Džeimss Hedlijs Čeizs

Liec mironim dancot

Dzīvās miesas tirgoņi

Romāni

Liec mironim dancot

.

.

Čeizs Džeimss Hedlijs

Liec mironim dancot Dzīvās miesas tirgoņi

I.nodala

Jaukā vasaras vēlā vakarā melns niķelēts "rollroiss" izbrauca no Cārlzstrītas uz Kerzonstritu un apstājās pie ieliņas, kura iziet uz Šepardas marķētu.

Divas jaunas sievietes, tērpušās kažokādās, pastaigājās šurpu turpu pa ieliņu. Ieraudzījušas mašīnu, viņas apstājās un sāka pētīt "rollroisu" gandrīz ar profesionālu interesi, kura robežojās ar skaudību, kādu izraisa sveša bagātība. Iela bija pilnīgi tukša, uz tās nebija neviena, izņemot sievietes un iebraukušo automobili. Dīvainā kārtā šādi klusuma brīži mēdz būt pat tādos aristokrātiskos Londonas kvartālos kā Vestendā. Šoferis, jauns cilvēks, tērpies uniformā, izkāpa no mašīnas un pārmija dažus vārdus ar iekšā sēdošo pasažieri, kuru sievietes nespēja saskatīt. Pēc tam viņš atkāpās un apjukumā sāka pētīt ielu.

—     Kā tu domā, vai mēs spētu viņu ieinteresēt? — jautāja augumā garākā sieviete.

—     Nelolo veltīgas ilūzijas, — rūgti iesmiedamās, teica otrā sieviete, blondīne, cenzdamās pabīdīt nepaklausīgo matu šķipsnu zem cepurītes. — Tie, kuri braukā "rollroisos", nav priekš mums!

Šoferis tostarp pamanīja sievietes un sāka ātri soļot viņu virzienā. Garākā viņam uzsauca:

—     Hello! Varbūt jūs vēlaties parunāties ar mani?

Kad vīrietis pienāca tuvāk, viņa varēja labāk to aplūkot. Jauneklis bija neparasti bāls. Neskatoties uz jaunību, visā viņa figūrā jutās sasprindzinājums un nemiers. Šoferis paskatījās uz sievietēm un sapratis, ar ko viņam darīšana, pussoli atkāpās, tomēr jautāja:

—    Vai jūs nevarētu man pateikt, kur atrodas klubs "Zelta lilija"? — viņš runāja patīkamā, bet neizteiksmīgā balsī.

—    Vēl ko ne! — atbildēja jaunā sieviete, kuru viņa uzvedība saniknoja. — Vai tad ar šādu jautājumu jūs nevarai griezties pie policista? Tādām sarunām mums nav laika!

—     Kā gan lai es griežos pie policista, ja viņa šeit nav? — viņš iebilda, un šofera tumši brūnās acis iezibējās. — Turklāt man liekas, ka jūs neesat pārāk nodarbinātas, — viņa plānās lūpas nicīgi saviebās. — Ja neziniet, tad tā arī sakiet, pameklēšu kādu zinošāku cilvēku!

Sieviete niknumā uzgrieza viņam muguru un izmeta:

—     Tad jautājiet kādam citam!

—     Kāpēc jūs nejautājiet man par klubu' l-s gan zinu, kur tas atrodas, — sarunā iesaistījās blondīne.

—     labi. Kur atrodas klubs? — viņš nepacietīgi jautāja.

Blondīne pasmaidīja. Ciešāk ielūkojusies jaunekļa sejā, viņa, tāpat

kā draudzene, sajuta nemieru.

—     Bet vai jūs zināt, ka tur drīkst ieiet tikai kluba biedri? — viņa jautāja. —Jums nekad neizdosies tur iekļūt, jo šis likums tiek stingri ievērots.

—     Par to jūs neuztraucieties, — iebilda šoferis, tomēr viņa pirksti nervozi sakustējās, —jūs tikai parādiet, kurš tas atrodas.

—    Jūs viņu neatradīsiet, pat ja meklēsiet visu nakti, — koķetā tonī atbildēja blondīne. Uzmetusi skatienu savai draudzenei, viņa klusi piebilda: — Bet es labprāt jums to parādīšu, ja jūs man kompensēsiet šajā sakarībā radušos zaudējumus.

Garākā tomēr dzirdēja šos vārdus.

—     Klausies, mīļā, tu taču arī nezini, kur īsti tas klubs atrodas. — Viņai bija nepatīkami, ka palaidusi garām izdevību nopelnīt.

—     Es tiešām zinu, kur atrast to klubu un, ja labi samaksāsiet, es jūs turp aizvedīšu.

Šoferis nogāja malā un vēlreiz pārskatīja ielu. Viņš atgriezās pie mašīnas un atkal kaut ko pateica pasažierim.

—     Labāk ej projām, dārgā. Vai tad tu neredzi, ka esi šeit lieka? — teica blondīne.

—     Esi gan tu labiņa! — dzēlīgi noteica garākā. — Es taču pirmā sāku ar viņu runāt!

Blondīne pasmaidīja, bet viņas skatiens bija auksts, pat draudīgs.

—     Es zinu, kur atrodas klubs, bet tu nē! Šis klients nav priekš

tevis!

—     lai iet!

Garā, jaunā sieviete, atzinusi savu sakāvi, nozuda tumsā. Blondīne palūkojās uz mašīnas pusi. No tās izkāpa neliela auguma cilvēks, tērpies melnā mētelī, dziļi uz acīm uzbīdītā melnā cepurē un baltos cimdos. Viņa kurpes bija tā nospodrinātas, ka tajās atspīdēja mēness stari. Viņš paņēma rokā ebonīta nūju ar uzgali un šķērsoja ielu.

—     Tātad, mana dārgā, jūs zināt, kur atrodas klubs? — viņš jautāja, apstājies iepretim blondīnei.

Meiča ziņkāri paskatījās. Platmale pilnīgi aizsedza vīrieša augšējo sejas daļu. Viņam bija mazas, sarkanas lūpas un asi uz priekšu izbīdīts zods. Viņa apstiprinoši pamāja.

—     Es pavadīšu jūs, — viņa teica, tad piemetināja: —Jūs taču ne. esiet šejienietis, vai ne?

—     Cik jūs viltīga! — viņš pasmaidīja. — Bet nelieciet man veltīgi zaudēt laiku. Pavadiet mani līdz klubam un es uzdāvināšu jums vienu mārciņu.

—     Divas, dārgais, — viņa iebilda. — Man šodien bija ļoti neveiksmīga diena.

Vīrietis ierāva galvu plecos un smagi atbalstījās uz nūjas.

—     Cik tad tālu tas ir, ja jāmaksā divas mārciņas?

Meiča paskatījās uz viņu.

—    Jūs maksāsiet man nevis par pastaigu, bet par sniegtajām ziņām.

Viņš atkal pasmaidīja, un atplaiksnīja viņa baltie, sīkie zobi.

—    Jums taisnība, mana gudriniece. Tātad, divas mārciņas. Norunāts?

Viņa piemiedza vīrietim ar aci un uzsmaidīja:

—    Es uzreiz sapratu, ka jūs neesat skops. Mums, meičām, jābūt uzmanīgām, lai nepiekrāptu.

Viņš novilka cimdu, un vīrieša pirkstā iezaigojās milzīgs dārgakmens.

—    Jūs pazīstat Rollo? — viņš jautāja, pazeminādams balsi un urbdamies ar skatienu meičas sejā.

—     Un ja izrādīsies, ka es viņu pazīstu? — sieviete saspringa un nemierīgi paskatījās uz vīrieti.

—     Es gribētu šo to uzzināt par viņu.

Roka ar briljantu nozuda zem mēteļa un parādījās atkal ar veselu sauju banknošu. Meičai palika vaļā mute. "Paciņā droši vien ir kādas simts mārciņas!" viņa nodomāja.

—     Es jums samaksāšu par ziņām, — teica augumā nelielais vīrietis. Viņš tramīgi paskatījās atpakaļ, it kā baidīdamies no šofera. — Protams, ja šīs ziņas būs to vērtas!

Viņa arī uzmanīgi nopētīja ielu. Bija parādījušies gājēji. Pavisam tuvu pastaigājās policists. Tā bija parastā nakts apgaita.

—     labāk ienāciet pie manis dzīvoklī, — viņa teica. — Šeit nav iespējams mierīgi parunāties.

—   Nē, mēs vienkārši nedaudz pavizināsimies manā mašīnā, — viņš teica. Paņēmis sievieti zem rokas, viņš aizveda to pie mašīnas. Šoferis atvēra durvis.

Blondīne labpatikā nopūtās, atlaizdamās mīkstajā sēdeklī. Mazais vīrietis, kurš joprojām turēja rokā banknošu žūksni, ar labo roku paņēma zelta etviju, kura uz neliela plauktiņa' atradās līdzās.

—     Cigareti? — viņš piedāvāja, pašķielēdams uz meiču.

Vīrietis piesmēķēja pie speciālām, panelī ierīkotām šķiltavām. Ievilcis kuplu dūmu, viņš teica šoferim:

—    Apmetiet nelielu līkumu, tikai pārāk nenovirzieties no šīs vietas.

—     Cik burvīgi! — izsaucās blondīne, kad mašīna līgani uzņēma gaitu. — Ak, ko gan es varētu izdarīt, lai tiktu pie šādas mašīnas!

Mazais vīrelis norūca:

—     Mums jāparunā par citām lietām. Vai jūs pazīstat Rollo?

Viņa nokratīja cigaretes pelnus tieši uz biezā grīdas paklāja.

—    Viņam nepatīk, ka par viņu īpaši interesējas. Man jābūt ļoti uzmanīgai.

—    Tas joprojām ir naudas jautājums, vai ne? — viņš jautāja. — Paņemiet šo te, varbūt tas jums viesīs vairāk uzticības pret mani.

Viņš pasniedza desmit banknotes. Blondīne paķēra tās un zibenīgi noslēpa savā somiņā. Tomēr meičas acis joprojām kavējās pie naudas žūkšņa vīrieša rokā.

—    Jā, jā, — viņa lēnām teica. — Es pazīstu Rollo.

—    Vai viņš ir "Zelta lilijas" īpašnieks?

Viņa apstiprinoši pamāja.

—     Bet kāds ir šis klubs?

—    O! Ziniet, tas ir parasts nakts iestādījums, — viņa svārstījās. — Ļaudis iet tur padejot. —Viņa skatījās uz degošo cigaretes galu un domāja par to, ko varētu pateikt vēl, lai nesakompromitētu sevi. — Tur ir ļoti labs orķestris, — viņa piemetināja. — Ieeja maksā ļoti dārgi, tur tiek ielaisti tikai kluba biedri. Jūs nekādā ziņā neiekļūsiet, ja neesat kluba biedrs. — Viņa uzmeta tam ašu skatienu un novērsās. — Es ļoti labi to zinu, jo ne reizi vien esmu mēģinājusi tur iekļūt, bet pat kluba biedriem nav atļauts vest līdzi paziņas, — viņa precizēja.

Vīrietis sēdēja viņai blakus, sakrustojis rokas.

—    Turpiniet, — viņš teica, kad meiča apklusa.

—     Ko gan vēl lai es jums saku? — viņas rokas instinktīvi sažņaudza somiņu. —Jūs varat tur labi paēst, bet cenas ir ļoti augstas. Rollo prot taisīt naudu.

Šos vārdus viņa izrunāja lēnām, jo vairāk nezināja, ko teikt.

—    Jūs man nepateicāt neko būtisku. To pašu es varētu uzzināt, piezvanījis uz klubu, — dusmojās mazais vīrelis. — Ziniet, es nemēdzu kaisīt naudu vējā. Cik man zināms, tur notiek arī citas lietas, bet par to jūs neesat bildusi ne vārda. Kā tad būs?

—     Es nezinu, — viņa atbildēja, juzdamās nelāgi. — Protams, esmu dzirdējusi dažādas runas par tur notiekošo. Cilvēki ir pļāpīgi, bet es negribētu nevienam sagādāt nepatikšanas.

—    Jūs nevienam nenodarīsiet pāri, — atbildēja mazais cilvēciņš un izsmējīgi piemetināja: —Jūs taču saprotiet, ka es ļoti viegli varu atņemt jums naudu.

Viņa samulsa, bet steidzīgi turpināja:

—    Ja viņi uzzinās, ka esmu visu izpļāpājusi, ar mani ir cauri.

—     Kas ir šie "viņi"?

Blondīne pakratīja galvu.

—     Es jums gribēju teikt pavisam ko citu. Sievietei vienmēr ir jābūt uzmanīgai.

—     Nomierinieties, jums ne no kā nav jābaidās.

Meiča it kā sastinga, tad pēc brīža sāka steidzīgi stāstīt.

—     Runā, ka Rollo palīdz tiem, kuri ir iekūlušies nepatikšanās. Viņš novērš sarežģījumus. Tur mēdz apgrozīties sievietes, kuras saņem no viņa narkotikas. Tā ļaudis melš, bet apgalvot es nevaru, — viņa nervozi virpināja pirkstus. — Tur ir banda, kurā iesaistījies kāds tips vārdā Hatčs. Viņu bieži var tur sastapt. Man šausmīgi bail no viņa. Batčs izskatās pēc slepkavas.

—     Tātad Rollo glabā un realizē narkotikas, vai ne?

Viņa pamāja.

Mazais vīrelis bija iegrimis dziļās pārdomās.

—     Es noteikti gribu satikt Rollo, — beidzot viņš teica.

—     Bet es jau teicu, ka neviens jūs tur neielaidīs.

Sīkais vīrelis, liekas, nemaz nedzirdēja šos vārdus. Viņš nospieda kādu tuvumā esošo pogu.

—     Atpakaļ, — viņš mikrofonā nokomandēja.

"Rollroiss" palēnināja gaitu, apstājās un tad pagriezās, lai pēc dažām minūtēm atkal izbrauktu uz ielas, kas ved uz Šepardas marķētu.

—     Pavadiet mani līdz klubam, — teica vīrietis, izkāpdams no mašīnas.

Blondīne pārtvēra sev adresēto draudošo šofera skatienu un bailēs notrīcēja. Šis skatiens viņu pavadīja arī tad, kad pati kopā ar mazo cilvēciņu bija nozudusi tumsā. Pati nezinādama kādēļ, meitene turpināja trīcēt. Kad viņi tuvojās skvēram, meiča uzlika roku uz mazā cilvēciņa pleca.

—     Dārgais, jūs taču iedosiet tās divas mārciņas, kuras solījāt?

Viņš izbrīnīti sacīja:

—     Bet es taču iedevu jums pietiekami daudz, — tad, paraustījis plecus, teica: — Labi, neķildosimies sīkumu dēļ.

Un viņš iedeva meičai vēl divas mārciņas. Viņa steidzīgi iebāza tās somiņā pie pārējām.

—     Paldies, dārgais, jūs esat īsts princis! Mums jānogriežās uz šo pusi, esiet uzmanīgs!

Lukturi knapi kliedēja nakts tumsu. Pavārtēs bija redzami vientuļi silueti. Viņi smēķēja un, spriežot pēc uguntiņu skaita, viņu bija daudz. Daži cilvēki dīkā solī pastaigājās. Viņi to darīja kaut kā īpaši uzmanīgi. Blondīne un mazais cilvēciņš šķērsoja skvēru un izgāja uz blakus ielas. Bija tik tumšs, ka vīrietis apstājās.

—     Vai vēl tālu? — viņš jautāja, ar neuzticību raudzīdamies tumsā.

—   Jau tuvu, — nomierināja blondīne. — Man ir kabatas lukturītis, tādēļ varat neuztraukties.

Bāls gaismas stars pāršķēla tumsu. Abi gājēji atradās šauras ielas galā, un viņu priekšā slējās augsta ķieģeļu siena ar nelielām durvīm vidusdaļā. Lukturītis izgaismoja aplupušu fasādi un lielu, sarūsējušu mehānisko āmuru pie durvīm.

—     Lūk, mēs esam atnākuši, — teica blondīne. — Bet nerājiet mani, ja jūs tur neielaidīs.

—     Paldies, — atbildēja mazais vīrelis. — Tagad jūs varat iet. Esmu jums ļoti pateicīgs.

—     Labi, labi!

Viņa atcerējās banknošu paciņu, kuru vīrietis ielika atpakaļ kabatā.

—     Bet kāpēc gan jūs nevarētu pēc tam atnākt pie manis? Tas ir pavisam netālu no šejienes. Mēs ļoti labi pavadītu laiku. Es sagādātu jums lielu baudu!

Mazais cilvēciņš viņai neko neatbildēja, bet pacēla āmuru un ļāva tam nokrist. Durvis zem sitieniem nodrebēja.

—     Nē, — viņš sausi atbildēja. — Bet tagad lasieties prom!

Iedama pa ieliņu, viņa dzirdēja, kā durvis atvērās, kā mazais vīrelis iegāja, un tās aizvērās. Viņa apstājās, būdama nikna par to, ka viņam izdevās tur iekļūt bez jebkādām pūlēm. Bija cerējusi, ka vīrieti neielaidīs, un viņš atnāks pie tās. Pēkšņi meiča sajuta, ka blakus viņai kāds ir. Viņa asi pagriezās un lukturīša gaismā ieraudzīja mazā vīreļa šoferi. Viņš skatījās uz sievieti naida pilnām acīm.

—   Jūs mani šausmīgi nobiedējāt! — viņa nervozi iesmējās. Tanī pat laikā pār ķermeni pārskrēja aukstas trīsas.

—     Nodzēsiet lukturi, — viņš noteica vienaldzīgā, tomēr draudošā

balsī.

Juzdamās kā trusītis čūskas priekšā, viņa paklausīgi izpildīja pavēli, un abus aptvēra tumsa. Šoferis pastiepa roku un sagrāba viņu aiz elkoņa.

—     Tu kaut ko jūti? — viņš jautāja.

Viņa pēkšņi sajuta kaut ko asu ieduramies gurnā. Meiča mēģināja izrauties, bet nespēja.

—     Ko tas nozīmē? Jūs esat traks! — sieviete šausmās iekliedzās un saļodzījās.

—     Tas ir nazis… — viņš joprojām runāja vienaldzīgā tonī. — Šo nazi es varētu iegrūst tev vēderā, bet pagaidām to nedarīšu. Ātri atdod savu somu un nekusties.

Meiča grasījās kliegt, bet šoferis viegli uzspieda uz naža, un viņa palika nekustīga, ar pavērtu muti gluži bez balss.

—     Nolādētais nelietis! — beidzot viņa niknumā izdvesa.

—     Desmit mārciņu! Viņš ir traks, ja mētājas ar tādu naudu. Ļoti žēl, bet tu šo naudu vairs neredzēsi, — šoferis vēl spēcīgāk iespieda nazi viņas miesā, bet par naudas zudumu sašutusi meiča to pat neievēroja.

—     Es labāk pratīšu iztērēt šo naudu.

—     Bet arī jūs tik vienkārši netiksiet cauri! — viņa draudēja. — Es viņam izstāstīšu. Viņš taču iznāks no šejienes un tad es visu izstāstīšu, tu, riebīgais nelieti!

Viņš nedaudz pagāja malā. Blondīne juta, ka pa gurnu tek asinis. Viņa zināja, ka ievainojums ir niecīgs, bet sašutums un nevarības apziņa laupīja visus spēkus.

—     Tu neredzēsi, kā viņš iznāk no šejienes.

Smaga, cimdota dūre nolaidās pār viņas galvu.

* * *

Piecdesmitgadīgais Rollo, kuru visi pazina tieši ar šo vārdu, bija īsts milzis, divus metrus garš. Savu resno vēderu viņš nēsāja kā olu milzīgā maisā. Viņa rokas un kājas bija kā milzīgi taustekļi. Mazo, taukos iegrimušo ačteļu skatiens bija laipns, gudrs, ietiepīgs un samaitāts. Virs lūpām greznojās ūsas, viņa rokas pastāvīgi bija kustībā. Neviens nezināja pateikt, ar ko īsti Rollo nodarbojās. Bija zināms tikai tas, ka viņš ir "Zelta lilijas" īpašnieks. Ļaudis nojauta viņa līdzdalību visās šī rajona tumšajās lietās. Daži pat apgalvoja, ka viņš kontrolē visus Šepardas marķēta bordeļus, citi uzskatīja, ka nodarbojas ar zagtu mantu uzpirkšanu un pārdošanu, pat zagtu automobiļu slēpšanu visas valsts mērogā. Dažs labs apgalvoja, ka Rollo saņem naudu par narkotiku realizēšanu. Tomēr pilnīgi noteikti neviens neko nevarēja apgalvot.

Klubs "Zelta lilija" bija pats noslēpumainākais visā Londonā. Tanī bija 600 biedru, un tos apvienoja viena īpašība: viņi visi pārtika no blēdībām. Vieni lielākā, otri mazākā mērā, tomēr neviens nevarēja lielīties ar to, ka jebkad būtu godīgi strādājis. Tur varēja sastapt tērauda karali, savedēju, pederastu, augstākās klases prostitūtas un citus līdzīga ranga indivīdus. Visa šī cienījamā publika tika iedalīta automobiļu zagļos, vienkāršos krāpniekos, aizdomīgos vidutājos, sabiedrības dāmās — kleptomānēs, profesionālos šantāžistos, narkotiku pārdevējos un tā joprojām. Rollo baudīja neierobežotu varu pār viņiem. Kluba dekorētās telpas ietvēra galerija. Tur lika ielaisti vienīgi izredzētie. Šeit atradās Rollo sava veida novērošanas punkts. Gandrīz kairu nakti pēc divpadsmitiem viņš stāvēja tur, ar spalvainajām rokām balstīdamies pret galerijas margām. Viņa mazās ačteles vērīgi sekoja viesiem, kuri dejoja, ēda un dzēra. Šis skats sagādāja viņam milzīgu baudu, iedvesmoja.

Rollo vienmēr izskatījās vienādi: viņa bumbierveida kailo, spīdīgo galvvidu rotāja sarkana turku freska. Viņa tuklās miesas bija tērptas melnā frakā un tādā pat vestē. Kaklasaite bija no melna zīda un aizsedza resno kaklu. Pelēkās svītrotās bikses ietvēra resnas kājas, bet lakotās kurpes — milzīgas, plakanas pleznas. Ieejot lielajā zālē, katrs automātiski pacēla skatienu uz balkonu un tādā veidā uzzināja, vai Rollo vēlas ar viņu parunāt. Ja boss pamāja ar pirkstu, tad bija jāierodas pie viņa kabinetā. Uzaicinātais uzreiz neskrēja uz kabinetu, jo neba visiem vajadzēja zināt, ka Rollo vēlas ar viņu runāt. Īstenībā mājiens nozīmēja, ka viņš vēlas runāt par kādu slepenībā turamu lietu. Uzaicinātais vispirms gāja pie bāra, pasūtīja viskiju un, dzerdams to, pļāpāja ar bārmeni, pētīja oficiantu — grieķi, kurš iznēsāja ēdienus. Izdzīvojies pa zāles kreiso pusi, pamīcījies starp galdiņiem un pa deju placi, paklausījies džezu, uzaicinātais viesis ar vienaldzīgu sejas izteiksmi nozuda aiz melnajām portjerām, kas aizklāja trepes. Parasti trepju galā stāvēja sargs, Batčs. Šis garais, tievais tips ar bālo seju bija tērpies melnā uzvalkā, melnā platmalē, melnā kreklā, kuru rotāja balts zīda kaklauts ar zīda pakaviņu. Parasti Batčs stāvēja, atstutējies pret sienu, un bakstīja zobus ar zoss spalvu. Viss izskatījās kā labākajās gangsterfilmās. Nācējs māja viņam ar galvu, kamēr Batčs likās to neredzam. Tas nozīmēja, ka var turpināt ceļu. Pretējā gadījumā viņš, runādams ar amerikāņu akcentu, draudīgā tonī lika nācējam atgriesties restorānā.

Rollo kabinets bija lepni iekārtots: sienas sedza ozolkoka paneļi, gaismas ķermeņi bija apslēpti, rakstāmgaldu klāja biezs stikls, sienas bagātīgi izrotātas, visapkārt komfortabli krēsli un dīvāni, apvilkti ar zaļu ādu. Rollo parasti sēdēja aiz rakstāmgalda ar resnu cigāru zobos. Viņa skatiens pauda miegainību un vienaldzību. Uz galda nebija neviena papīriņa. Viņš sēdēja, sakrustojis rokas, un uzmanīgi pētīja ienācēju. Viņš nebija viens. Pie kamīna stāvēja Sellija. Viņa reti vēra vaļā muti. Lielās melnās acis nekad neizpauda nevienu domu, tomēr pastāvīgi kavējās pie apmeklētāja sejas.

Sellija bija kreoliete un izskatījās kā bāla bronzas statuja. Melnās acis bija drūmas, zods plats un kopā ar žokļu kauliem it kā atveidoja kobras galvu. Lūpas atgādināja košu pāršķeltu augli. Viņas garais siluets bija neparasts: seja izskatījās ārkārtīgi vāja, bet profilā šī sieviete atgādināja karikatūrista šedevru — tik dīvainas bija viņas formas. Neviens nekad viņu nebija redzējis bez koši sarkanā turbāna, kurš pastāvīgi rotāja tās galvu. Viņa valkāja ļoti košas zīda kleitas, kuras pasvītroja visas ķermeņa līnijas. Sellija iedarbojās uz visiem vīriešiem ar savu neiedomājamo seksualitāti. Viņa bija Rollo mīļākā. Kabinetā notika pārrunas, tika slēgti līgumi, noskaidrota lietas finansiālā puse. Rollo sēdēja pie sava galda, bet Sellija vērīgi sekoja apmeklētājiem. Kad pēdējais bija izgājis, Rollo sarauca uzacis un pāri plecam pavērās Sellijā, kura tad arī izlēma — "jā" vai "nē". Viņai piemita dīvaina spēja lasīt cilvēku domas. Parasti bija grūti piespiest Rollo piekrist priekšlikumam vai lūgumam, tomēr neviens neuzdrīktējās viņu krāpt, jo zināja, ka tad zaudēs visu. Pāris tādus drosminiekus upju policija izvilka no Temzas, mazāk bīstamie nokļuva hospitālī ar sadragātiem galvaskausiem. Par viņiem neviens īpaši nerūpējās. Rollo necieta iebildumus, neviens arī nemēģināja tos celt.

Tovakar Rollo sēdēja pie sava galda ar cigāru zobos un palielināmo stiklu pie acs. Viņš pētīja dārgu brošu. Istabas blāvajā apgaismojumā mirdzēja briljanti un rubīni. Sellija skatījās pār viņa plecu. Viņa smagi elsa un bija skaidrs, ka dārglieta ārkārtīgi patīk. Rollo nolika brošu uz samta spilventiņa, ērtāk iekārtojās krēslā un sāka gausties.

—     Gomecs pašreiz laikam strādā tur, apakšā, — viņš teica. — Ārkārtīgi nepieciešams, lai šī lietiņa jau līdz rītdienai izceļotu no valsts.

—     Man ļoti gribētos to iegūt! — teica Sellija, nenolaizdama acis no brošas. — Kādēļ tā jābojā? Mēs taču neciešam naudas trūkumu. Man tā patīk tieši tāda.

—     Dažreiz tu uzvedies kā īsta idiote, — atbildēja Rollo, izņemdams no atvilktnes kartona kārbiņu. —Ja tevi notvers ar šo brošu, tad tu dabūsi vismaz piecus gadus cietuma. Turklāt nauda mums vienmēr ir vajadzīga.

Pēkšņi uz viņa galda iedegās lampiņa.

—     Kāds nāk pa trepēm, — viņš teica.

Rollo mierīgi atvēra apakšējo atvilktni un iemeta lajā kastīti, kura acumirklī nozuda. Sellija smagi nopūtās: viņa saprata, ka redzēja brošu pēdējo reizi. Šī atvilktne bija savienota ar pagrabstāvu, kurā strādāja Gomecs. Pie durvīm pieklauvēja un ienāca Batčs.

Rollo saviebās: 4b'

—     Kas vēl?

—     Tur viens tips jautā pēc jums, — atbildēja Batčs, kura skatiens šaudījās no Sellijas uz Rollo. — Nekad agrāk es viņu neesmu redzējis. Viņš nepieder pie kluba biedriem.

—     Un ko šis grib?

—    Viņš man to neteica.

—     Es negribu viņu redzēt.

Batčs pašūpoja galvu.

—     Viņš iedeva man, lūk, šo.

Batčs izvilka no kabatas aploksni. Rollo sarauca uzacis un paņēma to, pamezdams skatienu uz Selliju. Kad no aploksnes bija izņemta banknote, kabinetā iestājās klusums. Rollo nolika banknoti uz galda.

—     Simts mārciņu.

Batčs un Sellija skatījās, izstiepuši kaklus.

—    Simts mārciņu! — atkārtoja Rollo. — Tā ir lieliska vizītkarte, — viņš pakratīja banknoti.

—     lln kas tas ir par tip^i?

Batčs paraustīja plecus.

—     Neliels puisis, labi ģērbies un, kā liekas, bagāts.

Rollo atkal paņēma banknoti, apskatīja to pret gaismu un norūca:

—      Es viņu pieņemšu, bet man gribētos uzzināt nedaudz vairāk. Ja es piezvanīšu divas reizes, tu izsekosi viņu un uzzināsi, kas viņš tāds ir.

Batčs pamāja ar galvu un izgāja.

—     Simts mārciņu… — uzmanīgi iesāka Sellija, kura bija ieņēmusi savu vietu pie kamīna. — Gribētos zināt, kas viņš tāds ir un ko viņam vajag.

—     Gan jau uzzināsim.

Viņš salocīja banknoti un iebāza vestes kabatā. Abi pievērsa skatienu durvīm, pa kurām bija jāienāk svešiniekam. Atgriezās Batčs. Viņš pakāpās sāņus, lai ielaistu mazo vīreli. Kad pēdējais noņēma cepuri, Rollo sāka ar interesi viņu pētīt. Cilvēks šķērsoja kabinetu.

—     Mani sauc Djupons, — viņš teica. —Es gribēju jūs satikt.

Rollo piecēlās.

—    Jūs ļoti patīkamā veidā stādījāties priekšā, mister Djupon. Lūdzu, sēdieties.

Batčs paskatījās uz Rollo un izgāja, klusi pievērdams durvis. Rollo atkal iekārtojās savā krēslā. Apsēdās arī ienācējs. Savu dziļi iegrimušo acu skatienu viņš pavērsa uz Selliju.

—    Varbūt mēs varētu palikt divatā? — viņš jautāja.

—     Bet mēs jau esam divatā, mister Djupon.

Iestājās ilgstošs klusums. Sellijas melno acu skatiens bija piekalts Djuponam.

—    Jūs gribējāt satikt mani? Kādēļ?

Misters Djupons sakrustoja rokas virs savas nūjas uzgaļa.

—     Esmu par jums dzirdējis, — viņš teica, joprojām skatīdamies uz Selliju. —Varbūt jūs varat man izdarīt pakalpojumu.

—     Man nav paraduma pakalpot cilvēkiem, — godīgi atzinās Rollo. — Man ir citi darbi.

—     Esmu gatavs maksāt par jūsu pakalpojumu

Rollo pastiepa roku:

—     Tad tā ir cita lieta.

Atkal iestājās klusums. Misters Djupons nervozi spaidīja rokās nūju, nevarēdams iesākt sarunu. Viņam traucēja Sellijas pētošais skatiens.

—     Ks domāju, ka būtu labāk, ja mēs tomēr paliktu divatā.

—     Sellija nevar jūs mulsināt, — paziņoja Rollo. — Nepievērsiet viņai uzmanību. Viņa nesaprot angliski.

Misters Djupons, protams, tam nenoticēja, tomēr neuzdrīkstējās iebilst Rollo.

—     Ļoti labi, — viņš teica un nolika nūju sev līdzās. — Tas, ko es vēlos jums sacīt, ir ārkārtīgi diskrēts jautājums.

—     Protams.

Misters Djupons paskatījās uz saviem nagiem, un tad noteica:

—     Es interesējos par Vudu.

—     Par ko interesējaties? — pārjautāja Rollo, paliekdamies uz priekšu.

—     Par Vudu kultu, — atkārtoja misters Djupons klusā, bet noteiktā balsī.

Rollo seja vispirms kļuva pelēka, tad koši sarkana. Mazās ačteles uzliesmoja naidā, viņš knapi valdījās, domādams, ka par viņu ņirgājas. Tomēr ierāvēja instinkts diktēja priekšā, ka simts mārciņu ir tikai sākums iemaksām. Ja reiz šis smieklīgais pigmejs vēlas samaksāt par savu galvu, tad tā ir viņa paša darīšana.

—     Es nesaprotu… — viņš uzmanīgi teica.

—     Es gribu satikt kādu, kurš pārzina Vudu rituālus, — paskaidroja misters Djupons. — Jūs noteikti ziniet kādu? Es samaksāšu, cik vien būs vajadzīgs.

Rollo bija miglains priekšstats par Vudu, viņš pat nezināja, vai raibajā sabiedrībā, kura ikdienas bija viņam visapkārt, atradīsies kāds, kas varētu atbildēt uz šo jautājumu. Bet vai šajā apstāklī neslēpās iespēja nopelnīt naudu? Ir vērts pamēģināt.

—     Man maz kas zināms, — ar smaidu uz lūpām teica Rollo, moži paskatīdamies uz Djuponu. — Iekams es sākšu nodarboties ar šo lietu, varbūt jūs būsiet tik laipns un paskaidrosiet man kaut ko tuvāk?

—     Domāju, ka tas nav nepieciešams, — diezgan bargi atbildēja Djupons. —Vai nu jūs ziniet kādu, kurš pārzina šo rituālu, vai nu nē. Ja ziniet, pasakiet man, un es samaksāšu. Pretējā gadījumā mēs veltīgi zaudējam laiku.

—     Tas ir maz pazīstams un vēl mazāk ieteicams kults, — atbildēja

Rollo, nebūdams pārliecināts par sevi. — Man nepieciešams zināt jūsu vēlmes īsto iemeslu, — viņš neizpratnē paraustīja plecus.

—    Tādos gadījumos nākas būt ļoti uzmanīgam, — atbildēja Djupons, cieši skatīdamies viņā.

Rollo ar pūlēm slēpa izbrīnu un nomurmināja:

—    Varbūt es tomēr spēšu jums palīdzēt.

—     Ļoti labi. Nosauciet šī cilvēka vārdu un adresi, un es došu jums naudu. Viss ļoti vienkārši.

Rollo saprata, ka viņam taisnība. Visu sarežģīja tas, ka tāds cilvēks viņam nebija zināms. Nācās veikli manevrēt.

—     Ir mums viens tāds tips, — iesāka Rollo, centīgi izrunādams katru vārdu, — kurš pārzina Vudu rituālus. Viņš ir sasniedzis pārsteidzošus rezultātus. Ks labi pazīstu viņu. Vēl vakar mēs ar viņu runājāmies, vai ne tā, mīļumiņ?

Sellija klusēja.

—     Un kādi rezultāti? —sekoja mistera Djupona jautājums. —Jūs runājāt par materializāciju?

Tas bija jau ārpus Rollo izpratnes un iztēles spējām. Viņš nevarīgi noplātīja rokas un nenoteikti atbildēja:

—    Šis kungs nemīl runāt par saviem noslēpumiem, bet es varu mēģināt pierunāt viņu. Esmu pārliecināts, ka viņš ir tieši tas cilvēks, kurš jums nepieciešms.

—     Kā viņu sauc?

Misters Djupons piecēlās, nogrūzdams no galda savus cimdus.

—     Man iepriekš ar viņu jāaprunājās, jo nav izslēgts, ka viņš nevēlēsies atklāt savu vārdu. Jūs saprotat?

Misters Djupons atkal apsēdās. Viņa sīkajā sejiņā bija skaidri lasāma vilšanās.

—   Jā, — viņš noteica pēc kāda brīža, — tas ir iespējams. — Viņš piecēlās . —Jūs parunājiet ar viņu, bet es pacentīšos rīt uzmeklēt jūs.

Rollo jautājoši paskatījās uz savu viesi:

—    Jūs tā arī nepateicāt, kas viņam būtu jāizdara.

—     Pasakiet viņam, ka vēlos piedalīties rituāla ceremonijās. Tās tiek turētas dziļā slepenībā, tomēr uzstājiet, lai piedalītos "zombijs". Tas ir obligāti. Es bagātīgi par to samaksāšu.

Rollo izvilka no kabatas zīmuli un pierakstīja vārdu "zombijs". Šo vārdu viņš agrāk nekad nebija dzirdējis un nevarēja pat iedomāties tā nozīmi.

—     Un cik jūs maksāsiet? — viņš jautāja. — Piedodiet par ziņkārību, bet summa, kura vienam liekas ievērojama, priekš otra ir gaužām nenozīmīga.

Misters Djupons atkal apstiprinoši pamāja ar galvu.

—     Desmit tūkstošus mārciņu, — viņš noteica. — Tomēr šajā gadījumā ir jābūt pozitīvam rezultātam.

Rollo skatiens kļuva sapņains. Šis pigmejs, kā rādās, ir tā vērts.

—     Ceturtdien? Šajā pašā laikā? — viņš teica, pieceldamies no krēsla. —Tūkstoš mārciņu jums par to, ka iepazīstināsiet mani ar viņu, bet viņam desmit tūkstošu par darbu.

Rollo ar neizteiksmīgu sejas izteiksmi atbildēja:

—     Norunāts!

Misters Djupons pastiepa viņam roku.

—     Vai varu dabūt atpakaļ savu vizītkarti? — viņš uzmanīgi jautāja. — Es iedevu to, lai nokļūtu pie jums.

Rollo bez liekām pārdomām izņēma no kabatas salocīto naudas zīmi un pasniedza to mazajam vīrelim. Tas priekš viņa bija tikpat sāpīgi kā zoba izraušana. Tomēr nojauta, ka šajā spēlē būs augstas likmes. Ja vīrelis zaudēs pret viņu uzticību, tad lielā peļņa vējā. Misters Djupons devās uz durvīm. Bija dzirdami viņa soļi koridorā, kurš veda uz restorānu.

—     Viņš vienkārši ir jucis, — teica Sellija. — Tu redzēji viņa acis?

Rollo atbildēja, paraustīdams plecus:

—     Es arī nodomāju, ka viņam visi nav mājās. Tomēr zēns ir bagāts.

Ar resno pirkstu viņš spieda zvana pogu.

[1][1] *

Sjūzena Heddere, nākdama pa Šaftesberijas avēniju, apstājās uz Hennanstrītas stūra, palaizdama garām taksometru, kurš virzījās uz Leisčeras skvēru. Kāds ēnā stāvošs vīrietis nomurmināja:

—     Hello, mīlulīt! Liekas, ka mums ir pa ceļam.

Sjūzena nepievērsa viņam uzmanību, un, kad sarkanās gaismas vietā iedegās zaļā, šķērsoja ielu Pikadilli virzienā. Pēdējās stundas laikā viņa jau kādas astoņas reizes dzirdējusi līdzīgu uzrunu, un pati bija pie tā vainīga. Vajadzēja pārtraukt šo bezjēdzīgo staigāšanu un palikt mājās. Mājās? Viņa iedomājās mazo istabeli Filizistrītas visvecākās mājas

augšējā stāvā. To nekādi nevarēja nosaukt par mājām. Līdz pat šim vakaram tā bija vieta, kur viņa glabāja savas mantas, gulēja, bet šodien tā kļuva par vienīgo, kas piederēja šai pasaulē. Mājas pavards, kurš vēl pirms dažām stundām likās tik reāls, izzuda reizē ar vēstules pienākšanu. Viņai ļoti negribējās domāt par šo vēstuli. Gan jau paspēs izdarīt to vēlāk. Viņa varēs to lasīt un pārdomāt līdz pat savai nāves stundai. Tikai šovakar — nē! Bet ilgāk staigāt pa ielām arī nevarēja. Bija vēls, sāka sāpēt kājas. Viņa zināja, ka, atgriezusies savā mēbelētajā istabelē, atkal sāks par to domāt. Šonakt tas bija vienkārši nepanesami. Meiča saprata, ka agri vai vēlu nāksies piekrist mocībām, tomēr gribējās tās pēc iespējas attālināt. Viņa bija nogurusi.

Cilvēks, kurš viņu uzrunāja, sekoja nelielā attālumā. Viņam bija dīvaina gaita. Izskatījās, ka tam viena kāja ir garāka par otru. I'at neatskatīdamās, zināja, ka vīrietis viņai seko. Tomēr baiļu nebija. Tikai tāda dīvaina sajūta. Bija nepatīkami, ka viņš uzskata to par ielas meitu. Viņa uzgāja uz Glejdžuazstrītas. Tas bija aplami darīts, jo iela izrādījās tumša, kā radīta priekš satikšanās. Cilvēks joprojām soļoja blakām. Dažus soļus tālāk parādījās bārs. Daudz nedomādama, viņa iegāja iekšā, aizcirsdama durvis sekotāja deguna priekšā. Viņa nepagriezās, bet juta svešinieka skatienu.

Bārā bija, smacīga atmosfēra. Visi galdiņi bija aizņemti. Sjūzena redzēja, ka apmeklētāji ar interesi viņu apskatīja. Tomēr vietu atrast izdevās. Galdiņš bija aizņemts, bet kaimiņš nepievērsa pienācējai nekādu uzmanību. Šis cilvēks lasīja avīzi, turot to tā, ka pašu nemaz nevarēja saskatīt. Acu priekšā rēgojās tikai avīze un divas šofera cimdos tērptas rokas, kuras to turēja. Oficiante paziņoja:

—     Mēs drīz slēgsim ciet.

Sjūzena paskatījās uz viņu un pēkšņi skaidri apjēdza savu stāvokli. Spilgtais apgaismojums un smacīgā atmosfēra laupīja pēdējos spēkus.

—     O! Es domāju… Es vēlētos tasīti kafijas, — viņa palūdza.

Apkalpotāja bija nepielūdzama.

—     Mēs slēdzam ciet, — viņa stingri noteica.

Sjūzena kļuva domīga. Viņai bija nepieciešams kaut nedaudz atpūsties, jo šādā stāvoklī nevarēja atgriezties uz ielas. Tas tips noteikti atkal sekos. Bet redzēja, ka cilvēki skatās, un viņai kļuva bail no nogurušās un niknās oficiantes. Viņa paņēma savu somiņu un atbīdīja

krēslu…

— Jūs slēgsiet ciet tikai pēc divdesmit minūtēm, — pēkšņi atskanēja maiga balss. Runātājs slēpās aiz avīzes. — Atnesiet viņai kafiju.

Sjūzena un apkalpotāja vienlaicīgi paskatījas uz vīrieti. Viņš nolaida avīzi un vērās apkalpotājā ar savām drūmajām, pelēkajām acīm. Apkalpotāja grasījās atkārtot teikto, bet neuzdrošinājās. Viņu kaut kas biedēja šajā bālajā sejā. Varbūt viņa sajuta svešinieka gribasspēka pārākumu. Viņa klusēdama devās pie bufetes un ielēja kafiju. Vīrietis ar avīzi sekoja katrai viņas kustībai. Kad oficiante aizgāja, viņš kaut ko norūca un atkal sāka lasīt.

Sjūzena sēdēja pie kūpošās kafijas tases, l.ikās, ka visi viņu novēro, tādēļ nevarēja saņemties, lai pateiktos cilvēkam, kurš bija palīdzējis. Pēdējais, acīmredzot, neizjūta pret viņu nekādu interesi, jo pat ne reizes uz viņu nepaskatījās. Kamēr svešinieks sarunājās ar apkalpotāju, Sjūzena paspēja viņu kārtīgi apskatīt. Viņš bija tērpies šofera uzvalkā, kurš bija labi pašūts un izskatījas pat eleganti. Vīrietis bija jauns, ap divdesmit gadiem. Viņam bija pareizi sejas vaibsti, ļoti gaiša sejas āda, ar kuru krasi kontrastēja melnās uzacis un skropstas. Meiču sevišķi piesaistīja svešinieka pelēkās acis ar izliektajām skropstām. Tās bija cieta, pašpārliecināta cilvēka acis, kuru skatiens viesa bailes.

Sjūzena samaisīja kafiju un viņai sagribējās, lai svešinieks nolaistu avīzi. Tādā veidā varētu pateikties viņam, un ar to viss arī beigtos. Brīdi svārstījusies, viņa nolēma neko neteikt. Sieviete atvēra somiņu un izņēma vēstuli. Paskatījusies uz to, atcerējās visas iepriekšējās vēstules. Tās bija mīlestības apgarotas, un viņa ar skumjām secināja, ka šī vēstule ir pēdējā. Viņš bija jauks un gribēja pakāpeniski, saudzīgi pamest viņu. Tomēr šis paņēmiens izrādījās vēl sāpīgāks. Viņa zināja, ka puisis mīl savu māti, bet kāpēc gan agrāk par to nedomāja? "Es domāju, ka tas būs nejauki attiecībā pret mammu," viņš rakstīja. "Tagad taču ir runa par to, lai sagaidītu, kad es sākšu vairāk pelnīt. Iespējams, ka paies daudzi gadi, un būtu negodīgi lūgt jūs visu šo laiku gaidīt." Viņa juta, ka nespēj tālāk lasīt un, salocījusi vēstuli, ielika to atpakaļ somiņā. Vientuļa asara iekrita kafijas krūzītē. Viņa ar kabatlakatiņu noslaucīja acis un palūkojās visapkārt, vai tik neviens nav redzējis viņas asaru. Sjūzena iekoda lūpā, iebāza lakatiņu aiz piedurknes un nolēma, ka nav vērts raudāt. Dīvains likās vienīgi tas apstāklis, ka viņa atradās šeit. Ar kādu prieku viņa grasījās pamest istabeli Landenhollstrītā un apmesties kopā ar mīļoto. Tagad viņa bija palikusi bez darba un bez mājas pavarda. Traģiska situācija.

Sieviete atkal ieraudzīja šoferi. Tas bija nolaidis avīzi un skatījās uz viņu.

—     Asaras jums nepalīdzēs, — viņš noteica. — Tās nav palīdzējušas nevienam.

Viņa juta, ka nosarkst un kaklā sakāpj vesels asaru kamols.

—    Jums galīgi nav gribasspēka, — turpināja šoferis, kura drūmās, pelēkās acis pētīja viņas seju.

—    Jūs taču raudājāl vīrieša dēļ. Nedariet to.

—     Kāda jums daļa! — viņa negaidīti atcirta un aizgrieza galvu, lai vairāk neredzētu savu kaimiņu.

—     Tas jau ir ievērojami labāk, — noskanēja atbilde. — Tas pierāda, ka esat sieviete ar galvu. Tikai nestāstiet man, ka jums klājas ļoti slikti. Nevēlos to zināt.

—     Lūdzu, nerunājiet ar mani, — viņa teica, aizmirsusi par savām asarām un bēdām.

—     Es gribētu, lai jūs man palīdzētu, — viņš atbildēja. — Tas ir ļoti svarīgi.

Viņa pagriezās un paskatījās uz vīrieti.

—     Interesanti, vai jūs ziniet, ar ko runājiet? — viņa nikni iesāka.

—      ļaujiet man pabeigt, — viņš izdarīja nepacietīgu žestu. — Jums taisnība. Es pazīstu sievietes. Jūs esat pieklājīga sieviete, bet saņēmusi smagu triecienu. Tomēr tas nav nopietni un jūs ātri atjēgsieties.

—     Es eju, — viņa teica un paņēma somiņu. — Nemēdzu runāt ar svešiem vīriešiem.

—     Het es taču liku apkalpotājai jums atnest kafiju, vai ne? — viņš iebilda. —Vai tad jūs nevarētu izdarīt kaut ko manā labā?

Viņa izjuta svešinieka ciešo skatienu, gribasspēku. Pēkšņi Sjūzenu pārņēma nespēks.

—     Nesaprotu, par ko jūs runājiet.

—     Labi. Tad klusējiet un ļaujiet man paskaidrot. Šeit ir viens cilvēks, kurš sēž pie galdiņa zāles kreisajā pusē. Viņam ir melns krekls un balta kaklasaite. Vai viņš joprojām ir tur?

Viņa paskatījās pār kaimiņa plecu. Zāles dziļumā sēdēja vīrietis. Viņš tiešām bija melnā kreklā un baltā kaklasaitē. Savu melno platmali viņš bija atbīdījis uz pakauša un izskatījās pēc llemfrija Bogara. Viņš skatījās uz šo pusi.

—    Jā, viņš tiešām tur ir, — viņa atbildēja. — Nesaprotu, ko gan tas viss nozīmē?

Šoferis iekoda lūpā.

—     Tas tips izseko mani, — viņš atzinās. —Ja jūs kādreiz sadomāsiet kādu izsekot, ģērbieties ne tik uzkrītoši. Jau pirms pusstundas man iekrita acīs viņa kaklauts, un no tā brīža šis tips nenolaiž no manis acis

—     Es nekā no tā nesaprotu un neko nevaru līdzēt, — apjukumā teica Sjūzena. Viņa izdzēra savu kafiju un atvēra somiņu.

—    Jūs varētu šo to izdarīt, — viņš iebilda. —Jūs esat saņēmusi likteņa triecienu, bet tas ļautu jums aizmirsties. Es vēlos uzzināt, kas ir šis cilvēks. Vai jūs nepiekristu izsekot viņu?

Viņa jutās tik pārsteigta, ka nespēja pat atbildēt. Tikai skatījās plati ieplestām acīm.

—     Tas novirzīs jūsu domas, — turpināja šoferis. — Viņam nenāks ne prātā turēt jūs aizdomās. Turklāt es jums samaksāšu. Viņš nolika uz galda desmit naudas zīmes pa vienai mārciņai. — Šo naudu jūs varat viegli nopelnīt.

Viņa parāvās nost.

—     Man liekas, ka jūs esat jucis, — viņa atbildēja, neviļus juzdama pret svešinieku interesi.

—     Gluži otrādi! — Viņš atteica. — Nekļūdīšos, ja teikšu, ka vienubrīd jūs bijāt gatava slīcināties. — Viņš paskatījās uz savu avīzi un saviebās. — Bet tagad jūs esat pilnīgi aizmirsusi to, par ko nesen raudājāt. Šis priekšlikums palīdzēs jums aizvadīt nakti.

Viņa ar nožēlu teica:

—     Bet es nekad nevienu neesmu izsekojusi!

—     Tas ir ļoti vienkārši, — viņš turpināja, izlikdamies, ka atkal ir iedziļinājies avīzē. — Viņam ir mašīna, liels zaļš "pakkards" ar numuru HLA-3573Viņš atstāja to ielas galā. Viss, kas jums jāizdara, tas ir — jānoslēpjas mašīnā, zem pārklāja, kurš ir uzmests uz aizmugures sēdekļa. Es to redzēju. Viņš noteikti ies uz savu mašīnu un atgriezīsies Šepardas marķētā. Vismaz man tā liekas, lai gan apgalvot nevaru.

—     Nē, — atbildēja Sjūzena. — Viņš taču var mani ieraudzīt, un kas tad notiks? Turklāt man nepatīk viņa seja.

—     Man arī, — piekrita šoferis, — bet viņš jūs neatradīs. Viņam pat neienāks prātā ieskatīties salonā. labāk būs, ja jūs piekritīsiet, jo nevar taču šeit pavadīt visu nakti.

—     Nē, — viņa atteica. — Tas būtu idiotisms.

Viņš paskatījās uz meiteni.

—   Turklāt tas ir vienkārši aizraujoši, — viņš mēģināja pārliecināt. — Jūs noteikti nekad neesat piedzīvojusi neko tamlīdzīgu. Jūs esat meitene, kurai šādi piedzīvojumi ir nepieciešami.

