zīka!"

"Henrijs ir radio. Ko Zīks izdarījis?"

"Viņš grib, lai es sadedzinu visas savas drēbes!"

"Ko'?!" *

"Tu dzirdēji. Manas drēbes esot šausmīgas. Šo jauno mēteli ieskaitot." Viņa ar mīlestību noglāstīja rudās lapsas apkakli.

"Nu, šis mētelis tev ir mazliet par dāmīgu." Enna apslēpa smaidu.

"Paklau, visu mūžu esmu nēsājusi savas māsas apvalkātās drēbes. Tagad man ir tiesības savas drānas izvēlēties pašai!"

"Ko tad Zīks grib, lai tu valkātu?"

"Kas to lai zina? Man sarunāts ar viņu satikties pie kāda modes dizainera. Tāpēc man vajadzīgs Henrijs — lai viņš Zīkam pasaka, ka man arī ir kādas tiesības."

"Nīlij, tev Henrijs nav vajadzīgs. To tu Zīkam vari pateikt pati."

"Nē, es negribu ar viņu strīdēties. Viņš vēl varētu no manis atteikties. Enna, viņš ar manu balsi ir izdarījis lielas lietas. Dažreiz pati nespēju ticēt, ka tā esmu es. Un to viņš panācis pāris nedēļās. Tagad sāku saprast, ka es varētu būt liela māksliniece. Es varu paņemt notis, par kurām nebiju pat sapņojusi, un droši tās turēt. Viņš ir ģēnijs!"

"Tad varbūt viņam ir taisnība arī par drēbēm?"

"Labi, lai jau viņš izvēlas man tērpu pirmajai uzstāšanās reizei." Nīlija nopūtās. "Tas ir speciāli pasūtīts, jo viņš man liek arī nedaudz dejot. Bet es nekad neatteikšos no šī mēteļa!"

Nākamajā nedēļā viņa šo mēteli kopā ar violeto tafta tērpu un vēl sešām kleitām, ko bija iegādājusies pēdējā laikā, nosūtīja māsai. Zīks lika nopirkt viņai vakarkleitu uzstāšanās reizei, divus vilnas ielas tērpus un klasiska stila tumšzilu mēteli. Nīlija ar riebumu aplūkoja šo vienkāršo garderobi.

"Tu padomā — simt divdesmit pieci dolāri par šo te," viņa stāstīja Melam, rūpīgi uzklājot salveti zilajam vilnas audumam." Viņi sēdēja dārgajā Sardi restorānā, kur Nīlijai tagad tika ierādīts galdiņš labākajā vietā, — tas bija fakts, kas izraisīja viņā nepārtrauktus izbrīnās plūdus.

"Tas ir elegants," Mels teica, "bet nevar pateikt, ka tas maksā tādu naudu."

"Zīks saka, ka man esot jārada imidžs un tā jāizskatās visu laiku."

"Un kāds imidžs tad būtu jārada šim tērpam?"

"Nezinu." Viņa paraustīja plecus. "Kā tu domā? Tu esi gudrs. Tu taču esi mācījies koledžā."

Mels nokoda kumosu sviestmaizes un domīgi skatījās uz tērpu.

"Pēc uzlecošas Brodveja zvaigznes tu neizskaties, to es varu pateikt droši. Vairāk gan pēc skolnieces. It kā tu tikko būtu beigusi kādu smalku koledžu meitenēm."

"Vai tas ir labi?"

"Nezinu, mīlā. Es tevi mīlu jebkurā apģērbā, pat tajā drausmīgajā violetajā."

"Mel, kāpēc tu man nepateici, ka tev nepatīk mana tafta kleita?"

"Tev tā bija mugurā, kad mēs pirmo reizi tikāmies, un es negribēju tevi aizvainot."

"Un mans melnais mētelis ar rudās lapsas apkakli?"

"Nu, tas bija tāds parasts… un darīja tevi vecāku par taviem gadiem."

"Un šis vienkāršais zīda mētelis ir neparasts?"

"Nezinu, mīļā, bet domāju, ka tev tas piestāv. Pediņiem ir diezgan laba gaume."

"Labi." Viņa nopūtās un sparīgi iecirta zobus sviestmaizē.

1946. gada marts

Neviens nebija domājis par to, kādu iespaidu atstās Nīlijas pirmā uzstāšanās klubā. Enna bija atnākusi kopā ar Laionu un Henriju. Dženifera kopā ar Toniju, viņa māsu, dziesmu tekstu autoriem un skaņu operatoriem sēdēja zāles otrā pusē pie liela galda. Helēna Losona ieradās režisora palīga pavadībā. Viņa pamāja Henrijam un uzsvērti ignorēja Ennu. Sākumā tas bija parasts koncerts klubā. Reportieri ieradās tāpēc, ka bija sūtīti. Slavenības — tāpēc, lai reportieri viņas redzētu. Neviens neko sevišķu negaidīja. Tas nebija nekas sevišķs — jauna meitene, guvusi panākumus kādā izrādē, piepelnās ar dziedāšanu kādā klubā. Viņi atnāca, cienot viņas enerģiju un godkāri, bet aizgāja, paužot skaļu sajūsmu un dievināšanu.

Enna nespēja tam ticēt. Nīlija bija fantastiska! Apgaismojums bērnišķīgo sejiņu bija padarījis gandrīz vai skaistu, tērps — vienkāršā, baltā, spīdīgā auduma blūze un īsie, zilie tāda paša auduma svārciņi — uzsvēra viņas lieliskās kājas. Enna bija pārsteigta, ka nebija tās pamanījusi agrāk un ari to, cik skaista figūra ir Nīlijai.

"Mēs izlaidām no rokām zvaigzni," Henrijs čukstēja.

"Viņa patiešām ir lieliska," Enna tāpat čukstus atbildēja.

"Lieliska nav īstais vārds," teica Laions. "Viņa ir kas neiedomājams!"

Pēc tam satraukums, kas virmoja ap Nīliju, kopīgā dzīvokļa atmosfēru padarīja haotisku. Nepārtraukti zvanīja telefons, un

dzīvojamā istabā notika intervijas un mēģinājumi. Nīlija dziedāja pa radio. Pēc viņas tīkoja vairākas filmu sabiedrības. Un Helēna Losona pārstāja ar viņu sarunāties. "Iedomājieties! Viņa izturas tā, it kā manis nemaz nebūtu," Nīlija šausminājās. Dženifera smējās: "Tas nozīmē, ka tu esi zvaigzne!"

Nīlija parakstīja kontraktu ar filmu sabiedrību "Century Productions". Mels par to nepriecājās. "Un kā tad būs ar mums?"

"Mēs apprecēsimies pirmajā jūnijā, kā jau norunājām." Mels pasmaidīja.

"Un es jau nodomāju, ka tu nekad nelūgsi manu roku." "Un tad mēs brauksim uz Kaliforniju pavadīt medusmēnesi. Galvenais pērk man māju." "Galvenais?"

"Ā, es aizmirsu tev par viņu pastāstīt," Nīlija čaloja. "Pagājušajā nedēļā Ņujorkā bija iebraucis Sirils Bīns, visi viņu sauc par galveno. Viņš man noīrēšot māju Holivudā, māju ar peldbaseinu. Tas

maksāšot trīssimt dolāru mēnesī. Tikai viņš saka — es nedrīkstot sauļoties, jo tad kļūšot vasarraibumaina."

""Nīlij," Mels sniedzās pēc meitenes rokas, "tu zini, ka es tevi mīlu…"

"Un vēl, Mel, sākumā es saņemšu tūkstoš dolāru nedēļā. Padomā tik, cik mums būs naudas!"

"Nīlij, bet… mans darbs pie Džonija Melona?" "Atsakies no tā. Tu pelni tikai divsimt dolāru nedēļā." "Sākot ar nākamo nedēļu, saņemšu trīssimt." "Bet es — tūkstoti! Un kur tad vēl nauda par skaņuplatēm! Džonsona —Herisa aģentūrā man teica, ka nākamajā gadā es par tām saņemšot divdesmit piecus tūkstošus. Vai tu to vari iedomāties?"

"Un ko darīšu es? Sēdēšu peldbaseinā?"

"Mel, tu esi kopā afr mani. Mēs esam komanda. Tu man esi vajadzīgs. Man jātiek presē — tagad, cik vien iespējams bieži." "Studija jau tev kādu iedos."

"Droši vien. Bet tas nebūs tā kā ar tevi. Viņu preses aģents rūpēsies par mani un arī par citām zvaigznēm. Es gribu, lai tu strādā man vienai. Un, Mel, tev vajadzēs rīkoties ar naudu! Es nekad vēl dzīvē neesmu izrakstījusi čeku! Un es taču nezinu, kā pieņemt darbā kalponi vai pavāru un ko viņiem sacīt! Man nekad nav bijusi māja. Mel, tev jābrauc man līdzi! Bez tevis es tur nekas nebūšu!"

"Nē, Nīlij, tur nekas neiznāks."

"Kāpēc? Galu galā par visu šo te atbildīgs esi tu! Tu biji tas, kas man pievērsa visu uzmanību!"

Viņš saņēma Nīlijas roku.

"Zīks tev neiedeva tavu balsi, un es tevi neiztaisīju par zvaigzni. Tas jau bija tevī. Mēs tikai palīdzējām piesaistīt tev uzmanību."

"Tad turpini man palīdzēt, Mel. Tu man esi vajadzīgs… Es tevi mīlu…"

"Bet, Nīlij, nezinu, vai tur kas iznāks. Nekad neesmu bijis Holivudā, bet zinu, kā viņi tur rīkojas. Es tur būšu misters Nīlija O'Hara. Es tur nebūšu nekas. Šeit tas ir citādi, Nīlij."

"Mēs taču būsim tie paši! Paklau, Mel, es cītīgi strādāšu, sapelnīšu daudz naudas un varbūt pēc gadiem pieciem visam tam atmetīšu ar roku. Visi zinās, ka tu esi atbildīgs par mani. Lūdzu, Mel, bez tevis es nebraukšu!"

"Paklausies, Nīlij…"

"Mel… lūdzu…"

Viņš saņēma Nīlijas roku.

"Labi. Es vienmēr esmu sapņojis iegūt īstu Holivudas iedegumu."

DŽENIFERA

1946. gada decembris

Dženifera, uz krēsla pakāpusies, pūlējās iebāzt cepures kārbu augšējā plauktā un strauji noliecās, kad tai tik tikko uz galvas neuzgāzās divi koferi.

Enna palīdzēja tos novietot atpakaļ.

"Es tev varētu piedāvāt savu skapi, taču tas ir pilns ar drēbēm, kuras tu man atdāvināji."

"Ko vini te iedomājas — kā lai iztiekam ar diviem maziem skapīšiem^ Un kāpēc Adele nevarēja atrast kādu angļu lordu un palikt Londonā? Ak Dievs, kā man pietrūkst tā dzīvokļa!"

"Skapji ir pietiekami lieli, Džen. Tie vienkārši nav domāti tiem, kuriem ir tik daudz drēbju. Un neiedrošinies pirkt vēl kādu kleitu! Man jau tā ir vislabākā garderobe pilsētā tāpēc, ka tev viss apnīk, līdzko tu to uzvelc mugurā. Laionam acis ieplešas, kad es atkal un atkal parādos jaunās tualetēs."

"Ja Tonijs man uz Ziemsvētkiem uzdāvinās jaunu ūdeļādas kažoku, tu dabūsi manu veco."

"Es to no tevis atpirkšu."

"Nemuļķojies!v

"Džen, mņn ir nauda. Henrijs noguldīja gredzena naudu plus manus divpadsmit tūkstošus. Par gredzenu dabūju tikai divdesmit tūkstošus. Tas ir vērts vairāk, bet viņi teica, ka būšot grūti tam tūlīt

atrast pircēju. Henrijs visu noguldīja akcijās, un es dabūju ļoti jaukas dividendes."

"Neaiztiec šo ieguldīto kapitālu!"

"Tu nu esi īstā padomdevēja. Tavas fotogrāfijas publicē "Vogue" un "Harper's", un tu neesi iekrājusi ne centa. Kā modelis, Džen, tu esi nopelnījusi veselu bagātību, bet tu visu izdod par drēbēm. Un ja tu ar tām labi apietos…"

"Kā lai es iekrāju, ja viss aiziet par lupatām un tiek aizsūtīts mātei? Un kā modelis es nopelnu trīs četrus simtus nedēļā — kas nu tā par naudu. Mans lielais vinnests, pēc kā es dzenos, ir Tonijs. Man ir divdesmit seši gadi, Enna, man vairs nav daudz laika. Mani tērpi uz Toniju atstāj iespaidu, un presē es tieku dēvēta par elegantu un brīnišķīgu. To visu es uzskatu par ieguldījumu. Lieku galdā visu savu naudu un metu kauliņus par Toniju. Ja uzmetīšu laulības — visu mūžu būšu neatkarīga."

"Tāpēc jau tev nav jāatdāvina kažoks."

"Ja apprecēšos ar Toniju, man būs ducis tādu kažoku. Un, ja vien Laiona grāmata nebūs bestsellers, tev uz tādu būs ilgi jāgaida."

"Nu… es turu īkšķi. Pagājušajā nedēļā viņš to pabeidza."

"Lieliski! Tagad jau jūs varat precēties!"

"Tas nav tik vienkārši," Enna iesmējās. "Vispirms to pieņems literārais aģents un tad izdevējs. Kuru katru dienu tas izšķirsies."

Enna izslēdza plašu atskaņotāju.

"Džen, pulkstenis jau divi. Mums vajadzētu iet gulēt."

"Vai manas naktslampas gaisma tevi netraucēs?"

"Nē, mani tikai uztrauc tas, ka tu tik maz guli. Dažreiz naktī pamostos un redzu — tava gulta ir tukša."

"Es dzīvojamā istabā smēķēju, lai tevi netraucētu."

"Kāpēc, Džen? Vai Tonija 'dēļ?"

"Zināmā mērā…" Dženifera paraustīja plecus. "Bet es slikti guļu jau veselu gadu. Un Tonijs februārī brauc uz Kaliforniju sniegt radioprogrammu."

"Varbūt līdz aizbraukšanai viņš lūgs tevi apprecēties?"

"Kamēr Mirjama būs klāt, viņš to nedarīs. Kad mēs esam vieni, viņš gatavs darīt visu, ko vien vēlos. Es taču nevaru paslēpt miertiesnesi palagos!"

"Varbūt jums abiem kopā aizbēgt?"

"Es esmu domājusi par Elktonu. Bet tas nav tik vienkārši. Gultā viņš apsola visu. Bet, tiklīdz no gultas laukā, — viņš klausa Mir- jamai. Labi." Viņa devās uz vannasistabu. "Ej gulēt, es vēl sakopšos."

Vannasistabā viņa ielūkojās savā sejā. Zem acīm veidojās dažas mazas rieviņas. Pēc četriem gadiem viņai būs trīsdesmit… Piedāvātais filmēšanās kontrakts bija neizdevīgs. Uzvedums beigsies jūnijā. Ja viņa brauks Tonijam līdzi uz Holivudu, viņa to nekad nedabūs. Ja viņš aizbrauks bez viņas, Mirjama parūpēsies, lai viņam netrūktu skaistu meiteņu. Skaistu un jaunu meiteņu.

Jā, Tonijs domāja, ka viņai ir divdesmit. Bet, kad viņš ieskatīsies meitenē, kurai patiešām būs deviņpadsmit, vai divdesmit, viņa šajā sacensībā var zaudēt. Mirjama pēdējā laikā viņai bija uzdevusi āķīgus jautājumus par datumiem un skolā iešanu. Paldies Dievam, ka Tonijam nav pārāk ass prāts. Bet varbūt viņai tā tikai likās, jo sarunās galvenā runātāja bija Mirjama, un Tonijam nebija iespējas sevi parādīt.

Viņa iegāja guļamistabā, Enna jau gulēja. Dženifera iekāpa gultā un nodzēsa gaismu.

Pēc stundas viņa joprojām bija nomodā. Šī atkal būs viena no tām naktīm. Dženifera klusītēm piecēlās un iegāja dzīvojamā istabā, sameklēja savu somiņu un izņēma mazu pudelīti. Mazās, lodveidīgās, sarkanās tabletītes vakar vakarā viņai bija iedevusi Irma. ("Ieņem vienu, un tu gulēsi stundām!")

Irma šovizrādē aizstāja Nīliju. Sākumā Irma viņai bija iedevusi četras tabletes. ("Tās man ir zelta vērtē. Es tev dotu vairāk, bet ir vajadzīga ārsta recepte. Man dod tikai desmit nedēļā.") Vai nepamēģināt? Doma, ka tik maza tabletīte var likt gulēt stundām, biedēja. Vina ielēja glāzē ūdeni un, turēdama rokā kapsulu, juta, kā dauzās sirds. Šī te bija gandrīz narkotiskā viela — nē, tas taču bija smieklīgi! Irma to dzer katru vakaru un jūtas lieliski! Irma, stājoties Nīlijas vietā, bija sākusi nervozēt. Nu, viena tablete taču nenodarīs nekā slikta. Viņa to norija, ielika pudelīti atpakaļ somiņā un atgriezās gultā.

Pēc cik ilga laika tā iedarbosies? Viņa vēl aizvien jutās pilnīgi nomodā — dzirdēja Ennas mierīgo elpošanu, pulksteņa tikšķēšanu uz naktsgaldiņa, ielas satiksmes troksni laukā — patiesībā visas skanas likās pastiprinātas…

iJn tad viņa sāka just! Ak Dievs! Tas bija lieliski! Viņas ķermenis likās esam bez svara… galva — smaga, taču reizē arī tik viegla. Viņa tūlīt aizmigs… gulēs… ak, mazā, skaistā tabletīte…

Nākamajā dienā vina aizgāja pie Henrija ārsta, taču ārsts atsacījās zāles parakstīt. Viņas veselības stāvoklis bija nevainojams. Kādas blēņas viņa te runā? Nē, viņš sekonālu neparakstīs! Mazāk kafijas! Mazāk smēķēt! Ja arī viņa negulēs, tad viņas ķermenim tas acīmredzot nav vajadzīgs.

"Tu rīkojies aplam," Irma pēc pāris dienām mācīja. "Tā jau nevar — iet pie laba daktera un prasīt tādas un tādas zāles. Prātīgāk būtu sameklēt ārstu ar mazliet tumšākiem ētikas principiem."

"Kur lai to ķer? Es ar tām burvīgajām tabletītēm gulēju četras naktis pēc kārtas, un tas bija brīnišķīgi! Divas pēdējās naktis atkal nevarēju aizmigt."

"Aizej uz kādu no trešās šķiras hoteļiem Vestsaidā un sameklē, kur logā izlikts ārsta pieņemšanas laika paziņojums," Irma bija mācījusi. "Ej iekšā un saki, ka esi iebraukusi, teiksim, no Kalifor- nijas, un nevari gulēt. Savu ūdeļādu kažoku nevelc, tas sadārdzinās honorāru par vizīti. Viņš izliksies tevi uzklausām, un tu teiksi, ka tev ir nepieciešams pāris naktis labi izgulēties. Viņš paņems no tevis desmit dolārus un izrakstīs recepti tik daudz tabletēm, ka tev pietiks nedēļai. Viņš zina, ka pēc nedēļas tu atkal būsi klāt, un rēķināsies ar desmit dolāriem nedēļā. Bet tas ir to vērts! Uzreiz tu varbūt īsto dakteri neatradīsi, bet gan jau! Mani arī divi atraidīja, bet tad es vienu sameklēju. Uz Meklija viesnīcu neej — tur strādā manējais, viņam var rasties aizdomas."

Dženifera savu dakteri atrada Vestsaidas četrdesmit astotajā ielā. Viņa uzreiz saprata, ka tas ir īstais: viņš bez jebkādas intereses izvilka noputējušu stetoskopu un mēģināja sataustīt viņas pulsu. Jā — viņš izvilka vienu recepšu blanku.

"Nembutālu vai sekonālu?"

"Sarkanās," Dženifera nomurmināja.

"Te ir sekonāls vienai nedēļai." Viņš pasniedza recepti. "Cerēsim, ka šīs zāles jums līdzēs. Ja ne — atnāciet vēlreiz."

Enna par Dženiferas labo miegu bija sajūsmā. Viņa neko nezināja par miegazālēm. Divas dienas pirms Ziemsvētkiem, kad Enna kārtējo reizi kravāja somu, lai pavadītu vīkendu pie Laiona, Dženifera paziņoja savu lielo lēmumu.

"Nu, tā," viņa teica, "šovakar vai nu es piedabūšu, ka Tonijs mani aizved uz Elktonu, vai arī viņš mani vairs neredzēs."

"Kur tad šovakar būs Mirjama?''

"Kā vienmēr, kopā ar mums! Mēs iesim uz jauno šovizrādi. Teicu Tonijam, ka pēc teātra došos uz mājām pārģērbties, un palūdzu atbraukt man pakaļ. Mirjama ar savējiem mūs gaidīs "La Bombrā ". Mēs būsim vieni, un es pacentīšos likt lietā pārsteiguma momentu. Ja vien rīkošos pietiekami gudri…"

Kad Tonijs ieradās, Dženifera bija ģērbusies rītatērpā.

"Pasteidzies — izrāde sākas pusvienos!"

"Vispirms apskauj mani!" Dženifera pienāca Tonijam cieši klāt.

"Bēbij," viņš dziļi ievilka elpu, kad bija palaidis Dženiferu vaļā. "Man vajadzīga asinspārliešana, kad esmu tavā tuvumā." Viņa rokas glāstīja Dženiferas krūtis.

"Tonij, apprecēsimies!"

"Protams, bēbij, protams…" Viņš pūlējās atpogāt rītatērpa pogas. "Kāpēc tu valkā tērpus ar pogām Džen, nevienai neesmu redzējis tik skaistas krūtis!"

"Tās ir tavas, Tonij." Vina smaidīja.

Viņš noslīga viņas priekšā ceļos un piespieda seju pie viņas krūtīm.

"Ak Dievs! Katrreiz, kad tevi aizskaru, es nespēju tam ticēt!"

Taču Dženifera izvairījās no alkatīgajām rokām un atkāpās, pati savas krūtis glāstīdama.

"Tu vari skatīties, bet nedrīksti mani aiztikt, kamēr tas viss nav tavs…"

"Bet tas taču ir mans! Tu esi mana!" Tonija balss skanēja kā vaids.

"Es tev piederu tikai kā aizdevums." Viņa saldi smaidīja. "Un tagad es to ņemu atpakaļ, ja tu to nevēlies pavisam."

Viņš drebēdams tai sekoja.

"Es gribu! Tikai nāc pie manis… tūlīt!"

"Tagad ne. Kad būsim apprecējušies — tad."

"Noteikti," viņa balss bija aizsmakusi, "es tevi noteikti apprecēšu."

"Kad, Tonij?"

"Mēs par to parunāsim vēlāk, tūlīt pēc…" Viņš tai neatlaidīgi sekoja, tās jaunās spēles, ko viņa tagad spēlēja, aizrauts. "Džen!" viņš elsa. "Izbeidz! Vai tu gribi mani nogalināt!"

"Gribu, lai tu mani appreci. Tūlīt. Šonakt."

"Kā gan mēs šonakt varam apprecēties? Mums jāiztaisa analīzes… vajadzīga atļauja. Rīt no paša rīta sāksim! Es apsolu!"

"Nē. Līdz tam laikam Miijama tevi būs apvārdojusi."

Mirjamas pieminēšana bija nepareizs gājiens — tas viņu atgrieza īstenībā: kaislības uzplūdi saplaka.

"Appreci mani šonakt, Tonij… Es gribu tev piederēt…"

"Kā lai es to izdaru?" viņš vaimanāja.

"Mēs ar tavu mašīnu varam aizbraukt uz Merilendu — uz Elktonu."

"Tu gribi teikt, ka tur mūs uzreiz salaulās?"

"Jā — uzreiz!" Vina uzsita knipi.

"Bet Miijama?"

"Mēs viņai piezvanīsim, kad būsim apprecējušies. Es viņai pateikšu — lai viņa kliedz uz mani. Tu gulēsi manās rokās, un es tev piederēšu. Un tu varēsi darīt ar mani visu, ko vēlies. Visu, pat to, ko tagad te* neatļauju. Bet es darīšu visu, ko tu esi lūdzis mani darīt… pēc tam, kad būsim apprecējušies."

"Tagad," viņš lūdzās, "lūdzu, tagad, un tad mēs brauksim uz Elktonu!"

"Nē. Pēc Elktonas."

"Es to nevaru izturēt! Es nevaru tik ilgi gaidīt!"

"Nē, vari gan!" Viņa tam pienāca klāt. "Bet pēc tam, kad būsim apprecējušies, mēs sarīkosim īstus svētkus!"

Pie durvīm klauvēja. Viņa uzvilka rītatērpu. Tas bija viesnīcas zēns ar telegrammu.

"Tā ir Ennai. Viņa ir pie Laiona. Varbūt tur ir kas svarīgs. Hello! Enna? Tev tikko kā atnesa telegrammu! Jā, protams! Vienu sekundi…" Dženifera atlocīja telegrammas blanku. "Enna… Ak Dievs… Ir mirusi tava māte… Tas ir viss, kas te rakstīts, man ļoti žēl… Mums jāapģērbjas, Tonij. Enna brauc šurp. Un saliec somā visu vajadzīgo!"

"Kādēļ?"

"Mēs taču braucam uz Merilendu, vai tu jau esi aizmirsis?"

"Tagad ne, bēbij. Ja pasteigsimies, mēs vēl pagūsim uz izrādes otro daļu. Uzvelc kaut ko krāšņu, un ejam — tur būs vesels lērums reportieru."

Viņa noraudzījās, kā aiz Tonija aizveras durvis. Nolādēts! Kāda nolādēta sakritība! Lai velns parauj Ennas māti! Lai velns parauj visas mātes! Pat pēc nāves viņas spēj visu samaitāt! Un tad Dženiferai iešāvās prātā — šonedēļ viņa nebija nosūtījusi čeku savai mātei. Turklāt tuvojās Ziemsvētki. Māte bija izraudzījusies sev kažoku, un to viņai par katru cenu vajadzēja dabūt. Viņai nekad neesot bijis kažoka. Dženifera piedrāzās pie galda, uzskribelēja čpku par piecsimt dolāriem un ielika to aploksnē kopā ar apsveikuma kartīti. Nu vismaz mātei būs priecīgi Ziemsvētki. Nolādēts, vai viņai pašai arī tādi kādreiz būs?

Viņa sāka steigšus ģērbties, jo negribēja sastapt Toniju. Viņš bija jāpiespiež rīkoties. Laika bija tik maz.

Viņa kopā ar Ennu brauks uz Lorensvilu! Dženifera piezvanīja Henrijam, lai viņš sadabū viņai aizstājēju izrādē.

Kad ieradās tlnna un Laions, viss bija nokārtots. Dženifera bija sakravājusi pat Ennas ceļasomu, pasūtījusi mašīnu un noraidīja Laiona piedāvājumu braukt līdzi.

Bēres notika pirmdien. Tas bija bijis muļķīgs nelaimes gadījums — māte izrādījās pati vainīga! Bija sākusi attīstīties katarakta, taču māte nebija gribējusi atsacīties no mašīnas vadīšanas. Viņa nebija pamanījusi smago mašīnu ar treileru. Ietriekusies tajā, viņa bija uz vietas mirusi.

Bēres bija skaistas. Laions un Henrijs bija atsūtījuši ziedus, meitenes no biroja — vainagu. Pēc tam Enna pieņēma līdzjūtības apliecinājumus — visa pilsēta nāca izteikt līdzjūtību un vaļējām mutēm apskatīt Dženiferu.

Otrdienas rītā Dženifera ierunājās par atgriešanos Ņujorkā. Viņas sēdēja saulainajā brokastu istabā. Dženiferai iepatikās Lorensvila. Viņa bija uzjautrinājusies par pašas izraisīto apbrīnu. Taču vislielāko iespaidu bija atstājusi lielā māja, kas tagad piederēja Ennai.

"Man jābrauc izrādes dēļ," viņa teica, "bet tu laikam gribēsi vēl mazliet pakavēties."

"Kāpēc?" Enna vaicāja.

"Nu," Dženifera aplaida skatienu visapkārt, "tu taču nevari tā vienkārši aizbraukt un visu to te pamest."

"Esmu jau runājusi ar savu advokātu — es pārdošu māju ar visām mēbelēm."

"Bet māja taču ir tik brīnišķīga! Varbūt tev vajadzētu to paturēt… izīrēt?"

"Es to ienīstu. Tāpat kā šo pilsētu. Es gribu saraut ar šejieni visas saites. Ja es māju paturētu, man vajadzētu atkal un atkal atbraukt. Ja pārdošu, tad zināšu, ka man nekad nevajadzēs šurp braukt."

"Vai tad tava bērnība tiešām bija tik šausmīga?"

"Šausmīga? Nē. Taču — vienkārši nekas nenotika."

"Saprotu, ka tu nemīlēji savu māti!"

"Tiesa. Taču viņa nebija man nepatīkama. Bet es ienīdu Lorensvilu! Un tagad tā mani žņaudz nost!"

"Bet man šodien jābrauc, lai rīt tieku uz dienas izrādi. Ak Dievs, Tonijs laikam domā, ka esmu nolaupīta! Es viņam pat neatstāju zīmīti. Miijama droši vien līksmo."

Ceļā uz Ņujorku viņa domāja par Toniju. Pat tad, ja izdotos ar viņu apprecēties, vienmēr blakus būs Miijama. Tā bija Tonija vājā vieta. "Viņa mani izaudzināja, atdeva man visu savu dzīvi," viņš mēdza aizstāvēties, kad Dženifera žēlojās par Miijamas mūžīgo klātbūtni. "Viņa ir vienīgā sieviete, kas simtprocentīgi ir man uzticīga."

Taču Miijama nevarēja ar viņu gulēt. Dženiferas sejas izteiksme kļuva cietsirdīga. Viņa negribēja tikai viņa naudu un drošības sajūtu kopā ar viņu. Dženifera vēlējās būt laba sieva. Gribēja bērnu. Tonijs dabūs vairāk, nekā būs cerējis. Viņa savu vīru nekrāps.

Viesnīcā viņu jau gaidīja daudz vēstuļu. Lielākā dala bija no Tonija. Telefoniste sacīja, ka tikko atkal zvanījis misters f'oulars — šodien jau desmito reizi. Dženifera apmierināta pasmaidīja. Pulkstenis bija divi naktī. Iegājusi savā numurā, viņa izģērbās, taču sekonālu neiedzēra. Tad iekāpa gultā un gaidīja.

Telefons iezvanījās pēc divdesmit minūtēm. Tonija balsī bija skaidri saklausāms atvieglojums.

"Velns ar ārā, kur tu biji pazudusi?"

"Biju projām."

"Patiešām? Paklau, bēbij, es gandrīz zaudēju prātu! Kur tu biji?"

Kad viņa pateica, Tonijam negribējās ticēt.

"No kurā laika tu braukā uz bērēm citās pilsētās?"

"Enna taču ir mana labākā draudzene."

"Labi, labi, bet tu ļoti ilgi biji projām. Vai bērinieku vidū bija arī skaisti vīrieši?"

"Ļoti daudzi," viņa mīlīgi stāstīja. "Patiesībā nevienā pilsētā neesmu redzējusi tik daudz izskatīgu vīriešu." Dženifera pat nebija runājusi ne ar vienu vīrieti, jaunāku par piecdesmit gadiem.

"Džen," viņš maigi teica. "Vai varu pie tevis aizbraukt?"

"Tonij, ir jau gandrīz trīs."

"Es varētu pēc piecām minūtēm būt pie tevis."

Viņa piespieda sevi nožāvāties.

"Piedod, bet es esmu tik nogurusi."

"Nu tad rīt! Tūlīt pēc pusdienas. Trijos man ir ieraksts, bet četros jau būšu cauri."

"Rīt man ir dienas izrāde."

"Labi, būšu pie tevis pēc dienas izrādes."

"Tu taču labi zini, ka starp izrādēm es neatgrimējos. Turklāt nedrīkstu sabojāt savu frizūru."

Viņš ievaidējās:

"Labi, labi! Es braukšu pie tevis, un mēs dosimies pavakariņot."

"Redzēsim…" Dženifera nolika klausuli.

Nākamajā dienā pēc rīta izrādes viņa negāja uz mājām, bet laiku līdz vakara izrādei pavadīja kinoteātrī. Pirms vakara izrādes viņa brīdināja teātra durvju sargu: ja Tonijs pēc izrādes būs atnācis viņai pretī, jāpasaka, ka viņa jau ir aizgājusi. Dženifera sēdēja ģērbtuvē, līdz ieradās durvju sargs noslēgt telpas. Jā, misters Poulars bijis, un viņš visu pateicis, kā viņa bija likusi. Dženifera iedeva sargam piecus dolārus un kājām devās mājās.

Ienākot savā numurā, viņa dzirdēja zvanām telefonu. Pēc minūtēm divdesmit atkal. Tā tas turpinājās līdz pieciem no rīta, kad viņa beidzot pacēla klausuli.

"Kur tu biji?" Tonijs bija bezgala saniknots.

"Pa dienu es biju uz kino," viņa ar nolūku lika atbildei skanēt ar melu nokrāsu.

"Ak tā! Un šonakt? Tu tik agri aizlaidies no teātra!"

"Pēc izrādes es vēl tur uzkavējos labu brīdi. Durvju sargs to laikam nebūs zinājis."

"Un visu nakti tu laikam biji mājās, vai ne?"

"Mhm."

"Tavai zināšanai es kopš pusdivpadsmitiem zvanu tev pēc katrām divdesmit minūtēm. Tu tikko kā pārnāci!" Viņa balsī skanēja triumfs.

"Laikam jau gulēju tik cieši, ka nebūšu dzirdējusi."

"Droši vien ar kādu no tiem Bostonas švītiem, ar kuriem iepazinies tajās bērēs!"

Viņa nolika klausuli un ar uzvarētājas smaidu atlaidās gultā. Viņas plāns sāka piepildīties! Tad iegāja vannasistabā un paņēma zāļu pudelīti, pilnu ar sarkanajām kapsuliņām. Kāda bagātība! Lorensvilā viņa vecajam doktoram Rodžersam bija nevainīgi ieminējusies par bezmiegu. Viņas saulainais smaids to bija pieveicis, un doktors bija saprotošs. Bēres bieži laupot cilvēkiem miegu. Un nākamajā dienā viņš bija atnesis šos te divdesmit piecus sekonālus.

Atsākās telefona neatlaidīgā zvanīšana. Tonijs neliksies mierā. Tāpēc viņa palūdza viesnīcas telefonisti atbildēt, lai viņu šonakt vairs netraucē. Drošības labad Dženifera aizslēdza durvis. Tad iedzēra divas kapsulas. Arī viena jau iedarbojās, bet tagad — veselas divas! Tā bija jaukākā sajūta pasaulē! Dženifera maigi nolika galvu uz spilvena. Ķermenī ieplūda liegs siltums. Ak Dievs! Kā viņa līdz šim vispār bija spējusi dzīvot bez šīm brīnišķīgajām sarkanajām mīlulītēm!"

Vēl divas dienas viņa turpināja spēlēt ar Toniju kaķa un peles lomas. Katru vakaru viņa ar mīlestību apskatīja sekonāla pudelīti. Ja tās nebūtu, viņa pavadītu bezmiega naktis smēķējot un nervozējot un — būtu padevusies.

Piektdienas vakarā Tonijs viņu gaidīja pie teātra dienesta ieejas.

"Okei!" Viņš rupji sagrāba Dženiferas roku. "Tu esi uzvarējusi! Braucam uz Ēlktonu — šovakar, tūlīt!"

"Bet man šodien ir izrāde un rīt — dienas izrāde."

"Iešu un pateikšu izrādes vadītājam, ka esi saslimusi."

"Un rīt viņš izlasīs par mums laikrakstos. Mani atlaidīs, varbūt pat liks samaksāt soda naudu."

"Nu un tad? Tu būsi Tonija Poulara kundze! Tu taču nedomā te turpināt strādāt arī vēl turpmāk?"

(Protams, ne! Vai viņai nebūtu prāta? Turklāt Henrijs taču visu nokārtos.)

Viņa satvēra Tonija roku.

"Labi, ej un pasaki, ka esmu slima. Īstenībā es jau arī sāku izjust tādu kā vājumu…"

Dženifera bija laimīga. Tonijs — apmulsis. Vini bija apprecējušies! Elktonas avīzes bija savu uzdevumu augstumos. Viņi bija pozējuši un smaidījuši vietējiem fotogrāfiem, snieguši paziņojumu centrālajai presei un pēc tam apmetušies nelielā viesnīciņā pilsētas nomalē.

Un tagad, sēžot uz gultas un vērojot, kā Dženifera izkravā mantas, Tonijs pēkšņi sajuta bailes.

"Mirjama mani nositīs," viņš lēni ierunājās.

"Tu taču neesi bērns." Dženifera viņu apskāva. "Tu esi mans vīrs."

"Tev jāstāv man blakus, kad mēs viņai to pateiksim," viņš murmināja.

"Es esmu tava sieva, mīļais, es vienmēr stāvēšu tev blakus."

"Bet viņa būs tik nikna, Džen. Viņa kliegs." Viņš paskatījās uz sievu ar asaru pilnām acīm. "Tā ir tava vaina. Tu mani piespiedi to darīt."

"Es taču teicu, ka tevi aizstāvēšu!"

"Tiešām? Vai tu mani nemāni?"

"Nemānu." Viņa noglāstīja vīra galvu. "Atceries to vienmēr! Es esmu tava sieva!"

Viņš pasniedzās, lai aizskartu viņas krūtis. Tad noslaucīja asaras un pasmaidīja. Tonija acīs iezagās viltīgs skatiens.

"Un tagad es varu darīt ar tevi visu, ko vien vēlos?"

Viņai izdevās izspiest samocītu smaidu.

"Jā, Tonij…"

Novilcis sievai rītatērpu, Tonijs norūca:

"Griezies apkārt…"

Dženifera sakoda zobus, kad viņa nagi sāpīgi iecirtās viņas mugurā. "Smaidi, Džen," viņa sev sacīja. "Tu savu esi panākusi — tu esi Tonija Poulara kundze."

Mirjama saburzīja telegrammu un satumsušu skatienu blenza sienā. Elktona! Un viņa taču bija bijusi tik piesardzīga — maksājusi detektīvam divus simtus nedēļā! Bet Dženifera izrādījusies pārāk viltīga. Nu viss bija vējā. Līdz šim cilvēki Tonija bērnišķīgās atbildes intervijās bija uztvēruši kā vina šarma sastāvdaļu. Ј)ažs labs tās bija uzskatījis par gudru pozu. Patiesību zināja tikai Mirjama, viņa to bija noslēpusi no visiem, pat no paša Tonija. Viņa dziedātāja talants bija dabas dāvana. Dziedot viņš automātiski visu darīja pareizi. Bet garīgā un emocionālā ziņā Tonijs bija desmit gadu vecs bērns.

Bet ko tagad? Kamēr visās intervijās bija klāt viņa, viss bija kārtībā. Bet tagad viņas vietā būs Dženifera. Cik daudz viņa bija nojautusi? Patiesībā ĪMirjamai nekādu iebildumu pret šo meiču nebija. Iespējams, ka viņa Tonijam bija patiesi pieķērusies. Kāpēc gan lai tā nebūtu? Viņš bija skaists un talantīgs, un īsts ērzelis. Varbūt Dženifera tā arī neko nebija pamanījusi. Galu galā vini nekad nebija vieni, izņemot tad, kad nodarbojās ar seksu. Līdz Dženiferai viss bija bijis vienkārši. Mirjama saprata, ka viņam vajadzēja apmierināt fiziskās vajadzības, un allaž bija centusies viņam sagādāt īslaicīgus sakarus. Tā tas bija turpinājies, līdz viņš sastapa Dženiferu. Izbraukumos Mirjama burtiski bija sameklējusi viņam visdaiļākās meitenes. Viņš tās arī ņēma, taču vienmēr atgriezās pie Dženiferas. Mirjama nopūtās. Vairums ļaužu domāja, ka vina gozējas Tonija slavas saulē. Tad ta nu liela laime! Viņa būtu atdevusi visu, lai varētu dzīvot pati savu dzīvi. Taču viņa nespēja pamest Toniju. Un te nu viņa bija — četrdesmit četrus gadus veca, nevainīga vecmeita, kura vadīja Toniju uz aizvien jauniem panākumiem. Kāpēc tā bija iznācis? Laikam jau bērniem bija jācieš par tēva grēkiem? — viņa rūgti nodomāja. Grēki bija piemeklējuši Toniju, tikai viņš to nezināja. Smago nastu nācās nest viņai vienai. Patiesībā tie nebija Tonija tēva, bet ģan viņu mātes — palaistuves — grēki. Mirjama tik daudz bija noslēpusi no Tonija un pasaules! Viņa bija radījusi brīnišķīgu skaista tēva tēlu, kurš bija gājis bojā vilciena katastrofā pirms Tonija dzimšanas. Tāpat arī skaistas un trauslas mātes veidolu, kura dzemdībās bija bijusi tik novājināta, ka nebija spējusi atgūties un, klusi pasmaidījusi, aizgājusi tieši eņģeļu rokās, atstādama jaunpiedzimušo četrpadsmitgadīgās Mh'jamas ziņā. Prese noticēja. Tonijs arī. Viņš tā arī nebija uzzinājis, ka viņa tēvs, tāpat kā Mirjamas tēvs, bija palicis noslēpums pat viņu mātei.

Viņiem bija katram savs tēvs — divi no tiem svešiniekiem, kuri nakti pēc nakts gāja caur viņu mātes skavām. Tonija tēvs noteikti bija bijis izcils eksemplārs! Mātei jau bieži bija gadījušies dīvaini tipi. Dziedošajai viesu apkalpotājai neiznāca tikties ar sabiedrības augstākajiem slāņiem. Lai ari kāds nelietis bija Tonija tēvs, viņš noteikti bijis glīts vīrietis, un Tonijs no abiem vecākiem bija mantojis to labāko. Viņam bija mātes brūnās acis ar neticami garām skropstām. Deguns īss un taisns, mute — jutekliska. Tonijs bija gara, slaida auguma. Turpretim viņas tēvs, Mirjama rūgti pasmaidīja, nebija bijis nekāds Roberts Teilors. Ja viņai reiz nāktos ieskriet krūtīs kādam mazam resnītim ar mazām, zilām ačelēm un resnu degunu, vina varētu iesaukties: "Tēt!"

Vinu māte bija bijusi klaiņotāja, un Miijama bija piedzimusi kādā no Filadelfijas labdarības slimnīeām. Līdz astoņu gadu vecumam māte Bella bija turējusi meiteni bērnunamā. Tad Bella bija nolēmusi dzīvot kopā ar meitu. Dažus gadus Mirjama bija baudījusi divistabu greznību un patēva mistera Polarska draudzību. Tad Polarskis aizgāja, un viņam sekoja virkne citu vīriešu. Bella novecoja. Viņas ābas bija pārsteigtas, kad Bella atklāja, ka atkal gaida bērnu. Ak Dievs!

Sešus mēnešus Bella turpināja strādāt, tad tērps vairs nespēja noslēpt patiesību, un viņu atlaida. Viņas pārcēlās dzīvot uz vienistabas dzīvokli. Mirjamai bija četrpadsmit gadu, viņa pameta skolu un sāka strādāt veikalā. Viņām nebija draugu, nebija kaimiņu. Tad kādu nakti Bellu aizveda uz slimnīcu. Ātrās palīdzības mašīnā līdzās mātei sēdēja drebošā Miijama. Piecas minūtes pēc brēcošā puikas nākšanas pasaulē Bella nomira.

Mirjama jaundzimušo bija pārveduši mājās. Nenācās grūti pārliecināt vienaldzīgo slimnīcas galveno ārstu, ka mājās viņus gaida vecmāmiņa. Un četrpadsmit gadu vecā meitene pilnīgi viena sāka audzināt Toniju. Neticami šausmīgas bija pirmās nedēļas, kad viņa pūlējās pareizi pagatavot piena maisījumu, mazgāja autiņus, pūlējās pēc iespējas ilgāk izdzīvot ar Bellas iekrātajiem diviem simtiem dolāru…

Tonijam bija četras nedēļas, kad Mirjamai nācās meklēt ārstu palīdzību. Tika izdarītas dažādas analīzes un pārbaudes. Tonijs slimnīcā pavadīja veselu gadu. Par Tonija gadījumu interesējās ievērojami dakteri. Miijama bija izmisusi, taču strādāja pilnu darbadienu un iekrāja nedaudz naudas. Tad viņai Toniju atdeva. Zēns izskatījās vesels, taču krampji atkārtojās, un viņu atkal aizveda uz slimnīcu. Tā tas turpinājās, līdz Tonijam apritēja pieci gadi. Tad krampji mitējās, Tonijs ar pūlēm pabeidza pirmo klasi. Otrajā klasē viņu no skolas izslēdza un ieteica mācīties palīgskolā. Taču Mirjama brāli paturēja mājās: viņas Tonijs neies mācīties skolā kopā ar trakajiem. Pacietīgi viņa to mācīja pati, cik nu zēns vispār spēja iemācīties.

Piecpadsmit gadu vecumā cilvēks spēj cīnīties šķietami bezcerīgā situācijā, divdesmit viena gada vecumā — pret visu pasauli. Bet tagad Miijama bija nogurusi.

Reizēm viņa bija gribējusi Dženiferai izstāstīt visu patiesību, lai meitene saprastu, ka laulības ar Toniju ir bezjēdzīgas. Bet tas bija pārāk liels risks. Ja nu Dženifera neklusē, būtu beigas Tonija karjerai, beigas pašam Tonijam.

Viņa bija cīnījusies pārāk ilgi un pārāk grūti, lai tagad atkāptos. Ak Dievs, viņa bija pat pieveikusi Savienoto Valstu armiju! Iesaukšanas pavēsti saņēmis, Tonijs bija juties pacilāts — armija viņam likās tas pats, kas spēlēt zaldātiņus. Tikko kā bija sākusies Tonija karjera. Tā arī viņš nekad neuzzināja par viņas slepenajiem braucieniem uz Vašingtonu, par armijas augstāko virsnieku vienaldzību. Bet tad viņa satika majoru Bekmanu, kura brālis bija tāds pats kā Tonijs. Viņš iepazinās ar Tonija slimības vēsturi, un galu galā armija Toniju klusi, bet stingri atraidīja. Majors Bekmans presē paziņoja, ka Tonijs izbrāķēts pārdurtas bungādiņas dēl.

'Nē! fagad viņa nespēja atkāpties! Viena viltīga blondīne nedrīkst visu samaitāt! Viņa paliks to tuvumā. Kas zina,

varbūt viss vēl var nokārtoties gluži ciešami. Viņa sakārtoja rltatērpu uz sava bezveidīgā ķermeņa un apņēmīgi sakopoja domas. Vajadzēja informēt presi, bet pēc tam sasaukt preses konferenci ar Dženiferas un Tonija piedalīšanos.

ENNA

1946. gada decembris

Tovakar, atgriezusies Ņujorkā, Enna atrada istabu briesmīgā nekārtībā. Uz naktsskapīša bija zīmīte: "Cīņa bija grūta, taču es uzvarēju. Kad lasīsi manu zīmīti, es jau būšu Tonija Poulara kundze. Novēli man laimi!

Tevi mīlošā Džena"

Enna priecājās par Dženiferu, taču viņas uzvara it kā izgaismoja pašas bēdīgo stāvokli.

Laions viņai bija piezvanījis uz Lorensvilu un pastāstījis jaunumus: literārajai aģentei Beisijai Vilsonei grāmata bija patikusi, taču to vajadzēja pārstrādāt.

Enna bija centusies apslēpt vilšanos — pārrakstīšana bija prasījusi sešus mēnešus. Un tagad Dženifera bija projām, viesnīcas numurs likās tik dīvaini tukšs.

Viņa ātri nomazgājās dušā, pārģērbās un ar taksometru aizbrauca pie Laiona.

"Nāc iekšā manā cietumā!" Laions pārtrauca rakstīt un viņu liegi apskāva. "Atvaino šo te nekārtību. Es strādāju katru vakaru."

"Es priecājos, Laion." Viņa piespieda sevi pasmaidīt. "Zinu, ka tā būs laba grāmata. Es tās varētu pārrakstīt." Viņa pacilāja žūksni manuskripta lapu.

"Ko es bez tevis iesāktu? Manis rakstītais izskatās pēc hieroglifiem." Bet pēkšņi viņš sarauca pieri. "Tas tiešām nav godīgi attiecībā pret tevi — tu esi Ibijusi tik pacietīga. Un te nu vēl viens vilcināšanās iemesls — šī pretīgā pārrakstīšana."

"Es jau tev teicu," Enna smaidīja, "ka gaidīšu mūžīgi, ja vajadzēs."

Vēlāk, viņa rokās guļot, Enna pastāstīja par Dženiferu.

"Es priecājos," viņš teica. "Bet vai tas nesarežģīs tavu stāvokli? Tagad tev nav istabas biedrenes."

"Man ir nauda, Laion, māte man atstājusi diezgan daudz."

"To tu nevienam nestāsti! Citādi kāds pūra mednieks man tevi nocels."

"Laion, kāpēc mēs nevarētu apprecēties? Man ir pietiekami, lai mēs varētu dzīvot… nu, diezgan ilgu laiku."

"Un tu katru rītu celtos un ietu uz darbu?"

"Tikai tāpēc, lai nemaisītos tev pa kājām. Visu dienu mums abiem kopā te būs par šauru, bet, kad gūsi panākumus, es strādāšu tikai tev: pārrakstīšu manuskriptus, šķirošu tavu pielūdzēju vēstules."

"Tā nebūs, Enna. Zini, ko teica Beisija Vilsone? Pat tad, ja mana grāmata izrādītos laba, viss, ko tā man ienestu, būtu tikai neliela reputācija. Pašlaik man nav naudas, un līdz tam, kamēr pabeigšu nākamo, tā būs iztērēta. Man nāktos lūgt no tevis naudu cigaretēm. Tik pazemojošā stāvoklī es nevarētu rakstīt. Nē, mīļā, tas neder."

"Bet ko man darīt? Sēdēt un gaidīt, līdz tu saņemsi Pulicera prēmiju?"

"Nē. Tikai pagaidi, tad redzēsim, kā tiks uzņemta šī grāmata. Ja tai vispār būs kādi panākumi. īsti neesmu pārliecināts, ka to pat izdos."

"Es gaidīšu." Viņa izskatījās domīga. "Kā tev šķiet — cik ilgs laiks vajadzīgs, lai izdotu grāmatu?"

Viņš iesmējās un apskāva Ennu.

Enna soļoja pa Lorensvilas stacijas peronu. Vietējais vilciens, kā parasti, kavējās. Pēdējās trīs dienas bija briesmīgas: dokumentu kārtošana virzījās uz priekšu ļoti lēnām. Viņa bija ieslodzīta Lorensvilā.

Laions brauca šurp pavadīt nedēļas nogali. Viņiem būs divas brīnišķīgas dienas, kurās pat Lorensvila būs paciešama. Pirmo reizi viņas mātes lielajā, vecmodīgajā gultā gulēs divi. "Šonakt tu piedzīvosi pārsteigumu," viņa bija teikusi gultai, to no rīta saklādama.

Bet tagad, nervozi pa peronu staigādama, Enna šaubījās, vai bija prātīgi tā rīkoties. Visa Lorensvila zinās, ka Laions ir te un dzīvo viņas mājā. Nu un tad? Pēc mājas pārdošanas viņa te vairs nekad neatgriezīsies. Lai velns parauj šo pilsētu! Vai nav vienalga, ko viņi domā?

Tuvojās vilciens. VinsKpirmā ieraudzīja Laionu: krūtīs kaut kas dīvaini sažņaudzās — kā vienmēr, kad vina ieraudzīja mīļoto. Šis brīnišķīgais vīrietis piederēja viņai! Viņš bija atbraucis šo tālo ceļu uz Lorensvilu pie viņas!

Taksometrā Enna pieglaudās Laionam, kurš ar interesi aplūkoja apkārtni.

"Šī ir brīnišķīga vieta" viņš teica.

"Sniegs visu padara skaistāku," Enna vienaldzīgi atbildēja.

"Vai tā ir tavējā?" Laions, izkāpis no taksometra un brīdi klusuciešot apskatījis māju, vaicāja.

"Enna… tā taču ir skaista!"

"Sniegs to tiešām padara gleznainu," Enna negribīgi piekrita. 150

Taksometra šoferim samaksājis un novēlējis priecīgus Ziemsvētkus, Laions sekoja Ennai. Viņai bija jāatzīst, ka aizkurtais kamīns lielajai dzīvojamai istabai piešķīra neparasta mājīguma noskaņu. Enna izrādīja māju, un Laiona acis dzirkstīja patikā par visu, ko vien viņš redzēja. Enna zināja, ka tā nebija tikai pieklājība: Laionam māja patiešām patika.

Uzcepuši bifštekus plašajā virtuvē, viņi kamīna priekšā paēda Laions vēlējās, lai kamīns kurētos arī guļamistabā. Enna bija pārsteigta, cik veikli viņš rīkojās ar kamīna stangām.

"Neaizmirsti, ka lielāko dzīves daļu esmu pavadījis Londonā, kur centrālā apkure nav cieņā," Laions atgādināja. "Šī ir brīnišķīga māja. Tu pie tās esi pārāk pieradusi, lai spētu pienācīgi novērtēt. Tev tā piestāv."