—     Es tiešām nevaru iedomāties… — teica Sjūzena, daļēji piekrizdama. — Šodien man tiešām gribas, lai kaut kas atgadītos. Lai tikai nebūtu jāatgriežas mājās. Kas jūs esat? — viņa jautāja. — Kāpēc viņš izseko jūs?

Šoferis pacēla avīzi.

—     Nekļūstiet ziņkārīga, — viņš atbildēja. — Kad jūs būsiet viņu izsekojusi, mēs atkal satiksimies un atgriezīsimies pie šīs tēmas. Bet tagad nezaudējiet laiku.

—     Bet es negribu to darīt, — nenoteikti iebilda Sjūzena.

—     Desmit mārciņas, — šofera balss kļuva nepacietīga. — Es noslēdzu ar jums kontraktu. Iedomājieties, ka esat detektīvs.

Viņa iesmējās un ierunājās pavisam citā tonī:

—     Vai tiešām es izskatos pēc detektīva?

—     Tieši tāpēc jūs esat pilnīgā drošībā, — viņš atbildēja. — Neviens jūs neturēs aizdomās. — Ar avīzi viņš piebīdīja naudu tuvāk meičai. Tāda iespēja tik drīz var arī negadīties. Uzskatiet, ka šis darbs nav sliktāks par citiem.

Nav šaubu, ka desmit mārciņas viņai lieti noderēs. Meiča pameta skatienu uz civēku melnajā kreklā. Viņš tobrīd piesmēķēja cigareti un neskatījās uz šo pusi. Vīrieša izskats atgādināja amerikāņu gangsteri. Šī doma lika Sjūzenai notrīcēt. Viņa iedomājās, ko teiktu Georgs, uzzinājis par viņas paredzamo dēku. Nabaga Georgs, kurš baidās tumsā šķērsot Filipsstrītu. Viņai gribētos, lai Georgs un viņa māte šobrīd atrastos šajā kafejnīcā! Šī doma palīdzēja pilnībā tikt vaļā no bailēm un šaubām.

—     Labi, — viņa teica. Kolīdz izrunāja šos vārdus, tūlīt pat sekoja nožēla.

Šoferis paskatījās uz meiteni.

—    Jūs varat apsolīt man — paņemt naudu un aiziet mājās, vai ne?

—Jā, protams, — viņa paskatījās tam acīs.

Kādu laiku šoferis pētīja Sjūzenu.

—     Nē. Jūs to neizdarīsiet. Ir tādas sievietes, kuras šajā gadījumā neciestu nekādus sirdsapziņas pārmetumus. Jūs neesat tāda. Es pazīstu sievietes. Jūs esat saprātīga un tīra būtne.

Sjūzena bija pārsteigta, un vairs nejutās nomākta.

—     Norunāts, — viņš turpināja. — Jūs satiksiet mani rīt. Satikšanās Puntihillā, desmitos. Vai piekrītat?

Viņa gribēja teikt, ka rit grib meklēt darbu, bet laikus atjēdzās. To varēs darīt arī pēcpusdienā.

—     Nolemts!

—     Zaļais "pakkards" stāv uz ielas. Došu jums trīs minūtes laika un tad iziešu. Viņš noteikti sekos man.

Sjūzena paņēma naudu un ielika somiņā.

—     Neticu, ka tas noliek īstenībā. Tomēr ceru, ka viss būs kārtībā

Viņa piecēlās, piegāja pie letes un samaksāja apkalpotājai. Saņēmusi naudu, oficiante nikni aizcirta kases atvilktni. Sjūzena atskatījās. Šoferis atkal lasīja avīzi, bet cilvēks melnajā kreklā žāvājās un garlaikoti skatījās griestos. Nekas neliecināja, ka varētu notikt kas neparasts. Viņa izgāja uz ielas. "Tu darīsi daudz gudrāk, ja atgriezīsies mājās," viņa teica sev. "Tu taču nezini kas tie ir par ļaudīm. Iespējams, ka pēc dažām minūtēm rūgti nožēlosi. Vēl ir laiks atgriezties un atdot naudu. Pēc tam tu mierīgi iekāpsi autobusā un brauksi mājās." Viņa šaubījās tikai mirkli, tad devās meklēt zaļo "pakkardu".

Batčs, kura īstais vārds bija Maiks Kgans, brauca gar Temzas krastu, ar abām muskujotajām rokām turēdams stūri un neizlaizdams no mutes cigareti. Viņš nolēma, ka vakars ir pagājis tīri labi. Pulkstenis uz mašīnas paneļa rādīja pusvienu naktī. "īstais laiks nodoties savām darīšanām," viņš nodomāja. Viņš bija devis zīmi Sellijai. Viņa jau zināja, ko tas nozīmē, un gan jau pratīs tikt vaļā no sava vecā kraķa, lai laikus atgrieztos mājās. Viņš atbīdīja platmali uz pakauša un sāka trallināt. Sellija tiešām bija lieliska. Viņai bija laba galva un tikpat labs dibens! Dīvaini tas, ka viņš nekad neuzlūkoja viņu kā mulati. Ļoti dīvaini, ņemot vērā viņa naidu pret nēģeriem. Kaut vai pret to pašu Gilroju, kurš spēlē uz sitamajiem instrumentiem "Zelta lilijas" džezā. Batčs saknieba lūpas: Tur, Amerikā, viņš jau sen būtu ticis galā ar šo melnādaino! Šeit nākas savaldīties. Anglijā uz tādām lietām skatās savādāk. Tā apgalvo Rollo, bet viņš nav no bailīgajiem. Ja nolaidīsi puisi no kāļiem, dabūsi karātavas. Viņš sašutumā papurināja galvu. Ak, šis Gilrojs… Šajā nēģerī ir kaut kas uztraucošs. Pagaidām īsti nevarēja saprast, kas viņu kaitināja. Viņam negribētos pagriezties pret šo nēģeri ar muguru. Tieši tāda sajūta viņam bija pret baronu Milliganu. Kā viss kopš tā laika ir mainījies! Dzīve ir kļuvusi monotona un pelēka. Viņš atcerējās savu bēgšanu no Ņujorkas dokiem. Viss notika pēdējā mirklī. Pats nepatīkamākais ir tas, ka Amerikā viņu nekad neaizmirsīs. Ja šodien sadomātu tur atgriezties, policija momentā viņu notvertu Nē, nedrīkst riskēt. Viņš šeit ir labi iekārtojies. Šad tad rodas vēlēšanās pašaudīties, bet šeit to nevar atļauties. Tur, aiz okeāna, viņš ir nogalinājis daudz tādu tipu kā gangsters Milligans. Cik īsti, viņš pats nezināja. Jau pēc dažām Londonā pavadītām dienām viņš saprata, ka vajadzēs atmest šo sporta veidu. Protams, tas nenācās viegli! Dažreiz vajadzēja sasprindzināt visu gribasspēku, lai nepaceltu ieroci. Šī vēlēšanās bija spēcīgāka par visām pārējām, pat tām, ko izraisa sieviete. Redzēt, kā cilvēks trīc bailēs, sajust rokā ieroci, redzēt šausmas nolemtā acīs… Jā, tā dēļ bija vērts dzīvot! Tas bija sava veida dopings. Viņš bija lielisks meistars šajās lietās un izmēģinājis visu. Bet, atrodoties šeit, nācās iztikt ar Selliju, ja gribējās uzpurināt savas emocijas.

Sakars ar Selliju sagādāja viņam divkāršu baudu. Pirmā — pati Sellija, kura savstarpējās attiecībās bija īsta tīģeriene. Ja viņa to vēlējās, tad iecirta nagus tev kaklā. Un kur nu vēl Rollo! Rollo, kurš uzskatīja sevi par dievekli Sellijas acīs. Viņš ticēja, ka ir viņai vienīgais, bet arī tas nav viss. Šis ēzelis ticēja, ka ir pirmais vīrietis Sellijas dzīvē. Tas bija joks! Viņš, Batčs, nebija tik stulbs, lai pieļautu šādu domu attiecībā uz Selliju. Dažreiz, kad viņš deva Sellijai zīmi par satikšanos, viņa skatījās uz to ar acīm, kurās nebija nekādas izteiksmes. Tādā brīdī viņas acis mirdzēja kā divi dārgakmeņi. "Acīmredzot viņa gaida kādu citu", viņš īgni nodomāja. Un visu to viņa darīja aiz Rollo muguras! Arī viņš, Batčs, rīkojās, gribēdams kaut kādā veidā kompensēt savu nevarību Rollo priekšā. Tas bija bīstams lips. Batčs jūsmoja par viņu tādēļ, ka viņš krasi atšķīrās no Ala Kapones un Viga Morgana. Viņā nekad neuzliesmoja akls naids, kurš var novest pie slaktiņa. Nē, vienkārši viņš bija bīstams gluži tāpat kā čūska. Viņš vienmēr saglabāja mierīgu sejas izteiksmi, un radās iespaids, ka neko negrasās darīt. Vēlāk pilnīgi negaidīti sekoja trieciens. Par to gadījuma pēc varēja uzzināt no kāda paziņas. Piemēram, kāds tips, ar kuru jūs iedzerat, pajautā: "Vai jūs neesat neko dzirdējis par Džonniju Gi? Vai par Villiju Adamsu?" Un jūs mēģināsiet atcerēties, vai tas nav tas pats Džonnijs Gi, kurš pirms pāris nedēļām neprata izdabāt Rollo. Ar nožēlu jūs nodomāsiet: "Nabadziņš, kāds šausmīgs asins izplūdums. Viņš sadega kā svece." Jā, Rollo bija īsts lietpratējs! Jūs nekad nevarējāt zināt, kādās īsti attiecībās ar Rollo atrodaties. Šādā situācijā rotaļāties ar Selliju bija sevišķi aizraujoši. Tikpat kā rotaļāties ar kobru. Bet tieši tas īpaši saistīja Hatču. Viņš dievināja uzbudinājumu, slepenas tikšanās, briesmas. Bet ja nu Rollo uzbrūk brīdī, kad viņš ir kopā ar Selliju? Šāda doma vien lika notrīcēt nerviem.

Pie Viktorijas stacijas viņš samazināja gaitu, lai apbrauktu pēdējā reisa autobusus. Beidzot viņš izbrauca uz Pikadilli. Viņš piesmēķēja cigareti un, ar baudu ievilcis dūmu, sāka domāt par Gilroju. Viņš atzina, ka nēģeris spēlē virtuozi. Pēkšņi ar tādu spēku sažņaudza stūri, ka pirksti nobāla. Ja nu šis melnais tinas ap Selliju, tad viņš, Batčs, gatavs riskēt ar savu dzīvību, lai nelieti novāktu. Viņš negribēja pats sev atzīties, ka tas ir vienīgais, kas varēja izsist no līdzsvara. Viņu pilnīgi neuztrauca tie, ar kuriem rotaļājās baltie, bet nēģeris… Šķērsodams Klarkstrītu, Batčs palūkojās pulkstenī: bija 00.40. "Jā, būs īsti laikā," viņš teica pats sev un nogriezās uz Barkleistrītu. Viņš piedeva gāzi, un "pakkards" aizjoņoja pa ielu, lai pēc tam uzmanīgi uzbrauktu uz Braitona laukuma. Pabraucis kādu gabalu gar tumšajām ēkām, automobilis apstājās. Batčs paskatījās uz logiem virs garāžas. Tic bija apgaismoti, aizkari pa pusei aizvilkti.

Batčs no labsajūtas sāka gandrīz ņurrāt. Viņa ir mājās! Tomēr uzreiz nekāpa laukā no mašīnas. Vajadzēja nospēlēt līdz galam spēli, kura bija tik satraucoša un sagādāja prieku. .Skaņa bija dobja un īsa, bet Sellijai ar to pilnīgi pietika. Viņa pazina signālu. Viņš pieliecās pie loga un sāka gaidīt. Aizkari tika savilkti un atkal atvilkti. Tas nozīmēja, ka viņa ir viena. Batčs izkāpa no mašīnas. Kamēr vēra vaļā garāžu, prātā ienāca diena, kad šie aizkari uz logiem nebija aizvilkti. Tiesa, tas notika tikai vienu reizi, bet pierādīja to, cik viņiem jābūt uzmanīgiem. Tajā vakarā Rollo sagribējās atgriezties kopā ar Selliju.

Batčs novietoja mašīnu milzīgajā garāžā, nodzēsa uguni un atslēdza kontaktus. Viņš aizslēdza garāžu no iekšpuses un piespieda pogu pie Sellijas dzīvokļa durvīm. Svilpodams viņš uzkāpa pa gandrīz vertikālām trepēm, kuras veda uz nelielu, ozola paneļiem apsistu priekšistabu. Priekšnamā stāvēja bronzas statuja, kura attēloja sievieti nepiedienīgā pozā. Šī statuja pastāvīgi šokēja Batču, viņš pat vairākas reizes lūdza Selliju to izmest. Viņa atteicās, jo uzskatīja to par burvīgu. Batčs uzkarināja uz statujas savu platmali un iegāja istabā, kuru Sellija bija pārvērtusi par guļamistabu.

Sellija gulēja šķērsām gultai. Viņa bija tērpusies ugunīgas krāsas pidžamā, rokas locītavu rotāja zelta sprādze. Galvā viņa bija uzvilkusi kaut ko līdzīgu baltai zīda peldcepurītei. Jebkura cita sieviete šādā cepurē izskatītos vienkārši smieklīga, Sellija, gluži otrādi, izskatījās burvīgi!

Batčs uzmeta viņai kāru skatienu. Gaidāmie nakts notikumi visā pilnībā būs atkarīgi no viņas noskaņojuma. Viņš uzreiz redzēja, ka Sellijai ir tukšs skatiens un ne visai labs garastāvoklis. Ak, cik gan pūļu nāksies pielikt, lai viņu iekustinātu, bet Hatčs bija tik slinks!

—     Sveicināta! — viņš teica, apsēzdamies uz gultas. — Kā tev šodien izdevās aizšmaukt no viņa?

—    O! — Sellija saviebās. — Viņš kā parasti man sarīkoja scēnu, jo nevar paciest, ka pazūdu kaut uz brīdi!

—     līs viņu lieliski saprotu! — teica Batčs, atspiezdamies pret gultas galu. — Tu šodien izskaties vienkārši graujoša!

Sellija nenoteikti pamāja.

—     Bet kas notika šodien vakarā?

—     Es izsekoju vienu tipu. Bet ko viņš gribēja?

—     Kas gribēja?

Batčs no "Kemela" paciņas izņēma divas cigaretes un piedāvāja vienu Sellijai. Pēc brīža viņš teica:

—     Tas ir Kesters Vaidemans, miljonārs.

—     Tu esi pārliecināts? — Sellijas acis iepletās.

Batčs apstiprinoši'pamāja.

—     Bet kā dēļ? Ko viņš gribēja? Par kādu kombināciju runāja? Ko viņam vajag no Rollo?

Viņa izstiepās uz muguras un sāka skatīties griestos. Tie bija zili, ar sudraba zvaigznēm izrotāti. Šādos brīžos Sellija iedomājās, ka virs viņas ir zvaigžņota debess.

—Man liekas, ka viņš ir vienkārši jucis, — viņa atbildēja. — Es sapratu to uzreiz, kolīdz ieskatījos viņam acīs.

Batčs noliecās pār Selliju, gribēdams tai pieskarties, bet viņa strauji atgrūda roku. Batčs neapmierināti saviebās un paraustīja plecus.

—     Par ko tu domā, Sellij?

—     Par Ķesteru Vaidemanu, — viņa klusi atbildēja.

—     Lūdzu, paskaidro man to, labi? — viņš lūdza — Ko tas viss nozīmē? Ko Vaidemans gribēja no Rollo?

—     Bet kādēļ tu nepajautā to Rollo? — viņa pasmaidīja.

Viņš noliecās un rupji pierāva to pie sevis.

—     Es jautāju tev.

Maza, melna rociņa nozibēja viņa sejas virzienā. Batčs paspēja sagrābt Sellijas rokas locītavu un saspieda to tā, ka viņa ievaidējās, sāpēs saviebdamās.

—     Tikai ne to, manu cukureņģelīt, — viņš teica. — Tu taču zini, ka man nedrīkst uzbrukt.

—     Liec mani mierā, — viņa palūdza gurdenā balsī.

Viņš ieraudzīja Sellijas acīs atsvešinātību un nepatiku, bet savaldījās un iesmējās:

—     Kas tev ir uznācis? — viņš piecēlās. — Kādēļ, velns parāvis, vienmēr jāstrīdas? Vai tad mēs nepietiekami pazīstam viens otru, lai iztiktu bez šīm muļķībām? .

Viņš piegāja pie kamīna un atspiedās pret plauktu. Spogulī pavīdēja vīrišķīgā seja.

—     Vispirms pasaki, kādēļ tu dusmojies?

—     Es nedusmojos, — viņa atkal pagriezās uz muguras, berzēdama saspiesto roku.

—    Ja tā, tad ļoti jauki, — viņš teica pagriezdamies. — Tad aizmirsīsim visu. Tātad, ko gribēja Vaiclemans?

—     Es taču teicu, ka viņš ir jucis. Viņam jāzina kaut kas par vudu. Es nepievērsu tam uzmanību.

Ar vienu lēcienu Batčs bija pie viņas, sagrāba to aiz rokām un piespieda pie samta pārklāja.

—     Tu saki, ka nepievērsi uzmanību? — viņa seja kļuva draudoša. — Tu, kura nepalaiž garām nevienu sīkumu? Vai tad jūs divatā gribat nostrādāt šo lietu?

Viņa atbildēja tikai ar skatienu, nemaz nemēģinādama atbrīvoties.

—     Mani tas ļoti interesē, — Batčs joprojām cieši turēja roku. — Ko tas viss nozīmē? Kā tu teici?

—     Vudu, — viņa nicinoši sašķobījās.

—     Tas taču nav vārds, bet skaņa. Ko gan tā varētu nozīmēt?

Tagad bija viņas kārta paņirgāties.

—     Runa ir par okultismu.

—     Okultismu? — viņš sarauca uzacis. — Kas tas ir?

—     Tātad, tu neko nezini?

—     Par to tu neuztraucies, bet vienkārši paskaidro man.

—     Tas attiecas uz pārdabīgo.

Batčs palaida viņu vaļā un atkāpās Viņa sejā atspoguļojās riebums.

—    Ja tu ņirgājies par mani… — viņš iesāka.

—    Viņš gribēja, lai Rollo iepazīstinātu to ar kādu, kurš zina vudu rituālu.

—     lln Rollo pasūtīja pie velna?

—      Rollo ir pārak viltīgs, — viņa pašūpoja galvu. — Viņš noteikti kaut ko izdomās. Šī mistika ož pēc lielas naudas — vienpadsmit tūkstošiem mārciņu.

—     Tas… tas ir ļoti daudz, — teica Batčs, norīdams siekalas. — laikam viņu ārkārtīgi interesē tas Vudu?

Sellija piecēlās.

—     Un kā vēl! — viņa uzmanīgi bilda. — Arī mani.

—     Bet kāda gan mums gar to daļa?

—     Vienpadsmit tūkstoši mārciņu.

—     Es gribēju jautāt, kāds no tā labums tev un man?

—     Es nezinu, — viņa saknieba lūpas.

—     Tad jūs ļoti labi darīsiet, ja sāksiet par to domāt. Jūs taču jau sen sapņojāt par šādu veiksmi, vai ne?

—     Tas nav īsti tas, kas vajadzīgs, — viņa mierīgi pagriezās.

—     Tiešām?

Sellija papurināja galvu.

—     Rollo var izgrozīties, bet tas ir viņš, nevis tu.

Batčs kļuva domīgs.

—    Jā, laikam tā ir. Varbūt mums izdosies iespraukties šajā lietā, kad Rollo būs to uzsācis? Kā ne kā vienpadsmit tūkstoši!

Viņa uzsmaidīja savam attēlam spogulī.

—     Tomēr kādu laiku mums nāksies pagaidīt, — viņa teica un nožāvājās.

Viņš uzmanīgi paskatījās uz Selliju.

—     Tu gribi teikt, ka esi nogurusi?

Viņa piekrītoši pamāja.

—     Tiešām, šodien jūtos ļoti nogurusi.

—     Tu izskaties ļoti dīvaini, — Batčs cieši paskatījās uz viņu. — Vai tu gadījumā negribi mani piekrāpt?

Viņas acis zaudēja jebkādu izteiksmi.

—     Neesi nu tik aizdomīgs.

Batča sejā parādījās nežēlīgs smīns.

—     Ar tevi, Sellij, esmu piedzīvojis jau daudz ko, — viņš klusi teica, — bet es nesūdzos. Es zinu visu par taviem mīļākajiem, un man par to nospļauties. Bet kad pienāks brīdis krāpt Rollo, tu nāksi man līdz! Mēs divatā esam iekūlušies šajā jezgā un tev klāsies plāni, ja mēģināsi ko darīt bez manas ziņas, — viņš brīdināja.

—     Ar labu nakti, Mikij, — Sellija nekustējās, bet viņas skatiens bija pētošs. — lln neesi tik aizdomīgs.

—     Nedaudz pacieties, es drīz aiziešu, — Batčs sarauca pieri.

Sjūzena Ileddere sēdēja sakņupusi zem trepēm. Pēkšņi viņa saklausīja kaut ko līdzīgu pliķim. Pēc tam kaut kas nokrita uz grīdas un tad atskanēja šaušalīgi kliedzieni. Viņa aizbāza ausis, lai tos nedzirdētu.

2.nodala

»

Doktors Martins piespieda zvana pogu un sāka gaidīt. Tālumā atskanēja zvans, bet durvis atvērās tikai pēc laba laiciņa. Rollo kalpotājs, Lielais Toms, bija jau pavecs cilvēks, ļoti vājš un ļoti pakalpīgs, pat iztapīgs. Viņš izbrīnā paskatījās uz doktoru.

—    Jūs atnācāt pārāk agri, — viņš teica, nostādamies ceļā. — Šajā laikā saimnieku nedrīkst traucēt, citādi jums nāksies nožēlot.

—      Paej malā, draudziņ, — doktors Martins pēkšņi noskaitās. — Jūsu saimnieks pats uzlūdza mani. —Viņš pagrūda Lielo Tomu un piegāja pie pakaramā. Kārdams cepuri, pajautāja:

—     Kas ar viņu noticis?

Toms, neko nesaprazdams, blenza uz doktoru.

—     Ar viņu viss ir kārtībā, — viņš atbildēja. Tad ar skaudību balsī piemetināja: — viņš vienmēr jūtas labi. Ja nu pats ir jūs aicinājis, tad būs labāk, ja tūlīt pat dosieties pie viņa.

Doktors norūca:

—     Likt nākt šurp tādā laikā! Vai tad viņam nekad nenāk miegs? Vēl taču nav pusdeviņi, vai ne? — viņš pameta niknu skatienu uz pulksteni hallē. — Labi, es kāpšu pie viņa. Droši vien viņš vēl nav piecēlies.

—     Pilnīgi pareizi, — atbildēja Toms.

Doktors steidzīgi uzkāpa pa trepēm, un garais koridors aizveda viņu līdz Rollo istabai. Viņš pieklauvēja un iegājis ieraudzīja Rollo sēžam milzīgā gultā. Viņa masīvais ķermenis balstījās uz daudziem spilveniem, līdzās bija nolikta liela paplāte. Rollo uzmeta skatienu ārstam, pamāja un ar dakšiņu norādīja uz krēslu blakus gultai.

—     Sēdieties, dok. Vēlaties kafiju?

Doktors kāri paskatījās uz paplāti, uz kuras atradās brūni apcepts lasis, kafija, sviestmaizes, apelsīnu ievārījums un augļi.

—  Nē, paldies, — svārstīdamies atbildēja Martins un skaudīgi piebilda: — Arī es gribētu visu to nobaudīt, bet, ak vai! Baidos sabojāt apetīti pirms brokastīm.

Rollo ielēja sev kafiju.

—     Droši vien jums ir čūla, — viņš minēja. — Bet nerunāsim par to. Man ir cita tēma.

Doktors paliecās uz priekšu. Viņam bija spēcīgs augums un liela galva. Dziļi iegrimušās acis dzīvīgas, bet sejas izteiksme īgna. Garais, plānais deguns acīmredzot bija nācis no aristokrātiskiem senčiem. Plānās lūpas un stūrainais zods norādīja uz spēcīgu raksturu. Pirms kādiem piecpadsmit gadiem doktoram Martinam bija klientūra llarlejstritā. Bet vienreiz viņš izdarīja pakalpojumu jaunai sievietei, kura bija stāvoklī, un viņa paša karjera sāka šķobīties. Un tāpēc savos sešdesmit piecos gados viņš nokļuva Rollo apgādībā. Viņš ne tikai apkalpoja "Zelta liliju", bet bija arī personīgais ārsts, kurš nekad neuzcleva liekus jautājumus. Doktoram Martinam bija arī daudz paziņu vietējās sabiedrības klubos. Uz daudziem no tiem Martinam bija dosjē, un Rollo grūtā brīdī allaž nāca pie viņa pēc informācijas.

Doktors īpašu vērību veltīja kluba personālam, un viņa pēdējais atklājums bija tik interesants, ka nolēma pagaidām par to ar Rollo nerunāt. Tādi trumpji rokās vienmēr var noderēt, ja gadīsies kādi pārpratumi ar Batču vai skaistuli Selliju. Doktors Martins nejauši bija atklājis, ka Sellija un Batčs krāpj Rollo.

Sēdēdams uz krēsla malas, ar kaulainiem pirkstiem apkampdams ceļgalus, doktors jautāja sev, vai Rollo nav kaut ko jau uzzinājis, tomēr pēc bosa pirmajiem vārdiem nomierinājās.

—     Ko jūs ziniet par vudu, doktor? — jautāja Rollo.

Doktors nespēja apvaldīt izbrīnītu žestu Tomēr, nedaudz padomājis, atbildēja:

—    Tas ir Antiļu salu iezemiešu reliģiskais kults. Tajā ir gan burvestības, gan citas tamlīdzīgas lietas.

Rollo uzmeta viņam priecīgu skatienu.

—     Es jau tā arī domāju, ka jūs ziniet, kas tas ir. laikam pasaulē ir maz lietu, kas jums, dok, nebūtu zināmas.

Doktors Martins nepacietīgi paraustīja plecus. Viņam patika pārsteigt Rollo ar savām zināšanām.

—    Vai jums ir kas zināms ari par "zombijiem"?

—    Miroņu atdzīvināšanu? — izsaucās doktors, nesaprazdams, uz kuru pusi velk šī saruna.

Koli» piemiedza vienu aci. Viņš iestūķēja mutē kārtējo laša gabalu un stīvi blenza kādā punktā virs Martina galvas.

—     Miroņu atdzīvināšana… — viņš atkārtoja pēc kāda laika. — Ko, velns parāvis, jūs runājiet?

—    Jā, tas ir viens no vudu rituāliem, — paskaidroja doktors, atkrizdams krēslā un pievērdams acis. Viņš jutās pilnīgi noguris. — Iezemieši tic miroņu atdzīvināšanai, bet es jums apgalvoju, ka tas viss ir tīrās muļķības.

—     Neuztraucieties par to, kas tas varētu būt, — teica Rollo, domādams par apsolītajiem vienpadsmit tūkstošiem. — Labāk paskaidrojiet man, kā tas notiek.

—     Man bija draugs, kurš ilgus gadus dzīvoja Taiti. Viņš apgalvoja, ka pats savām acīm ir redzējis viņus. "Zombi" — tas ir cilvēka līķis bez dvēseles. Viņu izrok no zemes, tad ar maģijas palīdzību iedveš dzīvību, tomēr viņš paliek tikai kā automāts…

Doktors uzmeta acumirklīgu skatienu apstulbušajam Rollo un pasmaidīja.

—     Es taču jums teicu, ka tie ir tīrie nieki.

—    Jā, — nomurmināja Rollo, dīvainas sajūtas pārņemts. — Tas pārspēj visas manas iedomas, — kādu laiku viņš domāja par dzirdēto. — Bet kas pēc tam notiek ar "zombi"? — es gribu zināt, ko dara šie dzīvie miroņi?

—     Iezemieši, kuri atdzīvina mirušos, — atbildēja Martins, kuram šī saruna sāka iepatikties, — patiesībā iezemieši, kuri iedomājas sevi spējam veikt šādus brīnumus, d<xlas pie mirušā kapa, iekams līķis vēl nav sācis trūdēt, atdzīvina un pārvērš par savu vergu. Pamatā "zombi" veic vissmagāko darbu laukā vai kaut kur citur. Stāsta, ka "zombi" pēc pavēles spējot izdarīt arī slepkavību.

—     Bet kā gan viņus atdzīvina? — Rollo atstūma šķīvi un ķērās pie sviestmaizēm.

—     Uz šo jautājumu nevar atbildēt neviens, — paskaidroja ārsts. —Tas ir viens no vudu kulta noslēpumiem.

—    Tomēr to ir jāuzzina pēc iespējas ātrāk, — izmeta Rollo, enerģiski košļādams sviestmaizi ar ievārījumu.

Doktors rūgti iesmējās:

—     Tas ir absolūti neiespējami!

Rollo tūdaļ saprata, ka Martins runā nopietni, un nopūtās.

—     Ļoti žēl. Es ticu, ka jūs sakāt taisnību.

—    Vai jums bija nopietns iemesls uzdot man šādus jautājumus? — jautāja ārsts, kurš vairāk nespēja apvaldīt savu ziņkāri.

Iestājās ilgstošs klusums. Doktors Martins atgāzās krēslā. Viņš nesteidzās, bet nojauta, ka šobrīd ir ārkārtīgi nepieciešams Rollo un ka šī lieta var dot labu ienākumu. Viņam pastāvīgi trūka naudas, bet pat tagad nespēja īsti iedomāties, ko darītu ar šo naudu, ja tā uzrastos lielā vairumā. Pēc dabas viņš bija labs cilvēks. Šad tad Martins ne no šā, ne no tā apturēja kādu klaidoni un iedeva viņam naudu. Ubaga izbrīns un pateicība sagādāja Martinam īstu prieku. "Ar mani gan šādas lietas nevarētu notikt," viņš teica pats sev. "Ja es nonāktu līdz ubaga spieķim, man neviens nepasniegtu naudas zīmi piecu mārciņu vērtībā." Pēkšņi viņam ārkārtīgi sagribējās uzzināt, ko īsti sadomājis Rollo. laikam kaut kas ir atgadījies. Ja Rollo neko neteiks, nāksies pajautāt Sellijai. Viņa noteikti ir lietas kursā. Kamēr viņš prātoja, Rollo darīja to pašu. Ar nožēlu viņš konstatēja, ka viens pats nespēs turpināt spēli ar Ķesteru Vaidemanu. Nāksies konsultēties ar Martinu. Rollo pat nedomāja stāstīt visu, tomēr saprata, ka galvenajos vilcienos doktoram jāzina lietas būtību. Kad Martins sajutīs naudas smaku, viņš pats neatkāpsies no šīs lietas.

Vīrieši saskatījās.

—    Ja jūs nevēlaties man vairāk neko jautāt, — uzmanīgi noteica doktors, — tad es labāk iešu.

To sakot, viņš pat nemēģināja piecelties.

Rollo smagi nopūtās. Viņš saprata, ka Martins jāievada lietas kursā.

—     Nesteidzieties, — viņš teica. — Man ir uzticēta kāda lieta. Jūs spēsiet to paveikt.

Doktors Martins pasmaidīja.

—     Esmu jūsu rīcībā.

—     Es zinu, — Rollo knapi slēpa nepatiku. —Jūs to veiksiet.

Doktors Martins kļuva možs. Viņš pasmaidīja:

—     Eksperti vienmēr dārgi maksā, lin tā, kas par lietu?

Rollo pastāstīja viņam par Ķestera Vaidemana vizīti, neko neminēdams par vienpadsmit tūkstošiem.

—    Vai Batčs zināja, ar ko jums ir darīšana? — apjautājās doktors.

Rollo negribīgi atbildēja:

—Jā. Tas ir Kesters Vaidemans.

Doktoram Martinam aizrāvās elpa.

—     Baņķieris ar pasaules vārdu! — viņš iesaucās, pieliekdamies uz priekšu. — O! Tie ir miljoni!

—     Es to zinu, — bēdīgi turpināja Rollo. — Tāpēc lūdzu jūs palīdzēt man, — viņš cieši paskatījās doktorā. — Viņš ir jucis. Vai tas jums arī ir zināms?

—     Vai esat par to pārliecināts? — Martins sarauca uzacis.

Rollo apstiprinoši pamāja.

—     Tur nevar būt ne mazāko šaubu.

—     Bet ko jūs vēlaties no manis? — doktors piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu. Nemiers neļāva nosēdēt uz vietas.

Rollo satraukumā sāka knibināt augšlūpu un tikai pēc brīža spēja atbildēt.

—     Mums noteikti jāatrod kāds, kurš pilnībā pārzinātu vudu rituālus.

Doktors Martins apstājās pie Rollo gultas.

—     Bet kāda būs mana daļa šajā lietā? — viņš jautāja satraukumā mirdzošām acīm.

Rollo drudžaini domāja. Viņš saprata, ka doktors ir pārāk gudrs, lai viņu varētu iekārdināt ar kādām simts mārciņām. Beidzot viņš izlēma.

—    Jūs saņemsiet tūkstoš mārciņu.

—     Tas ir par maz, — doktors Martins pasmaidīja. — Šis darbs acīmredzot būs ļoti grūts un pat bīstams. Esmu pārāk vecs, lai riskētu sīkumu dēļ.

Satracinātais Rollo aizmeta paplāti.

—     Kas vēl nebūs! Jūs dabūsiet tik, cik jums dos un ne vairāk! Sapratāt?

—     Rollo, jūs lieliski saprotat, ka bez manis nespējat tikt galā ar šo lietu, — Martins pašūpoja galvu. — Tādēļ esiet prātīgs.

Rollo uzmeta viņam iznīcinošu skatienu, tomēr doktora sejā nenotrīcēja neviens muskulis.

—    Trešo daļu, — viņš strikti noteica. — Esmu pārliecināts, ka jūs pamatīgi nopelnīsiet, jo pasūtītājs ir miljonārs. Jo vairāk saņemšu es, jo lielāka būs arī jūsu daļa.

Rollo atkrita spilvenos.

—   Jūs darīsiet labi, ja netiepsieties, — viņš lēni noteica. — Es varu iztikt arī bez jums. Varu aizsūtīt jūs uz turieni, no kurienes jūs izzvejoja.

—      Es tā nedomāju, — Martins piegāja pie galda un mierīgi uz tā apsēdās. — Es taču jums, Rollo, esmu ļoti noderīgs un jūs ziniet, ka varat man uzticēties, — viņš paskatījās uz saviem nagiem, tad uz Rollo. — Varbūt esmu vienīgais, kam jūs varat uzticēties.

—     Ko jūs ar to gribat teikt? — jautāja Rollo, kļūdams aizdomīgs.

—     Esmu jau vecs, — atbildēja Martins. — Neuzticība vairs nav priekš manis. Cita lieta jaunie, viņiem vēl jāiekārto sava dzīve.

Rollo salēcās, viņa treknā seja kļuva sarkana.

—     Ko jūs iedomājaties?

—      Neko, — doktors pameta skatienu visapkārt un nodomāja, vai nav pateicis pārāk daudz un par agru. — Es vienkārši teicu, ka saprotu jūs, un gribēju atgādināt, ka varat man uzticēties.

—     Vai jūs domājat, ka pilnībā nevar uzticēties pat Batčam?

—      Es neko nezinu par Batču,— doktors falši pasmaidīja. — Man arī nav vēlēšanās nodarboties ar viņa personu.

Kādu laiku Rollo cieši skatījās viņam acīs. Doktors nenolaida skatienu, un Rollo atkal atkrita spilvenos.

—     Tomēr esiet uzmanīgs.

—      Es būšu uzmanīgs, ļoti uzmanīgs, — Martins bija sajūsmā par to, ka viņam izdevies sabojāt Rollo garastāvokli. — lln tā, jūs piekrītat, ka es saņemšu trešdaļu?

—     Ceturto daļu, — nenoteikti norūca Rollo.

—     Trešdaļu!

—      Ko jūs ar to darīsiet? — jautāja Rollo, un viņa platie pleci nošļuka, kas liecināja par kapitulāciju.

Martins aizvēra acis. Saspringtā saruna viņu bija nogurdinājusi.

—      Man jāizlasa daudz literatūras, — viņš teica. — Es pārāk maz zinu par vudu kultu un rituāliem. Dodiet man laiku līdz vakaram, un es uzzināšu ko vairāk.

—     Vaidemans ieradīsies pie mums rīt, — atgādināja viņam Rollo. — Mums jābūt gataviem.

—     Mēs būsim gatavi, — solīja doktors. — Miljonārs, turklāt traks! Kāda burvīga mikstūra! No tā var iznākt visneiedomājamākās lietas. Ceru, ka jūs to saprotat?

Rollo kaut ko nomurmināja.

—     Interesanti, līdz kādai robežai viņš ies, — jautāja doktors, nenolaizdams acis no Rollo. — Vai esam pietiekami spēcīgi priekš šīs spēles? Mēs šādi varam nonākt līdz miljonam. Vai jūs saprotat?

Rollo skatiens satumsa. Ko tur gvelž tas vecais muļķis? Viss, uz ko cerēja Rollo, bija vienpadsmit tūkstoši.

—     Miljons! — izdvesa Rollo. — Kāpēc jums radās šāda doma?

Ārsts dziļi ievilka elpu.

—     Man ir bijušas darīšanas ar jukušajiem, — viņš paraustīja plecus. — Ja ieņemsiet pareizo nostāju, dabūsiet no viņa visu, ko vien vēlaties. Vaidemans velk uz kādiem trīsdesmit miljoniem, varbūt pat vairāk. Jūs varat viņu izspiest kā citronu.

Rollo skatījās uz Martinu neuzticīgi, tomēr neiebilda.

—     Protams, mums jābūt ārkārtīgi uzmanīgiem, — turpināja Mārtiņš. — Vaidemans būs labi aizsargāts. Viņa pusē būs gan likumdevēji, gan policija. Turklāt vēl ir Batčs. Arī viņam var ienākt prātā ņemt šo lietu savās rokās.

—     Kādēļ jūs visu laiku runājat par Batču?— Rollo pirksti savilkās dūrēs. — Šī lieta pilnīgi neattiecas uz viņu! Viņš bez ierunām klausa mani un dara visu, ko es pavēlu.

—     Tas ir tikai šobrīd, — Martins pašūpoja galvu. — Tomēr uzmanīgāk pavērojiiet viņu, — un devās uz durvīm. Nenoturējās nebrīdinājis: — Pagaidām gan neko viņam nesakiet. Miljons — tas ir daudz, tā ir šausmīga nauda.

* * *

Sjūzena Heddere izkāpa no autobusa iepretī kafejnīcai "Zaļais cilvēks", kas atradās Putinhičā. Viņa paskatījās pulkstenī un nodomāja, ka nāksies nedaudz uzgaidīt. Sjūzenu gan šausmināja, gan sajūsmināja pagājušās nakts piedzīvojums. Tagad, kad viss bija beidzies, priecājās par satraucošajiem mirkļiem. Viņa vairs nejutās tik nelaimīga, atcerēdamās Georgu. Tiesa, viņa ļoti vēlu aizgāja gulēt un nebija varējusi aizmigt. Atgriezdamās mājās, viņa joprojām baidījās no domām par Georgu. Cilvēks melnā apģērbā, brauciens tajā milzīgajā "pakkardā", bailes būt atmaskotai, dīvainā saruna, ko viņa bija noklausījusies Sellijas dzīvoklī. Viss, kas tam sekoja, likās tik fantastisks, ka Georgs kļuva par kaut ko banālu un neinteresantu. Saprata, ka ne jau katra meitene spētu izdarīt to, ko viņa. Turklāt viņa bija nopelnījusi desmit mārciņas dažu stundu laikā. Tas iedvesa viņai pašapziņu. Sjūzenu nedaudz mulsināja nauda. Meitene nolēma uzreiz atdot to šoferim, ja viņš nebūs apmierināts ar sniegtajām ziņām. Pēkšņi viņa izdzirda balsi:

—    Vai viegli atradāt ceļu?

Viņu strauji pagriezās. Sirds pamira, tad sāka strauji dauzīties. Sjūzena knapi pazina puisi. Bez uniformas viņš likās vēl jaunāks Ja nebūtu drūmā, stindzinošā skatiena, viņu varētu noturēt par studentu, katrā ziņā par tādu cilvēku, no kura nav jābaidās. Tomēr īstenība bija citāda. Puisis izskatījās naidīgs un cinisks.

—     Hello! — viņa uztraukti iesaucās. — Es jau domāju, ka jūs neatnāksiet.

Viņš aši paskatījās uz ceļu. Viņa bālajā, vājajā sejā bija lasāms nemiers.

—      Nāciet man līdzi. Mēs iesim un runāsimies, — viņš devās uz priekšu lieliem, vienmērīgiem soļiem. Sjūzenai kājās bija augstpapēžu kurpes, arī kleita nebija piemērota pastaigām pa šādu vientuļu, nelīdzeno apkārtni. Dažas minūtes viņa izmisīgi mēģināja tikt puisim līdzi, bet tad pārņēma sašutums, un meitene apstājās. Puisis lēnām atskatījās.

—     Ejam ātrāk, mūs no ceļa var ieraudzīt.

—     Es nevaru tik ātri, — viņa iebilda.

Paskatījies uz viņas mazajām kājiņām, ietērptām koķetās kurpītēs, puisis saviebās.

—      labi, — un piemetināja: — Jūs esat muļķe, ka valkājat tik neērtus apavus.

Sjūzena juta, ka acīs sariešas asaras. Viņa aizgriezās, lai puisis neredzētu izmisumu, un noteica:

—      Man jūsu kompānija pilnīgi nav vajadzīga. Ja jūs būsiet tik nepieklājīgs, es iešu atpakaļ, — izdzirdot šos vārdus, šoferis savilka dūres. Viņš knapi valdījās, lai nesarunātu rupjības.

—     labi, bet jūs neizrādiet savu raksturu.

Brīdi meiča svārstījās, bet tad sāka soļot viņam blakām. Viņi virzījās uz meža pusi un klusēja. Nokļuvuši krūmāju ietvertā laukumā, viņi ieraudzīja vientuļu solu. Puisis norādīja uz to, teikdams:

—     Šeit mēs varam parunāties, — un apsēdās.

Sjūzena bailīgi apsēdās uz stūra, tālāk no šofera.

—    Jūs viņu izsekojāt?

—     Jā, — viņa nenoteikti novilka un, saņēmusies turpināja: — Bet iekams es sāku stāstīt, pasakiet, kas jūs esat? Man taču ir tiesības to zināt. Vakar es biju tik dumja, ka piekritu jūsu priekšlikumam un varēju iekulties lielās nepatikšanās.

Viņa atvēra somiņu un izņēma banknotes.

—     Lūk, ņemiet tās atpakaļ, — viņa apņēmīgi teica. — Man nevajadzēja šo naudu no jums pieņemt.

Viņš neticīgi skatījās uz meiteni.

—     Ņemiet taču, — viņa uzstāja.

—     Vai tiešām jūs negribat nopelnīt? — šoferis izbrīnā iesaucās.

—     Gribu, bet ne šādā veidā, — viņa uzstāja.

—     Kādā tad, ja atļauts zināt? Un ko jūs gribat ar to teikt?

Viņa juta, ka nosarkst, un steidzīgi iegrūda puisim naudu. Viņš to neņēma, un banknotes nokrita smiltīs.

—     Tātad jūs neizsekojāt šo cilvēku? — viņa acis kļuva ledainas. — Jūs nobijāties? Bet tādā gadījumā, kāda velna pēc atkūlāties šurp? Vai tikai tādēļ, lai atdotu naudu?

Sjūzena bija satracināta.

—     Nē! Nē! Es viņu izsekoju, bet iepriekš es gribu uzzināt, kas esat jūs? Kamēr es to neuzzināšu, neko neteikšu. Man visa šī lieta ļoti nepatīk. Arī tas tips nepatīk.

Viņš domīgi paskatījās uz Sjūzenu. No šī piemiegto acu skatiena viņai kļuva baisi. Tālu visapkārt nebija neviena cilvēka. Šajā puisī bija kaut kas slikts, bīstams. Vai nu drūmais skatiens, vai niknā grimase… Vai nebūtu labāk bēgt prom, kamēr nav par vēlu? Bet puisis pēkšņi pārvērtās.

—     Tik tiešām, — viņš paraustīja plecus, — agri vai vēlu man nāksies jums sniegt paskaidrojumus. — Viņš noliecās, lai savāktu naudu. — Vispirms paņemiet to atpakaļ. Jūs esat nopelnījusi šo naudu, turklāt tā nav mana.

—     Es neņemšu naudu, kamēr nebūšu pārliecināta, ka esmu to nopelnījusi, — viņa pašūpoja galvu.

Šoferis vēlreiz izbrīnīts pavērās meičā, tad iebāza naudu savā kabatā.

"Droši vien es to vairs neredzēšu," ar nožēlu nodomāja Sjūzena.

—     Mans vārds ir Džoss Kraffords, — teica šoferis, vērdamies Sjūzenā ar drūmu, smagu skatienu. — Es strādāju par šoferi pie Ķestera Vatdemana. Viņš ir bagāts, neiedomājami bagāts. Bet man vairāk patīk viņa brālis, kurš vienreiz man izdarīja pakalpojumu, — viņš pagriezās pret Sjūzenu un gandrīz agresīvi teica: — Ja man izpalīdz, es to nemēdzu aizmirst.

—     Kā tad viņš jums pakalpoja? — meitene jautāja, lai nevajadzētu klusēt.

Kūdu brīdi viņš domāja, vērdamies uz priekšu ar neko neredzošu skatienu.

—     Uūdams lielās grūtībās, es iepazinos ar viņa brāli Korneliusu. Viņš aizveda uz savām mājām un pierunāja Ķesteru pieņemt mani darbā. Viņi deva man iespēju iemācīties braukt ar automašīnu, un kopš tā laika esmu Vaidemana šoferis. Grūti noticēt, ka tik bagāti cilvēki var būt tik labi. Korneliuss līdz pēdējam brīdim bija laipns ar mani.

—     Kur tad viņš ir tagad?

—     Viņš nomira, — puisis teica, un nepatika izzuda no viņa acīm, dodama vietu skumjām. — Viņš nomini pirms sešām nedēļām. Bija stipri saaukstējies. Tas taču ir idiotisms — nomirt no tāda sīkuma, bet viņam bija vārga veselība.

Sjūzena drudžaini virpināja pirkstus. Viņa juta, ka arī tagad, tāpat kā sākumā, neko nesaprot.

—     Kesteram dzīve bez Korneliusa liekas neiespējama, — dobjā balsī turpināja Džoss. Viņš ātri paskatījās uz meiču un tūdaļ nolaida acis. — laikam jums tas viss liekas gluži neiespējami, vai ne?

—     Vai tiešām viņš jūtas slikti? — jautāja Sjūzena, pārsteigta par skumjām puiša acīs.

—     Rs neko nesaprotu no tādām lietām, tomēr zinu, ka ar viņa galvu nav viss kārtībā, lai gan uzvedībā nekas nav mainījies, tomēr viņš gandrīz neiziet no mājām. Vakar pirmo reizi pēc brāļa nāves atstāja māju. Viņš aizbrauca uz Šepardas marķētu. — lln viņš pastāstīja par to, ka Vaidemans ir apmeklējis "Zelta liliju". Pēc klusuma brīža viņš turpināja:

—     Bet kāpēc viņš brauca uz šo klubu? Un kas ir Rollo, par kuru viņš runāja? Jūs saprotat, ko es gribu noskaidrot? Tas mani uztrauc.

—     Bet kādēļ tas jūs uztrauc? — brīnījās Sjūzena. — Es gribu sacīt, ka tā taču nav jūsu darīšana.

Džoss paskatījās uz viņu.

—    Jūs alojaties. Savā laikā viņi izpalīdzēja man, un tagad pienākusi mana kārta. Misters Vaidemans šobrīd nav pie pilna prāta un nesaprot, ko dara. Viņš ir ārkārtīgi bagāts! Man viņš jāaizstāv!

Sjūzena bija sajūsmā par šādu cēlsirdību.

—     Bet jūs taču neziniet, vai notiek kaut kas slikts, — viņa iebilda. — Varbūt viss ir normāli.

—     Tas ir neiespējami. Viņi zina, cik Vaidemans ir bagāts.

—    Viņi? Kas ir šie "viņi"?

—     Rollo un cilvēks melnajā kreklā.

—    Ak, es pavisam aizmirsu par viņu.

—     Bet jūs taču kaut ko ziniet, vai ne?

Pēkšņi Džoss strauji pagriezās un apsēdās tā, lai skatītos uz Sjūzenu.

—     Vai jūs kaut ko uzzinājāt?

—    Jā. Es, kā jūs man likāt, iekāpu mašīnā un knapi paspēju apsegties ar pārklāju, kad cilvēks melnajā kreklā jau bija klāt. Mēs braucām ilgi. Man bija ļoti bail, un es nepaskatījos, kur mēs braucam.

—    Viņš izsekoja mani. Misters Vaidemans atradās savā klubā, kur rakstīja vēstules. Es aizbraucu viņam pakaļ, lai aizvestu mājās. "Pakkards" atradās aiz mums un visu laiku mums sekoja, — teica Džoss.

—     Laikam tā arī bija, — piekrita Sjūzena. —Jūs nevarat iedomāties, ko es pa to laiku pārdzīvoju. Es taču nezināju, kurp mēs braucam.

—     Kas tad notika?

—     Pēc kāda laika mašīna apstājās. Es dzirdēju, kā viņš nolaida durvju stiklu un ar kaut ko runājās. Liekas, ar sievieti. Melnais krekls jautāja. "Vai misters Granmans dzīvo šeit?" Sieviete atbildēja: "Nē. Tā ir mistera Vaidemana māja."

—     Ragana tāda, bāž degunu svešās darīšanās, — nikni iesaucās Džoss, — viņa tā ari teica?

—    Jā, tieši tā arī teica, — noteikti atbildēja Sjūzena. — Melnais krekls turpināja: "Misters Vaidemans? O, tas ir ļoti jauki!" Tas lika sievietei iesmieties. "Ja man būtu tik daudz naudas kā viņam, es nopirktu sev briljanta kaklarotu… Tāda maksā veselu miljonu…" piemetināja sieviete. Melnais krekls nosmējās un novēlēja viņai labu nakti. Pēc tam mēs braucām tālāk. Braucām diezgan ilgi. Es baidījos tapt atmaskota, tādēļ nepaskatījos, kur mēs atrodamies. Viņš divas reizes signalizēja, mirkli uzgaidīja un iebrauca garāžā, aizslēdza durvis, izkāpa no mašīnas, un es paliku tumsā.

Džoss saspringti un ar interesi klausījās.

—   Jūs esat veiksmīgi izkļuvuši no šīs jezgas, — puisis teica. — Es nedomāju, ka jums tā paveiksies.

Sjūzena nosarka.

—    Tas taču ir tīrais sīkums. Es nolēmu palikt mašīnā. Bet kas attiecas uz māju… Dzīvoklis, uz kurieni viņš devās, atradās virs bijušajiem zirgu staļļiem, uz Kraftonpleisa, aiz Braitonstrītas, numurs 146.

Viņa pastāstīja Džosam visu, ko izdevās noklausīties pie Sellijas dzīvokļa.

—     Viņi sāka strīdēties un beidzot saplēsās. Tas viss bija tik riebīgi! Drīz viņš nāca atpakaļ. Es knapi paspēju atkal noslēpties. Viņš iekāpa mašīnā un brauca uz "Marketnjū" Šepardas marķētā. Tur atslēdza garāžu, iebrauca tajā. Virs garāžas ir dzīvoklis numur 79 Kamēr viņš slēdza gaismu, es klusītiņām izkāpu un noslēpos tumšā kaktā. Viņš aizslēdza mašīnu, un drīz vien es ieraudzīju iedegamies gaismu augšējā stāvā. Es vairāk neko neskatījos un steidzos mājup.

Viņa apklusa, uztraukdamās par to, vai ir pareizi visu izdarījusi.

Džoss skatījās uz viņu ar neslēptu sajūsmu

—     Kolīdz es jūs ieraudzīju, biju pārliecināts, ka jūs spēsiet visu to izdarīt! — viņš teica.

Nezin kāpēc Sjūzena pēkšņi jutās laimīga.

—     Tad ir ļoti labi, — viņa teica. — Protams, es negribētu vēlreiz visu to piedzīvot, bet, kad viss ir jau aiz muguras…

Džoss, liekas, neklausījās viņā. Viņš skatījās vienā punktā, pilnīgi nodevies savām domām.

—     Bet vai jūs neredzējāt sievieti?

Viņa noliedzoši pakratīja galvu.

—    Jūs sakāt, ka viņš sauca to par Selliju?

—    Jā, bet viņu pašu es neredzēju.

—     Tagad jāizdara ļoti daudz, — viņš turpināja. — Man ir vajadzīga jūsu palīdzība. Ja piekritīsiet, es jums maksāšu.

Viņš izņēma no kabatas tās pašas desmit mārciņas un padeva Sjūzenai.

—    Jūs esat tās nopelnījusi.

Sjūzena arī pati zināja, ka ir nopelnījusi, bet gribējās dzirdēt to no viņa. Meitene paņēma naudu un ielika to somiņā.

—     Viņi mani apdāvināja, — viņš paskaidroja. — Misters Vaidemans šad tad iedod piecas mārciņas. Nauda man nav vajadzīga. Jūs dabūsiet to, ja piekritīsiet palīdzēt.

Viņa atkal izjuta apjukumu.

—     Tikai tādā gadījumā, ja es to nopelnīšu, — brīdināja Sjūzena. — Šobrīd esmu bez darba, citādi es nepieņemtu no jums šo naudu. Man nevajag daudz. Varu iztikt ar trim mārciņām nedēļā. Šīs naudas man pietiek trim nedēļām. —Viņa nervozi saspieda somiņu.

—      Privātdetektīvs man izmaksātu kādas simts mārciņas. Es jums došu pa piecām mārciņām nedēļā. To es varu atļauties, — uz brīdi viņš apklusa. — Ceru, ka jūs tās nopelnīsiet.

Sjūzena nodomāja."Jābūt vienkārši trakai, lai darītu kaut ko tādu. Iedzīvošos tikai nepatikšanās. Es taču varu kļūdīties un visu sabojāt. Mēģināšu visu aizmirst, lai viņš pats rūpējas par savu saimnieku." Tomēr sirds dziļumos viņa saprata, ka ir piekritusi.

—     Ko gan es vēl varētu izdarīt ?

Džoss ar roku noslaucīja degunu.

—     Es gribētu, lai man tajā klubā būtu kāds paziņa, — viņš teica, uzmanīgi paskatīdamies Sjūzenā. — Ko jūs teiksiet par to?

Viņa galīgi apjukusi paskatījās uz sarunbiedru.

—     Klubā? Bet es nezinu, kā to izdarīt.

—    Jūs lieliski tiktu galā, — viņš noteikti atbildēja. —Jūs teicāt, ka nevarēsiet izsekot to tipu melnajā kreklā. Tomēr spējāt. Tātad spēsiet veikt arī šo uzdevumu.

Sjūzena šaubījās:

—    Ja vēlaties, lai nokļūstu klubā, palīdziet man Viena es nespēju

Džosa sejā uzplauka sajūsma, bet Sjūzena atcerējās vakardien

teiktos vārdus par to, ka viņa ir tieši tas cilvēks, kurš spēj to izdarīt.

Meitene nosarka, bet centās mierīgi skatīties uz puisi.

—     Esiet taču prātīgs, — viņa piemetināja. — No savas puses es darīšu visu iespējamo, bet jums man jāpalīdz.

Viņš paņēma savu piezīmju grāmatiņu.

—     Kur es varu jūs satikt, ja būs nepieciešams? — puisis asi noprasīja. — Vai jums mājās ir telefons?

Viņa nosauca adresi un telefona numuru.

—     labi. Paskatīsimies, ko es varēšu izdarīt pats. Ja jūs nebūsiet mājās, es atstāšu zīmīti, —viņš piecēlās. — Jāiet, citādi mani sāks meklēt.

Viņa arī piecēlās. Klajumiņš, uz kura viņi atradās, mežs, visa apkārtne bija saules apmirdzēta. Diena solījās būt jauka.

—     Kā jūs domājat, kad varētu būt jaunumi? — viņa jautāja, jo negribēja palikt viena.

Džoss pašūpoja galvu.

—     Centīšos iespējami ātrāk. Šo lietu nevar stiepi garumā. — Džoss paskatījās un saprata viņas uztraukuma iemeslu.

"Visas sievietes ir vienādas," viņš nepatikā nodomāja. "Visas mēģina uzkarināties tev kaklā. Bet šai vismaz ir smadzenes. Viņa ir tik vientiesīga un neviltota." Viņš instinktīvi juta, ka uz Sjūzenu var paļauties.

Atvadām viņš pacēla roku un ātri aizsoļoja pa klajumu, ne reizes neatskatīdamies.

* * *

Pulkstens bija pāri vienpadsmitiem, kad Sellija izgāja no mājām. Viņa soļoja pa Ņūbondstrītu, šūpodama gurnus. Iegrimusi savās domās, neievēroja vīriešu sajūsminātos skatienus. Sellija nebija īsti piemēroti apģērbusies šai dienas stundai. Viņa bija tērpusies koši sarkanā, uz leju sašaurinātā kleitā. Tēraudkrāsas zeķes un kurpes uz augstiem papēžiem lieliski izcēla viņas slaidās kājas. Balts zīda turbāns nosedza ausis, bet rokās viņa turēja baltu somiņu. Uz Berningstrītas viņa apturēja taksometru un lika šoferim braukt uz Soho.

—     Agentstrīta? — viņš izbrīnā jautāja. — Priekš manis, mis, tā ir jauna adrese.

—     Tas ir pusceļā uz Grīnstrītu, pa kreisi, — nepacietīgi paskaidroja Sellija.

Šoferis uztvēra policista skatienu, kurš tobrīd gāja garām. Pašūpojis galvu, viņš pamāja uz savas mašīnas salona pusi, it kā aicinādams paskatīties uz neparasti skaisto pasažieri.

Agentstrīta atradās šauras ieliņas galā, kas veda uz Grīnstrītu. Šoferis apstājās un pagrieza galvu.

—     Tālāk nav iespējams braukt, — viņš atvainojās, neatraudams acis no Sellijas ceļgaliem.

Neko neatbildējusi, viņa izkāpa no mašīnas, pameta šoferim naudu un sāka soļot uz pretējo ielas galu. Šoferis noskatījās pakaļ un smagi nopūlās.

Ielas galā bija slēgts pagalms, kuru no trim pusēm ietvēra lielas ēkas. Sellija šķērsoja pagalmu un iegāja centrālajā namā. Visapkārt bija tumšs, oda pēc virtuves izgarojumiem un sviedriem. Nomākusi riebuma sajūtu, Sellija iekāpa liftā, kurš bija galīgi novecojis un tika darbināts ar virves palīdzību. Viņa parāva virvi, un kabīne sāka lēnām celties. Visbeidzot šī kaste sasniedza pēdējo stāvu. Priekšā esošās durvis bija nokrāsotas tumši sarkanas, bet vara šilūte un pastkaste spīguļoja saules staros. Uz šiltes bija uzrakstīts viens vienīgs vārds: "Gilrojs". Sellija novilka cimdus, atvēra somiņu un vērīgi aplūkoja sevi. Pēc tam viņa nolika atpakaļ spogulīti un pastiepa roku uz zvana pogas pusi… Pēdējā brīdī sāka šaubīties. Visbeidzot viņa nepacietīgi paraustīja plecus un izlēmīgi nospieda pogu. Neviens neatbildēja. Pēc dažām minūtēm Sellija kļuva nepacietīga. Viņa sarauca skaistās krāsotās uzacis un iekoda lūpā. Beidzot Gilrojs atvēra. Tas bija gara auguma nēģeris ar platu seju.

Viņa asinīm pielijušās acis vērās skumji un sapņaini. Viņš bija tērpies baltā pidžamā, baltā zīda halātā ar melnu apdari. Ieraugot Selliju, nēģeris it kā sašļuka, bet tomēr neko neteica.

—     Brīnāties, ka esmu šeit? — jautāja Sellija.

Uzrunātais uzreiz nespēja atbildēt.

—     Bet vai jūs nebrīnītos, ja es ierastos pie jums? — viņš jautāja piesmakušā balsī.

Sellija pasmaidīja.

—     To es varētu tikai nosapņot, — nēģera biezo lūpu raustīšanās atklāja, cik netaktiski ir skanējuši viņas vārdi. Nēģeris pievēra durvis, lai neļautu Sellijai ieiet dzīvoklī.

—   Jums nevajadzēja nākt, — viņš teica. — Ne pie kā laba tas nenovedīs. Jūs var kāds šeit ieraudzīt.

Viņa pašūpoja galvu:

—    Tas nekas.

Bet tā kā nēģeris joprojām aizšķērsoja ceļu, viņa maigā balsī jautāja:

—    Jūs atjausiet man ieiet?

Viņa acis drudžaini iemirdzējās, viņš pameta skatienu visapkārt.

—     Bet mums taču nav par ko runāt, — saņēmies vīrietis atbldēja.

Sieviete noteikti paspēra soli uz priekšu un uzlika savu mazo roku viņam uz krūtīm, (iilrojs paskatījās uz sarkanajiem nagiem un ar nožēlu atkāpās. Viņa sekoja tam mazajā priekšistabā, ar kāju aizcirzdama durvis un nenolaizdama no viņa acis.

—     Tomēr būtu labāk, ja jūs aizietu no šejienes, — viņš runāja savā maigajā, skumjajā balsī. — Kādēļ jūs nācāt šurp?

Sellija devās uz priekšu, uz viesistabu. Šīs lielās istabas logi vērās uz Vestendu. Daļu telpas aizņēma koncertflīģelis. Pie kamīna stāvēja dīvāns ar raibiem spilveniem. Vienā dīvāna stūrī bija samesta vesela kaudze tamtāmu. Gilrojs piegāja pie flīģeļa un atspiedās pret to. Viņš nervozi raustīja halāta jostu.

—    Jūs esat pirmais, kurš šādi sagaida mani, — teica Sellija, skatīdamās pa logu. Viņa bija saniknota.

—    Visi krāsainie pret jums izturas tieši tāpat, — noteica Gilrojs. — Un kā gan citādi, jo jūs vairs neesat mūsējā.

Sellija pagriezās.

—   Jūs visu laiku man to atkārtojat. Bet kāpēc? Vai tad mana ādas krāsa atšķiras no jūsējās?

Viņš apsēdās pie flīģeļa.

—     Par manu rasi nedomājiet savādāk kā… — viņš paraustīja plecus. — Mēs jau vairākkārt esam par to strīdējušies. Ko jūs no manis gribat?

Sellija kādu laiku svārstījās. Ar manāmu piespiešanos viņa saņēmās.

—     F.s jūtos ļoti vientuļa Man gribējās jūs satikt.

Viņš sāka klusi spēlēt. Viņa slaidie pirksti it kā nemanāmi skāra taustiņus.

—     Nemelojiet. Kādēļ jūs vienmēr izvairāties teikt taisnību?

Viņa atkal pagriezās pret logu.

—     Bet es tiešām gribēju jūs satikt.

—     Šonakt klubā jūs varējāt skatīties uz mani, cik uziet.

Sellijas sejas izteiksme mainījās.

—     Kas man būtu jāizdafa, lai jūs man noticētu?

Viņa šķērsoja istabu un apsēdās uz krēsla blakus saimniekam. Viņš turpināja spēlēt, cerēdams, ka mūzika neļaus sarunai kļūt intīmākai.

—    Tik tiešām, dažas lietas es vienkārši zinu, — viņš teica, vērdamies pretējā sienā. — Jūs gribat, lai es kaut ko izdarītu. Iekams sākat runāt, padomājiet, vai ir vērts to darīt.

Pēkšņi Sellija piekļāvās viņam. Viņas miesa alka pēc šī cilvēka. Viņš tai atgādināja llaiti. Pēc dažiem gadiem Rollo, Batčs un citi vairs nekāros pēc viņas glāstiem. Ko tad viņa darīs? Ja vien Gilrojs vai kāds cits melnādainais viņu negribēs, kā tad spēs atgriezties llaiti?

—     Ko tas viss varētu nozīmēt? — viņa jautāja pēc ilgstoša klusuma.

—     Neko labu, — skanēja atbilde. Gilrojs pēkšņi noņēma rokas no klaviatūras. — Lieciet mani mierā.

Sellija piecēlās un piegāja pie zema galdiņa, uz kura atradās cigaretes, lielas šķiltavas un viskija pudele. Sieviete apsēdās uz grīdas, sakrustodama garās kājas. Viņas svārki savilkās uz augšu.

—     Tātad es jums neko nenozīmēju? — viņa jautāja, ieliedama sev viskiju.

—     Bet kāpēc lai nozīmētu? — Gilrojs atbildēja ar pretjautājumu. Vīrieša skatiens bija tukšs un vienaldzīgs.

Viņa cieši skatījās uz viskiju, turēdama glāzi pret gaismu. Sellijas smadzenes drudžaini strādāja, meklēdamas izeju no nepatīkamā stāvokļa.

—     Jūs taču kādreiz mani mīlējāt, — Sellija teica, cerēdama, ka atmiņas palīdzēs viņam tuvoties. — Vai pagājušās dienas un naktis tiešām neko vairs nenozīmē?

Gilrojs atkal sāka spēlēt.

—     Tieši jums tās atmiņas neko nenozīmē, — viņš atbildēja. —Jūs nolēmāt, ka esat atradusi kaut ko labāku.

—      Visi mēdz kļūdīties, — viņa iebilda, cenzdamās savaldīties, bet nervi bija tik saspringti, ka tas izdevās ar grūtībām. — Esmu kļūdījusies. Vai tad mēs nevarētu sākt visu no gala?

—      Nav nozīmes kaut ko mainīt mūsu attiecībās, — viņš nervozi noteica. — Bija laiks, kad jūs varējāt panākt to, uz ko cerat šcxlien. Bet jūs šo brīdi palaidāt garām. — Viņš pielēca kājās. — Tagad jums jāiet prom. Nē, jums nevajadzēja šurp nākt.

Sellija ar izmisumu paskatījās uz Gilroju.

—     Vai tiešām es nedrīkstu pat lūgt jūsu palīdzību?

Viņš papurināja galvu.

—     Saprotu, jums prāta kaut kas nelāgs. Bet pat bez jūsu lūguma, — viņš sažņaudza savas lielās dūres. — Es… Es to izdarīšu.

Sellija nolika uz galda viskija glāzi.

—     Ko jūs gribat ar to teikt? — sieviete neizpratnē jautāja.

—     Ja Rollo lūgs mani to izdarīt, es piekritīšu, — atbildēja Gilrojs, iedams uz loga pusi. — Bet ziniet, ka tas nozīmēs beigas mums visiem. — Viņš paraustīja plecus. — Vai tas būs labi?

Māņticīgas bailes, kuras tika apslāpētas ciniskās un nēžēlīgas dzīves ritmā, pamodās Sellijā ar šausminošu spēku.

—    Ja viņš lūgs… Ko? — viņa saspringti jautāja.

—     Vai jūs jebkad esat svārstījusies, darīdama to, kas dod jums peļņu? — viņš atbildēja nepagriezdamies. — Ejiet prom no šiem cilvēkiem, Sellij. Es jau esmu jūs lūdzis un vairāk neatkārtošos.

Viņa piecēlās.

—      Es jūs nesaprotu, — viņa cīnījās ar bailēm, kuras pēkšņi bija uzmākušās. —Jums šodien ir dīvains noskaņojums. Varbūt rīt…

—      Es jums kaut ko parādīšu, — negaidīti teica Gilrojs, pieiedams pie skapja. Viņš izņēma divas nelielas lellītes, apmēram desmit centimetru garumā. Viena no tām neapšaubāmi attēloja Sclliju: sarkana kleita un balts turbāns galvā. Otrās lellītes galva bija rupji apstrādāta un to rotāja dzeltenas zīda skrandas. Sellija ieplestām acīm skatījās vispirms uz lellēm, tad uz Gilroju.

—     Skatieties uzmanīgi, — viņš uzstājīgi teica, nomezdams lelles uz dīvāna Viņas nokrita reizē: baltā lellīte virs melnās. Četras reizes viņš mela lelles uz dīvāna, un katru reizi baltā izrādījās virspusē.

—    Jūs gribat mani iebiedēt? — viņa piespieda pirkstu pie lūpām.

—     Pamēģiniet pali, — Gilrojs pameta lellītes Sellijai

Sellija vilcinājās, pēc tam saniknota nometa lelles uz grīdas. Tās atsitās pret sienu un nokrita uz paklāja: baltā virs melnās. Sellija nodrebēja, viņas seja kļuva pelēka.

—     Ko tas nozīmē? — viņa čukstēja.

—     Neko labu, — Gilrojs pacēla lelles. — Vienkārši tas ir jūsu liktenis.

l)n viņš pietuvināja lai balto lelli smieklīgā zilā kleitā un ar zīda skrandām galvā.

Sellija šausmās atkāpās. Viņa trīcēja no bailēm un niknuma.

—    Jūs gribat iebiedēt…

Atskanēja spalgs zvans pie durvīm.

—     Kas tur ir? — viņa bailīgi paskatījās uz priekštelpas pusi.

—     Nezinu…

Abi stāvēja nekustīgi. Zvans atkārtojās.

—     Būtu labāk, ja jūs ieietu tur, — viņš norādīja uz blakus istabas durvīm.

—     labāk neatbildiet uz zvanu, — ieteica Sellija, domādama tobrīd par Batču. —Ja kāds mani šeit ieraudzīs…

Gilrojs vienaldzīgi pasmaidīja:

—    Jums vajadzēja par to padomāt agrāk.

Viņa saprata, ka atvērs durvis un metās uz blakus telpu. Gilrojs nogaidījis, kamēr viņa aizver aiz sevis durvis, iegāja priekštelpā.

Bija atnācis doktors Martins.

—     Man ar jums jārunā, — negaidīdams aicinājumu, doktors iegāja viesistabā.

—     Es jūs gaidīju, — sekodams viņam, teica Gilrojs.

Gaisā lidinājās viegls aromāts, kurš liecināja par to, ka šeit atrodas Sellija. Martins laipni paskatījās uz Gilroju, bet pēdējais palika mierīgs un nesatricināms. "Sellija tiešām ir nepārspējama savās mīlas dēkās," nodomāja doktors, apsēzdamies klubkrēslā.

—    Vai jums neliekas, Gilroj, ka jau sen spēlējat džezā? — viņš iesāka, sakrustodams rokas, bet tūdaļ saviebās. —Bet jūs tikko teicāt, ka gaidījāt mani. Kāpēc?

Gilrojs apsēdās pie flīģeļa.

—     Par to jūs neuztraucieties, doktor, — viņš teica.— Turpiniet. Jūs tiešām domājat, ka es sen spēlēju džezā?

Martins uzmanīgi paskatījās uz viņu.

—    Jūs esat dīvains tips, — viņš izbrīnīti teica. — Bet jūs taču piekrītiet man?

—    Varbūt, — Gilrojs paraustīja plecus.

—     Es varu sagādāt jums iespēju pieklājīgi nopelnīt, — pēc klusuma brīža teica doktors, — kāds cilvēks ārkārtīgi interesējas par vudu. Viņš labi samaksās.

—    Vudu? Bet kāpēc jūs domājiet, ka es kaut ko zinu par to?

—     Nezinu, — doktors paraustīja plecus, — esmu šo to lasījis un labi saprotu, ka tā ir primitīva māņticība. Jūs esat gudrs un varat kļūt par ekspertu vudu rituālos. Tas ir viss, kas nepieciešams, lai nopelnītu naudu. Jūs saņemsiet tūkstoš mārciņu.

—     Bet kas konkrēti man jādara? — Gilrojs aizvēra acis.

—     Tas ir ļoti vienkārši. Mēs organizēsim dažus seansus un izdarīsim tā, lai viņš noticētu, ka esat liels šī rituāla zinātājs. Kad viņš samaksās, mēs to izbeigsim. Konkrētāk parunāsim par to šovakar pie Rollo. Es tikai gribēju saņemt jūsu piekrišanu.

—    Ja runa par tik vienkāršām lietām… — Gilrojs palocīja galvu. — Protams. Bet vai esat pārliecināts?

—   Jā, esmu. Jums tikai nāksies uzzināt, ko viņš īsti vēlas. Domāju, ka viss būs vienkārši. Tas cilvēks ir nedaudz jucis.

—     Bet vai jūs pats neticat vudu rituālam? — vienaldzīgi jautāja Gilrojs.

Doktors iesmējās.

—     Nekļūstiet kaut jūs par idiotu! — viņš teica. — Bet jūs pats?

—     Manā dzimtenē tam tic, — nenoteikti atbildēja Gilrojs. —Jā, mēs esam tikai muļķa nēģeri. Tātad, mēs par to runāsim šovakar pie Rollo? — Gilrojs piecēlās.

Doktors paskatījās uz viņu.

—     Es domāju, ka var rasties dažas grūtības, — viņš noteica. — Bet jūs taču mums palīdzēsiet, vai ne?

—     Es izdarīšu visu, ko jūs man lūgsiet, doktor, — viņš atbildēja.

Doktors piecēlās.

—    Tūkstoš mārciņu — tā nav joka lieta, — viņš teica, sekodams Gilrojam uz durvīm. — Man vēl daudz kas jāsagatavo šim vakaram.

Gilrojs atvēra durvis.

—     Līdz vakaram! — viņš teica.

Doktors apstājās uz laukumiņa.

—   Jūsu vietā, — viņš teica, cieši vērdamies nēģerī, — es nelietotu šīs smaržas. Cilvēki var nodomāt…

—     Man nav jāuztraucas par to, ko ļaudis domā, — izaicinoši

atbildēja Gilrojs un aizcirta durvis doktora degungala priekšā.

* * *

Fillenrouldas numurs 155A bija liela māja, kuru no pārējās ielas atdalīja zema siena un garas trepes, kuras veda uz ieejas durvīm. Māja piederēja Sendrikam Smitam, kurš pirms dažiem gadiem bija aizgājis no visā valstī ievērojamas teātra trupas un kļuvis par izīrējamo telpu īpašnieku. Viņam bija apkopēja, kura nāca trīs reizes nedēļā un veica pamatā visus darbus. Dzīvokļus īrēja seši cilvēki. Viena no tām — Sjūzena Heddere. Pārējie — bankas direktors, divi 1.ondonas municipālo skolu direktori, kalpotājs un pat profesors, kurš visu laiku pavadīja Britu muzeja bibliotēkā. Neskatoties uz vienādo attieksmi pret saviem īrniekiem, Sendriks īpaši izcēla Sjūzenu. Viņš uzskatīja to par labi audzinātu, patīkamu meiteni, turklāt viņa bija vientuļa. Viņš vakaros gatavoja tai karstu dzērienu un vienmēr ieteica laikus iet gulēt. Viņam patika meitenes idilliskās attiecības ar Georgu. Sjūzena uzskatīja Sendriku par dīvaini, tomēr sirds dziļumos bija pateicīga tam par rūpēm. Sendriks, kurš tuvojās četrdesmit piecu gadu robežai un jau kļuva tukls, bija vecpuisis. Viņam ļoti pietrūka pazīstamās teatrālās vides un viņš reti izgāja no mājām, nododamies saimnieciskām rūpēm. Viņa vienīgā izklaidēšanās bija vērot iemītnieku aiziešanu un atnākšanu. Tomēr īsta interese bija tikai par Sjūzenu. Tā viņš atklāja, ka meiča ir iemīlējusies. Sjūzena bija priekš Sendrika reta skaistuma un apjūsmošanas fenomens. Viņam ārkārtīgi palika klausīties, kā meitene runāja par savām sirdslietām, malkodama karstu kafiju. Sjūzena nekad ne par ko nesūdzējās un atteicās no viņa rūpēm un pakalpojumiem. Sendrika ziņkārība nonāca lik tālu, ka viņš sāka ar tvaikošanas palīdzību atvērt Georga vēstules. Sjūzena parasti aizgāja uz darbu, kad pastnieks vēl nebija ieradies. Sendriks izmantoja šo apstākli, lai izlasītu vēstules un laikus noliktu tās atpakaļ.

Pēdējā Georga vēstule bija Sendrikam īsts trieciens. Trīs reizes pārlasījis, viņš saprata, ka vairāk vēstuļu nebūs, nebūs arī mīlas romā-

na, kurš nedaudz izdaiļoja vientuļo dzīvi. Palika vienīgi cerība, ka varbūt tagad Sjūzena būs ar viņu atklātāka.

Sendriks tik ļoti pārdzīvoja šo gadījumu, ka viņa acis pildījās asarām. Kad beidzot izdzirda Sjūzenas soļus, tad piecēlās un klusēdams atvēra virtuves durvis, lai redzētu, kā viņa paņem vēstuli. "Kāds smags trieciens tādai jaukai meičai," viņš domāja un nolēma kaut kādā veidā palīdzēt. Sendriks iegāja virtuvē, uzsildīja pienu un uzlika tējkannu. Iespēja palīdzēt Sjūzenai iedvesmoja Sendriku. Viņš jutās dziļi apbēdināts, kad izdzirda, ka Sjūzena noskrien pa trepēm un aizcērt ārējās durvis. Sendriks jutās tik nelaimīgs, ka tūdaļ aizgāja gulēt. Tomēr miegs nenāca. Izdzirdīs atgriežamies meiteni, viņš iededza gaismu un šausmās sastinga: pulkstenis rādīja — viens un četrdesmit minūtes! Vēl vairāk viņš izbrīnījās no rīta. Tā vietā, lai izietu no mājām parastajā laikā, Sjūzena piecēlās desmitos un aizgāja tikai pēc divdesmit minūtēm. Sendriks izgāja trepju telpā, lai satiktu meiteni. Viņš cerēja ieraudzīt bālu, nogurušu seju, bet atkal jutās vīlies. Meitenes vaigus rotāja sārtums, acis mirdzēja, un viņa uzsmaidīja. Aiz pārsteiguma Sendriks pirmo reizi apjuka um nezināja, ko teikt īrniecei. Sekoja vēl viena mīkla: pastnieks atnesa Sjūzenai vēstuli ar pilsētas zīmogu. Vēstulē atradās darba apliecība un zīmīte, kura atgādināja, ka Sjūzenai, aizejot no darba, nākas saņemt vēl kādu naudas summu.

Atvērdams arī šo vēstuli, Sendriks neizjūta nekādus sirdsapziņas pārmetumus, tikai neizpratni. "Kāpēc gan meitene pametusi darbu? Kur bija pagājušo nakti? Kāpēc no rīta bija tik uzbudināta, pat priecīga?" Šādi jautājumi visu laiku grozījās Sendrika galvā. Beidzot garš zvans pie durvīm lika viņam notrīcēt. Viņš izgāja vestibilā, lai sagaidītu viesi.

Uz sliekšņa stāvēja jauns cilvēks sporta tērpā, ar slikti izgludinātām biksēm. "Droši vien viņš gribēs kaut ko pārdot," nodomāja Sendriks un jau gatavojās atbildēt. Pēkšņi uztvēra jaunekļa skatienu un palika ar vaļēju muti.

—    Vai šeit dzīvo Sjūzena Heddere? — asā, tomēr korektā tonī jautāja atnācējs.

—    jā, — atbildēja Sendriks, — bet par nožēlošanu pašreiz viņas nav mājās.

Jaunais cilvēks izņēma no kabatas aizzīmogotu aploksni un pasniedza to Sendrikam.

—       Kad atgriezīsies, lūdzu nododiet šo te, — viņš palūdza.

Sendriks uzmanīgi paņēma aploksni un sāka vērt ciet durvis. Jaunais cilvēks ar neslēptu nepatiku skatījās uz viņu.

—     Un nemēģiniet to atvērt virs tvaikiem, — viņš turpināja draudīgā tonī. — Es labi zinu visu, ko jūs darāt, resnais dīkdieni.

Puisis strauji pagriezās un aizgāja, atstādams Sendriku ar vaļēju muti, niknu un nokaunējušos.

Tas ir par daudz! Ko tā mūsdienu jaunatne atļaujas! Nekad agrāk nekas tāds nav dzirdēts!

Turēdams aploksni rokā, viņš atgriezās virtuvē, bet tad nometa to uz krēsla. Nedaudz nomierinājies, uzvārīja sev tēju, paņēma aploksni un sāka to ziņkārīgi aplūkot.

Sendriks kādu brīdi svārstījās, bet tad nomierināja sevi ar domu, ka jāzina, kā dzīvo viņa mājas iemītnieki, kādas ir viņu vajadzības. Viņam ļoti gribējās zināt, kas ir šis jaunais cilvēks ar aso skatienu. Kādas ir viņa attiecības ar Sjūzenu? Ļoti uzmanīgi atvēra aploksni un trīcošiem pirkstiem izņēma no tās papīrīti. Uz tā bija rakstīts: "Dodieties uz Fresbija aģentūru Rupertkurtā 308. Viņi jums palīdzēs iekļūt. D.K.".

Sendriks ielika papīrīti atpakaļ un cītīgi aizlīmēja aploksni. Arī šī zīmīte nedeva viņam nekādu skaidrību. Viņš nolika aploksni uz galdiņa vestibilā un atgriezās virtuvē, lai dzertu tēju. Pēkšņi izdzirda, ka atveras ārējās durvis un atskan Suzanas vieglie soļi. "Laikus paspēju. Man tiešām jābūt uzmanīgākam," viņš nodomāja. Viņš izdzēra tēju un devās uz vestibilu, kur Sjūzena jau lasīja zīmīti.

—     Lūk, arī jūs, — viņš teica. —Jūs šodien esat atgriezusies agrāk.

Sjūzena uzmeta viņam zibenīgu skatienu, pamāja un paņēma aploksni.

Tad, atcerējusies labo toni, piebilda:

—     Kāda šodien lieliska diena, vai ne, mister Smit?

—     Es tikko uzvārīju tēju, mis, — viņš piedāvāja. — Vai nevēlaties kādu tasīti?

—    Tas ir ļoti laipni no jūsu puses, mister Smit, bet es ļoti steidzos, — atbildēja Sjūzena. — Tomēr liels paldies.

Un viņa aizskrēja pa trepēm, iekams Sendriks paspēja meiteni apturēt. Savā istabā Sjūzena apsēdās uz gultas un vairākas reizes pārlasīja Džosa sūtījumu. Tātad viņai bija jāgriežas Fresbija aģentūrā.

"Droši vien viņi sameklēs man darbu "Zelta lilijā"," ar zināmām bailēm nodomāja Sjūzena.

Viņa ielika vēstuli somiņā un pēkšņi atcerējās vīrieti melnā kreklā

un spiedzošo sievietes balsi. "Iet uz turieni, vai nē?" viņa sev jautāja. "Varbūt labāk aizmirt visu par Ķesteru Vaidemanu un viņa brāli? Un Džosu?" Nē, bija par vēlu. Viņa zināja pārāk daudz. Turklāt ne jau katra meitene spēja veikt šādu darbu. Galu galā viņa ir atkarīga pati no sevis! Viņa piecēlās un palūkojās uz sevi spogulī.

Sjūzena bija skaista meitene. Blondīne ar lielām, zilām acīm un lielisku sejas krāsu. Kad viņa smaidīja, vaigos parādījās burvīgas bedrītes, kas lika cilvēkam smaidīt pretī. Viņas zobi bija kā baltas spožas pērles.

Sjūzena nolēma, ka ir pārāk labi ģērbusies aģentūras apmeklēšanai. Viņa nolēma apģērbt tumšu kleitu, uzliki tumši zilo cepurīti un uzaut zamša kurpes ar zemu papēdi. Tā tērpusies, ātri noskrēja pa kāpnēm tā, ka Sendriks to nemaz nepamanīja.

Fresbija aģentūra atradās nelielā, netīrā šķērsielā, kura izgāja uz Pikadilli. Iestāde atradās trešajā stāvā, lifta nebija. Pirmajā stāvā izvietojās totalizatoru kantoris.

Trešā stāva kabineti bija tukši, koridors putekļains.

Viņa pagrūda durvis ar uzrakstu "Izziņas", bet arī šī telpa izrādījās tukša. Tur stāvēja viens galds un krēsls. Uz galda blakus telefona grāmatai atradās vāze ar mākslīgiem ziediem un pelnu trauks ar izsmēķiem. Sjūzena kādu laiku pagaidīja, tad turpināja pētīt apkārtni. Viņa atvēra vēl vienas durvis un ieraudzīja tur vāju, padzīvojušu cilvēku brūnā apvalkātā uzvalkā. Viņš sēdēja pie rakstāmgalda, uz kura atradās tase tējas un neliels maizes gabaliņš. Vīrs lēnām gremoja, un drupačas bira pār viņa dzeltenajām, nikotīna krāsotajām ūsām.

—     Piedodiet, — bailīgi teica Sjūzena, — es domāju, ka šeit neviena nav.

Svešinieks norūca.

—     Uz tēju neceriet, — ar saviem netīrajiem pirkstiem viņš paņēma gabaliņu maizes un ielika to mutē. — Man nav otras krūzītes. Interesanti, kāpēc apmeklētāji tik bieži nāk šurp tieši tējas laikā?

Sjūzena ar pūlēm valdīja smieklus. Šajā cilvēkā bija kaut kas traģikomisks. Maizes drupačas uz ūsām darīja viņu smieklīgu, bet lajā pašā laikā viņā bija kaut kas skumjš, sejā lasāmas pašcieņas atliekas, kas disharmonēja ar netīro istabu un apvalkāto apģērbu.

—     Es nepavisam nevēlos tēju, — teica Sjūzena, ienākdama istabā. — Es vēlētos darbu.

—     Darbu? — viņš nošļupstēja. — Kādu darbu?

—     Darbu klubā "Zelta lilija", — atbildēja Sjūzena, būdama pārliecināta, ka nav kļūdījusies ar adresi. Iespējams, ka šis arī bija misters Fresbijs. Acīmredzot viņam nebija kalpotāju, un pats bija trūcīgs.

—     O! — iesaucās misters Fresbijs, maisīdams ar karotīti tēju. — Tas jau ir pavisam kas cits, —viņš teica, pētīdams Sjūzenu.

—     Tiešām? — mīņādamās jautāja Sjūzena. Viņa jutās neērti, stāvēdama istabas vidū. —Vai drīkstu apsēsties?

—    Jā, protams, — atbildēja misters Fresbijs. — Tikai nelūdziet tēju, viņa nav to vērta.

Sjūzena paņēma krēslu.

—    Varbūt jūs neesat sapratis mani, — viņa steidzīgi turpināja. — Misters Kraffords teica, lai es nāku pie jums.

—     Es zinu, — un misters Fresbijs paskatījās uz viņu.

Šajā skatienā bija kaut kas īpašs, un Sjūzena juta, ka viņai sāk spēcīgi dauzīties sirds. Fresbija bālās, neizteiksmīgās acis it kā izģērba. Viņa juta, ka nosarkst un kļūst nikna.

—    Ja jums nav ko man teikt, — es jūs nekavēšu.

Misters Fresbijs lēnām sūca tēju.

—     Kāpēc jūs tā domājat? — viņš atbildēja.— Nevajag dusmoties.

Viņa nikni skatījās uz veci un gaidīja turpinājumu. Laikam jau tējas iespaidā Fresbijs nedaudz atmaiga, un viņa sejā parādījās labsirdīga izteiksme. Viņš atkrita krēslā un teica:

—     Kāda jauka rekomendācija! — pēkšņi viņš ierunājās pilnīgi citā tonī. — Padomājiet tikai, sūtīt pie manis tik skaistu sievieti!

—     Kas sūtīja? — Sjūzenai nepatika tāds ievads.

—    Jaunais Džoss, — viņš atbildēja. — Tas ir vienkārši dēmons. Kā jūs ar viņu iepazināties?

—     Es nevēlētos par to runāt, — ledaini atbildēja Sjūzena.

Iezvanījās telefons, un Fresbijs negribīgi pacēla klausuli.

—     Hallo!

Zvanītājs bija vīrietis, un Sjūzenai likās, ka tas ir Džoss. Viņa uzmeta skatienu misteram Fresbijam, un ievēroja, ka viņš uzreiz kļuvis it ka vecāks.

—    Jā? — viņš teica. — Tas ir ļoti labi ..Jā, es saprotu… Neuztraucieties. Jūs taču saprotat, ko es gribu teikt. Nē… nē… protams.

Viņš vēl nedaudz paklausījās un nolika klausuli.

—    Tas bija Džoss, — vīrelis gurdeni teica. Sjūzena ieraudzīja viņam uz pieres sviedru lāses. — Tas ir īsts dēmons. Sargieties no viņa!

Viņš, redziet, bija iedomājies, ka es nepietiekami pieklājīgi izturos pret jums. Viņš taču k|ūdās, vai ne, mis? Es taču neesmu jums pateicis neko aizvainojošu?

—     Nē, nē, viss ir kārtībā, — steidzīgi nomierināja viņu Sjūzena.

—    Jūs pateiksiet to viņam? — Fresbijs paliecās uz priekšu. — Man viņš neticēs. Ja vien vēlas, Džoss var sagādāt man nepatikšanas.

—    Jā, es viņam pateikšu, — apsolījās Sjūzena, neko nesaprazdama. — Bet vai jums neliekas, ka mēs varētu pāriet pie lietas? Es ļoti steidzos.

—     Protams, protams, — steidzīgi atsaucās Fresbijs. Viņš uzmanīgi paskatījās uz meiteni un jautāja: —Jūs esat pārliecināta, ka nevēlaties tasi tējas? Es varu izmazgāt šo tasīti un uzcienāt jūs ar tēju. Redziet, sākumā es nodomāju, ka jūs esat viena no tām meičām… Tagad redzu, ka esmu kļūdījies. Vai es likos jums ļoti nepieklājīgs?

—     Viena no meičām? — automātiski atkārtoja Sjūzena.

—    Jā, šad tad es viņām sameklēju istabas, agrāk ar to varēja nopelnīt naudu. Tagad ir savairojies tik daudz lielu aģentūru, ka es vairs nespēju konkurēt. Aģentūras, kad sameklējušas meičām dzīvokli, saņem ap četrdesmit mārciņu… Bez tam tās meičas dod ari dzeramnaudu.

Viņš skumji papurināja galvu, un sejā uzplaiksnīja nožēlojams smaids. Sjūzena nesaprata nekā no tā, ko viņš runāja. Viņai radās vēlēšanās no šejienes aiziet pēc iespējas ātrāk.

—     Bet vai "Zelta lilijā" ir brīvas vietas? — viņa jautāja.

Fresbijs noliedzoši papurināja galvu.

—     Nē, šobrīd nav. Bet mēs kaut ko sameklēsim. Es noteiktu nokārtošu šo lietu. Ejiet uz turieni rīt no rīta un taujājiet pēc mistera Mārča. Es viņu ļoti labi pazīstu. Tas ir suteners. Šovakar ar viņu parunāšos, — viņš domīgi paglaudīja ūsas. — Šajā valstī par savešanu sēdina cietumā uz pusgadu, — negaidīti viņš turpināja. — Bet kādu darbu jūs varat darīt? Jūs esat ieņēmēja?

Sjūzena piekrītoši pamāja.

—     Domāju, ka tas derēs, — meitene atbildēja diezgan nenoteikti. Viņai galīgi negribējās ielaisties nedz ar misteru Fresbiju, nedz ar klubu "Zelta lilija".

Pēkšņi Fresbijam ietrīsējās nāsis.

—    Jā, bet man jūs jābrīdina. Jums jābūt ārkārtīgi uzmanīgai, — viņa acis alkaini iemirdzējās, kas vēl vairāk samulsināja Sjūzenu. — Tik skaista meitene! Viņi visi uzklups jums, ja vien nepratīsiet izvairīties.

Sjūzena piecēlās.

—    Jūs tiešām esat mis Heddere? — Fresbijs paskatījās uz viņas kājām. — Es brīdināšu Mārču. Ierodieties tur rīt ap pulksten desmitiem.

—     Paldies.

Viņa ātri devās uz durvīm. Pat neatskatīdamās, meitene juta Fresbija skatienu un panikā metās lejā pa akmens kāpnēm.

3.nodala

*

—     Tas bija pirms kādām piecām minūtēm, kad viņš uzradās no sētas puses, — teica vecā sieviete, norādīdama uz kokiem apaugušo lauka nostūri. — īsts dienas zaglis. Rupjš, neglīts, ar cigareti zobos, tērpies kaut kādā bezformīgā apģērbā.

Džoss Kraffords sabāza rokas kabatās un paraustīja plecus.

—     Ko viņš gribēja?

Viņš ļoti labi zināja, kas ir šis cilvēks, tāpēc domas par viņu vien izraisīja Džosam aukstas tirpas. Vecā sieviete iesmējās.

—     Kā lai es to zinu? Viņš teica, ka tas esot vajadzīgs apdrošināšanas kompānijai, bet es nenoticēju. Viņš gribēja zināt, kas dzīvo šajā mājā, bet es neatbildēju un aizcirtu durvis degungalā. Kā viņš lamājās, kā draudēja! Pēc tam aizgāja. Esmu pārliecināta, ka viņš noslēpās mežā. Es pavērošu viņu.

—     Labi, — teica Džoss, sažņaugdams dūres. — Es uzzināšu, ko viņš gribēja. Turpiniet darbu. Nav ko krist histērijā.

—     Histērijā? — atkārtoja vecā sieviete aizvainotā tonī.

—     Turpiniet darbu, — noteica Džoss.

Džoss no virtuves caur plašo priekšistabu izgāja ārā. Diena bija saulaina, bez jebkāda vēja pūtiena. Liekas, nekas neliecināja par draudošām briesmām, tomēr Džoss juta tās zemapziņā. Viņš saprata, ka neviens nespēs liegt doties mežā, lai uzmeklētu cilvēku melnā kreklā. Džoss nolēma pateikt tam, lai nerādās viņam ceļā. Varbūt šāda rīcība liks domāt, ka viņu nodomi ir uzminēti un nav vērts riskēt? Džoss nebija pārliecināts, ka viņam tas izdosies, bet mēģināt vajadzēja.

Sabāzis rokas kabatās, viņš devās meža virzienā. Sajuzdams aiz sevis vecās sievas skatienu, nodomāja, vai tik netiek ari pats izsekots? Kas to zin, varbūt vīrietis melnajā kreklā šobrīd vēro viņu? Džoss saprata, ka viņš nav no spēcīgajiem, tādēļ nebūtu slikti, ja rokā būtu kāds ierocis vai vismaz nūja. Viņš atcerējās melnkreklainā tēvaiņa resno kak-

lu, rupjās, muskuļainās rokas un notrīcēja. Tomēr Džoss gāja uz priekšu neatskatīdamies. Mežā bija pustumsa. Viņš zināja, ka tagad no mājas redzēt nevarēja. Tiesa, būtu interesanti zināt, vai vecene ir sekojusi viņam. Protams, no viņas bija maz jēgas, tomēr tas bija vairāk nekā nekas. Viņu stindzināja doma par iespējamo tikšanos ar vīrieti melnajā kreklā. Tomēr atkāpties nevarēja. Ja tagad neizdarīs iecerēto, tad tips melnajā kreklā sapratīs, ka Kesteram Vaidemanam nav cilvēka, kurš varētu viņu aizstāvēt. Džoss iedomājās, ka pretinieks izlēks no krūmiem un metīsies virsū, tomēr viss iznāca savādāk.

Viņš nonāca lītlz saules apspīdētajam klajumam, kura malā gulēja nogāzies koks. Skats bija brīnišķīgs. Lieliska vieta pikniku rīkošanai. Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka uz šīs kritalas sēž Batčs. Viņa platmale bija nobīdīta līdz pat degunam, plānās lūpas viļāja cigareti. Džoss vērīgi paskatījās uz viņu.

—     Hello! — uzsauca Batčs, nepaceldams no ceļgaliem savas muskuļainās rokas.

Džoss neatbildēja.

—    Jūs taču pazīstat mani, vai ne? — turpināja Batčs.

Džoss apstiprinoši pamāja, vēlreiz nopētīdams Batča vareno augumu un draudīgo sejas izteiksmi.

Batčs izņēma no mutes cigareti un nopurināja pelnus.

—   Jūs esat tikai divi, vai ne? — viņš jautāja, lūrēdams uz Džosu no savas cepures apakšas. —Jūs un vecene?

—     Ar to pilnīgi pietiek ,— mierīgi teica Džoss.

Batčs neuzticīgi paskatījās uz viņu.

—    Vecene nekam neder, — viņš atzīmēja. — Ko viņa var izdarīt?

Džoss nervozēja un mīņājās uz vietas. Viņš neko neatbildēja.

—    Jūsu vietā es to izmestu no galvas, — turpināja Batčs, — un aizvāktos no šejienes, kamēr nav par vēlu.

—    Tikai mēs, — atbildēja Džoss, paraustīdams plecus. — Ja cilvēks sagādā man nepatikšanas, es atbildu divkārt.

Batčs nometa zemē izsmēķi. Acīmredzot viņš nebija gaidījis tādu atbildi.

—     Okei, — beidzot viņš noteica un atstūma cepuri uz pakauša. — Tādā gadījumā šeit būs jūsu kaps.

Džoss iekarsa:

—     Kāpēc jūs neliekat viņu mierā? Ko viņš jums ir izdarījis?

—    Vairāk nedomājiet par to, — Batčs nesteidzīgi piecēlās.

—     Lai ko jūs arī teiktu, no tā nekas nemainīsies, tad kādēļ gan neuzmanīties pašam? Izbeidziet šo spēli, kamēr vēl esat dzīvs.

Starp viņiem bija kādi astoņi metri. Vīrieši stāvēja viens otram pretī, un abu melnās ēnas krasi iezīmējās zālē.

—    Vienalga es tikšu laukā no šīs jezgas, — caur zobiem noņurdēja Džoss.

Batčs sāka virzīties uz priekšu. Džoss sašņaudza dūres kabatās un atkal paraustīja plecus. Viņa lūpas bija sausas, un sirds dauzījās kā traka. Tomēr viņš neatkāpās un nenolaida skatu no Batča draudīgās sejas.

—   Ja es noteikti zinātu, ka tu spēj man traucēt, es tevi nosistu, — mierīgi noteica Batčs.

Džoss klusēja. Viņš pavērsa savu neizteiksmīgo skatienu pret Batču.

—     Es taču esmu profesionāls slepkava, — klusi noteica Batčs. — Tomēr es jau ļoti sen neesmu nevienu nogalinājis. Šoreiz arī vēlos būt prātīgs. Es negribu tevi nogalināt, ja vien neradīsies īpaša vajadzība. Ja tu aiziesi, es aizmirsīšu par tevi.

—     Es nebaidos no jums, — varonīgi teica Džoss. — Es saprotu, ka būs grūti, tomēr izdarīšu visu, lai izjauktu jūsu nodomus.

Batča nežēlīgajās acīs parādījās šaubas.

—     Ko tad tu vari izdarīt? — viņš nosmīkņāja. — Tu mēģini satvert bluķi, kurš ar baismīgu spēku veļas no kalna.

—    Tas jau ne reizi vien ir satverts, un tā būs arī turpmāk — Džoss bija nomierinājies. Viņš redzēja Batča šaubas, un tas viesa uzvaras prieku.

—     Tu esi psihs! — Batča spars tomēr bija noplacis. — Tāds puišelis kā tu ne velna nevar izdarīt.

—     Es jūs brīdināju, un tas ir viss, — atbildēja Džoss. Viņš saprata, ka pēc brīža Batčs jau būs atguvis pašapziņu un atkal kļūs bīstams.

Džoss strauji pagriezās un iegāja mežā. Knapi valdīdamies un neatskatīdamies, lai nesāktu skriet, Džoss atgriezās mājā. Tikai šeit viņš ļāva savām bailēm pilnu vaļu, bet tam vairs nebija nekādas nozīmes. Viņš bija izturējis "divkauju" ar cilvēku melnajā kreklā. Neko vairāk pagaidām izdarīt nevarēja.

Pa trepēm Džoss uzkāpa līdz savai istabai. Kaut tikai izdotos viņus apturēt! Bet ja nu tie uzbruks agrāk? No Batča var visu sagaidīt. Viņš, Džoss, nevar atļauties riskēt. Ja viņu nositīs, kas gan aizstāvēs Ķesteru

Vaidemanu? Vecā sieva, kura dzīvo mājā? Policija? Viņš pašūpoja galvu. Viņi vienkārši ievietos Vaidemanu trako namā. Vai gan viņi spēj saprast, ka šis mazais cilvēciņš nav bīstams un jūtas laimīgs pat savās bēdās par brāļa nāvi. Psihenē viņš ilgi neizturēs.

Džoss noglaudīja matus. Varbūt tā meiča lieti noderēs? Viņam patika Sjūzena. Tā bija ļoti jauka, gudra meitene. Tomēr, vai viņa viena spētu kaut ko izdarīt? Viņš atcerējās, ka meiča bija izsekojusi Batču. Viņš uzsita ar plaukstu pa krēsla atzveltni. Fresbijs ne velnam neder. Tomēr Sjūzena bija viņam uzticējusies.

Džoss šķērsoja istabu un atvēra mazu skapīti. Viņš izņēma tērauda lādīti un nolika to uz galda līdzās papīram, tintei un spalvaskātam. Pēc tam atslēdza lādīti, kura bija pilna ar naudas zīmēm vienas mārciņas vērtībā. Viņš zināja, cik naudas viņam ir uzdāvinājis Korneliuss. Šeit bija trīs simti mārciņu. Par tādu naudu Sjūzena izdarīs visu nepieciešamo.

Viņš apsēdās pie galda un sāka rakstīt. Pārlasījis uzrakstīto, apmierināts salocīja lapiņu un ielika aploksnē. Uzrakstījis Sjūzenas vārdu, viņš aizlīmēja aploksni, nolika to pie naudas un aizslēdza lādīti…

Kādu laiku Džoss domāja. Ja ar viņu kaut kas atgadīsies, varbūt Sjūzena stāsies vietā. Protams, tas ir par daudz prasīts, varbūt līdzēs šīs trīs simts mārciņas. Tiesa, iepriekš jāuzzina, ko pretinieks domā darīt. Džoss uzrakstīja Sjūzenai zīmīti: "Glabājiet šo atslēgu līdz brīdim, kamēr saņemsiet tērauda lādīti. Var gadīties, ka jūs to arī nesaņemsiet. Tomēr, ja lādīti jums atnesīs, ar šo atslēgu varēsiet atvērt."

Zīmīti un atslēgu viņš ielika citā aploksnē, aizlīmēja, paņēma lādīti un izgāja no istabas.

Bija jau pāri sešiem vakarā, kad Džoss piebrauca pie Elkurta stacijas. Viņš zināja, ka šajā laikā Fresbijs vienmēr atrodams bārā "Deihid". No kantora viņš nāk tieši uz šejieni un tikai pēc tam atgriežas savā smirdīgajā alā Erlkurtroidā.