"Es to neuzskatu par komplimentu."

Svētdien snigšana mitējās un viņi devās garā pastaigā. Viņi sastapa vai pusi pilsētiņas iedzīvotāju, kuri atgriezās no baznīcas, un sajuta ļaužu ziņkāros skatienus.

Mājās Laions atkal aizkūra kamīnu, un Enna atnesa šeriju.

"Tu esi kritusi sieviete." Laions sūca dzērienu. "Manīju, kā uz tevi noskatījās tavi kaimiņi. Rādās, ka man nāksies tevi steigšus apprecēt — jāglābj tavs gods pilsētas acīs."

"Man vienalga, ko par mani domā šī pilsēta."

"Nāc šurp, mana mazā, stūrgalvīgā jaunangliete." Viņš atsēdās Ennai blakus. "Padodies un atzīsti, ka šī patiešām ir lieliska māja! Un nekad neizskatīsies skaistāka kā tagad, kad tu te sēdi." Viņš viņu cieši apskāva, un viņi abi skatījās ugunī. Pēc brīža viņš piebilda: "Varbūt mums tas izdotos gluži labi…"

"Kas izdotos?"

"Mēs abi kopā."

"Es vienmēr esmu teikusi, ka izdosies." Viņa pieglaudās ciešāk. "Labāk beidz šaubīties! Tam tā ir jābūt!"

"Man ir apmēram seštūkstoš dolāru, Enna. Cik lieli jums gada nodokli?"

"Šeit?"

"Pārāk daudz nevarētu būt. Atceries — es tev tiku teicis, ka nevarētu būt precējies ar tevi un atļaut tev mani atbalstīt. Bet es varētu pieņemt šīs skaistās mājas viesmīlību. Ar maniem sešiem tūkstošiem mēs gadu varētu iztikt. Un, ja par savu grāmatu es saņemtu pieklājīgu avansu, varētu ķerties pie nākamās. Enna, tas varētu izdoties!'' Viņš piecēlās un, rokas berzēdams, pārlaida skatienu istabai. "Ak Dievs, tas tiešām būtu lieliski! Un es šeit varētu rakstīt!"

"Šeit?" Ennai vārdi iesprūda kaklā.

"Enna!" Viņš nometās ceļos uz grīdas. "Mūsu attiecības nav bijušas sevišķi pareizas. Bet šeit, šajā skaistajā mājā, es tevi bildinu viscēlākajā veidā — nometies uz ceļa. Vai tu nāksi pie manis?"

"Protams. Bet vai tu ar to gribi teikt, lai es šo māju paturu un tu varētu braukt uz šejieni rakstīt? Labprāt. Tas neaizņems pārāk daudz laika — pa nedēļas nogalēm braukt uz šejieni."

"Mēs te dzīvotu, Enna. Tā ir tava māja, bet es varētu par to maksāt nodokļus, pirkt pārtiku. Es tevi uzturētu. Un kādudien es spēšu šo māju padarīt vēl skaistāku. Tu teici, ka tava māte šeit dzimusi. Šeit mums ir saknes, Enna! Un es to panākšu — es būšu nolādēti labs rakstnieks. Tu redzēsi!"

"Dzīvot šeit…" Enna pavērās Laionā ar mežonīgu skatienu.

"Es aizbraukšu uz Ņujorku un pateikšu Henrijam, ka mēs abi aizejam no darba. Ja vēlies, mēs varam salaulāties Ņujorkā. Tur ir Dženifera…"

"Tur ir mss!"

"Tur nav nekā tāda, bez kā mēs nevarētu dzīvot."

"Bet, Laion, es te visu ienīstu! Šo pilsētu, šo māju…"

Pirmo reizi viņš pamanīja viņas paniku.

"Pat tad, ja te esmu es?" Laions uzmanīgi pavaicāja.

Viņa sāka nervozi staigāt pa istabu, cenzdamās sakopot domas. Vajadzēja likt viņam saprast!

"Laion… Tu saki, ka varētu te rakstīt. Iespējams, ka tu tiešām to varētu. Bet es? Ko darītu es? Iestātos kādā sieviešu klubā? Atjaunotu savu tā dēvēto draudzību ar tām garlaicīgajām meitenēm, ar kurām kopā uzaugu? Turklāt tevi tik drīz te nepieņems, Laion. Tu esi autsaiders. Ir jābūt trešās paaudzes lorensvilietim, lai par kaut ko kļūtu šajā snobiskajā pilsētā…"

"Vai tiešām tu nesaproti? Tāpat kā tev ir savi principi, arī man ir savas sāpīgās vietas. Faktiski tikai viena — Lorensvila. Es to ienīstu! Un mīlu Ņujorku. Kad pārcēlos uz Ņujorku, es pirmo reizi it kā sajutu, ka esmu dzīva, ka elpoju!"

"Bet tagad taču mēs esam divi?" Viņa tiešais skatiens it kā jautāja. *

"Taču ne šeit," viņa novaidējās. "Vai tu nesaproti? Daļa no manis nomirtu."

"Kā es saprotu, tu spēj mani mīlēt tikai Ņujorkā — sava veida komplektā ar šo pilsētu."

"Es tevi mīlu, Laion." Pa viņas seju tagad plūda asaras. "Es tevi mīlētu vienalga kur. Un sekotu tev visur, kur tevi aizvestu darbs. Tikai ne šeit…"

"Un tu pat nevēlies pamēģināt… gadu vai divus…"

"Laion, es pārdošu šo māju… Atdošu tev visu naudu… Dzīvošu kopā ar tevi vienā istabiņā. Tikai ne šeit…"

Viņš pabikstīja uguni kamīnā.

"Es domāju, ka tas tad ari izšķir šo jautājumu. Piemetīšu vēl pagali, pirms aizeju. Uguns dziest."

"Vēl ir agrs." Viņa paskatījās pulkstenī.

"Es braukšu ar vilcienu četros. Rīt man grūta darbadiena, un trešdien jau ir Ziemsvētki."

Ogles kamīnā vairs tik tikko plēnēja, kad Enna atgriezās no stacijas. Bez Laiona istaba atkal šķita drūma un atbaidoša. Ak Dievs, vai Laions bija sapratis? Brauciena laikā uz staciju viņš bija klusējis. Viņa bija solījusies atgriezties otrdien un sacījusi: "Nekas mani netraucēs Ziemsvētkus pavadīt kopā ar tevi."

Vilcienā iekāpis, Laions neatskatījās un nepamāja. Ennai kaklā sakāpa fizisks nelabums. Nolādētā Lorensvila! Tas bija astoņkājis, kas cenšas viņu novilkt bezdibenī.

Nākamajā dienā Laions nepiezvanīja. Viņš laikam nebija labā omā. Šis bija viņu pirmais strīds, ja neskaita nesaprašanos Filadelfijā. Nu — viņa nepadosies! Rīt viņa piezvanīs uz biroju un viņam pateiks, ka izbrauc ar pusdienas vilcienu.

Desmitos no rīta viņa piezvanīja — Henrija birojā nebija. Arī Laiona. Viņa runāja ar Džordžu Belouzu.

"Es nezinu, kur ir Laions, neviens cits arī nezina. Vakar viņš bija ienācis, bet pusdienlaikā atkal aizgāja. Henrijs ir aizbraucis uz Kaliforniju. Iespējams, ka viņš aizsaucis Laionu pie sevis."

Viņa izsaiņoja somu — nebija nekādas jēgas braukt uz Ņujorku. Laions droši vien aizbraucis uz Kaliforniju, tādēļ ari nebija piezvanījis. Iespējams, ka vakarā viņš piezvanīs un visu paskaidros.

Ziemsvētku vakaru viņa pavadīja viena. Laions nepiezvanīja. Trijos naktī viņa piezvanīja Laionam uz dzīvokli — viņa telefons neatbildēja.

Tie likās sliktākie Ziemsvētki viņas mūžā. Un tā bija Lorensvilas vaina! Pietrūka malkas kamīnam, viņa ieslēdza apkures sistēmu. Māja bija silta, taču šķita kā izmirusi. Viņa iedzēra tēju un apēda pāris sausiņu. Nebeidzamie baznīcas zvani un Ziemsvētku dziesmas viņu nomāca vēl vairāk. Šī bija diena, lai priecātos. Bet viņa to pavadīja viena.

Nākamās dienas viņa pavadīja kopā ar savu advokātu — viss nostājās savā vietā, un nedēļas beigās viņa varēs aizbraukt. Bet kur bija palicis Laions? Bija apritējušas piecas dienas. Izmisumā viņa sameklēja Henriju Beverlihilas hotelī Kalifornijā.

"Henrij, kur ir Laions?"

"To es arī gribētu zināt. Domāju, ka viņš ir kopā ar tevi."

"Neesmu viņu redzējusi kopš svētdienas, Henrij, mums viņš jāatrod!"

"Kāpēc? Vai kas noticis? Es gribu teikt, ka ar viņu var kas notikt. Vīrietis tā vienkārši nevar pazust."

"Es rīt atgriezīšos… Henrij, sameklē viņu!" Enna pēkšņi sajuta bailes.

"Nomierinies. Vai jūs sastrīdējāties?"

"Tā īsti ne. Bija tāds pārpratums, bet es nedomāju, ka tas varētu būt tik nopietni."

"Es arī rīt būšu atpakaļ. Nomierinies! Laions mūs tā vienkārši nepametīs. Pirmdien viņš mums visu noteikti paskaidros. Kāpēc tu uztraucies un nepriecājies par nedēļas nogali?"

"Kā es varu neuztraukties! Nevaru vien sagaidīt, kad tikšu no šejienes projām!"

Atgriezusies Ņujorkā, Enna savā viesnīcā atrada vēstuli no Laiona.

"Dārgā Enna!

Paldies Tev, ka palīdzēji man izšķirties. Brauciens vilcienā bija ilgs, un man bija laiks visu pārdomāt. Ja es gribu rakstīt, tad ir tikai viens, kas man jādara, — jāraksta. Līdz šim biju meklējis tikai aizbildināšanos. Te man bija jāstrādā Henrijam, te es nevarēju atrast piemērotu vidi rakstīšanai. Atliku kāzas ar Tevi, jo nevarēju būt vīrs, kas spētu pilnīgi Tevi apgādāt. Līdz šim esmu sevi dalījis starp Tevi, Henriju un rakstīšanu. Tā turpinot, laikam neko sasniegt nebūšu spējīgs. Taču varu vismaz aiziet no divu man visdārgāko cilvēku dzīves. Līdzīgu vēstuli uzrakstīju arī Henrijam. Džordžs Belouzs ir krietns cilvēks — viņš būs īstais palīgs Henrijam. Un kaut kur Tavā brīnišķīgajā Ņujorkā, mana visdārgā, ir īstais cilvēks Tev — viņš tikai gaida, lai Tu viņu sameklē.

Teicu Tev, ka man ir nedaudz naudas. Man ir arī pieejama liela, neapkurināta māja Ziemeļanglijā. Tā pieder maniem radiniekiem, taču neviens tur nedzīvo. Es tur iekārtošos pāris istabās un dažus gadus varēšu pārtikt un rakstīt, līdz pirksti kļūst zili. Tur neviens mani netraucēs.

Ielieku aploksnē atslēgas no sava dzīvokļa, dārgā Enna. Tā ir vienīgā praktiskā lieta, ko varu izdarīt Tavā labā. Tagad, kad Dženifera ir precējusies, viesnīca Tev vienai būs par dārgu. Dzīvokļus dabūt vēl joprojām nav viegli. Un Tu jau man šo dzīvokli sagādāji, tāpēc būs taisnīgi, ka tas paliek Tavā rīcībā. Ja tas Tev patīk — pārraksti līgumu uz sava vārda.

Un neesi muļkīte — negaidi mani! Brīdinu Tevi — apprecēšu pirmo tuklo angļu meiču, kas man vārīs ēst un mani apkops. Un pēc gadiem, kad būšu uzrakstījis kaut cik labu grāmatu, Tu varēsi teikt, ka vismaz vienu lietu viņš darīja ar visu sirdi.

Es Tevi mīlēju, Enna. Bet Tu esi pārāk brīnišķīga, lai samierinātos ar sīka cilvēciņa sīku daļiņu, ar cilvēku, kurš vienlaikus mēģina sevi izteikt tik daudz virzienos. Tāpēc es koncentrēšos uz rakstīšanu — tā vismaz es ievainošu tikai sevi.

Paldies par visskaistāko gadu manā dzīvē.

Laions"

DŽENIFERA

1947. gada maijs

Dženifera sēdēja ēnā baseina malā un pārlasīja Ennas vēstuli. Tā bija pirmā vēstule, kurā nebija pieminēts Laions. Varbūt Enna tam bija tikusi pāri? Lai gan nekad nevarēja zināt, ko cilvēki sevī pārdzīvo. Fotogrāfijās viņi ar Toniju taču izskatās tik laimīgi — nevainojams Holivudas pāris…

Šovakar viņi bija ielūgti viesībās. Tas Dženiferu nesajūsmināja, taču nenoliedzami bija labāk nekā spēlēt kārtis ar Toniju. Pat tur Mirjama jaucās starpā, pāri brāļa plecam skatoties un sakot priekšā, kuru kārti izspēlēt. Ja viņa kaut reizi ļautu Tonijam pašam padomāt! Jā, viesības nebija nekāda izprieca — tas bija bizness. Tonijs bija kandidāts galvenajai lomai Dika Mīkera jaunajā filmā. Tātad viņai bija jābūt patīkamai un pieklājīgai. Tā bija teikusi Mirjama: "Te tu neesi nekas. Te katrs ir liels dūzis, tāpēc esi patīkama un pieklājīga." Un viņa darīja, ko spēja, visās pieņemšanās grozīdamās kā smaidošs ķēms. Mirjamai bija taisnība — skaistums Holivudā bija lēta prece. Te bija miljoniem skaistu nuļļu. Visapkārt bija daudz skaistu meiteņu, taču lielākā daļa zvaigžņu nekādas izcilās skaistules nebija. Visus šos gadus Dženifera bija domājusi, ka ir kaut kas sevišķs tāpēc, ka viņai bija labi zobi, taisns deguns un lielas krūtis. Lielas 'krūtis te nebija modē. Lielie modes karaļi bija radījuši plato plecu modi: lielas krūtis tikai jaucās pa vidu un traucēja.

Tātad būs vēl viens garlaicīgs vakars. Viņa nebija nekas, tikai misis Poulara, daudzsološā atnācēja sieva. Tas, ka viņš dziedāja pa radio, te neko nenozīmēja. Vajadzēja filmēties. Un sieva te vispār neko nenozīmēja, pat sīkās zvaigznītes saņēma lielāku uzmanības daļu. Sievai bija jādzīvo aizmirstībā. Visbiežāk viesībās viņa sēdēja pie bāra letes un runājās ar bārmeņiem, kuri arī bija atbraukuši no Ņujorkas, par vecajiem, labajiem laikiem. Tas bija vieglāk nekā tērgāt ar citām tādām pašām malā nostumtām sievām par tenisu un problēmām ar kalpotājiem.

Viņa pat nevarēja sarīkot iepirkšanās dzīres kā pirms apprecēšanās — kopš viņi dzīvoja Kalifornijā, Dženifera drīkstēja reizi piecos mēnešos iegādāties jaunu vakartērpu. "Tev ir vairāk drēbju drēbju nekā universālveikalā," Mirjama bija īsi noteikusi. Vai viņa nesaprata, ka tas taču bija tik svarīgi — uzģērbt aizvien kaut ko jaunu? Mirjamai bija tikai trīs kleitas, un tās pašas izskatījās vienādas. Mirjama viņai deva piecdesmit dolāru kabatas naudu nedēļā — Dženifera to visu nosūtīja mātei, kura bez mitas rakstīja un žēlojās, ka tas esot par maz. Viņa bija mēģinājusi par naudas lietām runāt ar Toniju, taču vīru viņa gandrīz nemaz neredzēja: viņš vai nu ierakstīja skaņuplates, mācījās jaunu dziesmu, vai ari mēģināja savu jauno radioprogrammu. Un pēc pusdienām allaž bija klāt Mirjama. Naktī gultā viņš vēl joprojām bija agrākais alkatīgais Tonijs. Dženifera bija mēģinājusi ieskaidrot, ka gribētu piedalīties viņa karjeras veidošanā, jo tad nebūtu tā jāgarlaikojas, taču Tonijs to laikam nesaprata. "Mirjama par visu parūpēsies, runā ar viņu. Arī sarunām par naudu rezultāts bija tāds pats: "Parunā ar Mirjamu, viņa tev iedos, cik vajag." Un Mirjamai uz visu bija gatavas atbildes. " Kāpēc tev vajadzīga nauda? Es maksāju par pārtiku un dzērieniem. Benzīnu vari likt pierakstīt uz mana vārda. Piecdesmit dolāri ir liela kabatas nauda."

Tā tas nevarēja turpināties. Cik ilgi tā varēja sēdēt baseina malā? Šonedēļ viņa jau bija izlasījusi trīs grāmatas. Viņa pielēca kājās. Kaut kas bija jādara, kaut kur bija jāiet! Varbūt Nīlija būs mājās. Pēc otrās filmas tai bija apsolīts mēnesi ilgs atvaļinājums. Dženifera iegāja mājā un uzvilka vieglu audekla bikškostīmu.

Durvis atvēra Mels vienās peldbiksītēs. Viņš bija kļuvis pilnīgāks, un iedegums viņa izskatam nāca par labu. Mels aizveda Dženiferu pie peldbaseina.

"Vai nevēlies piedalīties manā maltītē? Es ēdu sviestmaizes."

Dženifera pakratīja galvu un apsēdās ēnā. Baseins bija tieši tāds kā viņējais. Vai Mels tāpat kā vina tā sēdēja caurām dienām?

"Nīlij a ir studijā un pielaiko kostīmus," Mels stāstīja.

"Es domāju, ka viņai viens mēnesis būs brīvs."

"Jā, pirms nākamās filmas uzņemšanas. Un tas nozīmē, ka šo mēnesi tiek pielaikoti tērpi, izmēģināts grims un izdarīti fotouzņēmumi reklāmai. Taču kuru katru bridi viņai jābūt mājās. Jā, vai esi jau dzirdējusi? Viņai tērpus zīmē Teds Kasablanka!"

"Viņa patiešām apgrozās smalkā sabiedrībā, jo Teds zīmē tērpus tikai visaugstākā ranga zvaigznēm."

"Un Nīlija tagad ievēro diētu — vai tas nav smieklīgi?"

"Vai viņa ir pieņēmusies svarā?"

"Nē, bet šis Kasablanka grib, lai viņa tiek vaļā no piecpadsmit mārciņām, tad viņas seja būšot interesantāka un tērpi izskatīšoties labāk. Vina dzer mazas, zaļas kapsuliņas un neko neēd."

Un tad, steigā aizelsusies, ieradās Nīlija — tāda pati kā agrāk. Viņa nopriecājās, Dženiferu ieraugot.

"Vai esi dzirdējusi," viņa sauca. "Teds Kasablanka darina man tērpus! Dženifer, viņš ir dievīgs, un es būšu skaista!"

"Dzirdēju, ka tu ieturot diētu!"

"Jā, Mel, atnes man drusku vājpiena! Džen, vai tu ko vēlies?"

"Koku".

"Mums ir tikai sodas ūdens. Es neko barojošu neciešu. Mel, sataisi Dženai glāzi limonādes!" Viņa noskatījās aizejošajam Melam pakaļ. "Džen, es nezinu, ko darīt. Viņš ir tā izmainījies! Viņš te vienkārši nespēj iedzīvoties un samaitā visu, kam vien ķeras klāt."

"Es tā neteiktu. Viņš tevi padarījis populāru. Raksts, kas bija publicēts "Screen World", ir vienkārši lielisks!"

"Tas nāk no studijas. Viņi teica, lai Mels stāvot pie ratiem. Viņš visu laiku traucē. Viņi negrib, ka viņš ir klāt uzņemšanas laukumā. Es nervozējot. Un Teds Kasablanka stāsta, ka visi par viņu smejoties."

"Es neņemtu to pārāk nopietni. Tu taču zini, cik nejauki spēj būt mīkstie."

"Teds! Mīkstais!" Nīlijai iezvērojās skatiens. "Neuzdrošinies tā viņu nosaukt! Viņš… viņš vienkārši ir brīnišķīgs! Viņam ir tikai trīsdesmit gadu, un viņš jau ir nopelnījis trīs miljonus. tn viņš nav mīkstais!"

"Patiešām?"

"Patiešām. Kā tu domā — ko es šodien darīju? Pielaikoju kostīmus? To es teicu Melam. Mēs šodien mīlējāmies — Teds un es. Viņa brīnišķīgajā studijā ar kondicionēto gaisu. Un es tev saku, viņš nav nekāds…" Viņa pēkšņi apklusa — parādījās Mels ar dzērieniem.

"Esmu jau zaudējusi piecas mārciņas," Nīlija stāstīja un iemeta mutē lāsumainu, zaļu kapsulu. "Tas ir brīnišķīgs izgudrojums, Džen. Tabletītes ir dievīgas — nomāc apetīti, tikai mani tā uzbudina, ka nevaru gulēt."

"Pamēģini sekonālu," Dženifera ieteica.

"Vai tas palīdz?"

"Šīs mazās, sarkanās brīnumdares aizdzen visas rūpes un dod svētlaimīgas miega stundas."

"Tiešām? Es tās pamēģināšu. Mel, tūliņ piezvani dakterim Hol- tam. Pasaki, lai viņš man atsūta simt tabletes."

"Simt?" Dženiferai aizķērās balss. "Nīlij, tas nav aspirīns. Tās drīkst tikai vienu pirms gulētiešanas. Neviens ārsts tev vairāk par divdesmit piecām nedos."

"Saderēsim? Holts ir studijas ārsts un dos man visu, ko vien gribēšu. Mel, tūlīt piezvani viņam!"

Mels paklausīgi devās pie telefona.

Nīlija pievirzīja savu krēslu tuvāk Dženiferai.

"Man jāieliek jauna diafragma. Mels grib, lai es palieku stāvoklī…"

"Es domāju, ka tu gribi bērnus."

"Nejau nņ vina! Man jātiek rio vina vaļā!"

"Nīlij!"

"Viņš man ir kā akmens kaklā. Esmu to visu jau pārrunājusi ar Galveno, un viņš piekrīt. Mels vienkārši maisās pa kājām. Viņš visu laiku apgalvo, ka man nevajagot novājēt, ka es esot jauka tāda, kāda esot. Taču tagad, kad kļūstu tievāka, mani tā pa īstam sāk taisīt par zvaigzni. Mels ir traucēklis, sīks cilvēciņš, un tāds arī paliks. Bet man jārīkojas uzmanīgi — šis te ir kopīgs īpašums. Mels var pieprasīt pusi."

"Ko tu darīsi?"

"Tas jau ir izplānots." Viņa pieklusināja balsi līdz čukstiem. "Galvenais parūpēsies, lai Melam piedāvā lielisku darbu Austrumos — vienā no lielākajām reklāmas aģentūrām. Pierunāšu viņu, lai brauc. Galvenais visu noorganizēs: Melu pieķers kopā ar kādu meiteni, un es dabūšu šķiršanos."

"Nīlij, kā tu vari tik zemiski rīkoties?"

"Bet ko citu es varu darīt? Pagājušajā nedēļā es ierunājos par šķiršanos. Zini, ko viņš darīja? Sāka raudāt kā mazs bērns un teica, ka nespēšot bez manis dzīvot. Vai tas nav traucēklis? Man vajadzīgs vīrietis, kurš man ir atbalsts, nevis tāds, kurš balstās uz mani. Ja palikšu stāvoklī, viņš nebrauks projām, pat uz Ņujorku ne."

"Kā tu zini, ka viņš to darbu pieņems?"

"Es viņu pierunāšu — teikšu, ka tur viņš gūs panākumus, ka braukšu pie viņa, strādāšu kādā Brodvejas šovā, ka mums būs bērns un ka mēs dzīvosim Ņujorkā."

"Un tu to ari darīsi?"

Nīlija viņā pavērās dīvainu skatienu.

"Pamest Kaliforniju? Šo visu? Vai tu esi traka? Es šeit esmu visu sasniegusi. Pēc nākamās filmas es būšu pirmā lieluma zvaigzne."

"Bet tu taču varētu būt zvaigzne arī Ņujorkā — Brodvejā."

"Zvaigzne Brodvejā! Tad ta liela lieta! Ja tu esi filmu zvaigzne, tu esi zvaigzne visā pasaulē. Vai tu zini, ka manu filmu rāda Londonā? Tātad Londonā zina, kas es esmu! Viena filma — un es esmu slavenāka, nekā Helēna Losona jebkad būs. Ja tu esi filmu zvaigzne, ar tevi arī apietas kā ar zvaigzni. Kad pēc tevis ir pieprasījums —, viņi tavā labā izdarīs visu. Man atlika tikai mūsu Galvenajam ieminēties, ka gribu novājēt, un viņš tūdaļ lika manā bungalo iebūvēt saunu un noīrēja man personisko masieri. Un par to visu viņi samaksā. Un, kad man kaut kur jābrauc, viņi atsūta man mašīnu ar šoferi un aizdod kažokādas un tērpus. Ja manai nākamajai filmai būs tikpat lieli panākumi kā pirmajai, Galvenais solījās ar mani noslēgt jaunu kontraktu ar lielu algas pielikumu. Un varbūt pēc gada man vairs nebūs jāīrē šī māja un es varēšu sev nopirkt to Beverlihilā. Tas ir daudz smalkāk."

"Vai tev nevajadzētu būt apdomīgākai un mazliet iekrāt naudu?"

"Kāpēc? Es vairs nebaidos. Un zini — kāpēc? Tāpēc, ka man ir talants, Džen. Es to agrāk nesapratu. Domāju, ka dziedāt un dejot spēj visi. Bet savā otrajā filmā atklāju, ka spēju arī tēlot. Vai tu redzēji, kā es raudāju? Tās nebija glicerīna asaras. Režisors man pastāstīja par lomu, par situāciju, kādā tā meitene atrodas, un es visu to izjutu. Un tad es patiešām raudāju."

Dženifera pamāja.

"Un liki arī man raudāt. Pagājušajā nedēļā es redzēju neoficiālo pirmizrādi."

"Man šeit bezgalīgi patīk! Šī pilsēta ir kā radīta man."

Atgriezās Mels.

"Zāles tūlīt būs klāt. Dakteris Holts teica, ka tā esot ļoti laba ideja." Viņš apsēdās. "Vai šovakar mēs skatīsimies kādu filmu, Nīlij?" '

"Nevaru. Man rīt jāceļas sešos. Mēģinājumi. Fotografēšanās."

Viņš īgni pavērās baseinā.

"Rtfan gan nekad nav jāceļas. Es kļūstu traks, sēdot un neko nedarot."

Braucot mājās, Dženifera domāja par Melu. Un viņai pēkšņi ienāca prātā, ka nezina, ko Tonijs domā par viņu, Dženiferu. Vai vina arī bija akmens kaklā? Drīz Tonijs sāks uz viņu tā skatīties, ja neskatās jau tagad. Filmā viņš spēlēs kopā ar zvaigznēm, un jaunas zvaigznītes skries viņam pakaļ. Viņai bija jau divdesmit septiņi gadi…

Dženifera gandrīz nepamanīja sarkano gaismu, kad prātā iešāvās kāda ideja. Kā tas viņai nebija ienācis prātā jau agrāk! Bērns! Viņai būs bērns. Tas viņu saistīs ar Toniju, un viņai būs kaut kas, par ko rūpēties, kaut kas, ko mīlēt. Ak Dievs, kā viņa to mīlēs. Tā būs meitene. Tai jābūt meitenei! Un viņa būs brīnišķīga māte. Pacilātā noskaņojumā Dženifera atgriezās mājās. Tas būs viņas noslēpums.

Viņa ļoti rūpīgi posās viesībām. Viņa sāka gatavoties savam noslēpumam jau šovakar.

1947. gada septembris

Augustā viņai pirmoreiz izpalika mēnešreizes. Sākumā viņa bija pārāk satraukta, lai par to runātu, bet tad, kad tās izpalika arī otro reizi, viņa zināja droši. Viņas viduklim bija nākušas klāt divas collas. Ārsts viņas cerības apstiprināja un apsveica viņu. Tonijs bija ierakstu studijā, un viņa nevarēja to traucēt. Taču kādam tas bija jāpastāsta! Viņai gribējās to pateikt satiksmes regulētājam policistam, aiziet uz Svāba kafejnīcu un pastāstīt to visiem viesiem. Taču tā nebūtu pareizi. Tonijs gribēs paziņot presei. Nīlija! Viņa pastāstīs Nīlijai! Pulkstenis bija pieci. Nīlijai uzņemšana studijā būs beigusies. Viņa brauca uz studiju. Dežurants viņu aizveda uz Nīlijas bungalo. Nīlija tobrīd tika masēta.

"Hei, nāc iekšā!" viņa sauca. "Tu nāc visīstākajā brīdī. Es tev šovakar taisījos zvanīt. Zini — viss ir izlemts. Mels rīt brauc uz Ņujorku!"

"Vai tu joprojām vēl salaid ar Tedu?"

"Protams! Kā tu domā — kas es esmu? Kāda paklīdene, vai? Es esmu viena vīrieša sieviete. Mēs ar Tedu…" viņa apklusa un uzsauca masierei: "Okei, tas ir viss. Pazūdi! Gribu parunāties ar savu draudzeni divatā."

Kad sieviete bija aizgājusi, viņa nometa dvieli:

"Nu, kā tev patīk jaunās plūdlīnijas Nīlija? Tagad man ir divdesmit collu viduklis un es sveru deviņdesmit astoņas mārciņas."

"Vai Tedam tu tāda vāja patīc?''

"Un kā vēl." Viņa uzvilka peldmēteli. "Viņam patīk pat manas mazās krūtis. Viņš saka — sieviete ar lielām krūtīm viņam atgādinot govi, tādas traucējot plato plecu siluetam. Mēs precēsimies, līdzko būs nokārtota tā lieta ar Melu. Un zini ko vēl? Mēs pirms laulībām parakstām vienošanos par dalītiem īpašumiem. Tā bija Galvenā ideja… tā mēs abi zinām, ka precamies mīlestības, nevis mantas dēļ."

Dženifera piespiesti pasmaidīja.

"Zini, es jau divus mēnešus esmu stāvoklī."

"Ak Dievs!" Nīlija tūlīt kļuva līdzjūtīga. "Pasadenā ir kāds ļoti labs ārsts. Galvenais pie viņa sūta visas, kas iekrīt. Vispirms viņš mēģina ar spricēm, bet ja tas nelīdz. .. Āborts ir nieka lieta. Viņš dod anestēziju…"

"Nīlij, tu nesaproti. Es gribu šo bērnu. Biju to ieplānojusi. Es esmu laimīga."

"Ak tā! Nu, tad es teikšu, ka tas ir lieliski. Zini, kad tā labi ieskatās, var jau mazliet redzēt. Tu esi zaudējusi savu brīnišķīgo vidukļa līniju."

"Tas man ir vienalga, ja man ir brīnišķīgs bērns," Dženifera labsirdīgi atdarināja Nīlijas intonāciju.

Nīlija iesmējās.

"Kad tas būs beidzies, es tev aizdošu savas zaļās kapsulas, lai tu atgūtu figūru."

"Tās uz tevi patiešām iedarbojušās ļoti spēcīgi."

"Jā, bet nelaime tā, ka to lietošanu nedrīkst pārtraukt. Kad es tās neiedzeru, ēdu kā ārprātīga. Taču tās rada lielisku sajūtu — liekas, ka es varētu dejot stundām. Tāpēc katru vakaru ar pateicību atceros tevi, kad iedzeru tavas sarkanās tabletītes. Tās man izglāba dzīvību. Klau, vai dzeltenās tu nekad neesi pamēģinājusi? Tās sauc nembutāls. Ja ieņem abas kopā — vau! Tad patiešām tu guli! Es to atklāju eksperimentējot. Sarkanās iemidzina ātri, bet pēc sešām stundām to iedarbība izbeidzas. Dzeltenās iedarbojas lēnāk, bet iedarbība ir ilgāka. Tā es nodomāju — kāpēc nepamēģināt abas kopā? Es to daru tikai nedēļas nogalē — tad es dažreiz noguļu divpadsmit stundas."

"Tagad es neko nedrīkstu dzert, tas var kaitēt bērnam."

"Jā, bet, ja neizgulēsies, tu slikti izskatīsies…"

"Pirmo reizi dzīvē es neuztraucos par savu izskatu. Es gribu labu bērnam. Ja arī visu nakti neaizvērtu ne aci, man tas ir vienalga."

Nīlija pasmīnēja.

"Tu rādies gluži sajukusi, bet laikam es arī tāda pati vien būšu. Kad apprecēšos ar Tedu, es panākšu attiecīgu vienošanos savā jaunajā kontraktā un tad palikšu stāvoklī. Bet pagaidām — paldies Dievam par mīļajām sarkanajām, dzeltenajām un zaļajām drau- dzenītēm."

Vakarā notika viesības par godu Tonija jaunā līguma parakstīšanai. Dženifera piecēlās un, no Mirjamas naidīgā skatiena izvairījusies, teica:

"Es gribu uzsaukt tostu sev." Tad viņa pasmaidīja. "Gribēju teikt — tam, kas ir manī. Mums ar Toniju būs bērns."

Visi līksmi saskandināja, Tonijs pielēca kājās un viņu apskāva. Bet Dženifera pamanīja, ka Miijamai aiz pārsteiguma aizraujas elpa un vina izskatās galīgi satriekta. Kad priecīgais satraukums bija pierimis, abu sieviešu skatieni sastapās. Taču Miijamas apaļajā sejā bija redzams tikai patīkams smaids.

Kad pēdējais viesis bija aizgājis, Mirjama pievērsās Dženiferai, joprojām smaidot.

"Skrien nu augšā, jauno māmiņ. Tagad tev pēc iespējas vairāk jāatpūšas. Mēs ar Toniju pārspriedīsim dažas jaunās filmas detaļas, tad sūtīšu jauno tēti pie tevis."

Tikko Dženifera bija aizgājusi, Mirjama metās virsū Tonijam.

"Es taču tiku tev sacījusi, lai jūs kaut ko lietotu!"

"Mēs lietojām," Tonijs muļķīgi aizstāvējās, "tas laikam būs bijis negadījums."

"Kāds negadījums?" Mirjama šņāca. "Tie ir izturīgi prezervatīvi. Es tev pērku tikai labākos. Tie neplīst."

"Mirjama paliek. Un tu arī." Viņš tai norāva naktskreklu. Dženifera pūlējās viņu atgrūst un sāka šņukstēt.

"Par ko tu raudi? Nāc šurp, nodarīsim to lietu, un viss." Viņa iešņukstējās vēl skaļāk. "Vai tad tu esi bēdīga tāpēc, ka es šad tad padrātēju Betsiju?"

Viņa uzlēca kājās. Ak Dievs! Kas viņš bija par cilvēku! Tonijs piecēlās gultā sēdus un uzdedza naktsspuldzi. Viņš izskatījās samulsis.

"Es nemīlu Betsiju…"

Viņa izkāpa no gultas un iemetās krēslā.

"Tad kāpēc tu to darīji?" viņa šņukstēja.

Tonijs paraustīja plecus.

"Viņa man vienkārši gadījās priekšā."

"Bet es šeit esmu vienmēr…"

"Es nevarēju drāzties te šurp mēģinājuma laikā, un viņa vienmēr bija pie rokas… Bet paklau, tam nav nekādas nozīmes, es apsolu, ka nekad to vairs ar Betsiju nedarīšu. Velns ar ārā, lai Mirjama viņu rīt atlaiž! Nāc nu gultā!"

"Tā nav tikai Betsija, Tonij. Tas esi tu pats. Es tevi nesaprotu. Ko tu domā, ko tu jūti?"

"Es tevi gribu un tūlīt! To es jūtu. Nāc šurp, mīļumiņ…"

Nespēdama nekā cita izdomāt, viņa iekāpa gultā un padevās. Tonijs tūdaļ cieši aizmiga. Dženifera piecēlās un ieņēma trīs sarkanos zirnīšus. Bet bija jau gaišs, kad vina beidzot iemiga.

Nākamajā rītā viņa piezvanīja Henrijam feelamī. Viņš ieteica uz laiku atbraukt uz Ņujorku.

"Redzēsim, vai Tonijam būs pietiekami daudz drosmes, lai atbrauktu tev pakaļ. Tad es pamēģināšu viņu pārliecināt, ka varu vadīt viņa biznesa lietas ne sliktāk par Mirjamu. Mēs palaidīsiņi veco dāmu pensijā, un tu varēsi Toniju padarīt par īstu vīrieti. Ja viņš nepiekritīs, tad viņš nekā nav vērts un tev nebūs žēl viņu zaudēt."

"Tev taisnība, Henrij."

"Es tev pasūtīšu numuru viesnīcā. Atstāj zīmīti, ka tevi izsauc uz Ņujorku — uz izmēģinājumiem lomā kādā šovā. Atstāj lielāko daļu drēbju, lai Mirjama nevarētu teikt, ka esi aizbēgusi. Uzraksti tādu pašu zīmīti Ennai — lai tev būtu pierādījumi, ja vajadzēs. Un nosūti man telegrammu, ka tu pieņem manu piedāvājumu atbraukt uz Ņujorku."

dženifera visos sīkumos izpildīja Henrija norādījumus. Un viņa bija ļoti priecīga, ka Tonijs sēdās lidmašīnā un sekoja viņai uz Ņujorku. Viņš satraukts soļoja pa viesnīcas istabu un raudāja, lūdzās un zvērēja, ka mīl viņu, ka darīs visu, ko viņa vēlas. Darīs visu, tikai neatteiksies no Mirjamas…

"Bet tas ir vienīgais, ko es prasu."

Tonijs nepadevās.

"Viņa rīkojas ar manu naudu un vada manu karjeru. Es neuzticos nevienam citam, tikai Mirjamai."

"Un man? Vai tu man neuzticies?"

"Džen, nepiespied mani! Tu esi labākā blakāmgulētāja, kāda vien man bijusi, bet…"

"Blakāmgulētāja! Un tas ir viss, kas es tev esmu?"

"Kas tad tu vēl gribi būt? Mirjamai taisnība. Tu gribi, lai es tev piederētu. Tu gribi izspiest no manis sulu! Es atdodu tev to, kas man ir, un par velti!"

"Un ko tu man dod?"

"Savu miesu! Un ar to tev vajadzētu pietikt."

Tonijs atgriezās Kalifornijā. Henrijs sastādīja pagaidlīgumu par šķiršanos. Dženifera saņems piecsimt dolārus nedēļā līdz bērna piedzimšanai, pēc tam tūkstoti un naudu bērna audzināšanai. Fakts, ka vina ir stāvoklī, jāslēpj, kamēr tas kļūs redzams. Šķiršanās notiks pēc bērna piedzimšanas.

Avīzes rakstīja, ka vini nolēmuši dzīvot atsevišķi.

Viņa guva atvieglinājumu tikai naktīs — ar sarkano tabletīšu palīdzību.

1947. gada oktobris

Dženifera bija jau trešā grūtniecības mēneša otrajā pusē, kad ieradās Mirjama. Viņa piezvanīja no lidostas.

Dženifera bija labā noskaņojumā — Mirjama viņu vairs nebiedēja. Varbūt tagad baidījās Mirjama. Viņas balss skanēja visai satraukti. Nu, tagad Mirjamai būs jāpieņem viņas noteikumi. Mirjamai būs jāaizbrauc. Un Tonijam būs jānāk pie viņas atvainoties.

Viņa nebija Tonijam piedevusi, taču joprojām cerēja, ka tad, kad Mirjamas nebūs, viņš kļūs cits cilvēks. Un bērns — tam vajadzēja visu pārmainīt. Viņa gribēja, lai viņas mazajai meitiņai būtu tēvs, lai viņa neuzaugtu mājā, kurā būtu tikai sievietes. Tonijs nobriedīs, viņš vēl aizvien bija jauns.

Mirjamai ienākot, viņa apzinājās, ka izskatās loti labi un ka dzīvoklis ir tīrs un kārtīgs. Viņa bija situācijas noteicēja.

"Sēdies, Mirjam! Vai vēlies kafiju?"

Sieviete atlaidās krēslā, taču palika saspringta. Viņas skatiens pievērsās Dženiferas viduldim.

"Nekādu kafiju. Atstāsim malā visas šīs pieklājības izpausmes un ķersimies pie lietas."

Dženifera turpināja smaidīt.

"Un kas tā būtu par lietu?"

Mirjamas acis samiedzās.

"Vai tas patiešām ir Tonija bērns?"

"Pagaidi, kamēr varēsi to apskatīt," Dženifera atcirta, "esmu pārliecināta, ka bērns būs tēva kopija."

Mirjama piecēlās un sāka soļot pa istabu. Tad pagriezās pret Dženiferu.

"Cik daudz tu gribi, lai no tā atbrīvotos? Ja vēlies, es došu tev naudu," Mirjama runāja tālāk. "Es noguldīšu daudz naudas uz tava vārda… Tu saņemsi tūkstoti nedēļā ari bez bērna. Tikai likvidē to!"

Dženifera apmulsa.

"Vai Tonijs par to zina? Vai viņš to grib?"

"Nē, Tonijs nezina, ka esmu šeit. Lūdzu, izdari to, pirms nav sācies ceturtais mēnesis un nav par vēlu tikt no tā vaļā!"

Dženiferas balss skanēja klusu un saspringti:

"Zini, Miijam, līdz šim brīdim es tevi tā pa īstam neienīdu. Domāju, ka esi savtīga, bet ka tas notiek Tonija labā. Bet tagad es zinu — tu esi ļauna."

"Un tu esi ideāla amerikāņu māmiņa," Mirjama iešņācās. "Tu laikam mirsti vai nost aiz vēlēšanās staigāt pa parku ar bērnu ratiņiem."

"Ēs gribu šo bērnu," Dženifera no sirds teica, "Mirjam, nekad manā dzīvē nav bijis neviena, kas mani patiesi mīlētu. Mana māte un vecmāmiņa mani allaž uzskatīja par nastu. Vienmēr dzirdēju, cik daudz ēdu, cik dārgi jāmaksā par manām kurpēm un cik ātri izaugu no drānām. Tas aizgāja tik tālu, ka baidījos teikt, ka kurpes palikušas par mazām. Zināju, ka sekos tracis. Kad pieaugu, sākās uztraukums par to, cik naudas spēju dot, — dod, dod, dod! Tāpēc apprecējos ar princi. Varbūt tās nebija laulības aiz lielas mīlestības, bet domāju, ka spēšu atbalstīt māti un vecmāmiņu. Gribēju būt laba. Bet viņš mani nemīlēja un bija nolēmis mani izmantot. Es mīlēju Toniju. Viss, ko Jūdzu, bija dot man iespēju būt īstai sievai, bet tu man nekad to neatļāvi. Tagad man būs mans bērns. Viņš mani mīlēs un piederēs man. Es krāju naudu, nepērku jaunas drēbes. Kad piedzims bērns, strādāšu par modeli."

Miņama brīdi klusēdama vēroja savus resnos pirkstus. Tad teica:

"Dženifer, es biju par tevi pārāk sliktās domās. Ja tā, man ļoti žēl." Viņa smagi nopūtās. "Labi, atgriezīsimies pie Tonija. Es tev ļaušu vadīt māju… mēģināsim satikt. Es darīšu visu, ko varēšu, tikai tev jātiek vaļā no bērna."

"Miijam, lūdzu, ej projām! Negribu tevi apvainot. Man būs bērns. Un dabūšu atpakaļ arīToniju. Kad viņš uzzinās, ka bērns piedzimis, viņš gribēs to redzēt. Viņš gribēs mūs abas — mani un bērnu. Tu redzēsi!"

"Dženifer!" Miijamas balss skanēja gandrīz vai maigi. "Paklausies uzmanīgi. Tu atstāji Toniju, tu biji viņa lielā mīlestība. Viņš izdarīja bērnišķīgu mēģinājumu tevi atgūt. Tas bija viss. Kopš tā laika viņš katru vakaru tiekas ar citu meiču. Pēc trim nedēļām viņš tevi bija jau pilnīgi aizmirsis."

"Lūdzu, ej, Mirjam." Dženiferas balsī ieskanējās asaras. "Tu mani esi jau pietiekami sāpinājusi.

"Es tev mēģinu palīdzēt." Viņa turpināja staigāt pa istabu. "Dženifer, vai tev nekad nav licies, ka Tonijs… ir… nu… bērnišķīgs?"

Dženifera pārsteigta paskatījās uz Mirjamu: viņas balsī bija kaut kas tāds, ko agrāk viņa nekad nebija dzirdējusi.

"Varbūt Tonijs ir bērnišķīgs," viņa atzina, "bet varbūt tu tur esi vainīga, Mirjam."

"Dženifer, Tonijs ir bērns — garīgi un emocionāli."

"Tikai tādēļ, ka tu viņu no visa pārāk sargi."

"Nē, tieši tādēļ es viņu sargāju. Un tieši tādēļ negribu, lai tev no viņa būtu bērns. Tevis un viņa dēļ."

"Es nesaprotu…"

Mirjama apsēdās viņai blakus.

"Dženifer, uzklausi mani. Kad viņš bija zīdainis, viņam bija krampji. Viņš bija piedzimis ar kaut kādu vainu smadzenēs. Ārsti slimnīcā man to paskaidroja, bet sākumā es biju pārāk jauna, lai to saprastu. Nespēju noticēt, ka kaut kas nav kārtībā. Viņi mani brīdināja, ka viņš nekad nebūs normāls, bet viņam bija tikai gadiņš, un viņš bija tik skaists… Es atsacījos saprast. Kad viņam bija septiņi un viņš nespēja pabeigt pirmo klasi, sāku saprast. Tad jau biju vecāka, tāpēc liku izdarīt visādas pārbaudes un izmeklēšanas. Ieguvu pilnīgu ainu.

Vai tu neesi pamanījusi, Džen? Tonijs tik tikko spēj izlasīt komiksus. Spēj rēķināt tikai līdz piecdesmit. Taču savu nepilnvērtību viņš neapzinās. Man ir izdevies viņam to noslēpt. Lieku viņam domāt, ka viņš visas šīs lietas nezina tāpēc, ka es to visu veicu viņa vietā. Tāpēc visu laiku atkārtoju, ka viņa vienīgais pienākums dzīvē ir dziesma."

"Tu teici, ka, mazam esot, viņam bijuši krampji. Varbūt pie tā biji vainīga tu? Mūsu bērns var būt gluži normāls," Dženifera pretojās.

"Tonijam ir iedzimta slimība. Ārsti īsti nezina šīs slimības cēloni. Iespējams, ka piecdesmit gadu vecumā Tonijs būs pilnīgi nenormāls. Un viņa bērns piedzims tāds pats kā viņš. Ja palaimēsies, tam būs divpadsmit gadus veca bērna mentalitāte, bet var būt ari sliktāk. Dženifer, tu nezini, ko tas nozīmē. Kad uzzināju par Toniju, es kļuvu reliģioza. Gāju baznīcā un vilku Toniju līdzi. Iedabūju baznīcas korī. Un tad atklājās, ka viņam ir laba balss, un sapratu, ka tā ir viņa vienīgā iespēja. Katrs dolārs, ko nopelnīju, aizgāja par stundām… Bērns, kuru tu gaidi, iespējams, nemantos Tonija balsi, bet viņa slimību noteikti."

"Un tu? Vai tu arī kļūsi nenormāla?"

Miijama pakratīja galvu.

"Mums ir dažādi tēvi. Arī to Tonijs nezina. Lūdzu, Dženifer, tevis pašas dēl — tiec vaļā no bērna!"

"Kā lai es zinu, ka tu runa patiesību?"

"Man ir līdzi slimības vēsture." Viņa parakņājās somā un izvilka apjomīgu aploksni. "Zināju, ka tu diez vai man noticēsi. Un kāpēc gan lai tu to darītu? Nekad neesmu bijusi pret tevi visai laba." Viņa pasniedza aploksni Dženiferai. "Vari to parādīt jebkuram neirologam. Bet es tev lūdzu tikai vienu, Dženifer, — neizpļāpā to nevienam! Tās tad būtu Tonija kaijeras beigas. Un pašam Tonijam arī. Zinu, ka kādudien viņš tik un tā nonāks psihiatriskajā slimnīcā, bet tas viņu tur novestu tūlīt. Tāpēc jau ari cenšos iekrāt naudu. Tu domā, ka esmu skopa, bet es krāju mūža rentei Tonijam. Atlieku katru centu, ko vien spēju. Negribu, lai pēc manas nāves viņš nonāktu kādā šausmīgā labdarības iestādē. Vēlos, lai savas atlikušās dienas viņš varētu pavadīt labā slimnīcā. Ceru, ka viņam vēl atlikuši kādi piecpadsmit labi dzīves gadi…"

Dženifera pasniedza aploksni atpakaļ Mirjamai.

"Es tev ticu, Mirjam. Tik šausmīgu stāstu neviens nespētu izdomāt."

Mirjamai pieplūda acis ar asarām.

"Dženifer… es tev tiešām vēlu visu labu. Vari atgriezties pie Tonija, taču tu esi pelnījusi labāku dzīvi. Un viņa dēļ lūdzu — glabā cieši šo noslēpumu! Tu sastapsi citu. Taču, lūdzama, esi augstsirdīga pret Toniju! Papūlies tikt vaļā no viņa bērna un aizmirst vinu pašu!"

Kad Mirjama bija aizgājusi, Dženifera vairākas stundas sēdēja un skatījās tukšumā. Tad iedzēra trīs sarkanās kapsuliņas un devās gulēt.

Dženifera nekad neko nepaskaidroja Ennai un Henrijam par sava pēkšņā lēmuma iemeslu. Viņa pati sameklēja ārstu. Un tad bija tīrs operāciju galds un prasmīga medmāsa. Kad viņa pamodās no narkozes, viss bija galā. Pēc divām nedēļām šķita, ka tas vispār nekad nav bijis. Dženiferas viduklis atguva agrākos izmērus, un viņa aizlidoja uz Meksiku, lai šķirtu laulību. Pēc atgriešanās viņa ar lielu aizrautību nodevās rudens pirmizrādēm un jaunu tērpu iegādei.

Viņa atsāka strādāt Longverta aģentūrā par modeli. Un Ennas skapji drīz vien atkal sāka pildīties ar Dženiferas atdāvinātajām drēbēm. Tālrunis skanēja bez mitas. Dženifera metās sabiedriskajā dzīvē, velkot Ennu sev līdzi.

Dženifera satikās ar vairākiem vīriešiem, bet visciešākās saites izveidojās ar Klodu Šardo — franču filmu producentu, apburošu un piemīlīgu vīrieti. Taču Ennai viņš nepatika. Dženifera metās iekšā aizrautīgā romānā. Lenči ieilga līdz stundām trim, dāmām skūpstīja rokas un tika dejots vislepnākajos restorānos. Viņš slikti runāja angliski, un Enna bija pārsteigta par Dženiferas franču valodas zināšanām.

Ziemsvētku vakarā Dženifera un Enna izgreznoja mazu eglīti. Bija solījies atnākt Klods ar dažiem draugiem.

"Pēc desmit dienām viņš brauc prom," Dženifera domīgi sacīja.

"Vai viņš tev patīk? Tiešām patīk?"

Dženifera sarauca degunu.

"Nu… viņš atšķiras no pārējiem. Bet ko tu par viņu domā? Saki godīgi!"

"Nezinu. Pusi no viņa teiktā nesaprotu, bet otru pusi jūs abi pļāpājat franciski, kamēr es pūlos saprast, ko angliski lauzās viņa draudziņš. Taču saprotu, ka Francijā Klodam ir sieva."

"Protams. Varbūt arī mīļākā," Dženifera viegli noteica. "Vienmēr, kad man kāds iepatīkas, vari būt droša, ka viņš ir draņķis. Viņš grib, lai braucu uz Parīzi."

"'Tu taču nedomā braukt?"

Dženifera paraustīja plecus.

"Viņš grib, lai es tur spēlēju filmās. Es būšot satriecoša, viņš saka. Es izskatos tik amerikāniska un runāju franciski…"

"Bet tu allaž esi teikusi, ka nevari tēlot."

"Viņš grib, lai es piedalos seksa filmās. Mākslinieciskajās, protams, bet es būšot puskaila."

"Ko?"

"Tā tur esot pieņemts, Enna. To dara daudzas lielas zvaigznes. Tas neko nenozīmē. Ne jau pornogrāfiskajās, es domāju filmas ar īstu scenāriju. Tikai, ja tu filmā ej vannā, tad viņi to visu uzfilmē."

"Kāpēc lai tu to darītu?"

"Un kāpēc lai es to nedarītu? Kas mani te sagaida? Es biju pagājušās sezonas sensācija. Drīz man būs divdesmit astoņi, un man aiz muguras ir divas neveiksmīgas laulības. Te es nevienu patiešām kārtīgu vīrieti nesastapšu. Man jau ir zināma reputācija. Esmu bijusi precējusies ar princi, tad ar filmu zvaigzni — vīrieši vienkārši baidās man nākt klāt. Varbūt īstā izeja ir tieši Parīzē. Zinu, ka Klods nav īsti godīgs. Viņš tēlo iemīlējušos, lai piedabūtu mani parakstīt līgumu. Viņš ar mani grib taisīt naudu. Nu un tad? Ko es varu zaudēt?"