Ieraudzījis Džosu, Fresbijs satrūkās. Uz galdiņa viņa priekšā stāvēja netīri trauki un alus pudele.

—     Hello, Džos! — viņš izsaucās.

Ienācējs apsēdās pie galda, vērodams Fresbiju ar neslēptu riebumu.

—     Es jau tā ari zināju, ka sastapšu jūs šeit.

Fresbijs sāka nervozi bungot ar pirkstiem pa galdu.

—     Ļoti patīkami jūs redzēt, — viņš teica vārgā balsī. —Jūs lieliski

izskatāties.

Džoss zināja, ka Fresbijs baidās no viņa. Tas bija smieklīgi. Viņš, Džoss, baidījās no melnkreklainā vīra, bet Fresbijs no viņa. Viņam ļoti gribējās zināt, vai Fresbijam arī ir bail no vīrieša melnajā kreklā. Nezin kādēļ likās, ka ne. Fresbijs baidījās no Džosa tikai tādēļ, ka tas zināja viņa noslēpumus. Fresbijs nebija rūdīts noziedznieks un nevēlējās nokļūt cietumā.

—      Ir neliels darbiņš priekš jums, Fresbij, — Džoss nolika viņa priekšā lādīti. — Es gribu, lai jūs paturētu to pie sevis. — Viņš paskatījās uz Fresbiju ar ciešu, vērīgu skatienu. —Ja to pazaudēsiet, jums tūdaļ būs darīšana ar policiju.

Fresbijs notrīcēja.

—      Es nekad to nepazaudēšu, — viņš apsolījās. — Ielikšu seifā savā kantorī.

—     Bet tā ir vieta, kur to vispirms varētu meklēt, — Džoss iebilda. —Jāatrod kāda cita vieta.

—     Kas to varētu meklēt?

—     Par to jums nav nekādas daļas. Noglabājiet lādīti kārtīgi, citādi man nāksies šo to paziņot policijai.

Fresbijs paņēma lādīti.

—     Kas tajā atrodas? Vai tas nav bīstami? Es negribētu vēlreiz iedzīvoties nepatikšanās.

Džoss nevērīgi iesmējās:

—     Jums jau tāpat pietiek nepatikšanu, tāpēc nelauziet lieki galvu. Lādītē nav nekā bīstama, tomēr daudzi vēlētos to dabūt.

Fresbijs nolieca galvu un nolēma tālāk neiztaujāt Džosu, lai viņš nekļūtu dusmīgs.

—     Es visu nokārtošu, Džos. Es taču tik daudz esmu izdarījis jūsu

labā.

—     Jūs gribat teikt, ka esat spiests izpildīt manu lūgumu? — Džoss paraustīja plecus. — Labi, Džek. Tagad uzklausiet mani, — viņš noliecās gandrīz pie pašas Fresbija sejas. — Katru dienu es jums zvanīšu. Ja kādu dienu tas nenotiks, jums tūdaļ jādodas uz Fillenroudu 155A un jāatdod lādīte mis Hedderei. Vai skaidrs? Fresbijs lēnām iemalkoja alu, ar piedurkni noslaucīja ūsas un nolika glāzi uz galda.

—     Jums draud nepatikšanas? — veča cerīgais skatiens lika sastingt asinīm Džosa dzīslās.

—     Viss var būt, viss var būt, — neizrādīdams bailes, viņš mierīgi

atbildēja. — Tomēr neceriet, ka viegli tiksiet no manis vaļā. Ja nepiezvanīšu, lādīti aizgādājiet mis Hedcterei!

Fresbijs sāji pasmaidīja:

—     Izdarīšu visu, ko vien vēlaties. Bet kas jūs meklē?

Džoss sadrūma.

—     Tas attiecas tikai uz.mani. Tātad, ja rīt līdz desmitiem no rīta es nepiezvanīšu, ko jūs darīsiet?

—     Es iešu uz Fillenroudu 155A un aiznesīšu kārbiņu mis Hedderei, — Fresbijs viegli pasmaidīja.

—     Kādēļ jūs to darīsiet?

Fresbijs sāka grozīt pirkstos glāzi.

—     Iespējams, ka kāds jūs novāks, un meiča saņems lādīti. Vai ne

tā?

Džoss pamāja.

—     Tikai nepaļaujieties pārāk uz savai iztēli, — viņš piebilda. — Es taču varu jūs vienkārši pārbaudīt. Varu zvanīt visu mēnesi un pēkšņi izlemt, ka vairāk to nedarīšu. Ja jūs neatdosiet šo lādīti, ko darīšu es, kā jūs domājiet?

Fresbijs bija pilnīgi apstulbis. Viņš neiedomājās, ka šeit slēpjas slazdi.

—     O, jūs pa taisno iesiet uz policiju, — viņš bikli atbildēja.

—    Jūs beidzot saprotiet, cik bīstami ir mēģināt mani krāpt?-

viņš aši piecēlās un, neatvadījies no Fresbija, izgāja no bāra.

Fresbijs ar baiļu un niknuma izķēmotu seju noskatījās pakaļ. Viņš

iemalkoja alu, bet tas bija zaudējis patīkamo garšu.

[1] [2] *

Pie izziņu galda "Zelta lilijas" vestibilā sēdēja Koens Mārčs, pārskaitīdams vakarclien uzaicināto viesu biļetes. To nebija daudz. Tikai seniem un pārbaudītiem kluba biedriem Rollo atļāva uzaicināt līdzi pa vienam viesim, iekasēdams no katra divdesmit vienu šiliņu.

Mārčs bija jauns, labi noaudzis vīrietis, ar vijīgiem, spīdīgiem olīvkrāsas matiem un valgu, juteklīgu muti. Viņš centās ģērbties šiki: krekls bija mirdzoši balts, kaklasaite — pēdējais modes kliedziens. Iespaidīgo apmēru roku rotāja pulkstenis ar platīna rokassprādzi — Margaretas dāvana. No vestes kabatas rēgojās masīva zelta etvija — Mejas dāvana. Šīs divas jaunās sievietes uzturēja viņu. Viņš tā arī nespēja nekad sa-

prast, kādēļ šīs ielas meitas atdeva viņam lielāko daļu savas peļņas. Bet tā kā pamīšus gulēja gan ar vienu, gan ar otru, tad bez sirdsapziņas pārmetumiem ņēma no viņām naudu. Abas sievietes izmisīgi turējās pie Koena, baidīdamās, lai viņš neizvēlētos kādu citu Šī iemesla dēļ viņam pietika tikai ieminēties par naudas trūkumu, kā Margareta vai Meja kļuva necerēti dāsnas.

Skaitīdams biļetes, Koens domāja par Fresbiju. Viņu ļoti interesēja, kas ir Sjūzena Heddere un kādēļ viņa grib strādāt "Zelta lilijā"? Viņš nodomāja. "Man nāksies maksāt viņai no savas kabatas. Rollo taču negribēs pieņemt lieku cilvēku, kuru klubā ir vairāk nekā pietiekoši. Kāds gan draņķis ir šis Fresbijs!"

Tomēr Fresbijam iebilst nevarēja. Viņš spēja sagādāt lielas klapatas. Pateiks Margaretai vai Mejai par Džeinu, un iznāks ellīgs skandāls. Fresbijs ir uzsācis riebīgu spēli. Mārčs nespēja saprast, kā viņš ir uzodis par Džeinu. Viņš bija saticis šo meiteni tikai pirms pāris mēnešiem. Viņa tikko bija sākusi savas gaitas Oldberlingtonstrītā. Meiča bija ārkārtīgi jauka, tomēr galīgi neprata savu darbu. Agrāk bija mitinājusies Konistrītā. Viņš iekārtoja viņu dzīvoklī Konduntstritas rajonā, kur bija bagāta klientūra. Protams, Koens cerēja arī pats nepalikt bešā. Šī meitene, tāpat kā tās divas, uzskatīja par pilnīgi dabisku atdot piecpadsmit mārciņas nedēļā. Viņam nebija vajadzības tikties ar meiču vairāk nekā vienu reizi nedēļā, un viss būtu kārtībā, ja Fresbijs klusētu.

Sjūzena bija bez darba, kā paskaidroja Fresbijs, un viņu vajadzēja iekārtot, citādi Fresbijs draudēja Mārčam viņu izputināt. Ja tā notiktu, Margareta noteikti viņu nodotu. Kad šī mazā fūrija kļūst nikna, tad no viņas var sagaidīt visu! Meja nav tik traka un tomēr…

Mārčs nopūtās. Šis gājiens būtībā izmaksās viņam ne vairāk kā trīs mārciņas nedēļā, toties būs vairāk brīva laika. Viņš nolika biļetes atvilktnē un paskatījās restorāna pulkstenī. Līdz bāra atvēršanai palika vēl dažas minūtes. Viņam bija nepieciešams kaut ko iedzert. Fresbija ultimāts bija izsitis puisi no līdzsvara.

Sargs ar uzrotītām krekla piedurknēm un slotu rokās pabāza galvu pa durvīm un teica Mārčam, ka pēc viņa taujājot kāda jauna dāma. Sargs sazvērnieciski piemiedza aci.

—     lai ienāk, — teica Mārčs. — Un netaisiet tik stulbu ģīmi.

Sargs parāvās sāņus, palaizdams garām Sjūzenu.

—    Ak, jūs esat atnākusi, manu skaistulīt, — viņš teica, pievērsdamies Sjūzenai. — Lūk, tur jūs redzat viņa augstību.

Sjūzena šķērsoja halli tieši Mārča virzienā. Viņa uzreiz izjuta pret to dziļu nepatiku.

—     labrīt, — meitene klusi teica. — Es… Es esmu Sjūzena Hed-

dere.

Mārčs iekoda lūpā.

—     O! Tiešām? Es jūs gaidīju. Misters Fresbijs man ieteica jūs, vai

ne?

—    Jā, viņš domāja, ka jūs atradīsiet priekš manis darba vietu.

—     Tas ir pilnīgi iespējams, — viņš atbildēja, tanī pat laikā domādams, ka meiča izskatās lieliski.

Ar acīm viņš to izģērba, salīdzināja ar Margaretu un Meju un secināja, ka viņa ir nesalīdzināmi pārāka. Pēkšņi Koens iedomājās, ka Sjūzena var kļūt viņam par lielisku ienākumu avotu. Viņš jautāja sev, vai viņai ir zināma tā nodarbošanās? Ja viņa nav tāda kā citas meičas, tad kāda velna pēc grib strādāt šajā klubā? Domas par gaidāmo ienākumu spārnoja Mārču. "Labās rokās šī mazulīte var kļūt par īstu zelta gabaliņu," viņš nodomāja.

—     Es domāju, — ierunājās Mārčs, — ka darbs jūs pārāk neapgrūtinās, arī laika ziņā tas ir izdevīgs. Jums nav jānāk agrāk par astoņiem vakarā, bet aiziet varat pusnaktī. Vai trīs mārciņas būs pietiekoši?

—     O, jā! — ātri atbildēja Sjūzena, baidīdamās, ka viņš varētu pārdomāt.

Ar izbrīnu Mārčs konstatēja, ka būtu varējis piedāvāt arī mazāku summu.

—     Kas man šeit būs jādara? — jautāja Sjūzena.

—      Noņemiet cepuri, noģērbiet mēteli, mis… liekas, mis Heddere? Jūtieties kā mājās, — viņš paņēma Sjūzenas drēbes.

—     Iekārsim tās šajā skapī. Arī es novietoju šeit savas drēbes. Un tagad es iepazīstināšu ar jūsu pienākumiem.

Sjūzena ar redzamu nepatiku tuvojās šim resnajam tipam.

—    Vispirms pasakiet man, ar ko jūs nodarbojāties iepriekš? — jautāja Mārčs, aizsmēķēdams cigareti.

—     Es biju stenogrāfiste, — atbildēja Sjūzena, atspiezdamās pret sienu, lai būtu pēc iespējas tālāk no sava sarunu biedra.

—     Tiešām? Pilnīgi skaidrs, ka jums gribējās dabūt kādu interesantāku vietu… Šajā nakts paradīzē ir daudz jautrāk, — Mārčs cieši ielūkojās viņā. —Varu derēt, ka arī jums patīk palustēties, vai ne?

—  Jā, bet saprāta robežās, — teica Sjūzena un sajuta Mārča resnās kājas pieskārienu. — F.s atnācu šurp, jo man šobrīd ir vajadzīgs darbs. Mans kantoris tika slēgts.

—     Protams, protams. Bet tik skaistai meitenei kā jūs par to nevajadzētu uztraukties, — smaidīja Mārčs. — Tad tāpēc Džeks Fresbijs atcerējās mani, lai dotu jums darbu?

—     Misters Fresbijs ir mans sens draugs, — ar uzsvaru teica Sjūzena.

Mārčs, kurš jau grasījās noglaudīt Sjūzenas kāju, aši atrāva roku.

—     O, sens draugs! Tas ir lieliski. Džeks ir burvīgs cilvēks. Arī mēs esam labi paziņas.

Sjūzena saprata, ka Mārčs nezin kādēļ baidās no Fresbija.

—     Ļoti priecājos, ka esat draugi, — viņa teica un piebilda, priecādamās par Mārča mulsumu: — Rs bieži tiekos ar misteru Fresbiju.

Koens kļuva lietišķs.

—     Pasakiet savam draugam, ka es izdarīšu visu iespējamo, pat vēl vairāk, lai atvieglotu jūsu darbu, — viņš nokrekšķinājās un noteica: — Tagad palūkosimies, kas jums šeit būs jādara. Lūk, telefons. Ar to jūs noteikti liksiet galā. Nepieciešams, lai kāds atbildētu uz telefona zvaniem. Tas priekš manis būs liels atvieglojums. Atbildot jāsaka: "Labvakar, "Zelta lilija" klausās." Tas izklausās labāk nekā "hallo".

Sjūzena piekrita.

—     Rollo patīk radīt labu iespaidu par savu iestādi. Tas dod zināmus augļus.

—     Kas ir Rollo? — jautāja Sjūzena, nolēmusi uzreiz ķerties pie savas slepenās misijas.

Mārčs nosprauslājās.

—     Tas ir kluba īpašnieks. Nedomāju, ka jūs jebkad satiksiet viņu. Viņš šeit neienāk, — Mārčs vēl nepaspēja to pateikt, kad ienāca doktors Martins.

—     labvakar, — neapmierināti noteica Mārčs.

—     Kā klājas? — jautāja doktors, izbrīnā paskatīdamies uz Sjūzenu.

—     Mis Heddere, mūsu jaunā telefoniste, — Koens iepazīstināja ar meiteni.

—     A.k dievs! Mums jau ir vajadzīga speciāla telefoniste! — viņš uzsmaidīja Sjūzenai. — Kā jums klājas? Tikai, lūdzu, pārāk neuzticieties šim jaunajam cilvēkam. Vai arī tikai tad, kad viņš tur rokas kabatās.

Sjūzena nosarka un kaut ko nomurmināja. Mārčs nikni paskatījās uz doktoru.

—     Man nepavisam nav vajadzīga tāda reklāma, — puisis pārmeta. — Vai jūs kaut ko vēlaties?

Pacēlis rādāmo pirkstu pret griestiem, doktors teica:

—     Pie Rollo ir sanākšana. Bet jūs jau neesat mūsējais. Tur ir savākusies tikai elite, — viņš piemiedza ar aci Sjūzenai un, klusi svilpodams, devās pa trepēm uz Rollo kabinetu.

Mārčs pavadīja viņu ar naida pilnu skatienu. Aiz niknuma viņš koda lūpās.

—     No šī cūkas nekas labs nav sagaidāms, — viņš nicinoši teica. — Man ļoti gribētos zināt, kādas viņiem tur darīšanas? Viņu sauc par Doku. Pilnīgi nesaprotu, kādēļ tur ir vajadzīgs ārsts? Ēdiens jums šeit būs ļoti labs.

Sjūzena pieklājīgi pasmaidīja, bet viņai nedeva mieru jautājums: "Kādā sakarībā Rollo ir sarīkojis šo sanāksmi? Vai tas kaut kādā veidā attiecas uz Ķesteru Vaidemanu un vai viņa varētu rast iespēju uzkāpt otrajā stāvā?"

—     Tātad… mis Heddere, ko es varētu jums uzticēt? — Mārčs pameta skatienu visapkārt. — Šo darbu jūs dabūjāt tikai tādēļ, ka esat ļoti skaista meitene un mana vājība ir blondīnes, — viņš iekārē paskatījās uz Sjūzenu. — Jūs varat arī sekot, lai kluba biedri maksātu par tiem, kurus atved sev līdzi. Jābūt ļoti uzmanīgai, lai pazītu viņus. Es ceru, ka jums ir laba atmiņa.

—     O, jā, — apstiprinoši atbildēja Sjūzena. — Es lieliski atceros sejas.

Meitene tūlīt apklusa, viņai aizrāvās elpa. Ienāca Batčs un paskatījās uz Sjūzenu ar savu neizteiksmīgo skatienu. Mārčs pacēla acis, pasmaidīja un atvēra reģistrācijas grāmatu, nolikdams to Sjūzenai priekšā.

—     Šajā grāmatā, — viņš norādīja, kur tieši, — mēs atzīmējam…

Viņš apstājās, jo Batčs piegāja pie galda un atspiedās pret to, turpinādams cieši skatīties uz Sjūzenu. Šausmās gluži sastingusi, meitene tomēr saņēmās un izturēja šo tēraudciešo skatienu.

—    Tā ir mis Meddere, mūsu jaunā reģistratore, — teica Mārčs aizsmakušā balsī.

Batčs uzbīdīja platmali līdz degunam.

—    Jūs? Kaut kur es esmu jūs jau redzējis.

—    Tiešām? — auksti atbildēja Suzana un novērsa skatienu, juzdama, kā dauzās sirds.

—     Bet kas jums teica, ka mums ir vajadzīga jauna reģistratore? — jautāja Batčs, paceldams skatienu uz Mārču.

—     Tā ir personīga rekomendācija, — Mārčs visiem spēkiem centās saglabāt nevērīgu izskatu. — Mis Heddere meklēja darbu, bet man ir nepieciešama lielāka rīcības brīvība. Ja es pats apmaksāju viņas darbu, tad taču tā ir mana personīgā darīšana!

Batčs atkal pagriezās pret Sjuzenu.

—     Tagad zinu, kur esmu jūs redzējis, — viņš teica, aizdomīgi skatīdamies uz meiteni.

—     Es ari, — viņa dzīvi iesaucās. — Es pazinu šo kreklu. Esmu redzējusi jūs pagājušo nedēļu kādā mazā kafejnīcā Gloshauzstrītā. Vai

ne?

Viņa centās izturēties nepiespiesti. Batčs turpināja pētīt meiteni, un pakāpeniski viņa sejā izzuda neuzticības izteiksme.

—    Jā… Tiešām, tā bija…

Viņš norūca vēl kaut ko un aizgriezās. Sjūzena un Mārčs klusēdami skatījās, kā viņš kāpa pa trepēm. Kad Batčs nozuda aiz durvīm, Mārčs izmeta:

—     Man gribētos zināt, kādēļ Rollo izmanto šī rupjā tēviņa pakalpojumus? Kādā jaukā dienā viņš sagādās klubam lielas nepatikšanas, ticiet man!

Sjūzena bija ļoti apmierināta, ka viņai tik viegli izdevās izkliedēt Batča neuzticību. Tomēr gribējās zināt, kas šis tāds ir.

—     Pie mums viņu sauc par Batču, — Mārčs vēlreiz paskatījās uz trepēm. — Viņa īstais vārds ir Maiks Egans. Liekas, viņš ir gangsteris no Čikāgas.

Sjūzena dziļi ievilka elpu. Viņa jutās pusdzīva no bailēm un reizē ļoti uzbudināta. Nav brīnums, ka Batčs atgādināja viņai slaveno Hemfriju Bagoru. Viņam bija viss, lai atbilstu amerikāņu gangsterim.

—     Negadieties viņam ceļā, — ieteica Mārčs. — Viņš nevienam neuzticas un ir ļoti bīstams… — Pēkšņi viņš kļuva nemierīgs. — Es vēl nezinu, ko teiks Rollo, uzzinājis, ka jūs strādājat pie manis. Viņš var jums uzteikt vietu.

Sjūzena nodrebēja.

—     Tādā gadījumā, — viņa auksti teica, — man nāksies satikt misteru Fresbiju. No viņa vārdiem es sapratu, ka šī ir droša vieta.

Mārčs papliķēja viņai pa roku.

—     Neuztraucieties priekšlaicīgi, — viņš maigi teica. — Droši vien

Rollo to nedarīs. Gan jau es viņu pierunāšu. Pagaidām man vēl ir teikšana.

—    Gribas tam ticēt, — Sjūzenai radās iespaids, ka viņa var izrīkoties ar Mārču pēc savas patikas, atsaukdamās uz Fresbiju. — Vai jūs nebūtu tik laipns un nepavirzītos, jo man nepatīk sēdēt tik tuvu.

Kādu brīdi Mārčs bija kā apstulbis, tomēr savaldījās. Viņš nostājās pie letes, atstādams viņas rīcībā mazo galdiņu.

—     labi, mis Heddere, — viņš teica aizvainotā tonī. — Rs domāju, ka jums tomēr vajadzēs strādāt no septiņiem vakarā līdz pusnaktij. Tas ir nedaudz ilgāk, nekā lika runāts iepriekš. Tātad, jūs būsiet šovakar?

Atvērās durvis, un klubā ienāca Sellija. Viņa šķērsoja halli un uzkāpa pa trepēm, nepaskatījusies ne pa labi, ne pa kreisi. Sellija bija tērpusies ziloņkrāsas turbānā, melnā samta kleitā ar smagu zeļu kaklarotu. Mārčs pavadīja viņu ar sajūsminātu skatienu.

—     Kas tā tāda? — Sjūzena neviļus jutās pārsteigta.

—    Tā ir mis Sellija, — atbildēja Mārčs. — Viņai piemīt īsts šarms, vai ne? — viņš nopūtas. — Tā ir Rollo meitene. — Melnādainā, bet cik pikanta!

Iekams Sjūzena paspēja ko teikt, parādījās Gilrojs. Viņš ievēroja Sjūzenu un uzreiz apstājās, un, nopētījis meiteni, nozuda aiz durvīm.

—     Redziet, arī viņš uzskata jūs par ievērības cienīgu, — pasmaidīja Mārčs. —Jums ļoti paveicies, jo šorīt esat redzējusi visus. — Viņš domīgi paskatījās uz augšu. — Man ļoti gribētos zināt, kas tur notiek.

—    Bet kas tas bija? — jautāja Sjūzena, lai gan viņas domas bija nodarbinātas ar to, par ko varētu apspriesties augšā.

—     Tas ir Gilrojs, bundzinieks no orķestra. Man nepatīk nēģeri, bet šis ir jauks Zēns, — atbildēja Mārčs, īpaši neiedziļinādamies savos vārdos. Varēja manīt, ka sapulce pie Rollo viņu interesēja tikpat daudz kā Sjūzenu. Vajadzēja tur noteikti nokļūt.

—     Iekams aiziet, — mulsi teica Sjūzena, — vai es varētu… savest sevi kārtībā?

—     Prqtams. Tualetes telpas atrodas tur, — viņš norādīja ar roku. — Pirmajā slāvā pa labi. Uz durvīm ir uzraksts.

Sjūzena pasmaidīja.

—     Paldies, es tūlīt pat došos uz turieni.

Tajā brīdī iezvanījās telefons, un Mārčs aizsteidzās pie aparāta.

Sjūzena neiegāja tualetes telpās, bet uzkāpa pa trepēm un nokļuva garā koridorā. Biezais paklājs noslāpēja soļus. Viņa skrēja pa koridoru, a|>stādamās pie katrām durvīm. Pašā galā bija durvis ar uzrakstu zeltītiem burtiem: "Ieeja aizliegta". Sjūzena pieliecās un piespieda galvu pie

durvīm. Balsis bija labi sadzirdamas.

* * *

Lielajā, vientuļi stāvošajā mājā iezvanījās telefons. Sāra, veca sieviete, kura kopa māju, paskatījās uz Džosu.

—      Interesanti, kas tur zvana? — viņa pamāja ar galvu uz griestiem. — Būtu labi, ja jūs aizietu un uzzinātu. Man nepatīk visa šī lieta. Visu laiku kaut kādi trokšņi un skaņas.

Pa šaurām trepēm Džoss nonāca lielā buduārā. Mēbeles bija pārklātas ar baltiem pārvalkiem, portjēras atrautas, atmosfēra istabā dvesa pēc skumjas vientulības. Viņš pacēla klausuli.

—     I lallo? — viņš jautāja cerībā, ka zvanītājs ir kļūdījies.

Trīcošā balsī, ko varēja nojaust pat no šāda attāluma, Sjūzena

pēkšņi jautāja:

—     Vai misters Kraffords mājās?

Džoss apsēdās uz krēsla atzveltnes.

—    Jā, — viņš teica, pazinis savu kompanjoni. — Džoss klausās.

—     Ksmu iekārtojusies darbā "Zelta lilijā", — pēc nelielas pauzes teica meitene.

—      Es to zinu, — teica Džoss. — Es liku Fresbijam jūs iekārtot, un viņš vienmēr izpilda manas pavēles. Kas ir noticis?

—     Viņi šovakar gaida ierodamies misteru Vaidemanu, — vīlusies teica Sjūzena, jo bija cerējusi uz pilnīgi citādāku reakciju. — Rollo, tas ir, "Zelta lilijas" saimnieka kabinetā notika sanāksme. Tur bija visi, un man izdevās noklausīties viņu sarunu.

—     Kas tie tādi "visi"? Kāpēc jūs nesākat no paša sākuma?

—      Es cenšos jums to pateikt… — Sjūzena bija sašutusi par to, ka viņš tik mierīgi uzņēma viņas paziņojumu.— Tur bija neliela auguma cilvēks, kuru sauca par doktoru Martinu. Viņš runāja gandrīz visu laiku. Tad jauna sieviete vārdā Sellija. Tā ir nēģeriete vai mulate, es īsti nezinu. Viņa izskatās ļoti graujoši.

Džoss neapmierināti norūca.

—     Man nospļauties par viņu! Kas vēl tur bija?

—    Tur bija vēl viens nēģeris, Gilrojs. Tas ir bundzinieks un kluba orķestra vadītājs. Un vēl cilvēks melnā kreklā, kurti šeit sauc par Batču. Sākumā es ļoti nobijos, ka viņš varētu atklāt mani, bet izdevās viņu piemānīt.

Džosa seja noraustījās. Ko viņa tur muld! Šī piemānījusi Batču?! Viņš atcerējās šausmas, kādas šis cilvēks viņam iedvesa. Viņš nespēja noticēt Sjūzenai. Meitenes balsī skanēja lepnums, bet Džoss nevarēja saņemties, lai izteiktu atzinību.

—     Bet varbūt viņš vienkārši izlikās, ka nav jūs pazinis? Varbūt jūs neesat viņu nemaz piemānījusi? — un sarūgtināts piebilda: — Varbūt viņš tikai nogaida, lai izliktu jums slazdus?

Sekoja tik ilgs klusums, ka Džoss nodomāja, vai tik nav viņu pārāk izbiedējis.

—     1 lallo, jūs vēl klausāties?

—    Jā, — pēc balss Džoss saprata, ka ir aizvainojis Sjūzenu. — Ks domāju, ka mans paziņojums jūs apmierinās, bet iznāk otrādi. Jūs prasāt no manis pilnīgi neiespējamo.

—    Tas ir labi, — viņš ātri teica. — Esmu ļoti sarūgtināts un uztraucies. Jūs lieliski izgrozījāties no šīs situācijas. Bet kas bija tālāk?

—     Patiesību sakot, man tas viss bija ļoti nepatīkami. Ks šausmīgi baidījos. Visu laiku sev atkārtoju, ka nedrīkstēju to darīt. Viņi ir tik briesmīgi, sevišķi Batčs Egans. Cilvēks melnajā kreklā.

—    Jums jābūt ļoti uzmanīgai, — teica Džoss.— Jūs man esat ļoti nepieciešama.

—     Bet es taču to visu daru par naudu. Jūs taču man maksājat? — viņa jautāja, it kā gribēdama par to pārliecināties. — Viņi šonakt gaida misteru Vaidemanu. Par nožēlošanu, es nesapratu, par ko ir runa. Tika minēts kaut kāds Vudu.

—     Kas? — neizpratnē jautāja Džoss.

—    Vudu. Vai tā nav kaut kāda burvestība? Doktors Martins deva norādījumus nēģerim. Es visu nedzirdēju. Man nebijā iespējas visu noklausīties, bet vārds "zombi" atkārtojās vairākkārt. Vai jūs zināt, ko tas nozīmē?

—     Nē, bet es noskaidrošu.

—     Doktors teica, ka tas ļoti dārgi maksāšot. Viņš minēja miljons mārciņu. Viņi strīdējās par to, kā sadalīt savā starpā šo naudu. Diemžēl es ilgāk neuzdrošinājos noklausīties. Mani gaidīja tas tips, Mārčs. Mana ilgstošā prombūtne varēja izraisīt viņā aizdomas. Tomēr šis tas man izdevās, vai ne?

—     Jā,noteikti! Mēs jau esam uz ceļa. Jūs teicāt "zombi"? Pēc iespējas ātrāk jānoskaidro, ko tas nozīmē. Jūs iesiet šovakar uz turieni?

—    Jā, noteikti. Es tur strādāšu no septiņiem vakarā līdz pat pusnaktij. Pacentīšos uzzināt vairāk. Viņi teica, ka misters Vaidemans ieradīsies tur ap vienpadsmitiem.

—     Viņa tur nebūs, — Džosa balsī skanēja noteiktība. — Es vienkārši sabojāšu mašīnu. Man liekas, ka viņi steidzas saņemt miljonu. Man jāpacenšas viņu nosargāt no šīs bandas.

—      labi, — atviegloti noteica Sjūzena. — Tā tiešām ir riebīga banda, un esmu pārliecināta, ka mums jābūt ārkārtīgi uzmanīgiem. Tie ir ļoti bīstami cilvēki, kuri spējīgi uz visu.

—      Klausieties, — Džoss iesāka ļoti nopietni. — Es jums nosūtīju kādu atslēgu. Glabājiet to rūpīgi. Ja ar mani kas atgadīsies, jums nodos tērauda lādīti. Jums būs atslēga no šīs lādītes.

—     Kas gan ar jums var notikt? — nobijās Sjūzena.

—     Jābūt gatavam uz visu. Mani var nosist, nožņaugt un tā tālāk, — viņš centās nedramatizēt savas izredzes, tomēr nenoturējās nepateicis: — Cilvēks melnajā kreklā var sākt darboties, jo saprot, ka es varu izjaukt viņa nelietīgos plānus. Nevaru to apgalvot, bet viss ir iespējams.

Sjūzena aiz bailēm vai pamira.

—     Vai jums neliekas, ka mums vajadzētu brīdināt policiju? — viņa lūdzošā balsī teica. — Tāpēc tā ir, lai mūs aizstāvētu.

—      Nē, — viņš iebilda. — lai vai kā, mēs nedrīkstam saistīties ar policiju. Es jau jums teicu, kādēļ. Viņi uzreiz ievietos Ķesteru trako mājā. labāk lai tie bandīti atņem viņam visu naudu, bet neiebāž psihenē, —viņš drudžaini sažņaudza klausuli. — Jums man jāapsola, ka negriezīsieties policijā. lai kas arī notiktu, jūs to nedarīsiet!

—      Es nevaru jums to apsolīt, — viņa nenoteikti atbildēja. — Es gribu teikt…

—      Nē, jūs man to apsolīsiet! — viņa balss kļuva spalga. — Viņi vienalga mums nenoticēs un ievietos Ķesteru trako mājā. Zvēriet man!

—      labi, es jums apsolu, tikai neesmu pārliecināta, ka varu turpināt, — vārgā balsī teica Sjūzena.

—     Tieši otrādi. Es jūs esmu labi iepazinis un uzskatu par gudru. Izsekojiet viņus. Es neļaušu Vaidemanam braukt uz klubu, bet jūs turiet mani lietas kursā, — vienā elpas vilcienā teica Džoss.

—     labi, es piezvanīšu jums rīt. Pagaidām mēs nedrīkstam satikties, jo viņi var izspiegot mani. Mūs vispār nedrīkst redzēt kopā.

—    Jums taisnība. Jūs jau esat attapusies, vai ne? lln atcerieties, ka nelaimes gadījumā ar mani Fresbijs jums palīdzēs. Viņš ir izdarījis likumpārkāpumu, un es vienīgais zinu par to. Visu esmu aprakstījis vēstulē, kuru jūs atradīsiet tajā lādītē. Jums atliks tikai pabiedēt Fresbiju un viņš darīs visu, ko jūs gribēsiet. Fresbijs nav dumjš. Viņš jums var noderēt.

—     Ko jūs tur runājiet? — viņa atkal izbailēs jautāja. — Ko gan viņš ir izdarījis?

—     Pagaidām par to nedomājiet, — pēkšņi Džoss kļuva piesardzīgs. —Ja ar mani kaut kas atgadīsies, jūs to uzzināsiet. Tagad man jāsāk darboties. Ar izsekošanu jūs pati tiksiet galā. Redzēsiet, ka viss būs labi. Bet tagad man jāiet. Uz redzēšanos.

Tūlīt pēc sarunas ar Sjūzenu Džoss devās uz bibliotēku, paņēma vārdnīcu un sāka meklēt vārdu "zombijs". Viņš izlasīja: "Varens, pārdabisks spēks, kurš, kā uzskata, spēj atdzīvināt mironi." Dažas minūtes viņš nekustīgi sēdēja, blenzdams grāmatā Beidzot bandas ieceres bija skaidras. Nolicis vārdnīcu vielā, viņš izgāja no bibliotēkas, uzkāpa augšstāvā un pa koridoru nokļuva līdz Vaidemana istabai. Pirmo reizi viņš bija nolēmis neaicināts ieiet pie saimnieka. Džoss pieklauvēja un atvēra durvis.

—     Kas tur ir? — izbrīnījās Vaidemans.

istabā bija tumšs, dega tikai galda lampiņa. Arā bija diena, bet logu aizkari aizvilkti. Gaiss istabā bija smacīgs. Ar pūlēm Džoss beidzot ieraudzīja Vaidemanu. Viņš sēdēja pie rakstāmgalda, pārskatīdams papīrus un reģistrācijas grāmatas.

—     Ko jūs vēlaties?— nelaipni jautāja Vaidemans. — Kā liekas, neesmu jūs aicinājis?

—     Es atnācu sakarā ar mašīnu, ser. Kaut kas nav kārtībā ar aizdedzi. Es nolēmu jūs brīdināt, gadījumā, ja jums to ievajagas.

Kesters saknieba lūpas.

—    Jā? Un kad tā būs kārtībā?

—    Apmēram pēc nedēļas, — atbildēja Džoss, lēnām pierasdams pie krēslas. —Jānomaina dažas detaļas, bet tas prasa laiku.

Pēkšņi viņam uzmācās sajūta, it kā istabā, izņemot Vaidemanu, sēž vēl kāds: lielajā klubkrēslā, ar muguru pret Džosu. Viņš pat saskatīja galvas siluetu un roku uz atzveltnes. Viņu pārņēma neapzinātas bailes.

—    Vajadzīga nedēļa? — jautāja Vaidemans, skatīdamies Džosam sejā. —Jūs dzirdējāt, Kornelius? Džoss teica, ka mašīna būs tikai pēc nedēļas.

Džoss soli atkāpās. Korneliuss?! Viņš paskatījās uz figūru krēslā. Korneliuss bija miris!

—     Mums šovakar ir vajadzīga mašīna, — uzstājīgi teica Kesters. Viņa skatiens klejoja no figūras krēslā uz Džosu un atpakaļ — Mēs brauksim abi.

Džoss atjēdzās.

—     Par nožēlošanu, šodien jūs nevarēsiet izmantot mašīnu, — viņš teica, un, nespēdams vairāk valdīties, jautāja: — Kas sēž tajā krēslā?

Kesters pasmaidīja. Viņa mazās, vājprātīgās ačteles nepārtraukti mirkšķināja.

—     Kā tā, Džos? Vai esat aizmirsis Korneliusu? Džoss jūs nepazīst, — viņš turpināja, vērsdamies pie nekustīgās figūras klubkrēslā. — Panāciet šurp, Džos, un paskatieties pats.

Džoss satrūkās.

—    Nē, misters Korneliuss ir miris, un es nesaprotu, par ko jūs runājiet.

Kesters lēnām piecēlās.

—     Mēs ātri savedīsim visu kārtībā, — viņš teica, tuvodamies Džosam ar viltīgu smaidu sejā. — Pavisam drīz Korneliuss atkal būs uz kājām. — Nepaspēja Džoss pagriezties, kad Kesters pagrūda viņu tā, ka aizrāvās elpa.

—     Ejam, Džos. Tas ir mans noslēpums, bet es jums to atklāšu. Tagad jūs esat mūsu ģimenes loceklis. Mums ar Korneliusu nav pret jums nekādu noslēpumu. Tikai nevajag nevienam par to stāstīt.

Džoss kā hipnozē ļāva sevi pievest pie krēsla. Kesters uz mirkli, palaida vaļā Džosa roku un pagrieza lampu uz krēsla pusi.

—    Vai tad viņš neizskatās pilnīgi vesels? — viņš nomurmināja.

Džoss apjukumā nespēja novērst skatienu no līķa. Korneliusam

bija tukšas, stiklainas acis. Mute puspavērta. Viņš bija tērpts pelēkā uzvalkā, šaurās krūtis rotāja platīna pulksteņķēde. Etvija, kas tik ļoti patika Džosam, rēgojās no vestes kabatas. Ja ne tukšais acu skatiens, atka• rēnais žoklis un drausmīgais ķermeņa sastingums, neviens nespētu ticēt, ka Korneliuss miris pirms sešām nedēļām.

Džosam pēkšņi kļuva nelabi, uz pieres izspiedās auksti sviedri.

Puisis atkāpās, spiezdams kabatlakatiņu pie mutes un cenzdamies neieelpot iebalzamētā līķa smaku.

— Ļoti drīz, — teica Kesters brāļa līķim, — es atkal ieraudzīšu tevi uz kājām. Tas ir augstākais, ko es varu izdarīt, Kornelius, — viņš žēli pasmaidīja. — Tevi sauks par "zombi", tomēr tas ir labāk, nekā būt apraktam tālumā no manis.

Miroņa smaka, Ķestera neprātīgā runāšana — tas viss šausmināja Džosu. Viņš pagriezās un metās bēgt no kabineta. Un atjēdzās tikai savā istabā, kur steidzīgi aizslēdza durvis.

Tikai pēc laba laika Ožošam izdevās nomierināt savus nervus un atgriezt spēju sakarīgi domāt. Viņš nekustīgi gulēja gultā, skatīdamies griestos. "Galu galā," viņš domāja, "viņi ir panākuši savu un pārliecinājuši Ķesteru, ka spēj atdzīvināt Korneliusu. Par to viņam ir jāsamaksā miljons mārciņu. Protams, mironi atdzīvināt viņiem neizdosies, bet Kesters tam tic. Viņi tik ilgi vilks no Ķestera naudu, kamēr pilnīgi izputinās."

Džoss sažņaudza dūres. Viņš to nepieļaus. Šovakar pat Kesters nevarēs aizbraukt pie tiem draņķiem. Sākot ar šodienu Džoss pastāvīgi traucēs savam saimniekam, neļaudams tam iziet no mājām. Kaut tik viņi neatnāktu uz šejieni! Šī lieta jānoved līdz galam.

Viņš ilgi atradās savā istabā, cenzdamies pārvarēt bailes no cilvēka melnajā kreklā. Rezultātā radās plāns, lai gan Džosam nebija īstas pārliecības par tā realitāti. Viņš saprata, ka pretinieki ir ievērojami spēcīgāki um ne par ko negribēs izlaist no rokām miljonu. Džoss piecēlās un pagatavoja sev vakariņas — tēju ar sviestmaizi. Bija ap septiņiem vakarā. Sjūzena droši vien ir uzsākusi darbu klubā. Varbūt viņa uzzinās vēl kaut ko? Cik žēl, ka istabā nav telefona.

Pēc desmitiem Džoss nolēma aiziet apskatīties, ko dara Kesters. Vecā sieviete laikam bija jau aizgājusi. Viņa dzīvoja Vaibadonā un katru vakaru pusdesmitos gāja mājās. Kesteram vajadzētu būt vienam savā lielajā istabā. Vajadzētu pamēģināt pārliecināt viņu par to, ka Korneliusu nav iespējams atdzīvināt. Tas būtu jādara taktiski, uzmanīgi.

Likdams malā tējkannu, Džoss pēkšņi juta, ka kāds zogas pa trepēm uz viņa istabu. Viņš dzirdēja trepju čīkstēšanu. Džoss sastinga un pievērsa acis durvīm. Viņš bija pārliecināts, ka tur kāds slēpjas.

Durvis iečīkstējās. Džoss nespēja pakustēties, domādams, ka ieraudzīs cilvēku melnajā kreklā. Tomēr soļi sāka attālināties. Bailēs Džoss iekliedzās:

—     Kas tur ir?

Neviens neatbildēja. Viņš dzirdēja, kā aizbrauca "rollroiss". Džoss metās uz durvīm, pagrieza atslēgu, bet durvis nevērās va|ā. Kāds bija tās aizbultējis.

Džoss ar niknumu spārdīja durvis, bet veltīgi. Viņš metās pie loga un paspēja ieraudzīt, ka pie stūres sēž Kesters Vaidemans. Pēc brīža "rollroiss" nozuda aiz stūra.

* * *

Batčs vēroja Selliju, kuras sejas izteiksme bija nežēlīga, bet acīs vīdēja saspringta uzmanība. Viņš zināja, ka Kesters Vaidemans jau atrodas klubā, tomēr uz tikšanos ar viņu Batčs netika uzaicināts. Tiklīdz Sellija atstāja klubu, viņš metās tai pakaļ, nolēmis noteikti visu uzzināt.

—     Nu, — viņš teica, ieiedams pakaļ meitenei viņas dzīvoklī. — Es taču neaiziešu, nesaņēmis izsmeļošas ziņas par šovakaru, tādēļ nevelc gumiju.

Sellija nevainīgi apmetās gultā. Viņas valgajās, sarkanajās lūpās bija cigarete. Sellijai bija drūma sejas izteiksme.

—     Es šajā lietā nepiedalos, — viņa teica. Batčs saprata, ka viņa ir nobijusies. — Tas ir doktora ziņā. Bet ja nu tev tik ļoti neciešas, tad varu pastāstīt sekojošo. Vaidemana brālis ir miris pirms sešām nedēļām, bet Kesters vēlas viņu atdzīvināt. Viņš ir pilnīgi nenormāls un tic, ka doktors spēj to izdarīt.

Batčs noglaudīja savus īsos matus.

—     Vālē tālāk! — viņš ar pūlēm slēpa niknumu. Sellija pacēla galvu. — Nemuldi niekus! Vai tad es nesaprotu, ka galvenais šeit ir Rollo. Jūs laikam iedomājaties, ka spēsiet nostrādāt šo lietu bez manis?

—     Tu vienmēr kaut ko iedomājies, — lēnām noteica Sellija. — Es visiem spēkiem cenšos tev iestāstīt, ka priekš mums tur nekā nav. Ar to noņemas tikai Rollo un doktors.

—     Bet ko tur dara nēģeris?

—     Gilrojs?

—     Tu labi zini, par ko es runāju, — Batča acis meta zibšņus. — Izskatās, ka viņš grib nospēlēt to komēdiju ar vudu. — Batčs nervozi aizsmēķēja cigareti. — Ak kungs! Kā man gribētos zināt, ko tas viss nozīmē! — viņš nerimās. — Tas tips, Vaidemans, tiešām ir jucis?

Sellija izlikās gurdena.

—    Jā, viņi liek Vaidemanam noticēt, ka spēs atdzīvināt brāli ar burvestības un citu velna būšanu palīdzību. Tā dēļ tas muļķis izmetīs krietnu naudas žūksni!

Pēkšņi Sellija sajuta briesmas. Ja Batčs uzzinās pietiekami daudz, viņš var to piespiest dalīties guvumā. Viņš nav no tiem, kurš palaidīs garām iespēju, kuru Rollo viņam nevēlas dot.

—     Es tiešām nezinu, cik viņš maksās, — Sellija izstiepa slaidās kājas. — Pagaidām tev nav par ko uztraukties. Bet cik ilgi tu domā mani spīdzināt? Kādēļ tu iedomājies, ka es piedalos šajā lietā? Viss ir doktora, Gilroja un Rollo ziņā.

Batčs paraustīja plecus.

—     Nu ko, es sākšu ar to nodarboties, kolīdz tiks nosaukta summa. Vaidemans ir pasakaini bagāts. Viņš var zaudēt divus miljonus un ari tad nekļūs nabags.

—    Tu vari stāstīt sev , ko vien gribi.

Sellija paņēma cigareti no paciņas uz naktsskapīša, aizsmēķēja un dziļi ievilka dūmus.

—     Tu darīsi prātīgāk, ja izmetīsi šīs domas no galvas. Tā ir Rollo darīšana. Ja viņš gribēs kaut ko tev dot, tad arī iedos. Pretējā gadījumā tu vienalga neko nesaņemsi.

Batčs pasmaidīja

—     Tu gribi piespiest mani noticēt, ka man nav nekādu izredžu?

Viņa balss bija draudoši mierīga. Sellija pacēla galvu, paskatījās uz

viņa plānajām lūpām, mazajām ačtelēm, kuras spīdēja kā ledus lauskas, un pēkšņi saprata, ka labāk nerunāt pretī.

—     Klausies, Mikij, — viņa atspiedās uz elkoņa. — Tu zini, ka es vēlos bēgt pie pirmās izdevības. Bet vēl nav pienācis laiks, labāk nogaidīsim, neriskēsim.

—     labāk aizveries! — norūca Batčs. — Es lieliski saprotu, ka tu mani gribi pamest. Tas tev neizdosies. Es tevi nositīšu. Ceru, ka esi sapratusi mani.

Viņa piespiesti pasmaidīja.

—     Nerunā tā, it kā tu būtu jucis. Man nenāk prātā tevi pamest.

No viņa acīm izzuda ledainā izteiksme, lūpas sašķobījās.

—     Zini, manu dārgumiņ, tevis iznīcināšana man sagādās lielu baudu. Es pārlauzīšu tavu mugurkaulu pret savu ceļgalu. Pēc tam tev vēl būs jāpaciešas pāris nedēļas, kamēr nokļūsi viņsaulē.

Smaids no Sellijas lūpām pazuda.

—     Lūk, mēs esam sarunājuši.

—    Jā, bet tādēļ neuztraucies, — viņš iemeta izsmēķi kamīnā. — Varbūt man radīsies izdevība kopā ar tevi iesaistīties šajā darbā. Šad tad arī man r<x1as idejas.

—     Pietiek,— Sellija pielēca kājās. — Tagad, Mikij, ej prom, esmu nogurusi.

Viņš piekļāva sev Selliju, ar roku pārvilkdams pār viņas muguru.

—     Tagad tu vienmēr esi nogurusi, kad es atnāku, vai ne? Nekas, es varu pagaidīt, — pēkšņi viņš atgrūda Selliju un jautāja: — Vai sava brāļa līķi Vaidemans tur mājās?

Sellija saspringa.

—     Es to nezinu. Kādēļ tu jautā?

Batčs saviebās, un viņa lūpas izstiepās niknā smīnā.

—     Liekas, man ienāca prātā jauka ideja. Paklausies. Iedomājies, ka es nozagšu līķi. Vaidemans samaksās apaļu summiņu par to, lai dabūtu līķi atpakaļ.

Sellija šausmās iepleta acis.

—     Tu esi jucis! — viņa vaidējās. — Tu to nedarīsi!

—     Bet kādēļ ne? — Batčs ņirdzīgi noskatījās uz viņu. — Tas ir ļoti vienkārši. Līķis jānozog un kaut kur jānoslēpj. Varbūt mēs paši varam izvilkt tos miljonus.

Sellija aizgriezās, lai slēptu savu nemieru. Ja tas idiots sāks darboties, visi plāni var izjukt.

—     Tu nedrīksti stāties Rollo ceļā, — viņa izmeta. — To tu pats labi zini. Neesi dumjš, Mikij.

—     Ideja ir lieliska! — viņš priecīgi iebilda. — Tu jau pali to saproti. Tikai nezin kādēļ šī spēlīte tev nepatīk. Neko darīt, būs jāiztiek bez tevis.

Viņa strauji pagriezās.

—     Tikai pamēģini!

Viņas balss skanēja draudoši. Uz Batču bija bail paskatīties. Viņš pacēla roku sitienam, bet lajā brīdī ieskanējās zvans. Abi sastinga Batčs lēnām nolaida roku un pagrieza galvu.

—     Rollo, — viņš nočukstēja, instinktīvi tverdams kabatā pēc ieroča.

Sellija pašūpoja galvu.

—     Viņam ir sava atslēga, — sieviete pačukstēja. — Durvīm priekšā ir aizbīdnis. Mēs noteikti būtu dzirdējuši, ja kāds to mēģinātu atvērt.

Batčs nedaudz nomierinājās.

—     Vai tu kādu gaidi?

Sellija atkal pašūpoja galvu.

—     Tad lai zvana, kamēr apniks.

Šoreiz zvans bija garš un nepacietīgs. Abi apjukumā saskatījās.

—     Nolādēts! — izdvesa Batčs. Viņš pagriezās pret durvīm. Pēc tam apsēdās gultā un sarauca uzacis.

—     Viņi noteikti zina, ka esmu mājās, — čukstēja Sellija. — Caur aizkariem varēja pamanīt gaismu.

Zvans nerimās.

—     Es vairāk nevaru likt gaidīt, —pēkšņi viņa teica. — Iešu paskatīties, kas tur ir. Tas zvans mani tracina.

Batčs izvilka no kabatas automātisko revolveri.

—     Esi uzmanīga, neielaid nevienu, — viņš baismi pasmaidīja, spīdinādams smalkos zobus.

—     Es neļaušu nevienam ienākt, — atbildēja Sellija. — Vienkārši neatvēršu durvis.

Batčs uzmeta skatienu lielajam spoguļskapim istabas stūri.

—     Protams, es varu tur noslēpties, tomēr būs labāk, ja tu nevienu neielaidīsi.

Zvans turpināja skanēt un Sellija metās lejā pie durvīm. Iekams atvērt, viņa aizāķēja ķēdīti un paskatījās šaurajā spraugā. Aiz durvīm bija samanāms vīrieša siluets.

—     Kas tur ir?

—     laikam jūs bijāt vannā, Sellij, vai arī aizturēja kāds mīļākais? — viņa pazina doktora Martina balsi.

—     Tas esat jūs, doktor? — baiļu sajūta izzuda, dodama vietu aizdomām. Viņa neieredzēja doktoru, saprazdama, ka viņš zina par viņas mīlas dēkām. — Ko nozīmē jūsu vēlā vizīte?

—     Es gribu ar jums aprunāties, manu skaistulī!.

—    Bet es šādā laikā negribu sarunāties, — viņa nikni iebilda. — Es neesmu apģērbusies un vispār jūtos nogurusi.

—    To es varu pieciest, — izsmējīgi atbildēja Martins. — Es uz daudz ko varu pievērt acis. Tomēr jūs, Sellij, izskatāties pēc grēkā kritušas kaķenes.

Sellija eksplodēja.

—     lasāties prom, vecais nelieti! — viņa kliedza. — Ar ko jūs runājat?

—    Ak Dievs! — nopūtās doktors. — Es negribu būt nepieklājīgs, Sellij, bet atjaujiet ieiet.

—     Nē, tu neienāksi! Lasies!

—    Ja es tagad aiziešu, tu rūgti nožēlosi.

Sellija nosarka.

—     Kā tu uzdrīksties man draudēt? — viņa nometa ķēdīti un plaši atvēra durvis. — Par ko tu mani uzskati? lasies prom, vai nu es visu izstāstīšu Rollo!

Doktors Martins galanti noņēma cepuri un teatrāli paklanījās.

—     Man patīk sievietes ar raksturu, pat ja viņas ir kafijas krāsā, — pēc tam, plati smaidīdams, piebilda: — Izlem taču! Vai nu es aiziešu un pastāstīšu Rollo, ka Batčs ir tavs mīļākais. Izlem ātrāk, mitrs gaiss kaitē manai veselībai.

Sellija sastinga. "Kā viņš varēja zināt par Batču?" viņa iek<xla lūpā, iedomādamās, kas var notikt. "Bet ja nu tas ir blefs? Ja Rollo uzzinās par sakariem ar Batču, vienkārši viņu izmetīs laukā." Par to Sellija nešaubījās. Tad viņa nesaņems savu daļu no tās naudas, ko samaksās Vaidemans.

—     Ko jūs runājat, doktor? — viņa teica, cenzdamās tēlot izbrīnu. —Jūs sakāt, ka Batčs ir mans mīļākais? Vai tik jūs neesat jucis?

Doktors ar plecu pabīdīja Selliju, lai varētu ieiet iekšā.

—     Kāp vien augšā, manu putniņ. Tur mēs draudzīgi aprunāsimies.

Niknumā un bailēs Sellija zibenīgi uzskrēja augšā. Batčs knapi paspēja ienirt skapī. Doktors vērīgi paskatījās apkārt un apmierināti pamāja ar galvu.

—     Ļoti jauki, manu dārgumiņ, — viņš teica, berzēdams rokas. — Šeit ir gluži kā pie tās staigules, pie kuras es gāju jaunībā. Tomēr esmu pārliecināts, ka jūs, gluži kā viņa, visu to uzskatāt par skaistu, — viņš paskatījās uz griestiem. — Cik vulgāri! Griesti apzīmēti ar zvaigznēm!

Sellija knapi valdījās.

—     Klājiet vaļā, doktor, kādēļ esat ieradies, un ātri vien lasieties prom.

Doktors apsēdās vienīgajā krēslā, ar muguru pret skapi. Sellija nostājās pie kamīna, sakrustoja rokas un uzlika kāju uz redelēm.

Kad doktors bija ērti iekārtojies krēslā, Batčs nedaudz pavēni durvis, lai redzētu notiekošo.

—   Sapulce bija interesanta, vai ne? — iesāka Martins, saāķēdams pirkstus un smaidīdams Sel lijai. — Šīs lietas veiksmīga organizācija šo to jums ienesīs.

Sellija neko neatbildēja, viņas skatiens bija auksts, tomēr sirds nemierīgi dauzījās.

—     Neskatoties uz patīkamo perspektīvu, man ar to ir par maz. Man tūlīt ir vajadzīga nauda, — doktors apklusa un viegli pasmaidīja: — Arī tad, ja šī lieliskā izrāde, kura ir sagatavota priekš mūsu drauga Vaidemana, izdosies, naudu es redzēšu ne agrāk kā pēc pāris nedēļām. Bet es nevaru gaidīt. Precīzāk, mani kreditori negrib gaidīt, — viņš uzmeta Sellijai vērīgu skatienu. — Gribu zināt, vai esi pietiekami gudra, lai saprastu, uz ko es tēmēju.

Sellija dziļi ievilka elpu.

—     Domāju, ka saprotu, — viņa teica. Sievietes sejā atspoguļojās niknums un vienlaicīgi arī nemiers. —Jums apnicis būt par šarlatānu un tagad vēlaties kļūt par ziņu pienesēju.

Doktora seja pēkšņi atplauka smaidā.

—     Kādu kolosālu baudu sniedz saruna ar gudru cilvēku! — viņš teica notirinādams savas īsās, kārnās kājas. —Tu negribi, lai Rollo uzzinātu par tavām gaitām, bet man vajag nedaudz naudas. Mums atliek tikai vienoties. Cik noprotu, tu saņemsi divdesmit tūkstošus mārciņu! Tieši tik tev solīja Rollo, vai ne? — Sellija neviļus izdarīja brīdinošu žestu, tomēr saņēmās, lai gan viņas skatiens liesmoja niknijmā. Viņa nešaubījās, ka šis sīkais nelietis izklāstīs'visu. Tagad Batčs, kurš noteikti nav palaidis gar ausīm nevienu vārdu, ir sapratis, ka viņa tam meloja. Sellija neuzdrošinājās paskatīties uz skapja pusi, tomēr juta caururbjošo Batča skatienu.

—    Ja Rollo uzzinās, ka jūs viņam liekat ragus, esmu pārliecināts, ka to naudiņu nekad neredzēsiet, — mīlīgi, it kā stāstīdams kaut ko patīkamu, teica doktors.

—     Man nav nekāda sakara ar Batču, — SellijaS balss aizlūza, — jums nav nekādu pierādījumu un jūsu vārds nesvērs vairāk par manējo.

—     Nu, nu, — iebilda doktors, draudēdams viņai ar pirkstu. — Tā tā lieta neies. Man ir konkrēti pierādījumi, es pat zinu, ka Batčs, lai paziņotu par savu atbraukšanu, divreiz piespiež mašīnas signālu. Nevajag uzstāties pret mani, drostaliņ. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka Rollo man noticēs.

Sellija sēdēja nekustīgi. Niknums bija laupījis viņai spēkus. Viņa saprata, ka doktoram taisnība Sažņaugusi dūres, sieviete paskatījās skapja virzienā un uztvēra Batča skatienu. Kādu brīdi viņi skatījās viens otrā, tad Batčs klusu atvēra durvis un no aizmugures piegāja pie doktora krēsla.

—     Un tā, dok?

Doktors sarāvās kā no pēkšņa sitiena Viņš kļuva vai zaļš no bailēm. Batčs mierīgi apgāja apkārt krēslam un nostājās iepretim Sellijai. Viņa skatiens bija neparasts, mute pusatvērta. Rokas nokarājās gar ķermeni. Sellija ar šausmām skatījās uz Batču, nesaprazdama, ko viņš grasās darīt. Nekad vēl nebija redzējusi viņu tādā stāvoklī. Pēkšņi tā intuitīvi sajuta tuvojamies katastrofu. Viņa piegāja pie Batča un uzlika roku uz pleca, bet viņš nogrūda to un kaut ko nomurmināja.

—     Un kas būs tālāk, doktor?

Martins trīcēja, viņa mazās rokas neviļus saķēra kaklu. Viņš trīcēja un izskatījās kā trusītis žņaudzējčūskas priekšā.

—    Tagad jums ir visi pierādījumi, vai ne, doktor? — ņirdzīgi turpināja Batčs. Parakņājies pa kabatām, viņš izvilka cigareti un aizsmēķēja.

—     Es… Es tikai… nedaudz pajokoju, — viņš šļupstēja ar stīvu

mēli.

—      Protams, protams, — Batčs izlaida dūmu mutuli no nāsīm. — Jūs taču nenodosiet Selliju, vai ne? Tāds cilvēks kā jūs to vienkārši nevar atļauties.

—     Pilnīgi pareizi! — knapi izdvesa doktors. — Saprotams, neko tādu es nedarīšu. Es tikai nedaudz pajokoju.

Batčs apmierināti pamāja.

—    Jums ir lieliska humora izjūta, dok, — pēkšņi viņš pagriezās pret Selliju: — Mēs ar doktoru gribam parunāt vienatnē. Pa šo laiku tu varētu ielaist vannā ūdeni.

—     Vannā? — viņa bažīgi pārjautāja.

Doktors ar pūlēm piecēlās.

—     Man jāiet, — riebīgi bija skatīties uz šo nožēlojamo cilvēciņu. — Es jūs vairāk netraucēšu. — Viņš sakustējās. — Es eju…

Batčs paskatījās uz viņu un nošņācās:

—     Sēdies!

Doktors juta, ka viņa kājas saļogās, un bezspēkā atkrita krēslā. Saķēris ar rokām galvu, viņš ievaidējās. Batčs rupji pagrūda Selliju uz durvīm. Viņa acu spīdums iedvesa tai šausmas.

—     Ej taču prom un sagatavo sev vannu, bet lai ūdens nebūtu pārāk karsts. Man jāparunājas ar ārstu.

Trīcēdama viņa izgāja no istabas, un pēc brīža vīrieši dzirdēja, kā vannā šļācas ūdens.

—     Dakter, — Batčs atspiedās pret kamīnu, — tu iesāki savu spēli nelaikā. Kas tev lēcies? Vai apnikusi dzīve?

Doktors knapi elpoja un nespēja neko atbildēt. Izņēmis no mutes cigareti, Batčs iemeta to kamīnā.

—     Nākošreiz, kad sadomāsi ižspēlēt tādu joku, ej pie puiša, kurš ir švakāks par tevi.

Doktors ļoti lēnām pacēla galvu un paskatījās uz Batču.

—     Nākošreiz?— viņš atkārtoja. Cerība, kas pavīdēja šajos vārdos, piešķīra viņam spēku. — Jūs gribat teikt, ka es varu iet?

Viņa sarunu biedra lūpās parādījās smīns.

—     Tu, smirdīgais lops, taču negribēsi, lai mani pakar? — viņš pieliecās, un doktors saskatīja viņa acu mežonīgo spīdumu. — Sajā valstī slepkavas pakar, — turpināja Batčs. — lasies prom! Bet ja tu tikai uzdrīkstēsies atvērt savu netīro muti, es tomēr riskēšu nonākt viņsaulē kopā ar tevi.

—     F.s klusēšu, — histēriskā priekā iespiedzās doktors.— Ticiet man, es tikai pajokoju.

—     Lasies prom, tu, mērkaķa dzimums! Man nāk vēmiens, uz tevi skatoties.

Neveikli palēkdamies, doktors devās uz durvīm un knapi tās atvēra. Viņš paklupa, ieraudzījis Selliju. Saķērusi ar rokām seju, meitene skatījās uz viņu šausmu pilnām acīm. Turēdams rokās pārsegu, viņam lēnām tuvojās Batčs. Doktors skaļi iekliedzās un metās uz trepēm. Bet neaizgāja. Batčs uzmeta viņam pārsegu.

—     Uz redzēšanos, doktor, — Batčs nometās uz ceļiem kustīgā saiņa priekšā. — Tevi atradīs noslīkušu, un neviens pat neatnesīs puķes. — Viņš pacēla saini un smīnēdams aiznesa uz vannas istabu. Sellija stāvēja, sastingusi no šausmām.

—     Nē! — viņa novaidējās. — Tu esi jucis! Nedari to, Batč! Nē! Nē!

—     Nost no ceļa, nēģeru mauka! — balsi nepaaugstinādams, atbildēja Batčs un ar labi tēmētu sitienu nogrūda sievieti zemē. Pēc tam ielaida vannā saini ar doktoru. Viņš piespieda to pie vannas dibena. It kā turpinādams draudzīgo sarunu, Batčs mierināja.

—    Ja tu labi uzvedīsies, doktor, viss beigsies ātri.

Pagriezies atpakaļ, Batčs ar kāju paspēra durvis. Gulēdama uz grīdas, Sellija aizbāza ausis, lai nedzirdētu notiekošo.

4.nodaļa

Izgāzies dziļajā krēslā pie rakstāmgalda, Rollo žāvājās. Paņēmis no kastītes cigāru, viņš nok<xla galu un izspļāva to. Aizsmēķējis viņš pavērās uz durvīm. Bija pagājušas dažas minūtes, kopš aizgāja Sellija, doktors un Gilrojs. Ar Ķesteru Vaidemanu bija runājis Martins. Rollo bija jāatzīst, ka Martins parādīja lielu attapību. Vaidemans kā apburts tvēra viņa vārdus. "Nolādētais viltnieks"! domāja Rollo. Protams, par šo kombināciju doktors saņems apaļu summiņu Tagad, kad Martins visu bija paskaidrojis, Rollo saprata, cik viss ir vienkārši. Ja viņš pats no sākuma būtu visu sapratis, atkristu nepieciešamība pēc vidutāja. Bet doktors izmantoja viņa pilnīgo nekompetenci un tagad saņems trešo daļu no visas summas. Visa Rollo būtne tam pretojās.

Pie durvīm pieklauvēja un Rollo nepatikā iesaucās:

—     Iekšā!

Gilrojs apstājās uz sliekšņa. Viņš bija satraukts.

—     Nāc iekšā un aizver durvis, — teica Rollo un ar cigāru norādīja uz krēslu. — Sēdies.

Gilrojs apsēdās un nolika savas lielās rokas uz ceļgaliem.

—    Tev šī lieta galīgi nepatīk? — jautāja Rollo, cieši skatīdamies viņam acīs. — Saki, nebaidies. Es vienkārši gribu zināt, kādēļ?

—     Domāju, ka no tā nekas prātīgs nesanāks, — Gilrojs nokāra galvu.

—     Tomēr tu piedalies?

—    Jā

Rollo ievilka dūmu.

—     Tu uzskati, ka vēl esi man parādā?

—    Jā, iespējams.

—    Tev ir pārāk laba atmiņa, Gilroj. Citi tavā vietā sen jau būtu aizmirsuši, — Rollo nopurināja pelnus no cigāra.

—     Es neko neaizmirstu, — atbildēja nēģeris.

—Tomēr viss ir ļoti vienkārši. Tava māte bija burvīga sieviete. Pārāk lepna un pārāk skaista, lai paliktu par verdzeni. — Viņš nopūtās un piemetināja: — Tātad tu joprojām uzskati sevi par manu parādnieku tādēļ, ka es viņu nopirku no tā nēģera un atbrīvoju?

Gilrojs piekrītoši pamāja.

—     Kāpēc tu tā steidzies samaksāt parādu?

—   Es nemīlu ne jūs, ne pārējos un gribu atgriezties Haiti. Esmu jau sen šajā valstī, bet jūs visu laiku ne|āvāt man norēķināties ar jums. Tagad, kad tāda iespēja ir radusies, lai gan tā ir draņķīga liela, es gribu to izmantot.

Rollo pasmaidīja, it kā apmierināts ar paskaidrojumu.

—    Viņš taču ir šausmīgi bagāts. Šī summa priekš viņa neko nenozīmē, tādēļ tavi uztraukumi ir velti.

—     Mani uztrauc kas cits, — turpināja Gilrojs. — Man ir pilnīgi vienalga, kas maksās un kas saņems naudu. Bet jūs taču spēlējaties ar' mūsu reliģiju, jūs vienkārši ņirgājaties par to. Nekas labs no tā nesanāks.

—     Bet mēs tikai izliksimies, ka atdzīvinām līķi, — iebilda Rollo. —Ja tu apgalvo, ka tas ir iespējams, tad tu melo. Ja reiz Vaidemans tam lic, tad viņš ir jucis. Turpretī es, ja gribu izvilkt no viņa naudu, esmu vienkārši viltīgs.

—     Nekas labs nesanāks, — ietiepīgi atkārtoja Gilrojs.

—     Bet kas, tavuprāt, var atgadīties?

Rollo saintriģēja Gilroja skumjais un nemierīgais skatiens.

—     Tā ir jūsu darīšana paredzēt notiekošo, — atbildēja Gilrojs. — līs nespēju pareģot nākotni, tomēr saku: esiet uzmanīgi. Tomēr, ja no šis lielas neatkāpsieties, tad ievērojiet vislielāko piesardzību.

—    Tu esi dīvains cilvēks, Gilroj, — norūca Rollo. — Domāju, ka tu zini ievērojami vairāk, nekā saki. Tev nav tas jādara manis dēļ. Doktors pats izdarīs visu, kas nepieciešams.

Gilroja acīs parādījās dīvaina izteiksme. Viņš paskatījās pulkstenī.

—     Pēc dažām minūtēm doktors būs miris, — viņš noteica.

Rollo sarāvās kā dzelts, un viņa seja ieguva violetu nokrāsu.

—     Nemuldi, idiot! — viņš iebļāvās un viņam uznāca žagas.

Gilrojs skumji pašūpoja galvu.

—     Man jāiet uz mājām. Šonakt es neko nevarēšu izdarīt.

—     Paliec savā vietā, — nikni uzbļāva Rollo. -*Ko tu gribēji teikt, apgalvodams, ka doktors būs miris?

Gilrojs paraustīja plecus. Viņš izvilka no kabatas rupji izgrieztu koka figūriņu un nolika to blakus cigāru kastei.

—     Pēc minūtes, — viņš mierīgi teica, — lelle nokritīs, un tajā pašā brīdī doktors būs beigts.

Rollo saliecās uz priekšu, it kā gatavodamies lēcienam.

—     Es nevaru noliegt spoku esamību, — viņš teica. — Tu dzīvoji tādā zemē, kur šādas lietas notiek, esi pazīstams ar maģiju un visādām

burvestībām. Tomēr prieks» manis pagaidām tie ir tukši vārdi, par kuriem man nospļauties.

Gilrojs parāvās nost ar visu krēslu un pasmaidīja.

—     Bet vai jums nav interesanti zināt, kādēļ doktors nomirs?

Rollo pārņēma dīvaina juloņa, viņš aizmirsa par savu cigāru.

—     Viņš ir vecs, tomēr pilnīgi vesels. Kas liek tev domāt, ka viņš

mirs?

—     Tas ir viņa liktenis. Šodien viņu skāra nāves ēna

Rollo piecēlās un ar pūlēm piegāja pie bāra. Viņš ielēja sev krietnu porciju viskija un atgriezās atpakaļ.

—     Savas muļķības vari paturēt pie sevis, man no tām ne silus, ne auksts, — viņš atbildēja. — Tomēr, ja doktors tiešām nomirs…

Viņš nevilšus nodomāja, ka tādā gadījuma doktora daļa automātiski pāries pašam. Pēkšņi Rollo aptvēra, ka diez vai spēs viens pats apmuļķot Vaidemanu.

Martins sarunāja ar Vaidemanu, ka rīt viņi trijatā: Rollo, doktors un Gilrojs vakarā apmeklēs Vaidemanu un uz vietas izlems, cik ilgā laikā var "atdzīvināt" Korneliusu. Vaidemans solīja par to Rollo samaksāt desmit tūkstošus mārciņu. Gilrojs garantēja panākumu, tomēr uzstāja, ka viņam ir vajadzīgs laiks, lai to izdarītu. Mazais vīrelis bija tik lielā mērā dumjš, ka viņu viegli varēja aptīt ap pirkstu. Viņš piekrita maksāt tik ilgi, kamēr brālis tiks atdzīvināts. Viss gāja kā nākas, bet te uzradās šis melnais ar saviem pareģojumiem. Un šobrīd doma par Martina nāvi Rollo likās pilnīgi absurda. Ja Vaidemanam radīsies kādas aizdomas, Rollo pratīs tās izkliedēt. Viņš palūrēja uz Gilroju un jutās apmulsis. Vai Gilrojs uzklausīs viņu? Tiesa, nēģeris nedrīkstēja celt iebildumus. Šī doma nedaudz uzmundrināja Rollo. Viņš izdzēra viskiju un nolika glāzi uz rakstāmgalda.

Iezvanījās telefons, Rollo paskatījās uz Gilroju un pacēla klausuli.

—     Kas?

Zvanītāja balss skanēja histēriski.

—Kas? — Rollo atcēla klausuli no auss. — Es jūs nesaprotu! — Viņa sejā atspoguļojās nemiers. — Kas tur ir? Dieva dēļ, nekliedziet! Kas runā?

No visa šī dialoga Rollo saprata tikai to, ka vada viņā galā kādam ir uznākusi histērija.

—    Liekas, ka tas ir kāds trakais, — viņš pagriezās pret Gilroju. — Nesaprotu, ko viņš īsti grib. Paņem klausuli un parunā ar viņu.

Gilrojs mirkli šaubījās, tad paņēma klausuli un ieklausījās.

—     Kas jūs esat? — viņš jautāja savā zemajā balsī — Runājiet taču.

Rollo dzirdēja, ka kāds atbild. Gilrojs bija pievēris acis. Kādu laiku

viņš vēl klausījās, tad teica:

—     Mister Vaideman, nenolieciet klausuli, es tūlīt izstāstīšu visu misteram Rollo.

—    Vaidemans? — Rollo pārliecās pār krēslu. — Kas ar viņu ir noticis?

—    Viņš teica, ka nozagts brāļa līķis, — klusi atbildēja Gilrojs. — Viņš nezina, ko iesākt.

—     Ko?! — Rollo pielēca kājās un kliedza: — Ko viņš tur muld? Nozaga līķi! Kam viņš ir vajadzīgs?

Gilrojs neko neatbildēja. Viņš sēdēja un mierīgi skatījās uz Rollo. Pēdējais pēkšņi apklusa un sastinga uz vietas, aizdomīgi skatīdamies uz nēģeri. Klausulē atkal atskanēja spiedzīgā Vaidemana balss, bet viņi tam vairs nepievērsa uzmanību.

—    Bez viņa brāļa līķa mēs esam pagalam! — Rollo kā nopļauts nokrita krēslā.

Gilroja sejā parādījās noslēpumains smaids.

—     Ko viņam atbildēt? Viņš gaida.

—     Lai pagaida, — nikni teica Rollo. — Kas to varēja izdarīt? Vai tev neliekas, ka doktors varēja izstrādāt šādu joku?

—    Viņam tam nepietika laika, —Gilrojs paraustīja plecus.

—     Bet kas tad? Nesēdiet taču kā mūmija! Ko lai es tagad daru? — Vaidemana balss klausulē kļuva spalga.

—     Hallo! —viņš kliedza. — Kāpēc jūs neatbildiet? Hallo!

—     Pasakiet viņam, ka mēs tūlīt atbrauksim, — Rollo atkal apsēdās.

Gilrojs atkārtoja teikto klausulē un nolika to.

—     Šajā lietā ir iejaukts vēl kāds!— izsaucās Rollo, skraidīdams pa kabinetu. — Tas, pie kā atrodas līķis, var piespiest'Vaidemanu samaksāt milzīgu summu! Kāpēc es par to neiedomājos agrāk! Rs varēju iztikt arī bez doktora.

Viņš apstājās un viņa acis sastapās ar Gilroja skatienu. Pēc tam viņš paskatījās uz galdu. Koka figūriņa bija apgāzusies.

—    Jums vairs nav jāuztraucas par doktoru, — teica Gilrojs. — Viņa vairs nav.

—    Tu, netīrais nēģeri! — nolamājās Rollo. — Izbeidz ar saviem māņiem! Šai naktij man pietiek! Aizvāc to draņķi.

Gilrojs palocījās.

—     tīs domāju, ka jūs gribēsiet to zināt, — viņš paraustīja plecus. — Man ļoti žēl.

Rollo paskatījās uz koka figūriņu, tad uz Gilroju.

—    Tūlīt mēs to pārbaudīsim, — viņš uzgrieza doktora telefona numuru. Neviens necēla klausuli.

—    Tas vēl neko nenozīmē, — teica Rollo, — varbūt viņš vienkārši ir izgājis, vai arī vēl nav atgriezies mājās.

—     lai tiktu līdz mājām, viņam pietika ar desmit minūtēm, — nevērīgi iebilda Gilrojs. — Bet viņš aizgāja vairāk nekā pirms stundas.

—    Varbūt viņam bija kāda tikšanas?

—    Jā, bija, ar nāvi.

—    Aizveries! — uzkliedza Rollo. Viņš nometa figūriņu zemē. — Man nav laika visādām muļķībām, steidzīgi kaut kas jādara. — Viņš pabružāja savu masīvo zelta gredzenu Rollo rokas trīcēja. — Pasaki Tomam, lai pie brauc ar mašīnu. Sameklē man Batču. Mums steidzīgi jādodas pie Vaidemana.

Gilrojs izgāja no kabineta. Rollo atkal sāka zvanīt doktoram, tomēr neveiksmīgi. Tad viņš piezvanīja Sellijai. Viņa atbildēja pēc laba brīža:

—     Kas pie telefona?

—     Sellij, kāpēc tu tik ilgi neatbildēji? — kliedza Rollo.

—     Ko tu gribi? Es gulēju, — Sellijas balss izlikās dīvaina.

—    Vai esi redzējusi doktoru, kopš viņš aizgāja no manis?

—     Doktoru?

—    Jā, jā, mūsu doktoru. Kur tu ar viņu šķīries?

—     Uz ielas stūra. Viņš teica, ka ies mājās.

—     Gilrojs apgalvo, ka viņš ir miris.

—     Gilrojs? — Sellija novaidējās tik izmisusi, ka Rollo pavirzīja nost klausuli no auss. Viņš sadzirdēja kaut kādu troksni, tad iestājās klusums.

—     Hallo! Hallo! Sellij, kas ir notics?

Klausulē atskanēja īsi signāli.

Atgriezās Gilrojs.

—     Mašīna ir klāt… — viņš iesāka.

Rollo pagriezās pret viņu.

—     Kaut kas ir noticis ar Selliju! — viņš iekliedzās. — Ātrāk! Iebrauksim pie viņas! Bet kur ir Batčs?

—     Hs zvanīju viņam uz dzīvokli, bet tur neviena nav,— Gilrojs vienaldzīgi pasmaidīja.

—     Ejam, — teica Rollo. Viņš atvēra skapi un paņēma platmali.

Milzīgais "pakkards" stāvēja alejas galā. Pie stūres ar drūmu izteiksmi sejā sēdēja lielais Toms.

—     Uz mis Sellijas dzīvokli! — īsi izmeta Rollo, iekāpdams mašīnā.

Gilrojs viņam sekoja. Pēc dažām minūtēm viņi jau bija pie Sellijas mājas. Izņēmis no kabatas atslēgu Rollo, atvēra durvis. Priekštelpā dega gaisma.

—     Uzgaidi mani šeit, — teica Rollo, vērsdamies pie Gilroja. —Ja vajadzēs, es tevi pasaukšu.

Smagi sēkdams, Rollo traucās augšā pa trepēm. Scllija satika viņu koridorā. Viņas izskats bija šausmīgs. Spožajā gaismā seja bija pavisam pelēka.

—     Ko tev vajag? — viņa sašuta. — Nevēlos tagad redzēt tevi. Ej prom!

No pārsteiguma Rollo apstulba. Sellijas sejā bija šausmu izteiksme, skatiens izmisis, turklāt viņai trīcēja zods un klabēja zobi.

—     Paskaidro, kas ar tevi īsti noticis?

Sellija pārliecās pār margām.

—    Vācies prom! Pazūdi! —viņa kliedza.

Rollo turpināja kāpt, bet lēnākā solī. Beidzot piegāja pie Sellijas un uzlika savas lielās rokas viņai uz pleciem.

—     Kas ar tevi notiek? — vīrietis tik spēcīgi sapurināja Selliju, ka viņas galva atmetās atpakaļ.

—    Liec mani mierā, — viņa novaidējās. Sellijai saļodzījās ceļgali, un viņš knapi to noturēja. Rollo pacēla viņu un aiznesa uz gultu.

—     Ko tu zini par doktoru? — viņš uzkliedza. — Runā!

Sellija noliedzoši papurināja galvu.

—     Es neko nezinu, — viņa knapi dzirdami izdvesa un sāka raudāt.

—     Nomierinies, Sellij! — viņš atkal to sapurināja. —Tu taču kaut ko zini, vai ne?

Viņa atgrūda Rollo roku un turpināja raudāt.

—     Lasies prom! — viņa atkal uzstāja.

—    Tu veltīgi tērē laiku, — teica Gilrojs, ienākdams istabā.

Rollo strauji pagriezās.

—    Vai tad es liku tev nākt šurp? — viņš norūca. Rollo seja niknumā sašķobījās.

—     Mūs gaida Vaidemans, — mierīgi atgādināja Gilrojs. — Es domāju, ka tas priekš tevis ir svarīgāk.

Rollo atrāvās no histēriski raudošās Sellijas.

—    Tev taisnība, — nomierinājies teica Rollo. Viņš pagrieza Selliju uz muguras. — Klausies, es negribu zināt, ko jūs šeit esat darījuši, bet Batčam kopā ar mums jābūt pie Vaidemana. — Viņš pastūma malā Gilroju un nokāpa pa trepēm.

Gilrojs nočukstēja Sellijai:

—     Sakop kārtīgi vannas istabu, Sellij. Tur ož pēc līķa, — un neatskatīdamies viņš sekoja Rollo.

* * *

Sendriks Smits izsaucās:

—     Tas ir pilnīgi neticami! Es nesaprotu, kā tas varēja notikt?

Pretim sēdošais simpātiskais jaunais cilvēks viegli pasmaidīja un

pacēla savu alus glāzi.

—     Klausies, tev jāpiekrīt, ka no manis nekad neiznāktu labs aktieris, tādēļ nestrīdies, Sendrik.

—     Neesmu par to pilnīgi pārliecināts, — Sendriks pašūpoja galvu.

—     Tev vienkārši nebija izdevības. Ja Pīters Paks būtu izrādījis vairāk labvēlības, ja Džimmijs Abats…

—     Tomēr viņi to nedarīja, — Džerrijs Adamss pārtrauca viņu. — Tas ari piespieda mani izšķirties. Tev jāpiekrīt, ka esmu diezgan labi iekārtojies. Ja tev ievajadzēsies kādu aizturēt, piezvani man.

Sendriks nopūtas. Viņš bija laimīgs. Pirmo reizi daudzu mēnešu laikā viņu apciemoja sens draugs. Ļoti žēl, ka Džerrijs Adamss aizgāja no teātra. Kāds talants iet zudumā! Un viss tikai tādēļ, lai kļūtu par policistu. Sendriks neslēpa sarūgtinājumu. Savulaik Džerrijs gandrīz vai kļuva par ievērojamāko aktieri, un Sendriks paredzēja viņam spīdošu nākotni.

Džerrijs izdzēra alu.

—     Man laiks atgriezties savā postenī, — viņš piecēlās. — Tagad es zinu, kur tevi atrast. Man patīk uzzināt ko jaunu par senajiem draugiem. Sendriks paskatījās pukstenī.

—    Vai tiešām tev jāiet? — viņš skumji jautāja. — Tomēr, lūdzu tevi, atnāc biežāk. Man ir ļoti vientuļi, Džerrij!

—    Arī man ir vientuļi, — pasmaidīja Džerrijs. — Es drīz atkal atnākšu. Pie tevis ir ļoti jauki, turklāt man gribētos iepazīties ar mis lledderi, par kuru tu tik daudz stāstīji.

Sendriks izskatījās apmierināts.

—     Viņa ir vienkārši burvīga, Džerrij, — viņš izgāja pavadīt viesi. — Es tiešām uztraucos par viņu. Kas gan nevar ienākt prātā tādai jaunai, vientuļai meitenei? — viņš daudznozīmīgi paskatījās uz Džerriju. — Man vienmēr licies, ka viņa būtu brīnišķīga sieva tādam cilvēkam kā tu. Nesmaidi, es runāju pilnīgi nopietni.

Džerrijs sāka skaļi smieties.

—     Tu joprojām esi tāds pats, Sendrik! — viņš uzvilka mēteli. — Visās lietās un vietās tu esi gatavs redzēt romānu. Bet kāpēc tu pats nevarētu apprecēt viņu?

—     Mīļais draugs! — no visas sirds sašuta Sendriks. — Esmu pārāk vecs priekš viņas. Mans laiks ir pagājis. Katram gadījumam tev jāiepazīstas ar viņu. Es pacentīšos to noorganizēt. Slikti ir vienīgi tas,ka tagad viņa ir ļoti aizņemta. Man gribētos zināt, ar ko viņa nodarbojas.

—    Ja viņa pārkāpj sabiedrisko kārtību, tu zini, pie kā jāgriežas, — Džerrijs teatrāli izrieza krūtis. — Sava prestiža uzturēšanai man ir vajadzīga kāda pirmklasīga lieta. Ja tu uzzināsi par kādu, kas grib pastrādāt noziegumu, piezvani man.

Sendriks ar skatienu pavadīja detektīvu, tad atgriezās, paņēma netīrās glāzes un tukšo pudeli, lai aiznestu visu uz virtuvi.

Visi viņa iemītnieki, izņemot Sjūzenu, bija atgriezušies. Tomēr Sjūzena ir tik noslēpumaina, ka nav vērts viņu gaidīt, vienalga neatklās, kur bijusi. Sendriks nolika traukus un izslēdza gaismu. Taustīdamies viņš nonāca pie trepēm. Kolīdz vīrietis uzlika kāju uz pirmā pakāpiena, pie durvīm nervozi piezvanīja. Viņš ieslēdza gaismu un paskatījās pulkstenī. Bija piecpadsmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Sendriks atvēra durvis, llz sliekšņa stāvēja Džoss Kraffords.

—     Man ir kaut kas mis Hedderei, — viņš teica, skatīdamies uz Sendriku ar savu drūmo, auksto skatienu.

Sendriks izbrīnā neviļus izsaucās un atkāpās. Viņš nebūt nevēlējās satikt Džosu, kura ledainā seja iedvesa šausmas. Atjēdzies viņš ieraudzīja taksometru, kurš gaidīja šo vēlīno viesi.

—     Vai jāuzgaida, saimniek? — jautāja šoferis, atvēris mašīnas durvis.

—   Es drīz būšu, — Džoss pagriezās pret viņu. Paskatījies uz Sendriku, viņš negribīgi teica: — Tas ir domāts mis Hedderei. Mēs ienesīsim.

—     Kas tur ir? — ziņkāre ņēma virsroku pār bailēm.— Turklāt es nezinu, vai varu ļaut jums ienākt pēc tam, kad mani apvainojāt…

—     Viss ir kārtībā, tāpēc labāk aizveries, — ieteica Džoss.

Viņš noskrēja lejā pa trepēm. Abi ar šoferi pacēla maisu un ar pūlēm ienesa hallē. Sainis nokrita uz grīdas ar dobju skaņu. Tad abi paskatījās uz Sendriku.

—    Ak Dievs! — izsaucās Sendriks. — Vai tad šīs maiss ir pilns ar akmeņiem?

—     Kur ir mis Hedderes istaba? — neklausīdamies viņā, jautāja Džoss.

—     Kas tas tāds? — atkārtoja Sendriks, nemierīgi skatīdamies uz saini. — Kāpēc jūs gribat ienest to iekšā?

Džoss nepacietīgi atmeta ar roku, un viņa bālā seja niknumā sašķobījās.

—     Klausies, resnais, — Džoss runāja caur zobiem, — es tev jautāju, kur atrodas mis Hedderes istaba? Tavi komentāri man nav vajadzīgi. Aizveries un rādi ceļu!

Šoferis nosprauslojās. Tas bija labi noaudzis vīrs ar jautru skatienu.

—    Tas gan ir jokdaris! — viņš pamirkšķināja Sendrikam. — Viņš lamājas, kopš mēs sākām braukt. Nelieciet viņam gaidīt! Rādiet ceļu.

Kļuvis vai mēms no niknuma, Sendriks sāka kāpt augšup pa trepēm. Džoss un šoferis ar saini sekoja. Viņi knapi virzījās pa šaurajām kāpnēm.

—     Ak kungs! — izdvesa šoferis, uz brīdi izlaisdams no rokām saini, lai atvilktu elpu.

Arī Džoss atspiedās pret sienu. Seja bija ļoti bāla, un viņš knapi spēja atvilkt elpu. Arī Džoss bija noguris, bet centās to neizrādīt. Sendriks samulsis uz abiem skatījās.

—     Ejiet taču tālāk, — viņš kļuva drošāks, redzot abu nogurumu. — Man nāk miegs, un es netaisos šeit ilgi ar jums stāvēt.

—    Aizveries! — iebrēcās Džoss un sagrāba saini no savas puses. Sendriks gāja pa priekšu un atslēdza Sjūzenas istabas durvis.

—     Es ceru, ka viņa zina par šo saini un tā saturu, — viņš vēsi piezīmēja, kad abi nesēji bija nolikuši savu nastu uz grīdas. — Es taču nezinu, vai drīkstēju ļaut to ienest.

—     Nekas, vecais, tas vienalga jau ir šeit, — samierinoši teica šoferis un izlaida nesamo no rokām. Sainis nokrita tā, ka nodrebēja visa māja. — Ja jums tas nepatīk, varat mēģināt novilkt lejā.

—     Labi, bet tagad ejiet prom, — Sendriks turēja durvis atvērtas. —Jūs nedrīkstat šeit palikt. Tā taču ir dāmas istaba.

Džoss un šoferis ziņkāri paskatījās visapkārt. Istaba bija maza, bez īpaša komforta. Tur bija dīvāns, tualetes galdiņš, vēl viens galdiņš, krēsls un skapis. Kamīna priekšā kaltējās zeķes un veļa.

—     Būtu ļoti interesanti redzēt šīs drēbes viņai mugurā, — iesmējās šoferis, rādīdams uz tām ar pirkstu.

Džoss, neteikdams ne vārda, devās uz durvīm, paspēdams tomēr uzmanīgi nopētīt visus telpas stūrīšus. Viņš cerēja, ka iedotā nauda palīdzēs tai nedaudz paaugstināt savu dzīves līmeni. Viņa paša istaba Vaidemana mājā izskatījās krietni labāk.

Iekams sēsties taksometrā, Džoss griezās pie Sendrika:

—     Pasakiet viņai, lai neaiztiek maisu, kamēr mēs neesam satikušies. — Nenogaidījis atbildi, viņš ātri ielēca mašīnā un aizcirta durvis.

Sendriks aizvēra durvis un iegāja virtuvē. Viņš no notikušā bija tā apstulbis, ka automātiski uzlika tējkannu uz uguns. Kamēr ūdens vēl nevārījās, Sendriks atkal iegāja Sjūzenas istabā un mēģināja pacelt saini. Viņš paskatījās uz iepakojuma atslēgām. Tās bija lieliskas. Viņš pieliecās un juta, ka no saiņa nāk riebīga smaka. Tā viņam atgādināja tēva bēres. "Cik dīvaini," viņš nodomāja. "Kāpēc man nāk priitā bēres?" Pēkšņi viņu pārņēma tādas bailes, kādas Sendriks nekad nebija izjutis. Viņam likās, ka sainis jebkurā brīdī var atvērties, un no tā izvelsies kaut kas velnišķīgs.

Viņš ātri piegāja pie durvīm, atvēra tās un ieskatījās koridorā. Varbūt šis briesmīgais puisis ir kaut kur noslēpies un grib viņam uzbrukt? Tomēr mājā viss bija mierīgi. Viņš n<xlzēsa gaismu Sjūzenas istabā un steidzīgi nokāpa pa trepēm. Ielējis sev tēju, nolēma noteikti sagaidīt Sjūzenu. Sendriks ļoti mīlēja meiteni, bet pēdējās divas nedēļas viņas uzvedība bija kļuvusi dīvaina. Viņš atkal padomāja par saini. Kas tā par smaku? Un visbeidzot, kas bija sainī? Viņš ilgi sēdēja, nogrimis smagās pārdomās. Bija jau pusdivi, kad atvērās ieejas durvis. Viņš tūlīt steidzās uz halli. Sjūzena izbrīnā paskatījās uz saimnieku.

—     Labvakar, mister Smit, — viņa teica. — Es domāju, ka jūs jau guļat.

—   Es gribēju ar jums parunāt, — Sendriks stingri paskatījās uz meiteni. — Man liekas, mis Heddere, ka ar jums pēdējā laikā notiek dīvainas lietas… Es saprotu, ka tas uz mani neattiecas, tomēr gribētu… Es gribētu, lai jūs sniegtu man dažus paskaidrojumus.

—     Kādēļ, mister Smit? — Sjūzena nosarka. — Es… Es… Nesaprotu…

—     Vai jūs nevarētu veltīt man dažas minūtes? — Sendriks pārtrauca viņu. — Lūdzu, esiet tik laipna.

—     labi, — Sjūzena drudžaini prātoja, ko viņš būtu varējis uzzināt, un sekoja tam nelielajā viesistabā.

—     Mis Ileddere, — apstādamies pie kamīna, svinīgi iesāka Sendriks — lūdzu, pasakiet man, kas tas ir par jaunekli, kurš atstāja jums vēstuli un visai dīvainu saini?

Sjūzena izbrīnā paskatījās uz viņu.

—     Jā, saini, — atkārtoja Sendriks. — Viņš atnesa to pirms stundas, turklāt bija ļoti rupjš. Nekad neviens nav runājis ar mani tādā tonī. Ja viņš nebūtu teicis, ka ir jūsu draugs, es būtu izsaucis policiju.

—     Policiju? — Sjūzena izbolīja acis. — O! Kādēļ jādara tādas lietas?

—     Protams, es to nedarītu, iepriekš neaprunājies ar jums, — viņš piemetināja. Smitam nepavisam negribējās būt ar viņu cietsirdīgam. — Bet es biju tik pārsteigts, — viņš turpināja. — lr viena lieta, kas man īpaši nepatīk. Mani nav tik vienkārši nobiedēt. Esmu vecs kareivis, mis Heddere. Tomēr tas sainis mani ārkārtīgi uztrauc. Es jutu, ka no tā nāk kaut kāda dīvaina smaka.

—     Bet es neko nesaprotu, — brīnījās Sjūzena. — Par kādu saini jūs runājat?

—     Tas tips atnesa saini šovakar. Jums vajadzētu par to zināt…

—    Jūs gribat teikt misters Kraffords? — pārtrauca viņu Sjūzena.

—     Viņš man nenosauca savu vārdu, — dusmīgi atteica Sendriks. — Tas bija ļoti jauns, bet rupjš cilvēks… Viņš lietoja briesmīgus vārdus. Protams, armijā esmu dzirdējis daudz ko, — viņš iztaisnojās, it kā atrastos ierindā. — Tomēr šādus izteicienus savā mājā…

—    Varbūt būtu labāk, ja es aizietu apskatīties? — Sjūzena mēģināja pārtraukt sarunu un aiziet. — Es taču par to galīgi neko nezinu.

—     Ļoti labi, — Sendriks saknieba lūpas. — Tādā gadījumā es iešu kopā ar jums.

—     Tas nav nepieciešams, — nervozi noteica Sjūzena. — Esmu pārliecināta, ka jūs esat noguris un sanervozējies, un vispār… Vispār tagad ir pārāk vēls.

—     Es baidos, mis I leddere, — uzstāja Sendriks un devās durvju virzienā, — ka man tomēr jāiet jums līdz. Es vēlos izsmeļošus paskaidrojumus… — viņš apstājās, redzēdams naidu Sjūzenas acīs.

—     Tādā gadījumā, mister Smit, man nekas cits neatliek, kā atstāt jūsu māju, — apņēmīgi teica meitene. — Es nevienam nevēlos sniegt atskaites par savu personīgo dzīvi!

—    Jā, protams… — Sendriks jutās neērti. — Jums taisnība. Bet jums jāsaprot arī mani. Es negribētu, ka jūs aizejat no manas mājas.

—     Ļoti labi, — Sjūzena paķēra savu cepuri. — Tādā gadījumā, ar labu nakti. Esmu ļoti sarūgtināta par notikušo. Es noteikti runāšu ar misteru Kraffordu, — Sendriks nepaspēja atbildēt, kad viņa jau bija uzgriezusi tam muguru un skrēja pa trepēm. "Džoss teica, ka atsūtīs tērauda kastīti," atcerējās Sjūzena ceļā uz savu istabu. Viņa vēlējās uzdot Džosam dažus jautājumus. Piemēram, kādēļ Kesters Vaidemans tomēr ieradās klubā? Nepaspēja atvērt durvis, kad iezvanījās telefons. Tā bija vienīgā greznība viņas istabā. Steigdamās pie telefona, viņa sajuta nejauku smaku, kura atgādināja kapu vainagus. Viņa ieraudzīja lielu melnu saini, pieslietu pie sienas. Viņai pārskrēja nervozi drebuļi. Sjūzena pacēla klausuli.

—     Šeit runā Džoss, — viņa balss bija klusa un steidzīga. — Nerunājiet neko, tikai uzmanīgi klausieties. Es konstatēju, ka Vaidemana brāļa līķis atrodas viņa istabā. Līķis bija iebalzamēts. Vaidemans vēlas to atdzīvināt un uzskata, ka tas ir iespējams ar vudu rituālu palīdzību. Rollo viņam to apsolīja, lai izvilktu naudu. Tagad viņi vairs nevarēs to izdarīt! Es noglabāju līķi Tā ir vienīgā iespēja noslēpt no šiem bandītiem. lai vai kā, viņi nedrīkst atrast līķi.

Sjūzena sēdēja kā sastingusi, gandrīz neapjēgdama, ko runāja Džoss.

—     Es nesaprotu, — viņa teica. Pēc tam ar šausmām paskatījās uz saini. Sirds viņai nodrebēja. — Līķis?… Ko jūs ar to gribat teikt?

—     Netēlojiet idioti! — iekliedzās Džoss. — Līķis ir iebalzamēts. Uz viņu ir riebīgi skatīties, bet neko labāku es izdomāt nevarēju. Jums tas sainis nav jāatver.

Viņas acu priekšā viss sagriezās

—     Nē! —viņa kliedza. — Nē! Džos, es jūs lūdzu!

—     Šobrīd es nevaru turpināt. Manuprāt, šeit kāds ir… — viņa balss aprāvās. Pēc brīža Džoss piemetināja. — Viņi jau ir Šeit! Vaidemans ir sūtījis tos meklēt… — saruna pēkšņi pārtrūka. Sjūzena vēl kliedza klausulē.

—     Hallo! Hallo!

Atbildes nebija. Viņa atkal paskatījās uz saini. Klausule izkrita no rokām. Viņa lēnām piecēlās un šausmās ar plaukstu aizspieda sev muti. Pēc tam šausmīgi iekliedzās.

Džoss nolika klausuli un drūmi paskatījās uz Rollo un Gilroju, kuri bija ienākuši istabā.

Ar samocītu seju un saraudātām acīm Kesters Vaidemans blakus viņiem izskatījās kā liliputs.

Vaidemans pastiepa pret viņiem rokas un tad norādīja uz Džosu:

—    Lūk, Džoss. Viņš ir ļoti jauks zēns un noteikti mums palīdzēs. Kur jūs bijāt, Džos? Korneliuss ir nozudis, kāds viņu aizvedis.

Džoss uztvēra Rollo neuzticības pilno skatienu.

—     Ko jūs ar to vēlaties teikt? Viņš taču nomini pirms sešām nedēļām, vai ne? — viņš to izrunāja gandrīz ar nekustīgām lūpām.

—    Viņu kāds ir aizvedis! — atkārtoja Vaidemans, lauzīdams rokas.

Rollo uzlika roku Vaidemanam uz pleca un pārliecinoši teica:

—     Es viņu noteikti atradīšu. Es gribu parunāt ar Džosu. Bet jums tagad jāiet nedaudz atpūsties, mister Vaideman. Jūs esat slims. Gilroj, pasekojiet, lai viņš apgultos, — runāja Rollo, neatraudams skatienu no Džosa.

—     Nē, es nevaru gulēt, man jāatrod Korneliuss, — vārgā balsī protestēja Vaidemans. Viņš mēģināja pretoties, bet Gilrojs to aizveda.

Rollo palika vienatnē ar Džosu.

—     Tas esat jūs, Džos? — viņš pienāca tuvāk. — Kam jūs zvanījāt?

—    Savai draudzenei, — Džoss mēģināja palikt mierīgs. — Man taču ir tiesības to darīt, vai ne?

—     Protams, — Rollo pasmaidīja, piebīdīja krēslu pie galda un apsēdās. — Pastāstiet man par viņu. Kas viņa ir?

—    Tā ir tikai mana darīšana, — Džoss saspringa, un Rollo uzreiz kļuva aizdomīgs. — Kas jūs esat?

—    Jūsu vietā es vairāk uzmanītos sarunā ar mani, — Rollo joprojām smaidīja, bet viņa skatienā skaidri bija jaušams niknums. — Kāpēc jūs jautājiet, kas es esmu? Un kādēļ jūsu saimnieks interesējas, kur jūs esat bijis? Vai tad jūs izgājāt no mājām, Džos?

Džoss noliedzoši papurināja galvu.

—    Jūs esat par to pārliecināts?

—   jā, — noteikti atbildēja Džoss, sažņaugdams dūres. — Labāk ejiet prom no šejienes, jūs un tas nēģeris. Jūs šeit nevienam neesat vajadzīgi

Atgriezās Gilrojs.

—    Viņš atpūšas, — nēģeris paziņoja Rollo. — Bet vai jūs esat kaut ko atradis?

—     Vēl ne, bet noteikti atradīšu, esiet drošs, — Rollo seja nebija zaudējusi nikno izteiksmi. Viņš skatījās uz Džosu. — Domāju, ka tas ir viņš, tomēr neesmu pilnīgi pārliecināts, — teica Rollo, norādīdams uz Džosu. —Jūs aizvedāt Korneliusu, ja?

—     Kādēļ man tas būtu jādara? Viņš taču ir miris, — Džoss iesmējās. — Kam gan vajadzīgs līķis?

—     Netēlojiet muļķi! — Rollo atkal sāka smaidīt. — F.s varu izdarīt to ievērojami labāk nekā jūs. Sēdieties, parunāsim.

Džoss nepakustējās.

—     Sēdieties, Džos, — atkārtoja Rollo, norādīdams uz krēslu.

Kādu laiku Džoss svārstījās, tad saspringti izslējās un devās uz

galda pretējo pusi.

—      Tā jau ir labāk, — teica Rollo. — Tagad mēs varēsim parunāt. Jūs esat jauns un vienatnē nespēsiet nokārtot šo lietu. Vaidemans ļoti daudz samaksās tam, kurš atradīs brāļa līķi. Jūs zināt, kur tas atrodas. Kā būtu, ja mēs divatā nokārtotu šo lietu? Jūs saņemsiet trešdaļu no tā, ko es izvilkšu no Vaidemana. Iet tā lieta?

—    Ja es zinātu, kur atrodas viņa brāļa līķis, es varētu apspriest ar jums šo jautājumu, bet tagad — nekā.

—     Bet varbūt jūs tikko zvanījāt kādam citam, nevis savai draudzenei? Varbūt tā bija persona, kurai jūs aizsūtījāt līķi?

Džoss neatbildēja. Iestājās ilgs klusums. Beidzot Rollo teica:

—     Es varētu izmantot dažādas metodes, lai piespiestu jūs runāt, bet nevēlos drāmu. Būtu labāk, ja mēs sarunātu mierīgi.

—    Ja zinātu, es jums pateiktu.

Džoss juta, ka sāk zaudēt pozīcijas. Atvērās durvis, un ienāca Batčs. Kā parasti, viņa lūpu kaktiņā karājās cigarete. Viņš paskatījās uz Džosu ar vieglu smaidu.

—    Jūsu parādīšanās tiešām bija artistiska, — Rollo apmierināts pamāja. — Lūk, Džoss.

Džoss iekšēji notrīsēja. Kā gan varēja cerēt izkļūt sveikā no šādas kompānijas? Tagad, kad parādījās cilvēks melnajā kreklā, viņa drosme un cerības izkūpēja vējā.

—     Izlemiet taču, Džos.

Viņš zināja, ka Batčs var piespiest viņu runāt. Džoss saprata, ka nespētu ilgi izturēt sāpes. Nebija iespējams vienatnē cīnīties ar Batču. Kad viņi visu būs uzzinājuši, to vienkārši nogalinās. Par to Džoss bija pārliecināts. Pēc tam viņi pa taisno dosies pie Sjūzenas un atradīs līķi. Iespējams, ka viņi nogalinās arī Sjūzenu un to resnīti. Pēc tam šie bandīti pilnīgi aptīris Ķesteru, lln viss tikai tādēļ, ka viņam nepietiks vīrišķības, lai izciestu mokas, lai gan šie tā vai citādi viņu nogalinās. Batčs iedvesa šausmas. Džoss nebaidījās no nāves, bet gan no mokām, kuras spēj sagudrot tas nelietis Batčs. Atlika tikai viena iespēja. Viņš aplaizīja apkaltušās lūpas.