"Bet Ņujorkā tu taču esi bijusi tik īsu laiku! Kāpēc nepamēģināt vēl?" '

"Esmu jau pārāk labi pazīstama. Nekas sevišķs mani te vairs negaida. Es, protams, varētu ietikt vēl kādā izrādē, bet nekāda labā jau tā nebūs. Un pēc tam? Arī izcili labs modelis neesmu. Tonija alimenti jauj dzīvot pietiekami labi, bet man apnikuši vieni un tie paši elegantie restorāni un vieni un tie paši šo krogu apmeklētāji. Un tu? Vai vēl joprojām esi iemīlējusies Ņujorkā?"

Enna pakratīja galvu.

"Nē. Mana mīlestība pret šo pilsētu izčākstēja reizē ar Laiona aizbraukšanu. Avīzē "Times" lasīju, ka nākammēnes iznāks viņa jaunā grāmata. Viņš droši vien jau raksta nākamo."

"Vai tu pēc viņa esi ar kādu gulējusi?"

"Nē. Es to nevaru. Zinu, ka tas ir muļķīgi, bet vēl aizvien mīlu Laionu."

ENNA

1948. gada janvāris

Kloda prombraukšanas dienā restorānā "21" pulksten trijos pēcpusdienā bija paredzēta atvadu balle. Kad Enna ieradās, tā jau bija sākusies. Dženifera staroja un tēloja namamāti. Bez Kloda un vina drauga Fransuā bija vēl kāds vīrietis, kuru Enna nekad agrāk nebija redzējusi.

"Es esmu Kevins Gilmors," svešais stādījās priekšā.

"Nevar būt, Enna" iesaucās Dženifera, "ka tu neko neesi dzirdējusi par Kevinu Gilmoru. Viņam pieder kosmētikas uzņēmums."

"Vai jūs arī braucat uz Parīzi?" Gilmors jautāja.

"Nē," atbildēja Enna, "jaunā franču sensācija būs Dženifera."

"Viņa iekaros Parīzi kā viesulis," paskaidroja Klods. "Bet, lūdzu, Enna… es paļaujos uz tevi, tev jāraugās, lai viņa līdz mēneša beigām nokļūtu uz kuģa."*

"Līdzko saņemšu pasi un nokārtošu dažas lietas, tūlīt došos turp," Dženifera apsolīja.

"Vai tas nav aizraujoši?" Enna teica Kevinam, cenzdamās noslēpt sajūsmas trūkumu.

"Laikam gan. Vai jums ir jūsu pašas zobi?"

"Ko?"

"Jūsējie? Vai kronīši?"

Enna pasmaidīja — tāds tiešums vinu atbruņoja.

"Manis pašas. Kāpēc jūs tā vaicājat"?"

"Un jūsu mati?"

Enna juta, ka pietvīkst, taču mierīgi atbildēja:

"Tie ir dabiski."

"Zinu. Es pietiekami labi orientējos matu krasās, lai to saprastu. Bet vai tie visi ir jūsu?" Viņš maigi paraustīja vienu no viņas garo matu šķipsnām. "Es gribēju vaicāt — vai jūs nēsājat šinjonu?"

"Kāpēc lai es to darītu?"

Viņš pēkšņi pasmaidīja — tas bija pilnīgā pretstatā ar nekautrīgajiem jautājumiem.

"Tāpēc, ka vairumam meiteņu šinjons būtu vajadzīgs, lai tā izskatītos." Viņš skumji pašūpoja galvu. "Ir tik grūti atrast īsto meiteni — vai nu viņai ir skaisti mati un slikti zobi, vai arī labi mati un zobi, bet slikts deguns. Domāju, ka esat ļoti aizņemta. Bet es gribu vaicāt: vai jūs nevēlētos strādāt tikai un vienīgi pie mums?"

"Par ko?"

"Man vajadzīga mūsu firmas meitene, kura būtu redzama visās manās reklāmās — matu kopšanas līdzekļu, nagu lakas, lūpu krāsas un visās citās reklāmās. Dažas meitenes man patika," — un viņš nosauca piecu populārāko modeļu vārdus, "bet viņas pelna pārāk daudz, lai strādātu tikai pie manis. Negribu, lai manas firmas meitene reklamē arī citu firmu produkciju. Gribu, lai viņa reklamē tikai Džiliana izstrādājumus. Sākumā gan es varētu maksāt tikai trīs simtus nedēļā."

Enna sūca šampanieti un nezināja, ko teikt.

Viņš šo klusuma brīdi saprata kā noraidījumu. "Es parakstīšu ar jums kontraktu uz gadu par pieciem simtiem nedēļā nākamajā pusgadā. Uzstāšanās televīzijā tiks apmaksāta atsevišķi."

Pēkšņi atdzīvojās Dženifera.

"Vai tiešām es te dzirdu runas par naudu?"

"Es piedāvāju jūsu draudzenei kļūt par Džiliana firmas modeli."

Dženiferas acis iepletās:

"Bet, protams! Enna būtu lieliska!"

"Noteikti. Viņa ir skaista, bet ne pārāk seksīga. īsts amerikānietes tips."

Klods kārtējo reizi pacēla gaisā rokas.

"Jūs, amerikāņi, nezināt, ko darīt ar skaistu meiteni. Jūs gribat,

lai visas izskatās kā kaimiņmājas meitene. Publika neies uz kino,

lai uz tādām skatītos. Ņemiet Dženiferu — vina satrieks visus,

* . * tāpēc ka neskatās pēc kaimiņmājas meitenes. Viņa ir meitene,

par kuru sapņc\ katrs vīrietis."

"Piekrītu," teica Kevins, "bet ar reklāmu ir savādāk. Mēs lietojam seksu, bet ļoti smalku seksu. Enna ir skaista. Un sievietes spēj sevi identificēt ar Ennu. Koledžas studente, jauna, precēta sieva domās, ka izskatīsies kā Enna, ja lietos mūsu ražojumus. Taču viņas nekad nedomās, ka izskatīsies kā Dženifera. Ennas skaistums neliks sievietēm būt biklām. Bet Dženifera to izdarīs."

"Nu tad es vedu savu baismīgo skaistumu uz Parīzi," Dženifera teica. "Enna, manuprāt, tev Kevina piedāvājums jāpieņem. Tev vajadzīga pārmaiņa. Tā vajadzīga mums visiem."

Enna sarauca pieri.

"Es neesmu modelis, un man patīk mans darbs…"

Dženifera piecēlās.

"Es domāju, ka mums ir laiks nopūderēt deguntiņus…"

Dāmu istabā Dženifera nekavējoties sāka uzbrukumu.

"Kāpēc ne? Cik tu pie Henrija saņem?"

"Simt piecdesmit nedēļā. Bet tas nav svarīgi. Tikko kā izdevīgi pārdevu māju un Henrijs to ieguldīja izdevīgā darījumā. Tā ka nauda man pašlaik nav vajadzīga. Turklāt es nevaru pamest Henriju…"

"Henriju? Enna, ar mani tu vari runāt atklāti. Tu nespēj atstāt šo kantori tāpēc, ka tas vēl aizvien tev ir saikne ar Laionu Bērku. Bet viņš pie tevis neatgriezīsies!"

"Kā tu to zini? Starp citu — nākamajā nedēļā iznāks viņa grāmata… nu… un viņš sakarā ar šo gadījumu atbrauks. Autori taču tā mēdz darīt, vai ne?"

Dženifera rotaļājās ar savas somiņas rokturi.

"Enna… es tev negribēju teikt, bet tagad domāju, ka tev tas ir jāzina. Viņš… viņš ir aizbraucis atpakaļ uz Angliju."

"Atpakaļ?" Enna sajuta mutē sausumu. Viņa baidījās, ka kļūs slikti. "Tu gribi teikt, ka viņš ir bijis te?"

Dženifera nopietni pamāja.

"Veselu nedēļu. Lai tiktos ar izdevēju. Grāmata esot laba. Henrijs man pateica. Viņi ar Laionu bija šeit."

"Viņš tikās ar Henriju… viņš bija šeit…" Pa Ennas seju plūda asaras.

Dženifera viņu apskāva.

"Enna, neņem to tik ļoti pie sirds. Henrijs teica, ka Laions domājot tikai par rakstīšanu, nekas cits viņam neeksistējot."

"Bet Henrijs zina, kā es jūtos. Kāpēc viņš man neteica, ka Laions ir šeit?"

"Tāpēc, ka viņš ir vīrietis, un vīrieši turas kopā,Enna, tu Laionam neko neesi parādā. Un tev ir vajadzīga pārmaiņa. Šis ir tavs liktenis. Klods nebija Kevinu Gilmoru šodien uzlūdzis. Viņš atnāca pats un mums pievienojās. Domāju, ka tas ir likteņa pirksts.".

"Varbūt tev taisnība," Enna klusu sacīja, "man jātiek projām no tā kantora. Man ir tā, it kā es dzīvotu kapličā."

"Tu sāc runāt prātīgi. Un pārcelies uz citu dzīvokli… Nu… saved kārtībā seju! Nezaudē šo darbu, pirms esi to dabūjusi!"

NILIJA

1950. gads

Nīlija gurdeni vērās scenārijā. Nebija nekādas jēgas pārlasīt, jo vina zināja to no galvas. Viņa izstiepās plašajā gultā un iesūca nelielu viskija malku. Bija jau pusdivpadsmit, un viņai nemaz negribējās gulēt. Varbūt ieņemt vēl vienu tableti? Divas jau viņa bija iedzērusi… Varbūt vēl vienu sarkano? Sešos bija jābūt uzņemšanas laukumā. Nīlija iegāja vannasistabā un iemeta mutē sarkano tableti: "Nu, mazo draudzenīt, dari nu savu darbiņu!"

Tad grīļīgiem soļiem devās atpakaļ uz gultu, taču pamanīja, ka grāmata, kurā mēdza ierakstīt visu, kas bija jādara, ir atvērta. Teda rokrakstā bija ierakstīts: "Šovakarp ārnāc tā paagrāk. Ir Bada un Džuda pirmā dzimšanas diena."

Ak Dievs, tas taču bija šodien! Šorīt viņa nebija grāmatā ieskatījusies. No rīta viņa no tabletēm bija tik apdullusi, ka tik tikko bija tikusi laukā no gultas. Un bija vajadzīgi divi deksiji, lai atmostos. Lai nolādētas visas neskaitāmās epizožu filmēšanas! Izlēkusi no gultas, viņa uz pirkstgaliem iegāja bērnistabā. Nīliju pārņēma lepnums, ieraugot abu gulošo bērnu blondās galviņas. "Bad un Džud," Nīlija čukstēja, "Māmiņa neatnāca uz jūsu dzimšanas dienu, bet viņa mīl jūs. Ak Dievs, kā viņa jūs mīl! Māmiņa nebija ieskatījusies grāmatā, tāpēc neatnāca, goda vārds!"

Tad klusītēm atgriezās savā istabā. Teds laikam bija nikns un tagad kaut kur pūtās. Ak Dievs, tā taču nebija viņas vaina! Viņa nebija ieraudzījusi to nolādēto grāmatu! Velns ar ārā, kurš gan piecos no rīta var kaut ko ieraudzīt? Nīlija atlaidās spilvenos. Laikam viņiem bijusi torte. Ar sveci. Un mis Sermena un Teds droši vien bija dziedājuši "Happy Birthday". Liela asara izp!ūda uz sejai uzziestā krēma. Vini taču bija vēl gluži mazi, nesaprata, ka ir viņu dzimšanas diena. Vini nebūs apvainojušies…

Un tad Teds atriebās. Velns ar ārā, kur viņš tagad bija? Laikam būs atgriezies pie saviem vecajiem grēkiem, kuņas dēls, abinieks tāds! Viņa atcerējās pirmo reizi, kad bija viņu pieķērusi. Ak Dievs! Viņš bija apkampies ar to angļu aktrisi, iebāzuši mēles viens otram mutē līdz rīklei. Tonakt viņa bija iedzērusi veselu flakonu tablešu. Nācās izskalot kuņģi… To atceroties, Nīlija savieba seju. To viņa nekad vairs nedarīs.

Bet Teds pēc tam bija vēl jaukāks. Pirmajā naktī pēc izlīguma Teds bija teicis, ka darījis to savas nedrošības dēļ. Divus gadus pēc kārtas viņa bija izvirzīta Oskara prēmijai. Kaut arī Nīlija to nebija saņēmusi, tas bija licis viņam justies nedroši, nevis kā īstam vīrietim. Tonakt vina bija palikusi stāvoklī. Un vēl ar dvīņiem! Tie divi skaistie, blondie puisīši bija viņas miesa un asinis! Viņu pārņēma siltums un vājums. Tikai divdesmit divi gadi… lielākā zvaigzne visā "Century"… pašai māja Beverlihilā… un dvīņi!

Zāles neiedarbojās. Viņa prātoja, vai Dženifera nedzēra trīs. Droši vien dzēra gan. Cilvēkam noteikti bija kaut kas jāieņem, lai filmētos tādās filmās kā Dženifera. Vau! Pēdējā bija izraisījusi īstu sensāciju. Cilvēki stundām stāvēja rindā pie ldno kasēm, lai tiktu paskatīties. Un Dženifera ar plikiem pupiem rāva vaļā franciski tā, it kā tā būtu viņas dzimtā valoda. Varbūt Parīzē tas bija piedienīgi, taču subtitri zem plikas pakaļas vēl nenozīmē mākslu. Un re, tas lielais raksts žurnālā "Life", kur Dženifera bija redzama savā krāšņajā Parīzes mājoklī. Tur taču gandrīz skaidri bija uzrakstīts, ka vina dzīvo ar to franču producentu Klodu Šardo.

Nīfija prātoja, ko par to visu domā Enna. Ak kungs, viņa bija aizmirsusi Ennai uzrakstīt vēstuli! Viņai vajadzēja pateikties Ennai par Laiona jauno grāmatu, par spīti draņķīgajām atsauksmēm. Kritiķi bija teikuši, ka viņš mēģinājis pielāgoties komerciālās literatūras prasībām un ka tas viņam neesot izdevies. Laiona pirmo grāmatu kritiķi bija apjūsmojuši, un viņš nebija dabūjis ne centa. Interesanti, vai Enna joprojām mīl Laionu? Laikam jau kaut kas no šīm jūtām bija saglabājies, ja savām draudzenēm sūtīja viņa grāmatas. Bet avīzē bija mājieni, ka viņa esot Kevina Gilmora meitene. Ak kungs — Enna ir Gilmora meitene! Nevarēja ne atvērt kādu žurnālu, neieraugot viņas bildi! Ak jā — svētdienas vakarā. Viņa paliecās un ieskribelēja savā piezīmju grāmatā — Enna uzstāsies ar Džiliana kosmētikas reklāmu Lielajā komēdijas stundā. Enna televīzijā!

Televīzija… re, kā visi Kalifornijā satraukušies par to mazo, riebīgo kasti! It kā tā spētu kaut ko nodarīt pāri kinoindustrijai. Taču visi bija panikā. Kāda laime, ka viņa bija tāda zvaigzne! Viņai bija solīds kontrakts uz pieciem gadiem.

Kaut pārrastos Teds! Rīt viņai bija vajadzīgs vīra atbalsts. Deju epizodes bija pārāk grūtas. Dejot viņa prata, taču šis te bija smieklīgi. Tedam bija jāpfesaka, ka kostīmā viņa nevar dejot, — dejas bija jāveido vienkāršākas. Tās zaļās tabletītes bija lieliskas — tās viņu padarīja mundru un slaidu, taču… tās lika sirdij dauzīties tā, ka stundām ilgi vairs nevarēja dejot. Varbūt viņš bija savā kantorī? Viņa sniedzās pēc telefona. Nē, ja viņš nebija kantorī, tad viņa to negribēja zināt. Un tad? Arī savā kantorī viņš varēja mīlēties ar kādu čali. Ak Dievs, kāpēc viņa Tedu tā mīlēja? Viņš pat nebija īsts vīrietis! Bet Mels jau arī bija no vārguļiem. Kāpēc viņu pievilka tāda tipa vīrieši? Sākumā viņi likās tādi stipri, viņai palīdzēja, pateica priekšā, kas jādara. Bet tad ņēma un izčākstēja.

Viņa pavērās pulkstenī — bija pusnakts. Zāles neiedarbojās. Laikam vajadzēja mazliet viskija, lai tās sāktu darboties. Nolādēts — tas atradās lejā!

Kailām kājām viņa noskrēja pa marmora kāpnēm. Dzīvojamā istabā bija tumšs. Slēdzi meklējot, viņa sadzirdēja ūdens plunkšķus baseinā. Nīlija piegāja pie verandas durvīm — kāds bija baseinā. Peldu mājiņā dega gaisma un meta atspulgu baseinā.

Tas bija t'eds! Viņa atvieglojumā iesmējās, tas nu gan bija dulns, tādā vēlā stundā pliks peldēdamies. Un viņa pogāja vaļā pidžamas pogu, lai mestos ūdenī un Tedu pārsteigtu, kad pamanīja no peldu mājiņas iznākam meiteni, kura kautrīgi tinās dvielī.

"Met nost dvieli — ūdens ir silts," Teds uzsauca meitenei.

Meitene pameta skatienu uz tumšās mājas pusi.

"Bet ja nu vina pamostas?"

"Nerunā niekus! Lai viņu pamodinātu pēc tā, ko viņa dzer, ir vajadzīga zemestrīce. Nāc, Karmen, vai arī es tevi ievilkšu ūdenī!"

Meitene liekuļoti kautrīgi nometa dvieli. Kaut arī bija pustumsa, Nīlija saskatīja, ka viņai bija brīnišķīgs augums. Viņa šo meiču kaut kur bija redzējusi… Nu protams! Karmena Karvera! Viņa bija uzvarējusi kādā skaistuma konkursā un studijā taisīja proves. Teds peldēja meitenei pretī. Nīlija izdzirdēja spiedzienu.

"Ak ,Ted… ūdenī ne!"

"Kāpēc ne? Visādi citādi taču esam jau izmēģinājuši."

Nīliju pārņēma fizisks nelabums. Ak Dievs! Tikai ne to! Reizēm viņa bija samierinājusies ar kādu no tiem zēniņiem. Tā bija Teda slimība — tā bija teicis psihiatrs, un tam nebija nekāda sakara ar neuzticību viņai. Bet tagad?

Viņa sagrāba viskija pudeli un uzstreipuļoja augšā pa kāpnēm, ielēja sev gandrīz neatšķaidītu viskiju, norija vēl vienu tableti un iekāpa gultā. Pie velna Tedu ar visu viņa ieleni! Bet rīt viņai nu būs paģiras un bija jāceļas piecos.

Pēkšņi Nīlija piecēlās sēdus. Kas notiktu, ja viņa neierastos laikā? Viņa vēl ne reizi nebija nokavējusi ne piecas minūtes. Un kas viņai par to bija? Šī brīnišķīgā māja uz nomaksu! Bet pēc trim gadiem tā būs viņas, un viss būs kārtībā.

Kārtībā? Kad 'Teds viņas baseinā ņēmās ar kaut kādu skuķi!

Nīlija gluži noreibuši, ar smagu galvu pielēca no gultas: bija jāizmet šis skuķis no viņas baseina! Pie kāpņu margām turēdamās, viņa taustījās lejup, sameklēja slēdzi un ar triumfa izjūtu uzgrieza gaismu.

Teds un meitene kāpa laukā no baseina, kad viņa ar viskija pudeli rokā tuvojās viņiem.

"Nu, bērniņi, jūs jauki pavadījāt laiku, vai ne?" viņa kliedza. "Jājāties manā baseinā! Ted, atceries, ka tavi bērni no rītiem tur peldas, — jānomaina ūdens!"

Meitene pārbīlī paslēpās aiz Teda. Nīlija rūpīgi izlēja pudeles saturu ūdenī.

"Varbūt tas drusku dezinficēs." Tad pievērsās Tedam. "Tagad zēnu vietā tev mauķele?"

Teds stāvēja taisns un kluss, ar rokām aizsargādams trīcošo meiteni. Šis aizsargājošais žests uzjundīja Nīlijā dusmas.

"Ko tu aizstāvi? Mauku, kas piedraņķo manu baseinu? Mīļā, tev jāzina, ka tu viņam neko nenozīmē. Viņam parasti tīk izklaidēties ar puišeļiem. Varbūt viņš tevi sagribēja tāpēc, ka tev nav pupu? Vai varbūt tu esi lezbiete?"

Meitene iebēga peldu mājiņā. Teds stāvēja nekustēdamies. Par spīti kailumam ,viņš — likās — nebija zaudējis pašcieņu. īsu brītiņu viņai gribējās skriet pie viņa un pateikt, ka mīl to. Viņš bija tik liels, tik iededzis… bet šo te tā nevarēja piedot.

"Labi, mīkstais, paskaidro man, kas te notiek!"

Viņš viegli pasmaidīja.

"Domāju, ka tev ir vajadzīgas brilles. Es neteiktu, ka viņa līdzinās zēnam."

Viņai nodrebēja lūpas.

"To man būtu vieglāk paciest."

"Droši vien," viņš lēni runāja. "Tu pati mani uz to pagrūdi…"

"Es?"

"Tu gandrīz liki man pašam noticēt, ka esmu mīkstais. Jā, es pamēģināju ar pāris čaļiem. Man kaut kā stulbi likās, ka ar to es tevi nekrāpju. Un tu man liki saprast, ka nepatīku sievietēm. Kad tu pēdējo reizi mani gribēji, Nīlij?"

"Tu esi mans vīrs. Ko tas nozīmē — gribēju tevi? Es tevi gribu vienmēr."

"Tu gribi, lai es tev būtu līdzās. Izcīnītu tavas kaujas studijā, zīmētu tavus tērpus, pavadītu uz pirmizrādēm. Bet kā vīrieti… Tu vienmēr esi pārāk nogurusi… Kad tu par to pēdējo reizi domāji?"

"Tu esi traks!" viņa kliedza. "Nemēģini izlocīties! Es tevi pieķēru nozieguma vietā, un tu te nekaunies stāvēt manā priekšā pliks kopā ar pliku mātīti! Un tu man vēl lasīsi sprediķus! Velns ar ārā, kurš maksā par šo baseinu un šo māju?"

"Un kurš visu to gribēja?" Viņš nevērīgi pasniedzās pēc dvieļa un aptina to ap vidu.

"Mēs taču nevarējām dzīvot tavā dzīvoklī?"

"Kāpēc ne? Tur bija astoņas istabas. Bet tev vajadzēja masāžas istabu, kinozāli un visu šo te."

"Man nekad nav bijusi sava māja," viņa sāka šņukstēt. "Es to tik loti gribēju… Man nekas nav pretī par to visu maksāt."

""Kāpēc tad tu man to desmit reižu dienā atgādini? Un kurš tagad mēģina izlocīties?"

"Labi…" Viņa tikai ar pūlēm spēja noturēt vaļā acis. Viņas bālā balss likās nākam no tāluma. Nolādētās tabletes! Tagad, tās sāka iedarboties. "Ted, es sešos atgriežos no studijas. Šovakar pat astoņos. Esmu pārguruši. Paņēmu līdzi tekstu nākamajai dienai. Man vajadzīga masāža. Kā lai es vēl spēju domāt par seksu?"

"Kāpēc tu parakstīji jaunu kontraktu?" viņš mierīgi vaicāja.

"Tas bija pirms sešiem mēnešiem. Vai tu vēl joprojām par to niknojies?"

"Nīlij, tu tagad esi slavas augstumos. Un man darbā veicas. Tu varēji ar jebkuru studiju parakstīt kontraktu par divām filmām gadā un atstāt sev iespēju dzīvot. Pelnu pietiekami daudz, lai tu vispār varētu nestrādāt. Bet tu, man nekā neteikusi, paraksti jaunu kontraktu uz pieciem gadiem."

"Esmu parādā studijai par šo mājokli! Turklāt tagad, kad visi ir panikā par televīziju, biju laimīga, ka varu parakstīt ilgtermiņa kontraktu. Ja tev ir šāds kontrakts, aiz tevis stāv visa studija."

"Nu tad tev tagad ir tava māja un tavs kontrakts. Un es esmu atguvis savu garīgo līdzsvaru, jo, dzīvojot ar tevi, nejutos kā vīrietis. Tu kaut kā mani nosūci, Nīlij. Bet tagad nu tas ir beidzies. Tagad esmu vesels."

"Un tevi par tādu ir padarījusi tā mazā maukele?"

"Viņa liek man justies kā divmetrīgam vīrietim."

"Ted, tu man esi vajadzīgs."

"Un kā vēl! Bet nejau kā vīrietis!"

"Atkal sekss! Vai tas ir viss, par ko tu domā? Man arī patīk sekss, bet tikai savā laikā un vietā!"

"Reizi mēnesī lietainā svētdienā? Un Kalifornijā jau vispār nelīst."

"Paklau, izbeidz! Aizgādā prom to skuķi!"

"Es to darīšu." Viņš devās uz peldu mājiņu.

"Un pēc tam tūliņ uznāc augšā! Es gribu ar tevi aprunāties!" Nīlija, mājā iegājusi, atvēra jaunu pudeli, ielēja svaigu viskiju un iekāpa gultā. Varbūt vajadzēja piedot… Varbūt vajadzētu izturēties savādāk… Ak Dievs! Kā viņa to mīlēja! Viņa to dievināja. Bet, ja visa diena jāpavada uzņemšanas laukumā, kā lai naktī domā par seksu? Viņa apskatīja savu vienkāršo"pidžamu. Varbūt vajadzētu uzvilkt greznu naktskreklu? Bet viņas seja bija noziesta ar krēmu, matos — lanolīns. Katru rītu studijā tos mazgāja, tāpēc pa nakti tie bija jāieziež. Viņai bija labi un biezi mati, bet, ja viņa gulētu ar visu laku un to zelta pulveri, kam vajadzēja uztvert un atstarot gaismas, viņa jau būtu plikpauraina. Katru vakaru tas viss bija jāizsukā un mati jāieziež ar eļļu.

Viņa iedomājās par kailo meiteni baseinā, grīļodamās piecēlās un vērās savā attēlā sienas spogulī.

Ak, brālīt, viņa domāja, es taču izskatos pēc ķēma! Un kāpēc lai tā skuķe neizskatītos labi? Viņa nepelnīja piecus tūkstošus nedēļā, viņa nebija viena no slavenākajām filmu aktrisēm. Viņa bija tikai meiča, kas mēģināja to sasniegt. Ja viņa kļūs zvaigzne, arī viņai būs jāiet gulēt deviņos, ar krēmu un eļļu ieziestai. Ak Dievs, visu dzīvi viņa bija par to sapņojusi. Plaša māja, čalis, kas viņu mīlētu, bērni. Viņai tas bija, tikai nebija laika to izbaudīt.

Nīlija iegāja vannasistabā un nomazgāja no sejas krēmu. Tad sameklēja vienu no saviem skaistākajiem naktskrekliem. Labi, lai būtu šis dzeltenais! Bet — mati! Un Nīlija sameklēja un apsēja ap matiem dzeltenu zīda šalli. Jā, neizskatījās slikti… Tad iekāpa atpakaļ gultā. Tedam kuru katru brīdi vajadzēja būt klāt. Viņa bija dzirdējusi aizbraucam mašīnu. Nu tā palaistuve bija projām, tagad viņš nokaunējies nāks pie viņas. Viņa liks tam mazliet pamocīties, tad metīsies ap kaklu. Un viņiem būs tikpat labi kā senajās dienās, kad viņa bija bijusi lieliska gultā, bet tad viņa nebija tik nogurusi. Ak Dievs, kā gribējās gulēt! Kur gan viņš kavējas? Nīlija izlēca no gultas un noskrēja pa kāpnēm lejā.

Peldbaseins bija tumšs. Mašīnas garāžā nebija. Varbūt viņš pats to bija aizvedis uz mājām? To jau nu gan varēja izdarīt ar taksi. Nu gan viņš dabūs, kad atgriezīsies! Bet varbūt viņš vispār vairs neatgriežas? Un Nīlija sāka šņukstēt. Ak Dievs! Ko viņa bija izdarījusi!

1953. gads

Laulības šķiršana ilga trīs gadus. Pēc atgadījuma peldbaseinā viņš bija atnācis, lai paņemtu savas drēbes. Nedēļu viņa nebija gājusi darbā. Mētādamās barbiturātu reibumā, viņa visus bija sūtījusi pie velna. Ari Tedu. Sākumā viņa ļoti bija griliējusi tūlītēju šķiršanos — viņš tā nedrīkstēja ar viņu rīkoties! Bet Galvenais bija pretī. Tas kaitēšot viņas imidžam. Viņa bija tipiska amerikāņu meitene… jauna sieva ar dvīnīšiem. Bija jau sagatavoti apraksti par viņas mājas dzīvi, fotouzņēmumi kopā ar Tedu un bērniem… nevainojama ģimene. Nē,' nekādu šķiršanos! Galvenajam bija vienalga, ko vini viens pret otru juta, kamēr publikas acīs viss izskatījās labi. Viņai bija jāpacieš.

Galvenais bija runājis arī ar Tedu. Ari viņam bija noslēgts kontrakts ar "Century", tātad viņam bija jāspēlē līdzi. Viņam bija jāpavada Nīlija uz pirmizrādēm, jāpozē fotogrāfiem, jādara viss, lai uzturētu imidžu.

Tas bija murgs trīs gadu garumā. Filmas cita pēc citas… diētas ieturēšana… tabletes… apziņa, ka Teds ir kopā ar to meiču un laikam viņu uzturēja, jo viņa nestrādāja. Lai nomierinātu Nīliju, studija no viņas pakalpojumiem bija atteikusies. Bija brīdinātas arī pārējās studijas — viņu nekur neņēma pretī.

Beigu beigās visu izšķīra Akadēmijas balva. Tas bija viņas dzīves svarīgākais brīdis. Viņa pat nebija iedrīkstējusies sapņot, ka kādreiz iegūs šo balvu. Kad izsauca viņas vārdu, Nīlijai pārsteigumā bija aizrāvusies elpa. Teds bija silti smaidījis — viņš patiešām bija priecājies. Viņa bija skrējusi cauri zālei uz skatuvi. Un tad bija darbs fotogrāfiem un avīžu reportieriem. Teds bija līdzās un turēja viņas roku. Viss rādījās labi: viņa bija ieguvusi "Oskaru" un Teds bija viņai blakus un smaidīja.

Viņš palika, līdz bija noklikšķējusi pēdējā kamera un visi apsveikumi saņemti. Tad Teds bija viņu aizvedis mājās, durvju priekšā pateicis "ar labu nakti" un pametis viņu — zvaigzni, kura bija ieguvusi Akadēmijas balvu. Pametis, lai mestos tās staigules rokās! Tas bija visu izšķīris.

Nākamajā rītā viņa bija piezvanījusi Galvenajam un palūgusi to atbraukt uz viņas bungalo. Tagad viņa varēja parādīt savu varu. Un Galvenais bija atbraucis. Šoreiz viņa paziņoja savus noteikumus. Viņa gribēja šķiršanos — nekavējoties, un vēl viņa gribēja, lai studija padzen Tedu Kasablanku. Galvenais viņas prasībām bija padevīgi piekritis. Ak Dievs, kāds spēks bija "Oskaram"!

Tas lika viņai saprast, ka pasaule neaizies bojā, ja viņa kādu dienu neieradīsies darbā. Viņa bija lielākā zvaigzne Holivudā, un "Oskars" to pierādīja. Ja viņa būs slikti pavadījusi nakti, lai viņi nākamajā dienā iet bekot! Un, ja viņa no kaviāra kļuva pāris mārciņu smagāka, — lai viņi brauc ellē! Un kas par to, ja bija vajadzīga nedēļa, lai to pēc tam dabūtu nost? Viņas filmas pelnīja tiem milzu bagātības.

Drebēdama viņa sēdēja savā bungalo ar kondicionēto gaisu. Šī bija trešā reize piecās nedēļās, kad Nīlija bija pametusi uzņemšanas laukumu.

Lai nolādēts tas Džons Staiks! Viņš varbūt tiešām bija labākais režisors pasaulē, bet šajā filmā viņš viņu sita krustā. Nīlija norāva liekās skropstas un nikni ņēmās ieziest seju ar krēmu.

"Mis O'Hara, nadariet to! Vajadzēs stundu, lai uzliktu grimu no jauna," zūdījās grimētāja.

"Es šodien vairs nestrādāšu," Nīlija drūmi paziņoja, turpinādama ieziest krēmu sejas ādā.

"Bet mēs atpaliekam no grafika…"

Pie durvīm kāds klauvēja. Tas bija Džons Staiks. Viņš bija pievilcīgs vīrietis ar stingriem sejas vaibstiem, iededzis.

"Nāc, Nīlij, iesim atpakaļ."

Nīlija saskatīja izmisumu Džona acīs, kad tas bija pamanījis viņas atgrimēto seju.

"Šodien, čalīt, mēs vairs nestrādāsim." Viņa ļauni pasmīnēja.

Viņš apsēdās.

"Labi. Pulkstenis ir trīs. Šodien mēs beigsim agri."

"Tikai es nepiekrītu pēdējam kadram," vina nocirta kā ar cirvi.

"Kas tur slikts?"

"Tu labi zini. Visi tuvplāni bija uz mūsu kājām."

"Nīlij, studija Čakam Martinam maksā piecdesmit tūkstošus tikai par to vienu deju, ko viņš dejo ar tevi. Viņš ir lielisks dejotājs. Vai mums būtu jāfilmē viņa ausis?"

"Nē, nolādēts, filmējiet mani! Filmējiet mūsu augumus! Es neesmu tik laba dejotāja kā viņš!"

"Nīlij, vai tev nav ienācis prātā, kāpēc Galvenais uzaicināja Čaku Martinu? Tavas divas pēdējās filmas ir atnesušas zaudējumus."

"Muļķības! Es lasīju "Variety"\ Redzēju ienākumus. Tie bija lieliski! Mana pēdējā filma ir ienesusi četrus miljonus, un Eiropā tā vēl nemaz nav rādīta!"

"Bet tās uznemšana izmaksāja sešus miljonus."

"Un tad? Ā Variety" rakstīts, ka mana filma visu gadu dos vislielākos ienākumus salīdzinājumā ar citām filmām."

"Jā, un tā studijai būtu devusi milzīgus ienākumus, ja uzņemšana būtu izmaksājusi divarpus miljonus, kā bija paredzēts. Studija ir turējusi īstos skaitļus noslēpumā — līdz šim neviena filma nav tik ļoti pārsniegusi paredzēto budžetu. Galvenais baidījās publicēt īstos skaitļus. Akcionāri būtu pieprasījuši ārkārtēju sanāksmi. Viņam bija jāglābj stāvoklis un jāuzņem mūsu filma. Visi ir satriekti. Neviena filma vēl nav izmaksājusi sešus miljonus."

"Man bija gripa. Cilvēks jau nav vainīgs, ja nākas slimot."

"Nīlij, tu desmit difenas gulēji mājās, dzerdama miega tabletes."

"Un pēc tam saslimu."

"Es nepiedalījos tās filmas uzņemšanā, bet faktus zinu. Tu dzēri un ēdi… Labi, tu biji saslimusi. Bet, kad tu atveseļojies, bija vajadzīgas trīs nedēļas, lai tev dabūtu nost lieko svaru. Desmit mārciņas tā arī nevarēja dabūt nost, un visus kostīmus nācās pārtaisīt."

"Labi! Es biju satriekta. Tajā nedēļā beidzot izšķīra manu laulību. Man nebija lieku desmit mārciņu, bet kostīmi bija tik pretīgi, ka es izskatījos resna." Viņa apklusa, tad nikni pievērsās Džonam: "Un vēl kas. Man vajadzīga jauna kostīmu māksliniece.

Šīs drēbes ir drausmīgas! Teds man nekad nebūtu atļāvis kaut ko tādu vilkt mugurā!"

"Ellena Smola ir saņēmusi deviņus Akadēmijas apbalvojumus."

"Nu tad lai viņa šuj drēbes saviem oskariem, nevis man!"

"Nīlij, tu man patīc. Tāpēc es ar tevi runāju, nevis Galvenais. Es viņam neteikšu, ka tu šodien pameti uzņemšanas laukumu. Bet kā tev liekas — cik ilgi Galvenais ar to samierināsies?"

"Ar ko?"

"Ar tavu skraidelēšanu, taviem tračiem…"

"Es nestrādāju tik grūti un nekļuvu par zvaigzni tādēļ, lai rēķinātos ar administrāciju. Ja tu reiz esi zvaigzne, tad visi rēķinās ar tevi. Tu esi tā vērta. To es iemācījos no Helēnas Losonas."

"Helēna Losona savā dzīvē nav nokavējusi nevienu mēģinājuma sekundi. Vina ir citāda veida briesmone nekā tu, Nīlij…"

"Briesmone?! Tu… tu esi…"

Viņš iesmējās un ar pirkstu aizskāra viņas deguntinu.

"Protams, tu esi briesmone, visas zvaigznes ir tādas. Dažreiz man liekas, ka tu esi ģēnijs, tu visu tik ļoti izjūti… dažreiz pat pārāk dziļi." Viņš paliecās un saņēma viņas rokas. "Nīlij, tu esi retums. Bet šī te nav māksla — tie ir dolāri un centi. Akcionārus neinteresē ģēnijs, bet gan kases ieņēmumi. Paklau, bēbij, mēs atpaliekam desmit dienas, bet, ja tu man palīdzēsi, mēs to atgūsim. Mēs varam ainu nakts klubā uzņemt vienā dienā triju vietā. Esam uzaicinājuši mazo lomu tēlotājus. Trīs vakarus mēs pastrādāsim bez tevis, masu skatos tevi aizstās dubliere. Mēs viņu uzfilmēsim no mugurpuses, Nīlij. Un ieklausimies laikā."

Nīlija brīdi šaubījās, tad apveltīja vinu ar metālisku smaidu.

"Tu mani gandrīz vai aizkustināji, bžonij. Šī bija vislabākā no tavām iedvesmojošajām runām. Bet — kā tu teici — es esmu briesmone, un briesmoni redz cilvēkiem cauri. Ja tā ar mani kāds būtu runājis pirms septiņiem gadiem, es būtu pa galvu pa kaklu skrējusi strādāt, līdz būtu nokritusi beigta… un nopelnījusi studijai bagātības."

"Tu taču arī kļuvi par zvaigzni."

"Jā, bet kas man no tā tiek?" Viņa pārgāja pāri istabai un ielēja sev glāzi viskija. "Vai gribi iedzert?"

"Alu, ja tev ir."

"Tas ir viss, kas man ir." Viņa izņēma no ledusskapja pudeli alus. "Man ir labākie dzērieni, bet es nedrīkstu tos dzert. Es pieņemos svarā. Man ir baseins, ko nedrīkstu izmantot, jo man nav brīv iedegt. Man ir divi skapji pilni ar drēbēm, bet nav laika tās uzvilkt, jo man katru vakaru jābūt mājās un jāmācās lomas teksts nākamajai dienai." Viņa apsēdās uz grīdas pie viņa kājām. "Kāpēc tas tā ir?"

Viņš ielaida pirkstus viņas matos.

"Tu pārāk strauji uzkāpi virsotnē."

"Nē, tā vis nav. Visu mūžu esmu lēkājusi vodeviļā. Es nebiju kaut kāda tur skaistuma konkursa uzvarētāja, ko studijai vajadzēja mācīt staigāt, runāt un tēlot. Viņi parakstīja ar mani kontraktu, jo man ir talants. Protams, viņi man kaut ko iemācīja arī. Tagad es dejoju labāk. Esmu izlasījusi daudzas grāmatas. Tagad vairs nerunāju kā idiote, kad sniedzu intervijas. Man ir divdesmit pieci gadi, un es esmu zaudējusi divus vīrus. Viss, ko zinu, ir — mācīties lomu tekstus, dziesmas, dejot, badoties, gulēt ar tablešu palīdzību, būt nomodā ar tablešu palīdzību… Dzīvē taču noteikti ir jābūt vēl kaut kam!"

"Tev ir bērni, Nīlij. Tagad tev kā zvaigznei viss tavs laiks ir aizņemts. Bet gan jau tu atkal satiksi īsto puisi, un tad tev varbūt vajadzēs izvēlēties starp masu mīlestību un privāto dzīvi. Nav viegli atsacīties no publikas mīlestības un izšķirties par viena cilvēka mīlestību."

"Mans analītiķis saka, ka man vajadzīga masu mīlestība, lai kompensētu to, ka man trūcis mātes mīlestības."

"Muļķības." Džons sadusmojās. "Paklau, daudzām zvaigznēm, kuras dievina masu pielūgsmi, bijuši mīloši vecāki. Nīlij, tu esi kļuvusi par to, kas esi, tāpēc, ka tev ir talants."

"Bet es esmu neirotiķe, Džon. Esmu atklājusi, ka man ir visādas neirozes, Džon."

"Nu un tad? Varbūt tieši tādēļ tu esi zvaigzne. Ja tavs dakteris tevi izārstēs, varbūt tad tu vairs nebūsi tu."

Viņa nopūtās.

"Tu tik viegli to pasaki. Bet, kad naktis nākas pavadīt vienatnē — ak Dievs, naktis ir tik briesmīgas —, tad tu jūti: cik labi ir, ja tev ir kāds, kam vari visu izstāstīt… Psihiatram nav nekas aiz ādas… viņš tikai grib palīdzēt. Viņš ir vienīgais, kam varu uzticēties."

"Labi." Džons piecēlās. "Aprunājies ar viņu šovakar. Bet rīt uzņemsim epizodi nakķj klubā."

Vina samiedza acis.

"Ak tad tāpēc bija vajadzīga visa šī lielā runāšana! Lai padarītu mani mīkstāku."

Viņš nikni uzmeta uz galda glāzi.

"Varbūt tev tiešām vajadzīgs psihiatrs! Tu uz visiem skaties ar aizdomām. Es ar tevi runāju kā tēvs, jo tu man patīc un es nespēju noskatīties, kā tu un tavs talants aiziet bojā."

"Kāpēc bojā? Vai tāpēc, ka negribu vilkt mugurā tos riebīgos kostīmus?"

"Tu gribi Teda Kasablankas tērpus, un neviena cita modeļi tevi nespēj apmierināt. Bet viņu tu nevari dabūt."

"Tā nav taisnība, tu tagad runā kā dakteris Mičels."

"Redzi nu. Tu viņam uzticies, un viņš acīmredzot teicis tev to pašu."

Viņa pasmaidīja.

"Okei, varbūt tev taisnība."

Nīlija pamāja. Džons noskūpstīja viņu uz vaiga un izgāja no bungalo.

Nīlija sēdēja gultā ar vakariņu paplāti uz ceļiem un pūlējās iemācīties tekstu nākamajai dienai. Kāpēc viņa bija dzērusi tik daudz viskija? Prāts atsacījās darboties. Varbūt vajadzētu mēģināt iemigt? Tekstu varēs iemācīties rīt no rīta.

Vakariņas palika neskartas. Tabletes tukšā dūšā iedarbojās labāk. Nīlija iedzēra vienu dzelteno un divas sarkanās. Tad ielēja pusglāzi viskija. Sākās brīnišķīga pirmsaizmigšanas atslābināšanās. Viņa sūca dzērienu un sāka gaidīt īsto reakciju — to anestezējošo sajūtu, kas pārņēma visu ķermeni un ievilka viņu miegā. Bet tā šovakar nenāca — bija tikai miegainība. Viņa vēl aizvien spēja domāt — un viņa domāja par Tedu un to meiteni. Viņai nebija neviena. Viņa bija viena.

Lejup pa muguru plūda sviedri. Nīlija izrāpās no gultas un uzvilka citu pidžamu. Dakterim Mičelam bija taisnība — viņa sāka pierast pie tabletēm. Varbūt vēl vienu dzelteno… Nē, tad no rīta viņa būs paģiraina un nespēs iemācīties tekstu. Šodien viņai bija vajadzējis iedzert četras uzmundrinošās zaļās tabletes, lai izturētu rīta cēliena filmēšanu. Varbūt vēl vienu sarkano… jā, tās iedarbojas ātrāk. Varbūt vajadzētu kaut ko palasīt — tas viņu vienmēr iemidzināja. Enna viņai bija atsūtījusi vēl vienu Laiona grāmatu. Par to bija labas atsauksmes, bet kāds no tām labums?

Un tad pēkšņi viņa vēlējās, lai līdzās būtu Enna. Nīlija iedzēra vēl malciņu. Miegs nenāca. Un viņa lēnām piedzērās. Sāka gribēties ēst. Ledusskapī bija kaviārs. Nē… nedrīkstēja. Tas nebūtu godīgi attiecībā pret Džonu. Viņš šodien bija izturējies tik jauki… Dīvaini, viņa nekad nebija pamanījusi, cik viņam zilas acis, kas tik jauki kontrastēja ar iedegušo ādu. Viņam noteikti bija ap piecdesmit, bet viņš bija skaists… Džons… šeit… blakus viņai. Tas nu gan būtu jauki. Viņa rokās Nīlija justos aizsargāta…

Viņa paskatījās pulkstenī — bija pusvienpadsmit. Varbūt Džons varētu atnākt? Viņš varētu pateikt sievai, ka nepieciešams apspriest filmas epizodi. Viņš laikam tagad nervozēja, vai viņa rit ieradīsies uz filmēšanu. Nīlija pasmaidīja — nē, šovakar viņa Džonu neaicinās. Matos jau bija ieziests lanolīns. Bet rit viņa strādās kā zirgs, ielūgs pie sevis uz aukstām vakariņām un turpinās strādāt ar viņu šeit. Un tas būs kaut kas vairāk nekā vienkārša izgulēšanās. Viņa liks Džonam palikt un turēt viņu rokās, līdz viņa aizmigs.

Varbūt viņš varētu nākt šurp un palikt bieži. Viņa tad paklausītu. Filma tiktu pabeigta laikā. Vina pieprasītu, lai viņš būtu režisors visās viņas filmās. Viņa bērni bija pieauguši, varbūt viņš varēs daudz laika pavadīt kopā ar viņu. Viņa piezvanīs un pateiks Džonam, ka mācās tekstu. Tas būtu labs iesākums: viņš aizmigtu, par Nīliju domājot.

Viņa piezvanīja uz studiju un dabūja Džona mājas telefonu. Klausuli pacēla sieviete. Nīlija ierunājās savā apburošākajā balss intonācijā.

"Vai misis Staiksa?"

"Nē, istabmeita Šarlote."

"Vai varētu palūgt misteru Staiksu?"

"Nē, kundze. Vini ir izgājuši. Varbūt kaut ko pateikt?"

"Nē, nevajag." I^īlija nolika klausuli.

Izgājis kopā ar sievu! Varbūt viņš patlaban sēž restorānā un stāsta sievai, kā apmuļķojis Nīliju Č)'Haru! Viņa dzirdēja Džonu sakām: "Viņa ēd man no rokas. Ar viņu viegli tikt galā — var jau būt, ka viņa ir zvaigzne, bet zem zvaigznes slēpjas maza, draņķīga un nobijusies niecība. Ar viņu vienkārši jāprot apieties!" Nu — viņu jau nu neviens nerīkos! Varbūt viņa bija piedzimusi kā niecība, bet tagad ir zvaigzne! Un varēja darīt, ko vien gribēja!

Viņa izkāpa no gultas un nogāja lejā virtuvē, atvēra ledusskapi un izņēma lielu kārbu kaviāra. "Nīlij, uzdzīvosim!" viņa skaļi teica, paņēma karoti un izēda kārbu tukšu.

''Un tagad? Vēl kaviāra? Kāpēc gan ne? Pirkts taču par pašas naudu." Nīlija atvēra vēl vienu kārbu. "Paņemsim to līdzi augšā." Tad ar jaunu viskija pudeli rokā streipuļoja augšup.

1956. gads

Nīlija rūpīgi ģērbās. Baltas garas bikses un vaļīga blūze, kas slēpa tauku slāni vidukļa vietā. Galvenajam bija pēkšņi iegribējies viņu redzēt. Kāpēc? Par to yiņa domāja visu ceļu līdz studijai.

Viņa sēdēja viņam pretī aiz rakstāmgalda un mēģināja izskatīties jauna un dedzīga. Tāda vina tam patika. Viņai šķita, ka Galvenais jau piedzimis vecs. Viņš bija nemainīgs. Širmo matu cekuls, mūžīgais iedegums, kas saplūda ar aknu slimības plankumiem. Viņa acis līksmi mirdzēja, un mazās roķeles rotaļājās ar dokumentiem uz galda.

"Mīļumiņ, vai zini, kāpēc liku tevi izsaukt?"

"Nē, ser, bet man vienmēr ir prieks ar jums tikties, ser." (Viņa labi pārzināja etiķeti.)

"Vai vakardienas avīzēs ieskatījies?"

(Ak Dievs, tā balva, tā šausmīgā balva!)

"Untumainākā 1956. gada aktrise Nilija O'Hara". Nav sevišķi patīkami, vai ne?" viņš laipni jautāja.

Vina nervozi teica:

"Ak , jūs taču zināt, kā ar šādiem apbalvojumiem ir." Viņa lika lietā savu mazās meitenes balsi. "Biju tiešām apbēdināta, kad to ieraudzīju. Bet vairāki cilvēki man teica, ka tas neko nenozīmē. Prese katru gadu izvēlas kādu vaininieku. Manām filmām ir lieli panākumi."

"Jā, pie kasēm stāv rindas. Bet mēs zaudējam naudu."

Viņa nepatikā sarāvās. Nu jau atkal runās par patērēto laiku, par neierašanos uz mēģinājumiem.

"Jaunā filma ir ļoti dārga," viņš teica, "cenas ir cēlušās. Mēs cenšamies nopelnīt ar televīziju. Tāpēc es tevi noņemu no filmas."

Nīlija pārsteigta skatījās uz Galveno.

"Mīļumiņ, es nevaru atļauties šo risku. Tu atkal esi resna.

Nākamnedēļ sāksies tērpu pielaikošana un tu nebūsi gatava. Es lieku tavā vietā Džeiniju Lordu."

"Džeiniju Lordu? Bet viņa taču ir galīga iesācēja!" Nevarēja būt, ka viņš runā nopietni! Viņš tikai mēģina viņu iebiedēt.

"Viņa ir filmējusies trijās filmās, kuras izmaksāja maz, bet ienesa daudz. Par viņu pašlaik raksta visos filmu žurnālos. Šī filma padarīs viņu par lielu zvaigzni. Esmu dabūjis Brihu Nelsonu, kurš spēlēs viņai pretī."

Tātad viņš nejokoja. Bet kā viņš varēja noņemt no filmas, ja viņa jau bija apstiprināta? Turklāt viņa nebija devusi nekādu iemeslu.

"Juridiski tu neko nevari iesākt," viņš teica, it kā viņas domas lasīdams. "Mēs lomu pārrakstījām, jā, jo tai vajadzīga jaunāka meitene."

"Jaunāka meitene! Paklausieties, man ir tikai divdesmit astoņi gadi! Tas nav nekāds vecums!"

"Tu izskaties, it kā tev būtu četrdesmit," viņš nevērīgi atteica.

"Es neesmu nogrimējusies," viņa aizstāvējās.

"Tev zem acīm loki… jau sāk veidoties dubultzods. Tu esi čupā."

Pa viņas vasarraibumainajiem vaigiem aumaļām plūda asaras. Vienu nedēļu izgulēties un ievērot diētu, un viņa būs atkal formā. Viņš arī to zināja. Bet kāpēc viņš tā rīkojās?

'Labi, vari iet." Viņš pamāja.

"Es domāju, ka mēs ēdīsim lenču," vina apstulbusi teica.

"Vari vienreiz arī iztikt bez lenča. T^as nāks par labu tavam vēderam. Varētu domāt, ka esi piektajā grūtniecības mēnesī, ja es tevi tādu jau daudzas reizes nebūtu redzējis."

"Un ko lai es tagad daru? Vai lai sēžu mājās?" Nīlija jautāja.

"Sēdi, badojies, nomet lieko svaru. Katru nedēļu saņemsi algu."

"Un kad būs mana nākamā filma?"

"Redzēsim…"

Viņas acis iekvēlojās.

"Kas jūs esat, ka atļaujaties ar mani tā apieties?"

"Studijas vadītājs. Un tu esi maza vīzdegune, ko es padarīju par zvaigzni, — tikai pēdējā laikā tu vairs nedod ienākumus. Tāpēc sēdi mierīgi un gaidi. Un lai tā tev būtu mācība. Paskaties, kā uzlec jaunas zvaigznes, piemēram, Džeinija Lorda. Varbūt tas tavā dumjajā galviņā iesitis drusku saprāta. Un tagad pazūdi. Man ir svarīgākas lietas ko darīt…"

Viņa piecēlās.

"Es varu aiziet un nekad vairs neatgriezties!"

Viņš pasmaidīja.

"Dari to! Un tu nekad vairs nekur nestrādāsi!"

Visu ceļu mājup viņa šņukstēja, dzīdama mašīnu kā neprātīga. Viņai viss bija vienalga. Ko lai tagad dara? Pat dvīņiem viņa nebija vajadzīga — tie mīlēja savu aukli un gāja skolā. Kad kļūs zināms, ka viņa noņemta no filmas (un kur nu vēl tas riebīgais tituls — untumainākā 1956. gada aktrise), tad viņa patiešām paliks viena. Neviens neinteresējas par zaudētāju. Ak Dievs, kāpēc gan cilvēki ir tik ļauni? Viņa bija tā strādājusi, tā centusies — un tagad visi bija gatavi sist vinu krustā.