—     labi, es jums to pateikšu.

Rollo pamāja.

—     Man liekas, ka Batčs ļoti baidās no jums, — viņš teica.

—     Varbūt labāk uzreiz ķerties pie viņa, — atbildēja Batčs

—     Nē, vispirms paklausīsimies, ko viņš teiks. Un tā, Džos?

—    Viņš ir šajā mājā, — teica Džoss, ne uz vienu neskatīdamies. — Es zināju par jūsu plāniem, bet tagad man nekas cits neatliek, kā izstāstīt jums visu.

—     Šajā mājā?— Rollo saliecās uz priekšu. — Tātad, jūs tomēr nebijāt izgājis?

—     Protams. Kā gan es spētu aiznest līķi? Nē, es to noslēpu augšā.

—     Viņš melo, — paziņoja Batčs.

—    Tas jums nepalīdzēs, — brīdināja Rollo. — Ar to jūs tikai pagarināsiet savu dzīvi par dažām minūtēm.

—     līs jums parādīšu, — Džoss piecēlās. Viņa sirds neganti dauzījās.

—     Kur? —īsi jautāja Rollo.

—     Tas ir antresolā, kur salikti čemodāni, pašā mājas augšā.

—     Ej, paskaties, — Rollo pavēlēja Batčam. — Mēs pagaidīsim.

—     Bez manis jūs to nemūžam neatradīsiet, — apmierināti nosmaidīja Džoss. — Bet, ja vēlaties, varat iet.

Rollo pieliecās pie Džosa:

—    Jūs dārgi samaksāsiet, ja piemānīsiet mūs!

—    Viņš ir tur augšā, — Džoss ieskatījās Rollo acīs. — Tikai man pašam jānorāda vieta, kur esmu noslēpis līķi.

—     Es uzgaidīšu, — teica Rollo. — Ej ar viņu, Batč, un uzmanies. Tā vien liekas, ka viņš grib izspēlēt ar mums kādu joku

Batčs ar galvu norādīja Džosam uz durvīm.

—     F.jam, — viņš teica, — un ja jūs sadomāsiet mani piekrāpt, es jums noplēsīšu ausis.

Džoss neatbildēja. Viņi sāka kāpt augšā pa trepēm.

—     F.s taču brīdināju, lai jūs neiejauktos šajā lielā, — atgādināja Batčs. — Tagad jūs pats redzat, kādā bīstamā situācijā esal nokļuvis

Džoss atkal neatbildēja, jo zināja, ko īsti Batčs šobrīd domā. Nav ne mazāko šaubu, ka šis nogalinās viņu. Džosa domas aizsteidzās pie Sjūzenas. Vai viņa izpildīs pavēli, vai visu pametīs un noslēpsies. Beigu beigās kāds tomēr atradīs saini. Tam var būt tikai tādas sekas, ka Ķesteru Vaidemanu iesēdinās trako mājā. Viņš saprata, ka dzīvot tam atlicis pavisam maz. Viņš atcerējās Fresbiju. Ja Fresbijs neatdos lādīti Sjūzenai, visam būs beigas. Tomēr var cerēt, ka Fresbijs nobīsies un izpildīs pavēli. No tā daudz kas ir atkarīgs.

—     Nu! — uzbļāva Batčs, kad viņi paātrināja soli. — Nebēdz no manis, tev visu laiku jāatrodas izstieptas rokas attālumā, — viņš ņirdzīgi nosmējās.

Džosam pēkšņi saļodzījās kājas. Ja tagad viņš pieļaus kaut vismazāko kļūdu, tad uz glābiņu vairs nav ko cerēt. Un ja viņš zaudēs kaut vienu sekundi, palaižot garām vienīgo iespēju, neko vairs nevarēs līdzēt. Abi atradās trepju vidusdaļā. Viņš dziļi ieelpoja, strauji pagriezās un ar spēku ietrieca Batčam krūtīs ar abām rokām. Batčs skaļi iekliedzās, centās saglabāt līdzsvaru, tomēr nogāzās. Džoss, neskatīdamies atpakaļ, joņoja augšup pa trepēm. Pa to laiku Batčs bija noripojis lejā un uz kādu brīdi zaudējis samaņu. Pa nelielu koridoru Džoss aizskrēja līdz jumta lodziņam. Viņš dzirdēja, ka kāds, laikam jau Rollo, pilnā balsī lamājās. Trīcošām rokām Džoss centās pacelt rāmi, bet tas neizdevās. Viņu pārņēma panika. No apakšas jau skanēja arī Batča balss. Džoss no visa spēka rāva vaļā logu, tomēr veltīgi. Viņš jau dzirdēja, kā Batčs kāpj pa trepēm. Izmisumā Džoss trieca ar plecu pret stiklu un izsita tajā caurumu. Stikla atliekas viņš izsita ar kāju. Džoss izspraucās pa nelielo logu un nokļuva uz jumta brīdī, kad Batčs parādījās trepju augšgalā.

—     Stāvi, nelieti! — uzkliedza viņam Batčs.

Džoss nepievērsa tam uzmanību un sāka rāpties uz augšu. Viņš apsēdās jāteniski uz jumta, ar muguru pret dārzu un seju pret logu, no kura bija izlīdis. Nakts bija smacīga. Spoži spīdēja mēness. Lejā bija» dārzs, bet tālumā iezīmējās mežs. Batčs pabāza galvu pa logu. Viņa sejā

atspoguļojās nevaldāms niknums un reize arī bažas. Viņš redzēja Džosu, kurš sēdēja kādu divdesmit metru attālumā no viņa, un piedraudēja:

—     Labāk nāc atpakaļ, citādi es iz līdīšu un vienalga tevi sagrābšu!

Džoss atņirdza zobus un nospļāvās tā virzienā. Viņam nedaudz

reiba galva, bet Džoss zināja, ka tagad Batčs neko navarēs ar viņu izdarīt.

Pie loga pienāca arī aizelsies Rollo. Viņš pagrūda nost Batču un paskatījās pa logu. Ieraudzījis Džosu, Rollo sāka neganti lamāties.

—     Es taču brīdināju tevi, Batč, lai tu cītīgi uzmani viņu! Tu neizpildīji manu pavēli!

—     Es kāpšu pie viņa, viņš nespēs aizbēgt.

—     Neesi idiots! Tu nogāzīsies no jumta!

—     Nē, nenogāzīšos, — teica Batčs, pats nemaz nemēģinādams izlīst pa logu.

Rollo atkal paskatījās uz Džosu.

—     Klausies, puisīt, esi prātīgs. Labāk atgriezies, kamēr ar tevi nav notikusi kāda nelaime.

Džoss ieķērās jumta korē un paspēra soli uz priekšu.

—     Pēc mirkļa es nolēkšu no jumta. Esmu visu aprēķinājis. Pretējā gadījumā es sākšu runāt, esmu pilnīgi pārliecināts par to.

Rollo apstulbis skatījās uz viņu. Džosa bālā, vājā seja bija pārvērsta. Rollo saprata, ka puisis nejoko, un viņam kļuva baigi.

—     Neesi idiots! — viņš centās runāt pārliecinoši. — Mēs tev nenodarīsim neko ļaunu, ja vien pateiksi, kur ir līķis.

—     Nē, — Džoss papurināja galvu. Neskatoties uz silto nakti, viņam klabēja zobi un uz pieres izsitās auksti sviedri.

Rollo pačukstēja Batčam:

—     Sameklē virvi, mēģināsim viņu notvert ar cilpu.

Batčs kaut ko norūca un aizmetās pa koridoru. Rollo atkal pagriezās pret logu.

—     Esi taču prātīgs, — viņš runāja maigā balsī. — Tu taču esi ļoti jauns, tev vēl pārāk agri mirt. Pasaki, kur atrodas līķis, un tu saņemsi desmit tūkstošus mārciņu. Apsver to, puisīt.

—     Kā jūs to nesaprotat, — atteica Džoss. — Šie cilvēki ir tik daudz izdarījuši manā labā. Es zinu, ko jūs gribat, un nepieļaušu to. Tagad jūs vairs neatradīsiet Korneliusa līķi, bet bez tā jums nekas nesanāks. Mana nāve darīs galu jūsu mahinācijām, un nāksies likt mierā Ķesteru. —Viņš paskatījās lejā, kur pletās dārzs.

Rollo redzēja, ka puisis saļodzījās, un nobijās.

—     Uzmanīgi! — viņš šausmās iekliedzās, saprazdams, ka Džosa nāves gadījumā nebūtu gandrīz nekādu izredžu sameklēt līķi.

Šajā brīdī Batčs atgriezās ar garu virvi rokās.

Rollo nočukstēja:

—     Paslēpies, lai viņš tevi neredz. Kā tu domā to izdarīt?

—     Es mēģināšu tikt uz jumta no otras puses, bet jūs kavējiet viņam laiku ar sarunām.

—     Man liekas, ka viņš jau taisās lēkt. Arī Džoss ir jucis. Tu nedrīksti izdarīt nevienu aplamu soli.

Batča seja niknumā sašķobījās.

—     Par to jūs varat būt pilnīgi mierīgs.

Uzmanies, viņš var mēģināt aizraut tevi līdzi.

—     Labi. Turpiniet sarunāties ar viņu.

Batčs nozuda koridorā, bet Rollo atkal izkārās pa logu.

—     Es tikko sarunājos ar Batču. Tu vari mani uzklausīt?

—     Kas par lietu? — aizdomīgi jautāja Džoss.

—     Mēs nolēmām likt tev mieru un atrast Korneliusu bez tavas palīdzības. Mēs ejam prom.

—     Es neticu nevienam jūsu vārdam, — atbildēja Džoss.

—    Jūs noslēpsities un gaidīsiet, kamēr es nokāpšu.

—     Neesi idiots. Tu taču redzi dārzu. Mēs aiziesim pa aleju.

—     Vienalga, jūs atgriezīsieties, — Džoss pat nedomāja ticēt Rollo apgalvojumiem. — Ja ne šodien, tad rīt jūs notversiet mani. Nē, es vienalga lēkšu. Citas izdevības man vairs nebūs.

Rollo atkal noslaucīja sviedrus no pieres. Kur gan ir Batčs? Kāpēc viņš tā kavējas? Viņš turpināja pierunāt Džosu.

—     Es negribu redzēt nāvi. Es negribu būt iejaukts noziegumā. Ja es jums iedošu papīru ar savu parakstu, kurš apliecinātu to, ka es likšu mierā jūs un Vaidemanu, jūs nelēksiet?

Džoss drudžaini pārdomāja dzirdēto. Nāvīgās bailes no Batča un neparastais pacēlums, kādu deva lēmums lēkt, pēc Rollo vārdiem nedaudz noplaka. "Ja viņi tiešām iedos parakstītu papīru, varēs nebaidīties," nodomāja Džoss.

Viņš piederēja pie cilvēkiem, kuri akli tic uzrakstītajam un parakstītajam.

—    Jūs tiešām to izdarīsiet? — viņš jautāja.

—     Protams, — Rollo pasmaidīja. — Tātad, es rakstu. — Viņš parakņājās kabatā un izvilka piezīmju grāmatiņu un pildspalvu.

—     Kam man jāadresē rakstītais? Cik sīki visu izklāstīt?

Džoss pamāja. Viņš tik cītīgi bija klausījies Rollo, ka nepamanīja Batču, kurš virzījās augšup pa notekcauruli.

—     Es visu pierakstīju, — meloja Rollo, — dzirdēdams, kā Batčs grabinās. — Lūk, klausies: "Es apliecinu, ka mēģināju…" Vai tā būs labi? Klausieties tālāk: "…ka mēģināju apzagt Ķesteru Vaidemanu…" Redzi nu, esmu to uzrakstījis.

Džoss pēkšņi juta, ka kāds ir uz jumta. Viņš asi pagriezās un saklausīja kādu dīvainu troksni.

"Tātad, viņi tomēr mani piekrāpa!" viņš ar šausmām nodomāja. Nedrīkstēja zaudēt ne mirkli. Viņam ļoti negribējās mirt, tomēr pārdomām nebija laika. Viņš ar rokām atgrūdās no jumta, bet tajā mirklī ap viņu sakļāvās cilpa.

—     Stulbeni! — iekliedzās Rollo, redzēdams, ka cilpa sakļaujas ap puiša kaklu.

Bet bija jau par vēlu. Viegli iekliegdamies, Džoss pazuda aiz mājas. Virve aizķērās aiz jumta malas. Uz jumta parādījās Batčs. Viņš aizrāpās līdz malai, paskatījās lejup un ieraudzīja Džosa bālo seju un ķermeni, kurš šūpojās virves galā.

* * *

Sendriks noģērba svārkus, gatavodamies likties gultā. Sjūzenas mežonīgais kliedziens lika tam nodrebēt. Uz brīdi viņš sastinga, tad uzmeta halātu un izskrēja koridorā. Pēc šausmīgā kliedziena mājā atkal bija iestājies klusums. Sendrikam ļoti gribējās, lai tagad viņam pievienotos kāds no mājas iemītniekiem. Tomēr izskatījās, ka neviens nav dzirdējis briesmīgo kliedzienu.

—     Mis Heddere, kas jums kaiš? — Sendriks joprojām stāvēja lejā.

Beidzot viņš sāka lēnām kāpt augšā. Pēkšņi vīrietis saklausīja, ka

meitenes istabas durvis atvērās, tad aizvērās, un tajās noskrapstēja atslēga. Koridorā atskanēja steidzīgi soļi.

—    Ak Dievs! — viņš sabijies izsaucās.

Sjūzena ar mēteli un cepuri rokās tik ātri aizjoņoja pa trepēm, ka uzskrēja Sendrikam virsū. Viņa iekliedzās un mēģināja tikt saimniekam garām, bet Sendriks to aizturēja.

—     Kas notika? — viņš skatījās uz otrā stāva trepju telpu, it kā mēģinādams tur kādu ieraudzīt. — Jūs mani šausmīgi pārbiedējāt. Kas notika?

—     Nevaru neko jums pateikt, — Sjūzena nedaudz attapās un savaldījās. — Man jāiet.

Viņa pastūma Sendriku malā, nokāpa lejā pa trepēm un nozuda.

Attāls pulksteņa zvans vēstīja, ka ir divi naktī. Garā Fillena iela bija tukša, mēness stari atspīdēja tumšajos māju logos. Sjūzena bailīgi paskatījās visapkārt un sāka ātri skriet. Galvā viņai bija tikai viena doma. Vajadzēja steidzīgi satiki Džo. Nepieciešams, lai viņš aizvāc šo briesmīgo saini! Mironis sainī! Kā Džoss varēja izdomāt ko tik briesmīgu? Viņam bija steidzīgi jāatnāk un jāaizvāc sainis. Viņa vairāk neko nespēja izdarīt Ķestera Vaidemana labā. Pēkšņi parādījās brīvs taksometrs, un Sjūzena ar izmisīgu žestu centās to apturēt. Šoferis neuzticīgi paskatījās uz meiteni:

—   Jūs pārāk vēlu pastaigājaties, mis, — un gurdeni piebilda: — Es jau braucu mājās.

—     Tas ir pavisam netālu, — Sjūzena aizelsusies atvēra mašīnas durvis. Es parādīšu, kur jāpietur.

Kad viņi piebrauca pie "zaļā cilvēka", Sjūzena paliecās uz šofera

pusi.

—     Es gribu tikt pie Ķestera Vaidemana. Vai jūs ziniet, kur viņš dzīvo?

—     Kā gan lai es nezinātu miljonāru! Bet ko jūs no viņa gribat?

—     Es strādāju pie viņa par istabeni, — meloja Sjūzena. — Izlaidiet mani pie vārtiem.

Pēc dažām minūtēm mašīna apstājās.

—     Esam atbraukuši, mis.

Sjūzena samaksāja šoferim un pa aleju aizskrēja mājas virzienā. Viņa nezināja, kur atradīs Džosu, tomēr nolēma satiki viņu, kaut arī būtu jāsaceļ kājās visa māja. Džoss brauks viņai līdzi un aizvāks to šaušalīgo saini. Aleja šķērsoja mežu un viņai nācās diezgan ilgi iet, līdz nokļuva vietā, no kuras bija redzama māja. Tās priekšā stāvēja liels "pakkards". Sjūzena pēkšņi atcerējās Džosa vārdus: "Viņi ir atbraukuši!" Meitene šķērsoja apgaismoto aleju un noslēpās krūmos. Tātad Rollo un cilvēks melnajā kreklā ir jau šeit. Ko viņi šeit dara? Kāpēc Kesters Vaidemans viņus ir izsaucis? Kur ir Džoss? Slēpdamās viņa uzmanīgi tuvojās mājai un ieraudzīja ceļa vidū stāvam garu, vāju vīrieti ar atpakaļ atmestu galvu. Likās, ka viņš vēro ceļu. Pēkšņi no augšas kāds uzkliedza:

—     Es nevaru uzvilkt viņu augšā, labāk pārgriezīšu striķi.

too -

—     Es paiešu malā, — norūca tievais vīrietis.

Sjūzena piegāja tuvāk. Tagad bija pārredzams viss. Kāds sēdēja uz jumta kores. Pēc baltās kaklasaites viņa pazina Batču. Un pēkšņi ieraudzīja, ka zem jumta virves galā karājās ķermenis. Tas bija Džoss. Pēkšņi striķis pārtrūka, un līķis nokrita zemē. Sjūzena šausmās aizsedza seju ar rokām. Viņa nespēja nedz kliegt, nedz aizbēgt. Meitene nokrita uz ceļiem un sāka kodīt savas bezspēkā sažņaugtās dūres. Pēkšņi viņa pakrita zālē un zaudēja samaņu.

Kad viņa atjēdzās, alejā bija jau trīs cilvēki. Viens — melnajā kreklā, tad Ciilrojs un trešais — īsts milzenis, laikam jau pats Rollo. Viņa stāvēja un skatījās uz Džosu, kurš gulēja uz betona celītes. Sjūzena no bailēm bija sastingusi. Viss bija noticis tik ātri un likās tik nereāls, ka līdzinājās murgiem. Tomēr meitene nolēma nogaidīt un pavērot tālākos notikumus.

Rollo trīcēja. Viņš atcerējās Gilroja brīdinājumu: "Esiet uzmanīgs un nesasmērējiet rokas asinīs." Bet nupat notikušais taču bija īsta slepkavība. Batčs negribēja nogalināt Džosu, tomēr bija to izdarījis. Arī Batčs trīcēja, tomēr cita iemesla dēļ. Tās bija apmierināta sadista trīsas. Vienas dienas laikā viņš bija nogalinājis divus! Viņam galīgi negribējās nodarboties ar līķa novākšanu. Viņš vēlējās atgriezties mājās. Tur Batčs varētu atcerēties nogalināto cilvēku sejas un gūt no tā neparastu baudu.

Doktora Martina nogalināšana deva Batčam milzīgu enerģiju, bet Džosa nāve nedaudz sarūgtināja. Tā bija pārāk ātra un neprasīja nekādu piepūli vai sasprindzināšanos. Ārsta līķi viņš bija ietinis segā un aizvedis uz Temzas krastu. .Šāds darbs bija nogurdinājis. Tagad Rollo liks aprakt vēl vienu līķi.

—    Toms lieliski izdarīs visu pats, — viņš teica, neatraudams skatienu no mirušā Džosa sejas. —Toms un Gilrojs.

—     Tas jāizdara nekavējoši, — pavēlēja Rollo, kura lūpas viegli trīcēja. — Tas puisis, nudien, bija jucis. Mums steidzami jānoslēpj līķis.

Garais Toms atkāpās.

—     Es… Es… Nepiedalījos šajā spēlē, — viņš nomurmināja.

Batčs paspēra soli uz priekšu un iesita viņam pa seju. Toms saļodzījās. Rollo teica:

—     Aizveries!

Bet Batčs kā parasti nosmīkņāja:

—     Ņem lāpstu un sāc rakt, citādi arī tev var iziet greizi.

Toms devās uz šķūni, kurš atradās netālu. Gilrojs pačukstēja:

—     Mūs kāds novēro. Es jūtu svešas acis.

—    Aizveries, nēģeri! — nikni norūca Rollo.

Gilrojs turpināja skatīties uz Rollo, līdz tas sajuta, ka viņam uz galvas sakustas mati.

—     Ko tu gribi ar to teikt? — viņš jautāja.

—     Mūs novēro, — atkārtoja Gilrojs. — Esmu pilnīgi par to pārliecināts.

Rollo uzmeta skatienu Batčam.

—     Vienkārši viņš ir nenormāls, — bez īpašas intereses Batčs paskatījās uz tumšajiem krūmiem.

—     Bet kas tur varētu būt? — jautāja Rollo. Sjūzena manīja, ka trijotne kļūst uzmanīga un skatās viņas virzienā. Meitenei sakāpa galvā asinis, un pēkšņi pat aizmirsa, ka krūmājs ir ļoti biezs un viņu nevar ieraudzīt.

Atgriezās Toms ar lāpstu. Visi pagriezās pret viņu, Toms un Gilrojs pacēla Džosa līķi un aiznesa uz šķūni. Rollo turpināja sarunāties ar Batču, ik pa brīdim vērodams krūmus. Pēkšņi viņi sāka tuvoties.

Sjūzena šausmās pamira. Viņa saprata, ka nedrīkst nokļūt viņu rokās un metās skriet meža virzienā. Kāds iekliedzās, un meitene dzirdēja, ka viņai seko. Laikam tas bija Rollo. Viņš nebija bīstams, jo nespēja to panākt. Bet vēl bija Batčs, ātrs un spēcīgs. Mežs kļuva aizvien biezāks, bet viņa turpināja skriet. Viņas mētelis bija saplēsts, koku zari sitās sejā. Pamanījis bēgošo, Batčs uzreiz metās pakaļ. Nēģerim izrādījās taisnība. Bēgli noteikti vajadzēja notvert. Batčs juta neatvairāmu vēlēšanos sažņaugt sava jaunā upura rīkli. Rollo atpalika, tomēr turpināja ar troksni lauzties cauri biezoknim. Tas traucēja Batčam noteikt virzienu, kādā jāseko. Viņš uzkliedza Rollot lai griežas atpakaļ. Rollo bija aizelsies un nomocījies, tādēļ labprāt paklausīja. Arī Batčs apstājās, ieklausījās un saprata, ka bēglis atrodas pa labi. Viņš metās skriet tajā virzienā. Tomēr bēgošais cilvēks skrēja ļoti ātri, un tas Batču nokaitināja. Arī viņš paātrināja soli. Sjūzena saprata, kas viņai seko un gribēja jau saukt pēc palīdzības, kad atcerējās, ka tas ir pilnīgi lieki.

Batčs tuvojās, un viņa saprata, ka šis ir apmetis līkumu, lai aizšķērsotu ceļu. Meitene apstājās biezoknī. Aizelsusies un trīcēdama no bailēm, viņa ieklausījās Batča soļos. Arī viņš apstājās uz neliela klajumiņa, ar acīm urbdamies tumsā. Viņa sāka dedzīgi lūgt Dievu:

—     Ak, Dievs! Izdari tā, lai viņš neatrastu mani. Lūdzu…

Batčs saprata, ka upuris ir tuvu. Šī doma viņu tracināja.

—     labāk nāciet laukā! — viņš pēkšņi uzkliedza. —Jūs dzirdat? līs redzu jūs, tādēļ nāciet laukā.

Sjūzena no sirds nopriecājās. Batčs kliedza, uzgriezis viņai muguru. Tas nozīmēja, ka viņš to neredz. Nedaudz pastāvējis, Batčs sāka iet pretējā virzienā. Sjūzenai radās cerība uz glābiņu. Nogaidījusi, kamēr noklust soļi, viņa iznāca no krūmiem un burtiski iekrita Rollo rokās. Viņš tik cieši sagrāba Sjūzenu, ka viņa nokrita uz ceļiem.

—     Kas tā tāda! — Rollo uzmanīgi ieskatījās meitenei sejā. — Džosa draudzene? F.s pareizi uzminēju?

Sjūzena nespēja parunāt. Viņas spēki bija galā.

—     Batč! — iekliedzās Rollo. — Nāc šurp, es viņu noķēru.

Batčs ātri metās atpakaļ, pa ceļam lauzdams koku zarus. Sjūzena iecirta zobus Rollo rokā. Viņš iekliedzās un palaida meiteni vaļā. Viņa pielēca kājās un metās bēgt, neskatīdamās, uz kurieni. Nopakaļ skanēja lāsti. Viņa dzirdēja, ka Batčs tai seko. Izskrējusi no meža, Sjūzena metās virzienā uz "zaļo cilvēku". Kāds viņai nāca pretī, bet sekotājs pēkšņi apstājās. Meitene palēnināja gaitu un ieraudzīja, ka viņai tuvojas policists. Tas aizdomīgi paskatījās uz viņu, bet pagāja garām. Sjūzena aizskrēja garām "zaļajam cilvēkam", tur neiegriezusies.

5.nodala

»

Džeks Fresbijs raustīja ūsas, aizdomīgi vērodams Sjūzenu. "Kaut kas ir noticis," viņš domāja. "Viņa ir pavadījusi nakti ārpus mājām un, kā izskatās, atrodas uz histērijas robežas." Viņš ieraudzīja, ka seja viņai netīra un zeķēm noiruši valdziņi. "Iespējams, ka viņa ir nakšņojusi salmu kaudzē," vīrelis turpināja prātot. "Tomēr nē, tas nav viņas stilā." Fresbijam šausmīgi gribējās visu uzzināt. Sjūzena šobrīd neizskatījās pēc tās elegantās meičas, kura toreiz bija atnākusi pie viņa. Patiesību sakot, viņš nezināja, ko tagad darīt. Džoss teica: "Katru rītu pusvienpadsmitos es tev zvanīšu. Ja es nepiezvanīšu, ej uz Filenroudu 155A un atdod šo lādīti mis Hedderei."

Bija piecas minūtes pāri noteiktajam laikam, un šī jaunā sieviete pieprasīja, lai atdod viņai lādīti. Vai ar Džosu kaut kas ir noticis? Fresbijs nezināja neko par lādītes saturu un bija pārliecināts, ka Džoss neatklāj kārtis. "F.s taču varu sagādāt jums daudz nepatikšanu," bija teicis Džoss, "ja jūs neatdosiet lādīti." Fresbijs nešaubījās par to, ka Džoss šos draudus izpildīs. Tomēr viņš nolēma mēģināt pārspēt Džosu viltībā

—     Kāda lādīte? — viņš jautāja, lūkodamies griestos. — Tā jau kurš katrs var atnākt un pieprasīt nezin ko. lis taču neražoju lādītes, — šādi runādams, viņš cerēja, ka meiča neuzstās.

Sjūzena bija bāla un nežēlīga savās prasībās.

—    Jūs lieliski ziniet, par ko es runāju. Džoss man visu izstāstīja par jums. Viņš teica, ka jūs mēģināsiet mani piekrāpt un tādā gadījumā man jāgriežas policijā. Ja jūs tūlīt pat neatdosiet lādīti, es iešu uz policiju.

Fresbijs aizgrieza galvu, lai slēptu savas šaubas. Viņš klusu jautāja:

—     Ko viņš jums pateica?

—    Jūs to ļoti labi ziniet, — atbildēja Sjūzena. — Es netaisos jums visu atstāstīt. Tas ir pārāk pretīgi.

Protams, viņa meloja, tajā pašā laikā saprazdama sava stāvokļa nopietnību. Arī viņa aizgrieza galvu, lai Fresbijs nevarētu neko nolasīt no "viņas acīm.

—     Kas noticis ar Džosu? — viņš pēc brīža jautāja.

—    Ja nevēlaties atdot man to lādīti, es iešu prom, — meitene atbildēja. — Esmu atnākusi uz šejieni ne jau tādēļ, lai runātu par Džosu.

Pēkšņi Fresbijs kļuva nikns. Ko viņa atļaujas?! Ja viņam būtu pārliecība par to, ka Džosa vairs nav starp dzīvajiem, viņš ātri vien tiktu galā ar šo skuķi. Viņa lielās, muskuļainās rokas nodrebēja. Visā lielajā mājā šobrīd neviena nebija. Meitene ir viņa varā! Tomēr nācās apslāpēt savas asinskārās domas. Situācija bija pārāk līdzīga tai, kādu viņš jau reiz bija piedzīvojis pagātnē. Art tā sieviete bija atnākusi pie viņa viena…

Par nelaimi Džoss toreiz bija redzējis, kā viņš vilka līķi uz pagrabu. Ar to ari Fresbijam sākās visas nepatikšanas. Draņķis tāds! Kopš tā laika viņš šantažēja Fresbiju, un tagad šī skuķe grib darīt to pašu! Viņam ļoti gribētos pārmācīt šo nekauņu. Viņš turpināja skatīties uz meiču. Skaista gan… Laikam arī pavārga. Viņa noteikti nespēs pretoties… Un tomēr Fresbijs laikus attapās.

Bet ja nu Džoss ir tepat līdzās? Fresbija sejā atspoguļojās piepūle, ar kādu viņš apslāpēja vēlēšanos mesties virsū Sjūzenai. Meitenei kļuva bail, un viņa devās uz durvīm.

—     labi, labi, — nomurmināja Fresbijs, skatīdamies uz viņu. — Es jums nedarīšu pāri un atdošu lādīti. Es vienkārši gribu pārliecināties, ka neizdaru kļūdu.

Viņš devās pie lielā, stūri stāvošā seifa un atvēra to.

—     Tas ir kaut kas līdzīgs lombardam. Nolēmu, ka šeit nav pieliekami droši. Ejiet pie Geringa un Tresta Grīnstrītā. Jūs samaksāsiet sešus šiliņus un jums atdos lādīti. Neuzskatu par vajadzīgu apmaksāt šo tēriņu.

Sjūzena izrāva viņam no rokām kvīti.

Fresbijs nomurmināja:

—     Šajā gadījumā nevaru stāties jums ceļā, tomēr citreiz nemēģiniet meklēt pie manis palīdzību. Man nepatīk jūsu tipa meitenes.

Nepagāja ne stunda, kad Sjūzena jau sēdēja kafejnīcā "Liona". Viņas priekšā atradās kafijas tase, sviestmaize un lādīte. Neviens nepievērsa viņai uzmanību. Meitene izņēma no somiņas atslēgu un atvēra lādīti. Izbrīnā ieraudzīja lielu banknošu paciņu. Sjūzena pārlika to savā somiņā. "Tur laikam ir vairāki simti mārciņu," viņa nodomāja, lādītes dibenā atradās aploksne ar viņas adresi. Džoss rakstīja:

"Kad jūs šo lasīsiet, es būšu miris. Šodien bija atnācis cilvēks melnā kreklā. Viņš teica, lai es neiejaucos šajā lietā, citādi man nāksies to nožēlot. Viņš ir slepkava. Es saprotu, ko viņš grib izdarīt, tādēļ speru šos drošības soļus. Kolīdz viņi būs tikuši galā ar mani, ķersies pie Ķestera. Viņi grib atņemt tam visu naudu, un tas izdosies, ja neviens nestāsies tiem ceļā. Jums tas jāizdara! Jums nav jāgriežas policijā, citādi Ķesteru noteikti ievietos slimnīcā. Viss jāizdara pašai, jo viņš nav bīstams apkārtējiem. Nauda no šīs lādītes ir domāta jums. Tas ir maz, bet varbūt pietiks. Varbūt jums radīsies jautājums, kādēļ es pats nepalīdzēju misteram Kesteram. Lieta tāda, ka viņš ir nedaudz slims un nespēj sevi aizstāvēt. Tas ir ļoti traģiski, jo viņš ir labs cilvēks. Es nedrīkstu lūgt jūs izdarīt vairāk, nekā jau esat izdarījusi, bet man nav neviena cita, kam lūgt palīdzību. Jūs neesat dumja un, ja jums izdosies izkļūt sveikā, jūs pratīsiet apgāzt viņu "puķu podu". Fresbijs jums palīdzēs. Es neatklāšu visu to notikumu, jo tad jūs kļūsiet par liecinieci. Viņš centīsies biedēt jūs, kā darīja to ar mani. Man bija par to nospļauties, ceru, ka jūs darīsiet tāpat. Uzmanieties, viņš nedrīkst ievērot, ka jūs blefojiet. Viņš ir bīstams. Vienkārši pasakiet, ka ziniet, kur atrodas Vera. Ar to arī pietiks. Ja jums neizdodas aizšķērsot viņiem ceļu, tad misteram Kesteram būs bēdīgi. Izņemot jūs, neviens neko nespēs izdarīt. Vēlreiz lūdzu: lai kas arī notiktu, negriezieties policijā! Un vēl: lieciet pie sirds to, ka tikai jūs spējat palīdzēt misteram Kesteram.

Džoss Kraffords"

Sjūzena vēlreiz pārlasīja vēstuli. Kā gan lai viņa palīdz? Ja zinātu, ko un kā jādara, varētu riskēt. Džoss ir miris. Viņš bija nobiedējis Sjūzenu, tomēr viņa attieksme pret Ķesteru meiteni sajūsmināja. Viņš palicis uzticīgs saviem labdariem līdz galam. Sjūzena vienmēr bija cienījusi uzticīgus cilvēkus. Trīs simti mārciņu! Tā ir liela nauda! Ja viņa nemēģinās palīdzēt Kesteram Vaiclemanam, tad viņai nav nekādu tiesību uz šo naudu. Nē, viņa nejūtas spējīga turpināt šo spēli.

Sjūzena atcerējās saini, kurš atrodas viņas istabā. Džoss bija aizliedzis griezties pēc palīdzības policijā un "viņi" nedrīkstēja atrast līķi. Rollo iestāstīja Kesteram, ka viņi atdzīvinās brāļa līķi, bet tagad tas neizdosies, jo līķa nav. Atdzīvināt Korneliusu! Viņa neviļus paraustīja plecus. Kesteram to varēja iestāstīt tikai tādēļ, ka viņš nebija pie pilna prāta. Līķis noslēpts viņas istabā. Pilnīgi skaidrs, ka tur saini atstāt nevarēja. Ja Sendriks ziņkāres dzīts atvērs maisu, viņš uzreiz paziņos policijai. Viņai noteikti jātiek no tā vaļā. Jānoslēpj kādā drošā vietā. Bet kur? Meitene nolēma, ka šajā lietā varētu palīdzēt Fresbijs. Viņa aizies pie tā un visu izstāstīs. Iedos tam naudu, bet ja šis nepiekritīs, tad nāksies pieminēt Veru. Tomēr jābūt ļoti uzmanīgai. Fresbijā ir kaut kas baigs. "Ja ar jums kaut kas atgadās, nemeklējiet palīdzību pie manis." Tādēļ ļoti jāuzmanās.

Viņa izņēma no somiņas papīra lapu un pildspalvu. Zīmīti kopā ar Džosa vēstuli Sjūzena ielika lādītē un aizslēdza to.

Ap trijiem dienā viņa atkal bija ceļā uz Fresbija kantori. Šoreiz viņa vairs nebaidījās.

Fresbijs dzēra tēju un uzmeta viņai zibenīgu skatienu.

—    Jūs atkal esat šeit? — viņš saviebās.

—     Man šis tas no jums ir vajadzīgs.

Viņš ar vienaldzīgu sejas izteiksmi ielēja sev tēju, iebēra cukuru un apsēdās savā parastajā vielā.

—      Ko es vēl varu izdarīt jūsu labā? — viņš vienkārši jautāja. — Jūs esat sajaukusi adreses. Man ir savas darīšanas un jūsējās mani neinteresē.

—     Džoss ir miris!

To teikdama, Sjūzena uzmanīgi skatījās uz viņu, un ieraudzīja tā acīs neapvaldītu prieku.

—    O! — viņš paraustīja savas ūsas. — Cerams, ka jūs saprotat manas izjūtas šajā sakarā.

Sjūzena noliedzoši papurināja galvu.

—     Esmu stājusies viņa vietā, — meitene varonīgi paziņoja. — Viņš pastāstīja man, kur atrodas Vera

Fresbijs sarāvās.

—     Viņš jums to pastāstīja? Bet ko Džoss teica par citiem?

—     Neko.

—     Un jūs?

Viņa atkal noliedzoši papurināja galvu Viņš neticīgi skatījās uz meiteni.

—     Nedomāju, ka jūsu mūžs būs garš. Man ir apnicis dzīvot pastāvīgās bailēs.

—     Sajā sakarā esmu veikusi dažus drošības pasākumus, — teica Sjūzena, knapi valdīdamās, lai neaizbēgtu no šī briesmīgā cilvēka. — Esmu visu aprakstījusi un atdevusi vēstuli savam baņķierim Gadījumam, ja viņš nedēļas laikā nesatiktu mani. Es nešaubos, ka viņš izpildīs uzdevumu, jo vienmēr bijis pret mani ārkārtīgi laipns.

Fresbijs bezcerīgi pakasīja galvu un noteica:

—    Jūs esat traka, ja jaucaties šādā lietā. Jūs pratinās kā liecinieci.

—     Vai tad jūs gribat, lai es viņiem atklāju patiesību?

Fresbijs paraustīja plecus.

—     labi, — viņš atmeta ar roku. — Droši vien arī Džoss pateiktu to pašu, tomēr runāt par viņu ir jau par vēlu, — viņš iemalkoja tēju. — Ko jūs no manis vēlaties?

Sjūzena pastāstīja par Korneliusu, Ķesteru un Rollo. Fresbijs aizmirsa par tēju un ļoti uzmanīgi klausījās stāstījumā. Kad meitene bija pabeigusi, viņš dziļi ievilka elpu un izsaucās:

—     Tas tik ir gadījums!

—    Viss teiktais ir tīrā patiesība, — teica Sjūzena.

—     Varbūt, varbūt… — Fresbijs pakošļāja ūsu galu. —Vai Kesters Vaidemans ir miljonārs? — tad viņš kaut ko norūca un sakrustoja savas kaulainās kājas. —Jā, šajā lietā ir ļoti daudz naudas, — viņš noteica. Tā vaigi iesārtojās. — Rollo grib iegūt sev peļņu. Bet kāds man no tā labums?

Sjūzena saņēma visu savu drosmi.

—    Jums jānoslēpj līķis, — viņa nevilšus nodrebinājās. — Es nevaru to glabāt savā istabā. Misters Smits, mans saimnieks, var nojaust kaut ko nelāgu. Atradis līķi, viņš tūdaļ izsauks policiju.

Fresbijs atkal cieši ieskatījās meitenē.

—     Noslēpt līķi? Bet kur? Nē, es nevēlos iejaukties šajā lietā.

Sjūzena atvēra somiņu un nolika Fresbija priekšā nelielu naudas paciņu.

—     F.s nelūdzu, lai jūs strādātu par velti. Es maksāšu. Ja jūs nepalīdzēsiet, es vienkārši ziņošu policijai.

—    Tas neko nedos, — Fresbijs ar interesi paskatījās uz banknotēm. — Es pateikšu, ka jūs slēpjat savā istabā līķi

Tomēr Sjūzena cerēja uz Fresbija palīdzību.

—     Man nospļauties par to, kas notiks pēc tam.

Fresbijs košļāja ūsas. Viņa tiešām ir spējīga īstenot savus draudus. Viņš nevarēja pieļaut tādu risku.

—     Cik šeit ir?

—     Divdesmit piecas mārciņas.

—     Neesiet taču idiote! Es nevēlos riskēt tādas summas dēļ. Cik jūs vēl man dosiet?

Sjūzena ielika naudu atpakaļ somiņā.

—     labi, — viņa teica. — Man jums vispār nav jādod nauda. Ja jūs reaģējat šādi, es vienkārši jums pavēlēšu to darīt un atteikuma gadījumā griezīšos policijā.

Fresbijs piecēlās un piegāja pie loga. Viņš apslāpēja sevī niknumu. Ja šādi turpinās, viņš to nogalinās.

Telpā iestājās klusums. Sjūzena sēdēja taisni, satvērusi rokās somiņu. No bailēm bija izkaltusi mute. Viņai bija nepieciešama palīdzība. Sjūzena zināja, ko darīs, ja Fresbijs atteiksies. Viņa saprata, ka nedrīkst izrādīt ne mazāko vājumu, citādi ar Ķesteru Vaidemanu būs cauri. Beidzot Fresbijs ierunājās.

—     Dodiet šurp to naudu.

—     Bet kur jūs viņu noslēpsiet? F.s noteikti iedošu jums naudu, bet tikai pēc tam, kad būsiet noslēpis līķi.

Fresbijs atgriezās pie galda un atkal apsēdās.

—     Es vēl pats to lāgā nezinu, ļaujiet man padomāt. Bez naudas es nedarīšu neko.

Viņa kādu brīdi svārstījās, tad pārskaitīja naudu savā somiņā.

—     Lūdzu, ņemiet, bet jārīkojas ātri, — viņa pastūma banknotes. Fresbijs ātri iebāza tās kabatā.

—     Tātad sainis? Es aizvedīšu to uz Čaringkrosu.

—     Nē, jūs nesaprotat… Tas jau smird…

Fresbijs domīgi pakasīja galvu. Bet es taču nevaru glabāt viņu šeit. Varbūt labāk iemest upē?

—     Nekādā gadījumā. Kad viss būs beidzies, Ķestera līķi vajadzēs atdot Vaidemanam. —Viņa pielika roku pie auss. — Kas tas par troksni?

—     Es neko nedzirdu.

Sjūzena piecēlās un ātri devās uz'durvīm. Viņa apstājās, ieklausījās, tad pagrieza pret Fresbiju bāl», izbiedētu seju.

—     Kāds nāk pa trepēm, — viņa čukstēja.

Fresbijs paraustīja plecus.

—     Neuztraucieties, — viņš vienaldzīgi atteica. — Tas nav pie mums. Šeit reti kāds ienāk.

Sjūzena tomēr iegāja blakus istabā un uzmanīgi pievēra durvis, kuras veda uz trepju telpu. Viņa pali nezināja, kādēļ bija tā nobijusies. Meitene nedaudz pārliecās pār margām un šausmās atrāvās. Pa trepēm kāpa cilvēks melnajā kreklā. Viņš vēl atradās vienu stāvu zemāk, bet noteikti nāca uz Fresbija kantori. Knapi atvilkdama elpu, Sjūzena metās atpakaļ.

—    Cilvēks melnajā kreklā nāk šurp. Viņš nedrīkst mani šeit ieraudzīt. Ātri noslēpiet mani!

Fresbija seja izstiepās. Viņš apstulbis skatījās uz Sjūzenu, kura skraidīja pa istabu, meklēdama patvērumu. Viņas smadzenes nespēja aptvert situāciju. Beidzot Sjūzena metās pie lielā skapja, kurš stāvēja stūri, un atvēra durvis, llz vienas naglas karājās Fresbija mētelis un platmale. Vietas bija pietiekoši, un viņa ielīda skapī, pievērdama durvis. Arī Fresbijs bija nobijies. Tikko aizvērās skapja durvis, istabā ieskrēja Batčs.

—     Kā klājas, Džek? — viņš jautāja, vērdamies Fresbijā ar savu caururbjošo skatienu. — Tu esi viens?

Fresbijs kaut ko norūca, atvēra vienu no galda atvilktnēm, un izņēma pīpi. Kamēr viņš pildīja pīpes galviņu ar tabaku, nervi nedaudz nomierinājās.

Batčs atspiedās pret sienu un uzbīdīja savu platmali līdz pašam degunam. Izskatījās, ka viņš nesteidzas uzsākt sarunu.

—     Ko jūs vēlaties? Man priekš jums nekā nav, — Fresbijs izvairījās skatīties uz savu apmeklētāju.

—     Kas tā par Sjūzenu Hedderi? — mierīgi jautāja Batčs.

Fresbijs aizsmēķēja pīpi un izlaida kuplu dūmu mutuli. Beidzot

viņš bija pilnīgi nomierinājies, un smadzenes atsākušas darboties. Vajadzēja būt ārkārtīgi uzmanīgam. Rollo banda ir pārāk bīstama, un vismīļāk viņš neielaistos ar to nekādās darīšanās.

—     Sjūzena Heddere? Kas tā tāda?

Šis jautājums ļāva viņam saņemties.

—     Heddere! Beidz muļķoties, Džek! Tu taču ļoti labi zini, par ko es runāju.

Fresbijs noliedzoši papurināja galvu.

—     Heddere? Es mēģināšu atcerēties…

—     To es arī gribu. Tu taču negribi iedzīvoties nepatikšanās, Džek?

Fresbijs atkal papurināja galvu.

—     Es nejokoju, Maik. Es nekad neesmu dzirdējis par šo meiču. Tu zini, ka caur manu biroju iziet ļoti daudz meiteņu. Ir pilnīgi neiespējami atcerēties visu vārdus, tomēr daudzas no viņām es pazīstu. Diemžēl mis Hedderes viņu vidū nav.

Batčs domīgi paskatījās uz viņu.

—     Bet tu taču pats nosūtīji viņu pie Mārča, lai viņš iekārtotu to darbā pie mums.

"Tātad Mārčs mani ir pārdevis," nodomāja Fresbijs. "Ļoti labi. Tagad es visu izstāstīšu Margaretai un Džeinai, ja vien iziešu no šejienes sveiks un vesels."

—     Tā nebija Sjūzena Heddere, — viņš teica, skatīdamies uz Batču labi tēlotā izbrīnā. — Viņu sauca Betija… Pagaidi, nevaru atcerēties uzvārdu. Liekas… Liekas, Betija Frīmena. Jā, tieši tā viņa stādījās priekšā.

Fresbijs bija apmierināts ar savu apķērību.

—     labi, labi. Sjūzena Heddere vai Betija Frīmena, man ir pilnīgi vienalga. Kas viņa ir?

Fresbijs paraustīja plecus.

—     Kas to lai zina. Atnāca meiča, es sameklēju viņai darbu. Es nekad neuzdodu jautājumus. Mūsu biznesā tas nav pieņemts. Ja reiz maksā par pakalpojumu, kādēļ man vēl jāinteresējas par viņas personību?

Batčs izņēma "Camel" paciņu un aizsmēķēja. Pēc tam viņš uzmanīgi pavērās visapkārt. Viņa skatiens nepauda nekādas emocijas.

—     Nestāsti muļķības, — viņš beidzot teica.

Fresbijs uzreiz saprata, ka Batčs viņam neuzticas.

—     Mārčs teica, ka tu esot uzstājis, lai viņu iekārto tieši mūsu klubā.

Fresbijs sašuta.

—     Riebeklis tāds! Meiča ļoti gribēja strādāt pie mums un samaksāja man par to divdesmit piecas mārciņas. Tā ir liela nauda, Maik. Tāpēc es pacentos, lai viņu pieņemtu.

Kādu laiku abi skatījās viens otram acis, tad Batčs piecēlās no krēsla.

—     Tātad tu nezini, kas viņa ir?

Fresbijs papurināja galvu.

—     Kaut kas ir noticis, Maik?

—     F.s vēl nezinu. Ja viņa neuzradīsies šovakar, daudz kas var mainīties. Ja atnāks, tad viss nokārtosjes, — viņš devās uz durvīm. — Tomēr pacenties to uzzināt, Džek, — un piemetināja: — par labām ziņām Rollo samaksās simtnieku. Es gan nedomāju, ka viņa atnāks šovakar uz darbu. Tomēr vajadzētu to skuķi sameklēt. Es vēlreiz atnākšu pie tevis, varbūt pa šo laiku tu kaut ko uzzināsi.

Fresbijs jau bija gatavs izteiksmīgi paskatīties uz skapi, bet laikus atcerējās vēstuli, kura glabājās bankā, un bezspēcīgā niknumā nolaida acis. Kāda cūcība: pie viņa skapī mētājas simts mārciņu un viņš nevar tās pievākt.

—    Jā, tā ir summa! — viņš pacēla acis. — Interesanti, kādēļ Rollo gatavs tik daudz maksāt?

—     Neiesaku tev prātot par tādām lietām, — Batčs atvēra durvis. — Nākošreiz, kad sūtīsi pie mums kādu no savām skuķēm, iepriekš apspriedies ar mani. Esmu tevi brīdinājis un otrreiz to nedarīšu.

—    Vairāk es tā nerīkošos, Maik. Rs pacentīšos viņu sameklēt.

Batčs kaut ko norūca un izgāja. Kādu laiku Fresbijs klausījās viņa

soļos, bet nesteidzās saukt Sjūzenu. Viņš sapņoja. Ja Rollo ir ar mieru samaksāt simts mārciņu tikai par to, lai liktu pie Sjūzenas, tātad lieta ir tā vērta, lln visa tā jezga notiek ap līķi sainī. Ļoti labi, ka gan meiča, gan līķis ir viņa rokās. No šīs kombinācijas noteikti var izspiest smuku naudiņu.

Skapja durvis atvērās, un parādījās Sjūzena. Viņa bija bāla un trīcēja.

Fresbijs ar smaidu paskatījās uz viņu.

—    Jūs dzirdējāt? Viss kārtojas lieliski! Šodien mēs abi līdz ausīm esam iestrēguši šajā lietā. Man ir kāda doma. Rs zinu, kur būtu jānoglabā līķis.

* * *

Rollo kabinetā valdīja nomācošs klusums. Sellija stāvēja savā parastajā vietā pie kamīna. Rollo sēdēja pie rakstāmgalda, bet Batčs bija atspiedies pret sienu.

—     Acīmredzot viņa bija ziņotāja, — pēkšņi teica Rollo. — Pulkstens jau septiņi un trīsdesmit trīs minūtes, bet viņas joprojām vēl nav. Šeit viņu noteikti iekārtojis Džoss.

—    Jā, ari es tā domāju, — piekrita Batčs un paskatījās uz Selliju.

—     Meiča, kuru es sagrābu, bija blondīne, slaida, ar patīkamu seju un mazu degunteli. Viņas vecums varēja būt aptuveni divdesmit gadi, — turpināja Rollo. — Viņa ir ļoti līdzīga tai, kuru pieņēma Mārčs.

Batčs norūca:

—     Protams, tā bija viņa un, ja ne tas draņķa policists, es noteikti būtu to noķēris.

—     Tagad nav vērts par to runāt. Nepieciešams atrast viņu, — teica Rollo. — Viņa noteikti kaut ko zina. Iespējams, pat Korneliusa līķa atrašanās vietu. Pasauc šurp Mārču.

Batčs atrāvās no sienas un ļodzīgā gaitā izgāja no kabineta.

—     Mani uztrauc arī tas, ka nav doktora, — lēni noteica Rollo.

Sellija, kuru Rollo tobrīd neredzēja, sažņaudza dūres. Viņas seja

bija pelēcīga, skatiens nervozi šaudījās. Savā mūžā viņa bija izdarījusi daudz ko nosodāmu, tomēr šausmināja doma par slepkavību.

—    Pasaki taču kaut ko! — asi noteica Rollo un pagriezās pret viņu. — Kas tev noticis?

—    Liec mani mierā, — viņa aizgriezās. — Vienkārši es slikti jūtos. Es… nevaru gulēt…

Rollo domīgi paskatījās uz viņas slaido augumu.

—    Tu kaut ko slēp no manis. labi, vari neko nestāstīt, es vienalga uzzināšu.

Viņš kaut ko noņurdēja, pagriezies ar muguru pret galdu. Šobrīd viņam pietika rūpju arī bez Sellijas. No prāta neizgāja Gilroja vārdi. Protams, tā ir fantāzija! Tomēr kur tad ir Martins? Jau veselu diennakti viņš nav licis sevi manīt.