Mājās Nīlija pagrāba no bāra viskija pudeli, iegāja guļamistabā, aizvēra slēģus, atslēdza telefonu un norija piecas sarkanās tabletītes. Piecas sarkanās bija ļoti maz. Pagājušajā naktī viņa bija gulējusi tikai trīs stundas no piecām sarkanajām un divām dzeltenajām. Viņa izģērbās un likās gulēt.

Laikam varēja būt jau pusnakts, kad Nīlija pamodās. Viņa atvēra slēģus. Nakts… un nebija nekā, ko darīt. Iegājusi vannasistabā, viņa, neko nedomādama, uzkāpa uz svariem. Bija zaudētas divas mārciņas. Hei — tā tik bija ideja! Ja viņa tikai gulētu, dzertu tabletes un nekā neēstu, īsā laikā varētu tikt vaļā no desmit mārciņām. Viņa iedzēra vitamīna graudiņu — tas viss bija vajadzīgs veselības labad, tad norija un ar bagātīgu viskija malku noskaloja lejup vēl dažas sarkanās. v

Kad Nīlija pamodās, cauri aizkariem varēja redzēt spīdam sauli. Juzdamās noreibuši, aiztaustījās uz vannasistabu. Nē, viņa nekāps uz svariem, bet pagaidīs, lai pašai būtu lielāks pārsteigums. Kuņģī jaudās tukšums. Jāiedzer divi vitamīni… jā, tajos viss bija iekšā. Tad uzzieda uz sejas nedaudz krēma un matos — lanolīnu. Jāiztaisa īsta skaistuma kūre. Kad pamodīsies, viņa izskatīsies kā dzīva lelle! Šoreiz viņa izdzēra piecas dzeltenās un divas sarkanās. Tās paātrinās iedarbību… Pudelē bija atlicis pietiekami daudz viskija, lai iznāktu pilna glāze…

Kad Nīlija atvēra acis, apkārt valdīja neparasta tīrība, spodrība. Ko viņas rokā darīja tā nolādētā adata? Un kāpēc tā pudele karājās ar dibenu gaisā? Ak Dievs! Viņa taču atradās slimnīcā! Nīlija mēģināja piecelties sēdus — tūlīt piesteidzās māsa.

"Necelieties, mis O'Hara!"

"Kāpēc es šeit atrodos? Kas noticis?"

Māsa pasniedza avīzi. Ak Dievs! Pirmajā lappusē bija viņas fotouzņēmums — tā bija jauna, smaidoša sejiņa, viens no pirmajiem uzņēmumiem studijā. Bet līdzās liela formāta uzņēmumā divi vīri nesa meiteni, galva bija atkārusies, kājas kailas… Ak Dievs, tā taču bija viņa! "Zvaigzne iedzērusi pārāk daudz miegazāļu," viņa lasīja virsrakstu un vēl: "Nelaimes gadījums — saka studijas vadītājs." I>asot par to, kā Galvenais centies viņu glābt, Nīlija pirmo reizi pasmaidīja. Protams, viņš bija nobijies, ka viņa varētu nomirt, Galvenais nebija uzdrošinājies teikt, ka viņu bija noņēmis no filmas. Nīlija kāri lasīja tālāk: "Pirms piecām dienām mums ar mis O'Haru bija tikšanās ("Ak kungs, vai tiešām bija pagājis tik daudz laika?") un es teicu, ka viņa ir pārāk nogurusi, lai bez pārtraukuma sāktu filmēties savā nākamajā filmā. Viņa iebilda, ka dažas dienas vajagot atpūsties. Acīmredzot viņa arī to bija mēģinājusi darīt — mēģinājusi atgūt formu līdz jaunās filmas sākumam. Ja viņa paliks dzīva…" (Galvenajam esot aizžņaugusies balss, un viņš noslaucījis asaras. Asaras! Tas sūds prata izspiest un apturēt asaras labāk par jebkuru zvaigzni. Galvenais laikam bija nobijies, vai tikai Nīlija nav atstājusi kādu zīmīti, kurā vinu varētu vainot Nīlijas pašnāvībā.) Viņa turpināja lasīt: "Ja paliks dzīva, mis O'Hara spēlēs galveno lomu mūsu vislielākajā filmā. Baumām, ka mēs viņu aizstāšot ar Džeiniju Lordu, nav nekāda pamata. Neviens nespēj aizstāt Nīliju O'Haru. Tāda zvaigzne kā Nīlija O'Hara piedzimst tikai reizi vienas paaudzes laikā."

Nīlija jutās lieliski. Presē bija publicētas slavas dziesmas par viņu: tās dziedāja visas zvaigznes, ar kurām viņa bija spēlējusi kopā, un arī tās, kuras viņa tik tikko pazina. Bija tāda sajūta, it kā viņa būtu mirusi un tagad novēro savus bēriniekus. Šī sajūta bija lieliska! Ak kungs, viņa patiešām bija domājusi, ka nomirs!

"Vai es biju ļoti slima?" Nīlija apvaicājās māsai.

"Slima! Vēl pirms dažām stundām nezinājām, vai paliksit dzīva. Divdesmit četras stundas jūs bijāt skābekļa kamerā."

"Bet es iedzēru tikai pāris tablešu. Tik tiešām gribēju tikai mazliet pagulēt."

"Jums laimējās, ka jūsu kalpotāja izsauca ārstu. Viņa bija piegājusi pie jūsu guļamistabas durvīm un sadzirdējusi jūs

smagi elpojam. Viņa bija uztraukusies, jo trīs dienas nebijāt ēdusi."

Nīlija pasmīnēja.

"Tad nu gan tagad esmu skaista un novājējusi." Māsa strauji novērsās.

Pirmajā filmēšanas dienā viņa bija nervozējusi. Visi likās nervozi. Bet Nīlija bija labi iemācījusies lomas tekstu un pārzināja uzņemamo ainu visos sīkumos.

Uzņemšana sākās, un viss ritēja gludi. Bet kāpēc vini bija tik nervozi? Un kāpēc Sems izvairījās no viņas skatiena. T^as nebija viņa stilā.

Viss gāja diezgan labi. Viņa mazliet kļūdījās, taču tas bija pirmais dubls. Tam beidzoties, viņa Semam uzsmaidīja.

"Tu sajauci dziesmas vārdus."

Viņa paraustīja plecus.

"Tikai divas rindiņas. Dziesma taču jau ir ierakstīta. Nākamreiz kustināšu lūpas pareizi."

"Labi. Tagad vēlreiz! Un gribu, lai šis būtu pēdējais dubls."

Ak Dievs, viņš bija slims.

Viņa atgriezās uzņemšanas laukumā. Šoreiz viņa mazliet sagrieza potīti un kāja aizķērās aiz mikrofona vada.

"Pārtraukt!" viņš sauca. "Vai tu, Nīlij, jūties slikti?"

"Es jūtos labi. rfei, mierīgi, Sem! Tu taču negaidīji, lai mēs ainu uzņemtu ar otro dubļu."

''Es gaidīju, ka uzņemsim ar pirmo."

"Sem, vai tu esi traks? Zinu, ka tevi spiež, bet tev taču nav jākrīt panikā. Izskatās, ka tu uzņem zibensfilmu. Pat Galvenais smiesies, ja dzirdēs, ka tu gribi uzņemt veselu ainu ar vienu dubļu!"

Viņš ignorēja teikto un pievērsās grupai:

"Sagatavoties trešajam dublam."

Nīlija jau gribēja sākt trakot un pamest uzņemšanas laukumu, taču apdomājās: Galvenais to vien gaidīja. Viņai, Nīlijai O'Harai, bija jāpacieš viss šis te no iebiedēta režisora!

Trešais dubls. Viņa sajauca vienu rindiņu. Ceturtais dubls. Atkal neliela kļūme. Piektais dubls. Sestais dubls…

Vēlā pēcpusdienā viņi bija nonākuši līdz piecpadsmitajam dublam. Tas bija vienkārši smieklīgi! Nekad viņai nebija vajadzējis vairāk par astoņiem. Tas bija Sema darbs — viņš bija ķidāt izķidājis visus viņas nervus! Nebija vairs iespējams atcerēties ne vārda no lomas teksta.

"Pusdienas pārtraukums! Pulcējamies septiņos!" Sems sauca.

Pusdienas pārtraukums! Un viņš pat nebija turējis par vajadzīgu aprunāties ar viņu! Nīlija cēli piepeldēja pie Sema.

"Domāju, ka uzņemšana jums būs jāturpina bez manis!"

"Ja tu aiziesi, būšu spiests par to ziņot."

"Kā gribi," viņa saniknojās, "man arī ir zināmas tiesības!"

Aktieri un uzņemšanas grupa atgriezās septiņos. Gaidīja līdz astoņiem. Tad piezvanīja Nīlijai uz mājām. Tur viņiem pateica, ka Nīlija aizgājusi gulēt. Sems visus atlaida.

"Rīt varat būt brīvi. Kad sāksim strādāt — paziņošu."

Tad iekāpa mašīnā un brauca uz pludmali, un pie neliela namiņa nospieda mazu signālpogu. Namiņa durvīs parādījās skaista meitene frotē auduma mētelī, ar gariem melniem matiem. Viņa pamāja, un Sems iegāja mājiņā.

"Nu, Džeinij, foma ir tava!"

Meitene pavēra lūpas smaidā, atklājot skaistos zobus.

"Ak, Sem, tātad tu to esi izdarījis! Esmu tik priecīga!" Tad pagriezās pret maza auguma vīrieti ar baltiem matiem, kurš smēķēdams klusi sēdēja krēslā. "Vai dzirdi, Sems to ir izdarījis!"

Mazais vīrietis pasmaidīja.

"Labi." Tad piecēlās un pavilka viņas peldmēteļa jostu — tas pavērās, atklājot meitenes brīnišķīgo ķermeni. Viņš, kurš tik tikko sniedzās līdz jaunās dievietes plecam, viegli pārlaida roku skaisti veidotajām krūtīm. "Paskaties labi, Sem! Bet nepieskaries — tas viss ir mans."

Sems pamāja.

"Labi, ser."

"Es tikai gribu, lai tu to zinātu. Tu esi jauns, un tev prātā var ienākt daža laba ideja."

Meitene pagriezās un apskāva mazo vīrieti. "Bet tu taču zini, ka es tevi mīlu!"

"Labi, Sem," vīrietis pamāja, "tu esi labi strādājis. Un tagad pazūdi. Aicini visus kopā parīt. Un nosūti Nīlijai telegrammu, ka viņai nav jāierodas. Paraksti ar manu vārdu."

Sems pamāja un devās prom. Sirmais vīrietis pagriezās pret daiļavu.

"Okei, tagad tu būsi zvaigzne. Tu būsi slavenā Džeinija Lorda, kamēr vien tu neaizmirsīsi, ka tavs lords esmu es."

"Jā, ser," atbildēja meitene un nometās uz ceļiem, lai uzsāktu mīlas rotaļu.

ENNA

1957. gads

Enna domīgi nolika klausuli. Kevins Gilmors ievaicājās:

"Vai atkal Nīlija?"

Viņa piekrītoši pamāja. Kevins teica:

"Nāc man blakus, un parunāsimies."

Enna atlaidās viņam līdzās savā gultā.

"Tas nav tik vienkārši, Kevin."

"Es dzirdēju, ka tu izvairījies no atbildes, ar viņu runājot. Ja esmu pareizi sapratis, viņa vēlas nākt dzīvot pie tevis, vai ne?" Nesagaidījis no Ennas atbildi, Kevins iesmējās: "Tu joprojām esi meitene ar stingru morāli no Jaunanglijas. Kāpēc tu nevari pateikt skaidri un gaiši - jā, Nīlij, man ir divas gultas, taču mans draugs bieži nakšņo pie manis."

"Bet vina man likās tik dīvaina… izmisusi. Esmu dzirdējusi par viņu savādas baumas."

Kevins pasniedzās un satvēra viņas roku.

"Vai tu mani tiešām mīli, Enna?''

"Tu man esi ļoti mīļš," viņa pacietīgi atbildēja, "tā tas vienmēr sākas."

"Bet tu neesi manī traki iemīlējusies?"

"Traka mēdz būt tikai pirmā mīlestība," vina pasmaidīja.

"Tu vēl aizvien skumsti pēc tā rakstnieka?''

"Neesmu Laionu redzējusi gadiem ilgi. Pēdējā ziņa par viņu ir tāda, ka viņš Londonā rakstot scenārijus filmām."

"Tad tāpēc tu neesi iemīlējusies manī?"

"Man patīk būt kopā ar tevi. Man patīk gulēt ar tevi. Man patīk strādāt tavā vadībā. Varbūt tā arī ir mīlestība."

"Ja es tevi bildinātu — vai tu mani mīlētu vairāk?"

Viņas atbilde skanēja nosvērti:

"Sākumā es to ļoti pārdzīvoju, jo man nepatika būt kāda "meitenei". Bet tagad, kad tā nelaime jau notikusi…"

"Kāda nelaime? Tu esi slavena! Visi tevi pazīst kā Gilmora meiteni."

"Un arī kā tavu meiteni. Bet tam vairs nav nozīmes. Es gribēju bērnu. Un gribu to vēl aizvien."

"Enna!" Viņš pielēca no gultas un sāka staigāt pa istabu. "Tev ir trīsdesmit viens gads — tas ir pārāk vēlu bērniem."

"Es pazīstu sievietes, kurām pirmais bērns nācis pasaulē četrdesmit gadu vecumā."

"Bet man ir piecdesmit septiņi. Man ir pieaudzis dēls un precēta meita, un - divus gadus vecs mazbērns. Kā tas izskatīsies, ja mēs apprecētos un mūsu bērns būtu jaunāks par manu mazbērnu?"

"Daudzi vīrieši apprecas vēlu un uzsāk jaunu ģimenes dzīvi."

"Biju kopā ar Evelīnu — lai viņai vieglas smiltis - divdesmit piecus gadus un esmu visam gājis cauri: vasaras nometnes bērniem, aukles, zobu regulēšana, masalas. Tagad man ir mazliet brīvības un vairāk naudas, nekā spēju izdot. Mums ar Evelīnu nekad nebija naudas izpriecām. Kad tā beidzot parādījās, bija jau par vēlu. Viņa bija slima. Un es piecus gadus noskatījos, kā viņa mirst. Tad satiku tevi — gadu pēc viņas nāves — un tūlīt sapratu, ka tu esi man īstā."

Enna piespiesti pasmaidīja.

"Priecājos par to, taču neviena meitene nevēlas būt tikai meitene, viņa cer būt sieva un māte."

"Esmu par to domājis, Enna, bet tas nepatiktu maniem bērniem. Turklāt šādā veidā esmu par tevi drošāks. Ja mēs apprecētos, tu būtu par mani pārāk droša."

Enna paņēma scenāriju un izlikās lasām. Ennai patika viņas darbs. Un arī Kevins… Nē, tas bija kaut kas vairāk nekā tikai patikšana — varbūt tā bija mīlestība. Nejau tāda kā ar Laionu — viņu starpā nebija nekādu kaislību reiboņu. Fiziskā tuvība ar Kevinu Ennu neaizrāva, un nereti viņa pati brīnījās, kas viņu saista pie šī vīrieša. Kad viņa atcerējās aizrautīgos skūpstus ar Laionu, drudžainos apkampienus, to, kā viņi visu nakti apskāvušies tika gulējuši viens otra rokās, — tad Ennai likās, ka viņas attiecības ar Kevinu ir gluži nevainīgas.

Nīlija ieradās nākamajā nedēļā. Ennai izdevās noslēpt šoku, ko izraisīja pārmaiņas Nīlijas izskatā: viņa bija kļuvusi resnāka, seja pietūkuši, un, kaut arī Nīlijai mugurā bija dārgs kostīms, viņa izskatījās noplukuši. Laka uz nagiem bija atlupusi, zeķei — noiris valdziņš, drēbes likās saburzītas. Taču vislielākās izmaiņas bija notikušas sejā — tā bija nedzīva.

Enna uzmanīgi uzklausīja Nīlijas bēdu stāstu. Par sevi Enna runāja maz. Kevins uzņēmās abu meiteņu pavadoņa lomu. Gāja ar viņām uz izrādēm un naktsklubiem. Noorganizēja Nīlijai veselu televīzijas programmu.

Nīlija pārcēlās uz viesnīcu, noīrēja klavieres, veselu mēnesi gāja uz mēģinājumiem un ieturēja diētu ar savu agrāko disciplinētību. Kaut arī bija paredzēta tiešā pārraide, Nīlija nebaidījās.

Lielās dienas priekšvakarā Nīlija iedzēra divus sekonālus. Ģenerālmēģinājumam bija jānotiek desmitos no rīta, un viņa ieradās labi atpūtusies un gatava sākt. Veikli norunājusi ievada dialogu, viņa uzsāka savu pirmo dziesmu. Vēl nebija izskanējušas pirmās trīs taktis, kad režisors iesaucās:

"Stop, Nīlij, tu dziedi pret nepareizo kameru!"

"Neko nesaprotu." Nīlija bija neziņā. Viņas uzdevums taču bija dziedāt, kameras bija operatora ziņā.

"Mīļā, tev jāatceras, ka tā kamera, virs kuras deg sarkanā uguntiņa, ir vērsta pret tevi."

Nīlija iegāja ģērbtuvē un piezvanīja izsūtāmajam zēnam uz savu viesnīcu. Viņš bija klāt pēc desmit minūtēm: pret divdesmit dolāru banknoti Nīlija saņēma mazu pudelīti. "Manas mazās, sārtās draudzenītes," Nīlija, viena palikusi, maigi teica. "Dieva dēļ, dariet nu savu darbiņu! Es paļaujos uz jums." Iedzērusi sešas tabletes, Nīlija apgūlās. "Iedarbojieties ātrāk… es neko neesmu ēdusi." Pēc desmit minūtēm Nīlija sajuta pazīstamo vieglo reiboni. Taču likās, ka "degvielas" nepietiks. Ar melnu kafiju tie viņu uzmodinās. Un Nīlija ieņēma vēl divas. Tad dzirdēja, ka skatītāju telpā sāk pulcēties ļaudis, kā mūziķi skaņo instrumentus. Viņa norija vēl divas. Un neskaidri dzirdēja, ka kāds sauc viņu vārdā, bet viņa jau slīdēja kaut kur projām…

Televīzijas diktors paziņoja, ka tehnisku iemeslu dēļ Nīlijas O'Haras tiešā televīzijas šova pārraide nenotiks. Kevins Nīliju neiesūdzēja. Televīzijas sabiedrība gan. Nīlijas gadījumam bija jākļūst par mācību pārējām zvaigznēm, ar kurām jaunajā sezonā bija iecerētas tiešās pārraides. Ja Nīlija tiktu cauri sveikā, varēja sekot vairākas citas katastrofas. Uz gadu viņu atstādināja no visiem darbiem — filmās, teātrī, naktsklubos un televīzijā.

Sākumā tas Nīliju neuztrauca. Viņa atgriezās Kalifornijā un uzsāka noslēgtu dzīvi savā mājā ar baseinu. Avīzes viņai uzbruka bez žēlastības: sauca par nenosvērtu cilvēku, izskanēja mājieni, ka viņa dzerot, galu galā visi bija vienisprātis, ka ar viņu ir cauri.

Reizēm Nīlija augas dienas pavadīja gultā, līdz saimniecības vadītāja to piespieda nopeldēties baseinā. Dažreiz nakts vidū ielēca mašīnā un drāzās uz kādu no bāriem, lai pie bāra letes, lakatu ap galvu apsējusies, alu malkodama un neviena nepazīta, izjustu prieku par to, ka atrodas starp cilvēkiem. Nīlija ne par ko neuztraucās — naudas bija pietiekami, lai šo gadu nodzīvotu nestrādājot. Tas paies, viņa atgūs formu un varbūt uzstāsies Brodvejā. Tas būtu jauki! Tad viņa tiem parādīs! Bet līdz tam viņa varēja ēst visu, ko sirds kāroja… un dzert. Vienmēr viņas rīcībā bija brīnišķīgās sarkanās un dzeltenās tabletītes, un nu bija parādījušās arī tādas ar zilām svītriņām.

Nīlijas uzvedība Ennu briesmīgi satrieca. Pirmajā brīdī viņa bija gribējusi sekot Nīlijai uz Kaliforniju, taču nedrīkstēja ignorēt pašas saistības ar televīziju.

Enna nevarēja samierināties ar domu, ka izmocītā sieviete, par kādu bija pārvērtusies draudzene, kādreiz bijis spulgacains bērns un dzīvojis vienā mājā ar Ennu. Tā bija īstā Nīlija. Holivudas radītais spoks galu galā pazudīs un īstā Nīlija atgriezīsies.

Jā, gadi darīja savu. Enna reizēm sevi kritiski aplūkoja spogulī — vai viņa bija mainījusies? Tagad viņa lietoja kosmētiku. Vai tiešām toreiz — tajās senajās dienās — viņa bija gājusi uz "El Marocco", tikai nedaudz nopūderējusies un viegli uzkrāsojusi lūpas? Tagad, ja sejai nebija uzziests pūderkrēms, acis neizēnotas un skropstas neuzkrāsotas ar tušu, viņa jutās kaila. Un viņas drānas — vēl aizvien vienkāršas un saskanīgos toņos — tagad konstruēja slaveni dizaineri.

Bet reiz uz īsu brīdi aizritējušo laiku kā dzēstin izdzēsa izteiksme Allena Kūpera acīs, nejauši sastopoties restorānā "The Colony". Viņa bija kopā ar Kevinu. Allens bija viņus iepazīstinājis ar savu sievu — pievilcīgu, jaunu meiteni, kurai pirkstā bija liels briljanta gredzens — tieši tāds, kādu viņš reiz bija uzdāvinājis Ennai. Tobrīd viņai bija iešāvusies prātā traka doma: varbūt viņam tādu gredzenu bija pilna atvilktne — dažāda izmēra dažādiem gadījumiem. Viņa bieži bija domājusi, kā justos, ja nāktos satikt Allenu. Un šī tikšanās izrādījās gluži vienkārša un parasta. Allena mati bija kļuvuši plānāki, taču joprojām viņš valkāja svītrotas kaklasaites un vadāja sev līdzi Džino. Džino bija strauji novecojis — kļuvis vecs un vārgs.

Enna zināja, ka Allens gribēja būt strups un vienaldzīgs, bet viņa acīs atplaiksnīja senā apbrīna.

"Enna… Tu izskaties brīnišķīgi."

"Ari tu izskaties labi, Allen."

"Mēs tevi visu laiku skatāmies pa televīziju, vai ne, Džino?"

"Jā, protams," Džino piekrita.

Iestājās klusuma brīdis. Ak Dievs, vai tiešām nebija par ko runāt, satiekoties pēc desmit gadiem?

"Alijs vienmēr rāda uz jums, kad skatāmies reklāmfilmas," ierunājās Allena sieva.

"Priecājos, ka skatāties. Lielākā daļa cilvēku metas pie ledusskapja pēc alus, kad es parādos ekrānā."

"Nē, es vienmēr skatos, lai arī nelietoju "Gilan" produkciju. Mana kosmētiķe saka…" Viņa pēkšņi apklusa, sajutusi Allena rokasspiedienu.

Situāciju izglāba Kevins:

"Esmu pārliecināts, ka tik jaunai un skaistai būtnei vispār nav vajadzīga kosmētikas palīdzība."

Meitene priekā nosarka un ieķiķinājās.

"Kā tur ir ar mūsu galdiņu?" Džino spalgā balsī sāka žēloties. Zāles pārzinis deva zīmi, ka tas ir sagatavots. Visi nomurmināja atsveicināšanās vārdus.

Ennai bija skumji. Cilvēki šķīrās, gadi ritēja, viņi satikās atkal, taču nebija tikšanās prieka un satraukuma, siltu atmiņu. Palika tikai atziņa, ka laiks ir pagājis un reizē ar to arī kādreiz piedzīvotais. Viņa bija priecīga, ka Laions ir Loņdonā. Būtu briesmīgi viņu ieraudzīt un satikt, un redzēt, ka arī viņa mati kļuvuši plānāki un ka arī viņam blakus ir pārāk jauna un neinteresanta meitene. Labāk bija saglabāt atmiņas neskartas.

DŽENIFERA

1957. gads

Dženifera baidījās no Holivudas — baidījās līdz nāvei. Pusflakons sekonāla un kuņģa skalošana bija piespiedusi pirms gada visu pārdomāt un neparakstīt līgumu ar "Century". Bet šis gads atnesa vēl vienu fantastisku piedāvājumu, kas bija pārāk izdevīgs, lai no tā atteiktos. Līgums bija par trim filmām, un viens miljons dolāru bez jebkādiem nodokļiem tiktu noguldīts kādā no Šveices bankām. Protams, būtu jādalās ar Klodu, bet pusmiljons arī bija daudz. Viņa nevarēja atteikties. Un trīsdesmit septiņu gadu vecumā viņa vēl izskatījās labi — pareizs apgaismojums noslēpa visas sīkās sejas krunciņas. Klods visu noorganizēs, arī īsto apgaismojumu.

Protams, bija jāpadomā par fotogrāfiem un reportieriem. Kameras ar zibspuldzēm nebija apmānāmas, bet varbūt varētu kopēt Garbo un no fotoaparātiem un kamerām izvairīties.

Nedēlu pēc līguma noslēgšanas agri no rīta viņas dzīvoklī ieradās Klods.

"Tikko saņēmu telegrammu — nauda ir noguldīta."

Viņa tīksmīgi izstiepās gultā.

"Vai tas nav brīnišķīgi? Trīs mēnešus es varu atpūsties. Varbūt vispirms Kapri, tad Ņujorkā. Valkāšu melnu parūku, lai mani neviens nepazīst."

Klods, segu nometis ļin aiz rokas izrāvis viņu no gultas, atvēra logu un ļāva istabā ieplūst dienas gaismai.

"Vai tu esi kļuvis traks?"

"Paliec pie loga!"

Vina nodrebēja. Bija septembris, vēsie un nespodrie saules stari negribīgi lauzās cauri mākoņiem Parīzes debesīs.

Viņš nopūtās.

"Jā, tas ir jādara."

"Kas ir jādara?"

"Sejas operācija."

"Tu esi traks!" Dženifera uzvilka rītatērpu.

Viņš pievilka viņu pie spoguļa.

"Paskaties uz sevi dienas gaismā! Nē — necel galvu uz augšu un nesmaidi — paskaties uz sevi tādu, kāda esi īstenībā!"

"Klod… es vienmēr būšu grimēta, un es zinu, kā sevi parādīt.. Kas gan mani redzēs tādu, kāda esmu tagad?"

"Holivuda! Grimētāji, studiju frizieri… jaunas zinas izplatās ātri."

"Bet es taču neesmu nekāda vecene! Savos trīsdesmit septiņos gados izskatos diezgan labi."

"Bet tu neizskaties divdesmit septiņus gadus veca!"

Dženifera ieskatījās spogulī. Jā, āda zem zoda bija nedaudz ļengana. Ja mazliet atlieca galvu un pasmaidīja — šis defekts izzuda. Grumbu nebija, taču ādai trūka tvirtuma. Bet — ak Dievs! Kosmētiskā operācija trīsdesmit septiņu gadu vecumā! Domājot par kosmētiskajām operācijām, Dženiferai allaž iztēlē uzausa vasksejainās sešdesmit gadus vecās govis.

"Klod, nekrīti Holivudas dēļ panikā! Esmu tur bijusi! Nekā traka tur nav. Gan tikšu galā. Esmu taču Dženifera Norta."

"Seja un krūtis! Tas ir viss, kas tu esi… kas tu vispār esi bijusi!"

"Manās pēdējās septiņās filmās nav bijis neviena skata ar manu kailumu!".

"Tāpēc, ka tu kā tēls jau esi izveidota! Tu vari uzvilkt mugurā maisu, bet visi jau zina, kas tur ir apakšā. Viņi pazīst katru tavu ķermeņa collu un redz to cauri apģērbam. Neiedomājies, ka tev ir ari kas cits, ko piedāvāt!"

"Tad jau šis tēls eksistē arī Amerikā. Viņi ir redzējuši visas manas filmas."

"Dženifer, vai tu man netici?" Viņš mainīja savu izturēšanos un mēģināja pasmaidīt. "Tevī ir kaut kas neparasts. Eiropā ir daudz labu kailzvaigžņu, bet tās nevar tev līdzināties. Tu esi kaut kas sevišķs. Tevī ir tāds amerikānisks svaigums, taču to var saglabāt tikai kopā ar jaunību. Ar jaunavīgu seju. Ar tavu ķermeni problēmu nav — tas vēl aizvien ir lielisks, tikai tev jānomet desmit mārciņas."

"Es nedzeršu nekādas novājēšanas tabletes! Tu zini, kas notika ar Nīliju. Esmu pietiekami slaida."

"Kailskatiem — jā. Bet ne elegantiem tērpiem. Es visu noorganizēšu. Tu brauksi uz Šveici ārstēties ar miegu."

"Ar miegu. Tq lieto, lai ārstētu nervu sabrukumu, vai ne?"

"Ari svara zaudēšanai. Esmu viņus jau informējis, ka tu vēlies zaudēt desmit mārciņas. Tu gulēsi astoņas dienas, bet pamodusies būsi novājējusi, atpūtusies un skaista. Bet tev varbūt būs kļuvusi nedaudz ļengana sejas āda. Tad tev to savilks."

Klīnikā Dženifera iestājās ar pieņemtu vārdu, un tikai nedaudzi cilvēki zināja, kas vina ir īstenībā.

"Neuztraucieties,A teica galvenais ārsts, "jūs gulēsit. Bet mēs jūs ēdienreizēs pamodināsim. Visu laiku jūs atrādīsities māsas uzraudzībā. Jūs ēdīsit, pati to neapjēgdama, staigāsit un iesit uz tualeti, bet jūs to neapzināsities. Šie vingrinājumi ir nepieciešami. Katru stundu māsa mainīs jūsu gulēšanas pozu. Un, kad jūs pamodīsities, jums būs desmit mārciņu mazāk."

Dženifera pasmaidīja.

"Bet es būšu zaudējusi arī nedēļu no savas dzīves. Turklāt līdz šim biju domājusi, ka ar miegu ārstē tikai emocionālus traucējumus."

"Tā ir. Protams, ar miegu nevar izārstēt smagus traucējumus, kuri ir veidojušies gadiem. Tur nepieciešama psihoterapija vai pat elektrošoks. Taču ar miegu var izārstēt depresiju, ko radījusi noteikta situācija. Es jums to paskaidrošu ar piemēru. Pašlaik te ārstējas kāda slavena Holivudas režisora sieva. Viens no viņas mazajiem bērniņiem iekrita baseinā un noslīka. Nelaimīgā māte nespēja iedomāties, kā dzīvot tālāk. Viņa zina, ka laiks brūci aizdziedēs, taču pašlaik to nespēj pārdzīvot. Redziet, smadzenēm ir it kā tādas mazas nišas — katra niša ir doma vai atmiņa. Ja atkārtoti domājam vienu un to pašu domu, niša padziļinās un doma iesakņojas. Ja šis domāšanas process tiek pārtraukts, niša, līdzīgi brūcei, sāk aizaugt un ar laiku izzūd. Trīs nedēļas miega ļaus šīs sievietes dziļajai brūcei nedaudz apdzīt. Kad viņa pamodīsies, viņa apzināsies, ka zaudējusi bērnu, taču lielās dvēseles sāpes būs pierimušas tā, it kā būtu pagājuši pieci gadi."

Dženifera pasmaidīja.

"Kad būšu resna un nelaimīga meitene, es piekritīšu trīs nedēļu kursam. Tagad man jāzaudē tikai desmit mārciņas."

"Tam pietiks ar astoņām dienām."

Tas bija tik vienkārši. Smaidoša māsa atnesa viņai glāzi šampanieša, "lai būtu salds miegs un laimīgas domas". Dženifera to lēnītēm izsūca, tad* atnāca ārsts, lai pārbaudītu pulsu un asinsspiedienu, pēc tam ieslidināja rokā injekcijas adatu. Dženifera nolika glāzi — šādu sajūtu viņa piedzīvoja pirmo reizi mūžā. Tā sākās kāju pirkstgalos, plūda augšup pa kājām, traucās cauri gurniem.. . tad pēkšņi viņu pārņēma lidojuma sajūta un… viss izzuda.

Viņa laikam bija nogulējusi visu nakti, kā pašai likās. Atvērusi acis, viņa redzēja, kaspīdsaule. Parādījās māsa ar brokastu paplāti.

"Man teica," smaidīja Dženifera, "ka maltīšu laikā es gulēšot, bet es esmu pilnīgi nomodā."

"Bet jūs patiešām gulējāt." "Cik ilgi?"

"Astoņas dienas."

Dženifera piecēlās sēdus.

"Jūs gribat teikt…"

Māsa pamāja.

"Jaunkundze sver par divpadsmit mārciņām mazāk… simt sešas mārciņas."

"Tas taču ir dievišķīgi! Tas ir lielisks izgudrojums!"

Viņa atgriezās Parīzē, un Klods bija sajūsmināts.

"Esmu visu nokārtojis ar sejas operāciju," viņš sacīja. Šoreiz viņa neiebilda. Straujais svara zudums bija viņas seju padarījis vecāku.

Pēkšņi viņš teica:

"Izģērbies'!"

Vina pārsteigta paskatījās Klodā.

"Klod, mūsu starpā tas taču ir miris jau gadiem."

"Man nav nekādas vēlēšanās ar tevi mīlināties," viņš atbildēja. "Gribu redzēt, vai svara zaudēšana nav kaitējusi tavam ķermenim."

Vina nometa drānas.

"Nekas nav noticis. Turklāt — kāda tam nozīme? Es taču Amerikā nefilmēšos kaila."

Viņš lietišķi apskatīja Dženiferas krūtis.

"Esmu sarunājis, ka tu saņemsi injekciju kursu, lai saglabātu krūšu tvirtumu. Tu to saņemsi, kamēr atveseļosies pēc sejas operācijas."

"Un kur šie brīnumi notiks?"

"To nebija viegli nokārtot. Bet nu viss ir kārtībā. Tu brauksi uz plastikas klīniku un pieteiksies ar pieņemtu vārdu.

Tas nebija viegli. Pati operācija bija nepatīkama, taču vissliktākais bija sešu nedēļu ilgais atveseļošanās laiks. Sešas izolācijas nedēļas ar pietūkušu seju, šausmīgajām melnajām šuvēm aiz ausīm, drausmīgā apziņa, ka, piekrītot operācijai, viņa izdarījusi lielu kļūdu. Bet, dienām ritot, izņēma diegus, rētas kļuva bālākas, un tad jau viņa zināja, ka tās izzudīs pavisam.

Izzuda uztūkums, un viņas oma uzlabojās. Klods nebija melojis: iznākums bija lielisks! Viņa šaubījās, vai tik skaista maz bijusi divdesmit gadu vecumā. Sejā nevienas grumbiņas, ādas tvirtums viņas izskatu bija padarījis nevainojamu. Viņa bija pārliecināta, ka spēs izturēt Holivudas pētošos skatienus.

Dženifera ieradās Aidlvaildā gaišā, saulainā decembra dienā. Kad uzliesmoja kameru zibspuldzes un spiedās virsū reportieru pūlis, vina pēkšņi jutās pateicīga Klodam. Viņa zināja, ka ir pati pilnība. to pamanīja arī avīzes. Visās bija atzinums, ka dzīvē viņa ir pat skaistāka nekā uz ekrāna.

1960. gads

Dženifera ieradās Ņujorkā novembra beigās — bez reklāmas un reportieru kņadas. Enna bija pārsteigta, dzirdot telefona klausulē viņas balsi.*

"Man tevi jāsatiek," viņa dedzīgi teica, "esmu apmetusies viesnīcā "Sherry"."

"Braucu! Vai viss kārtībā?"

"Viss ir lieliski — dievišķīgi! Enna, es lasīju, ka Kevins pārdod savu firmu. Kad notiks jūsu kāzas?"

"Mēs domājam, ka piecpadsmitajā februāri."

"Labi. Varbūt sarīkosim dubultsvinības?"

"Jā, protams… Ko? Ko tu teici, Džen?"

"Atnāc, tad aprunāsimies. Runāju pa viesnīcas telefonu — nav visai ērti, saproti?"

Dženifera bija Ennu nepacietīgi gaidījusi.

"Redzi, esmu jau pagādājusi sviestmaizītes un koka-kolu. Varēsim papļāpāt kā agrāk. Vai tev ir laiks?"

"Visu pēcpusdienu esmu brīva. Džen, kas viņš ir?"

Dženiferas acis iemirdzējās.

"Ak, Enna! Esmu tik laimīga! Man pat ir vienalga, ka nākamo piektdien man paliek četrdesmit. Man vēl var būt bērni, jo šodien četrdesmit nav nekāds lielais vecums."

Četrdesmit! Šo vārdu Enna izjuta kā belzienu. Dženiferai četrdesmit. Viņa izskatījās kā divdesmitpiecgadīga.

"Vai atceries, ka es piedalījos republikāņu lielajā saietā? Tā bija manas studijas organizēta reklāma, tur es viņu sastapu. Mēs tikāmies visos kokteiļu vakaros. Viņš izturējās lieliski un nekrita man virsū tā kā citi. Bija rezervēts, pieklājīgs, bet…"

Enna vairs nespēja izturēt.

"Džen, kas viņš ir?"

Dženiferas acis piemiedzas.

"Vinstons Adamss." Viņa gaidīja reakciju.

Enna gandrīz vai eksplodēja.

"Senators?"

Dženifera pamāja.

"Tu… un Vinstons Adamss!"

Dženifera piecēlās kājās un aizdejoja pa istabu.

"Jā! Vinstons Adamss! Vecākais senators, augstākās aprindas — viņš nāk no piektās miljonāru paaudzes. Bet, Enna, ja arī viņam nebūtu ne centa, man tas būtu vienalga — es viņu mīlu!"

"Bet, Džen, es dzirdēju, ka viņš ir republikāņu'lielā cerība, ka tie viņu gatavo…"

"Jā. Un viņš manis dēļ gatavs atsacīties no visa."

"Kā tas notika?"

Dženiferas skatiens atmaiga.

"Kā jau teicu, mani iepazīstināja ar kādu duci senatoru, un es ar viņiem visiem nofotografējos. Tu nevari iedomāties, cik ļoti traki daži no viņiem uz dāmām! Viņi uzvedas vēl sliktāk nekā aktieri. Izņemot Vinstonu Adamsu — viņš pat atteicās no fotografēšanās kopā ar mani."

"Ar to viņš gribēja piesaistīt tavu uzmanību."

"To viņš izdarīja pavisam nopietni. Todien, kad viss tas tracis bija beidzies un taisījos braukt projām, viņš man piezvanīja un teica, ka gribot ar mani runāt, un ielūdza pusdienās. Aizbraucu pie viņa uz dzīvokli. Domāju, ka būs lielas viesības, bet mēs bijām divi vien. Tūlīt tev gribu pateikt, ka nebija nekāda seksa. Vinstons paskaidroja, ka negribējis būt rupjš, atsacīdamies no fotografēšanās, viņam tādas lietas gluži vienkārši nepatīkot. Viņš šo to jautāja un uzmanīgi uzklausīja manas atbildes. Mēs runājām par Parīzi, viņš jaunībā mācījies Sorbonnā un gribēja zināt, vai Parīze pēc kara ir izmainījusies."

"Kāpēc jūs to visu turat tādā slepenībā? Viņš taču nav precējies."

Dženifera laimīgi pasmaidīja.

"Tas vairs netiks turēts noslēpumā. Pagājušajā nedēļā pagāja divi gadi kopš viņa sievas nāves. Viņam likās, ka visu atklāt agrāk nebūtu bijis pieklājīgi."

"Ak jā — viņam bija laimīga laulība."

"Tikai no ārpuses. Tā bija jau iepriekš izlemta laulība, jo abi nāca no augstprātīgām un naudīgām ģimenēm. Ak jā — tolaik viņš domāja, ka mīl sievu. Bet viņa bija vēsā tipa sieviete — nekāda seksa. Bet mums arī tas nebija pats svarīgākais. Mēs satikāmies divus mēnešus, un viņš pat neko nemēģināja. Tikāmies Kanzassitijā, Čikāgā un citās nomaļākās vietās… Es valkāju melnu parūku. Tad viņš kādu nedēļu atlidoja uz Kaliforniju, un tad tas notika. Enna, viņš ir dievišķīgs! Tik maigs! Viņš mani patiesi mīl. Viņš bija satriekts, kad ieraudzīja manas krūtis, jo bija domājis, ka tās ir polsterētas. Viņš nav redzējis manas ārzemju filmas, Enna. Viņš ir pirmais cilvēks, kas iemīlējis mani pašu, nevis manu ķermeni. Un sākumā viņš bija tik kautrīgs, ka pat baidījās pieskarties manām krūtīm. Bet es viņu iemācīju, un tagad — vau!"

"Tātad viņš ir atklājis seksu."

"Viņš uzvedas tā, it kā būtu to izgudrojis. Bet man nekas nav pretī, tāpēc ka pašā sākumā es viņu saistīju ar savu personību — bez seksa. Un, Enna, viņš vēlas bērnus. Viņa sieva bija vīrišķīgā tipa sieviete ar plakanām krūtīm, un viņiem bērnu nebija."

"Bet, Džen, viņš vairs nav tik jauns — kāpēc tu esi pārliecināta, ka paliksi stāvoklī?"

"Nu, man ir bijuši septiņi aborti. Manas iekšas ir gatavas uz to. Kad pateicu viņam, ka gribu pamest filmēšanos un vēlos bērnus, viņš bija tik laimīgs, ka raudāja. Viņš patiešām raudāja. Viņš grib to pašu, ko es, — māju un bērnus."

"Vai Vinstons zina tavu īsto vecumu?"

Dženifera laimīga pamāja.

"Viņš bija sajūsmināts. Protams, es neko neteicu par mazajām rētām aiz ausīm — negribēju viņu sabiedēt. Bet viņš priecājās, ka man nav divdesmit. Viņš bija baidījies, ka būšot man par vecu. Kad biju viņa fermā, es visu nedēļas nogali staigāju ar bizītēm un bez grima un viņš teica, ka es esot bērnišķīga. Nākamnedēļ dodos atpakaļ uz Kaliforniju pabeigt savu pēdējo filmu un tad — cauri. Es vairs nestrādāšu."

"Kad jūs precēsities?"

"Šovakar mēs pirmo reizi parādīsimies sabiedrībā. Mēs iesim uz teātri, pēc tam ēdīsim vakariņas "21" kopā ar senatoru Belsonu un viņa sievu. Rīt varbūt mēs būsim avīzēs, un tad Vinss kautrīgi atzīsies, ka esam saderinājušies."

Enna pasmaidīja.

"Mēs laikam šovakar redzēsimies — mēs arī vakariņosim "21".

Dženifera impulsīvi saspieda Ennas roku.

"Enna! Vai tas nav brīnišķīgi? Mēs abas esam sasniegušas pašu augšu. Ar panākumiem, drošību un vīrieti, ko mīlam un cienām."

Enna pasmaidīja, jo sajuta uzgulstamies uz sirds sen pazīstamo smagumu.

Kad vakarā Enna draudzeni redzēja restorānā, viņa staroja laimē. Vinstons Adamss bija impozants vīrietis — liela auguma, ar īsi apgrieztiem, sidrabainiem matiem un bez vēderiņa, kas liecināja par sporta klubā regulāri pavadītu laiku. Enna vēroja Dženiferu visu vakaru. Dženiferas skatiens bija kā piekalts senatora sejai: tas bija patiesi iemīlējušās meitenes skatiens.

Nākamajā dienā Dženiferas attēli bija visu laikrakstu lappusēs. Un senators Adamss paziņoja, ka 1961. gada sākumā viņi precēsies.

Pacilātā Dženifera aizbrauca uz Kaliforniju pabeigt savu pēdējo filmu.

1961. gads

Dženifera atgriezās Ņujorkā janvāra pirmajā nedēļā. Senators Adamss aizkavējās pāris nedēļas Vašingtonā, un Enna palīdzēja Dženiferai iepirkties pūram.

Bergdorfa tērpu pielaikošanas telpā Dženifera pēkšņi atslīga pret sienu.

"Enna… vai tev nav kāda aspirīna tablete?" Viņas seja bija pelnu pelēka, acu zīlītes paplašinātas.

Pielaikotāja aizdrāzās pēc aspirīna, Dženifera apsēdās.

"Nebīsties, Enna." Viņai izdevās izmocīt smaidu. "Tā vienkārši ir mēnešreize. Tā sākusies agrāk, laikam no visa šī uztraukuma. Es jūtu durošas sāpes."

Enna mazliet nomierinājās.

"Tu mani nobiedēji līdz nāvei."

Dženifera aizsmēķēja cigareti.

"Nu jau ir pāri. Bet tās bija traki spēcīgas sāpes… Laikam tādām jābūt dzemdību sāpēm. Ja tā, tad sameklēšu labu dakteri, kas prot nonemt sāpes, kad dzemdēšu savus bērnus."

ļjzlaikotāja atgriezās ar aspirīnu, tai līdzi, redzami norūpējusies, atsteidzās arī galvenā pārdevēja.

"Man ir tāpat," sieviete teica, "tādās reizēs rāpjos augšā pa sienām. Paldies Dievam, ka tā notiek tikai reizi mēnesī."

"Tad jūs esat laimīga," Dženifera atbildēja, "pēdējā laikā man tas atkārtojas ik pa divām vai trim nedēļām."

Dženifera izvēlējās trīs tērpus. Pārdevēja viņai pateicās, dabūja autogrāfu savai māsasmeitai un novēlēja Dženiferai veiksmi.

Vēlāk Enna draudzenei starp citu ievaicājās:

"Paklau, Džen, kad tu pēdējo reizi biji pārbaudīties?"

"Padomāsim. Pēdējais aborts man bija Zviedrijā — tur to var izdarīt legāli —, tas bija pirms četriem gadiem. Ārsts toreiz teica, ka esmu pilnīgi vesela."

"Kāpēc tad tev nepārbaudīties atkal? Man ir lielisks ārsts."

Dženifera piekrītoši pamāja ar galvu.

"Varbūt tiešām to vajadzēs izdarīt."

Doktors Geilens, izpildot kartīti, bija mierīgs. Pēc izmeklēšanas Dženifera apģērbusies sēdēja ārstam pretī.

"Cik ilgi tas turpinās?" Geilens taujāja.

"Dažus mēnešus. Es nebūtu tam pievērsusi uzmanību, bet Enna neatlaidās. Un pēdējo reizi menstruācijas ilga desmit dienas. Nākamo nedēlu es precos, tāpēc gribēju pārliecināties, vai viss ir kārtībā. Es nekavējoties laidīšu pasaulē bērnus."

"Vai senators pašlaik ir pilsētā?"

"Nē, Vašingtonā. Viņš ieradīsies nākamnedēļ."

"Tad es domāju, ka jūs jau šovakar varat nākt uz slimnīcu."

"Šovakar?" .Dženifera nodzēsa cigareti. "Vai tad kaut kas nav kārtībā?"

"Viss ir kārtībā. Ja jūs nākamnedēļ negatavotos precēties, es teiktu, ka jāpagaida un jāpavēro, kā norisinās nākamā mēnešreize. Jums dzemdē ir polips. Tā ir ļoti parasta lieta. Rīt jums izdarīs

tīrīšanu, parīt varēsit jau doties mājās un uz kāzām būsit pilnīgi vesela."

Kad Enna uztraukusies iegāja aprunāties ar doktoru Geilenu, viņš teica, ka neesot neko Dženiferai slēpis, — tā esot vienkārša tīrīšana. Enna palīdzēja draudzenei sakravāt somu un aizbrauca līdzi uz slimnīcu.

Dženiferu aizveda, Enna sēdēja tukšajā slimnīcas istabā un domāja. Viņa priecājās, ka nebija nekā nopietna — Dženifera tik loti vēlējās bērnu! Viņa to bija pelnījusi. Dīvaini, bet — lai arī viņas bija tuvas draudzenes — Džena nekad nebija teikusi, kāpēc bija atbrīvojusies no Tonija bērna.

Doktors Geilens atgriezās pēc stundas. Enna tūdaļ sajuta, ka kaut kas nav kārtībā.

"Viņa izguļ narkozi."

"Jūtu, ka kaut kas nav kārtībā," Enna teica. "Tas nav vienkāršs polips."

"Tas bija polips — tieši tā, kā es domāju. Ar iekšējiem orgāniem viņai viss kārtībā. Bet, kad anesteziologs pārbaudīja sirdsdarbību, viņš pamanīja krūtī veidojumu valrieksta lielumā. Viņa pati par to noteikti zina."

"Bet daudzi veidojumi taču neko nenozīmē — dažas ir vienkārši cistas, vai ne?"

"Es to veidojumu izņēmu. Nelielais iegriezums manāmu rētu neatstās. Un nekavējoties liku izdarīt biopsiju. Enna, tas bija ļaundabīgs audzējs. Rīt viņai jānoņem krūts."

Ennu pārņēma šausmas. Ak Dievs, kāpēc tieši Dženifera? Un kāpēc tagad?! Vina juta, ka pa vaigiem plūst asaras.

"Pasakiet to viņai pats," viņa šņukstēja, "es to nespēju!"

Dženifera lēnām atvēra acis, ar pūlēm mozdamās no narkozes. Tātad viss bija beidzies. Viņa uzsmaidīja neskaidrajai māsas figūrai.

"Vai viss kārtībā?"

"Te ir dakteris Geilens,4 " viņa mundri teica.

Viņš maigi noglāstīja Dženiferas pieri.

"Atgriežamies īstenībā?"

"Mhm… Sakiet — tas taču bija tikai polips, kā jūs domājāt, vai ne?"

"Jā, pa to līniju viss kārtībā, Dženifer. Bet kāpēc jūs man neteicāt, ka jums krūtī ir bumbulītis?"

Instinktīvi viņa aizskāra krūti un sajuta pārsējumu.

"Es to izņēmu. Cik ilgi tas jums bija?"

"Nezinu…" Dženifera atkal kļuva miegaina. "Apmēram gadu… varbūt ilgāk." "Guliet! Mēs par to parunāsim vēlāk."

Cauri anestēzijas miglai viņa sajuta bailes un satvēra ārsta roku.

"Par ko mēs parunāsim vēlāk?"

"Bīstos, ka rīt jums būs jāizdara vēl viena maza operācija."

"Kāda operācija?"

"Dakteris Ričardss — viņš ir viens no labākajiem krūšu ķirurgiem — jums amputēs krūti. Tas veidojums bija ļaundabīgs."

Dženifera centās piecelties sēdus.

"Nē! Nekad! Ak Dievs — nē!" Vina atkrita atpakaļ, jo noreiba galva. Tad sajuta rokā ieduramies injekciju adatu.

Dženifera aizmiga un pēc neilga nemierīga miega pamodās. Viņa lūgdamās satvēra māsas roku.

"Māsiņ, tas taču bija tikai sapnis, vai ne? Es narkozes iespaidā redzēju sapni, vai ne? Tas, ko viņš teica par manu krūti… Pasakiet man…"

"Nu, nu… nomierinieties!" māsa maigi noteica.

Dženifera saskatīja māsas sejā līdzcietību. Tas nebija sapnis. Ak Dievs, tā bija patiesība!

Enna aizsteidzās pie Kevina, kurš jebkurā situācijā prata dot cerību. Viņš piezvanīja doktoram Geilenam: esot visi iemesli ticēt, ka operācijas iznākums būšot pozitīvs. Doktors Ričardss esot piekritis operēt. Audzējs nebija liels, turklāt krūts operāciju gadījumos tikpat kā neesot mirstības. Ja nebūšot metastāžu, prognoze būšot lieliska, taču droši to varēšot pateikt tikai pēc tam, kad būšot noņemta krūts un pārbaudīti limfu dziedzeri.

Kevina lietišķās reakcijas nedaudz nomierināta, Enna atgriezās slimnīcā. Dženifera bija nomodā un savādi vienaldzīga. Viņa saspieda Ennas plaukstu.

"Doktors Geilens piezvanīja Vinsam," viņa čukstēja. "Viņš nekavējoties lido šurp."

"Vai viņam pateica?"

"Es gribēju, lai viņam nekā nesaka. Jūtu, ka tas man jādara pašai." Viņa vārgi uzsmaidīja māsai. "Es jūtos labi. Vai jūs nevarētu atstāt mani divatā ar draudzeni?"

"Neatļaujiet viņai dzert nekādu šķidrumu vismaz divas stundas," māsa izrīkoja. "Vai jūs vēlaties, lai norīkoju pie jums šonakt speciālu kopēju?"

"Nē, operācija būs rīt, un dakteris Geilens lika māsām visas procedūras sākt no paša rīta. Es jūtos labi, lūdzu — atstājiet mūs vienas!"

Vina pagaidīja, kamēr māsa aiziet, tad izlēca no gultas.

"Ko tu dari?" Enna satraucās.

"Es nekavējoties dodos projām no šejienes!"

"Dženifer!" Enna satvēra draudzenes roku. "Vai tu esi jukusi?"

"Es taču neļaušu sevi sakropļot! Tad Vinss man nenāks ne tuvumā!"

"Tu pati teici, ka viņš iemīlējis tevi pašu, nevis tavas krūtis. Tagad tu runā muļķības!"

Bet Dženifera jau ņēma laukā no skapja savas drānas.

"Es eju laukā! Es riskēšu! Vēzis ir izņemts, es neļaušu noņemt sev krūti!"