—    Gilrojs apgalvo, ka doktors ir miris, — pēkšņi paziņoja Rollo, it kā apspriezdamies pats ar sevi. — Kā viņš to var zināt?

Sellija nedaudz pagriezās.

—     Man ir pilnīgi nospļauties uz to veco idiotu.

Viņa bija tuvu histērijai.

Atvērās durvis un ienāca Batčs kopā ar Mārču. Sellijas skats lika viņam sakost zobus. "Esmu atnācis īstajā laikā," viņš nodomāja. "Tā tik trūka, ka šī meža kaķe mani nodotu!"

—     Te nu viņš ir, — teica Batčs, norādīdams uz Mārču.

—    Vai tā meitene ir ieradusies darbā? — jautāja Rollo, cieši vērdamies Mārčā.

—   Nē, ser… Es nedomāju… Es nezināju… —viņš apstājās un pielika roku pie mutes. — Tā nav mana vaina. Es neko par viņu nezinu. Džeks Fresbijs apgalvoja… Viņš gribēja… lai es iekārtoju viņu pie mums. Tā ir viņa kļūda…

Bezspēcīgā niknumā Rollo skatījās uz padoto.

—     Bet kāpēc jūs pats, iekams viņu iekārtot un ievadīt lietās kursā, nepainteresējāties par viņas personību, kādēļ neiepazīstinājāt ar mums?

Mārčs saduga no Rollo naidpilnā skatiena.

—     Fresbijs teica, ka uz viņu var paļauties. Kā lai es būtu iedomājies, ka viņa ir speciāli sūtīta pie mums? Viņš taču arī agrāk sūtīja pie mums meitenes, vai ne?

Rollo paskatījās uz Batču.

—     Es domāju, ka šim mazajam draņķim vajadzētu saņemt pamācību.

Batčs draudoši paskatījās uz Mārču, kurš pacēla rokas un atkāpās.

—     Neaiztiec mani! — viņš iekliedzās. — Neuzdrošinies mani aizskart.

—     Iedomājieties tikai, viņu nedrīkst aizskart. Maita! — Batčs lēnām tuvojās. — Tu viņu pieņēmi klubā. Jā vai nē?— Mārčs metās uz durvīm, bet Batčs sagrāba viņu aiz apkakles un parāva atpakaļ galvu. Mārčs iekliedzās no sāpēm un bailēm, cenzdamies iespert pretiniekam ar kāju, bet zaudēja līdzsvaru. Batčs vēlreiz parāva atpakaļ viņa galvu un iesita pa seju.

—     Es teicu — pamācību! — nepacietīgi izsaucās Rollo.

Batčs bija izrāvis no kabatas revolveri un, turēdams to aiz stobra, sita Mārčam pa kaklu un pleciem, tajā pašā laikā vilka aiz matiem pa grīdu. Sellija paslēpa seju plaukstās. Viņa pēkšņi saprata, kādu bīstamu spēli ir uzsākusi, nolemdama piekrāpt Rollo. Tagad viņa redzēja tā īsto seju: nežēlīgs, īsts slepkava. Dobjie sitiena trokšņi, Mārča kliedzieni — tas viss viesa nāvīgas bailes. Ja Batčs kaut ko uzzinās par Gilroju, viņš šādā pašā veidā izrēķināsies arī ar to.

Pēkšņi Rollo teica:

—    Apstājies!

Valdonīgais tonis lika Batčam pagriezties. Mārčs, kura seja un kakls bija no vienas vietas izraibināti ar zilumiem, saļima uz grīdas. Viņš šausmīgi vaidēja, bet Batčs nepievērsa nekādu uzmanību. Viņš skatījās uz Rollo, kurš pēkšņās bailēs izsaucās:

—     Policija!

Uz viņa rakstāmgalda dega sarkana lampiņa.

—     Ātri ejiet prom no šejienes!

Batčs sagrāba Mārču un sāka vilkt viņu laukā no istabas.

—     Lasies arī tu! — Rollo pavēlēja Sellijai. — Nezinu, kas ar tevi notiek, bet ja policija ieraudzīs tavu ģīmi, noteikti sapratīs, ka te kaut kas nav kārtībā!

Rollo baidījās. Policija tikai vienu reizi bija viņa klubā. Pirms gada. Kopš tā laika viņš stingri sekoja, lai nedotu tai iemeslu atkārtotai vizītei. Un tieši tagad, kad Kesters Vaidemans ir noslēpts kādā no pirmā slāva istabām, viņiem ievajadzējās bāzties svešās lietās! Varbūt Džosa draudzene brīdinājusi? Ja viņiem ir kratīšanas orderis, un atradīs šeit Vaidemanu, viņa klātbūtni būs ļoti grūti izskaidrot. No paša Vaidemana nevajadzēja bīties, jo policisti uzreiz sapratīs, ka šis vīrelis ir jucis.

Kad Sellija bija nozudusi aiz durvīm, kuras slēpās aiz aizkariem un veda uz viņa guļamistabu, Rollo izņēma no atvilktnes biezu reģistrācijas grāmatu. Viņš paņēma pildspalvu un sāka kaut ko rakstīt, izlikdamies, ka ir aizņemts.

Pie durvīm pieklauvēja un istabā ienāca melns cilvēks. Viņš bija privātā apģērbā un turēja rokās platmali. Rollo izbrīnīts paskatījās uz ienācēju.

—    Jā? — viņš atstūma grāmatu un nolika pildspalvu. —Jūs gribējāt mani satikt?

Jaunais cilvēks paskatījās visapkārt un saknieba lūpas.

—     Esmu seržants — detektīvs Adamss no Vikstrītas. Bet jūs — Rollo?

Rollo apstiprinoši pamāja. Jaunais cilvēks itin nemaz neizskatījās pēc policista, bet tas nenozīmēja, ka nedraud briesmas.

—     Lūdzu, sēdieties un ņemiet cigāru, — laipni piedāvāja Rollo.

Džerrijs Adamss papurināja galvu.

—     Es nesmēķēju, — viņš apsēdās. — Policisti, kā jūs saprotat, nav nekādi bagātnieki. — Viņš vēlreiz palūkojās visapkārt. — ļaudis no naktslokāliem, manuprāt, ir daudz turīgāki.

Rollo nosprauslojās.

—   Jāprot taisīt naudu, — viņš paraustīja plecus. — Mēs tiešām pelnām pieklājīgi. Bet, cik es saprotu, jūs esat atnācis ne jau tādēļ, lai runātu par naudu, vai ne?

—    Protams, — Adamss izstiepa savas garās kājas. — Ceru, ka jūs pazīstat Herbertu Martinu? Doku Martinu, kā viņu mēdz dēvēt draugi?

Rollo saspringa.

—     Esmu pazīstams ar viņu daudzus gadus. Kāpēc jūs par viņu jautājiet? Vai ar viņu kaut kas noticis?

Adamss pētīja savus nagus un turpināja:

—     Pirms kādām divām stundām upju policija izzvejoja viņa līķi.

Rollo sažņaudza dūres.

—     Miris?

—     Pilnīgi droši.

Tātad Gilrojam bija taisnība. Nabaga vecais doks! Izzvejots no Temzas? Varbūt kāds viņu tur iegrūdis? Varbūt tā ir pašnāvība? Nē, doks to nedarītu! Viņš tā mīlēja dzīvi! Noziegums… Tātad jāuzmanās. Tas var rosināt policiju iepazīties ar visu kluba dzīvi.

—     Esmu pilnīgi šokēts, — noteica Rollo. — Kas to būtu domājis! Es vienmēr domāju, ka tas vecais zēns nomirs savā gultā.

Adamss uzmanīgi skatījās uz Rollo. Viņš bija pārliecināts, ka šis jaunums viņu nepārsteidza. Tieši tas bija aizdomīgi. Vai tik Rollo nav kāds sakars ar vecā doka nāvi?

—     Kad jūs pēdējo reizi viņu redzējāt? — nevērīgi jautāja detektīvs.

Rollo nodomāja, ka labāk teikt taisnību. Nedrīkst dot ne mazāko iemeslu aizdomām. Adamsa nevērīgais tonis neviesa uzticību. Detektīva mierīgajās acis šaudījās liesmiņas, kuras bija pilnīgā pretstatā mierīgajam izskatam.

—     Padomāšu,— Rollo juta, ka viņam trīc rokas. — Aizvakar vakarā viņš bija pie manis un aizgāja ap vienpadsmitiem.

Viņš uzmeta skatienu Aclamsam un saprata, ka viņš par to zina! Tiešām, tagad jārunā tikai patiesība.

—     Bet ko viņš gribēja? — jautāja Adamss.

—     Gribēja? — Rollo brīnījās. — Neko. Viņš šad tad mani vienkārši apciemoja. Es viņu ļoti mīlēju. Mēs vienkārši papļāpājām.

Adamss dīvaini pasmaidīja.

—     Saprotu, — tanī pat laikā viņš nodomāja: "I.ūk, pirmie meli…" Bet skaļi teica: — Es domāju, ka jums ir maz laika, lai satiktos ar draugiem.

—    Jūs maldāties, — iebilda Rollo. — Man patīk, kad visapkārt ir cilvēki. Doks bija ļoti interesants večuks. Man viņa ļoti pietrūks.

—    Vai viņam bija kādas nepatikšanas?

"Tātad viņi uzskata to par pašnāvību!" Rollo saknieba lūpas.

—     Viņam bija naudas grūtības, — viņš teica. — Doks bija atnācis pie manis aizņemties divi simti mārciņu, bet par nožēlošanu es nespēju apmierināt viņa lūgumu. Esmu lietišķs cilvēks, mana nauda pastāvīgi ir apritē, bet doks nevarēja piedāvāt garantijas.

—      Saprotu, — Adamss joprojām pētīja savus nagus. — Tātad tā nebija draudzības vizīte?

—      Ko jūs, tieši otrādi! — apgalvoja Rollo. — Par naudu viņš ierunājās pēdējā brīdī. Es neuztvēru to pārāk nopietni. Ja es būtu varējis iedomāties, ka nabadziņš metīsies Temzā, es būtu iedevis naudu bez jebkādām garantijām.

—     Neesmu teicis, ka viņš izdarījis pašnāvību.

Rollo pagriezās un uzlūkoja Adamsu.

—     Kas tad ir noticis? — viņa balss skanēja bēdīgi.

—     Viena no trim varbūtībām: viņš varēja iekrist pats, viņš varēja mesties ūdenī, viņu varēja iemest.

—     Tātad noziegums? — Rollo paliecās uz priekšu. — Bet vai uz līķa ir kādas varmācības pazīmes?

Adamss noliedzoši papurināja galvu.

—     Tas vēl neko nenozīmē. Tas bija neliela auguma cilvēks, un tāds tips kā, piemēram, Egans varēja ļoti viegli iegrūst viņu ūdenī.

Rollo sastinga. Ko viņš ar to gribēja teikt? Ko viņš zināja? lln kādēļ tieši Egans?

—     Es neko nezinu. Šovakar viņš nebija klubā.

—     Dīvaini, bet man likās, ka es viņu satiku, kāpdams augšup pa trepēm.

—    Jūs esat kļūdījies.

Iestājās klusums, abi vīrieši vērīgi skatījās viens otrā. Tad Adamss

teica:

—     Tātad jūs nevarat man palīdzēt?

—     Nē. Doktors reti izgāja no mājām. Es neko nezinu par viņa personīgo dzīvi. Viņam nebija ienaidnieku. Domāju, ka viņa nāve nebija varmācīga un jums par to nav jāuztraucas.

—     Es arī neuztraucos, — Adamss piecēlās. —Ja viņu nogalināja, tas nozīmē, ka viņš bija kaut ko atklājis. Pēc dabas viņš bija ļoti ziņkārīgs.

—     Tiešām?

—    Jā, viņš šo to zināja par šī rajona gangsteriem, piemēram, par līganu. Tas varēja būt slepkavības iemesls.

—     Kāpēc jūs visu laiku runājat par Eganu?

Adamss pasmaidīja.

—     Es ļoti gribētu piešūt viņam lietu, — un piemetināja: — Viņš ir īsts briesmonis.

"Varbūt doktors ir atklājis kaut ko par Batču?" jautāja sev Rollo. "lln ja tā, tad ko īsti?" Batčs bija ļoti noslēpumains. Pēkšņi Rollo atcerējās dīvaino Sellijas stāvokli. Viņš sažņaudza lielās dūres. Adamss ar interesi skatījās uz viņu.

—     Liekas, jūs kaut ko atcerējāties? — viņš daudznozīmīgi jautāja.

Rollo acumirklī saņēma sevi rokās.

—     Nē, — viņš atbildēja. — Neko. Esmu vienkārši sarūgtināts, ka nespēju jums palīdzēt.

—     Mēs ar jums vēl tiksimies.

Rollo palocījās.

—     Es vienmēr priecājos uzņemt pie sevis policistus, — viņš laipni teica. — Iedzeriet glāzīti pirms aiziešanas.

—     Es atrcxlos darbā, — viņš pastaigājās pa istabu. — Jums ir grezns kabinets!

Pēkšņi atvērās durvis un ienāca Kesters Vaidemans. Rollo seja kļuva līdzīga maskai. Kas viņu varēja izlaist? Vai Adamss viņu pazīs?

—     Esmu aizņemts, — stingrā balsī viņš teica Vaidemanam. — Ienāciet vēlāk.

—    labi, — noteica Adamss, ziņkāri skatīdamies uz Vaidemanu. — Es tūlīt eju.

—     Man šeit nepatīk, — žēlabaini ierunājās Vaidemans. — Es gribu uz mājām.

Adamss pūlējās atcerēties, kur viņš redzējis šo cilvēku.

—     Vai mēs ar jums neesam tikušies? — viņš pēkšņi jautāja.

Vaidemans viņam neatbildēja, it kā nemaz nebūtu dzirdējis uz

sevi vērsto uzrunu. Visa viņa sīkā figūriņa trīcēja.

—     Es beidzot gribu dabūt savu brāli. Jūs teicāt: ja es atbraukšu uz šejieni, jūs viņu atvedisiet. Kur tad viņš ir? Kādēļ jūs viņu nemeklējiet?

Rollo piecēlās un papliķēja Vaidemanam pa plecu.

—    Sēdieties. Misters Adamss iet prom, un mēs varēsim netraucēti parunāties, — viņš piegāja pie Adamsa. — Vai varu vēl būt jums noderīgs?

Adamss domīgi pētīja Rollo. Viņš ievēroja sviedru lāses šī cilvēka sejā, dīvaino izteiksmi. Tas likās aizdomīgi.

—   Kas ir šis cilvēks? — viņš skaļi teica. — Vai arī ir viens no jūsu draugiem? — Adamss jautāja, pētīdams Vaidemanu, kurš apsēdās un domīgi skatījās uz viņu.

Rollo plaši atvēra durvis.

—    Jā, — viņš atbildēja ar platu smaidu sejā. — Man ir daudz draugu.

Adamss brīdi svārstījās, tad izgāja no telpas. Viņam nebija nekāda pamata uzdot Vaidemanam.

—     Es noteikti esmu viņu kaut kur redzējis. Kas viņš ir? — viņš tomēr jautāja Rollo. \

—     Nikolass. Džons Nikolass, — apstiprināja Rollo, pavadīdams Adamsu. —Viņš ir nedaudz jucis, bet tas mani īpaši uzjautrina. Viņam liekas, ka ir pazaudējis brāli. Visinteresantākais ir tas, ka viņam nekad nav bijis brāļa.

Adamss stingri paskatījās uz Rollo.

—     Mēs vēl satiksimies. Visu labu.

Rollo skatījās, kā policists kāpj lejup pa trepēm. Viņš nogaidīja, kamēr šveicars aizver aiz detektīva durvis un skrēja atpakaļ uz kabinetu. Koridorā viņš satika Batču.

—     Kā viņam izdevās iziet? — viņš iebrēcās, satverdams Hatču pie rokas. — Policists viņu redzēja!

Batčs strauji atbrīvoja savu roku.

—     To izdarīja Mārčs. Es nositīšu to draņķi!

Rollo atgrūda viņu un iegāja kabinetā. Vaidemans joprojām sēdēja uz krēsla un, ieraudzījis Rollo, saslējās.

—   Jums kaut kas ir jādara! — viņš ievaidējās. — Ja līdz rītrītam nesameklēsiet Korneliusu, es ziņošu policijai.

—     Policija neko nespēs jums līdzēt, — iebilda Rollo, valdīdams niknumu. — Dodiet man čeku par desmit tūkstošiem mārciņu, un rīt es jums atvedīšu brāli. Es zinu, kur viņš atrodas, bet man ir vajadzīga šī summa, lai viņu no turienes izdabūtu.

Vaidemana seja izstiepās.

—     Man nav naudas, — viņš teica klusā balsī. — Visa nauda ir pie Korneliusa. Viņš jums to iedos.

Rollo saslējās.

—    Jums nav naudas? — Gluži sašļucis viņš jautāja.

Vaidemans pasmaidīja un pašūpoja galvu.

—     Es visu atdevu Korneliusam. Pie viņa ir trīs miljoni akcijās. Tās ir jostā, kura viņam apjozta. Viņš labāk prot glabāt mūsu naudu.

* * *

Tālumā granda pērkons, virs galvas karājās tumšs mākonis. Jau vairākas stundas gaiss bija smacīgs, kā jau lietus gaidās.

—     Es negribu iet laukā! — Sjūzena ar pūlēm saskatīja Fresbija figūru pret tumšo debess fonu. Fresbijs bija galīgi aizelsies, kamēr pārstiepa smago saini no taksometra līdz tumšās ieliņas nostūrim.

—    Jūs darīsiet tā, kā likšu, — viņš nikni izmeta, — vai arī es mazgāju rokas nevainībā.

Sjūzena knapi viņu dzirdēja. Viņa ikreiz izjuta bailes, atrazdamās vienatnē ar Fresbiju. Asā smaka, kas nāca no saiņa, gandrīz laupīja viņai samaņu. Spēcīgais pērkona grāviens lika vēl vairāk notrīcēt. Sjūzena domāja par to, kas notiks, ja kāds nejaušs garāmgājējs ieraudzīs viņus ar šo saini. Viņa uzmanīgi ieklausījās trokšņos, bet dzirdēja tikai Fresbija sēcošo elpu un pērkona grāvienus.

—     Es taču nevaru viens to izdarīt, — turpināja Fresbijs. —Jums jāpalīdz.

Viņa dzirdēja, kā nograbēja monētas, kad viņš meklēja kabatā atslēgas. Beidzot durvis atvērās. Fresbijs ieslēdza gaismu.

—     Kur mēs atrodamies? — čukstus jautāja Sjūzena.

—     Tas ir Teda Vitbija ateljē, — atbildēja Fresbijs, ķerdamies pie saiņa. Viņa seju klāja sviedri. Nāciet šurp un palīdziet man. Neviens nedrīkst mūs pamanīt.

Viņa gluži vai sastinga no domas, ka viņu varētu ieraudzīt ar šo saini. Meitene palīdzēja Fresbijam ievilkt saini koridorā, kurā oda pēc mitruma un vēl pēc kaut kā šķebinoša. Kad Fresbijs slēdza ciet durvis, atkal nogranda pērkons, un Sjūzena, gluži sarāvusies, centās turēties pēc iespējas tālāk no briesmīgā saiņa. Fresbijs atliecās un noslaucīja sviedrus.

—     Nāciet šurp, — viņš nepacietīgi sauca, — šī mazā paciņa jānovieto pagrabā.

Sjūzena atspiedās pret sienu. Viņu biedēja arī skatieni, kādus Fresbijs šad tad tai uzmeta.

—     Nē, es neiešu pagrabā. Es nevaru… Man … bail.

—     Neesiet muļķe. Jūs pārvērtējāt manus spēkus, domādama, ka es viens pats tikšu galā. — Viņš atkal uzmeta tai savu dīvaino skatu. — Mēs abi esam zaņķī līdz kaklam. Atkāpties vairs nav iespējams. Turklāt jums nav no kā bīties. Ejam, mēs nedrīkstam zaudēt laiku.

"Tūlīt es pamodīšos," domāja Sjūzena. "Ir taču pilnīgi neiespējami, ka šādas lietas notiek ar mani īstenībā. Kaut ko tik briesmīgu nav gadījies redzēt pat sapnī."

Fresbijs saņēma viņas roku un papurināja to.

—     Man nepatīk, ka jūs tā skatāties uz mani, — viņš dusmīgi noteica. — Visa šī liela man ir tikpat nepatīkama kā jums.

Sjūzena mēģināja atbrīvoties, bet viņš rupji pievilka sev klāt. Viņa sajuta viņa drēbju, alus un sviedru smaku.

—     Laidiet mani vaļā, — viņa teica, mēģinādama noslāpēt savas bailes no šī cilvēka. —Jūs nedrīkstat tā izturēties pret mani. Atcerieties par vēstuli bankā. Ja man kaut kas notiks…

Viņš acumirklī palaida viņu un atvainojās.

—    Ja jūs šādi visu uztverat, tad vedīsim šo saini atpakaļ uz jūsu dzīvokli. Uzgaidiet šeit, es iešu pēc taksometra…

—     Nē! — Sjūzena iekliedzās.

—    Tad palīdziet man, — Fresbijs atkal ķērās pie maisa. — Vai jūs domājat, ka es gribu nakšņot šī riebīgā saiņa kompānijā?

Beidzot Sjūzena saņēmās. Viņa pieķērās sainim otrā pusē.

—     Nezinu, kur te atrodas slēdzis? — norūca Fresbijs, kad viņi bija nokāpuši lejā. — Vai jums ir sērkociņi?

Trīcošā balsī Sjūzena atbildēja noliedzoši. No koridora krītošā gaisma apspīdēja tikai daļu trepju. Viņai bija ļoti bail no Fresbija, kurš spēja būt bīstams.

Izmisumā viņa paspēra soli uz priekšu, mēģinādama sataustīt slēdzi, un pēkšņi pieskārās kaut kam tādam, kas lika bailēs sastingt.

—     Tas esat jūs, mister Fresbij? — viņa sažņaudza dūres tā, ka nagi iespiedās ādā.

—     Kas jums notika? — jautāja Fresbijs telpas otrā galā.

Saņēmusies viņa atkal pastiepa roku. Sirds strauji dauzījās. Pēkšņi

rokā viņai atradās vīrieša žaketes piedurkne. Fresbijs tas nevarēja būt. Pamirusi no bailēm, viņa sarāvās. Pērkona grāviens apslāpēja viņas kliedzienu.

—     Kas ar jums notiek? — dusmojās Fresbijs.

—     Šeit kāds ir! — Sjūzena atkal iekliedzās, paslēpusi seju plaukstās.

—    Nav vietas uztraukumiem, — iesmējās Fresbijs. — Tie ir manekeni.

Beidzot Fresbijs atrada slēdzi. Pagrabu piepildīja blāva gaisma.

Sjūzena ieraudzīja sev blakus kaut kādu tipu ar vaska seju, zaļām stiklainām acīm un dīvaini saviebtu muti. Viņa nekādi nespēja noticēt, ka tas ir tikai manekens.

—     Lūdzu, bez histērijas, — Fresbijs uzlika roku viņai uz pleca. — Es taču saku, ka tie ir tikai manekeni.

Sjūzena ar šausmām skatījās visapkārt. Visa telpa bija pilna ar vaska figūrām. Daži manekeni sēdēja, citi stāvēja. Visi viņi izskatījās pēc šaušalīgiem izdzimteņiem.

—     Man vajadzēja jūs brīdināt, — turpināja Fresbijs, — bet es par to aizmirsu… Vitbijs liek šos eskponātus šausmu muzejā. Viņam ir riebīgs darbs, vai ne? — viņš nervozi iesmējās. — Es jau teicu jums, ka esmu viltīgs. Nevienam neienāks prātā meklēt līķi starp vaska figūrām.

Sjūzena joprojām trīcēja, nespēdama paskatīties uz nekustīgajām figūrām. Viņa baidījās, ka atkal varētu iekliegties. "Ja es to izdarīšu," viņa domāja, "Fresbijs noteikti uzbruks man. Kaut kā jāsavaldās, vienkārši nedrīkst skatīties uz šīm briesmīgajām figūrām."

—    Teds šeit strādā viens, — turpināja Fresbijs, aplūkodams telpu. — Šeit ir diezgan pretīgi, vai ne?

—     Kādēļ jūs atvedāt mani šurp?

Fresbijs bija pagājis tālāk un rakājās vaska gabalos un dažādos atkritumos, starp kuriem bija arī vaska galvas.

—     Mums jāuzliek vaska slānis viņa sejai un rokām, — viņš norādīja uz saini. — Pēc šīs procedūras viņš kļūs par tādu pašu figūru kā visas pārējās. Varu saderēt, ka pat Teds neko neievēros.

—    Vaska slānis?

Sjūzena atkārtoja šos vārdus, juzdama, ka dzīslās sastingst asinis.

—     Tas nepavisam nav grūti. Jūs izkausēsiet vasku un liesiet to uz sejas. Iznāks maska. — Viņš paskatījās uz meiteni. — Nepieciešams, lai jūs man palīdzētu.

—     Nē! — iekliedzās Sjūzena, atkāpdamās trepju virzienā. — Es nevaru vairāk to paciest.

Fresbijs klusu nolamājās.

—     Saņemieties taču, mazo muļķīt! — viņš nikni uzkliedza un pēkšņi sāka nākt viņai virsū. Sjūzena šausmās metās uz trepēm. Fresbijs centās meiteni panākt.

—     Pagaidiet! — viņš brēca.

Viņa kā prātā jukusi uzskrēja pa trepēm un aizjoņoja pa koridoru.

Fresbijs bija uzskrējis pa trepēm brīdī, kad Sjūzena vēra va|ā ārdurvis. Viņš redzēja tikai to, kā meitene izskrēja uz šķērsielas.

Šajā pašā laikā dažus kilometrus no Teda Vitnija darbnīcas, pie nelielas, sētā iespiedušās mājeles, kurā dzīvoja doktors Mārtiņš, piestāja zaļš "pakkards". Rollo ar pūlēm izvilka no mašīnas savu masīvo figūru.

—      Uzgaidi, — viņš teica Lielajam Tomam. — Rs drīz atgriezīšos. Ja ieraudzīsi policistus, signalizē.

Pagāja dažas minūtes, kamēr viņš sameklēja nepieciešamo slēdzeni no ārdurvju atslēgas. Beidzot tas izdevās, un caur nelielu vestibilu viņš nonāca viesistabā. Šeit Rollo ātri vien atrada to, ko meklēja. Kādreiz doktors nejauši bija pateicis, ka raksta dienasgrāmatu. Rollo nekad neko neaizmirsa. Viņš iebāza dienasgrāmatu kabatā un aizgāja, aizslēgdams aiz sevis durvis.

—     Brauc vienalga uz kurieni, ka tik ātrāk prom, — viņš pavēlēja Tomam.

Rollo iekārtojās ērtāk un sāka ātri šķirstīt burtnīcu. No pēdējās rindkopas viņš uzzināja sekojošo: "Šovakar es iešu pie Sellijas," rakstīja doktors. "Jārīkojas steidzīgi. Viņi saņems pieklājīgu naudas summu no Vaidemana. Ja Rollo uzzinās, ka viņa guļ ar Batču, viņa nesaņems neko. Sellija būs laimīga par iespēju samaksāt par klusēšanu. F.s aprunāšos ar viņu pēc sanāksmes."

Rollo acu priekšā uzplaiksnīja sarkana migla. Viņš lēnām nolika burtnīcu. 'Tātad Batčs un Sellija ir mīlnieki… Bet viņš vēl šaubījās… Beidzot ir pierādījums. Iznāk, ka doks aizgāja pie Sellijas bet tur bija Batčs. Nav brīnums, ka Sellija izskatās kā slapja vista. Viņš piespiedīs viņiem samaksāt! Pēc tam viņš iedomājās par Vaidemanu. Trīs miljoni akcijās uzrādītājam! Tas ir neiedomājami! Obligāti jāsameklē līķis! Tas ir pirmkārt, pārējais var pagaidīt. Šobrīd Batčs viņam ir nepieciešams. Un steidzami jāsameklē tas skuķis. Batčs jau ir devies meklēt, tomēr tas var ieilgt. Londona ir milzīga pilsēta. Viņu vispār var neatrast.

- Brauc pie Gilroja! — Viņš pavēlēja šoferim. Pēc dažām minūtēm viņi bija pie mērķa.

—     Uzgaidi.

Rollo šķērsoja iekšējo pagalmu un uzkāpa ceturtajā stāvā. Viņa smadzenes bija nodarbinātas ar jautājumiem par Selliju un līķi. Kā viņu atrast? Viņš priecājās, ka līķa meklēšana novirzīs domas par atriebību. Citādi spētu sadarīt diezin ko. Nekad neviens tik briesmīgi nebija krāpis Rollo. Tomēr viņam nepatika rīkoties uz labu laimi. Ja vajadzēs sodīt Selliju un Batču, viņš izdarīs to tā, ka policija nespēs izvirzīt pret viņu nekādu apsūdzību.

Viņš nepacietīgi piezvanīja. Durvis.atvērās, un Gilrojs ar izbrīnu skatījās uz Rollo. Bija pusdivi naktī, tomēr Gilrojs tērpies pelēkā vakara uzvalkā.

—    Jūs nekad neesat nācis pie manis. Esmu izbrīnīts, — viņš palaida Rollo pa priekšu. — laikam atgadījies kas nopietns?

Rollo iegāja lielā buduārā un aizsmēķēja. Viņš piegāja pie kamīna, pēc tam domīgi paskatījās uz Gilroju.

—     Mums nekavējoties jāatrod Korneliusa līķis, — viņš teica.

—     Bet kā?

—    Tieši to gribu tev jautāt, — Rollo vērīgi paskatījās uz nēģeri. — Es ticu, ka tu viņu atradīsi. Tu teici, ka esi man kaut ko parādā. Tad, lūk, es atnācu pēc samaksas. Sameklē līķi.

Gilrojs sāka staigāt pa istabu.

—     Šī meitene zina, kur viņš atrodas, — viņš teica, paņemdams mazu lellīti un glaudīdams to. —Viņa aizvedīs mūs.

—     Batčs viņu meklē, bet es nevaru vairāk gaidīt. Tev kaut kas jādara.

Gilrojs nedaudz padomāja.

—     Man viņa jāatrod. Priekš tā ir vajadzīga stunda vai nedaudz, vairāk. Es izdarīšu tā, ka viņa atnāks pie jums uz tikšanos Haidparka stūrī. Gaidiet viņu tur. Tas var ieilgt, bet jums jāpaciešas, jo viņa noteikti atnāks.

Rollo niknumā sašķobīja lūpas.

—     Ko tu tur muldi?

Gilrojs paņēma lelli un nolika viņu uz grīdas, parādīdams uz sarkano paklāja kvadrātu.

—     Uzskatīsim to par Ilaidparku. Kad lelle nonāks līdz šim kvadrātam, meitene būs llaidparkā. Viss atkarīgs vienīgi no tā, kuram no mums — man vai viņai — ir lielāks gribasspēks. Viņa aizvedīs jūs pie Korneliusa. Jūs sapratāt mani? Nevajag runāt ar viņu, viņa nedrīkst jūs redzēt.

Rollo paskatījās uz sarkano kvadrātu un uz paklāja gulošo lellīti.

—     labi, — viņš samulsis teica. — Es izdarīšu to, ko tu saki. Tas ir ļoti svarīgi.

—    Viņa atnāks, — vienaldzīgi atkārtoja Gilrojs, — ja būsiet pacietīgs.

Rollo kaut ko norūca un izgāja. Nonācis stāvu zemāk, viņš saklausīja bungu rīboņu. Sitienu ritms atgādināja pulsu. Rollo paraustīja plecus un devās pie mašīnas.

—     Kas tas par troksni? — jautāja Lielais Toms. —Jūs dzirdat?

—    Tas nekas, — atbildēja Rollo. — Tur Gilrojs blēņojas ar savu tamtanu, — un viņš pārvilka ar plaukstu pār seju.

—     Braucam uz Haidparku. Man tur randiņš.

* * *

Seržants — detektīvs Džerrijs Adamss izlēca no autobusa un pamāja šoferim. Viņš devās uz Fillenroudas māju numur 155A. Viņš bija šausmīgi noguris, jo šī diena izrādījās pārāk gara. Plus vēl dežūrējošais seržants Sendrika Smita vārdā lūdza viņu steidzīgi apmeklēt draugu. Viņš nolēma izpildīt šo lūgumu, jo Sendriks dzīvoja netālu. Viņš steidzīgi atvēra durvis Adamsam.

—     Beidzot tu esi klāt! — viņa apajā seja noskaidrojās.

—   Jā, bet ienācu uz brīdi, — bez sajūsmas atbildēja Adamss. — Es taču visu dienu esmu uz kājām. Kas noticis?

—    Mīļo zēn, — Sendriks plaši atvēra durvis. — Tas viss ir pānīk nopietni, lai par to runātu uz mājas sliekšņa. Esmu ļoti uztraukts.

Adamss nīgri pasmaidīja.

—     Tu vienmēr uzpūt no mušas ziloni. Ja tavam runcim būtu blusas, arī tad tu nespētu aizmigt.

Viņi iegāja nelielā viesistabā.

—     Pirmkārt, man nav runča, — Sendriks izturējās pasvītroti oficiāli. — Tie ir riebīgi mazi radījumi. Bet sēdies, Džerrij, man jāapspriežas ar tevi. Vai nevēlies iedzert? Man ir alus un viskijs. • -

Džerrijs nopūtās, nolika platmali uz galda un ērtāk iekārtojās krēslā.

—     labāk viskiju, tomēr esi tik labs un nevelc garumā.

Sendriks saknieba lūpas.

—    Tev tiešām nav sirds, Džerrij, — viņš pašūpoja galvu. — Tas ir ļoti nopietni un var ieinteresēt policiju.

Adamss vienaldzīgi paskatījās uz viņu.

—     Ko tad tu esi atklājis?

—   Man jāpastāsta viss no paša sākuma, — Sendriks ielēja divus dubultviskijus un pasniedza vienu glāzi Džerrijam. — Uz tavu veselību.

Adamss nopūtās, iedzēra un izvilka pīpi.

—     labi, Sendrik, nesteidzies. Es uzmanīgi klausos.

—     Nezinu, vai drīkstu dzert. Iespējams, ka pēc tam nevarēšu iemigt, — teica Sendriks, iemalkodams vienu malciņu viskija.

—     Var jau būt, — īgni atbildēja Adamss, — bet rīt tu varēsi gulēt visu dienu, ko nevar teikt par mani.

—     Mani uztrauc mis Heddere, — beidzot viņš ķērās pie lietas. — Šis tas man nepatīk.

—    Atkal mis Heddere? Ko viņa ir sadarījusi?

—     Viņa satiekas ar sliktiem cilvēkiem, — Sendriks pašūpoja galvu. — Ar noziedzniekiem.

Adamss sāka smieties.

—     Bet, Sendrik! Ko gan tu zini par noziegumiem?

—     Es vienkārši protu atšķirt kārtīgu cilvēku no draņķa. Tad, lūk, Džoss KrafTords ir Īsts draņķis!

—     Kas tas tāds?

—    Arī es to gribētu zināt. Viņš bija atnācis uz šejieni ar vēstuli mis Hedderei. Bija ļoti rupjš pret mani un iedvesa šausmas. Bet tu taču zini, ka es neesmu no bailīgajiem!

—     Viņš atstāja vēstuli?

—    Jā. Aploksne bija slikti aizlīmēta, un es nodomāju, ka mans pienākums ir to izlasīt.

—   Ja noņemsies ar tādām lielām, tu tiešām iekulsies nepatikšanās, — sadrūma Adamss.

—    Ja šī vēstule nebūtu gandrīz vaļā, es neuzdrošinātos to izlasīt, — miermīlīgi atbildēja Sendriks, vairīdamies no Džerrija vērīgā skatiena. —Ja nemaldos, vēstulē bija teikts: "Dodieties uz Fresbija aģentūru Rupertkurtā 308. Viņš jums palīdzēs tur iekļūt. D.K."

—    Vai esi pārliecināts, ka adrese ir pareiza? — jautāja Adamss, kurā pēkšņi pamodās interese.

—     Protams, — atteica Sendriks, pamanīdams Džerrija ieinteresētību. — Vai tu zini Fresbija aģentūru?

Adamss atlaidās krēslā. Viņš nedrīkstēja stāstīt Sendrikam par to, ka Skotlendjards jau sen tur aizdomās Fresbiju sakarā ar manekenes Veras Smeļas nozušanu. To paziņoja vecāki. Policijai izdevās konstatēt, ka pēdējā dienā viņa redzēta ieejam namā numur 24, Rupertkurtā.

Fresbijam bija ļoti šaubīga reputācija. Viņš sastāvēja kādā nelielā bandā Vestendā un izīrēja dzīvokļus aizdomīgiem tipiem un prostitūtām. Policija jau grasījās ķerties pie viņa pa īstam.

—     Džeks Fresbijs meklē darbu meitenēm. Maz apmaksātu darbu, — paskaidroja Adamss. — Kas tad ir noticis?

Sendriks pastāstīja viņam par dīvaino saini un Sjūzenas izmisumu.

—    Viņa aizslēdza durvis un visu nakti pavadīja diezin kur. Nākamās dienas vakarā kopā ar kādu pavecu vīrieti atbrauca taksometrā. Viņi izvilka šo drausmīgo saini. Es gribēju aprunāties ar viņu, bet meitene tā nervozēja, ka pat nedzirdēja manu uzrunu. Bet tas vecis rupji noteica, lai es nejaucoties svešās darīšanās. Viņi ar taksi aizbrauca.

Adamss izdzēra viskiju un nolika glāzi.

—    Vai meitene bija ļoti satraukta?

—   Jā. Viņa trīcēja un bija bāla kā nāve. Man likās, ka kuru katru brīdi var zaudēt samaņu.

—     Vai tu vari aprakstīt šo tipu?

—    Viņš ir garš un vājš, apmēram piecdesmit gadu vecs. Sirmas ūsas, spics deguns. Viņš izskatījās nevērīgi ģērbies, katrā ziņā ne tāds cilvēks, ar kādu varētu satikties mis Heddere.

—     Šis apraksts lieliski raksturo Džeku Fresbiju, — Adamss sarauca uzacis. — Fresbijs ir liels blēdis, tomēr pagaidām ne par ko nopietnu runāt nevar.

—     Tu taču neko nezini par saini!

—     Tad pastāsti.

—     Džerrij, no tā nāca dīvaina smaka, kas laupīja man aukstasinību. Pēc tam, kad Džoss bija to atstiepis uz šejieni, es aizgāju paskatīties… Man kļuva baismi, — viņš nolika glāzi uz galda un noslaucīja pieri. — No saiņa nākošā smaka atgādināja tēva bēres.

Tagad Adamss jau skatījās uz viņu ar bažām.

—    Tu pārāk daudz lasi detektīvromānus, — viņš teica pēc īsa klusuma brīža. — Tur bija daudz kampara.

Sendriks papurināja galvu.

—     Es gribētu, lai tu izturētos nopietni. Smaka bija vāja, bet ļoti raksturīga. Tā bija līķa smaka.

Adamss ievaidējās.

—     Dārgais Sendrik, tev ir pārāk dzīva iztēle.

Viņš iebilda, bet tajā pašā laikā jautāja sev: kur palika Vera Smēla? Policija uzskatīja viņu par nogalinātu, lai gan pierādījumu nebija.

Fresbijs bija pēdējais, kas viņu redzējis. Un tagad viņš pārnes kaut kādu lielu saini, kurā, iespējams, tiešām ir iepakots līķis. Bet mis īleddere? Kāpēc viņa griezās pēc palīdzības pie tāda cilvēka kā Fresbijs? Jā, te bija par ko padomāt. Sendriks, kurš uzmanīgi pētīja savu jauno draugu, redzēja, ka šis paziņojums ir ieinteresējis.

—     Tātad tu pārliecinājies, ka šajā lietā kaut kas slēpjas?

—     Pagaidām es neko nezinu, — izvairīgi atbildēja Adamss? — Bieži mēdz būt viltus trauksme. Tomēr šo gadījumu ir vērts pārbaudīt. Fresbijs ir glums radījums. Viņš tiek turēts aizdomās kādas jaunas meitenes nozušanā.

—    Tā jau es domāju! Tajā sainī jūs atradīsiet līķi. Par to esmu pilnīgi pārliecināts.

—     Esi mierīgs, vecīt. Šādas lietas tiek risinātas savādāk. Es gribētu personīgi iepazīties ar mis Hedderi. Bet, gadījumā ja viņa ir iejaukta kādā netīrā lielā, negribētos izbiedēt.

Sendriks pacēla roku.

—     Klausies.

Viņi dzirdēja, kā noklaudz durvis, un kāds sāk steidzīgi kāpt pa trepēm.

—     Viņa ir atgriezusies!

Sendriks pielēca kājās. Arī Adamss piecēlās.

—     Nedaudz uzgaidi, — teica detektīvs. — Nevajag steigties. — Viņš paskatījās pulkstenī. Bija divdesmit piecas minūtes pāri divpadsmitiem. — Ja tu varētu palūgt viņu ienākt pie mums parunāties? Saki, ka viens no taviem draugiem vēlas ar viņu iepazīties.

Sendriks saviebās.

—     Es nedomāju, ka viņa piekritīs.

—     Labi, — teica Adamss. — Tad piemini Džosu Kraffordu. Tas liks viņai atnākt šurp. Bet ko tu teiksi?

—     Par to neuztraucies. Ej ātrāk, kamēr viņa nav noģērbusies.

Kamēr Sendriks gāja pēc meitenes, Adamss staigāja šurpu turpu

un vēroja pielūžņoto Lstabu Jābūt ļoti uzmanīgam, nedrīkst atklāt Sendrikam visas kārtis. Iespējams, ka sainī nebija nekas īpašs, bet cilvēkam, kurš to paņēma, nebija nekāda sakara ar Fresbiju. Beidzot viņš dzirdēja, ka viņi tuvojas.

Sjūzena ar pukstošu sirdi paskatījās uz gara auguma jaunekli pie kamīna. Viņa laipnais, labestīgais izskats nomierināja meiteni. Viņš, protams, nebija no policijas.

—     Lūk, mis Heddere, — Sendriks aizvēra aiz viņos durvis. — Misters Džerrijs Adumss.

Adamss uzsmaidīja.

—    Ceru, ka jūs atvainosiet mani, mis Heddere, par traucējummu tik vēlā stundā. Lūdzu, apsēdieties!

Sjūzena paskatījās uz Sendriku, tad uz Adamsu un, lēnām šķērsojusi istabu, apsēdās uz piedāvātā krēsla. Viņa jutās nelāgi. Adamss pagriezās pret Sendriku.

—     Domāju, ka mis Heddere labprāt gribēs aprunāties ar mani vienatnē.

Sendriks apjuka.

—     Protams, protams, — viņš sarosījās. — Iešu pagatavot tēju, — viņš teica, vērsdamies pie Sjūzenas. — Savā laikā mēs abi braukājām pa viesizrādēm.

Sjūzena neko neatbildēja, bet vairāk nejutās tik nobijusies.

Adamss pārtrauca ieilgušo klusumu:

—     Sendriks man teica, ka jūs pazīstat Džosu Kraffordu.

Sjūzena saslējās.

—     Es ļoti maz par viņu zinu.

Meiteni atkal pārņēma bailes.

—     Mēs ar viņu bijām labi draugi, — mierīgi turpināja Adamss.

Viņš ievēroja, ka meitene notrīc pie katra vārda, bet acīs lasāmas

bailes.— Es sen neesmu viņu saticis un, uzzinājis, ka Džoss mēdz šeit iegriezties, nolēmu ar jūsu palīdzību viņu uzmeklēt.

Sjūzenai likās, ka sirds pārvēršas ledus gabaliņā. Viņa bija pārliecināta, ka šis apburošais jaunais cilvēks melo.

—     Džoss teica, ka viņam nav draugu. Es nezinu, kur viņš dzīvo… — Viņa atbildēja, nepaceldama skatienu no savām rokām. — Esmu knapi pazīstama ar viņu.

—     Ļoti žēl, — Aclamsa balss kļuva asāka. — Es cerēju, bet ja jūs neziniet, man nāksies rīkoties savādāk.

—    Atvainojiet mani, — Sjūzena piecēlās, — ir ļoti vēls un es esmu nogurusi.

Viņa piespieda roku pie pieres un kādu brīdi nekustīgi stāvēja. Adamss uzmanīgi pētīja viņu. Šī meitene neapšaubāmi jutās ļoti slikti. Viņas seja bija nobālusi.

—    Jums ir slikti, mis Heddere? —viņš jautāja. — Mis Heddere! — Viņš saņēma meitenes roku un papurināja. — Kas ar jums notiek?

—     Kāils rībina bungas… — viņa nomurmināja, atbrīvodama roku. — Ieklausieties! Kāds rībina lielās bungas.

Adamss cieši paskatījās uz meiteni. Viņš neko nedzirdēja.

—     Nē, nekā tāda taču nav… — viņš atbildēja.

Sjūzena uzmeta mežonīgu skatienu.

—    Jūs esat kurls! Rībieni neapklust!

Pēkšņi viņa atkāpās, meitenes acīs bija lasāmas šausmas.

—     Man ir tāda sajūta, it kā kāds sistu pa galvu! — viņa histēriski iekliedzās. — Šīs skaņas… arvien spēcīgākas! Vai tiešām jūs neko nedzirdat?

—    Jūs esat jukusi! — Sjūzenas sejas izteiksme pārbiedēja Džerriju. — Attopieties taču! Ko jūs esat iedomājusies! Nav nekādu bungu… — viņš runāja asi, pat bargi.

—     Kas ar mani notiek? — Sjūzena sāka raudāt, saķērusi ar rokām galvu. — Man sit pa galvu. Apturiet viņu…

—     Neesiet jau kā slapja vista. Es jums saku, ka nav nekādu bungu!

Adamss centās runāt mierīgi un pārliecinoši, tomēr arī pats sāka nervozēt. Meitene paskatījās viņā un metās uz durvīm. Viņš nepaspēja to apturēt. Sjūzenas skaļās raudas sadzirdēja arī Sendriks. Viņš atskrēja no virtuves un sāka strostēt Adamsu:

—     Ko tu meitenei stāstīji?

Adamss stāvēja un skatījās uz trepēm, pa kurām bija aizskrējusi Sjūzena.

—     Es neko neteicu, bet viņa pati pēkšņi paziņoja, ka dzird lielo bungu rīboņu. Viņas nervi ir šausmīgā stāvoklī, — arī Adamsam bija bezpalīdzīgs izskats.

—     Bungas?

—     Viņa ir pilnīgi kā jukusi, un tam nopietns iemesls. Tev taisnība, Sendrik. Pie šīs lielas jāķeras ar visu nopietnību.

—    Vai tev neliekas, ka jāizsauc ārsts? — jautāja Sendriks.

—     Paklausies, — čukstēja Džerrijs.

Viņi stāvēja nekustīgi, skatīdamies uz trepēm. No augšas atskanēja klusinātas tamtana skaņas. Adamss metās augšā pa trepēm uz Sjūzenas istabu. Sendriks sekoja viņam. Abi apstājās pie durvīm un ieklausījās.

—     Var nodomāt, ka bungo ar pirkstiem pa galdu, — piezīmēja Adamss. Viņš pieklauvēja.

—     Mis Heddere! — viņš skaļi pasauca.

—     Klusāk! Mēs visus pam<xiināsim, — nervozi čukstēja Sendriks. — Varbūt izsaukt policiju?

—     Dieva dēļ, nomierinies, — dusmīgi atteica Adamss. — Es pats esmu policija. Un pats tikšu galā.

Viņš centās būt mierīgs. Šajā meitenē, kura ar abām rokām bungoja pa galdu, bija kaut kas pārdabīgs. Šis ritms satrauca prātu. Pēkšņi viss apklusa. Viņi saklausīja soļu troksni. Sjūzena atvēra durvis. Adamss ievēroja viņas bālo seju un mežonīgās, stiklainās acis, brīdī, kad viņa gāja garām trepju virzienā.

—     Mis Heddere! — viņš sāka iet tai līdzās.

Viņa nereaģēja. Gāja kā automāts, iepletusi acis un neko neredzēdama. Viņas rokas bezspēcīgi nokarājās gar augumu. Meitene sāka kāpt lejā pa trepēm.

—    Jūs redzējāt viņas seju? — čukstēja Adamss, juzdams, ka mati saceļas stāvus. — Viņa iet kā mēnessērdzīga. Ļaujiet tagad man rīkoties, — teica Adamss, uzģērbdams mēteli. — Viņā ir kaut kas nedabīgs. Neuztraucieties, es sekošu. —Viņš devās pakaļ meitenei, kura aizskrēja pa ielu.

6.nodala

>

Noslēpies vārtu ēnā, Batčs vēroja, kā Rollo izkāpa no mašīnas un iegāja doktora Martina mājā. Arī Batčs bija dzirdējis par dienasgrāmatu un saprata, kādas briesmas viņam draud, ja Rollo to atradīs. Batčs bija nedaudz nokavējis un tagad stāvēja šeit, nezinādams, ko iesākt. Vislabāk būtu atņemt Rollo dienasgrāmatu. Bet ja nu tur nav nekā viņu kompromitējoša? Arī atņemt nav nemaz tik vienkārši. Nāktos Rollo nosist. Tas pats būtu jāizdara arī ar Lielo Tomu, bet viņam, kā zināms, bija ierocis. Nepaspēs Batčs tikt galā ar Rollo, kā Toms būs viņu no klapējis. Šādu apsvērumu dēļ Batčs nolēma atkāpties.

Pa to laiku Rollo atgriezās un mierīgi iekāpa mašīnā. lādēdamies Batčs metās uz savu "pakkardu" un sekoja Rollo virzienā uz Ņūbondstrītu. Drīz saprata, ka Rollo brauc pie Gilroja. Bet kādēļ? Apturējis mašīnu blakusieliņā, Batčs vēroja, kā Rollo nozūd Allenkurtā. Saprata, ka nedrīkst ne uz mirkli izlaist viņu no acīm, ka Rollo gatavs uz visu, lai iegūtu Vaidemana trīs miljonus.

Batčs sāka prātot par to, ko var izdarīt ar šādu naudu. Viņš bezgalīgi ticēja Rollo spējām iegūt naudu. Kad tas būs noticis, viņš, Batčs, atradīsies blakus Rollo. Rožainu cerību pilns pasmaidīja. Baičs arī saprata, ka Rollo ir ļoti bīstams un tādēļ jāievēro liela piesardzība. Kad Rollo būs ieguvis naudu, Batčs viņu novāks. Šī spēle ir to vērts. Bet ko gan Rollo dara pie Gilroja?

Beidzot Rollo parādījās, kaut ko pateica šoferim, un abi iekāpa mašīnā. Batčs atkal sekoja. Brauc pie Sellijas, medī Korneliusa līķi? — jautāja sev Batčs, nikni ieķēries stūrē. Viņš nezināja, kur atrodas līķis, tomēr šī braukāšana likās aizdomīga. Nekas cits neatlika, kā būt pastāvīgi līdzās Rollo.

Izskatījās, ka Rollo nedomā apciemot Selliju. Mašīna turpināja gailu, pakāpeniski samazinot ātrumu. To pašu darīja arī Hatčs. Rollo automobilis nogriezās uz Haidparku un apstājās. Arī Batčs izdarīja to pašu. Atstājis "pakkardu" nomaļā vietā, viņš noslēpās, lai varētu izsekot Rollo. Rollo un Lielais Toms nekāpa ārā no mašīnas. Pirmais smēķēja cigāru, ko varēja secināt no uguntiņas uzliesmojumiem. Abi pat nesarunājās. Batčs pietuvojās. Ko gan viņi gaidīja? Viņš sažņaudza dūres. Stāvēt šeit bija bīstami, jo varēja uzrasties kāds policists. Batčs ielavījās parkā un, apgūlies zālē, sāka vērot.