"Dženifer, tikai tā vini var būt droši! Tas var būt iegājis arī dziļāk!"

""'Man vienalga! Jau tā ir pietiekami slikti, ka es nespēšu dot Vinsam bērnus. Es vismaz nebūšu sakropļota."

"Ja tu tagad aizej, tad tā ir pašnāvība. Vai tu domā, ka tas attiecībā pret Vinsu būs godīgi? Apprecēties ar viņu un varbūt pēc gada likt viņam iet cauri visam šim te? Viņa pirmā sieva bija slima. Un bērni taču tev var būt. Dakteris Geilens teica, ka citādi tu pa sieviešu līniju esi vesela."

"Es nedrīkstu palikt stāvoklī — tā teica dakteris Geilens. Grūtniecība var izraisīt ļaundabīgu audzēju olnīcās. Ir kaut kāds * tiešs sakars starp krūtīm un olnīcām — pēc operācijas varbūt vajadzēšot apstarot olnīcas, lai padarītu mani neauglīgu! Ko es varu piedāvāt Vinsam? Bezbērnu ģimeni, sakropļotu ķermeni…"

"Tu viņam piedāvā sevi! Un tas ir viss, ko viņš arī patiesībā vēlas. Tu taču pati teici, ka tev apnicis, ka tevī saskata tikai ķermeni. Nu — tad pierādi to! Un — ja gribēsit bērnus, varēsit tos adoptēt."

Dženifera lēni iekāpa atpakaļ gultā.

Enna ātri turpināja:

"Nevienam nekas nav jāzina… tikai tev un Vinsam. Viņš tevi mīlēs un sapratīs. Turklāt arī adoptēts bērns var kļūt tikpat mīļš kā savējais. Un operācija nebūs nekas briesmīgs. Godīgi sakot, Džen, ar modernajiem pretsāpju līdzekļiem… un ar brīnišķīgajām lielajām krūtīm, ko var nopirkt, Džen… tas vēl nav pasaules gals."

Dženifera skatījās griestos.

"Zini, tas ir jocīgi! VisuMzīvi man vārds "vēzis" nozīmēja nāvi, kaut ko tik briesmīgu, ka šausmās nodrebēju. Un tagad man tas ir. Un dīvainākais tas, ka es no paša vēža nemaz nebīstos — pat tad, ja tas būtu mans nāves spriedums. Bīstos tikai no tā, ko tas var nodarīt manai dzīvei ar Vinsu, — ka es nespēšu viņam dot bērnus. Un no sakropļošanas arī."

"To nevarēs redzēt, Džen. Daži cieš autokatastrofās, un viņiem tiek sakropļota seja. Dažām sievietēm no dabas ir plakanas krūtis, un viņas dzīvo un samierinās ar to. Tu allaž esi teikusi, ka negribi dzīvot tikai sava ķermeņa dēļ. Nu tad esi drosmīga, tici pati sev un sāc to pierādīt! Un sāc ticēt Vinsam."

Dženifera vārgi pasmaidīja.

"Okei, tad nu tagad novilkšu slimnīcas drānas un mazliet uzkrāsošos. Gribu izskatīties, cik vien labi varu, kad es viņam to pateikšu."

Viņa piecēlās gultā sēdus un sasukāja matus, tad uzvilka caurspīdīgu naktstērpu un paskatījās uz savu krūti ar nelielo pārsēju.

"Nu, tad paliec sveika, mana vecā draudzene! Tu to vēl nezini, bet tu te vairs ilgi nebūsi!"

Kevins un Enna bija klāt, kad pulksten septiņos vakarā ieradās Vinstons Adamss. Enna bija rūpīgi noregulējusi apgaismojumu — Dženifera no galvas līdz kājām bija īsta filmu zvaigzne un izskatījās gandrīz vai priecīga. Ātri sasveicinājušies ar senatoru, viņi aizgāja.

Tikko viņi bija projām, Vinstons traucās pie gultas un apskāva Dženiferu.

"Ak Dievs, es no bailēm gandrīz vai nomiru! Ārsts pa telefonu runāja tik savādi — teica, ka tev vajadzīga operācija, un lika noprast, ka varbūt vajadzēs atlikt kāzas. Bet tagad es redzu, ka tu esi tik skaista… Kāda operācija tev vajadzīga, dārgumiņ…"

Dženifera cieši paskatījās Vinstonā.

"Diezgan nopietna, Vins. Man paliks rētas un nevarēs būt bērnu… un es būšu…"

"Šššš, ne vārda vairāk!" Viņš ar dievināšanu skatījās Dženiferā. "Es tev kaut ko pateikšu. Es tikai tevis dēļ tam piekritu. Tas ir, bērniem. Manā vecumā tas ir vienaldzīgi. Bet es gribēju, lai tu būtu laimīga. Ja jau tu tā gribēji, tad es izlikos, ka arī man tas ir svarīgi. Man esi vajadzīga tikai tu… vai tu to nesaproti?"

"Ak, Vins!" Viņa to apskāva, pa seju plūstot atvieglojuma asarām.

"Tu baidījies, ka mani pazaudēsi?" Vinss glāstīja viņas matus. "Ak tu mana skaistā meitene! Vai tu nesaproti, ka es tikai tagad sāku dzīvot, pateicoties tev?" Cauri plānajam naktskreklam viņš noskūpstīja viņas krūtis. "Tu esi viss, ko es gribu, nevis bērnus, bet tevi… Tās ir mani bērni," viņš maigi runāja, glāstīdams viņas krūtis. "Tās ir mani bērni, ko es gribu. Es gribu katru nakti piespiest galvu vinu skaistumam…" Viņš apklusa, neviļus sataustījis mazo pārsēju. "lЈas tas? Ko viņi izdarījuši vienam manam bērniņam?"

Viņas smaids sastinga.

"Tas nav neķas… Man bija neliela cista…"

"Rētas taču nebūs?" Viņa balsī ieskanējās neviltotas šausmas.

"Nē, Vinston, viņi to izņēma ar adatu. Rētas nebūs."

"Tad viss kārtībā. Lai viņi tev izņem olnīcas — tas man pilnīgi vienalga. Tās neesi tu — nekad man nav nācies tikties ar tavām olnīcām. Bet viņi tikai nedrīkst aizskart manus bērniņus… Kāpēc ārsts izklausījās tik norūpējies, kad viņš man zvanīja? Un neko neteica, tikai piekodināja braukt šurp?"

"Viņš… viņš zināja, ka gribu bērnus un…"

"Tie ārsti nu gan ir panikas cēlāji! Taču esmu priecīgs, ka atbraucu! Tagad varu braukt atpakaļ un domāt par to, ka turēju tevi rokās!" Viņš cieši piespiedās Dženiferas stāvam. "Es gribu atcerēties šo brīdi! Es varēšu atbraukt tikai piektdien. Lai Enna man nekavējoties piezvana, kad operācija būs galā." Viņš uzrakstīja savu telefona numuru.

Durvīs viņš atskatījās ar tādu sajūsmu, it kā redzētu Dženiferu pirmo reizi.

"Es mīlu tevi, Dženifer… tikai tevi! Tu taču tici man, vai ne?"

Vina pasmaidīja.

"Jā, Vins. Es zinu…"

Vēl ilgi pēc tam, kad viņš bija aizgājis, šis smaids palika sastindzis Dženiferas sejā.

Trijos no rīta vina klusi izkāpa no gultas, izņēma no skapja bikses un putekļu mēteli, apsēja ap galvu lakatu. Tad uz pirkstgaliem izgāja gaitenī: dežurējošā māsa pie sava galda rakstīja ziņas dežūrgrāmatā. Lai nokļūtu pie lifta, bija jāiet viņai garām. Dženifera noslēpās sienas iedobumā līdzās ūdens dzesinātājam, māsa turpināja rakstīt. Pēkšņi iedūcās signāls. Paldies Dievam!

Māsa piecēlās, paskatījās, kurš pacients vinu sauc, un devās pa gaiteni projām. Kad viņa iegāja palātā, Dženifera steidzās uz liftu. Nē, tas varētu pienākt pārāk lēni un sacelt lielu troksni. Kāpnes. Noskrējusi lejup astoņus stāvus, viņa vestibilu sasniedza gluži bez elpas. Liftnieks smēķēja un sarunājās ar dežurantu. Neviens nepievērsa viņai uzmanību.

Kad nākamajā rītā māsa atrada Dženiferas palātu tukšu, viņa par to paziņoja doktoram Geilenam: viņš tūdaļ uzņēma sakarus ar viesnīcu, kurā dzīvoja Džehifera. Tā kā bženifera uz klauvējieniem neatbildēja, Geilens lika pārvaldnieka vieteniekam uzlauzt numura durvis.

Viņa gulēja gultā savā visskaistākajā kleitā, nogrimējusies, rokā sažņaugusi tukšu miegazāļu flakoniņu. Viņa bija atstājusi divas zīmītes. Ennai domātajā bija rakstīts: "Enna, neviens apbedīšanas biroja darbinieks nespētu mani tik labi apģērbt kā es pati. Paldies Dievam, ka ir tādas tabletes! Piedod, ka nevarēju uzkavēties līdz Tavām kāzām! Džena"

Vinstonam Adamsam Dženifera rakstīja: "Dārgais Vins, man bija jāaiziet, lai glābtu Tavus bērnus. Paldies, ka viss bija tik tuvu piepildījumam. Dženifera"

NĪLIJA

1961. gads

Nīlijas jaunajam televīzijas šovam bija panākumi. Viņa parakstīja ar Holivudu jaunu līgumu.

Pēc trim nedēļām Nīlija atgriezās Ņujorkā — viņa bija tuvu sabrukumam.

"Enna… mana balss… ieraksta trešajā dienā tā pēkšņi pazuda! Es vairs nevaru dziedāt!"

Enna pūlējās viņu mierināt… bija taču lieliski kakla ārsti… tādas lietas taču nebija nekāds retums!

"Nē, ar mani ir cauri!" Nīlija vaimanāja. "Ārsti mani pamatīgi izmeklēja! Un neko nevar atrast, pat limfmezgli nav satūkuši! Viņi saka, tie esot nervi, bet zinu, ka nav vis! Dievs mani sodījis par to, ka es slikti runāju par Dženu. Un filmas uzņemšana ir jāpārtrauc! Nu man ar viņiem ir cauri uz visiem laikiem… es tur vairs nemaz nedrīkstu rādīties…"

"Dievs tā nedara," Enna mierināja. "Ja tevi kāds soda, tad tā esi tu pati."

"Mans psihoanalītiķis arī atzīst, ka man piemītot tieksme pašiznīcināties un ka es sevi visu laiku sodot par kādu iedomātu vainu. Kāds stulbums! Nekad dzīvē neesmu neko izdarījusi nepareizi!"

Nīlija sameklēja citu psihiatru. Doktors Mesindžers tika uzskatīts par loti labu speciālistu. Enna uzstāja, lai Nīlija dzīvotu pie viņas, jo bija pārliecināta, ka ar intensīvu ārstēšanos un draudzenes atbalstu Nīlija spēs sevi pārvarēt. Līdz šim viņa bija spējusi atgriezties dzīvē un darbā.

Un Nīlija mēģināja. Mēģināja būt kārtīga. Taču viņa nevarēja gulēt. Viņa aizgāja kopā ar mūziķiem, atgriezās mājās un līdz rītausmai sēdēja dzīvojamā istabā, rijot sekonālu un klausoties savas vecās plates.

Kādu rītu Enna pamodās un atrada Nīliju dzīvojamā istabā raudam.

"Ar mani ir cauri, Enna. Es mēģināju dziedāt līdzi platēs dziedātajām dziesmām, bet es pat to nevaru izdarīt!"

"Bet doktors Mesindžers saka — tie esot nervi un tava balss atgriezīsies, Nīlij."

"Viņš teica, ka Holivuda man uzbudinot nervus. Tāpēc šonakt es mēģināju viena — bez kamerām un Holivudas. Enna, mana rīkle ir ciet. Es vairs nevaru dziedāt!"

"Pagājušas taču tikai pāris nedēļas, Nīlij. Ļauj paiet mazliet ilgākam laikam."

Nīlija piecēlās.

"Varbūt." Tad aizgāja uz vannasistabu un norija pāris tablešu. "Vai tev nafv drusku viskija, Enna? Bez tā tabletes neiedarbojas."

Enna pasniedza pudeli. Rādījās, ka šī būs viena no tām dienām, kad Nīlija ar tabletēm apreibināsies. Bija svētdiena, un Enna bija nodomājusi to pavadīt mājās — viņa bija uzlūgusi Kevinu uz pusdienām un gribēja pagatavot maltīti no krabjiem. Bet nu Nīlija te gulšņās augu dienu. Tāpēc Enna piezvanīja Kevinam un norunāja pavadīt dienu pie viņa.

Nīlija dzirdēja aizveramies durvis. Viņa nebija aizmigusi, taču bija vieglāk izlikties guļam. Enna vienmēr tā nervozēja, kad viņa dzēra viskiju un tabletes, jo baidījās, ka viņa neizraisa ugunsgrēku un pati neaiziet bojā. Nīlija piecēlās un ielēja sev glāzi gandrīz neatšķaidīta viskija — tā būs pēdējā reize. Droši vien pārējo dzeramo Enna drošības dēļ būs kaut kur nobāzusi. Vienalga — viņa tūlīt aizmigs.

Nīlija labi saprata, ka dzer pārāk daudz. Labāk to pēdējo glāzi sūkt lēni, iedzerot vēl dažas tabletes… Zem spilvena bija paslēptas trīs sarkanās. Nīlija tās norija un turpināja lēni sūkt viskiju. Beidzot tabletes sāka iedarboties! Taču tik un tā gulēt nebija iespējams. Un cigarešu arī vairs nebija! Varbūt ieņemt vēl kādu tableti? Bet bija jau iedzerts pietiekami daudz — tas varēja būt bīstami. Doktors Mesindžers bija brīdinājis: kādudien viņas izturība pret tabletēm var samazināties. Nu un tad? Ja jau zudis viņas talants, kāda jēga vēl turēties pie dzīves? Viņai bija atlicis vairs tikai tūkstoš dolāru. Cik ilgam laikam to pietiks? Un pie Ennas taču arī nevarēja dzīvot mūžīgi — nākamo mēnesi viņa precas. Kur ņemt naudu? Māja bija zaudēta, viņa pati nebija apdrošināta… Par bērniem parūpēsies Teds, viņa zēniem bija vienaldzīga. Ar bērniem tiekoties, viņa dzirdēja tikai — iedod man to, nopērc man šito.

Nebija neviena cilvēka, kurš uztrauktos, vai viņa ir dzīva vai mirusi. Visiem bija vienalga. Varbūt vienīgi Dievam ne, ja tāds vispār eksistēja.

Viņa iesteidzās vannasistabā, kur bija paslēpta tablešu pudelīte. Vairs tikai sešas! Nīlija atri norija visas, taču tas bija par maz. Varbūt vēl aspirīnu? Varbūt visu aspirīna tablešu flakoniņu uzreiz? Nolādēts! Arī aspirīni bija tikai pieci. Bārā atradās vēl nedaudz viskija, ko Enna taupīja Kevinam. Nīlija grīļodamās iznāca laukā no vannasistabas, paklupa, un rokā nestā glāze sašķīda uz flīzīšu grīdas. Ak kungs… Enna bija tik nikna, kad Nīlijai gadījās kaut ko sasist… Nīlija pacēla garu stikla šķēpeli. Lūk, ar šo te varētu to izdarīt — viens cirtiens pa vēnu, un viņai būtu tikpat lieliskas bēres kā Dženiferai. Bet — ja nu Dieva un debesu nav? Tad viņa būs beigta, un viss! Bet, ja viņa būtu gandrīz mirusi, — saceltos tāds pats uztraukums kā tad, ja viņa būtu mirusi patiešām. Kā toreiz

Holivudā… varbūt viņi pat lūgtu viņu atgriezties, un*visiem būtu viņas žēl… Un tad, ja vien viņa nenervozētu, varbūt atkal varētu dziedāt, un viss atkal būtu brīnišķīgi…

"Nu, vispirms drusku iedzersim," viņa runāja, streipuļodama uz bāra pusi: atradusi neatkorķētu pudeli, Nīlija ielēja pilnu glāzi gandrīz neatšķaidīta dzeramā. Aizvien vēl turēdama rokā stikla lausku, aizlīgoja uz guļamistabu, iekāpa gultā, iedzēra pamatīgu malku viskija un ņēmās pētīt plaukstas pamatni. Ja viņa iegrieztu vienā malā, nevis lielajā vēnā (jo tad patiešām varētu sevi nogalināt)… Tikai tik daudz, lai brūce asiņotu… Un viņa iegrūda stikla šķēpeli dziļi miesā, tā, lai brūce būtu apmēram collu plata, taču neskartu galveno vēnu: sāka plūst asinis. Nīlija atlaidās gultā un vēroja asiņu straumīti. Vai! Asinu bija daudz, tās plūda strauji! Hei! Varbūt viņa tiešām pārgriezusi ko svarīgu! Ak Dievs, tās plūda un plūda! Viņa pacēla telefona klausuli! Velns ar ārā, kur kavējas Enna? Asinis plūda aizvien straujāk, un tad sāka iedarboties tās nolādētās tabletes…

Viņa uzgrieza telefona centrāles operatori — klausulē atsaucās bezpersoniska balss.

"Te zvana Nīlija O'Hara," viņa murmināja, "es mirstu…"

"Kāds ir jūsu telefona numurs?"

"Mans numurs?" Nīlija blenza uz telefonu — viss sāka saplūst miglā… "Es nezinu… telefona grāmatā tā nav… es nevaru atcerēties. Lūdzu, palīdziet! Es pārgriezu sev roku… tek asinis…"

"Kāda ir jūsu adrese?"

"Sešdesmit otrā iela pie Lielā parka. Tas ir Ennas Velsas dzīvoklis."

"Vai televīzijas zvaigznes dzīvoklis?"

"Jā… jā…" Nīlijai izkrita no rokas telefona klausule, acis neatturami vērās ciet. Ak Dievs, Ennas palagi bija sabojāti… Nīlijas roka nedzīvi nokārās pāri gultas malai, un asinis tecēja uz Ennas zeltainā paklāja… Ak kungs, Enna vairs nekad neļaus viņai te palikt… Palīgā, pasteidzieties… Tik daudz asiņu… bet viņa nemirs… nevar taču nomirt, ja ir tik skaidra apziņa… man nāk miegs… es nemirstu… man vienkārši nāk miegs… nolādētās tabletes… kad nevajag, tad tās ņem un iedarbojas…

Nīlija atvēra un tūlīt steigšus aizvēra acis. Oda pēc slimnīcas. Tātad viņa ir dzīva! Nīlija pūlējās atcerēties notikušo. Jā, ātrās palīdzības mašīna… Un viņa atkal pavēra plakstus: istabā sēdēja Enna un Kevins. Enna pielēca kājās.

"Ak, Nīlij, tu pamodies! Paldies Dievam!"

Nīlija vārgi pasmaidīja.

"Man ļoti žēl, ka es sabojāju tavu dzīvokli…"

"To tu aizmirsti!"

"Kur es atrodos?"

"Parka Ziemeļu slimnīcā."

"Kāpēc gan ne ārstu slimnīcā?" Nīlija sarauca degunu. "Esmu dzirdējusi, ka tā esot dievišķīga slimnīca."

Pie gultas pienāca Kevins.

"Paklau, jaunā ledij! Tev traki laimējies, ka esi nokļuvusi te. Vai zini, kurp vini grasījās tevi vest, kad mēs pārnācām mājās? Uz "Bellevue'T '

"Ak kungs, tā tikai vēl trūka!" Nīlija centās pierausties sēdus.

"Tā bija laime, ka mēs nolēmām atgriezties. Enna gribēja paskatītiēs, ko tu dari. Mēs atradām dzīvoklī ātro palīdzību un policiju. Viņi taisījās tevi vest uz trako māju — visus, kas mēģina izdarīt pašnāvību, ved uz turieni un zināmu laiku novēro."

"Ak kungs!"

"Situāciju izglāba Kevins," iejaucās Enna. "Viņš rādīja uz sasisto glāzi un mēģināja iegalvot, ka tas ir nelaimes gadījums."

Kevins sarauca pieri.

"Man nācās izdalīt daudz divdesmit dolāru banknošu, līdz viņi piekrita, ka tas ir nelaimes gadījums. Un mums nebija laika izvēlēties, kurp tevi vest, — ar tevi bija diezgan slikti, un šī slimnīca bija vistuvākā."

"Tā nebija īsta pašnāvība," Nīlija teica.

"Pagaidām tev te ir pietiekami labi," Enna noteica.

"Vai par mani rakstīs avīzēs?"

"Pirmajās lappusēs." Enna piebīdīja krēslu pie gultas. "Nīlij, mums kaut kas ar tevi ir jādara."

"Ko gan mēs varam darīt?" Nīlijai acīs sariesās asaras. "Es vairs nevaru padziedāt."

"Visa vaina ir tur augšā." Kevins piesita ar pirkstu pie galvas. "Ar tavu kaklu viss ir kārtībā."

"Tad pasaki to manam kaklam. Es gribu dziedāt, bet nekas nenāk laukā."

"Labi. Pēc dažām difenām tu no šejienes iziesi. Un kas būs pēc tam?" Kevins stingri prasīja.

"Neuztraucieties, Ennas dzīvoklī vairs neatgriezīšos," Nīlija turpināja raudāt. "Es apmetīšos viesnīcā."

"Tā tas nevar turpināties, Nīlij… visas tās tabletes un dzeršana. Nākamo reizi tev tā vairs nelaimēsies."

Nīlija izstaipījās.

"Ja es tā īsti varētu izgulēties — varbūt veselu nedēļu —, tad ar mani viss būtu kārtībā. Es nekad nedabūju izgulēties vairāk par pāris stundām. Tas bija tik sen, kad varēju nogulēt visu nakti…"

"Ārstēšana ar miegu!" Enna pēkšņi iedomājās.

Kevins un Nīlija viņā jautājoši palūkojās.

"Jā, ārstēšana ar miegu," Enna turpināja un pastāstīja par Dženiferas ārstēšanos Šveicē nolūkā zaudēt svaru un to, ka patiesībā šī terapija ir domāta cilvēkiem ar emocionāliem traucējumiem.

Nīlija bija sajūsmā.

"Gulēt veselu nedēļu, varu derēt, ka pēc tam noteikti atkal varēšu dziedāt! Bet Šveice maksātu kaudzi naudas…"

"Ja tā ir oficiāli atļauta ārstēšanas metode, esmu pārliecināts, ka tas izdarāms arī šeit," teica Kevins.

Doktors Mesindžers nepiekrita. Jā, viņš zinot par ārstēšanu ar miegu, bet Nīlijas kaitei esot pārāk dziļas saknes.

Viņaprāt, Nīlijai psihiatriskajā dziedinātavā esot jāpavada vismaz gads.

"Tā nav situacionāla depresija viņš pastāvēja pie sava. "Šai meitenei ir ļoti smagi traucējumi. No viņas slimības vēstures redzams, ka par pašnāvību viņa domājusi jau pirms desmit gadiem. Kad viņa griezās pēc palīdzības pie manis, uzreiz ieteicu dziedinātavu, bet viņa atteicās. Taču tagad izvēles vairs nav." Un viņš ieteica-vairākas psihiatriskās iestādes.

Nīlija par to negribēja ne dzirdēt.

"Es lai dzīvotu kopā ar trakajiem? Nē, kungi! Es gribu tikpat smalku apiešanos kā Dženiferai! Iesākumā šampanieti, līdzjūtīgu māsu, nesāpīgu injekciju… un tad skaistu, saldu miegu!"

Pēc drudžainas zvanīšanas pa tālruni Kevins beidzot sameklēja lielu privātklīniku netālu no Ņujorkas. Jā, viņi zinot par ārstēšanu ar miegu un būtu priecīgi ar to ārstēt mis O'Haru. Jā, slepenība esot garantēta — avīžnieki to nekad neuzzināšot.

Skaistā marta svētdienā Kevins un Enna aizveda Nīliju uz klīniku. Ieraudzījusi tās plašo teritoriju un labi kopto mauriņu, Enna uzelpoja. Drosmes labad Nīlija bija iestiprinājusies ar pāris tabletēm.

Lielā, ar efejām apaugušas Tjudoru stilā būvētas mājas viesistabā viņus sagaidīja galvenais ārsts doktors Hols.

"Esmu jūsu talanta cienītājs." Viņš paspieda Nīlijas pasniegto roku.

Nīlija atbildēja ar vārgu smaidu.

"Varbūt jūs tagad izpildītu šīs veidlapas…"

Nīlija parakstījās zem vairākiem dokumentiem.

"Okei," vina moži teica, "sāksim to ārstēšanos ar miegu."

Doktors rfols nospieda pogu — parādījās ražena dama baltā virsvalkā.

"Mana palīdze doktore Arčere aizvedīs mis O'Haru uz viņas istabu."

Nīlija satvēra Ennas roku.

"Kā lai es tev pateicos? Tu taču pēc nedēļas man atbrauksi pakaļ?"

Viņa izgāja kopā ar doktori Arčeri, un Enna cēlās kājās, lai dotos projām. Doktors Hols noklepojās:

"Mis Velsa… un mister Gilmor. Vai mēs varam mazliet aprunāties?"

"Par ko?" Enna no jauna apsēdās.

"Par tā dēvēto ārstēšanu ar miegu. Es pa telefonu runāju ar doktoru Mesindžeru, un šeit man ir mis O'Haras slimības vēsture. Ārstēšana ar miegu problēmu neatrisina."

"Bet jūs teicāt…" Enna bija pārsteigta.

"Teicu, ka varam to izmantot. Taču tad vēl nebiju lasījis viņas slimības vēsturi un runājis ar ārstējošo ārstu. Jā, protams, pēc ārstēšanas ar miegu viņa būtu atpūtusies un varētu pat dažas nedēļas noturēties, taču pēc tam atgrieztos pie saviem vecajiem paradumiem. Beigu beigās tik un tā būtu pašnāvība — slimniecei uz to ir nosliece. Mis O'Harai ir liels talants, un mūsu pienākums ir vinu izārstēt."

"fiet kā?" Enna vaicāja.

"Ne jau ārstējot ar miegu vai tabletēm. Šī meitene jau ir toksikomāne. Toksikomānija ar miega tabletēm ir tikpat nopietna kā narkomānija un grūti ārstējama, jo pacientam — diemžēl — šīs tabletes ir viegli pieejamas. Mazliet grūtāk tikt pie kokaīna, heroīna vai morfīna. Vai jūs zinājāt, ka pašnāvības mēģinājuma dienā viņa bija iedzērusi piecdesmit tabletes? Šo faktu pārbaudīju sarunā ar viņas aptiekāru. Iepriekšējā vakarā viņš bija tās viņai pārdevis pret recepti, ko nebija izsniedzis doktors Mesindžers, bet gan kāds cits ārsts. Un šo piecdesmit tablešu flakoniņu atrada tukšu. Turklāt tabletes bija iedzertas kopā ar lielu alkohola devu — tā ir bīstama kombinācija. Un, lai šo darbu pabeigtu, viņai bija jāsavaino roka. Tā rīkojas toksikomāni."

"Ko jūs ieteiktu?" Kevins vaicāja.

"Gribu izmēģināt dziļo psihoterapiju. Nejau šoku, vismaz tagad vēl ne. Ceru, ka šoks viņai nebūs vajadzīgs. Domāju, ka pēc pamatīga darba mēs varēsim atdot pasaulei talantīgu meiteni ar mirdzošām acīm."

"Cik ilgs laiks tam būs vajadzīgs?" Enna gribēja zināt.

"Vismaz gads."

"Jums neizdosies Nīliju pārliecināt." Enna skumji pasmaidīja. "Ja viņa netiks ārstēta ar miegu, viņa nekavējoties klīniku pametīs." -

"Viņa parakstīja šo te." Ar nogurušu smaidu uz lūpām doktors Hols viegli noglāstīja kādu papīru. "Viņa ir piekritusi jebkāda veida ārstēšanai. Protams, viņa domāja, ka paraksta dokumentu par iestāšanos klīnikā, bet tur ir rakstīts, ka paciente piekrīt pavadīt pie mums vismaz trīsdesmit dienas."

"Trīsdesmit dienas," Enna domīgi atkārtoja, "bet es pazīstu Nīliju — jums neizdosies viņu pierunāt palikt pēc tam, kad' tās trīsdesmit dienas būs pagājušas."

"Ja mums tas neizdosies, jums ir tiesības parakstīt dokumentu, ka slimniecei nepieciešama ārstēšana piespiedu kārtā."

"Es?" Enna bija šausmās. "Nekad!"

Doktors Hols pasmaidīja.

"Tad mēs paši sastādīsim aktu, ka viņai nepieciešama šāda ārstēšana. To var izdarīt trīs pieaicinātu psihiatru klātbūtnē. Tiesa piekrīt ārstēšanai uz trim mēnešiem, un pēc katriem nākamajiem trim mēnešiem šis laiks tiek automātiski pagarināts. Mēs tā rīkojamies bieži — šāda rīcība radiniekus un draugus atbrīvo no vainas sajūtas."

"Bet tā taču ir mānīšanās," Enna protestēja. "Viņa domāja, ka gulēs šeit tikai vienu nedēlu."

"Mis Velsa, es apbrīnoju mis O'Haru - viņai ir liels talants. Ārstēšanās šeit izmaksā tūkstoš piecsimt dolāru mēnesī, un tomēr uz šādu ārstēšanos gaida daudz cilvēku. Mēs uzņemam mis O'Haru bez rindas, jo viņa ir liela aktrise, kas noteikti jāizārstē. Es lūdzu dot mums iespēju to izdarīt."

Iesākumā Nīlija bija pacietīga: sēdēja doktores Arčeres kabinetā, monotoni atbildēja uz jautājumiem un kūpināja cigareti pēc cigaretes. Uz doktores galda iezvanījās tālrunis, un Nīlija noprata, ka zvanītājs ir doktors Hols. Arčeres atbildes bija īsas un skaidras:

"Jā, dakter. Protams, dakter. Es priecājos. Pilnīgi piekrītu."

Nīlija nožāvājās — jauki gan, ka viņi ir tik vienprātīgi. Bet nu jau gan varēja sākt! Istabā ienāca māsa.

"Aizvediet mis O'Haru uz ceturto kotedžu!"

"Vai tur ārstē ar miegu?" Nīlija labsirdīgi painteresējās, sekodama māsai. Māsa tikai pasmaidīja un turpināja ceļu pa pazemes gaiteņiem. Visas durvis māsa atslēdza un aiz sevis atkal aizslēdza.

"Hei, kur mēs esam? Vai jau Ņūdžersijā? Mēs esam nogājušas jau vismaz jūdzi!"

"Mūsu iestādei ir divdesmit celtnes, vingrotavu un darba terapijas nodaļu neskaitot, un tās visas savā starpā savienotas ar pazemes gaiteņiem."

Ceturtajā kotedžā plašā telpā dažāda vecuma sievietes skatījās televizoru. Viņas visas izskatījās pilnīgi normālas. Māsa veda Nīliju garām mazām guļamistabām. Ak kungs, kādas

šausmīgas istabeles! Bet varbūt viņu vedīs augšā — uz luksusa apartamentiem? Acīmredzot šī te nebija nodaļa, kur ārstē ar miegu.

Pie mazas istabiņas gaiteņa galā māsa apstājās.

"Šī būs jūsu istaba."

Nīlija gribēja protestēt, bet galu galā viņa taču tik un tā gulēs. Viņa izstiepās gultā.

"Okei, nu tikai nesiet šurp sprici!"

Māsa aizgāja. Minūtes ritēja. Tad parādījās divas citas māsas.

"Vai jums ir kāda vēlēšanās, mis O'Hara?"

"Bet, protams! Mani vajag iemidzināt."

Māsas saskatījās.

"Mani šeit ārstēs ar miegu!"

"Jūs atrodaties ceturtajā nodaļā — tā ir adaptēšanās nodaļa."

"Kas par adaptēšanos?"

"Šeit uz pāris dienām tiek ievietotas visas jaunatnācējas, kamēr izskatām viņu slimību vēstures. Pēc tam viņas pārceļ uz atbilstošu nodalu."

Nīlija izņēma no somas cigareti.

"Piezvaniet doktoram Holam! Te ir notikusi kļūda!"

Viena no māsām pielēca Nīlijai klāt un atņēma sērkociņus.

"Hei, ko jūs darāt?"

"Nodaļā nav atļauts turēt sērkociņus."

"Bet kā tad lai es aizdedzinu cigareti?"

Māsa paņēma Nīlijas somu.

"Jūs nedrīkstat smēķēt. Smēķēt varēsit tikai noteiktās stundās un uzraudzībā."

Nīlija mēģināja satvert savu somu, taču pārspēks bija nepārprotams.

"Piezvaniet doktoram Holam!" Nīlija uzstāja.

"Mēs izpildām doktora Hola rīkojumu. Esiet prātīga, mis O'Hara! Piecos jūs dabūsit divas cigaretes. Bet tagad iesim un iepazīsimies ar pārējām pacientēm."

"Ko? Es lai draudzētos ar trakomājas iemītniecēm? Es esmu Nīlija O'Hara un izvēlos draugus pati! Piezvaniet Ennai Velsai vai Kevinam Gilmoram! Es eju prom no šīs iestādes!" Nīlija devās uz durvīm.

Viena no māsām viņu aizkavēja.

"Viņai uz rokas vēl aizvien ir pulkstenis," otra aizrādīja un ar varu noņēma Nīlijas pulksteni.

"Hei, tas pulkstenis maksā tūkstoš dolāru!"

"Tas tiks ielikts seifā. Kad iesit ārā, saņemsit kopā ar pārējām personiskajām mantām."

Nīliju pārņēma panika — nekad agrāk viņa nebija jutusies tik bezpalīdzīga.

"Lūdzu, piezvaniet Ennai Velsai," Nīlija lūdzās. "Viņa visu nokārtos."

Pagāja vēl pusstunda. Nīlijai dusmas mijās ar bailēm. Gribējās smēķēt. Iedzerto sekonālu iedarbība bija izgaisusi — viņa bija atžirgusi un šausmu pārņemta. Nīlija piezvanīja, atnāca māsa: viņa bija pieklājīga, taču izturējās izvairīgi. Ja mis O'Hara iznāktu vestibilā, viņa varētu dabūt cigareti. Būtu labi, ja viņa pasteigtos. Ja viņa palaidīs garām šo smēķēšanas laiku, nākamā cigarete būs dabūjama tikai deviņos.

"Velns ar ārā, kas tu tāda esi, ka vari noteikt, kad man smēķēt! Šī te nav nekāda labdarības slimnīca, bet maksā lielu naudu, un es gribu, lai mani te respektē!" Nīlija sauca.

"Mēs jūs respektējam, mis O'Hara. Bet savukārt jums jārespektē šīs iestādes likumi.

"Es nepaklaujos likumiem! Likumus nosaku es — Nīlija O'Hara!"

"Mēs to zinām. Un apbrīnojam jūsu darbu."

"Tad dariet tā, kā es saku!"

"Mēs izpildām doktora Hola un doktores Arčeres rīkojumus."

Nīliju pārņēma šausmas. Varbūt dakteris Hols izmēģināja kaut kādus zemiskus trikus? Nīlija staigāja šurp un turp pa istabu. Vajadzēja kādu tableti — trīcēja rokas. Ak kungs, pēdējā laikā viņai katru stundu vajadzēja pāris tablešu, lai justos mierīga. Rīkle bija gluži izkaltusi. Ak Dievs, vajadzēja glāzi viskija, vienalga ko… Ja kaut kās drīzumā nenotiks, viņa vienkārši ies no šejienes projām. Viņi nevarēja to liegt, jo šeit nebija cietums. Ienāca māsa ar pusdienu paplāti.

"Mis O'Hara, ja vēlaties pusdienot savā istabā…" Māsa nepaguva pabeigt teikumu, jo Nīlijas pacietība bija galā: viņa paķēra paplāti un svieda pāri istabai — māsa pieliecās, lai izvairītos no lidojošajām pusdienām. Iesteidzās vēl viena māsa. Nīlija niknumā eksplodēja:

"Es negribu ēst un negribu tikties ar citiem pacientiem! Es tikai gribu gulēt! Atdodiet manas cigaretes un tūlīt sāciet ārstēšanu ar miegu vai arī es eju laukā! Man pietiek!"

Viena no māsām, kura likās galvenā, atbildēja:

"Mis O'Harai nebūs ārstēšanas ar miegu!"

"Ko jūs ar to gribat teikt?"

"Es vēlreiz to pārvaicāju doktoram Holam. Nekādas ārstēšanas ar miegu, nekādu barbiturātu. Jūs ārstēs ar psihiatrijas un terapijas metodēm."

"Es eju projām." Nīlija devās uz durvīm, bet četras rokas to atturēja.

"Vāciet nost savas smirdošās rokas! Lieciet mani mierā!" Nīlija brēca un metās māsām virsū ar dūrēm.

"Aizvediet viņu uz Vilkābeli," māsa pavēlēja. Parādījās vēl citas māsas, un Nīlija apjauta, ka tiek vilkta pa gaiteni. Tā nevarēja būt īstenība! Viņu — Nīliju O'Haru — vilka četras māsas! Un tā, kura tik necilvēcīgi auroja, nevarēja būt viņa! Viņai taču nevarēja būt lēkme, viņa vienkārši bija saniknota par šo blēdīšanos!

Nīlija cīnījās visu ceļu — ejot pagaiteņiem uz citu ēku, līdz tika ievilkta kādā istabā. Pat savās trakajās dusmās viņa pamanīja, ka tā ir dīvaina telpa: te nebija paklāja, aizkaru, galdiņa. Bija t ikai gulta — kā cietumnieku kamerā! Nīliju iespieda gultā — viņas garās bikses bija driskās. Labi gan, ka viņa bija paņēmusi līdzi vēl vienu pāri. Uz gultas malas nosēdās jauna māsiņa.

"Mis O'Hara, nomierinieties, un tad mazliet ieēdīsim."

"Es gribu uz mājām!" Nīlija kliedza. "Es gribu gulēt!" Tad sāka šņukstēt — viņa bija slazdā.

. Logam nebija restu — tas jau bija kaut kas labs. Tikai siets no ārpuses. Sietu varēja pārgriezt… Bet ar ko? Un ar lēcienu Nīlija izdrāzās no istabas plašā vestibilā. Ar ko varētu pārgriezt sietu? Viņa mežonīgi skatījās apkārt. Grāmatu skapis. Pilns ar grāmatām … šaha spēles komplekts! Nīlija sagrāba vienu no ban- diniekiem — tam bija maza galviņa… ar to varētu izdurt sietā caurumu! Ieguvumu rokā sažņaugusi un joprojām šņukstēdama, Nīlija ieskrēja atpakaļ istabā. Sietā noteikti jābūt kādai nestiprākai vietai… Māsa sēdēja uz gultas un mierīgi vēroja notiekošo. Lai skatās! Es esmu stiprāka, lai tikai viņa panāk šurp. Nīlija atvēra logu. Māsa nepakustējās. Nīlija mēģināja ar šaha figūriņu pārplēst sietu.

"Tas ir tērauda siets," māsa laipni paskaidroja. "Pat ja jūs to saplēstu un tiktu laukā, jūs nonāktu slimnīcas teritorijā — tā mums ir divdesmit piecus akrus liela. Un galvenie vārti ir aizslēgti.

Nometusi bandinieku, Nīlija sāka mežonīgi raudāt. Enna un Kevins jau droši vien bija Ņujorkā un domāja, ka viņa, Nīlija, jau svētlaimīgi guļ. Kāpēc viņa nebija palikusi Ennas dzīvoklī! Varētu brīvi staigāt pa dzīvokli, smēķēt, kur vien gribētu, dzert tabletes, cik vien ienāktu prātā, iedzert… Viņa laikam bija raudājusi kādu stundu, kad pacēla galvu un redzēja, ka ārā jau tumšs. Ienāca vecākā māsa. Pie viņas iestīvinātā formas tērpa piespraustajā vizītnozīmītē bija lasāms, ka viņas uzvārds ir mis Smita. Nīlijai šķita, ka māsa izskatās pēc lezbietes.

"Mis O'Hara, ja jūs nesaņemsit sevi rokās, mēs būsim spiesti kaut ko darīt, lai jūs nomierinātu."

Tad tāda bija atbilde. Tātad viņa varēja dabūt tabletes vai sprici. Nu tad viņa tiem parādīs! Un Nīlija sāka kliegt. Ienāca spēcīga auguma māsa.

"Mis O'Hara, izbeidziet! Jūs uztraucat pārējās pacientes!"

"Lai viņas iet ellē!" Nīlija kliedza vēl skaļāk.

Ienāca vēl viena māsa, un mis Smita ātri pamāja. Nīlija tika satverta aiz rokām un pa gaiteni, neraugoties uz viņas izmisīgo pretošanos, aizvilkta uz vannasistabu. Mis Smita un abas māsas lika viņai izģērbties.

"Ko? Lai jūs, lezbenes, varētu papriecāties?"

Mis Smita atkal pamāja, un abas māsas Nīliju izģērba un iespieda vannā — vannai pārklāja audekla pārsegu tā, ka neapsegta palika tikai Nīlijas galva. Zem galvas viena no māsām palika spilvenu, tad apsēdās pie galdiņa ar piezīmju grāmatiņu un zīmuli rokās.

Nīlija turpināja kliegt. Patiesībā — vanna bija lieliska. Nīlijai patika iet vannā, gulēt vannā, līdz āda ūdenī bija gluži izmirkuši. Un šī te bija kas sevišķs — ūdens visu laiku plūda iekšā un ārā, ap viņas augumu burbuļus mezdams. Sajūta bija atvieglinoša. Tā Nīlija domāja, visu laiku turpinādama kliegt.

Mis Smita atgriezās un notupās līdzās vannai. No viņas acīm staroja laipnība: "Mis O'Hara,. kāpēc jūs nemēģināt atslābināties un neļaujat vannai veikt tās uzdevumu?"

"Laidiet mani laukā!"

"Jūs te paliksit, līdz pārstāsit kliegt vai aizmigsit.

"Hā! Visā šajā nolādētajā štatā nav tik daudz ūdens, lai mani iemidzinātu!"

"Mūsu pacientes sēdējušas vannā piecpadsmit stundas." Mis Smita piecēlās. "Es atnākšu pēc stundas — varbūt tad jūs būsit mierīgāka."

Pēc stundas! Nīlijai kliedziens iestrēga rīklē. Sāpēja kakls. Gribējās atlaisties vannā un atslābināties, bet to jau šīm tikai vajadzēja! Gribējās ēst… arī cigareti un pāris tablešu… Ak Dievs, tabletes! Un Nīlija atsāka kliegt, lādot doktoru Holu, māsas, slimnīcu… Kad nespēja vairs izdomāt jaunus lāstus, Nīlija sāka šņukstēt. Viņa ievēroja, ka māsiņa tobrīd pārtrauc rakstīt. Tātad tika pierakstīts katrs vārds, lai to visu varētu paziņot cēlajam doktoram Holam.

Un Nīlija atkal sāka kliegt — lietoja visrupjākos vārdus un pamanīja, ka "māsiņa piesarkst, visas neķītrības pierakstot. Kaut kur apziņas dziļumos uzvēdīja žēlums pret jauno meiteni, taču Nīlija turpināja kliegt. Un tad pēkšņi viņai izdevās pazust zem brezenta pārklāja.

Māsiņa nekavēoties pielēca kājās un izvilka Nīlijas galvu laukā, tad piespieda zvana pogu. Atnāca cita māsa un sašaurināja kaklam paredzēto atveri.

Zem ūdens netālu no krāna Nīlija bija pamanījusi mazu caurumiņu brezenta pārvalkā — viņa ar kājas īkšķi sāka to urbināt. Caurumiņš kļuva lielāks — drīz tajā varēja iebāzt jau pusi pēdas. Trakie lāsti turpinājās — māsa bija nodarbināta ar pierakstīšanu. Ar pārcilvēcisku piepūli Nīlija iebāza caurumā pēdu un strauji pierāva celi pie krūtīm: atskanēja skaļš troksnis, un Nīlija izlēca no vannas, māsa signalizēja, atskrēja vesels bars māsu ar mis Smitu priekšgalā. Vannai uzlika jaunu brezenta pārvalku, bet Nīlija jutās gandarīta, dzirdot vienu no māsām nočukstam: "Līdz šim vēl neviens brezentu nebija pārplēsis."

Viņa laikam bija kliegusi mūžību. Māsas bija nomainījušās. Arī šī bija jauniņa, bet Nīlijas neķītrības viņai nelika sarkt. Ienāca ārsts.

"Labvakar, es esmu doktors Klements. Es šovakar eju apgaitā. Vai varu jums palīdzēt?"

Nīlija pievērsa ārstam saraudāto seju.

"Vai jūs varat man palīdzēt? Ak Dievs, visi taču zina, kāpēc es te esmu. Jūs visi zināt, ka esmu apmānīta. Mani solīja ārstēt ar miegu, un, kad es sāku pieprasīt to, kas man pienākas, mani iespundēja šajā baļļā."

"Ārstēšana ar miegu?" ārsta pārsteigums bija neviltots.

"Jā, tāpēc jau es te ierados. Uz astoņām dienām. Lai gulētu. To man apsolīja tas smerdelis Hols. Bet, līdzko mani draugi aizbrauca, — blaukš! — viss izmainījās."

Ārsts paskatījās uz māsu — viņa paraustīja plecus, tad atkal pievērsās Nīlijai.

"Es tikko kā esmu uzsācis dežūru un neko par jūsu gadījumu nezinu. Rīt par visu ziņošu un esmu pārliecināts, ka viss tiks nokārtots."

"Tik vienkārši?" Nīlija vairs nekliedza, jo viņai šķita, ka bija pamanījusi ārsta skatienā līdzjūtību. Varbūt viņai izdosies to pierunāt… "Jums man jāpalīdz," viņa lūdzās. "Vai tāpēc jūs studējāt? Vai tad tāda ir jūsu palīdzība? Jūs uzrakstīsit par mani ziņojumu, iesit mājās un liksities gultā, bet es te palikšu mirkstam. Ja jūs būtu cilvēks, jūs man iedotu cigareti… kaut ko ieēst… un pāris sekonālu."

Viņš aizgāja. Nīlija kliedza atkal. Viņa bija tik nogurusi… ja varētu pārstāt… Patīkamās ūdens strūklas klusu burbuļoja. Varbūt pagulēt? Bet tad jau viņi uzvarētu! Visi iemiegot. Tikai ne Nīlija O'Hara! Viņa iekliedzās vēl spalgāk…

Pēc stundas jaunais ārsts atgriezās kopā ar mis Smitu. Ārsts atvēra somu, ielēja kaut ko glāzē un pasniedza mis Smitai. Viņa pielika glāzi Nīlijai pie lūpām.

"Iedzeriet, un jūs aizmigsi!. Un tad mēs jūs izcelsim laukā."

Nīlija izdzēra glāzes saturu. Tā tik bija recepte! Efekts bija acumirklīgs. Brīnišķīgi! Viņa pārstāja kliegt. Iestājās neticama sajūta. Viņi noņēma pārvalku… kāds slaucīja viņas augumu ar peldpalagu… palīdzēja uzvilkt naktskreklu… Nīlija pamodās tumsā. Velns ar ārā, kur viņa atradās? Gara telpa ar gultu rindu. Ak Dievs, trakomājā! Cik varēja būt pulkstenis? Nīlija izkāpa no gultas. Māsa, kas sēdēja pie durvīm, pielēca kājās.

"Jā, mis O'Hara?"

"Cik pulkstenis?"

"Četri no rīta."

"Man gribas ēst."

Uz skaistas paplātes nekavējoties parādījās piens un cepumi. Viņai atļāva pasēdēt gaitenī. Nedod Dievs, ja viņa uzmodinātu kādu trako! Nīlija izdzēra pienu. Vai nevarētu dabūt cigareti? Nē? Nu ko tad lai dara? Miegs nenāca, turklāt gulētāji palātā krāca. Mis Smita atvainojās un teica, ka vienvietīga palāta atbrīvošoties tikai pēc dažām dienām. Dažām dienām! Viņa ies ārā, līdzko būs gaišs! Viņiem nebija tiesību aizliegt piezvanīt Ennai!

Viņa laikam atkal bija gulējusi, jo pēkšņi apjauta lielu rosību, ienāca kāda meitene.

"Labrīt, mis O'Hara! Celieties augšā un saklājiet gultu! Van- nasistaba ir gaiteņa galā."

"Es lai sakārtoju savu gultu?" Nīlija bija nikna. "Maksājot tādu naudu! Piecpadsmit gadus neesmu klājusi savu gultu un nedomāju to darīt arī tagad!"

"Tad es izdarīšu jūsu vietā." Glītā meitene ar iesarkanajiem matiem steidzās pāri palātai. "Mani sauc Kerola."

"Kāpēc jums būtu jāklāj mana gulta?" Nīlija vēroja meiteni darbojamies ar palagiem.

Kerola pasmaidīja.

"Jūs dabūsit melnu atzīmi, ja jūsu gultu atradīs nesaklātu. Šī ir jūsu pirmā diena. Gan jau pieradīsit."

"Kāpēc man būtu jāuztraucas par kādu tur melnu atzīmi?"

"Nu, jūs taču negribat vienmēr palikt Vilkābeles paviljonā. Gribēsit pāriet uz Ērgli, Vītolu, pēc tam uz Osi, bet tad doties mājup un ārstētiespoliklīnikā.Man jau bija jāpāriet uz Vītolu, bet es… slikti uzvedos. Ceru, ka drīz tikšu uz Ērgli."

Nīlija sekoja Kerolai uz plašo vannasistabu: apmēram divdesmit visdažādākā vecuma sievietes tur tīrīja zobus un pļāpāja. Kādas sešas septiņas pacientes bija Nīlijas vecumā. Visas čaloja kā studentes kopmītnē. Nīlijai iedeva zobu suku, pēc tam ienāca sanitāre ar kārbu rokās.

"Meitenes, te būs jūsu lūpu zīmuļi." Nīlija neticēja savām acīm. Kārbā tiešām bija lūpu zīmuļi ar uzlīmēm un vārdiem. Ari viņas Lūpu zīmulis, kas bija paņemts no somiņas: to greznoja glīta zīmīte ar viņas vārdu. Nīlija nokrāsoja lūpas un atdeva zīmuli sanitārei.

Tad visas nostājās rindā pēc drēbēm: Nīlija saņēma krūšturi, biksītes, čības, svārkus un blūzi. Par lielu pārsteigumu — tās bija viņas pašas drēbes, pie katra apģērba gabala bija zīmīte ar vārdu. Nīlija pati tās nebija paņēmusi līdzi — tātad tās iepriekšējā vakarā bija atsūtījusi Enna. Tātad Enna zina, ka viņu neārstē ar miegu!

Bailēs sastingusi, Nīlija lēni ģērbās, mēģinādama apvaldīt šausmas, kas viņu bija pārņēmušas. Tad sekoja Kerolai uz lielu atpūtas telpu.

Drīz brokastis — gaišajā, mājīgajā ēdamtelpā pie katra galdiņa sēdēja četras sievietes: apkalpoja veiklas viesmīles. Nīlija bija nolēmusi neēst, bet cepta speķa un olu kārdinošā smarža lika manīt izsalkumu. Pēc bagātīgajām brokastīm Nīlija kopā ar pārējām atgriezās atpūtas istabā. Tātad te visas bija labi audzinātas trakās. Droši vien viņu te pazina, taču visas uzsmaidīja pieklājīgi un silti, neliekot Nīlijai justies nervozi. Viņa izskatījās šausmīgi. Svārkiem bija vajadzīga josta, taču tā bija atņemta. Mati saķepuši, ceļgali nobrāzti. Viņa vēlējās justies tikpat labā noskaņojumā kā pārējās, kuras izturējās tā, it kā tām te ļoti patiktu.

Māsa atnesa katrai cigarešu paciņu: pirmais dūms Nīliju apreibināja, otrais — atveldzēja, bet trešais padarīja skaidru galvu.

Nīlija piegāja pie māsiņas.

"Es gribētu piezvanīt. No kurienes to varētu izdarīt?"

"Zvanīt nav atļauts," māsa laipni paskaidroja.

"Kā tad lai es sazinos ar saviem draugiem?"

"Jūs drīkstat rakstīt vēstules."

"Vai varu dabūt pildspalvu un papīru?"

"Atliksim to uz vēlāku laiku, jo pēc brīža jūs apmeklēs ārsts!"

"Doktors Hols?"

"Nē. Doktors Feldmanis. Tā būs vispārēja izmeklēšana."

Tas bija terapeits, nevis trako dakteris. Viņš noņēma asins paraugu no pirksta un vēnas, izklausīja sirdsdarbību.

"Par vispārējo pārbaudi nav ko uztraukties," vēlāk viņu mierināja pievilcīga, tumšmataina meitene. "Viņi grib pārliecināties, ka esat vesela. Būtu nepatīkami, ja jūs nomirtu no vēža, kamēr ārstē jūsu smadzenes."

Viņa varētu būt skaista, ja prastu pareizi uzkrāsoties, Nīlija pie sevis nosprieda. Meitene apsēdās līdzās ar kādu kārbu rokās.

"Mani sauc Mērija Džeina. Es jūs iepazīstināšu ar šejienes paradumiem. Kad iesit uz vingrošanas zāli, nopērciet kastīti ar rakstāmpapīru — tā maksā vienu dolāru."

"Bet man nav naudas!"

Mērija Džeina pasmaidīja.

"Lieciet to ierakstīt savā rēķinā. Šī kastīte ir ļoti noderiga." Un viņa atvēra savējo: tur bija rakstāmpapīrs un paciņa cigarešu…

"Kur jūs dabūjāt…"

"Csss… Apmeklētāju dienās ir atļauts kopā ar ciemiņiem uzsmēķēt. Lai kāds no viesiem jums atnes, tad smēķēšanas reizēs varēsit smēķēt, cik vien gribas."

Bet cigareti taču aizdedzina māsas. Viņas pamanīs, ja smēķēšu vairāk par divām."

"Tas nekas. Jūs varat izlūgties kādas citas cigareti — to drīkst.

Mums tikai nav atļauts rīkoties ar sērkociņiem. Bet māsām ir » >

vienalga, cik mēs smēķējam. Viņas saprot, ka mums arī vajadzīgs kāds prieciņš."

Nīlija pasmaidīja.

"Jūs jau nu gan laikam neesat traka?"

"Nē. Es te atrodos sava vīra dēļ. Viņš ir riebeklis — sameklēja sev citu, gribēja šķirties, un es nospēlēju nervu sabrukumu. Tā bija lielākā kļūda manā mūžā."

"Kāpēc?"

"Es iedzēru trīs tabletes un atstāju zīmīti, ka aizeju no dzīves. Un atjēdzos "Belleveu". Tur gan varēja kļūt traks! Visapkārt ārprātīgie, kliegšana un visādas citādas briesmas. Aiz šausmām sāku kliegt, un mani ietērpa trakokreklā. Tā kā mans vīrs to var atļauties, mani pārveda uz šejieni. Parakstījos, ka piekrītu ārstēšanai. Kad gribēju iet laukā, viņš pieprasīja, lai mani ārstē piespiedu kārtā. Tā nu esmu te jau piecus mēnešus. Es biju Gobā — tur ir diezgan labi: drīkst smēķēt, valkāt jostas, lietot kosmētiku. Bet, kad uzzināju, ka viņš pieprasa piespiedu ārstēšanu, uztaisīju histēriju un skandalējos visu dienu. Tagad esmu sapratusi, kas par lietu, tāpēc turos kā tīrais eņģelis. Drīz mani pārcels uz Ērgli. Pēc brīža uz Gobu, tad Osi un tad… ārā uz visiem laikiem!"

Nīlija nosvīda aukstiem sviedriem.

"Bet tas taču vilksies mēnešiem ilgi!"

"Gadu."

"Un tev nekas nav pretī?"

"Protams^ ir." Meitene paraustīja plecus. "Kliedzu un cīnījos veselu nedēļu. Bet viņus nevar uzvarēt. Viņi parāda slimības vēsturi tavam advokātam, vīram vai kādam citam, kas par tevi atbild. Uz papīra tas izskatās visai slikti: pacientei bija histērija, paciente bija jāsavalda, divpadsmit stundas vannā… Un tad viņi iesaka advokātam parakstīties vēl par trīs mēnešu ārstēšanu… Viņi nesteidzas, jo katru mēnesi par ārstēšanu saņem kaudzi naudas. Un tā es nolēmu, ka cīnīties nav vērts. Viss pacietīgi jāpacieš. Turklāt man nav ko zaudēt — mans vīrs ir pie savas mīļākās, bet apprecēt to vismaz tagad nevar. Tāpēc ir spiests katru mēnesi maksāt par manu uzturēšanos te."

"Bet es ienācu tikai uz astoņām dienām - lai ārstētos ar miegu."

"Ko?" Mērija Džeina paskatījās ar dīvainu skatienu.

Nīlija pastāstīja par ārstēšanu ar miegu. Mērija Džeina pasmaidīja.

"To te nedara. Te tev neiedos pat aspirīnu."

"Vakar viņi man kaut ko iedeva," Nīlija lepni paziņoja. Meitene iesmējās.

"Viņiem tas bija jādara. Vai tu tiešām saplēsi brezentu? Runā, ka tu to esot izdarījusi."

Nīlija pamāja.

"Un laukā no šejienes es arī tikšu."

"Lai nu tā būtu. Un parādi man arī, kā to var izdarīt."

Viņas sekoja māsai, kolonnā pa divām sastājušās. Pa gaiteņiem uz vingrošanas zāli: tur bija badmintona laukums, pingponga galdi, pat biljards.

Nīlija turējās malā, kamēr pārējās izvēlējās partneres badmintonam un pingpongam. Pēc vingrošanas zāles viņas tika vestas uz citu māju — uz darba terapijas nodarbībām. Meitenes traucās pie saviem aizsāktajiem darbiem. Skolotāja Nīlijai paskaidroja, ka viņa var salikt mozaīkas, adīt vai darīt ko citu pēc savas vēlēšanās. Viņa nevēlējās neko. Ak Dievs, kā gan varēju te nokļūt, Nīlija domāja, kaktiņā ierāvusies, un skatījās laukā pa logu: pa pagalmu lēkāja trusītis… Tas bija brīvs. Ieslodzījuma sajūta kļuva nepanesama. Gribējās uzsmēķēt. Vajadzēja tableti! Ak Dievs, viņa atdotu visu par.tableti! Pa kaklu lejup tecēja sviedri. Mati kļuva mikli, sāka sāpēt mugura. Likās, ka tЈlīt viņa zaudēs samaņu. Nīlija ievaidējās…

Pulksten divos — ārsta vizītes laikā — Nīlija bija gatava kliegt.

Doktors Sēls bija kalsns, sarkansejains vīrs. Kamēr viņa runāja, ārsts rakstīja. Viņa izlēja visu savu niknumu — par to, ka tikusi piekrāpta, par solīto ārstēšanu ar miegu, par apiešanos ar viņu šeit. Viņa visu laiku smēķēja. Tiekoties ar psihiatru, pacientēm bija atļauts smēķēt, cik vien vēlējās.

"Man tiešām sāp mugura," Nīlija lūdzās. "Lūdzu, iedodiet man dažus sekonālus."

Viņš turpināja rakstīt.

"Cik ilgi jūs lietojat sekonālu?"

"Paklausieties," Nīlijas pacietība bija galā, "netaisiet no tā kaut ko briesmīgu! Ja visus, kuri to lieto, liktu trakomājā, jums te būtu puse Holivudas un visa Brodveja!"

"Vai jums šķiet normāli dienas vidū dzert miegazāles, lai atvieglinātu sāpes?"

"Nē, es labāk gribētu, lai man iešļircina dimedrolu." Viņa nopriecājās, redzot, kā ārsta uzacis paceļas uz augšu. "Jā, dimedrolu. Spānijā, kad filmējos, es to dabūju visu laiku. Divas vai trīs reizes dienā. Un jutos labi. Tātad, redziet, divi mazi sekonāli man ir tikai uzkodas. Ja varētu dabūt divus katru dienu, tad kādu brīdi es te varētu izturēt."

"Pastāstiet man par savu māti, mis O'Hara!"

"Kas tad tie par sūdiem? Jūs taču nedomāsit sākt ar to stulbo freidismu? Tam jau es izgāju cauri Kalifornijā. Izšķiedu piecus gadus un divdesmit tūkstošus dolāru, lai viņus pārliecinātu, ka savu māti neatceros."

"Pieprasīšu Kalifornijai izrakstu no jūsu kartītes."

"Tik ilgi es te nebūšu. Jau šovakar rakstīšu savai draudzenei."

"Jums te būs jāpavada vismaz trīsdesmit dienas."

"Trīsdesmit dienas!"

Dakteris paskaidroja, kādu dokumentu vina parakstījusi.

"Tā ir šantāža!"

"Tiksimies rīt šajā pašā laikā." Doktors Sēls piecēlās.

"Okei, ja jau reiz esmu iespundēta uz trīsdesmit dienām, tad varu parunāties. Es taču varēšu iet ārā pēc trīsdesmit dienām, vai ne?"

"Redzēsim," viņš izvairīgi atbildēja.

"Ko jūs ar to gribat teikt?"

"Perioda beigās mēs apkoposim rezultātus. Ja uzskatīsim, ka varat…"

"Mēs? Kādi "mēs"? Es teikšu, ka gribu iet! Kas mani var aizkavēt?"

"Mis O'Hara, ja jūs pastāvētu uz to, ka gribat iet ārā, un ja mēs domātu, ka jūs tam vēl neesat gatava, mēs runātu ar cilvēkiem, kuri pārjums atbild, — šajā gadījumā ar mis Velsu. Mēs lūgtu viņū parakstīties par piespiedu ārstēšanos uz trim mēnešiem."

"Un ja Enna atteiktos?"

"Tad mēs atrastu citus līdzekļus, kā panākt jūsu ārstēšanu piespiedu kārtā — liktu priekšā jūsu lietu izlemt neitrālam ārstu konsīlijam…"

Nīlija aiz bailēm sastinga.

"Jums te noorganizēta jauka, maza šantāža un blēdība!"

"Tā nav blēdība, mis O'Hara. Mēs gribam cilvēku izārstēt. Ja mēs kādu pirms izārstēšanās izlaistu laukā un viņš pēc pāris

mēnešiem izdarītu pašnāvību vai kaut ko ļaunu citam cilvēkam… nu, ciestu mūsu labā slava. Ja jūs slimnīcā būtu operēta un gribētu iet laukā, pirms brūce sadzijusi, ārstam būtu tiesības jūs aizkavēt. Kad mēs cilvēkus izrakstām, viņi ir gatavi ieņemt savu vietu sabiedrībā." *

"Jā — vecu ļaužu pansionātos."

Ārsts pasmaidīja.

"Domāju, ka jums vēl priekšā gara un ražena dzīve. Un, lai tā būtu, gads vai divi šeit jums būtu ļoti noderīgi."

"Gads vai divi…" Nīlija sāka drebēt. "Nē! Paklausieties… trīsdesmit dienas… Okei — ja jau citādi nevar. Bet tas tad arī ir viss!"

Viņš atkal pasmaidīja.

"Tagad jums būs Roršaha tests. Tas mums pastāstīs ko vairāk."

Nīlija sagrāba viņa roku.

"Paklausieties, dok! Es neko nezinu par testiem. Varbūt mani tintes traipi tiešām parādīs, ka esmu drusku traka, bet es neesmu tāda kā citi cilvēki. Tāpēc jau arī esmu zvaigzne. Nav iespējams nokļūt tur, kur esmu, ja neesi savādāka nekā citi. Ja pārmestu tauriņu ķeramo tīklu Sardi restorānam un visus viesus pārbaudītu ar Roršaha testu — jūs tos visus uz gadiem ieslodzītu šeit. Vai tad jūs nesaprotat, ka mūsu mazās dīvainības ir padarījušas mūs par to, kas esam?"

"Piekrītu. Un šīs dīvainības ir jaukas, ja tās strādā jūsu labā. Bet, ja tās apgriežas otrādi un sāk strādāt tā, lai jūs sāktu sevi iznīcināt, tad mums ir jāiejaucas un jāmaina to darbības virziens."

"Es negribu sevi iznīcināt. Man vienkārši viss sagāja grīstē. Ja studija daudzus gadus ar tevi apgājusies kā ar Jēzu Kristu, par it visu rūpēdamās, šķiet, ka tā kļūst par tādu kā raženu mātes tēlu. Viņa dara visu. Un pamazām tu kļūsti no viņas pilnīgi atkarīga. Tev liekas, ka tu viņiem piederi un ka viņi tevi mūžīgi aizstāvēs. Bet tad, kad tev par visu jārūpējas pašai, tu tiec atgrūsta, un tad tev rodas bailes. Es jūtos tā, it kā es atkal būtu vienkārši Nīlija!"

"Ko nozīmē — vienkārši Nīlija?"

"Etele Agnese O'Nīla, kurai bija pašai sevi jāapkopj, jāmazgā sava veļa un jācīnās par savu vietu dzīvē. Nīlijai O'Harai to visu nevajadzēja darīt. Viņa prasīja respektu. Un tā tam arī jābūt, ja tu esi īsts talants: tev nedrīkst būt blakusnodārbošanās, tev jākoncentrējas tikai savam darbam. Tāpēc arī pazaudēju balsi, jo abus nespēju darīt."

"Bet Etele Agnese O'Nīla acīmredzot darīja abas lietas vienlaikus!"

"Protams, septiņpadsmit gadu vecumā cilvēks spēj visu. Jo nav nekā, ko zaudēt. Tu sāc ar neko, vari mēģināt visu. Tagad man ir trīsdesmit divi. Pēdējā laikā neesmu filmējusies, bet esmu dzīva leģenda. Nevaru atļauties riskēt ar savu reputāciju. Viņi mani izmantoja, gribēdami ar manu vārdu nopelnīt. Zināju, ka tā ir draņķīga filma, viņi arī to zināja, bet bija iedomājušies, ka tā nesīs naudu. Tā es pazaudēju savu balsi — es patiešām to pazaudēju. Doktors Mesindžers man skaidroja, ltāpec tas tā gadījies. Bet studijā paziņoja, ka es spītējoties un ka uz mani nevarot paļauties. To viņi darīja, lai tiktu no manis vaļā."

"Bet jūs teicāt, ka studija bijusi kā māte."

Viņa nopūtās.

"Tas ir pagājis. Televīzija visu izmainīja. Pat Galveno — viņš pārvērties par bailīgu veci, kuram jāziņo par katru savu gājienu akcionāriem. Esmu dzirdējusi, ka viņi mēģinot tikt ari no viņa vaļā. Viss ir izmainījies…"

"Tad jums jāmainās un jāaug līdzi."

"Varbūt," viņa piekrita, "bet tas nenozīmē, ka man jālien ārā no ādas. Es esmu zvaigzne. Un kā tādai man ari jāizturas, lai kas notiktu."

Viņš pavadīja Nīliju līdz durvīm.

"Rīt aprunāsimies."

"Kad varēšu tikties ar Ennu?"

"Pēc divām nedēļām."

Pēc divām nedēļām! Nīlija atgriezās lielajā atpūtas telpā. Meitenes rakstīja vēstules, spēlēja kārtis. Bija smēķēšanas laiks. Nīlija uzrakstīja garu un niknu vēstuli Ennai, izstāstot visu, kas ar viņu bija noticis, un beidzot stingri pieprasīja, lai viņu nekavējoties laiž laukā. Vēstuli uzrakstījusi, viņa to salocīja, lai ieliktu aploksnē. Garām ejot, māsa mis Vestona to pamanīja un brīdināja:

"Tikai nelīmējiet ciet! Uzrakstiet vietā* kur līmē marku, jūsu ārsta vārdu. Viņš vēstuli izlasīs un, ja tās saturs viņu apmierinās, iemetīs pastkastē."

" Jūs gribat teikt, ka doktors izlasīs visu, ko es rakstu?"

"Šeit tas ir likums."

"Bet katram cilvēkam taču ir tiesības kaut ko paturēt pie sevis!"

"Tas tiek darīts pacienšu labā," mis Vestona paskaidroja.

"Pacienšu labā! Jūs gribat teikt, lai neviens neuzzinātu, cik riebīga ir šī iestāde?"

"Nē, mis O'IIara. Ļoti bieži pacientes atrodas depresijas stāvoklī un izgāž naidu uz to, ko mīl. Piemēram, kādu sievieti šeit ievietoja vīrs. Viņa tam Jbijusi uzticīga sieva, bet, šeit esot, viņai rodas halucinācijas, un viņa vīram raksta, ka ienīstot viņu un esot bijusi tam neuzticīga — un pat nosauc vārdā viņa draugus, kuri it kā bijuši viņas mīļākie. Tas viss nav patiesība, bet kā lai vīrs to zina? Tāpēc ārsti vēstules pirms nosūtīšanas izlasa." Mis Vestona pasmaidīja, redzot, ka Nīlija vēstuli domīgi groza pirkstos. "Ja jūs esat uzrakstījusi, ka jums te riebjas un ka doktors Sēls ir slikts cilvēks, — neuztraucieties. Viņš sapratīs un vēstuli nosūtīs. Viņa interesēs ir vienīgi jūs aizsargāt. Tāpēc jau arī pastāv šis likums.

Nīlija atdeva vēstuli. Tātad dakteris Sēls izlasīs, ka viņa pusplikais pauris izskatās kā ola — tā viņam arī vajag. Viņa saņēma galvu rokās — Jēzus, jātiek ārā!

Uz pleca uzgūlās Mērijas Džeinas roka.

"Nesēdi tā! Viņi uzrakstīs, ka tev ir depresija!"

Nīlija skaļi un rūgti iesmējās.

"Un nesmejies tā," Mērija Džeina brīdināja. "Tā ir histērija. Ja tu smejies, tad smejies normāli. Un necenties būt viena. Viņi uzrakstīs, ka esi noslēgta, nesabiedriska…"

"Nu — zini! Tas ir par daudz!"

"Bet tā ir! Kā tu domā — kāpēc tad sešas māsas uzrauga divdesmit meitenes? Mūs pastāvīgi novēro. Divreiz nedēļā vecākās māsas ziņo par mums ārstiem. Par mums ziņo visi — darba terapijas instruktore, vingrošanas instruktore… Tev jau ir divas sliktas atzīmes — tu biji sapīkusi vingrotavā un atteicies strādāt darba terapijā…"

Pēcpusdienā Nīlija darba terapijas kabinetā sāka gatavot cigarešu kārbu, drudžaini gludināja koksnes virsmu ar smilšpapīru un cerēja, ka skolotāja viņas centību pamanīs: Piecos visas veda uz masāžas istabu — uz dušas masāžu. Tas viss būtu gluži jauki, bet Nīlija šeit ienīda ik sekundi pavadītā laika un apskauda meitenes, kuras izturējās tā, it kā atrastos vasaras nometnē un viss notiekošais būtu patīkams sabiedrisks pasākums. Varbūt daža laba tiešām bija izrāvusies no dzīves pelēcības… šausmīgi sāpēja mugura, trīcēja rokas. Ja drīz nedabūs tableti, viņa sāks kliegt! Uzmācās nelabuma viļņi. Nīlija sakoda zobus, taču beidzot bija spiesta drāzties uz tualeti, lai zagšus izvemtos.

Tad atgriezās un iegāja zviedru dušā. Okei, viņa sadarbosies… līdz atnāks Enna. Tad viņa to pārliecinās, ka ir vesela. Pēc trīsdesmit dienām viņai bija jātiek laukā. Sešos pacientes atgriezās Vilkābeles paviljona atpūtas istabā: tur bija daudz grāmatu, ko varēja lasīt, un meitenes cienāja Nīliju ar saldumiem. Nebija brīnums, ka viņas kļuva resnas.

Pēkšņi Kerola — jaukā meitene, kura Nīlijai bija palīdzējusi uzklāt gultu, — pielēca kājās un sāka kliegt uz līdzās sēdošo meiteni.

"Tu mani apvainoji! Tu teici, ka es esot lezbiete! Es tevi nogalināšu!" Un metās tai virsū, bet divas māsas nekavējoties iejaucās. Kerola spārdījās un kliedza, kad māsas to vilka laukā no istabas.

"Divas dienas vannā to padarīs gluži rāmu," Mērija Džeina noteica.

"Vai tā meitene tiešām kaut ko tādu pateica?" Nīlija brīnījās.

"Kerola ir paranoiķe. Taču ļoti jauka meitene. Nedēļām ilgi viņa ir lieliska un tad ne no šā, ne no tā kaut ko iedomājas. Šaubos, vai viņa vispār izveseļosies, jo ārstējas jau divus gadus."

Divus gadus. te nu tiešām jākļūst trakam! Nīlijai mugura krampjaini raustījās sāpēs… rīkle dega kā ugunī… bet bija jāiztur! Vai šis te viss tiešām notiek ar viņu, Nīliju? Citas zvaigznes strādāja trakas lietas, un avīzes rakstīja, kā šīs ievietotas klīnikās. Tas izklausījās tik jauki, tik viegli, it kā no»šīm iestādēm jebkurā brīdī varētu iziet! Bet varbūt viņām arī nācies pārdzīvot visas šīs šausmas? Paklau, Nīlij, vina sev teica, tev jāiztur! Tu sāki no nulles un nokļuvi pašā augšā. tu tiksi no šejienes laukā, tikai turies, meitenīt!

Pusdienas bija pussešos vakarā. Pēc tam duša, pēc kuras viņas pidžamās un rītakleitās sēdēja un skatījās televizoru. Nīlija laiski vēroja filmas gaitu un atcerējās, ka reiz viņai ar galveno filmas varoni bija īsa mīlas dēka. Kad tiks no šejienes ārā, vina uzvedīsies labi. Vairs nekādu skandālu, nekādu kaprīžu — tikai cfivas tabletes pirms gulētiešanas. Gribējās smēķēt — Mērija Džeina izlīdzēja. Dažas meitenes ņēmās stāstīt savu dzīves stāstu, un Nīlija centās izrādīt interesi.

Desmitos bija jāiet gulēt. Nīlija gulēja kopējā guļamistabā, kur drīz vien atskanēja aizmigušo meiteņu vienmērīgā elpošana. Kā šādā stundā varēja gulēt? Ik pēc pusstundas ienāca māsa un ar kabatas lukturīti apskatīja katru gultu. Nīlija izlikās guļam. Divpadsmit. Viens. Nīlija domāja par ērtībām, kas viņai tagad bija liegtas, — gultā palasīt, aizsmēķēt cigareti. Ak Dievs, ja viņa pārlaidīs šo nakti, viņa patiešām būs stipra!

Divi. Vajadzēja iet uz tualeti. Vai viņi tikai to neatzīmēs kā neirotisku izdarību? Ak Dievs, čurāt taču bija tik normāli! Nīlija piecēlās un izgāja gaitenī. Tūlīt piesteidzās divas māsas.

"Mis O'Hara, vai kaut kas noticis?" Nē, viņai tikai griboties uz tualeti.

Tualetē māsa nostājās ārpusē pie durvīm. Ak Dievs, pat te viņa nedrīkstēja palikt viena!

ENNA

1961-1962

Bija auksta un lietaina, jūnijam neraksturīga diena. Kevins sēdēja vestibilā un gaidīja Ennu, kas bija aizņemta mēģinājumā, * kad pienāca klāt Džerijs Ričardsons ar kādu svešinieku.

"Kevin, iepazīsties ar manu veco karabiedru: Kevins Gilmors — Laions Bērks!"

Kevins sastinga: tas noteikti bija tas pats, vārds tik neparasts! Bērks pēc izskata drīzāk bija aktieris, nevis rakstnieks. Vērodams svešinieka lieliski veidoto augumu, Kevins pēkšņi jutās izblīdis un vecs, apzinājās savus pašķidros matus… Bērka biezie, ogļmelnie mati pie deniņiem bija tikai viegli iesirmi. Un šī nelieša platais smaids! Kevins nervozi pasmaidīja un paspieda Laiona roku.

"Jūs arī strādāsit šeit?"

"Nē. Es tikai pirms dažām dienām atbraucu. Mēs kopā ar Džeriju ēdām lenču, un viņš man pastāstīja, ka te strādājot mana sena draudzene Enna Velsa. Tāpēc ienācu ar vinu sasveicināties."

"Es palūkošos, vai viņa ir atbrīvojusies," Kevms steigšus sacīja. "Es viņu atklāju — padarīju par Džiliana meiteni. Ejam, viņa ir studijā." Viņam bija jābūt klāt, jāredz Ennas reakcija!

Ritēja pēdējais ģenerālmēģinājums, tāpēc Kevins ar Laionu apsēdās zālē. Laions ar interesi vēroja mēģinājumu.

"Viņa tiešām ir lieliska," viņš teica Kevinam, it kā izdarot pārsteidzošu atklājumu.

"Tagad ir pārtraukums. Vai nevēlaties sasveicināties?" Kevins centās rurtāt vienaldzīgā tonī.

"Protams!" Viņš pielēca kājās un sekoja Kevinam.

Abiem vīriešiem pienākot, Enna apspriedās ar producentu. Ieraudzījusi Kevinu, viņa tam uzsmaidīja, tad skatiens slīdēja pāri Laionam, lai pēc mirkļa atgrieztos izbiedētā neticībā.

"Jā, tas esmu es." Laions smaidīja un saņēma savās plaukstās viņas abas rokas.

Enna vārgi pasmaidīja, juzdama, ka nodreb lūpas. Laions bija vēl pievilcīgāks nekā agrāk… Ar pūlēm atguvusi balsi, Enna teica, ka priecājas viņu redzēt.

"Vai mēs kādu brītiņu nevaram parunāties? Zem šīm gaismām ir tik karsts! Jeb vai tev jāturpina?"

"Nē, esmu brīva līdz ierakstam."

"Labi, man šis tas jānokārto kantorī," Kevins ierunājās. "Jums droši vien būs daudz, ko atcerēties." Un pamājis devās prom. Enna zināja, ka šis ir grūtākais solis viņa dzīvē.

Kopā ar Laionu ejot uz savu ģērbtuvi, Ennā plosījās dalītas jūtas. Viņš ir atpakaļ — gluži vienkārši atgriezies, un viss. Un man tagad jāaizmirst visi piecpadsmit klusēšanas gadi un jāstiepj pretī rokas. Taču tieši to es gribu darīt! Bet Kevins… Kas gan es būtu bez Kevina? Un kur Laions bija visus šos gadus?

čērbtuvē Enna atļāva Laionam pasniegt uguni cigaretei un gaidīja, lai viņš sāk runāt.

"Izskatās, ka tev bijusi taisnība," Laions iesāka.

"Par ko?"

"Par Ņujorku… Tavu īsto mīlestību. Rādās, ka esi sasniegusi virsotni, Enna. Es ar tevi šausmīgi lepojos!"

"Tu arī esi guvis panākumus, Laion."

"Ne dolāros un centos vai augstā stilā. Bet — jā, varēt u teikt, ka savu esmu sasniedzis, jo daru to, ko tiešām gribu darīt."

"Kāpēc tu esi Ņujorkā?"

"Viena no mūsu avīzēm man ir pasūtījusi rakstu sēriju par jūsu televīzijas zvaigznēm. Tas nebūt nav manā stilā, bet honorārs ir bagātīgs un dod man iespēju pabūt šeit, Štatos."

"Cik ilgi tu te būsi?"

"Nedēļas sešas, es domāju. Bet kā tev klājas? Henrijs man pastāstīja, ka tu neesi precējusies un ka bērnu tev nav."

Enna novērsa skatienu, cerēdama, ka biezā grima kārta noslēpj nosarkšanu. Viņš cieši turēja viņas rokas.

"Es arī esmu viens. Neviena tev nevar līdzināties, Enna… Es ļoti gribētu tevi sastapt, kamēr esmu te. Es saprotu, ka tu nevari… Henrijs teica, ka tu un šis Kevins Gilmors…"

"Tu vari mani sastapt," Enna nosvērti sacīja.

"Brīnišķīgi! Kad?"

"Rītvakar, ja vēlies."

"Lieliski! Ko man darīt?"

"Es tev piezvanīšu," Enna ātri atbildēja.

Laions uzrakstīja viesnīcas nosaukumu, kurā bija apmeties, un tālruņa numuru. Enna pasmaidīja un solījās piezvanīt sešos.

"]Vfēs paēdīsim pusdienas," Laions viegli noteica.

Kad Laions bija aizgājis, Enna turpināja nekustīgi sēdēt. Laions bija atgriezies. Nekas nebija mainījies. Nē, bija gan. Viņai vairs nebija divdesmit, un aizritējušie gadi bija atnesuši sev līdzi pārmaiņas. Tagad bija Kevins, kurš bija devis mīlestību, uzticību un karjeru. Es esmu Kevinam vajadzīga, Enna domāja, bet tad ierodas Laions — vienkārši tā, garāmejot — un es uzvedos kā idiote, gatava aizmirst visus šos gadus! Rit es viņam piezvanīšu un pateikšu, ka esmu aizņemta.

Bet Enna zināja, ka tiksies ar viņu.

Enna ar Kevinu pusdienoja restorānā.

Kevins par Laionu neieminējās līdz pat pusdienu beigām. Tad teica:

"Tagad, kad esmu viņu redzējis, saprotu, ka divdesmitgadīgai meitenei tāds vīrietis var patikt. Viņš patiktu ari man, ja vien nebūtu tavs Laions Bērks. Vai tu ar viņu vēl tiksies?"

"Ja tu to neatļausi, tad — ne."

"Bet tu gribētu?" Viņa balsī skanēja lūgums, lai viņa teiktu —

nē.

Enna izvairījās no Kevina acīm.

"Prātīgāk būtu, ja šī tikšanās tomēr notiktu. Tā būtu labāk mums abiem: es varētu pārliecināties, ka tas, kas mani tā valdzināja, sen izgaisis un tagad liekas muļķīgs."

"Enna… Nevajag ar viņu tikties!" Tas skanēja kā aizžņaugts vaids.

"Kevin… lūdzu…" Ennas skatiens neveikli klīda pa restorāna ēdamtelpu.

"Enna!" Viņš, tverdams pēc viņas rokas, gandrīz apgāza ūdens glāzi. "Enna, tu esi visa mana dzīve! Bez tevis es nespēju dzīvot!"

"Tas tev arī nebūs jādara, Kevin."

"Vai tas ir solījums?" Viņš cieši raudzījās Ennai acīs.

Viņa redzēja šajās acīs asaras.

"Apsolu." Enna saprata, cik nožēlojama ir viņas atbilde.

Pulksten septiņos viņi satikās Mazajā klubā. Kad viņa ienāca, Laions pielēca kājās no bāra krēsla, kur bija sēdējis, un aizveda Ennu pie galdiņa.

"Tu neesi tā, kura sēž pie bāra."

Kad dzeramie bija pasūtīti, Laions cieši pavērās Ennā.

"Tu izskaties vienkārši brīnišķīgi un nemaz neesi mainījusies… Nē, tā nav taisnība! Tu esi kļuvusi daudz skaistāka!"

"Tu arī esi labi saglabājies." Enna greizi pasmaidīja.

"Es bieži par tevi domāju. Reizēm, kad ilgojos pēc tevis, es sevi mierināju ar trakām iedomām. Es sev centos iestāstīt, ka tu esi kļuvusi resna un ka tev ir seši vai septiņi nejauki knauķi."

Vina iesmējās.

"Ak, Laion, un es iedomājos, ka tu esi kļuvis plikpauris!"

Pēc tam viss ritēja raiti un viegli. Viņa pastāstīja par Dženiferu un Nīliju.

"Viņai ir milzīgs talants," Laions piekrita. "Anglijā viņa ir šausmīgi populāra. Nīlijas filmas nav tipiskie Holivudas produkti."

"Bet viņai ir arī mānija sevi iznīcināt. Vismaz ārsti tā apgalvo."

Viņš nopūtās.

"Varbūt tieši tāpēc nekad neesmu guvis panākumus. Dažreiz domāju, ka visi lielie mākslinieki ir mazliet ķerti. Es esmu pārāk normāls. Aizmiegu mirklī, kad mana galva pieskaras spilvenam. Iedzeru ļoti mēreni un pat aspirīnu nelietoju."

"Es arī laikam esmu otršķirīga," viņa iesmējās. "Varbūt pārāk daudz smēķēju, bet joprojām dzeru tikai vienu glāzi un — kaut arī to negribētos atzīt — dažreiz vakaros pie televizora aizmiegu."

"Nē, Enna, tu esi pirmā šķira," viņš brīvi atsmēja, "otras tādas kā tu nav! Katra meitene, ko man gadījās sastapt, sagādāja vilšanos. Salīdzinājumā ar tavu tēlu viņas nobālēja."

Viņi runāja par Ņujorku un pārmaiņām tajā, ko Laions bija pamanījis. Tad pēkšņi Laions secināja:

"Viss ir tāpat, Enna. Es gribu tevi saņemt rokās, tagad, šajā brīdī! Jūtos tā, it kā mēs nekad nebūtu šķīrušies!"

"Un es vēlos būt tavās rokās, Laion!"

Viņš pasmaidīja.

"Tātad — nolemts. Es samaksāšu čeku, un mēs laižamies projām."

Tas bija kas neticams! Gulēt viņam līdzās, vērot, kā cigaretes dūmi virmo viņa naktslampiņas gaismā. Bez kādas vilcināšanās, bez tiltu pāriešanas viņi bija saplūduši mīlestībā. Tas bija pilnīgs piepildījums. Enna pēkšņi atskārta, ka ir svarīgi mīlēt, nevis tikt mīlētai. Un arī zināja, ka ir jāizšķiras. Laions viņu savā veidā mīlēja. Vai tas bija pietiekami? Vai viņai nepietrūks Kevina maigās un nesavtīgās mīlestības? Kevins dzīvoja tikai viņai. Ar Laionu viņai mūžam būs jāstaigā uz pirkstgaliem. Vai viņa spēs šādu dzīvi izturēt?

Viņš noglāstīja Ennas kailo muguru.

"Tas bija brīnišķīgi, Enna. Tas vienmēr ir bijis tā."

"Man arī, Laion, bet tikai ar tevi."

"Jā, Enna, ir tāds Kevins Gilmors," viņš mierīgi teica, sajutis, ka viņa sastingst. "To visi zina, mīļā." Viņš noglāstīja Ennas matus. "Un visi zina, ka viņš grib tevi precēt." Un pēc brīža: "Zini, vakar studijā es negadījos nejauši. Es gribēju redzēt šo Kevinu — un es gribēju satikt tevi."

Vina piecēlās gultā sēdus.

"Ko tad man vajadzēja darīt? Visus šos gadus lūgt Dievu, lai tu atgrieztos? Laion… nevienas vēstules… neviena vārda… nekā…"

"Šššš…" Viņš pielika pirkstu pie lūpām. "Protams, es saprotu. Es gribēju rakstīt — ak Dievs, cik vēstules netiku uzrakstījis, bet nenosūtīju! Mans nolādētais lepnums to neļāva! Rakstot kārtējo grāmatu, es cerēju, ka šī nu gan mani padarīs slavenu. Tad atgriezīšos kā varonis un atņemšu savu meiteni jebkuram, ar kuru viņa būs kopā. Bet es neesmu varonis, un Kevins nav vienkārši kurš katrs čalis. Viņš ir labs cilvēks, Enna, un no tā, ko esmu dzirdējis, varu secināt, ka viņš tevī ir bezgalīgi iemīlējies."

Viņa klusēja.

"Ja man būtu kaut cik rakstura," viņš turpināja, "es ar tevi pēc šī vakara vairs nesatiktos."

"Laion!" Viņas balsī skanēja bailes.

Viņš skaļi iesmējās.

"Es teicu — ja man būtu raksturs! Bīstos, ka man tā nekad sevišķi daudz nav bijis. Un, kad es tevi ieraudzīju, izkūpēja pēdējās paliekas." Tad nopietni: "Es šeit, Enna, būšu vienmēr dabūjams. Bet tas arī ir viss."

"Kā to saprast?"

"Pēc šī pasūtījuma izpildīšanas es atgriezīšos Londonā. Es rakstu jaunu grāmatu. Melnraksts jau ir gatavs."

"Vai tu to nevari rakstīt šeit?"

"Varbūt varētu. Bet es te nevarētu dzīvot. Anglijā man ir jauks dzīvoklītis, un es nopelnu papildus, rakstot avīzēm. Tā ir gluži cita dzīve, bet man tā patīk. Tā ir vientuļnieka dzīve. Es ticu savam darbam un tam, ko mēģinu darīt. Laikam man ir lemts palikt vienam. Bet esmu pateicīgs par katru sekundi, ko vari man sniegt, un saglabāšu dzīvas šīs atmiņas lietainajās Britānijas naktīs, kad atkal būšu mājās." Viņš to saņēma rokās, un viņas aizvainojums izgaisa neticamajā mīlas brīnumā.

Svīda gaisma, kad Enna atgriezās mājās. Slēdzot durvis, viņa pamanīja dzīvoklī gaismu.

"Kā tu varēji tik ātri šķirties? Vēl jau nav rīts." Kevins smēķēdams sēdēja dzīvojamā istabā.

Enna izņēma viņam no mutes cigareti.

"Tu neesi smēķējis kopš savas sirdslēkmes. Ko tu tagad mēģini pierādīt?"

Viņš nicīgi pasmaidīja.

"Kāpēc šīs lielās rūpes par manu veselību? Liekas, ka pēc šīs nakts man vairs nav gaidāma ilga nākotne."

"Kevin, kāpēc tu nāci šurp?"

"Tāpēc, ka zināju, ka esi kopā ar viņu. Pastāsti man par to. Vai viņš atrāva vaļā tevī visus aizsprostus? Vai jūs abi šūpojāties pie lustrām?"

"Beidz! Tu nedrīksti tā uztraukties! Nāc, ja vēlies palikt te pa nakti — ej gulēt!"

"Un tu ar mani šonakt gulētu?" Viņš redzēja, ka viņa saspringst. "Ja tu to darītu… zini, kas tu būtu? Nu — iesim?"

"Kevin… mūsu stampā nekā nav bijis kopš tavas sirdslēkmes. Man nekas nav pretī — es saprotu tavu veselības stāvokli un…"

"Manus gadus — saki vien."

"Lai arī kas šonakt būtu noticis starp mani un Laionu, tas neietekmē manas jūtas pret tevi."

"Un man tas būtu jānorij? Lai Laions tēlo ērzeli un es veco, uzticamo visu grēku piedevēju?"

"Tu esi mans draugs, manas dzīves daļa… kāds, ko es mīlu. Laions… ir/kaut kas cits."

"Es ar to nesamierināšos. Tev būs jāizvēlas!"

"Labi, Kevin. Ja tu mani piespied…"

"Nē, Enna!" Viņš Enņu sagrāba rokās. "Nepamet mani!" Un sāka šņukstēt.

Enna gribēja atrauties, taču tā vietā noglāstīja Kevina galvu. Bija šausmīgi noskatīties, kā vīrietis sabrūk. Vai tas notiek viņas dēļ? Varbūt te vainojama vina vājā veselība un gadi?

"Kevin, es tevi nepametīšu."

"Bet tu turpināsi ar viņu satikties! Vai tu domā, ka spēšu to paciest? Zināt, ka tu nāc tieši no vina rokām?"

"Kevin," vina meklēja vārdus. "Laions brauc atpakaļ. Un viņš zina par tevi. Viņš pat teica, ka tu esot lielisks cilvēks."

"Kā jau anglis. Vai tu to nezināji? Visi angļi ir dekadenti. Viņu noteikti pat sajūsmina tas, ka var dalīt tevi ar kādu citu."

Enna nopūtās. To neteica Kevins. Tās bija viņa histēriskās bailes.

"Kevin, es palieku pie tevis."

"Kāpēc? Vai viņš tevi negrib?"

Viņa pagriezās, iegāja guļamistabā un sāka izģērbties. Tas bija kas neiedomājams — viss atkal atkārtojās. Kevins bija tik līdzīgs Allenam Kūperam — tā pati gļēvā izteiksme un bērnišķīgais niknums. Un atkal Laiona dēļ, kurš mierīgs stāvēja malā, nekā neprasot un nekā nesolot, kamēr viņu, Ennu, plēsa pušu. Cik tad daudz viņa galu galā bija Kevinam parādā? Vinu attiecības nebija bijušas romantiskas un aizraujošas, taču nekad viņa nebija devusi ieganstu greizsirdībai. Iespēju nebija trūcis — bija daudzi vīrieši, jaunāki un pievilcīgāki par Kevinu, bet viņa bija noraidījusi katru tuvošanās mēģinājumu. Viņa Kevinam bija devusi četrpadsmit laimes gadus — vai tie neatmaksā visu, ko viņa tam būtu parādā? Taču vina bija Kevinam vajadzīga. Viņš šeit smēķēdams bija sēdējis visu nakti. Pēkšņi viņa sajuta uzplaiksnījām pret Kevinu lielu maiguma vilni.

Viņa atgriezās dzīvojamā istabā — Kevins sēdēja un vērās tukšumā, saguris un uzvarēts.

"Kevin, es tevi mīlu. Noģērbies, ir jau vēls. Ej gulēt. Es esmu te — es vienmēr būšu pie tevis, kamēr vien tu mani gribēsi."

Viņš streipuļoja viņai pretī.

"Tu ar viņu vairs nesatiksies?"

"Nē, Kevin. Es ar viņu vairs nekad nesatikšos."

Divas nedēļas viņa cīnījās pati ar sevi, lai nepiezvanītu Laionam. Kaut arī viņš «ezvanīja, Enna zināja, ka viņš gaida.

Tovakar viņa vakariņoja restorānā "21" kopā ar Kevinu un vienu no jaunajiem Džiliana īpašniekiem, kad zālē ienāca Laions. Bija jūnija beigas — viena no tām karstajām naktīm, kas atnāk bez brīdinājuma. Enna visu dienu bija ierakstījusi reklāmas klipus un jutās nogurusi. Laions bija kopā ar kādu meiteni. Zāles pārzinis viņiem ierādīja galdiņu. Laions Ennu nebija pamanījis. Meitenei varēja būt ap gadiem deviņpadsmit; tās ogļmelnie mati sniedzās līdz pleciem, gljtā seja bija stipri iedegusi, ne pārāk kārtīgā kleita vilinoši piekļāvās jaunajam ķermenim, tērpa pārdrošais izgriezums atklāja valkātājas krūtis. Meitenes pirksti ar pārlieku garajiem, sudrabotajiem nagiem savijušies ar Laiona pirkstiem. Matus mētādama, viņa vērās Laionā, tverdama katru viņa vārdu. Reiz meiča pateica kaut ko tādu, par ko Laions iesmējās, pārliecās pāri galdiņam un viegli noskūpstīja to uz degungaliņa. Enna sajuta fizisku nelabumu. Cik daudz nakšu viņš bija pavadījis ar līdzīgām meičām? Visas tās naktis, kad viņa bija gulējusi nomodā, vēloties viņu, domājot par viņu, iztēlodamās, ka viņš ir vientuļš un gaida viņas zvanu…

Briesmīgais vakars vilkās neiedomājami lēni. Kad viņi beidzot gāja projām, Enna pēdējo reizi paskatījās uz Laionu: viņš uzmanīgi klausījās meitenes čalošanā.

Viņa izlikās, ka sāp galva, taču Kevins neatlaidīgi nāca līdzi. Tikko viņi bija ienākuši dzīvoklī, Kevins teica:

"Es arī viņus redzēju."

"Ko tu redzēji?"

"Tavu mīļāko un to skaisto meiteni. Tev sirds asiņoja, vai ne? Tagad tu varbūt saproti, kā jutos es."

"Kevin, es esmu nogurusi."

"Vina varētu būt tava meita, Enna."

"Paklausies, Kevin… man ir tikai trīsdesmit seši gadi."

"Daudzām ir bērni jau astoņpadsmit gadu vecumā. Jā, viņa var būt tava meita. Redzi, mīļumiņ, tavs Laions joprojām ir enerģijas pilns un var izvēlēties. Vai tev nav ienācis prātā, ka viņš ar tevi pārgulēja tikai veco laiku dēļ? Pažēlodams tevi, kā tu žēlo mani. Nu, galvu augšā — mēs abi esam komplekts! Tu un es. Divi pamestie. Un savā veidā man sāk kļūt tevis žēl. Tu laikam vēl aizvien sapņo par to jauko mīlas nakti? Nu, to nakti viņš vienkārši tev piespēlēja aiz līdzjūtības un vainas apziņas. Vai viņš tevi bildināja? Varu derēt, ka ne. Ja viņš precēsies, tad tā būs jauna skuķe. Ar tevi ir cauri, manu lēdij. Protams, tu esi skaista sieviete, kam tuvojas četrdesmit. Tu viņam patiki, kad tev bija divdesmit, bet pat tad viņš tevi pameta. Un vecais, labais Kevins pacēla paliekas. Kevins, kurš tevi padarīja bagātu un slavenu." Viņš gāja uz durvīm, bet tad apstājās. "Zini, es varētu dabūt divdesmitgadīgu, ja vien gribētu. Neuztraucies, es tevi nepametīšu! Bet kurpe tagad ir otrā kājā. Mēs dosimies ceļojumā apkārt pasaulei, bet neesmu pārliecināts, vai mēs vispirms apprecēsimies. Man par to vēl jāpadomā."

Visu laiku vērojusi Kevinu, Enna teica:

"Kevin, tas neesi tu, kas tā runā."

"Jā, lēdij, beidzot esmu atguvis savus pautus. Ak Dievs, ko gan greizsirdība spēj izdarīt ar cilvēku! Tu burtiski sairi manu acu priekšā: pēkšņi izskatījies veca un izbalējusi salīdzinājumā ar to skuķi. Bēdu rievas tavā sejā… mana dieviete pēkšņi nogāzās no pjedestāla! Es redzēju pavītušu blondīni, kura ar atklātu skaudību skatās uz ērzeli, ko viņai atņēmusi labāka ķēve."

"Kevin, lūdzu, ej projām.''

"Nespēlē ar mani granddāmu! Ar to nu reiz ir cauri! Tu tagad esi pamestā! Gribi, lai es tev to pierādītu? Nu jau viņi būs mājās — viņš tvīka to skuķi ātrāk dabūt gultā. Piezvani un pasaki, ka gribi viņu sastapt! Tu dabūsi lielisku kurvīti!"

"Kevin, vai tiešām tu mani ienīsti?"

"Nē, bet man tevis žēl! Tāpat kā tev manis."

"Ja tu tā domā, tad — lūdzu — ej projām uz visiem laikiem, Kevin!"

"Nu nē." Viņš pašapzinīgi pasmaidīja. "Gribu redzēt tevi galīgi noejam dibenā." Tad pacēla klausuli, uzgrieza Laiona viesnīcu un pieprasīja savienojumu ar Laionu Bērku.

"Runā! Citādi to darīšu es!"

Viņa paņēma klausuli un lūdza Dievu, kaut Laions nebūtu savā numurā.

"Hallo?" Tas bija Laions.

"Laion?" Ennas balss nodrebēja.

Sekoja pauze.

"Enna?"

"Turpini," Kevins šņāca. "Saki, ka gribi pie viņa aiziet!"

"Laion… es gribētu pie tevis aiziet."

"Kad?"

"Tūlīt."

Sekoja īss klusuma brīdis. Tad atskanēja Laiona možā balss:

"Dod man desmit minūtes laika drusku sakārtot lietas, tad nāc šurp!"

"Paldies, Laion, es būšu." Enna nolika klausuli un paskatījās uz Kevinu: viņš bija nobālējis.

"Protams, man to vajadzēja iedomāties — jūs rausit vaļā trijatā! Tu, Laions un tā skuķe! Es tev teicu, ka angļi ir dekadenti… Un tu tur piedalīsies — bet tev jau nav izvēles!"

"Ak, Kevin," viņa ievaidējās. "Ko mēs viens otram esam nodarījuši?"

"Es tikko atklāju, ka esmu pazaudējis daudzus gadus staigules dēļ. Staigules, kura izlikusies par lēdiju!" Viņš aiziedams aizcirta durvis.

Brīdi viņa nekustīgi palika stāvam, kamēr dusmas nomainīja jauktas bēdu un atvieglojuma izjūtas. Kevins bija visu izlēmis viņas vietā. Enna atsvaidzināja grimu un devās pie Laiona.

"Es jau biju pārstājis cerēt." Laions atvēra durvis. Ennas skatiens pārskrēja pāri istabai.

"Viņa aizgāja," Laions mierīgi paskaidroja.

Enna izlikās nesaprotam.

"Es tevi redzēju, kad jūs gājāt ārā. Mana dievīgā, mazā biedrenīte iespiedzās: — Vai tik tā nav Enna Velsa? — Viņa tevi dievina!"

"Jā, es tevi redzēju, Laion."

"Labi — tas vismaz tevi atveda pie manis. Zini, tas šovakar zināmā mērā bija šovbizness. Konijas Māstersas pēdējās divas plates izpārdotas miljoniem, un britu publika viņu dievina. Man jāuzraksta par viņas aizraujošo dzīvi."

"Kas ir Konija Māstersa?"

"Skaistule, ar kuru šovakar biju kopā. Nesaki, ka neko neesi par viņu dzirdējusi!" Kad Enna pakratīja galvu, viņš pasmaidīja. "Mēs esam zudusī paaudze — tu un es. Konija Māstersa ir šodienas sensācija. Viņai ir deviņpadsmit, un viņu lenc visas filmu kompānijas, bet es nevaru viņas plates skaidrā prātā klausīties."

Viņš apskāva Ennu. Viņa pieglaudās Laionam.

"Laion, kamēr tu esi šeit, es esmu ar tevi. Nekādu jautājumu, nekādas runas par rītdienu — svarīga ir tikai katra sekunde, ko mēs tagad varam pavadīt kopā. Es tevi mīlu."

Viņš saņēma plaukstās Ennas seju, ieskatījās viņas acīs un atbildēja:

"Mēs padarīsim katru brīdi par stundu. Es tevi mīlu, Enna."

Viņa satikās ar Kevinu nākamajā dienā — Kevins izskatījās saguris un izmocīts. Enna mēģināja paskaidrot, ko jūt, ka viņai bija jāsatiekas ar Laionu. Pēc tam kad viņš aizbrauks, ja Kevins vēl viņu gribētu… Ja ne… nu — viņa to saprastu.

Kevins klusēdams skatījās uz Ennu. Tad viņa sejā parādījās sārti plankumi, viņš pielēca kājās un niknumā skraidīja pa istabu.

"Tu esi tikpat izvirtusi kā tavs angļu ērzelis!" Tad, durvis aizcirtis, aizdrāzās projām, pirms tam paguvis uzkliegt, ka liks Ennai samaksāt par šo pazemojumu.

Šoreiz Kevins neatgriezās ar saviem asarainajiem lūgumiem. Nākamajās dienās viņš bērnišķīgi centās parādīties sabiedrībā ar skaistām aktrisēm un modeļiem. Kevins, kurš tā ienīda naktsklubus, tagad meklēja galdiņus telpas centrā un ieradās ar nokavēšanos visefektīgākās meitenes sabiedrībā. Līdzko pilsētā paradījās kāda jauna zvaigzne, viņas vārds tika saistīts ar Kevina vārdu. Mēļoja, ka Kevins lasot "Celebrity Seruice" un drāžoties sagaidīt lidmašīnas, lai norunātu tikšanos ar katru slavenību, kas ierodas pilsētā.

Viņa pēdējais un visizmisīgākais solis bija mēģinājums lauzt Ennas kontraktu ar Džilianu. Tā kā viņš joprojām bija direktoru padomes loceklis, viņš pastāvēja uz savām tiesībām aizstāvēt izveidotās kompānijas imidžu. Kevins apgalvoja, ka Enna esot jau par vecu, ka Džiliana meitenei esot jābūt jaunākai un svaigākai.

Viņa protesta dēļ nācās sasaukt direktoru padomi. Tas Kevinam bija neveiksmīgs solis. Kolēģi nobalsoja pret viņa priekšlikumu, un Enna saņēma kontraktu vēl uz diviem gadiem kopā ar desmit tūkstošu lielu algas pielikumu. Un tas bija tikai un vienīgi televīzijas kontrakts — vēl viena Ennas uzvara, lai gan viņa bija cīnījusies pret lielo slodzi avīžu un žurnālu reklāmās.

Enna zināja visu, ar ko Kevins vēršas pret viņu, taču nespēja viņu ienīst. Viņa izjuta vienīgi žēlumu un dziļas skumjas, ka viss beidzies šādā veidā.

Turpmākajās nedēļās līksmais satraukums, ko izraisīja viņas attiecības ar Laionu, pārspēja jebkuras citas izjūtas, ko viņa bija pārdzīvojusi. Laionam patika, ka viņa ir slavena, ka viņas fani to visur uzreiz pazīst, bet Enna nedaudz apslāpēja šo sajūsmu un koncentrēja Laiona uzmanību uz viņa darba problēmām. Kā top rakstu sērija par televīzijas zvaigznēm? Viņa klausījās Laiona idejās un iedziļinājās stāstījumā, kā viņš iecerējis tās īstenot. Viņš negrasījās kritizēt Amerikas televīziju, taču gribēja savus rakstus ieturēt nedaudz ironiskā stilā. Viņa izlasīja melnrakstus un nereti deva vērtīgus padomus.

Kaut arī Laions paturēja savu viesnīcas numuru, katru nakti viņš pavadīja viņas dzīvoklī. Kādu vakaru viņš teica:

"Es tev septiņos atbraukšu pakaļ, bet vispirms man jāaizbrauc uz savu drēbju skapi pārģērbties."

No tā laika viņi jokojot dēvēja viņa viesnīcas istabu par skapi. Taču nedēļu ritumā Enna sāka apzināties, ka Laiona uzturēšanās laiks, ko avīze apmaksāja, tuvojas beigām. Laions nebija runājis par aizbraukšanu, bet viņa zināja, ka tas laiks tuvojas. Enna sajuta, ka pār viņu nolaižas slogs — smags un nospiedošs.

Un tad kādā jūlija vakarā viņai radās jauna cerība.

Viņi pusdienoja dārza restorānā "Greenwich Village".

"Tu to esijieliski izdomājusi," Laions teica. Tad pavērās skaidrajās debesīs un pasmaidīja. "Kad esmu Londonā, man pietrūkst šī Ņujorkas brīnišķīgā laika. Mēs tur nekad nevaram būt pārliecināti, ka vakars būs tāds kā šis te, — vienmēr jābīstas no neizbēgamā lietus."

"Tā ir pirmā jaukā lieta, ko tu esi teicis par Ņujorku," viņa ar nolūku viegli izmeta.

"Es tevi tik ļoti mīlu, ka sāku saskatīt šīs pilsētas labās īpašības," viņš sacīja. "Bet kāda ir tava attieksme pret lietu? Zini, Londonā mums tā netrūkst."

Tas notika! Laions nevēlējās viņu atstāt! Viņai bija jābūt uzmanīgai — neko nedrīkstēja steidzināt. Priekšlikumam bija jānāk no viņa. Enna pētīja savas cigaretes pelnus.

"Es nekad neesmu bijusi Londonā."

"Tad padomā par to." Tas bija viss, ko viņš teica.

Tas bija vienīgais, par ko viņa spēja domāt. Un runāja par to ar Henriju.

"Tur nekas neiznāks," Henrijs šaubījās. "Es esmu redzējis Laiona dzīvokli. Pērngad es biju pie viņa aizbraucis. Viņaprāt, tā ir paradīze, bet tur nav centrālās apkures, un, Enna, tur ir četras mazas istabas…"

"Bet man ir šausmīgi daudz naudas. Mēs varētu noīrēt vislabāko dzīvokli."

"Vai tu vienreiz jau nedabūji mācību?" Henrijs bija nelokāms. "Neviens nemaksā Laiona vietā. Jums nāksies dzīvot no tā, ko viņš nopelna."

"Tad es to arī darīšu," Enna apņēmīgi sacīja. "Es dzīvošu, kur viņš gribēs, — es nespēju dzīvot bez viņa, Henrij. Es būtu laimīga ar vinu jebkurā vietā — pat Lorensvilā."

"tin tavs kontrakts ar Džilianu? Ja tu to lauzīsi, tu nekad vairs nevarēsi strādāt televīzijā."

"Henrij, cik man ir naudas?"

"Pāri par miljonu."

"Tad kāpēc lai man būtu jāstrādā?"

"Un ko tu darīsi Londonā?"

"Es būšu kopā ar Laionu."

"Paklau, Enna. tu neesi bērns, kurš metas iekšā jaunā dzīvē. Arī Laions nav tāds. Viņš tur dzīvo savā mazajā pasaulītē. Tev nebūs draugu, viņš visu dienu sēdēs pie savas rakstāmmašīnas — ko pa to laiku darīsi tu?"

"Nezinu — es zinu tikai to, ka nevaru dzīvot bez viņa."

Henrijs brīdi padomāja, tad sacīja:

"Ir tikai viens atrisinājums. Tev viņš jānotur Ņujorkā."

"Bet k^? Viņa komandējums šeit ir beidzies. Un viņam patīk Londona."

"Mēģini novilcināt laiku. Ar katru dienu, ko viņš te aizvada, viņš aizvien vairāk pierod pie Ņujorkas. Ļauj man padomāt. Es piezvanīšu pāris pazīstamiem puišiem no Bārtera izdevniecības —

varbūt mēs varam panākt, ka viņi tam pasūta dažus rakstus saviem žurnāliem. Tikai tam jāizskatās pēc sagadīšanās." "Un kāds no tā būs labums?"

"Viņš vēl kādu brīdi paliks, un laiks strādās tavā labā."

Tā bija Nīlija, kura neviļus nāca klajā ar šo priekšlikumu. Enna bija aizbraukusi viņu apciemot — to viņa darīja ik pārnedēļas —, un viņas sēdēja labi koptajā slimnīcas dārzā un runājās. Bija netīkami karsts, bet Nīlija vēlējās būt laukā. Viņa bija resna, taču izveseļošanās brīdis nebija vairs tālu.

"Drīz es vīkendus varēšu pavadīt Ņujorkā."

"Nīlij, tu domā, ka tas būtu gudri darīts?"

"Noteikti. Tā ir jādara. Viņi taču nevar mani turēt te šādā ieslodzījumā sešus mēnešus un tad pēkšņi palaist vaļā. Viņiem tas ir jādara pakāpeniski. Vispirms mani pārcels uz ambulatoro slimnieku kotedžu. Tad pēc mēneša atļaus vienu vakaru aiziet uz kino vai pa dienu uz kosmētisko kabinetu. Tad, ja viss veicies labi, viņi pamēģina tevi uz vienu vīkendu palaist uz Ņujorku. Pirmdien ir jāatgriežas, un vini pārbauda, vai tu neesi uzbudināta. Tad vēl pēc laiciņa viņi palaiž mājās uz nedēļu. Bet tad atļauj aiziet pavisam, bet vēl aizvien katru dienu jāatrādās psihiatram, ko viņi izraudzījušies. Ārpusē var gadīties grūtības, kuras var uztraukt."

"Tu gribi teikt - tavs darbs?"

"Nē, es gribēju teikt — tieši grūtības. Šeit nekā tāda nav. Ja es guļu — tad es guļu. Ja ne — nu un tad? Varbūt neuztaisīšu dievišķīgu mozaīku pelnu trauku darba terapijā un varbūt sliktāk man veiksies badmintona spēlē. Un te es ēdu, ko gribu. Re, es sveru simt sešdesmit mārciņas, bet kas par to uztraucas? Un, Enna, — es dziedu! Ak Kristus, es dziedu kā kanāriņš riesta laikā."

"Nīlij, es tā priecājos! Es zināju, ka tu atkal spēsi dziedāt!"

"Atgadījās baigi jocīga lieta. Reizi mēnesī te ir dejas. Tas ir satriecoši. Vīriešu kārtas trakie uzpucējas, un mēs visas arī uzpucējamies, tad mēs tiekamies — vingrošanas zālē, protams. Es eju, jo izvēles nav. Ja es atsakos, man ieliek sliktu atzīmi. Viņiem ir triju vīru orķestris, un vienu vakaru es ceļos kājās un drusku pamuļķojos. Nekas sevišķs neiznāca, jo klavieres spēlē ciema skolotāja — viņa melodiju spēlē ar abām rokām. Bet es dziedāju, un pēkšņi viens galīgi slims trakais — galīgi sirms čalis ar ārprātīgā skatienu — pieplūca klāt. Viņš bija hroniķis, un nekad agrāk es vinu nebiju redzējusi. Hroniķi reti nāk ārstēties, tie ir neizārstējamie, kurus te patur uz mūžu. Ir jābūt bagātam trakajam, lai te tiktu paturēts uz visiem laikiem. Daži tādi mums ir. Kotedža "Ieva" domāta neārstējamām sievietēm, bet kotedža "Ādams" — vīrišķiem. Dabiski, ka viņus no mums atdala divpadsmit akri — īstenībā mēs nekad nevienu vīriešu kārtas trako pat neredzam, tikai dejās. Nu — tā vai citādi, šis galīgi nojūdzies čalis piešļūca man klāt. Viena māsa metās viņam pakal, bet doktors Hols bija klāt un pamāja, lai liek viņam mieru. Izrādījās, ka viņš divus gadus nav runājis un ārsts gribēja redzēt, ko šis darīs. Tā nu viņš stāv un lūr uz mani, bet es dziedu vienu no Helēnas Losonas vecajiem numuriem, un viņš stāv un skatās. Es turpinu dziedāt — sāku dažas savas vecās dziesmas, un pēkšņi viņš sāk dziedāt kopā ar mani visjaukākajā harmonijā, kādu jebkad esmu dzirdējusi. Tas bija tik brīnišķīgi! Es gribēju nomirt, Enna, man pa muguru skrēja skudriņas — šis spoks patiešām prata dziedāt. Mēs veselu stundu dziedājām kopā, un visi aplaudēja kā traki — pat doktors Hols un Arčere. Un, kad tas beidzās, trakais pieskārās ar roku manam vaigam un teica: "Nīlij, tev vienmēr ir bijis iekšā — mums abiem ir bijis." Un viņš aizšļūca projām, bet es paliku stāvam kā stabs. Tad pienāca dakteris Hols un teica: "Viņš te atrodas jau divus gadus, un viņam paliek aizvien sliktāk. Tas ir labi glabāts noslēpums, bet es redzu, ka jūs esat pazīstami. Lūdzu, nerunājiet par to! Mēs viņu saucam par misteru Džounsu." Man nebija jēgas, kas viņš ir, bet es šajā trakonamā esmu kļuvusi viltīga un spēju viltībā jau pārspēt doku Holu. Tā es spēlēju līdzi un teicu: "Bet kā tad lai es viņu uzrunāju? Viņš mani sauc par Nīliju." Un doktors Hols atbildēja: "Jūs viņu varat saukt par Toniju, taču pieturieties pie uzvārda Džounss."

"Tonijs?" Enna nesaprata.

"Tonijs Po ulars! Viņam ir kaut kāda iedzimta smadzeņu kaite. Laime, ka viņam ar Dženu nebija bērna — tas arī varbūt būtu nenormāls."

Aborts! Dženifera bija zinājusi! Tas bija noslēpums, kuru viņa nekad nebija atklājusi. Ennai acīs sariesās asaras.

"Nīlij," viņa teica. "Džena nav nevienam to teikusi, bet viņa to noteikti zinājusi. Lūdzu — «esaki tu arī nevienam."

"Kāpēc? Viņš vairs nav precējies ar Dženu. Viņa ir mirusi."

"Bet viņa nomira, nevienam to nepateikuši. Viņa gribēja, lai tas paliktu noslēpums. Viņas dēļ un ari Tonija dēļ. Lūdzu!"

"Okei, bet kuru tas varētu interesēt?"

"Ja tu pēc iznākšanas no šejienes to pastāstītu, tas varētu radīt tenkas.Nedari to. Tonijs tā nemanāmi nozuda no skatuves. Runā, ka viņš ir Eiropā, bet neviens to nezina un nu jau interese norimusi. Lai tā arī paliek." •

"Protams," Nīlija mīlīgi piekrita. "Bet par mani tas gan nav nekāds noslēpums. Man ir piedāvājums publicēt savu biogrāfiju divās daļās žurnālam. Viņi man par to samaksās divdesmit tūkstošus. Džordžs Belouzs sameklēs kādu, kas to uzrakstīs manā vietā."

"Džordžs Belouzs? Kāds viņam sakars ar tevi?"

"Tu taču esi lasījusi avīzes. Tās dod mājienus, ka esmu resna un nevaru padziedāt vai arī ka esmu vāja un nespēju padziedāt. Tad nu es uzrakstīju, ka viņiem pa pusei taisnība, — esmu resna un nekad neesmu labāk dziedājusi. Tad es piedabūju doktoru Holu, lai man atļauj šeit ierakstīt lenti, un nosūtīju to Henrijam Belamī ar lūgumu, lai viņš to nospēlē presei. Viņš to ir atdevis Džordžam, jo Džordžs tūlīt bija klāt. Viņš man dabūjis šo piedāvājumu un grib mani pārstāvēt, kad iziešu ārā. Zini, viņš mēģina sadabūt naudu, lai nopirktu Henrija daļu."

"Laions saka, ka Džonsona Herisa kantoris gatavojas pievienot sev Henrija firmu."

Nīlija paraustīja plecus.

"Ja Džordžs spēs piedāvāt tikpat daudz naudas kā Džonsons Heriss, viņš nopirks firmu. Tas var izdoties, ja viņš piedabūs sievu alkoholiki šķirties no tādas daļas savas naudas. Viņai pieder miljoni."

Ennai sagriezās galva.

"Kāda alkoholiķe sieva? Džordžs nav precējies."

"Džordžs ir klusais ūdens. Viņš bija precējies no paša sākuma — jau tad, kad es ar viņu iepazinos. Viņš ar to dāmu ir precējies divdesmit gadus. Bet viņš to darījis biznesa labā. Viņš domājis, ka viņa pēc pāris gadiem izlaidīs garu. Bet, kaut ari viņai ir beigtas aknas, viņa vēl aizvien ir dzīva un kontrolē naudu. Es nezinu, kur viņš ņems naudu, ja nedabūs viņu nost no kakla nākamo nedēļu laikā. Es pazīstu Džordžu — viņš to spēj izdarīt. Esmu vienmēr šo nelieti ienīduši."

"Bet viņš tev vismaz dabūja šo piedāvājumu."

"Nu, viņš saņems komisijas naudu. Es viņam teicu, ka šie divdesmit tūkstoši man noderētu. Tu maksā par mani šeit, un tas man tev jāatmaksā. Man vispār būs vajadzīga nauda, kad tikšu ārā. Bet es vēl aizvien ceru, ka Džordžam nekas neiznāks. Man no viņa skrien tirpas pār kauliem."

Ideja radās, kad Enna atvadījās no Nīlijas. Braucot mājās, tā kļuva par pārliecību. Henrijs bija teicis, ka viņai vajadzīgs laiks, un tas palīdzētu. Eņna novietoja mašīnu garāžā un piezvanīja Henrijam. Viņi gribēja kopā papusdienot, un viņš norunāja tikties mazā restorānā Piecdesmit trešajā ielā.

"Kāpēc ne?" Henrijs teica pēc tam kad viņa tam bija visu izstāstījusi. "Tas būtu tikai dabīgi, ja Laions uzrakstītu Nīlijas dzīvesstāstu. Viņš to pazīst no agras jaunības. Un tas tev dotu vēl vismaz mēnesi."

"Bet tev Džordžam jāpastāsta par šo ideju, un Džordžam tā jāpasniedz Laionam tādā veidā, it kā man ar to nebūtu nekā kopīga."

Laions bija sajūsmā par Džordža piedāvājumu. Bet viņš atteicās apmeklēt Nīliju. Viņš gribēja to paturēt atmiņā kā bērnu ar svaigu sejiņu. Tā viņam bija nepieciešams. Laions ar Nīliju runāja pa telefonu un nosūtīja viņai vienu eksemplāru, lai viņa neiebilstu pret uzrakstīto, un Nīlija bija sajūsmā. Rakstīšana veicās, un Laions gatavojās pabeigt galīgo variantu līdz septembra beigām.

Oktobra sākumā Henrijs tikās ar Ennu restorānā "21". Viņas acis staroja, stāstot par savu jauno priekšlikumu. Viņš uzmanīgi klausījās, tad pacēla rokas.

"Tu esi īsta tanku divīzija — bet tas neizdosies."

"Kāpēc?"

"Viņš negrib būt aģentūras īpašnieks. Es to zinu. Laionam patīk rakstīt."

"Bet, Henrij, tu vari pamēģināt. Saki viņam, ka tu negribi, ka Džonsona Herisa kantoris aprij biznesu, kurā tu esi ielicis savu dzīvi. Lūdzu, pamēģini."

"Enna, pat ja es viņam teiktu, ka naudu aizdodu es, beigu beigās viņš tik un tā uzzinātu."

"Es par to uztraukšos, kad pienāks laiks. Henrij, nedrīkst zaudēt vairs ne mirkli!"

Laions domīgi malkoja kafiju.

"Jūtos pagodināts, Henrij, bet neesmu tavs cilvēks."

Viesmīlis ielēja kafiju Henrija tasē. Viņš pagaidīja, līdz tas aiziet.

"Paklausies, Laion, es šim pasākumam esmu atdevis savu dzīvi. Džonsons Heriss nav pelnījis šo zvaigžņu darinātavu, ko esmu radījis. Arī Džordžu Belouzu negribētos izputināt. Ak jā, tie viņu pieņems, padarīs par viceprezidentu. Bet iedos tādu nenozīmīgu darbu, ka viņš pats būs spiests aiziet. Neesmu gulējis vairākas naktis. Tāpēc piedāvāju tev naudas aizņēmumu, lai tu varētu nopirkt aģentūru un vadīt to kopā ar Džordžu."

"Bet kāpēc es? Kāpēc neaizdot naudu Džordžam?"

"Kā tu domā — kāpēc Džordžs nav spējis to sadabūt?" Henrijs jautāja.

"Laikam jau vajadzīgs liels žūksnis."

"Nē. Visi zina, ka Džordžs viens ar to netiks galā. Viņš ir lielisks biznesmenis, bet neprot apieties ar cilvēkiem. Puse no'zvaigznēm viņu pametīs. Bet, ja tu piekristu, ja mēs tā nedaudz izreklamētu,

ka es esmu tevi ataicinājis… Paklausies, pietiekami daudz cilvēku vēl atceras, cik lielisks tu biji."

Laions pakratīja galvu.

"Es to augsti novērtēju un jūtos glaimots. Bet man no tā jāatsakās. Esmu laimīgs Londonā. Negribu to spriedzi, ko rada darbs aģentūrā. Es ienīstu to trako dzīšanos uz priekšu, man patīk rakstīt."

"Un kā ar Ennu?"

Laions pētīja cigareti.

"Vienīgi vina varētu man likt padomāt. Vai viņa zina par tavu piedāvājumu?''

"Nē." Henrijs cerēja, ka tas izklausās pārliecinoši. "Domāju, ka Enna gribētu, lai tu izvēlētos bez piespiešanas."

"Bet tas ir ļoti liels aizdevums, Henrij."

"Man nav vajadzīga nauda. Es vienkārši vairs negribu strādāt. Pēdējā elektrokardiogramma mani par to pārliecināja. Bet es gribētu, lai aģentūra turpina strādāt. Tu man ik gadus pa druskai atdosi. Es par to neuztraucos."

"Vai tu būtu ļoti nelaimīgs, ja es atsacītos?"

"Jā, Laion. Tu mani reiz pameti, kad biji man nepieciešams. Man tevi tagad atkal vajag. Es gribu, lai tu turpini manu darbu kopā ar Džordžu."

1962. gads

1962. gada 2. janvārī "Belamī un Belouzs" oficiāli kļuva par "Belamī, Belouzu un Bērku". Džordžs bija prezidents, Laions — viceprezidents, bet Henrijs aizgāja pavisam, taču Laions uzstāja, ka Henrija vārds firmas nosaukumā jāsaglabā. Tika sarīkots šampanieša vakars presei un klientiem, un tas izvērtās divkāršos svētkos, kad Laions paziņoja, ka viņš un Enna nākamajā dienā precas.

Kad svinības sasniedza kulmināciju, Henrijs paaicināja Ennu malā. Viņu mazo apspriedi neviens nepamanīja.

"Nākamgad viņš tik un tā uzzinās patiesību," Henrijs čukstēja.

"Kāpēc viņam tā vispār jebkad jāuzzina?"

"Enna, nākamgad jums būs kopīgi ienākumi. Tad viņš pēc nodokļiem redzēs, ka tu viņam esi aizdevusi naudu, lai varētu nopirkt firmu. Galu galā viņš maksā procentus par aizdevumu un tev tas būs jādeklarē."

"Bet kāpēc tu nevarēji aizdot viņam naudu? Es būtu aizdevusi tev un…"

"Un mēs visi iekultos nepatikšanās ar ienākumu inspekciju. Enna, man nav tik daudz naudas kā tev. Man nav bijis divu tūkstošu

tīra ienākuma katru nedēļu, un man nav piedāvāti Džiliana akciju žūkšņi. Man nav drauga, vārdā Henrijs Belamī, kurš būtu ieguldījis manus simt tūkstošus un vērojis, kā tie dubultojas. Ja es pieņemu kapitālu, es nevaru ieguldīt savu paša naudu — bet tas tev ir grūti saprotams. Es nevaru par savu naudu pirkt savu paša firmu. Starp citu — es pārdevu visu tavu Džilianu. Tā ir labāk — tas maksā trīsreiz vairāk, nekā šī kompānija vērta, un drīz cena stipri kritīsies. Man bija arī jāpārdod puse no tavām akcijām. Tu necietīsi badu, bet tu šajā biznesā esi daudz ieguldījusi. Tātad tā nav rotaļāšanās, Laionam un Džordžam jāstrādā ļoti labi — tur ir iekšā trīs ceturtdaļas no taviem ieguldījumiem. "

"Nākamgad, kad Laions uzzinās, kā tu domā — kā viņš to uzņems?" Enna jautāja.

''Tas ir no daudz kā atkarīgs. Ja viņš būs laimīgs, ja bizness veiksies labi un viņš pats būs iegājis vecajās sliedēs, viņš varbūt vienkārši pasmiesies. Galu galā — kā vīrietis var būt dusmīgs par to, ka meitene, kuru viņš mīl, piedabūjusi, lai viņš to apprec, slepeni aizdodot viņam naudu."

"Tā vai citādi, man vismaz ir gads, pirms sākas nepatikšanas. Un, kā tu teici, šo nepatikšanu var vispār nebūt. Bet man tas galu galā ir vienalga. Es bez viņa nespēju dzīvot, Henrij. Es to mēģināju piecpadsmit gadus, bet tā nebija dzīve. Es esmu ar mieru kukuļot, melot, krāpt, darīt visu — tik ilgi, kamēr man ir Laions. Tas ir viss, kam ir kāda nozīme. Lūdz Dievu par mani, kad lielais noslēpums nāks gaismā."

"Paklausies, cik es tevi pazīstu, līdz tam laikam tu būsi stāvoklī, bizness plauks un Laions būs sajūsmā, ka tu esi palīdzējusi piepildīties viņa sapņiem."

Viņi salaulājās nākamajā dienā Henrija dzīvoklī. Ceremoniju veica tiesnesis Helmans, Henrija tuvs draugs, liecinieki bija Džordžs un viņa sieva. Enaa un Laions aizbrauca uz četrām dienām pavadīt medusmēnesi Palmbīčā. Viņi bija nolēmuši turpmāk dzīvot Ennas dzīvoklī. Laions un Džordžs turpmāk katrs saņems septiņsimt dolāru mēnesī, kā ari atlīdzību par izdevumiem; peļņa paliks firmā un tiks izmaksāta prēmiju veidā katra finansu gada beigās.

Divu mēnešu laikā Laions bija par klientiem ieguvis vairākas angļu popzvaigznes. Viņi bija ari atņēmuši dažus aktierus citām aģentūrām. Tika pieņemti jauni darbinieki. Laions gribēja atvērt filiāli Kalifornijā, bet Džordžs bija piesardzīgāks.

"Apsvērsim rūpīgi," viņš teica. "Piekritu, ka klientu mums ir pārpārēm. Bet visvairāk naudas nāk no televīzijas. Mums vajadzētu dabūt dažas superzvaigznes, pārdot tās televīzijai un noslēgt līgumus."

"Es piekrītu," Laions attrauca. "Bet mēs tās nevaram dabūt. Tām visām ir lieliski menedžeri. Bez tam — tas ir vieglākais ceļš. Es domāju, ka mums pašiem jārada zvaigznes. Kā Henrijs to izdarīja ar Helēnu Losonu. Ja mēs radīsim zvaigzni, visas citas zvaigznes gribēs parakstīt ar mums līgumu."

"Zini, man ir ideja. Ir kāda, ko mēs varam dabūt. Nīlija O'Hara."

Laions savilka grimasi.

"Nav vērts. Bez tam viņa vēl ir slimnīcā. Un, Džordž, atzīsim to, ka ar viņu ir cauri."

"Ar tādu kā Nīlija nekad nav cauri. Publika identificē sevi ar zaudētāju. Viņi jūtas, it kā būtu izgājuši cauri visām traģēdijām kopā ar to. Viņa sevi iznīcināja, būdama slavas augstumos. Cilvēki par viņu runā kā par mirušu. Viņi domā, ka Nīlija nekad vairs necelsies. Tas viss nāk mums par labu. Turklāt — ja mēs viņu atgriežam atpakaļ un nostādām pašā augšā, tad tas ir mūsu panākums, jo mēs esam izdarījuši neiespējamo."

Laions nebija pārliecināts.

"Bet šajā gadījumā mums nav darīšana vienkārši ar bijušo zvaigzni, mums ir darīšana ar meiteni, kas ir emocionāli slima, kas jebkurā brīdī var sabrukt. Un Enna saka, ka Nīlija ir paresna, turklāt viņai vairs nav astoņpadsmit."

"Viņai ir trīsdesmit trīs, un es piekrītu visam, ko tu saki. Bet — viņa ir arī vislielākais talants, kāds pašlaik ir. Man ir dažas lentes, ko viņa ierakstījusi pagājušajā nedēļā vietējā ierakstu studijā. Viņa tagad ir ambulatorā paciente un pagājušo nedēļas nogali pavadīja pie mums. Nīlija ir resna kā cūka, bet viņa spēj dziedāt."

Laions paraustīja plecus.

"Bet būs vajadzīgs gads, lai padarītu viņu slaidu, un no šīs spriedzes viņa varētu sabrukt. Tā jau ir bijis."

"Viņai nav jānovājē. Lai viņa paliek resna. Nīlija spēj dziedāt — un tas ir galvenais." '

"Un ko mēs darīsim ar resnu dziedātāju?"

"Mēs noslēgsim līgumus par koncertiem pa visu Ameriku. Cilvēki nāks skatīties Nīliju kaut vai ziņkārības dēļ. Vienā gadā viņas koncerti ienesīs pietiekami, lai samaksātu par kantori. Mūsu pārējie klienti būs tīra peļņa. Un, ja viņa noturēsies vienu gadu, pārejās zvaigznes ari lūgdamās skries pie mums."

"Ja gribi, dari to," Laions teica, "bet tā ir tava meitene. Es pieskatīšu kantori, kamēr tu dāvināsi Amerikai jaunu mīluli."

"Tas nav tik viegli," Džordžs lēni atbildēja, "viņa nav par mani sajūsmā. Un manai sievai nav uz Nīliju laba ietekme." Viņš uz brīdi apklusa. "Manai sievai ir problēmas ar dzeršanu. Bet tu Nīlijai patīc, un viņa Ennai ir pateicību parādā…"

"Vienu mirklīti," Laions viņu pārtrauca. "Enna daudz strādā, un Nīlija mums būtu vajadzīga vismazāk."

"Es tevi tikai lūdzu izteikt viņai priekšlikumu. Pēc tam es darīšu visu melno darbu. Nīlija jebkuru dienu iznāks no trakomājas. Viņai nav naudas, un mūsu kantoris par visu maksās — par mēģinājumiem un citiem pasākumiem. Pie viņas dienu un nakti būs kalpone — dāņu masiere, kas ir stipra kā vērsis. Mēs pierakstīsim katru centu, ko izdosim. Kad vina sāks strādāt, mēs no katra samaksas čeka atvilksim, līdz dabūsim visu atpakaļ."

"Tas ir diezgan riskanti."

"Mums ir maz, ko zaudēt, un reklāma noteikti būs to pāris tūkstošu vērta, ko tā izmaksās. Bez tam — ja Nīlijai būs lieli panākumi, viņa varēs Ennai atmaksāt. Tava sieva visu laiku maksā viņas rēķinus. Nīlija Ennai parādā gandrīz divdesmit tūkstoš dolāru.

Laions pakratīja galvu.

"Man tas nepatīk, bet, ja tu gribi tam visam iet cauri, es turēšu līdzi."

Džordžs pamāja.

"Seko visam līdzi. Es uzsūtīšu mūsu tuklīti augšā līdz mēnesim, un viņa uznesīs mūs sev līdzi."

Enna ieslēdza gaisa kondicionēšanas ierīci — bija iestājies karsts un mikls laiks, īsts karstuma vilnis. Tad aizsteidzās uz vannasis- tabu — atkal bija jāvemj. Turēdama pie pieres slapjo dvieli, viņa pasmaidīja: citām nelabumi uznāk no rīta, man — vakarā. Enna bija pārliecināta, ka ir stāvoklī. Desmit dienas… Ak Dievs, kaut tā būtu patiesība! Viss bija tik brīnišķīgi, un tagad — bērns! Tā noteikti būs meitenīte un līdzīga Laionam!

Brīžiem vinu pārņēma bažas par savu laimi: vai cilvēkam bija tiesības būt tik ļoti laimīgam?

Viņi abi bija aizgājuši apmeklēt Nīliju, un Laions ar pūlēm bija apslēpis šoku: viņa bija r^sna — acis pazudušas vaigos, kakla vispār nebija, taču no viņas staroja jaunības dienu entuziasms. Bija dīvaini vērot, kā bērnišķīga trauksme sadzīvo ar treknās miesas masu…

Nīlija bija parakstījusi līgumu ar Belamī firmu un iekārtojusies nelielā viesnīciņā kopā ar Kristīni — milzīga auguma dānieti, kura bija solījusies nomasēt Nīliju līdz vajadzīgajiem apmēriem. Kristīnei bija likts uzmanīt Nīliju arī attiecībā uz tabletēm un alkoholu.

Enna domīgi staigāja pa jauno, gaumīgi iekārtoto dzīvokli: ja viņiem gaidāms ģimenes pieaugums, tad vajadzēs pārcelties uz citu mitekli. Un viņai beigsies līgums ar Džiliana firmu. Viņa būs brīva!

Būs laiks sameklēt un iekārtot jaunu dzīvokli. Kā lai iekārto bērnistabu? Uztraukumā noreiba galva… Kaut tā būtu patiesība!

Pēc divām nedēļām šaubu vairs nebija. Sākumā Laions jauno ziņu uzņēma ar dalītām jūtām — sajūsma mijās ar apziņu, ka jaunums pilnīgi izmainīs vinu dzīvesveidu. Ennai drīz būs jāpārtrauc darbs — viduklis jau bija piebriedis par veselu collu. Bet, kad Enna vīru pārliecināja, ka viss noritēšot labi un viegli, Laiona šaubas izgaisa un viņš pievienojās viņas sajūsmai.

Jūnija vidū viņi aizlidoja uz Toronto, kur savā pirmajā koncertā pēc izveseļošanās uzstājās Nīlija.

Pustumšajā zālē Ennai no bailēm sametās nelabi. Aiz kulisēm Nīlija bija likusies gluži mierīga, smējusies un teikusi, ka ne ar ko neriskējot, jo neesot ko zaudēt: ceļš uz trakomāju vienmēr esot vaļā.

Gaisma nodzisa, un orķestris uzsāka vienu no Nīlijas hīta melodijām. Smagais priekškars atvērās, un uz tumšās skatuves iznāca Nīlija. Viņai vēl aizvien bija skaistas kājas, un vienkāršā, melnā kleita nosfēpa auguma tuklumu. Zāle pārsteigumā noelsās, jo visi bija cerējuši ieraudzīt viņu tādu, kāda Nīlija bija savās pirmajās filmās. Nīlija visu saprata un pasmīnēja.

"Jā, es esmu resna," viņa sirsnīgi teica. "Bet daudzi operdziedātāji taču arī ir tādi. Tikai es jums nedziedāšu operas. Es jums šeit izdziedāšu savu sirdi — un mana sirds arī ir liela un resna, un, ja jūs gribat, es dziedāšu daudz!"

Aplausi bija apdullinoši. Nīlija bija savu sasniegusi, pirms vispār bija ko iesākusi. Viņas balss bija skaidra, patiesa un fascinējoša. Klausītājus pārņēma masu hipnoze. Viņi ar ovācijām uzņēma Nīliju atpakaļ savās sirdīs. Enna neko tādu nebija piedzīvojusi.

Tas pats notika Monreālā. Detroitā biļetes bija izpārdotas vairākas nedēļas pirms koncertiem. Viņu uzņemt bija gatava arī Ņujorka, taču bžordžs gudri novilcināja Nīlijas atgriešanos.

Enna savu iegūto brīvību izmantoja, lai iekārtotu jauno, plašo dzīvokli. Viņas grūtniecību jau varēja pamanīt, katra jaunās dzīvības ietrīsēšanās vairoja viņas laimes izjūtu.

Beidzot Džordžs juta, ka Nīlija ir nobriedusi Ņujorkai. Pirmajam koncertam bija jānotiek novembrī.

Tas bija satriecošs ar savu sentimentālo saviļņojumu un panākumiem. Publika sajūsmā kliedza asarainā histērijā, sveicot savu untumaino bērnu. Enna pamanīja, ka Nīlija pamazām sāk atgūt savu agrāko izskatu. Viņa gan vēl bija korpulenta, taču ne vairs groteska: Kristīne bija nomasējusi trīsdesmit mārciņas. Atkal bija redzams kakls, kaut arī joprojām viņai bija dubultzods. Bija vajadzīga tikai viena dziesma, lai Nīlijas balss burvīgums liktu aizmirst visu pārējo.

Nepatikšanas sākās Ņujņrkas koncertu otrajā nedēlā. Bija noslēgti līgumi par koncertiem Losandželosā, Sanfrancisko un Londonā. Džordžs saīdzis paziņoja:

"Viņa atsakās ceļot. Vakar vakarā mums bija liels strīds — viņa atkal sāk uzvesties riebīgi, atkal sāk parādīties vecā zvaigžņu slimība. Viņa man paziņoja, ka gribot braukt pa pasauli. Man ir aizdomas, ka mūsu meiča vienkārši grib atrast sev vīrieti, kas ar viņu gulētu."

"Ak Dievs, kurš gan vinu gribēs?" Laions bija nesaprašanā.

"Paklau," teica Džordžs, "ar to esmu nomocījies visus šos mēnešus. Mēs esam aizmirsuši, ka mūsu resnīte ir cilvēks. Trakomājā varbūt viņai deva salpetri, taču pašlaik viņa ir gluži traka. Vienu brītiņu viņa pinās ar mūsu saksofonistu, bet tas aizmuka, atpakaļ neskatīdamies. Tad vēl bija pāris čaļu uz vienu vakaru, bet tagad vina tā vairs negrib. Šai vajagot dzīvokli un stabilu čali, kas allažiņ būtu sasniedzams, kad vajadzīgs. Man ir tāda nojauta, ka aiz tā slēpjas Herisa firma — šie laikam atsūtījuši kādu smukuli pabučot šai rociņu. Domāju, ka viņa grib ar mums izbeigt kontraktu."

"Lai viņa iet," Laions pasmaidīja. "Ja Herisa firma mums samaksā pusmiljonu, vini var dabūt viņas līgumu."

"Esmu par to domājis, bet Pols Ēlsons taisās ar viņu kopā filmēties."

Laions iesvilpās.

"Nu tad ej un viņu pierunā."

"Es jau mēģināju. Laion, runāsim atklāti, es viņai nekad neesmu paticis. Sākumā viņai nebija izvēles un tāpēc viņa piekrita, ka turnejās viņu pavadu es. Tagad, kad panākumi plūst aumaļām, viņa var atļauties mani brāķēt. Iedomājies, tā govs mani nosauca par cūku! F^ē, Laion, tagad ir tava kārta!"

Laions sēdēja Nīlijas ģērbtuvē, tā sagādādams Nīlijai pēc koncerta pa amu pārsteigumu.

"Paldies Dievam, I ,iav atnācis tas cūka — tavs firmas partneris! Vakar vakara mēs salēcāmies." Viņa paņēma no Kristīnes rokām lielu alus glāzi. "Garšīgs gan! Tu, Laion, nevēlies?"

"Nē, paldies. Varbūt aiziesim paēst?"

"Lieliski! Enna ari būs?"

"Nē, tikai mēs divi."

"Iesim "Pie Luīzes" — tur var dabūt ķiploku sviestu un rupjmaizi. Tā kā dziedu viena, man nav jābaidās, ka smaka liks ciest partnerim." Tad skumīgi piebilda: "Un pēcJconcerta jau arī neviens mani negaida."

"Drīz tev pie kājām gulēs visa Ņujorka," Laions mierināja.

"Varbūt. Bet rokās man nebūs nekā. Es gribu čali! Un būšu izvēlīga. Nekāda tieviņā neesmu, taču briesmonis arī ne. Un es negribu tikai izgulēties vien — vēlos cilvēku, kurš mani mīlētu, kuru es varētu cienīt un mīlēt."

"Pusdienojot parunāsim."

Pie pusdienu galda, Nīlijas žēlabās klausoties, Laions bija spiests atzīt, ka viņai tiešām nav viegli, — bez koncertiem viņai cita nekā dzīvē nebija."

"Nīlij," viņš saņēma tās roku, "es tevi saprotu. Tikai aizbrauc uz Holivudu, Sanfrancisko un Londonu! Rudenī sāksim koncertus Brodvejā!"

"Un kas man brauks līdzi? Dabiski, ka Džordžs! Es braukšu tikai tad, ja līdzi man brauksi tu!"

"Bet, Nīlij, kā tad es varu braukt?"

"Paklau, es Džordžu nevaru ciest! Ja man dienu no dienas būs jāskatās tajā apaļajā mūlī, man kļūs nelabi."

"Bet, Nīlij, es taču nevaru tagad atstāt Ennu vienu. Grūtniecības pēdējā stadijā — pēc sešām nedēļām piedzims bērns!"

"Enna ari varētu braukt mums līdzi. Paklau, man bija dvīņi, es to labi zinu. Viss, kas viņiem pirmajos mēnešos ir vajadzīgs, ir laba aukle. Līdz trīs mēnešu vecumam viņi pat neredz."

"Ļauj man par to padomāt."

Bija viegli atlikt izrādes Londonā. Bet nebija iespējams izmainīt datumus Losandželosā un Sanfrancisko. Nīlijai tur bija jāuzstājas Ziemsvētkos un Jaunajā gadā. Laions centās šo problēmu noslēpt no Ennas, bet Nīlija viņai to pateica.

Viņa bija atnākusi apskatīt Ennas jauno dzīvokli. Beidzot viss bija kārtībā. Enna, izskatīdamās neglīta savā grūtniecībā, lepni parādīja Nīlijai katru istabu, sevišķi bērnistabu.

Viņas apsēdās pie kamīna. Enna sūca šeriju, un Nīlija dzēra alu. Sāka snigt, un Enna aizdedza kamīnu.

"Mūsu pirmā uguns kamīnā," vina teica. "Vēlies kaut ko, Nīlij!"

"Kāpēc?"

"Vienmēr vajag kaut ko vēlēties, kad kaut ko dari pirmo reizi."

"Tad es vēlos, lai tev bērns piedzimtu šovakar," Nīlija sacīja.

"Kāpēc? Tas vēl jāgaida vismaz mēnesi."

"Zinu, bet es nebraukšu uz Losandželosu, ja nebrauks Laions, un viņš nebrauc, iqķams nav piedzimis bērns un tu ari vari braukt līdzi."

Enna zināja, ka starp Džordžu un Nīliju ir nesaskaņas, bet nu viņā pirmo reizi izdzirda par izrāžu atlikšanu. Viņa klausījās Nīlijas paskaidrojumos.

"Bet es nebraukšu uz Londonu, pat februārī ne. Es nevarēšu pamest bērnu," Enna teica.

"Protams, varēsi," Nīlija nepiekrita. "Tas tad vēl nemaz nebūs cilvēks."

"Viņš man jau tagad ir cilvēks," Enna kaismīgi protestēja, "katru reizi, kad viņš pakustas manī, es tam domās sūtu skūpstu."

"Pirmajos mēnesos tie ir tikai mazi kunkulīši. Tik tiešām, Enna. Visas tās muļķības par to, ka bērns uzsmaida tev, ir tikai nieki. To man pateica ārsts. Viņi redz tikai gaismu un izplūdušas ēnas. Viņi nepazīst tevi un nespēj fokusēt skatienu līdz trīs mēnešu vecumam. Kārtīga aukle var labāk tikt galā ar bērnu nekā tu."

"Esmu pārāk ilgi gaidījusi šo bērnu, Nīlij. Un ir bijis vērts gaidīt, lai saprastu, ka manī ir kaut kas no Laiona, ko mēs esam radījuši kopā. Es nekad neatstāšu mūsu bērnu."

"Un ja nu Laionam ir kaut kur jābrauc? Galu galā viņš nevar mūžīgi palikt Ņujorkā."

"Tad mēs ceļosim kopā visi trīs."

"Nu, es nebraukšu uz Kaliforniju bez viņa."

"Nīlij, lūdzu… Es nevaru Ziemsvētkus pavadīt bez Laiona. Un ceļot man ir pārāk riskanti."

"Un kā ar mani?" Nīlija jautāja. "Vai visam jānotiek tevis dēļ? Tev ir viss. Tev vienmēr ir bijis viss. Tev ir nauda, vīrietis, ko mīli, un tagad būs bērns. Man nav nekā — tikai darbs. Esmu tajā atkal atgriezusies, bet tas ir viss, kas man ir. Un es strādāju, lai varētu tev atdot parādu."

"Nīlij, es tev nekad neesmu šo naudu prasījusi," Enna protestēja.

"Zinu, bet esmu pateikusi Džordžam un Laionam, ka gribu to tev atdot. Pēc Kalifornijas brauciena es tev visu atdošu. Starp citu, es pelnu naudu tava vīra kantorim, un tev no tā arī tiek labums." Viņa pārlaida skatu dzīvoklim. "Es dzīvoju riebīgā viesnīcas istabā ar to milzīgo lezbieti Kristīni, kas tēlo manu uzraudzi. Es esmu viena, un viss, ko es lūdzu, — lai tu atļauj Laionam aizbraukt uz desmit dienām ar mani uz Lpsandželosu. Es nespēju viena tikties, ar Holivudu. Tā būs pirmā reize, kopš manas atgriešanās. Varbūt tu domā, ka ir viegli stāties skatītāju priekšā un zināt, ka viņi visi skatās un čukst: "Paskaties, cik resna viņa ir." Un smaidīt, lai iekarotu tos no jauna. Protams, mans talants tos uzvar, bet man ir jāiztur tas pirmais šausmīgais brīdis, kad viņi pārsteigumā noelšas. Man vajag, lai kāds ar mani draudzīgi aprunājas pirms katras uzstāšanās. Man tas ir vajadzīgs. Ja man līdzās nebūs draudzīgas sejas, es kaut ko iedzeršu. Un tad būs viss. Trakomājā man teica, ka tajā brīdī, kad sākšu ar tabletēm vai šņabi, — ardievu, Čārlij!"

"Ja Laions grib braukt, man nekas nav pretī," Enna noteica.

"Tu to tā nostādi, Enna, ka viņš nebrauks."

"Nē, Nīlij, es runāju patiesību. Ar mani viss būs kārtībā." "Ar to nepietiek. Tev jāuzstāj, lai viņš brauktu. Citādi es nedziedāšu. Man vienmēr var būt laringīts.''

Laions atteicās atstāt Ennu. Viņš bija sašutis par Nīlijas šantāžas taktiku.

"Neviena maza un resna cūka nenoteiks, kā mums dzīvot," viņš dusmīgi teica. "Viņa var būt svarīga mūsu kantorim, bet līdz zināmai robežai."

Nākamajā dienā Laions pārnāca agrāk nekā parasti. Viņa acis dusmu uzplūdā bija aukstas kā ledus gabali. Enna nojauta, ka darbā kaut kas atgadījies.

"Vai sastrīdējies ar Džordžu?" viņa jautāja, jaucot viskiju ar sodu.

Iedzēris krietnu malku, Laions cieši paskatījās sievā.

"Paklau, Enna, kā tev liekas — vai man vajadzētu braukt Nīlijai līdzi uz Kaliforniju?"

Enna vilcinājās — pēkšņi šis jautājums šķita visai sarežģīts. Turklāt Laiona skatiens bija tik dīvains.

"Domāju, ka bērniņš līdz janvāra vidum vēl nebūs piedzimis. Protams, Ziemsvētkos man negribētos būt vienai bez tevis, taču es mēģinu būt objektīva."

"Pasaki, kas man jādara, Enna," viņš turpināja tajā pašā dīvainajā balss noskaņā.

"Tas tev jāizlemj pašam, Laion."

"Nē, izlem tu! Tu taču izlem visu! Saki — cik svērs tavs bērns? Tā taču būs meitene, jo tu tā esi izlēmusi! Vai vispār ir vēl kaut kas, kas palicis ārpus tavas kontroles?"

"Laion, ko tu runā?"

"Par tevi! Un par "Belamī, Belouza un Bērka" aģentūru. Ak Dievs, par mani laikam smejas visa pilsēta! Enna Velsa mani nopirkusi! To laikam zina visi, izņemot mani! Es to tikko uzzināju no Nīlijas."

"No Nīlijas? Kā viņa to zina?" Enna bija pārbijusies. Viņa nekad nebija redzējusi Laionam tādas acis.

"Zinu, ka tam bija jāpaliek noslēpumā, taču nodokļu aprēķinos tas būtu izpaudies tik un tā."

"Bet kā to varēja uzzināt Nīlija?"

"No Henrija. Liekas, ka viņa lūgusi Henriju, lai tas pierunā tevi un tu atļauj man viņu pavadīt uz Kaliforniju. Un tad Henrijs pateicis, ka tu biznesa labā darīšot visu, kas vajadzīgs, jo ieguldīta taču tava nauda. Nīlija tūlīt atdrāzās pie manis to pastāstīt. Protams, Džordžs izlikās varen pārsteigts. Bet visi taču to zināja, vai ne:

"Laion, neviens neko nezināja! Henrijam nevajadzēja to teikt Nīlijai. Es pati būtu tev pateikusi, kad būtu pienācis laiks to darīt. Darīju to tikai tāpēc, ka mīlu tevi un negribēju tevi laist atpakaļ uz Angliju."

"Un tu to panāci! Tu vari nopirkt visu, ko vēlies! Vai tu to iemācījies no Kevina? Nopirkt var visu — tikai jāzina cena!"

"Bet mana nauda ir arī tava nauda, Laion." Enna centās nomākt bailes. "Es to darīju tikai tāpēc, ka mīlu tevi. Gribēju ar tevi apprecēties un gribēju tavu bērnu — vai tu vari to saprast?"

"Nē, tikai es saprotu, ka Džordžs ar pretīgo smīnu var teikt — nomierinies, Laion, nu mēs esam vienā laivā: bizness pieder mūsu sievām. Bet es neesmu Džordžs Belouzs! Uz spēles likts kaut kas svarīgāks par naudu — mans gods un pašcieņa! Ir tikai viens ceļš kā to atgūt, — dubultojot tavu nolādēto ieguldījumu!"

"Laion!" Enna apskāva vīru, bet viņš palika ciets un nelokāms. "Es to darīju mīlestības dēļ. Vai tiešām tu to nevari saprast?"

"Es saprotu tikai vienu — "Belamī, Belouza un Bērka" aģentūra būs vislabākā šajā pilsētā… visā pasaulē! Tu man to nopirki, manu meitenīt, un i to saņemsi atpakaļ savā naudā! Un pirmais, ko es izdarīšu, — es aizvedīšu mūsu tuklo zvaigznīti uz Losandželosu! Lai izput Ziemsvētki — ar pilnu tvaiku uz priekšu!"

1963.gads

Dženifera Bērka piedzima Jaungada dienā — divas nedēļas pirms laika un sagādāja Ennai un ārstam traku Vecgada vakaru. Viņai vajadzēja piecpadsmit stundas, lai ienāktu šajā pasaulē, un, kad beidzot viņa — sarkana un brēcoša — ieradās, Enna nemanīja sakrunkotās sejiņas neglītumu — viņa redzēja tikai mazās dzīvībiņas brīnumu un skaistumu, un tas viņai atdeva spēkus.

Kad Laions aizbrauca, Enna jutās vientuļa. Kaut arī viņš no Kalifornijas zvanīja katru dienu, plaisa viņu starpā palika. To viņa sajuta no vīra balss, kas runāja parastos mīļvārdinus. Viņu starpā bija it kā aizcirtušies tērauda vārti. Bet, kad piedzima bērns, — tie atvērās. Atguvusies no anestēzijas miglas, telefona sarunā viņa, gandrīz vai atvainodamās, vīram teica:

"Tā ir meitene…" Viņš sirsnīgi smējās.

"Esmu sajūsmā! Esmu par vecu, lai mācītos kopā ar dēlu spēlēt futbolu! Daudz lielāks prieks man būs meitai, tīnītei, mācīt dejot!"

Viņš zvanī Ennai uz slimnīcu divas trīs reizes dienā. Nīlijas triumfs Losanuželosā pārspēja visus rekordus, un viņa bija ar mieru doties uz Sanfrancisko. Vai Enna varētu viena izturēt vēl trīs nedēļas.

"Protams, Dženifera Bērka tad jau būs padzīvojusi lēdija, bet es viņai par tevi biežāk stāstīšu, lai mazā tevi neaizmirstu."

Laions atlidoja mēneša beigās. Dženifera svēra deviņas mārciņas un vairs nebija krunkaina. Bērns bija sārti balts, un tēvs bija sajūsmināts. Viņš maigi smaidīja un pētīja meitiņas sejiņu.

"Bīstos, ka viņa ir līdzīga man." Viņš sarauca pieri. "Enna, tev vajadzēja vairāk koncentrēties — es gribēju tavu kopiju."

"Es koncentrējos, un tas acīmredzot ir palīdzējis. Es gribēju, lai viņa līdzinātos tev."

No lidostas viņš bija devies uz dzīvokli, lai redzētu Ennu un bērnu. Tagad viņš posās braukt uz kantori.

"Mantinieces ierašanos mēs svinēsim šovakar pie pusdienu galda," viņš solījās.

Vakarā aukle viņai palīdzēja savilkt korseti: ērti jau nebija, bet pēc tik daudziem mēnešiem Laionam viņa bija jāredz atkal slaida un eleganta! Vispār viņas figūra bija jau atguvusi agrākās formas, tikai viduklis nedaudz pilnīgāks. Un galu galā — bija pagājis tikai viens mēnesis! Paldies Dievam, šovakar viņi atkal gulēs kopā! Pēc tik ilga laika — kopš grūtniecības septītā mēneša. Nabaga Laions!

Sešos piezvanīja viņa sekretāre — Laions atrodoties ierakstu studijā, vai viņa nevarētu tikties ar vīru septiņos restorānā "Pie Denija"? Nedaudz vīlusies, Enna nolika klausuli: viņa bija cerējusi vakaru pavadīt mājās. Restorāns "Pie Denija" viņai patika, bet tas nozīmēja satikt paziņas un runāt par darbu.

Viņa sēdēja pie galdiņa netālu no bāra un gaidīja. Bez ceturkšņa astoņos parādījās Laions kopā ar diviem saviem asistentiem un televīzijas režisoru Bilu Meku.

"Piedod, dārgā, iznāca aizkavēties." Laions viegli noskūpstīja Ennu.

Vini runāja par filmu, ko bija noskatījušies.

"Kuru katru brīdi Džo Klingam jābūt te," Laions teica. "Viņš uzstāsies "Palladiumā" kopā ar Nīliju. Faktiski es lūdzu, lai viņš uz šejieni pēc manis atbrauc…"

"Pēc tevis atbrauc?" Enna bija pārsteigta.

"Manu eņģei," viņa balsī skanēja patiesa līdzjūtība. "Es to uzzināju tikai pirms trim stundām. Džo lido uz Vašingtonu, lai sāktu mēģinājumus."

"Bet tev taou nav jālido kopā ar viņu!"

"Nīlija vēl nezina, ka uzstāsies kopā ar Džo, — būs skandāls. Bet Nīlija ir laba meitene, ja viņai visu pareizi izskaidro."

Tātad viņš šovakar lido prom.

"Kad tu būsi atpakaļ, Laion?"

"Pēc divām nedēļām. Es tev rīt no rīta agri piezvanīšu. Gribēju izlidot no rīta, bet rīt jau sākas Džo reklāmas kampaņa un man tur noteikti jābūt. Varbūt nedēļas nogalē tu varētu atlidot pie manis?"

Durvīs parādījās Džo Klinga galva, un Laions pielēca kājās.

"Ar labu nakti, manu eņģei, es tev rit no rīta piezvanīšu!"

Laions atgriezās pēc diviem mēnešiem, bet varēja palikt mājās tikai nedēļu. Nīlija gatavojās filmēties Francijā un Itālijā kopā ar slavenībām.

"Daudz viņa tur nenopelnīs," Laions skaidroja, "bet tas pierādīs Holivudai un televīzijai, ka uz viņu var paļauties, jo es panākšu, ka filmu uzņems pirms grafika."

"Laion, nem mani līdzi!" Enna pēkšņi ieteicās.

"Tas neder."

"Kāpēc?"

"Zini, Nīlija šad un tad var būt īsts briesmonis. Viņas panākumi Londonā bija vienkārši satriecoši. Visi tikai to vien vēlas, kā mums viņu nocelt. Un tas viņai kāpj galvā." .

"Bet viņai pret tevi un Džordžu taču ir pienākums — jūs pirmie viņai uzticējāties."

"Viņa ir atmaksājusi katru centu, ko bija parādā tev un mūsu firmai, un tagad pelna naudu — sev un mums. Viņai liekas, ka mums jābūt viņai pateicīgiem."

"Un kāds tam sakars ar manu līdzbraukšanu?"

"Tas Nīliju satrauks, viņai tas var nepatikt."

"Var nepatikt? Es esmu tava sieva un viņas labākā draudzene! Kā viņai tas varētu nepatikt?"

"Viņas rokās atkal ir vara, un viņa to zina. Ja tu tur būtu, es gribētu tev parādīt Parīzi un Romu, gribētu būt kopā ar tevi un atstātu Nīliju novārtā. Lūdzu, manu dārgumiņ, pacieties! Pēc gada es varēšu atmaksāt tavu ieguldījumu biznesā. Bet pagaidām Nīlija joprojām ir trīs B mugurkauls un ar viņu jāapietas uzmanīgi."

"Bet es esmu pārliecināta, ka Nīlijai nekas nebūtu pretī. Tieši viņa ir tā, kas teica, ka es varot pamest bērnu un ceļot."

"Nīlija ir… nu, tagad viņa kļuvusi citāda un domā tikai par sevi. Tev tas jāsaprot, Enna! Tu nekad neesi bijusi viņai blakus, kad viņai klājās labi. Viņa skrēja pie tevis tad, kad klājās grūti. Tad viņa bija cilvēcīga, tagad — kas neiedomājams! Man viņa jātur acīs ik sekundi, lai kādu neapvaino un ierodas laikā. Un viņa jau atkal sāk savus skandālus. Par laimi — es spēju tos novērst, bet man tam jāveltī savs laiks!"

Trīs' nākamie mēneši Ennai bija smagi. Viņa pavadīja kopā ar mazo Dženiferu tik daudz laika, ka aukle jutās lieka un sāka žēloties. Pienāca aizvien jaunas ziņas par Nīlijas fantastiskajiem panākumiem ārzemēs. Laions šad un tad atrakstīja un reizi nedēļā piezvanīja. Filmēšana ritot sekmīgi, kaut arī vajadzējis uzņemt par jaunu filmas sākuma kadrus, jo Nīlija esot zaudējusi pārāk daudz svara. Viņš būšot mājās jūnija beigās. Tad veselu nedēļu no viņa nebija nekādu ziņu.

Enna piezvanīja uz Londonu ceturtajā jūlijā — viesnīcas operatore ziņoja, ka Laions aizbraucis pirms nedēļas. Nē, adrese neesot atstāta. Viņa domājot, ka viņš aizbraucis uz Štatiem. Jā, mis O'Hara arī esot aizbraukusi reizē ar misteru Bērku.

Enna aiz pārsteiguma bija mēma. Vai viņi brauktu mājās ar kuģi? Bet kāpēc, ja viņš pēc iespējas drīzāk ilgojās redzēt viņu un bērniņu? Viņa piezvanīja Džordžam, kura atbildes Ennai šķita visai izvairīgas: jā, Laionu un Nīliju gaidot atpakaļ. Nē, dienas piecas viņš neesot neko dzirdējis.

Vakarā, gultā guļot, viņa skatījās televizoru, taču nekas nespēja saistīt viņas uzmanību. Televizoru izslēgusi, Enna paņēma avīzi, un tur kāda rindkopa pēkšņi piesaistīja viņas uzmanību: kas tā bija par leģendāru dziedošu zvaigzni, kura par savu fenomenālo atgriešanos uz skatuves un atgūto figūru esot pateicību parādā savai jaunajai mīlestībai? Bet zvaigznes mīlas stāstam varot būt arī nelaimīgas beigas, jo viņas mīlestība — viņas menedžeris — esot precējies ar kādu televīzijas skaistuli…

Ennai sametās nelabi. Tā nevarēja būt patiesība! Viņa pasniedzās pēc tālruņa aparāta un piezvanīja uz hoteli "Beverly Hils" Kalifornijā. Savienojumu gaidot, Enna lūdza Dievu, lai tā nebūtu patiesība. Jā, misters Laions Bērks esot reģistrējies, viņš ieradies pirms trim dienām. Nē, viņš neesot savā numurā. Jā, mis O'Hara arī esot reģistrējusies. Viņas numurs arī neatbildēja. Kalifornijā esot tikai deviņi, vai kundze nepiezvanītu vēlāk.

Viņš bija Kalifornijā jau trīs dienas! Enna steigā kaut ko uzvilka mugurā un izdrāzās no dzīvokļa.

Henrijs ilgi neatvēra.

"Jēzus, kas noticis?" Viņš bija gluži samiegojies. Ieslēdzis gaismu dzīvojamā istabā, viņš lūdza Ennu apsēsties. "Kas lēcies?"

Enna bija histērijā.

"Vai tu to redzēji?" Viņa norādīja uz avīzēm, kas bija izmētātas pa grīdu. "Henrij, nemuļķo mani! Tikko uzzināju, ka Laions jau pirms trim dieiļām ir atgriezies. Viņš ir Kalifornijā kopā ar Nīliju un nav man piezvanījis!"

"Iedzersim, "Henrijs piedāvāja.

"Henrij… palīdzi man!" Enna atkrita krēslā un sāka raudāt.

Viņš mierīgi jauca viskiju ar sodu un pasniedza Ennai.

"Nu tad izbeidz histēriju un padomāsim. Tu taču gribi saglabāt savu ģimeni?"

"Tātad tu arī tam tici?"

"Protams. Es to zinu jau labu laiku."

Ennai trūka vārdu.

"Esi prātīga! Tev ir vairākas iespējas. Viena — tu vari aiziet ar lepni paceltu galvu. Otra — ja tu viņu patiešām pietiekami stipri gribi un tev pietiks pacietības, vari mēģināt to visu izturēt un dabūt viņu atpakaļ."

"Es nespēju dzīvot bez Laiona."

"Tad savaldies! Ja sarīkosi skandālu, tu iemetīsi viņu tieši Nīlijas rokās."

"Bet viņa ir resna kā cūka! Viņam taču nevar tāda patikt!"

"Viņa vairs nav resna." Henrija balss bija nogurusi. "Es nupat atgriezos no Kalifornijas. Vakar restorānā nejauši satiku Nīliju un Laionu… Vina izskatās lieliski! Vina sver tik tikko simt mārciņu."

"Nīlija?"

"To ir izdarījusi mīlestība. Desmit mārciņas viņa nometa Losandželosā, Frisko un Vašingtonā vēl desmit, un trīs mēneši Eiropā izdarīja visu līdz galam. Viņa neko neēd un izskatās tik trausla, it kā varētu kuru katru brīdi izgaist. Bet viņa ir traka uz Laionu, ne mirkli neatrauj no viņa acis…"

Enna paslēpa seju rokās.

"Henrij, izbeidz! Vai tu gribi mani nogalināt?"

"Nē, es tikai mēģinu tev izstāstīt patiesību. Ja tu zināsi faktus, varbūt zināsi, kā cīnīties. Un tagad sakod zobus! Tas tev ļoti sāpēs: Laions vinu neatgrūž, tieši otrādi." -

"Nē… nē…"

"Tad pārtrauc histēriju un izstrādāsim plānu."

"Henrij, tu laikam esi traks?" Enna bija nesaprašanā. "Viss taču ir cauri!"

"Labi." Viņš paraustīja plecus^. "Es būšu tavs pārstāvis šķiršanās prāvā. Laionam būs jāmaksā lieli alimenti tev un bērnam. Esmu pārliecināts, ka viņš piekritīs visam."

"Nē… nē… es no viņa neatteikšos!"

"Tad saņemies! Izdzer savu glāzi, un visu apsvērsim. Ne tu pirmā, ne pēdējā, kuras vīrs dauzās apkārt. Tev jāizlemj, kas tev ir svarīgāks: Laions vai tavs lepnums."

"Bet nekad vairs nebūs tā kā agrāk."

"Nē, nebūs. Zelta puteklīši būs nobiruši. Bet viņš tev būs. Un — cik es tevi pazīstu — nedaudz Laiona ir labāk nekā nemaz."

"Henrij, kā viņš spēs mani cienīt, zinot, ka es ar visu to samierinos?"

"Tāpēc viņš nekad nedrīkst uzzināt, ka tu to zini! Ja viņš uzzinās, tev jāpieprasa šķiršanās. Un tieši to gaidīs Nīlija. Paklausies.. . sākumā Laions gluži nevainīgi iepinās šai lietā, bet Nīlija visu bija aprēķinājusi. Laionam kaut kas tāds bija vajadzīgs viņa pašapziņas dēļ… Viņš ir radošs cilvēks, Enna. Viņam liekas, ka tu ar viltu esi viņu atrāvusi no rakstīšanas un ar varu iegrūdusi šajā jaunajā biznesā. Tās, protams, ir muļķības — ja viņš patiešām būtu gribējis rakstīt, neviens nebūtu varējis viņu ietekmēt! Bet tagad viņš rada atkal — no drebelīgas tauku masas viņš ir izveidojis slaidu, trīsošu zvaigzni, kas — kā rādās — ir pilnīgi atkarīga no viņa. Laions nav vienkārši menedžeris, viņš ir radītājs. Un Nīlija izliekas bezpalīdzīga. Patiesībā viņa ir bezpalīdzīga kā kobra! Laionam tu liecies tā stiprā, viņa kundzene. Viņam šķiet, ka tu esi viņu divas reizes izkastrējusi, — pirmo reizi tad, kad neatteicies no dzīves pilsētā, otro reizi — kad nopirki viņam aģentūru."

"Ja tu Nīlijai nebūtu pateicis…" Enna ievaidējās.

"Kā es varēju iedomāties, ka Nīlija ies pret tevi? Vai tu zini, cik daudzas reizes viņa man teikusi, ka viņai par visu savu dzīvi jāpateicas tikai tev? Tā bija liela kļūda no manas puses, taču es to darīju, labu gribēdams. Tev tagad atliek tikai gaidīt, lai viss atrisinās pats no sevis."

"Bet - kā?"

"Sēdi mierīgi! Ļauj, lai no Nīlijas izlien laukā tā kobra, kas viņā

sēž iekšā! Laions nav mulkis. Zini… tā lieta ar tevi un Laionu — tā bija kļūda no paša sākuma. Bet tu viņu gribēji. Labi — tu viņu arī dabūji! Bet tu esi pārāk daudz pārcietusi, lai visu to tā vienkārši palaistu pa vējam. Tātad tev jāuzvedas tā, it kā nekas nebūtu noticis. Tas nebūs viegli, dažreiz tev būs neiedomājami grūti, jo tā lieta ar Nīliju vēl pieņemsies spēkā… līdz sāks atdzist. Bet, ja spēsi izturēt, viss apgriezīsies otrādi. Un beigu beigās viņš Nīliju ienīdīs. Viņa to gluži vienkārši garīgi izkastrēs, kā to izdara ar visiem vīriešiem. Tā būs nervu kauja, bet es domāju, ka tu to pārcietīsi."

"Es mēģināšu, Henrij. Nupat sabruka visa mana pasaule… Es domāju, ka šovakar es ieņemšu savu pirmo lellīti."

"Ko?"

"Sekonālu," viņa vārgi pasmaidīja. "Dženifera un Nīlija tās sauca par lellītēm. Nekad savā dzīvē neesmu tās dzērusi, bet šonakt es vienu būtu nopelnījusi. Tikai nezinu, kur to varētu dabūt."

Viņš piegāja pie zāļu skapīša un atgriezās ar flakoniņu rokā.

"Te tev pietiks diviem mēnešiem… Es arī tikko kā vienu ieņēmu."

"Tu arī?" .

"Jau divdesmit-gadus. Mūsu darbā tas ir nepieciešams. Kad liecies gultā — vienu iedzer. Tikai nesmēķē! Ja neesi nekad lietojusi, iedarbosies ātri!"

Laions ieradās pēc nedēļas un teica, ka atbraucis ar reisu pāri Ziemeļpolam un apstājies Kalifornijā. Enna izrādīja viltotu pārsteigumu. Viņš dīvainu skatienu pavērās sievā.

"Tu gribi teikt, ka nezināji, ka esmu Losandželosā?"

"Kā tad es to varēju zināt? Es domāju, ka esi aizkavējies Eiropā."

Viņš novērsās, taču diezgan lēni, un viņa pamanīja Laiona acīs pārsteigumu. Viņš bija gaidījis skandālu, paskaidrojumus, taču tādi netika prasīti. Viņi paēda pusdienas restorānā un tad pavadīja savu pirmo vakaru mājās vieni. Gultā viņa bija maiga un padevīga — tas nenācās viegli, jo viņai gribējās viņu saskrāpēt un atstāt zīmes, ka vīrs pieder vienīgi viņai! Ennu mocīja vīzijas, kurās viņa redzēja vīru gultā kopā ar Nīliju, taču viņa ar varu atgaiņāja šīs domas un kaislīgi atbildēja uz viņa skaujām.

Aizritēja piecas brīnišķīgas dienas, un Enna jau gandrīz sāka ticēt, ka viss būs kārtībā un notikušais palicis pagātnē. Bet tad ieradās Nīlija — līdz ierakstiem televīzijā bija atlicis mēnesis, un viņa ieradās Ņujorkā vienkārši pavadīt brīvo laiku.

Bija ceturtdiena. Enna nezināja, ka Nīlija atbraukusi. Viņiem bija iegādātas biļetes uz teātri un pēc tam restorānā bija paredzēta tikšanās ar kāda dziedātāja aģentu. Piecos piezvanīja Laiona sekretāre: misters Bērks esot izsaukts uz tikšanos ar sponsoriem un uz teātri nepagūšot. Ennu uz izrādi pavadīšot Bads Hofs, bet viņš pats tiem pievienošoties tikai restorānā.

Ennai pat neienāca prātā, ka kaut kas nav kārtībā. Ieradās Bads Hofs un pavadīja viņu uz teātri. Pēc izrādes Enna skaidroja aģentam, ka Laions kavējas un ieradīsies vēlāk.

"Es bīstos," aģents šaubījās, "ka viņš sakarā ar Nīlijas ierašanos būs ļoti aizņemts."

Enna juta, ka kaist vaigi, taču piespieda sevi vienaldzīgi pasmaidīt.

"Ak jā — pareizi! Kad Nīlija ieradās, Bad?" Enna centās radīt iespaidu, ka šī ziņa viņai nav nekāds pārsteigums.

Bads — kā likās — jutās neērti.

"Man liekas, ap pusdienu laiku, tad viņa pirmo reizi piezvanīja."

"Nabaga Laions! Viņš cerēja, ka viņa Arizonā pakavēsies pie dēliem."

Bads ar aģentu saskatījās, vai arī viņai tikai tā likās. Cik daudz cilvēku zināja patiesību?

Trijos no rīta Bads Ennu pavadīja uz mājām. Viņa zināja, ka Laiona tur nebūs. Uz pirkstgaliem iegājusi meitiņas istabā, viņa noskūpstīja un apsedza bērnu. Mīļā, mīļā, mazā Dženifera ar tēva melnajiem matiem un zilajām actiņām! Viņa bija tik skaista! Enna juta, ka kaklā iestrēdz asaru kamols. Nē, viņai jābūt mierīgai, kad pārnāks Laions! Bez asarām! Nāksies norīt visu, ko vien viņš stāstīs.

Piecos viņa iznāca dzīvojamā istabā — varbūt viņš bija pārnācis un negribēja viņu traucēt? Bet istaba bija tukša. Ak Dievs, Laion, kāpēc? Un kā tu, Nīlij, varēji man to nodarīt? Enna iegāja vannasistabā un iedzēra sarkano tabletīti. Līdz Laiona pārbraukšanai viņa katru reizi bija iedzērusi pa vienai, bet pēc viņa atgriešanās — nevienu. Bet te nu mēs atkal esam, Enna nodomāja. Lai slavēts Dievs par šīm skaistajām, sarkanajām lellītēm! Tās darīja naktis panesamas, pārlaist dienas bija vieglāk.

Viņa gulēja gultā un prātoja, cik ilgi Nīlija nolēmusi palikt. Varbūt tikai dažas dienas? Istaba sāka slīdēt projām — paldies Dievam, tabletes iedarbojās!

Enna nezināja, cik ilgi bija gulējusi, kad neskaidri apjauta Laiona klātbūtni un viņa mierīgās kustības istabā. Viņa piespieda sevi pavērt plakstus… bija gaišs. Laions bija vannasistabā.

"Laion!" Enna piecēlās gultā sēdus. Pulkstenis bija astoņi. Vai viņš tikko kā bija atgriezies?

Viņš iznāca no vannasistabas šortos un ar smaidu sejā.

"Piedod, ka tevi uzmodināju! Cikos tu aizgāji gulēt?" Viņš nevērīgi runāja, audams kājās kurpes.

"Ap trijiem," viņa meloja. "Nolādētā tablete — galva bija tik neskaidra!"

"Es pārnācu ap četriem, tu biji jau cieši aizmigusi."

Viņa atslīga spilvenos.

"Starp citu — Nīlija atlidojusi." Laions vilka mugurā tīru kreklu.

"Jā. Bads man teica."

"Viņa bija kopā ar mani un sponsoriem. Mums ir dažas problēmas, tāpiēc bija vajadzīgas vairākas stundas, lai tiktu ar tām galā."

Līdz astoņiem rītā? Enna turēja plakstus pievērtus.

Viņš nebija mājās vēl piecas naktis — no rītiem Enna dzirdēja, kā vīrs ierodas pārģērbties. Laions vienmēr sajauca gultu, kad pārnāca, un allaž viņa prombūtnei bija kāds svarīgs attaisnojums. Katru nakti viņa iedzēra pa sarkanajai lellītei. Sestajā naktī — jau divas.

Enna pamodās vienos dienā, piezvanīja kalponei un pateica, ka nejūtoties labi un dzeršot kafiju gultā. Kalpone ienesa brokastu paplāti un a vīzes.*Enna laiski vienu atvēra un ieraudzīja Nīliju un Laionu: "Mis O'Hara dejo restorānā "El Marocco" ar savu personīgo menedžeri Laionu Bprku." Nīlija izskatījās lieliski. Tātad viņa pat necentās slēpt savu sakaru ar Laionu! Nē, viņa starojoši smaidīja Laionam. Arī Laions izskatījās laimīgs. Un viņš teica, ka

bijis kopā ar Tedu Kelliju… Enna uzgrieza Henrija telefona numuru…

"Met avīzi projām," viņš teica, "un izliecies, ka tu to neesi redzējusi!"

"Henrij, es vairs tā nevaru," vina šņukstēja. "Es nevaru…"

"Brauc šurp pie manis, Enna! Parunāsimies!"

Henrijs soļoja turp un atpakaļ.

"Saprotu, ka tas ir smagi. Nedomāju, ka viņa būs tik nekaunīga! Šķita, ka tas būs tikai turnejas laikā. Varbūt man piezvanīt Laionam? Parunāt ar viņu kā ar draugu, nesakot, ka tu esi te?"

Enna noliedzoši papurināja galvu.

"Laions sapratīs, jo zina, ka tu esi vienīgais, kam uzticos."

Pēkšņi, ne vārda neteicis, Henrijs sniedzās pēc klausules.

"Ko tu darīsi?" Enna satraucās.

"Zvanīšu Nīlijai un izlikšos, ka gribu dot tai padomus, bet tu panēm otru klausuli!"

fenna noskatījās, kā Henrijs sākumā izteica Nīlijai komplimentus par viņas atgūto figūru un panākumiem. Tad ķērās pie lietas.

"Nīlij, es tikko kā redzēju avīzi. Velns ar ārā! tas nozīmē — es runāju par Laionu Bērku!"

Enna klusītēm iegāja guļamistabā un paņēma klausuli.

Runāja Nīlija:

"Paklau, Henrij, es tevi cienu, bet — nejaucies manās darīšanās!"

"Nīlij," Henrijs mierīgi runāja tālāk. "Man vienalga, ko tu jūti, pat ja tu jūti, ka neko neesi parādā Ennai, taču joprojām vēl eksistē tavs imidžs, ko vajadzētu pasargāt. Visi zina, ka Laions ir precējies ar Ennu. Līdz šim presē ir bijuši tikai pāris miglainu mājienu, bet šis te… Galu galā taviem sponsoriem nav nekādas vēlēšanās pēc skandāla, un Laions dzīvo ar Ennu."

"Ne velna nedzīvo!" Nīlija iešņācās. "Viņš tikai no rītiem iet uz mājām pārģērbties! Un cer, ka vina to pieķers. Bet vina vienmēr

guļ!"

"Varbūt tu tikai domā, ka viņš vēlas, lai viņu pieķer!"

"Muļķības! Viņš ir kopā ar mani katru nakti. Kad vakar vakarā viņi mūs "El Marocco" nofotografēja, Laions teica, ka varbūt tā esot pat labāk, ja viņa ieraudzīs bildi un sapratīs. Tieši tā viņš teica! Pats pateikt viņš baidās, jo domā, ka Enna var sabrukt." Brīdi vilcinājusies, Nīiija turpināja: "Nu… to savu bērnu viņš mīl…"

"Nīlij, tev par to nāks atmaksa. Tu taču nedrīksti tā vienkārši paņemt, ko tev gribas, un par citu jūtām nedomāt. Par sliktiem darbiem katrs saņem atmaksu."

"Es neesmu katrs!" Nīlija spalgi iesaucās. "Un beidzot ir pienācis laiks paņemt to, ko gribu! Zini — kāpēc? Tāpēc, ka visu laiku esmu tikai devusi. Pat bērns būdama… tie sūdīgie gaučo neprata dejot, un es turēju šo grupu kopā! Es filmu studijām pelnīju naudu, bet viņi man iespēra ar kāju pa pakaļu. Taču mani nekas nespēj iznīcināt! Tu ļoti labi zini, ka līdzīgas man nav! Es nedzīvoju pēc parastu cilvēciņu stulbajiem likumiem. Tāpēc ka esmu neparasta! Mani nekas nevar iznīcināt — ne dimedrols, ne tabletes, ne trakomāja, ne resnums! Nekas! Bet Laions mani aizrauj. Man negribas ēst, kad esmu kopā ar Laionu. Es varu dzert un lietot novājēšanas tabletes un pat miega zāles, un nekas slikts nenotiek. Nolādēts, Henrij, mans talants dara pasauli laimīgu, un Laions dara laimīgu mani! Vai man nav tiesību būt laimīgai? Laions man ir vajadzīgs! Velns lai parauj — kas tā Enna galu galā tāda ir?"

"Tava draudzene, labākā, kāda tev vispār bijusi!"

"Kā tad! Viņa var lepoties, ka mani pazinusi! Es taču esmu zvaigzne! Es esmu tā spilgtā! Velns ar ārā, kas tad viņā tāds īpašs ir? Jā, viņai ir smalkas manieres, bet tas tad arī ir viss! Un kas viņa ir šodien? Izģindusi niecība, kas televīzijā tirgojusies ar nagu laku, gadiem gulējusi ar vecu ķēmu un nu grib tēlot mis Tiklo! Jaunava Marija ar bērnu! Man nemaksāja par to, ka man ir labi vaigu kauli! Es nopelnīju savu naudu ar talantu. Viņa ir pietiekami ilgi peldējusi pa dzīvi ar savu cēlo izskatu. Tagad viņai trīsdesmit astoņi, man trīsdesmit četri, bet mani mans izskats neuztrauc — tas man nav svarīgs. Ja tu esi Ennas draugs, pasaki viņai, lai viņa dod Laionam brīvību! Pēc tam lai iztaisa kosmētisko operāciju, un varbūt Kevins vai kāds cits lempis šo arī paņems!" Iesprauslodamās Nīlija nometa klausuli.

Lēni nolikusi klausuli, Enna piegāja pie spoguļa: smalkās līnijas zem acīm un ap muti šodien bija redzamas jo skaidri. Dīvaini, viņa nekad par savu izskatu nebija domājusi sakarībā ar Laionu, bet…

"Nost no spoguļa!" Istabā bija ienācis Henrijs. "Tam mazajam monstram zem acīm ir loki līdz pašam zodam. Un es priecājos, ka viņa domā, ka var dzert. Ar viņas aknām ir cauri!"

Enna sāka drebēt. Henrijs viņu satvēra un turēja cieši apskautu.

"Paklau… viņa tā runāja tikai tāpēc, ka zināja: es tev pastāstīšu."

"Varbūt viņai ir taisnība, Henrij. Varbūt Laions vēlas šķirties."

"Laions man neko nav teicis. Paklau, Enna, tu man stāstīji, ka viņš katru rītu -savanda gultu, tātad viņš vēl joprojām cenšas tev melot un meklēt aizbildināšanos."

"Un man par šīm laipnībām jābūt pateicīgai," Enna elsoja.

"Tevjāiztur! Nīlija teica, ka nekas nespēj iznīcināt viņas talantu. Tā tas tiešām ir, izņemot tikai vienu — viņu pašu. Viņa pati sevi iznīcinās, pagaidi, un tu to redzēsi." Enna pakratīja galvu.

"Es pati tam visam pielikšu punktu. Es vairs nespēju to izturēt." "Vari gan! Un izturēsi! Tu pati par sevi esi klase un esi spējīga būt tikpat stipra un sīksta kā tā mazā draņķe."

Laions vakarā pat nepiezvanīja. Pusnaktī Enna jau gatavojās ieņemt tableti, kad izdzirdēja mazās raudāšanu. Džena bija labs bērns un naktīs parasti gulēja labi. Noteikti kaut kas nebija kārtībā. Ak Dievs, un auklītei bija brīvs vakars! Enna ieskrēja bērnistabā — mazā bija nobrēkusies gluži sarkana. Enna viņu maigām rokām izcēla no gultiņas, nomainīja autiņus un piedāvāja padzerties, taču Džena atteicās un raudāja vēl stiprāk. Likās, ka bērnam ir paaugstināta temperatūra. Nāca zobiņi, un tā tas varēja būt, tāpēc Enna iezieda meitiņas smaganas ar sāpes remdinošu līdzekli. Taču bērns turpināja mētāties pa gultiņu un sāka kunkstēt. Enna izmērīja temperatūru: 40 ! Ar bērnu rokās viņa pa gaiteni aizsteidzās uz kalpones istabu. Samiegojusies sieviete paturēja bērnu, kamēr Enna centās sazvanīt ārstu.

Bija piektdienas vakars, un Enna saņēma atbildi, ka dakteris esot aizbraucis pavadīt nedēļas nogali laukos. Enna piezvanīja uz turieni un saņēma atbildi, ka ārsts ieradīšoties pēc stundas. Ak Dievs, ko darīt? Kur Laions? Enna piezvanīja Henrijam, bet arī viņa nebija mājās — viņam bija vasarnīca kaut kur Vestportā.

Un tad viņa apņēmīgi piezvanīja uz viesnīcu, kur dzīvoja Nīlija.

"Hallo, Nīlij," Ēnna mierīgi uzrunāja Nīliju. "Vai Laions ir pie tevis?"

"Nē."

"Es viņu meklēju — lieta ir steidzama."

"Labi…" Nīlija nožāvājās. "Ja viņš man piezvanīs, es pateikšu."

"Nīlij, bērns ir slims!" k

"Izsauc ārstu!"

"Es jau izsaucu. Viņš izbraucis ārpus pilsētas. Dženai ir temperatūra pāri četrdesmit."

"Nekrīti panikā! Bērniem šad tad mēdz būt augsta temperatūra un visbiežāk ne no kā. Iedod viņai pusi aspirīna."

"Ja Laions piezvanīs, vai tu viņam pateiksi?"

"Protams, protams. Bet tagad — ar labu nakti, man rīt ieraksts un tāpēc labi jāizguļas. Dvīņiem bieži bija augsta temperatūra, tas nav nekas." Un Nīlija nolika klausuli.

Enna Nīlijai ticēja — vina nevarēja būt tik bezsirdīga, lai melotu. Ak Dievs, kur bija Laions?r

Nīlija pacēla klausuli un pateica viesnīcas operatorei, lai viņu neviens netraucē. Velns ar ārā — kur bija Laions? Ak jā — viņš taču bija kopā ar aranžētājiem viesnīcā "Victoria Hotel" — rakstīja jaunus dziesmu tekstus un pēc diviem bija solījies atnākt. Vai nevajadzētu tur piezvanīt un pateikt, ka saslimis bērns? Bet — tas taču nebija nekas svarīgs! Enna vienkārši mēģināja izmantot šo vienīgo savu varas iespēju, kas viņai vispār bija attiecībās ar Laionu. Nu labi, vina nemuļķos Laionu. Kad viņš atnāks, vina vienkārši būs aizmigusi un nekas nebūs jāsaka par riebīgo sievu un bērnu. Nīlija norija trīs tabletes, uzdzēra virsū glāzi viskija un pēc brīža jau miegodamās nodomāja, ka jaunās dziesmas droši vien būs labas. Tad apmierināti pasmaidīja un ļāvās miegam.

Divos naktī bērnu aizveda uz slimnīcu — meitenei bija plaušu karsonis.

Laions, atradis Nīliju aizmigušu, devās uz mājām. Par lielu pārsteigumu, dzīvoklī dega gaisma, bet Ennas nekur nebija. No raudošās kalpones viņš uzzināja, kas noticis, un tūdaļ drāzās uz slimnīcu. Uzgaidāmajā telpā bāla un izbiedēta sēdēja Enna, gandrīz nemaz nereaģēdama uz vīra ierašanos.

"Kas ar viņu noticis?"

"Džena atrodas skābekļa teltī, pie viņas ir divas māsas, un mani nemaz nelaiž klāt…"

"Es strādāju ar dziesmu tekstu autoriem Nīlijas jaunajai programmai, un, kad pārbraucu mājās, jūsu abu vairs tur nebija."

"Pirms vairākām stundām es piezvanīju Nīlijai," Enna nervozi teica.

"Es pie viņas nebiju." Laions jutās gandrīz vai apvainots. "Kāpēc tu zvanīji?"

"Domāju, ka viņa varētu zināt, kur tevi meklēt, — tu taču esi viņas aģents."

Laions saņēma sievas roku — tas bija neapzināts un dabisks žests, bet Ennu pilnīgi atbruņoja. Vai viņi tiešām kādreiz bijuši tuvi cilvēki? Vai šis brīnišķīgais svešinieks viņai tiešām kādreiz piederējis? Tagad šis svešinieks bija viņai piesaistīts ar likumu, taču piederēja citai. Bet viņa to joprojām mīlēja. Šī apjausma Ennu šokēja, jo gribējās vīru ienīst. Bet patiesībā — ja vien tas būtu iespējams — viņa to gribēja vēl vairāk nekā agrāk… Ennai trūka lepnuma — viņa nekad nedos tam brīvību! Ja vien viņš nepieprasīs šķiršanos. Ak Dievs, neļauj tam notikt! Un tomēr — cik tas bija šausmīgi, ka bija jānotiek nelaimei, lai viņš būtu viņai blakus!

Pēc veselas mūžības — kā abiem likās — parādījās ārsts. Viņi aizturēja elpu. Dakteris smaidīja. Viss būšot kārtībā. Temperatūra krītoties. Paldies Dievam, ka esot penicilīns un bērns fantastiski izturīgs!

Laions nāca uz slimnīcu katru vakaru pulksten septiņos. Ennai bija ierādīta istaba blakus bērna palātai, un viņa augu dienu pavadīja slimnīcā. Laions vēroja mazo augumiņu gultiņā un mīļi klakšķināja mēli. Katru vakaru viņš veda Ennu vakariņās uz slimnīcas restorānu un pavadīja slimnīcā vismaz divas stundas. Tas kaut nedaudz sabojāja Nīlijas vakarus, Enna drūmi domāja.

Pēc desmit dienām viņi mazo Dženiferu atveda mājās. Laions visu dzīvokli bija izrotājis ar ziediem. Viņi pusdienoja mājās. Laions rotaļājās ar mazo. Tonakt viņš pirmo reizi pēc daudzām nedēļām gulēja līdzās sievai un abi aizmiga viens otra skavās.

Četros no rīta iezvanījās tālrunis. Enna pamodās pirmā un tumsā taustījās pēc klausules.

Tā bija Nīlija. Pēc neskaidrās runas Enna saprata, ka Nīlija sadzērusies tabletes.

"Lai tas kunas dēls velkas pie telefona!"

"Viņš guļ, Nīljjļ"

"Cei vinu augšā!"

"Es to nedarīšu."

"Tu dzirdēji, ko es teicu? Cel viņu augšā vai ari es tūlīt braucu pie jums un izdarīšu to pati!"

Laions atvēra acis. Erina ar lūpu kustībām vien izrunāja Nīlijas vārdu. Viņš paņēma klausuli.

"Kas ir, Nīlij?" Viņš bija pārliecies pāri Ennai, lai aizsniegtu klausuli, — Enna dzirdēja Nīlijas spalgo balsi.

"Es tevi gaidu visu nakti," viņa brēca.

"Mēs šovakar pārvedām mājās bērnu no slimnīcas."

"Ņu un tad? Viņa taču iet gulēt septiņos, vai ne?"

"Šī ir viņas pirmā nakts mājās."

Enna aizvēra acis. Viņš atvainojās, ka bija nozadzis viņai vakaru, lai pavadītu to kopā ar savu sievu…

"Nu… tad nāc šurp tagad!"

"Nīlij, pulkstenis ir četri no rīta."

"Nāc šurp! Esmu iedzērusi septiņas tabletes. Ja tu nenāksi, iedzeršu vēl desmit!"

"Nīlij! Rīt tev ir intervija ar "Life'V

"Lai viņi kratās ellē! Es ar viņiem nerunāšu ne vārda, ja tu tūlīt nenesīsi šurp savu pakaļu!"

"Labi, Nīlij, es braucu!"

Enna noskatījās, kā Laions pieceļas, un domāja — jāiztur! Šonakt viņam nemaz negribējās turp doties, bet Nīlija to piespieda. Pilnīgi apģērbies, viņš pienāca pie sievas.

"Enna… vai saproti?"

"Es zinu, ka tu negribi iet."

"Enna… šis laiks tev ir bijis ļoti grūts. Mums kaut kas jādara!"

Uzvaras apziņa pagaisa. Vai tiešām viņam Nīlija bija kas vairāk par viņu un bērnu?

"Laion, gan jau viss nokārtosies," viņa steidzīgi ierunājās. "Pusnaktī lēmumus pieņemt nevajag!"

"Bet mēs nevaram tā turpināt. Tu, Nīlija un es…"

"Es varu, jo zinu, ka tas nav uz ilgu laiku. Laion, viņa tevi galīgi pakļāvusi sev!"

"fcs esmu Nīlijai vajadzīgs. Viņai ir liels talants, Enna, bet trūkst disciplīnas. Viņa man jāvadā aiz rokas kā bērns. Tu gan esi stipra."

Enna sāka raudāt.

"Nē, es neesmu stipra! Vienīgais, kas manī ir stiprs, tā ir mana mīlestība pret tevi."

Viņš pagriezās un izgāja no istabas.

Kad sākās jaunā televīzijas programma, Enna atgriezās darbā. Aizņemtība palīdzēja kaut nedaudz aizmirst Laionu un Nīliju.

Septembra beigās viņi abi aizbrauca uz Holivudu — arī tur Nīlijas panākumi bija fantastiski. Šad un tad Laionam izdevās uz īsu brīdi atbraukt uz Ņujorku. Naktīs, vīra rokās gulēdama, Enna gandrīz vai aizmirsa, ka viņš gluži tāpat guļ ar Nīliju. Taču no Kalifornijas atskanēja uzmācīgi zvani un atgādināja, ka Nīlija ir pirmajā vietā.

Viņš atbrauca pāris dienu pēc Ziemsvētkiem, apkrāvies ar rotaļlietām Dženiferai un dārgu rotaslietu Ennai. Viņa apzinājās, ka viņš kārtējo reizi sevi sadalījis: Ziemsvētki ar Nīliju, bet pēc tam Ņujorkā ar viņu un mazo Dženu — Jaunais gads.

Pēc trim dienām piezvanīja Nīlija un lika nekavējoties atgriezties. Enna noklausījās sarunu pa telefona atzarojumu.

"Un tūlīt šovakar!" kliedza Nīlija. "Vai tu nezini, kas rīt par dienu? Vecgada vakarā!"

"Pirmais janvāris ir manas meitas pirmā dzimšanas diena!" stingrā tonī atgādināja Laions.

"Tas ir sūds! Nosviniet to šodien — bērnam vienalga!"

"Bet man gan ne. Paklausies, esi laba meitene! Tu esi ielūgta daud2ās vietās, un tevi pavadīs aģentūras pārstāvis. Es atgriezīšos ne vēlāk kā piektajā. Man jāpaliek te un jāsagaida "Mīlules" pirmizrāde."

Nīlija ieņirdzās:

"Tā Mārdžorija Pārksa būs viena liela nulle!"

"Es vinu redzēju "Zilajā eņģelī" pagājušajā gadā — vina bija loti laba." ' .

"Dziedāšana būs jāpastiprina ar ierakstu, jo viņa dzied iekšā — rīklē. Pēc pāris gadiem ar viņu būs cauri! Kad tu būsi šeit?"

"Vēlākais piektajā."

"Vai tu mani. mīli?"

"Tu zini, ka jā," viņš ātri atteica.

"Cik stipri?"

"Šausmīgi."

"Vairāk par Ennu un bērnu?"

"Liekas, ka jā. Tagad, Nīlij, man jābeidz runāt. Enna ir mājās. Vina var pacelt klausuli."

!, Tieši to es gribu!"

"Vai tev patīk cilvēkiem darīt sāpes?"

"Nē, bet, ja viņa visu uzzinās, viņa no tevis atteiksies!"

"Varbūt vina jau zina."

"Tu viņai pateici?"

"Nē, bet Enna nav mulķe. Un pilsētā stipri baumo."

"Tad kāpēc viņa nelaiž tevi vaļā?"

Laions klusēja.

"Nu tad — nolādēts — es viņai piezvanīšu un visu pateikšu! Tad viņai būs jālaiž tevi vaļā. To viņai liks viņas lepnums."

"Nedari to… es… viņai jau pateicu."

"Kad? Tu man par to neko neesi teicis!"

"Vakar vakarā."

Enna ar pūlēm apslāpēja izbrīna saucienu — nekad viņi nebija bijuši tuvāki kā vakar vakarā.

"Nu im?"

"Nekas. Viņa teica, ka zinot visu, bet aizvēršot acis un man šķiršanos nedošot."

"Nu tad mēs viņu piespiedīsim! Mīlināsimies sabiedriskās vietās!"

"To tu jau esi mēģinājusi darīt, Nīlij. Avīžnieki tevi mīl, sargā tavu reputāciju un neraksta visu, ko redz."

"Es sasaukšu viņus kopā un sniegšu interviju! Teikšu, ka tu gribi mani precēt un ka es gribu tevi, bet tava sieva tevi nelaiž vaļā!"

"Un tu zini, kas notiks ar tavu izrādi? Morālu iemeslu dēļ tevi padzīs, jo tavs sponsors taču pārdod ģimeņu brokastu produktus. Tevi padzīs momentā…" k

"Man vienalga! Mēs varētu braukt uz Eiropu, un es tur nofilmētos vēl vienā filmā."

"Nīlij, man ir partneris, tāpēc es nevaru domāt tikai par sevi."

"Tu un tava sūdainā aģentūra? Labi, kad būšu nopelnījusi miljonu dolāru, es tevi izpirkšu un pasūtīšu viņus visus uz elli. Es gribu tevi pie sevis — dienu un nakti, katru sekundi!"

Viņš iesmējās:

"Uz redzēšanos piektajā, Nīlij!"

"Vai tu mani mīli?"

"Es tevi dievinu."

Saruna beidzās.

"Mīlule" bija sezonas muzikālā sensācija. Enna vēroja, kā mazā, vājiņā meitenīte ar blēdīgo smaidu pārņem savā varā skatītājus. Viņai bija deviņpadsmit un vēl trūka profesionālo iemaņu, bet viņa raidīja vilni, kas signalizēja — "zvaigzne".

"Mums ir laimējies," Džordžs čukstēja. "Laions vakar panāca, ka viņa paraksta ar mums līgumu. Pēc šī vakara viņu gribēs visi."

"Ar to meiteni nodarbosies tu," Laions čukstēja, pārliekdamies pāri Ennai.

Enna domās kavējās pie kāda cita vakara pirms daudziem gadiem, kad vina bija sēdējusi līdzās Laionam un vērojusi Nīliju, kura pirmo reizi uzstājās Brodvejā. Arī viņa toreiz bija jauka meitene bez temperamenta. Pirms deviņpadsmit gadiem… Viņa to meiteni bija mīlējusi toreiz un mīlēja arī tagad. Noklausoties telefona sarunu ar Nīliju, Enna bija sapratusi, ka ir uzvarējusi, taču uzvarai trūka saldmes. Laions meloja, ka prasījis šķiršanos. Viņš negribēja pamest Ennu un palikt kopā ar Nīliju, jo Nīlijas izdarībās jau sāka rēgoties viņā mītošā kobra. Rīt bija piektais, taču Laions pat nebija ieminējies par projāmbraukšanu, bet runājis par kādu izrādi, ko gribētu noskatīties astotajā. Bet vai viņa tiešām bija uzvarējusi vai ari tā bija tikai atelpa? Nīlija vēl joprojām eksistēja un — iespējams — pastāvēs vienmēr. Vai viņam patika Nīlijas miesa? Vai ar Nīliju bija tāpat kā ar viņu, Ennu? To viņa nekad neuzzinās.

Enna sēdēja starp Laionu un Džordžu arī pēc pirmizrādes sarīkotajās viesībās. Kad Laions piegāja pie kāda cita galdiņa parunāt par biznesa lietām, pienāca un viņa vietā apsēdās Mārdžorija.

"Es gribu, lai jūs zinātu, mis Velsa, ka allažiņ esmu bijusi jūsu fane. Kad jūs bijāt Džiliana meitene, es jūsu dēļ vai ģību nost! Kad man bija desmit, es nospēru mātei desmit dolāru, lai nopirktu Džiliana lūpu zīmuli — gribēju izskatīties tieši tāda kā jūs!"

Enna smaidīja un pēkšņi saprata, kā bija jutusies Helēna Losona. Bija tik brīnišķīgi būt jaunai un domāt, ka būsi tāda vienmēr! Taču Enna zināja, ka viņa Mārdžorijai Pārksai ir panākumu simbols. Viņa bija eleganta, precējusies ar ievērojamu vīrieti un arī pati guvusi panākumus dzīvē. Mārdžorija nebija skaista, viņai mugurā bija zaļa kleita, kas neizcēla viņas dotumus, un melnā zīda mētelis bija tieši tāds, kādu bija nēsājusi Enna savas karjeras sākumā. Ennai nepalika neievērots, ar kādu cieņu Mārdžorija aplūkoja viņas ūdeļādu kažoku. Bet vai meitene zināja, ka viņas biezie, krāšņie mati tagad nedaudz jāpiekrāso! Ka rieviņas zem acīm jānoslēpj aiz grima kārtas? Maigā apgaismojumā — tādā, kāds te valdīja šovakar, — viņa vēl varēja izskatīties neatvairāma. Enna zināja, ka, ienākot telpā, visu skatieni pievēršas viņai. Televīzijā viņa izskatījās lieliski un varbūt varētu tur strādāt vēl piecpadsmit gadus, ja lietotu īstu grimu un izmantotu atbilstošu apgaismojumu. Taču Enna nekad nevarētu izlikties jaunāka, nekā patiesībā bija. Un galu galā — ko lai viņa muļķotu? Visi taču zināja, cik Ennai ir gadu.

Mārdžorija pļāpāja bez pārtraukuma. Laions atklāti garlaikojās. Pēc stundas viņi brauca mājup. Šovakar Laions izskatījās noguris.

Mārdžorijas panākumi bija kā meža ugunsgrēks — viņas dziesmu albumi tika pārdoti fenomenālā ātrumā. Aprīlī Džordžs viņai noslēdza līgumu par televīzijas seriālu — jauno zvaigzni it visur pārstāvēja aģentūra — "trīs B".

Laions braukāja no Ņujorkas uz Kaliforniju un atpakaļ. Nīlijas izrādei bija panākumi, un viņa noslēdza līgumu uz nākamo sezonu. Nīlija turējās uz jauna Holivudas panākumu viļņa, bija noīrējusi milzīgu māju ar pilnu kalpotāju štatu, un viņas rīkotās viesības pievilka visus ievērojamākos cilvēkus.

Nīlija ierakstīja sezonas pēdējo izrādi, kad Džordžs aicināja Laionu atpakaļ uz Ņujorku sakarā ar Mārdžorijas jauno televīzijas programmu.

Laions aizbraucot bija atstājis zīmīti ar solījumu atgriezties pēc četrdesmit astoņām stundām — viņš tādējādi cerēja izvairīties no scēnām un jutās diezgan drošs. Divas trešdaļas no izrādes jau bija ierakstītas.

Laions aizveda Ennu uz teātri, bet mazo Dženu — uz viņas pirmo izrādi mūžā.

Enna ar Laionu jau bija gultā un skatījās vēlo televīzijas programmu, kad to pārtrauca pēdējo zinu izlaidums: "Nīlija O'Hara steidzami ievietota slimnīcā un atrodas kritiskā stāvoklī."

Pēc dažām minūtēm zvanīja Džordžs. Viņš sazvanījies ar Kaliforniju un uzzinājis, ka Nīlija, iespējams, palikšot dzīva. Viņa esot iedzērusi pusflakonu tablešu. Laions ģērbās, bet Enna kravāja viņam ceļasomu — vēl varēja pagūt uz lidmašīnu, kas izlidoja pusdivos.

Nīlija bija vārga un iekritušām acīm vērās pretī Laionam, kad viņš ienāca slimnīcas palātā. Viņa dzīvos. Nīlija stiepa pretim rokas.

"Ak Dievs, Laion, kad es uzzināju… tās bija beigas. Es gribēju mirt!"

"Ko tu uzzināji?" Laions maigi smaidīja, glāstīdams viņas matus.

"Es to izlasīju avīzē uzņemšanas laukumā. Tur bija rakstīts, ka esi atgriezies, lai padarītu Mārdžoriju Pārksu par zvaigzni."

"Un kāds tam sakars ar…" Viņa balss pārsteigumā aprāvās.

"Paklau, Laion, varu paciest, ka tu šad un tad izgulies ar savu sievu un pat varētu tev piedot šad un tad kādu īsu romāniņu ar meitenēm, taču nekad necietīšu, ka tu radi kādu citu zvaigzni, izmantojot manu vārdu!"

"Bet, Nīlij, mēs taču neesam aģentūra, kas pārstāv tikai vienu sievieti!"

"Es radīju tavu utaino aģentūru! Un varu to arī Iznīcināt! Ja aiziešu es — aizies arī puse tavu klientu! Es tev esmu vajadzīga, brālīt, tāpēc — lūdzu — turpmāk esi klāt, kad vien uzsvilpšu!"

Laions piecēlās un izgāja laukā.

"Laion! Nāc atpakaļ!"

"Esmu nācis pie slēdziena, ka mums jāizbeidz saistības ar Nīliju, — viņa nav tā vērta, kas mums viņas dēļ jāpārdzīvo. Viņa mums vairs nav vajadzīga."

"Bet vai tas mums nekaitēs?" Džordžs jautāja.

"Nemaz." Laions pakratīja galvu. "Mārdžorijas izrāde mums ienesīs divtik. Džo Klingam ari iet no rokas. Nīlija tik un tā sabruks — pēc gada vai diviem, tas ir tikai laika jautājums. Mēs noorganizēsim viņas atgriešanos, un diezgan!"

"Kāpēc tu domā, ka Nīlija sabruks? Trakomājā taču viņu pamatīgi izārstēja."

Laions iesmējās.

"Cik ilgi cilvēks var izturēt, saņemot divas dimedrola injekcijas dienā?"

"Vina teica, ka tie esot vitamīni!"

"Labi gan vitamīni! Paklau, mūsu aģentūrā ir savākti lieliski darbinieki. Tu proti pārdot, es diezgan radoši strādāju ar aktieriem un citiem aģentūras darbiniekiem. Mēs nedrīkstam pusi savu spēku izniekot, lai drāztos pa pasauli pakal šim astonkājim un to auklētu! Vina ēd dzīvus cilvēkus! Debesis vien zina, kā Ennai ir izdevies izdfzīvot! Tātad mēs ar Nīliju izbeidzam. Zinu, ka viņu vēlas Džonsona Herisa kantoris, — mēs viņu atlaižam."

Nīlija parakstīja līgumu ar Džonsona Herisa kantori un neskopojās ar ļaunām piezīmēm par savu iepriekšējo menedžeru slikto darbību. taču " trīs B" no tā necieta, un septembrī ar lieliem panākumiem sākās Mārdžorijas Pārksas izrādes.

Sezonas sākumā Nīlija atradās popularitātes aptaujas virsotnē. Augu diennaktkpie viņas dežurēja trīs Herisa kantora darbinieki.

"Vai tu domā, ka ar viņu viss būs kārtībā?"

Laions pamāja.

"Pagaidām. Bet viņa atkal sāk sevi iznīcināt un ir uzņēmusies pārāk daudz — lielā māja, daudzie apkalpotāji, pastāvīgās iedzeršanas… Viņa atkal ir zvaigzne, un reiz tas viņu jau gandrīz nogalināja."

"Ja viņa sabruks…" Ennai tomēr viņas bija mazliet žēl. "Tas ir neizbēgami," Laions teica. "Un tad?"

"Tad atkal ārstēsies un atkal atgriezīsies — un atkal viss sāksies no gala tik ilgi, kamēr izturēs viņas ķermenis. Tas ir gluži kā pilsoņu karš — cīnās viņas emocijas ar viņas talantu un fiziskajiem spēkiem. Vienai pusei nāksies zaudēt/'

1965. gads

Enna nožēloja, ka bija ļāvusi sevi pierunāt sarīkot šīs viesības Vecā gada vakarā. Viesi plūda nebeidzamā straumē — dzīvoklis bija pārblīvēts.

Pēc izrāžu beigām sāka ierasties Brodvejas slavenības. Bija jau pāri vieniem, un vina kopš divpadsmitiem nebija redzējusi Laionu, kurš viņu steidzīgi bija noskūpstījis un tad nozudis. Tagad jau bija pirmais janvāris — mazās Dženas otrā dzimšanas diena! Viņa nemanot izslīdēja no pārpildītās viesistabas un devās uz bērnistabu. Spuldzes blāvajā gaismā varēja samanīt gulošā bērna augumiņu. "Laimīgu Jauno gadu, manu eņģelīt," Enna čukstēja. "Es tevi mīlu, ak Dievs, kā es tevi mīlu!" Viņa pārliecās gultiņai un noskūpstīja meitiņu uz pieres, tad klusītēm izgāja no istabas. Visur skanēja viesu čalas. Enna iegāja guļamistabā, aizvēra aiz sevis durvis un atgūlās gultā. Viesu smiekli un mūzikas skaņas attālinājās…

"Es tevi mīlu, Laion," balss likās kaut kur dzirdēta.

"Paklau, tu taču vēl esi bērns."

"Man vienalga! Es tevi mīlu! Pagājušajā nedēļā es uzstājos tik labi kā nekad, jo tu biji klāt!"

Skūpsts aizslēdza runātājas lūpas.

"Laion… vai tu būsi klāt katru nedēļu?"

"Es mēģināšu."

"Nemēģini, bet esi!" Balss skanēja jau neatlaidīgāk. "Laion, es esmu viena no tava kantora galvenajiem īpašumiem…"

"Mārdžij, tu mēģini ar šantāžu piespiest sevi mīlēt."

"Vai Nīlija O'Hara tā darīja?"

"Mums ar Nīliju nekas nav bijis."

"Ha! Nu — šā vai tā — starp mums būs daudz kas!"

Viņš to atkal skūpstīja.

"Bet tagad esi labiņa, iesim pie viesiem, iekams mūsu prombūtne nav pamanīta!"

Enna turpināja klusu gulēt, kad viņi bija aizgājuši. Tad piecēlās, sakārtoja tērpu, iegāja vannasistabā un iedzēra tableti. Dīvaini — viņa nejuta nekādu paniku! Tad tagad tā bija Mārdžorija Pārksa… Jā, šoreiz vairs tik ļoti nesāpēja kā pagājušajā reizē. Enna vēl joprojām mīlēja Laionu, taču — jau mazāk. Pēc tam kad ar Nīliju viss bija beidzies, viņš bija bijis mīļāks un labāks nekā agrāk. Taču Enna nejuta triumfu. Daļa no viņas pašas bija aizgājusi kopā ar Nīliju. Tagad viņa zināja, ka vienmēr būs kāda nīlija vai mārdžija… bet ar katru reizi tas sāpēs mazāk un mazāk un arī Laionu viņa mīlēs mazāk un mazāk, līdz kādu dienu vairs nebūs palicis nekā — ne sāpju, ne mīlestības.

Enna sasukāja matus un atjaunoja grimu — viņa tiešām izskatījās labi. Viņai bija Laions, skaists dzīvoklis, brīnišķīgs bērniņš un pašai laba karjera, arī Ņujorka — tātad viss, ko viņa kādreiz bija vēlējusies. Un, sākot no šodienas, viņai vairs nesāpēs. Dienu viņa būs aizņemta darbā, bet naktīs — vientuļajās naktīs — viņai vienmēr būs mīļās lellītes — tabletes. Šonakt vina ieņems divas. Kāpēc gan ne? Galu galā — bija taču Jaunais gads!

Džeklina Sūzena LEĻĻU IELEJA

Redaktore I. Sakse Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore M. Jaunzeme Korektore Z. Gražanska Programmētāja I. Barviģe

Nodota salikšanai 30.08.93. Parakstīta iespiešanai 30.09.93. RegMrārijas apliec-N^—0306. Fonnāls 6&84/16. Avīžu |»po«. Century garnitūra. O&etepiecKjma 15,81 uzsk-iespiedl.; 18,57 iz- devnl Pašūt NQ 2088. I/xlevniedha "liosma", LV- 1455 Rfcā, Aspazijas bulv. 24. Izdevn. NQ 26/33626. Iespiesta a/s "Ineses nams"tipogrāfijā,LV — 1081 Rīgā, Balasta dambī 3.

Sūzena Dž.

Sū 980 Leļļu ieleja. Romāns/No angļu vai. tulk. M. Šulca. - R.: Liesma, 1993. 271 lpp. ISBN 5-410-01048-5

„ 4703010100 —26a „ 84.7- 44

S M86i<ll)-93 96

Content

Sūzena Džeklina Leļļu ieleja

Džeklina Sūzena LELLU IELEJA

ENNA 1945. gada septembris

1945. gada oktobris

DŽENIFERA 1945. gada decembris

DŽENIFERA 1946. gada decembris

ENNA 1946. gada decembris

DŽENIFERA 1947. gada maijs

1947. gada septembris

1947. gada oktobris

ENNA 1948. gada janvāris

NILIJA 1950. gads

1953. gads

1956. gads

ENNA 1957. gads

DŽENIFERA 1957. gads

1960. gads

NĪLIJA 1961. gads

ENNA 1961-1962

1962. gads

1963.gads

1965. gads