Kaut kur tālumā Lielais Bens nosita pulksten vienu naktī. Batčam kļuva baismi. Cik ilgi vēl nāksies gaidīt? — viņš sev nikni jautāja.

Rollo turpināja smēķēt. Batčs sajuta pat dūmu smaku, un arī viņam neciešami sagribējās uzsmēķēt.

Pēkšņi Rollo izkāpa no mašīnas. Viņš nopurināja pelnus no cigāra un paskatījās uz mēness apgaismoto parka ieeju. Garām traucās taksometri, autobusi. Izskatījās, ka Londona nedomā iemigt.

Rollo paskatījās pulkstenī. Desmit minūtes pāri vieniem. Viņš nezināja, cik ilgi vēl būs jāgaida, bet bija pārliecināts par Gilroja burvestības spējām. Rollo arī saprata, ka šī ir vienīgā iespēja atrast Korneliusa līķi. Viņš apsēdās uz mašīnas pakāpiena un atvēra doktora dienasgrāmatu. Rollo knapi valdījās, lai nemestos tūlīt atriebties Sellijai. Pārliecinājies, ka dienasgrāmatā vairāk nav nekā par Selliju un Batču, iebāza burtnīcu kabatā. Pienāks laiks, un viņš sodīs nodevējus. Bet pagaidām jāpaciešas. Viņš gaidīs, un tādēļ atriebība būs jo niknāka!

Viņš paraustīja plecus, dzīdams prom atriebības alkas. Būtu muļķīgi ļaut sevi pakārt divu nodevēju dēļ. Fu! Cik šausmīgi… Viņa ķermenis virves galā… Šādu domu vajāts, viņš sāka staigāt šurpu turpu. Pēkšņi Rollo juta, ka to kāds novēro. Uzmanīgi paskatījies visapkārt, viņš neredzēja neko aizdomīgu. Lielais Toms pabāza galvu no mašīnas.

—    Vai mēs vēl ilgi šeit nīksim? — viņš norūca. — Varbūt beidzot brauksim mājās?

—    Aizver žaunas! Varbūt mums nāksies gaidīt līdz rītam, — pārtrauca viņu Rollo.

Toms ievaidējās un ierausās atpakaļ mašīnā. Izsmēķējis cigāru, arī Rollo atgriežās mašīnas salonā. Viņš bija noguris, bet apņēmības pilns sagaidīt meiteni.

Pulkstenis rādīja divi un piecpadsmit minūtes, kad Sjūzena parādījās parkā. Batčs pirmais ieraudzīja viņu un jau gribēja mesties klāt, bet laikus savaldījās. Arī Rollo atvēra mašīnas durvis. Trīs vīrieši no trim dažādām vietām ar saspringtu uzmanību vēroja Sjūzenu. Viņa soļoja pa aleju un apstājās pie Rollo mašīnas. Mēness gaismā bija labi saskatāma viņas saspringtā seja un neko neredzošais skatiens. Meitene skatījās uz viņu, un Rollo aptvēra, ka viņa neapjēdz, kur atrodas un kas ir tai blakus.

—     Paskaties, — viņš pačukstēja Tomam, — viņa izskatās pēc mēnessērdzīgas.

—     Tiešām! — Toms izliecās pa logu. — Kas ar viņu noliek?

Pēkšņi Rollo nodrebēja. "Tas ir vudu," viņš nodomāja. "Tātad tiešām kaut kas tāds ir iespējams!" Viņš saprata, ka Gilrojs, atrazdamies savā dzīvoklī, licis meitenei atnākt uz šejieni. Šī doma gan sajūsmināja, gan biedēja.

Meilene vēl kādu laiku pastāvēja, tad pagriezās un nedrošā solī devās prom no parka.

—    Aistāj šeit mašīnu! — pavēlēja Rollo Tomam. — Mēs nedrīkstam izlaist viņu no acīm.

Toms devās pakaļ Sjūzenai. Rollo zināja, ka viņa ved tos uz vietu, kur atrodas Korneliusa līķis. Viņu interesēja likai trīs miljoni, kas rēgt>jās priekšā kā mirāža. Šobrīd nekas pasaulē, pat personīgā drošība, nebija svarīgāka.

Batčs sprieda pavisam savādāk un būtu arī rīkojies savādāk, ja zinātu, uz kurieni ved Sjūzena. Viņš redzēja tikai to, ka meitene, kura nāvīgi baidījās no Rollo, pati ir atnākusi pie viņa, un abi kaut kur dodas. Protams, šī pastaiga ir sakarā ar Vaidemana naudu, tomēr viņš nespēj aptvert, ka mērķis ir tik tuvu.

Pārliecinājies par drošību, Batčs iznāca no slēptuves un pēkšņi sastinga. Aiz meitenes, Rollo un Toma, kuri devās pa Konstitucionhillu, sekoja vēl kāda tumša figūra. Viņš pazina detektīva Adamsa siluetu.

Batčs ļoti labi bija iepazinis sava rajona detektīvus un varēja atšķirt viņus kā dienā, tā naktī. Roka automātiski pastiepās pēc ieroča, bet viņš saprata, ka tas ir ārkārtīgi bīstami. Pirmā doma bija brīdināt Rollo. Pēkšņi viņš iedomājās, ka nebūs nemaz tik slikti, ja policists bosu sagrābtu. Varbūt tad viņam, Batčam, izdosies aizšmaukt ar visu laupījumu. Viņš ļoti uzmanīgi devās nopakaļ Adamsam.

Ļoti drīz Batčs apjēdza, ka viss nemaz nav tik vienkārši. Ja tagad Rollo atradīs naudu, arī Adamss zinās par to. Nāksies novākt visus trīs. Lieta kļuva ne tikai bīstama, bet arī neiespējama.

Rollo sekoja Sjūzenai, nenojauzdams Batča un Adamsa klātbūtni. Meitene pagāja garām Bekingemas pilij un virzījās uz Slemskvēru.

Ielas bija tukšas, tādēļ Rollo un Toms atklāti sekoja Sjūzenai. Adamss uzreiz pazina Rollo, un viņa sirds strauji iepukstējās. Ja šajā lietā ir iejaukts Rollo, tad šis ir tieši tas darbiņš, kuru viņš bija tik nepacietīgi gaidījis. Ik pa brīdim Adamss pagriezās, pārbaudīdams, vai viņiem kāds neseko. Tomēr Batčs bija īsts speciālists šādā spēlē un prata laikus noslēpties. Šim mērķim līdzēja arī viņa melnais uzvalks un platmale.

Rollo likās, ka šim ceļam nekad nebūs gala Pa seju ritēja sviedru lāses. Viņš nebija raclis tik ilgi staigāt kājām. Toms turpretī, vērodams Rollo stāvokli, izjuta labpatiku.

—     Šī meiča skrien ar lādu ātrumu, ka pēc pāris stundām atradīsies Braitonas rajonā, — nespēdams ilgāk klusēt, piezīmēja Toms.

Rollo kaut ko nikni norūca. Viņš bija gatavs sekot meičai kaut vai rāpus.

—     Ilello, šef, viņa apstājas! — iekliedzās Lielais Toms, mezdamies ēnā.

Rollo sekoja viņai.

Desmit soļu attālumā Adamss ienira pavārtē, bet Batčs pieplaka pie sienas.

Sjūzena apstājās. Pēc brīža nozuda šķērsielā.

Rollo sekoja. Pārliecinājies, ka tālāk ceļa nav, viņš atgriezās pie Toma.

—     Dodies pēc mašīnas, līs pats tikšu galā, bet man vajadzīga mašīna!

Lielais Toms neapmierināti norūca.

—    Vai tad jums nav sirds, saimniek? Esmu pagalam noguris, man sāp kājas.

—     Izpildi, un ātrāk! — pavēlēja Rollo. Viņa acīs iemirdzējās dusmu liesmas.

—     Labi, labi.

Adamss redzēja Lielo Tomu, bet, tā kā' viņam nebija laika noslēpties, izlikās, ka iet pretējā virzienā. Lielais Toms atšķirībā no Batča nepārzināja policijas personālsastāvu, tādēļ nepiegrieza Adamsam nekādu vērību.

Ieraudzījis Tomu, Batčs paslēpās pavārtē. Vai viņš jābrīdina par Adamsu? Varbūt, lai palīdzētu Rollo, šis detektīvs vienkārši jālikvidē? Tomēr atmeta šo domu. Ja Rollo zina par viņa sakaru ar Selliju, Toms dabūs Batča daļu. labāk tikt vaļā no Toma, lai pēc tam nokārtotu rēķinus ar Rollo un Adamsu.

Lielais Toms aizjoņoja garām Batčam, kurš klusībā nolamājās un paskatījās uz ielu. Rollo un Adamss nozuda. Viņš izskrēja šķērsielā. Neviena nav! Batčs piegāja pie kādām durvīm, ieklausījās, bet neko nedzirdēja. Viņš klusu atvēra durvis, turēdams gatavībā revolveri. Pastāvēja, tad sadzirdēja virs galvas soļus. Rollo bija augšā. Bet kur ir Adamss? Batčs kā ēna ieslīdēja koridorā. Tajā brīdī durvis aiz viņa aizvērās.

* * *

Džeks Fresbijs atgriezās mājās. Pēc tā nolādētā saiņa pārvešanas viņš jutās pavisam noguris. Kad Sjūzena aizbēga, viņš bija pārvērtis Korneliusu vaska figūrā. Tas bija šausmīgs darbs.

Fresbijs devās uz virtuvi un nolika tējkannu vietā. Mājā viss bija klusu. Jau vairāk nekā piecus gadus viņš dzīvoja viens un bija pieradis pats sevi apkalpot. Blakus māja bija tukša, bet no otras puses pletās aizaudzis lauks. Vienīgais Fresbija kompanjons bija rudais runcis, kurš tagad sāka ņurrāt un glausties pie kājas.

—    Re, kur tu esi, — teica Fresbijs. — Esmu atnesis tev zivi. Tā tev patiks.

Runcis ieņaudējās, un Fresbijs pameta viņam zivs gabaliņu. Pēc tam viņš nomazgāja rokas, visu laiku prātodams par Rollo. Varbūt ir vērts pateikt viņam, kur atrodas līķis? Rollo par to krietni samaksātu. Varbūt vienu vai divus tūkstošus mārciņu. Nē, tas būs par daudz. Jāprasa pieci simti mārciņu. Un nav ko stiept garumā! Jāsatiek Rollo šonakt pat. Fresbijs sarāvās pie šīs domas, jo bija ļoti noguris. Varbūt piezvanīt pa telefonu? Tikai vispirms jāiedzer tēja.

Ar tējas tasi viņš iegāja viesistabā un atlaidās mīkstajā krēslā. Viņš nodevās patīkamām pārdomām. Ar pieciem simtiem mārciņu varēs aizbraukt no šīs valsts. Kopš tās šaušalīgās nakts, kad apraka Veras Smeļas līķi, šī bija viņa karstākā vēlēšanās. Viņš nožēloja, ka bija izlaidis no rokām Sjūzenu. Kāda muļķība no viņa puses! Māja bija tukša, un neviens neko nebūtu dzirdējis. Pēc tam meiča nebūtu uzdrošinājusies sūdzēties, jo viņa rokās bija trumpis — Korneliusa līķis. Vēl pirms pāris gadiem līdzīgā situācijā viņš nebūtu apjucis, bet tagad traucēja atmiņas par Veru Smeļu. Toreiz viņš nemaz negribēja nogalināt meiteni. Ja tā muļķe nebūtu izrādījusi tādu nepiekāpību…

Viņš nolika tējas tasi uz galda uz aizvēra acis. Kāda dīvaina sajūta. Toreiz viņš izjuta kaut ko īpašu. Viņš atcerējās Veras acis, kad žņaudza to. Šis pelēkais acu spīdums ilgi to vajāja. Nekad nebūtu domājis, ka cilvēka acis spēj izteikt tādas šausmas. Kad viņš žņaudza sievietei kaklu, viņai atvērās mute un parādījās riebīgi uzpampusi mēle — kā čūskas galva…

Fresbijs piecēlās, atgaiņādams atmiņas. Bet tanī pašā laikā saprata, ka līdzīgā situācijā izdarītu to pašu. Pēkšņi viņam radās karsta vēlēšanās vēlreiz pārdzīvot šīs krasās izjūtas. Fresbijs nosvīda un sāka elsot. Pagāja zināms laiks, kamēr viņš saņēmās.

Pēkšņi atskanēja kluss klauvējiens pie durvīm. Viņš pameta skatienu uz pulksteni. Bija ap vieniem naktī. "Fresbijs sarauca uzacis un aizturēja elpu. Neviens, izņemot pastnieku, apkopēju vai piena piegādātāju nepārkāpa viņa mājas slieksni. Pie durvīm atkal klauvēja, jau skaļāk un nepacietīgāk. Fresbijs izgāja priekštelpā un atvēra durvis.

—    Jūs esat viens? — jautāja Sellija, iznākdama gaismā.

Fresbijs apstulbis skatījās uz viņu. Baltā jaciņā, tumši zilos bruncīšos un turbānā viņa izskatījās ļoti pikanta un pievilcīga.

—    Jūs gribējāt mani satikt? — viņš juta, ka balss pēkšņi piesmok un aizraujas elpa.

Sellija skatījās uz viņu, acīs bija apmulsums un neuzticība.

—    Jā. Jūs taču pazīstat mani?

Viņš apstiprinoši pamāja.

—    Jūs esat mis Sellija?

—    Vai drīkstu ienākt?

Viņš atkāpās, ielaizdams viņu, un ncxlrebēja, sajutis smaržas.

—     Nāciet šeit, — aicināja Fresbijs, cenzdamies apvaldīt savas jūtas.

"Ko viņa grib? Un ko nodomās Rollo, ja uzzinās? Un ja nu viņš pats ir to uzsūtījis?"

Sellija iegāja istabā un apstājās pie kamīna, ar riebumu aplūkodama nabadzīgo un nevīžīgo iekārtojumu. Fresbijs norādīja uz vecu krēslu.

—     Lūdzu, sēdieties, — viņš samulsis teica.

—     Ko jūs ziniet par mis Hedderi? — tieši un asi noprasīja Sellija.

Fresbijs apstulba. Viņš nebija gatavs šādam jautājumam un nomurmināja:

—    Arī Batčs man uzdeva šo jautājumu, — lai iegūtu laiku un attaptos, viņš sāka liet sev tēju. — Vai nevēlaties kādu tasīti? Lai gan jūs noteikti vairāk cienāt kokteiļus, vai ne?

Sellija sadrūma.

—     Es neko negribu. Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu.

Fresbijs jau pilnīgi bija atguvis savaldīšanos. Viņš ievēroja, ka kopš

Sellijas ienākšanas istabā ir kļuvis mājīgi. Kas par figūru šai sievietei! Viņš nekad neko tādu nebija redzējis. Viņas apģērbs… Džeks juta, ka atkal pārņem satraukums. Sellijas neilona zeķes, cimdotās rokas — tas viss satrauca.

—     Kādēļ gan jāatbild? — viņš vairs nedomāja par tēju un sāka tuvoties sievietei. — Esmu ļoti noguris. Jūs neiebildīsiet, ja apsēdīšos.

Nenogaidījis atbildi, viņš smagi atlaidās krēslā. Pēc brīža atkal paskatījās uz Selliju.

—     Man nav laika, — Sellija saprata, kādu iespaidu ir atstājusi uz viņu. — Būs labāk, ja atbildēsiet uz manu jautājumu.

—    Bet vai tad Batčs jums neko neteica? — Fresbijs centās runāt nepiespiesti. — Es taču jau visu izstāstīju Batčam.

—    Jūs melojat. Uzticieties labāk man un jūs to nenožēlosiet, — viņa vērīgi paskatījās uz Fresbiju un noteica: — Es jums labi samaksāšu.

Fresbijam bija grūti kontrolēt savas domas. Kādas slaikas kājas! Viņš paskatījās uz Sellijas apaļīgajiem gurniem. Viņam riebās plakanas sievietes. Bet Džeks gaiņāja prom šīs domas. Tātad viņa samaksās par ziņām?

—     Nesaprotu, ko īsti jūs gribat? — viņš jautāja.

—     Pastāstiet man visu, ko jūs par viņu ziniet, un saņemsiet simts mārciņas. Bet iesaku jums pasteigties.

Fresbijs sāka domāt. Arī Batčs bija solījis viņam simts mārciņas. Bet var jau arī pakaulēties.

—    Ar pieciem simtiem būtu labāk, — viņš sabāza rokas kabatās. Radās vēlēšanās aptaustīt šīs sievietes augumu.

Sellija sašuta.

—     Neesiet muļķis! Jūs dabūsiet simts mārciņas, un tas ir viss. Izlemiet ātrāk!

—     Nē, pieci simti!

Viņam sagādāja lielu baudu kaulēšanās ar sievieti. Vairs nevarēja iedomāties šo istabu bez Sellijas.

Sieviete izdarīja nepacietīgu žestu, un tās brunču mala pieskārās Fresbija ceļgalam. Viņas augums bija slaids, spēcīgs un reaģēja zibenīgi.

—     Vai jūs ziniet, kur atrodas līķis? — viņa jautāja pēc pauzes.

Viņš sarāvās. Ar šo kustību Fresbijs sevi nodeva.

—     Tātad jūs zināt! Idiots! Jūs taču veltīgi tērējat laiku. Pasakiet man, un es iedošu simts mārciņu, — Sellija atvēra somiņu un izņēma četras banknotes. — Re kur tās ir!

Viņš sakrustoja kājas.

—     Tā mēs ar jums neko nesarunāsim. Rollo par šīm ziņām dos

man tūkstoš mārciņu. Tātad?

»

Sellija aizgriezās, lai noslēptu naidā pārvērsto seju. Kuru katru brīdi Rollo varēja atrast līķi. Tagad nebija īstais laiks kaulēties. Pat ja viņa dotu Fresbijam pusi summas, arī tad būtu labāk, jo Rollo paņems visu. Pēc tam, kad Fresbijs būs nosaucis vietu, varētu pat inscenēt nelaimes gadījumu. Cik ļoti šeit pietrūkst Batča! Viņš noteikti piespiestu Fresbiju runāt. Viņa pagriezās pret to.

—     Pie līķa ir noslēpta nauda, — viņa savilka dūres. — Ja mēs tūlīt pat to nesameklēsim, tad nokavēsim!

Fresbija acis iemirdzējās. Tad, lūk, kāpēc Rollo tā steidzās atrast Korneliusa līķi! Un viņš tik ilgi ķēpājās ap viņa seju ar vasku, nemaz neiedomādamies apčamdīt!

—     Nauda? Cik?

Sellija svārstījās. Tomēr saprata, ka viņš vienalga uzzinās. 1.abāk nezaudēt laiku.

—     Trīs miljoni mārciņu! — viņa izdvesa.

Fresbijs kā dzelts pielēca no krēsla. Nosauktā summa viņu bija pilnīgi satriekusi.

—     Trīs miljoni! Jūs esat pārliecināta?

—    Pilnīgi. Un nestāviet te kā muļķis. Ja jūs ziniet, kur atrodas līķis, jārīkojas nekavējoties. Rollo to var atrast pirmais.

Fresbijs par to šaubījās, bet nolēma neko Sellijai neteikt.

—    Ja jūs aizvedīsiet mani uz turieni, mēs sadalīsim visu uz pusēm, — noteica Sellija.

Fresbija galvā jau uzplaiksnīja dažādi projekti. Trīs miljoni! Fantastiska summa! Un kāpēc gan jādalās ar viņu! Viņa taču nezina, kur atrodas līķis! Atlika vienīgi ātrāk steigties uz Teda Vitbija pagrabu, pievākt naudu un aizlaisties no Londonas.

Sellija vēroja Fresbiju. Viņa jutās ļoti slikti, saprazdama, cik bīstami bija teikt visu taisnību par naudu.

—     Ko jūs vēl prātojat? — viņa nepacietīgi jautāja.

Viņš paskatījās uz sievieti un atcerējās Veru Smeļu, viņas izvalbītās acis un izkārušos mēli. Džeka rokas neviļus sažņaudzās.

—     Šodien esmu daudz strādājis un noguris, — viņš klusu teica. —Jūsu paziņojums pilnīgi satrieca mani.

—     Mums pēc iespējas ātrāk jādodas uz turieni, — sašuta Sellija.

Fresbijs pamāja. Ar skatienu izģērba Selliju. Viņš sprieda, ka ar šo

meiču būs daudz grūtāk tikt galā nekā ar Veru Smeļu. Viņas brīnišķīgais slaidais augums izskatījās ļoti spēcīgs. Jau domas par gaidāmo cīniņu lika straujāk ritēt asinīm. Pēkšņi iztaisnojās un atgrūda krēslu.

—     Labi, — viņš piesmacis teica, — tūlīt brauksim. Tas ir pavisam netālu.

Vēl nebija izlēmis, vai tikt ar viņu galā tūlīt, vai pagrabā pie Vitbija. Tur, starp vaska figūrām to būs daudz grūtāk izdarīt. Šeit ir vairāk vietas. Viņš pameta skatienu visapkārt. Jāaizvāc krēsls, tas var traucēt. Vajadzēs sagrābt Selliju pie rīkles…

—    Atvainojiet, jānomaina apavi, — viņš mierīgi teica. — Man sāp kājas. Uzgaidiet mirklīti!

Viņa nepaspēja atbildēt, kad viņš jau bija pie durvīm, pa ceļam apgāzdams krēslu.

—     Kāda velna pēc tas nestāv savā vietā! — viņš noņurdēja. Džeks nolika krēslu pie sienas un izgāja, aizvērdams aiz sevis durvis. Sellija paskatījās uz vietu, kur nupat bija stāvējis krēsls, un viņā radās aizdomas. Sieviete izņēma no somiņas revolveri, īstu rotaļlietu ar ziloņkaula apdari. Ierocis bija tik mazs, ka pilnīgi novietojās uz plaukstas.

Fresbija seja bija sarkana, acis mirdzošas un valgas. Viņš skatījās uz Selliju iesāņus. Sievietes nemiers pieauga. Viņa saprata, ka Fresbijam padomā kas ļauns, bet nevarēja aptvert, kas īsti. Vai tik viņš netaisās atstāt to šeit un doties pie Korneliusa vienatnē?

—    Vai esat gatavs? Mēs varam iet? — viņa jautāja.

. — N…jā…

Balss viņam bija piesmakusi, likās, ka šī kaut ko košļā. Jāpiespiež viņa atkāpties no kamīna. Atceroties, kā pretojās Vera Smēla, zināja, ka upurim jāpieiet no mugurpuses, jāsagrābj aiz rīkles un jāiespiež mugurā ceļgals.

—     Kurp mēs iesim? — Sellija uzmanīgi vēroja Fresbiju.

—     Netālu.

Viņš stāvēja blakus, un Sellija sajuta tā ķermeņa siltumu. Kad sieviete gāja garām, pēkšņi kļuva skaidrs, ko viņš grib darīt. Tajā pašā mirklī Fresbija rokas sažņaudza viņas rīkli. Ceļgals atspiedās pret viņas muguru. Sellija vairs nespēja elpot. Fresbijs žņaudza ar šausmīgu spēku. Vēl mirklis un viņa zaudēs samaņu. Tomēr Sellija vēl nezaudēja spēju domāt. Pēkšņi viņa pakāpās atpakaļ, un Fresbijs, kurš kaut ko tādu negaidīja, zaudēja līdzsvaru. Viņi nokrita uz grīdas, tomēr Fresbijs joprojām žņaudza. Sellija juta, ka viņai atveras mute un piepampst mēle. Asinis šņāca ausīs un galvā. Kaut ko klusi murminādams, Fresbijs uzvēlās Sellijai. Viņa it kā izbeidza pretošanos, bet Fresbijam tas nepatika. Jūtu uzbudinājumam bija vajadzīga šausmu izteiksme viņas sejā. Bet tagad priekšā rēgojās tikai pakausis un šaurie, nekustīgie pleci.

Pēkšņi spēcīgs uzliesmojums uz brīdi apžilbināja un nobiedēja Fresbiju. Viņš nesaprata, kas tas ir. Viņa pirksti nedaudz atlaidās, bet Sellijas ķermenis saspringa. Viņa pagriezās, un Fresbijs sajuta sāpīgu triecienu. Viņš sāka nikni rēkt, domādams, ka tas ir sitiens ar kāju. Joprojām apakšā gulošā Sellija izšāva vēlreiz, bet ierocis izkrita no viņas rokām. Fresbijs apstulbis skatījās uz sievieti, kamēr beidzot saprata. Sagrābis revolveri, viņš iesita ar to Sellijai pa galvu. Viņa parāva galvu sāņus, lai mazinātu sitiena spēku. Tā saprata, ka vairāk neko nespēj izdarīt. Viņa atcerējās Gilroju, izbrīnu viņa acīs. Tad viņas dziestošajā atmiņā uzpeldēja divas lellītes uz paklāja — baltā un melnā. Parādījās doktora Mārtiņi seja ar sarkastisku smaidu un… Viss pazuda.

Fresbijs saprata, ka Sellija ir šāvusi. Viņš sajuta dīvainu karstumu vēderā, krekls kļuva mitrs. Viņš vēlreiz iesita Sellijai, ielauzdams galvaskausu. Pēc tam sadzirdēja kliedzienu, kādas rokas atvilka viņu nost no upura, izrāva revolveri. Viņš vairs neko neredzēja. Pa seju tecēja asinis, viņš pagriezās uz sāna un apklusa. Likās, ka bija pagājis liels laika sprīdis, iekams sajuta roku pieskārienu.

—     Uzmanīgi, — Fresbijs teica vārgā balsī, — viņa šāva uz mani.

Svešās rokas pagrieza viņu uz muguras, ar lakatiņu noslaucīja seju. Viņš atvēra acis un ieraudzīja policistu.

—   Jūs atnācāt pārāk vēlu… — Fresbija mute bija pilna ar asinīm. — Es gribēju izdarīt pakalpojumu, bet viņai bija ierocis…

—     Viņa ir jau mirusi, — atbildēja policists, atpogādams Fresbijam vesti un vērodams lielo asiņaino plankumu uz tā krekla.

—    Vai es miršu?

Policists tā arī domāja, bet neko neatbildēja. Viņš pārliecinājās, ka Fresbijs nespēj pakustēties, un piecēlās.

—     Es steidzos. Kur ir telefons?

—     Ielas galā, bet neaizejiet, es gribu kaut ko ļoti svarīgu…

—    Tomēr būtu labāk, ja es pēc iespējas ātrāk paziņotu par notikušo policijai, — nedroši iesāka policists. Viņa praksē nekas tāds vēl nebija gadījies.

—     Pierakstiet visu, ko es jums teikšu, — atkal ierunājās Fresbijs, un viņa balss skanēja pavēloši. — Korneliusa Vaidemana līķis atrcxlas Teda Vitbija ateljē pagrabā, 1.ennoksstrītā 24. Līķa apģērbā noslēpti trīs miljoni mārciņu… Rollo meklē līķi…

Aģents jau bija dzirdējis sarunas par Rollo. Viņš visu pierakstīja savā piezīmju grāmatiņā. Viņš juta, kā trīc roka. Policists saprata, ka Fresbija paziņojums ir ļoti svarīgs, tomēr pieļāva, ka tie ir parasti murgi

—     Es atgriezīšos ar ārstu, — teica policists.

—    Sakiet policijai, lai nekavējoties dodas pie Vitbija! — uzstāja Fresbijs. — Citādi būs par vēlu. Rollo apsteigs…

Pat šajā mirklī viņš negribēja pieļaut, lai Rollo dabūtu to, ko viņš pats nepaspēja iegūt. Jaunais policists vēlreiz uzlūkoja Fresbiju un samulsis pavilka lejup Sellijas svārkus.

Fresbijs aizvēra acis. Viņam kļuva auksti.

—    Ātrāk, — ievainotais palūdza.

Viņš juta, kā no rētām plūst asinis. Tātad Sellija ir mirusi. Varbūt arī viņš nomirs. Kāda neveiksme! Bet varbūt tā ir labāk ..

Kad policists bija nokļuvis līdz telefona būdai, Fresbijs jau bija miris.

* * *

Seržants detektīvs skatījās, kā Rollo kāpj pa trepēm, un nekustējās tik ilgi, kamēr viņš pazuda aiz stūra. Viņš nevēlējās satikt Rollo, jo saprata, ka cīņa ar šādu tēvaini viņam var beigties diezgan bēdīgi. Tanī pat laikā viņam nebija iespējas piezvanīt uz policiju un pasaukt palīgā. Viņš nebija gatavs cīņai ar tādu rūdītu bandītu, jo nebija ieroča, pat steka.

Kad viņš bija licis līdz trepēm, kāds nošķaudījās. Liekas, tā bija sieviete. Tad vēlreiz. Adamss nolēma, ka koridorā atrodas mis Heddere. Varbūt viņa kāpa uz pirmo stāvu? Viņš pagriezās ar muguru pret trepēm un uzmanīgi sāka iet pagraba durvju virzienā. Virs galvas dzirdēja Rollo uzmanīgos, klusinātos soļus. Tad sāka uzmanīgi kāpi pagrabā. Tur dega gaisma. Viņš ielūkojās telpā un ieraudzīja šaušalīgu skatu. Pirmajā brīdī likās, ka telpa ir cilvēku pilna, un visi ir briesmīgā izskatā. Kad pirmais pārsteigums pārgāja, Adamss saprata, ka tās ir tikai vaska figūras.

Sjūzcna stāvēja telpas vidū. Viņa bija pilnīgi nekustīga, un Adamss varēja saskatīt neprātīgo skatienu un sadzirdēt smago elpu. Smagie soļi ārpusē brīdināja par Rollo tuvošanos.

Adamss klusi ieslīdēja tumšā stūrī un noslēpās aiz trim figūrām.

Sjūzena sakustējās, lēnām šķērsoja telpu un piegāja pie figūru grupas pretējā stūrī. Kamēr viņa gāja, ienāca Rollo un pārsteigumā apstājās. Viņam, lāpai kā Adamsam bija vajadzīgs laiks, lai apjēgtu, ka tie nav cilvēki, bet vaska figūras. Viņš paskatījās uz Sjūzenu. Viņa stāvēja kādas nelielas figūras priekšā, kura sēdēja uz krēsla. "Manekena" seja bija nedaudz sārta, un Rollo nodomāja, ka tā izskatās sevišķi pretīgi.

Sjūzena pacēla roku un pieskārās vaska tēlam, pēc lam pēkšņi atkāpās un šaušalīgi iekliedzās. Adamss un Rollo nodrebēja. Viņa strauji pagriezās, meitenes skatiens bija kļuvis saprātīgs un tā ieraudzīja Rollo.

—     Nē! Nē! — viņa atkāpdamās iekliedzās. — Ejiet prom! Ļaujiet man aiziet!

Rollo piesteidzās pie viņas.

—    Jums nav ko baidīties, — viņš teica. — Tagad viss būs labi.

Viņš pielika roku pie pieres, meitenes acis bija plati ieplestas. Tā

sagrīļojās, zaudēja samaņu un nokrita uz grīdas. Adamss knapi novaldījās, lai nesteigtos palīgā. Tomēr laikus savaldījās, jo vispirms vajadzēja noskaidrot Rollo nodomus.

Rollo, smagi elsdams, nometās ceļos pie Sjūzenas. Viņš pagrieza to uz muguras un pārliecinājās, ka meitene ir noģībusi. Nolēmis, ka šādā stāvoklī meitene viņam nevar traucēt, sāka pētīi mazo cilvēciņu uz krēsla. Tieši uz to bija norādījusi Sjūzena. Vaska kārta uz vīreļa sejas bija gluži svaiga, to bez pūlēm varēja pamanīt.

Rollo iededza lukturīti un izgaismoja sēdošo figūru. Neskatoties uz saviem dzelžainajiem nerviem, viņš nodrebēja. Šī manekenu valstība izskatījās tik nereāla kā viņpasaule. Pēkšņi sajuta uz sevi vērstu skatienu. Bet šeit taču bija tikai nedzīvas figūras! "Nedrīkst tā izlaisties," pārmeta sev Rollo, "sevišķi tagad, kad mērķis ir tik tuvu."

Viņš pagriezās pret Korneliusa līķi un ar riebumu sāka pogāt vaļā viņa svārkus.

Tobrīd Batčs, slēpdamies aiz manekeniem, pietuvojās pie Rollo. Vērīgi sekodams Rollo, viņš neaizmirsa arī par Adamsu. Batčs bija pārliecināts, ka Adamss viņu nav pamanījis. Viss gāja gludi. Atliek vispirms novākt Rollo, tad policistu. Slikti vienīgi tas, ka Adamss atrodas pie trepēm. Lai varētu izglābties, Batčam vajadzēja šķērsot pagrabu. Tajā brīdī Adamss var viņam uzbrukt. Kad Rollo būs nošauts, uzreiz jāsasit lampiņa — gadījumam, ja policists ir apbruņots. Batčs gan zināja, ka britu policisti nenēsā ieročus, un tomēr… Batčs atkal pievērsās Rollo. Tikai doma par naudu ļāva Rollo grābstīties gar Korneliusa līķi. Šī nodarbošanās iedvesa viņam dziļu riebumu.

Rollo beidzot bija atpogājis līķa svārkus. Jā, siksna bija. Bija arī divas kabatas pie tās. Rollo pirksti drebēja, kad viņš mēģināja atsprādzēt siksnu. Tā nepadevās. Pusbalsī lamādamies, Rollo nikni pagrūda līķi, un tas nogāzās uz grīdas. Atvilcis elpu, Rollo noliecās un beidzot noņēma no miroņa siksnu.

Batčs sagatavoja iertmi. Rollo, ticis galā ar siksnu, priecīgi smaidīja. Viņš atvēra vienu no kabatām un pārliecinājās, ka Vaidemans nav melojis. Kabata bija piebāzta ar vērtspapīriem. Šis bija pats laimīgākais brīdis Rollo mūžā.

Batčs pacēla ieroci. Šo kustību ievēroja arī Adamss. Viņš bija tā pārbijies, ka nespēja pat pakustēties. Likās, ka atdzīvojusies kāda no vaska figūrām. Arī Rollo sadzirdēja troksni. Viņš izlaida no rokām siksnu un pagriezās. Kādu sekundes daļu Rollo un Batčs skatījās viens otram acīs, tad Batčs izšāva. Lode trāpīja Rollo tieši pierē. Viņš aizvēra acis, sagrīļojās un saliecās kā kabatas nazis. Tūlīt pat Batčs sašāva lampiņu, un pagrabā iestājās tumsa.

Adamss nolēma nezaudēt ne mirkli. Viņš saprata, ka vienīgā Batča iespēja ir bēgšana, bet jānokļūst līdz trepēm. Nedomādams par draudošajām briesmām, Adamss metās uz priekšu, lai apsteigtu bandītu. Pa ceļam apgāza dažus manekenus. Batčs dzirdēja, kā Adamss skrien, un nosmīnēja.

—    Jūs labāk lasieties no šejienes prom! — viņš uzkliedza. —Jūs mani tāpat neapturēsiet!

—     Bet es tieši to gribu izdarīt, — Adamss centās būt varonīgs, tomēr tas izdevās tikai ar pūlēm. — Arī es esmu apbruņots.

—     Nemuldi, es labi zinu, ka policisti nenēsā ieroci Tu esi brīdināts! Labāk lasies, citādi es tevi nositīšu!

Adamsa pirksti tumsā sataustīja figūru, un viņš nodomāja, ka tā varētu noderēt par aizsegu.

—     Metiet nost ieroci, Batč! Jūs esat zaudējis!

Batčs pacēla revolveri un izšāva balss virzienā. Lode, kā jau Adamss bija domājis, trāpīja manekenā. Pieplacis grīdai, policists nodomāja, ka Batčs ir lielisks strēlnieks. Sadzirdējis, ka šls virzās uz viņa pusi, Adamss paķēra manekenu un meta to soļu virzienā. Batčs palēca sāņus un knapi noturējās kājās. Batčs atkal šāva, un lode trāpīja griestos. Šāviena uzliesmojums palīdzēja noteikt Adamsam Batča atrašanās vietu. Tas bija pavisam tuvu. Adamss izmisumā metās viņam virsū. Batčs bija pilnīgi satracināts. Neviens nedrīkstēja stāties ceļā! No šejienes viņš aizies ar naudu! Batčs izlaida no rokām siksnu un iecirta nagus Adamsa sejā. Policists no pieredzes zināja, ko var sagaidīt no šādiem tipiem. Viņš trieca ar galvu Batčam krūtīs, pēc tam sagrāba viņu aiz zoda. Abi aizripoja pa grīdu. Dažas minūtes viņi apmainījās ar sitieniem. Ne viens, ne otrs nevarēja pilnībā izmantot savu spēku. Adamss saprata, ka Batčs grib tikt pie viņa rīkles.

—     Neesiet muļķis, — aizelsies viņš teica un sagrāba Batča roku. — Jūs netiksiet prom no šejienes, bet tikai pasliktināsiet savu stāvokli.

Ar šausmīgu spēku Batčs izrāvās un nogāza detektīvu uz muguras. Viņš sagrāba Adamsu pie rīkles un ar ceļgalu piespieda grīdai. Žņaudza no visa spēka, un Adamsam likās, ka pagrabā uzliesmo miljoniem dzirksteļu. Viņš mēģināja atbrīvoties no Batča rokām, bet nespēja. Pēkšņi noziedznieks samazināja tvēriena spēku un saspringa.

—     Kas šeit notiek? — kāds no trepju puses jautāja. — Vai tev ir lukturītis, Džim?

Batčs palaida vaļā Adamsu un pielēca kājās brīdī, kad spoža gaisma apspīdēja visu pagrabu. Viņš paķēra revolveri un atkāpās pie sienas. Gaismas kūlis sasniedza viņu, un kāds jautāja:

—     Kas te notiek?

Batčs skaidri saskatīja policista ķiveri un izšāva. Lukturis nodzisa, un steidzīgi soļi lika noprast, ka policists bēg. "Ja es neaizbēgšu, tad man ir beigas!" viņš apjucis nodomāja. "Bet kur ir tā nolādētā siksna? Es nedrīkstu aiziet bez tās." Batčs nometās četrrāpus un sāka taustīties visapkārt.

—     Hei, jūs! — atkal atskanēja balss. — Metiet nost ieroci! Pretošanās ir veltīga!

Batčs neatbildēja, juzdams, kā lipīgi sviedri pārklāj seju Noteikti jāatrod siksna! Cik muļķīgi bija sašaut lampiņu! Grābstīdamies pa grīdu, viņš pieskārās Adamsa sejai un šausmās iekliedzās. Viņš saprata, ka neko neatradīs. Ir vajadzīga gaisma. Pēc brīža policisti būs klāt. Un tā būs speciāla kriminālmeklēšanas brigāde.

—     1.abi, paspīdini gaismu, es nevaru atrast trepes, — viņš palūdza.

—     Nometiet ieroci! — no augšas kliedza policists. — l'n pāri visai telpai, lai es dzirdētu kritienu.

Batčs izrāva no kabatas savu masīvo zelta portcigāru un aizmeta tumsā. Pēc dažām sekundēm atspīdēja gaisma. Batčs paskatījās visapkārt. Adamss un Sjūzena gulēja gandrīz blakus. Turpat mētājās arī siksna. Batčs paķēra siksnu un skrēja uz trepēm.

—     Nometiet ieroci! —sauca aģents.

Batčs nemērķēdams izšāva. Lukturis izkrita no aģenta rokām, bet viņš pats nogāzās uz grīdas. Batčs taustīdamies gāja uz priekšu. Pēkšņi durvis plaši atvērās un tajās parādījās divi policisti ķiverēs. Viņi bija apbruņoti. Nepaspēja Batčs atjēgties, kad viens no viņiem izšāva. Lode atsitās pret sienu blakus Batčam. Viņš lēca atpakaļ un pakrita.

—     Uzmanīgi, Henk! — iekliedzās viens no detektīviem. — Tas ir Maiks Egans!

—     Es viņu pazīstu, — bēdīgi atbildēja 1 lenks. — Šis maita nogalināja Džimu.

—    Tagad viņš neaizies. Uzmani trepes, kamēr es iznesīšu Džimu.

Batčs ar mokām nostājās četrrāpus. Sitiens bija pārāk spēcīgs.

Viņš pacēla revolveri un izšāva. Tajā pašā brīdī divas lodes ietriecās sienā virs viņa galvas. Batčs saprata, ka ir iekritis gluži kā žurka slazdā. Rollo vienmēr tika brīdinājis par to, ka angļu policija ir briesmīgāka par dinamītu. Viņš sažņaudza siksnu. Trīs miljoni mārciņu! Un viņš no tā nedabūs ne graša! Ne velna, viņš tiem parādīs! Dzīvu mani nedabūs! Batčs aplika siksnu sev ap vidukli un aizsprādzēja to Viņš nodomāja, ka māja, iespējams, ir aplenkta. Bet ari šeit nevarēja palikt. Nekas, viņš parādīs šiem zaļknābjiem, kā ir jāšauj. Ja nošaus viņu, tas tomēr ir labāk, nekā būt pakārtam.

Pēkšņi atspīdēja gaisma, un pagrabā ielidoja degošu avīžu sainis. No augšas atskanēja šāviens.

—     Nekusties, Egan! — pavēlēja valdonīga balss. — Citādi es aizsūtīšu tevi pie sātana.

Batčs gribēja paiet malā, bet pēkšņi apstājās. Viņš ieraudzīja savā priekšā Sjūzenu, šausmīgi bālu, ar ieplestām acīm. Rokās bija Rollo revolveris.

—     Nekusties, citādi šaušu! — viņa histēriski iekliedzās.

—     Nebāz man to degunā, vājprātīgā muļķe! Tas var šaut, — viņš murmināja, kāpdamies atpakaļ.

—     Neviens nedrīkst kustēties, — atskanēja balss augšā, un pagrabā saskrēja policisti.

* * *

Seržanta detektīva Adamsa kabinets bija neliels un bez komforta. Sjūzenai Hedderei, kura sēdēja uz krēsla malas, likās, ka viņa atrodas cietuma kamerā.

—     F.smu ļoti sarūgtināts, ka liku jums gaidīt, mis Hedclere, — uzmundrinoši teica detektīvs. — Šis kabinets, protams, neder kā tikšanās vieta ar jaunām meitenēm.

Viņš apsēdās pie rakstāmgalda un piedāvāja Sjūzenai cigareti. Viņa atteicās.

—     Neuztraucieties, — teica Adamss. — Tagad jums ne no kā nav jābaidās. Jūs esat rīkojusies nedaudz dīvaini un neapdomīgi, negriezdamās uzreiz policijā. Par laimi mēs notvērām Batču, un man nevajadzēja ziņot priekšniecībai, ka jūs neesat brīdinājusi mūs par notiekošo. Ceru, ka jūs saprotat, ka esat bijusi ārkārtīgi neuzmanīga?

Sjūzena sažņaudza rokas, bet neko neatbildēja.

—     Paskaidrojiet, kāpēc jūs vispār iepināties šajā lietā? — jautāja Adamss.

—     līs pati nezinu. Galvenokārt Ožoša Krafforda dēļ. Man bija ļoti žēl viņa, bet Džoss gribēja palīdzēt misteram Vaidemanam. Es… Es tiešām… Līs nespēju atturēties…

—     Mēs jau sen sekojām Rollo, bet viņš bija pārāk viltīgs. Pateicoties jums, tomēr izdevās atbrīvoties no šī bīstamā bandīta.

—• Bet es taču neko neizdarīju! — protestēja Sjūzena.

—     Tieši otrādi. Esmu ļoti pateicīgs jums par palīdzību. Ja es nebūtu sekojis jums, šie bandīti būtu nozaguši milzīgu naudas summu.

—     Ziniet, es līdz pat šim brīdim nespēju saprast, kā un kāpēc atrados pagrabā, — teica Sjūzena.

—     Arī es to nesaprotu, — Adamss sarauca pieri. —Jūsu izskats norādīja uz iespēju, ka esat hipnotizēta. Batčs apgalvoja, ka Gilrojs ir pielietojis vuctu rituālu, bet es nespēju tam noticēt. Kad mēs aizgājām pie Gilroja," izrādījās, ka viņš jau ir aizbraucis uz Antiļu salām. Mēs nevaram izvirzīt pret viņu apsūdzību, jo nav nekādu pierādījumu.

—     Bet kas ar misteru Vaidemanu? — viņa nedroši jautāja.

—     Tieši viņa dēļ es lūdzu jūs atnākt uz šejieni. Viņš vēlas jūs salikt.

Sjūzena svārstījās.

—     Kur viņš ir?

—    Jūs taču zināt, ka viņš ir nevesels. Mums nācās parūpēties par viņu. Viņš atrodas atpūtas namā, ārstu uzraudzībā. Viņi uzskata, ka paies ilgs laiks, iekams misters Vaidemans atlabs.

—    Jā, bet tieši no tā Džoss tik ļoti baidījās, — ar rūgtu vilšanos teica Sjūzena.

—     Bet nav jau par ko uztraukties. Viņš ir ļoti laimīgs, ka par viņu tagad rūpējas. Viņš ir vientuļš, un mēs nevarējām atstāt to likteņa varā. Vaidemanam nav radinieku, kuri varētu viņu uzmanīt, turklāt viņš ir tik bagāts. Viņa bankas direkcija ņēmusi visu savās rokās, un tagad viņš ir brīvs. Nu ko, braucam?

—    Gribētos zināt, ko viņš vēlas no manis? — arī Sjūzena piecēlās. — Tomēr laikam ir nepieklājīgi atteikties no tikšanās?

Adamss skatījās uz viņu un smaidīja. Šī meitene viņam ļoti patika. Patika Sjūzenas svaigā seja, brīnišķīgie mati un acis, kuras skatījās pasaulē it kā bailīgi, it kā izbrīnīti. Tomēr vislielāko apbrīnu izsauca viņas drosme.

—    Jums nav par ko uztraukties, — viņš mierināja. — Turkāt es būšu tuvumā, ja izrādīšos nepieciešams…

Sjūzena viņam uzsmaidīja.

—     Pēc visiem šiem drausmīgajiem pārdzīvojumiem ir visai dīvaini uztraukties par gaidāmo tikšanos ar šo nelaimīgo cilvēku, — viņa uzvilka cimdus. — Šā vai tā, esmu gatava braukt.

Kamēr viņi brauca tumšajā policijas automašīnā, Adamss mēģināja iekarot meitenes uzticību.

—     Tagad, kad visas briesmas jau garām, ar ko jūs domājat nodarboties?

Sjūzena kaut kā nenoteikti pašūpoja galvu un teica:

—     Man ātrāk jāsameklē darbs. Tomēr jāatzīstas, ka pēc visiem šiem piedzīvojumiem jebkurš darbs liksies garlaicīgs!

Adamss iesmējās:

—     Tādas lietas cilvēka dzīvē bieži negadās. Jau vairāk nekā piecus gadus es strādāju policijā, bet šī ir mana pirmā krimināllieta. #

Sjūzena izstiepa lūpiņas.

—     Varbūt tādēļ, ka jūs neesat meklējis piedzīvojumus. Ja man būtu daudz naudas, es vienmēr meklētu spēcīgus pārdzīvojumus.

—     Nevar būt ne runas par to, ka jūs atkal iestrēgtu kādā bīstamā avantūrā. Nabaga Sendriks bija šausmīgi pārbijies, tomēr arī viņš mums daudz palīdzēja.

—     Man vēl palicis nedaudz naudas no tās, ko iedeva Džoss. Kad tā beigsies, man vienalga būs jāmeklē darbu.

—     Vai jums nav radinieku? — līdzjūtīgi jautāja Adamss.

—     Man ir tante, bet viņai nepatīk mans dzīvesveids, un es cenšos reti satikties ar viņu.

Adamss uzmanīgi paskatījās uz meiteni.

—     Tādā gadījumā jūs drīz vien apprecēsieties. Vai jums ir draugs? — viņš jautāja, bet tad skumji paskatījās uz Sjūzenu.

Meitene sāka smieties.

—     Man nav drauga. Šobrīd visi vīrieši man krīt uz nerviem.

—     Bet es esmu pārliecināts, ka jums tagad ir vajadzīgs spēcīgs atbalsts.

—     Tas nav obligāti, — koķeti teica Sjūzena. — Es pati lieliski tieku ar visu galā… Kādreiz vēlāk, tikai ne tagad…

Mašīna palēnināja gaitu, iegriezās alejā un apstājās skaistas mājas priekšā.

—     Mēs esam atbraukuši, — Adamss atvēra durvis. — Vai vēlaties, lai es ietu jums līdzi, vai lai uzgaidu tepat?

—     Es iešu viena. Paldies. — Droši atbildēja Sjūzena.

—     labi, es jūs gaidīšu. Ja tomēr jums būs vajadzīga palīdzība, izmetiet kaut ko pa logu un es sapratīšu, ka man jāiet.

Sjūzena pamāja un aizgāja. Durvis atvēra pavecs vīrietis.

—     Lūdzu, — viņš teica, kad Sjūzenna bija stādījusies priekšā. — Mēs jūs gaidām. Esmu doktors Edželijs, — viņš piemetināja.

—     Tikai, lūdzu, neuztrauciet misteru Vaidemanu. Šobrīd viņam vajadzīgs pilnīgs miers.

Doktors Edželijs pieklauvēja un, nenogaidījis atbildi, pagrūda durvis.

—     Mister Vaideman, pie jums ir atnākusi mis Heddere, — viņš runāja tonī, kādā mēdz runāt ar maziem bērniem vai smagi slimiem pieaugušajiem. — Es teicu viņai, lai neuztrauc jūs. Arī jums pašam tas ir jāatceras, ja vēlaties ātrāk izveseļoties.

Misters Vaidemans sēdēja pie liela loga, kājas bija apsegtas ar pledu. Sjūzena nedroši izgāja istabas vidū un apstājās, jautājoši skatīdamās uz Vaidemanu.

—     Sēdieties, — viņš laipni teica, bet doktors Edželijs piedāvāja viņai krēslu. Vaidemans ar žestu lika doktoram manīt, ka vēlas palikt vienatnē ar Sjūzenu. — Neuztraucieties, es ilgi nerunāšu, bet es negribu, lai jūs dzirdētu sarunu.

Edželijs uzmeta Sjūzenai brīdinošu skatienu un aizgāja. Vaidemans domīgi skatījās uz Sjūzenu. Viņš skatījās tik ilgi, kamēr viņa kļuva nemierīga un sāka dīdīties uz krēsla.

—     Tātad jūs esat mis Sjūzena Heddere, — viņš beidzot teica. — Piedodiet, ka es tā pētu jūs, bet man liekas, ka esat neparasta meitene. Man liekas pat neticami, ka tāda jauna meitenīte spēj parādīt tik lielu drosmi un izdarīt man tik nenovērtējamu pakalpojumu.

—     Bet man nemaz tā neliekas, — viegli smaidīdama, iebilda Sjūzena.

—    Jūs esat tik jauna! Cik jums gadu? Piedodiet par šādu jautājumu.

—     Oktobrī palika divdesmit divi.

Vaidemans atgāzās krēslā. Dažas minūtes viņš skatījās uz uguni kamīnā, pēc tam atkal pacēla acis uz Sjūzenu.

—     Ārsti cenšas man iegalvot, ka esmu jucis. Tās ir tīrās muļķības. Jucis ir tas vecais ārsts, es jums galvoju. Bet ja viņi vēlas mani turēt šeit, man nav nekādu iebildumu. Mīļais bērns, esmu kļuvis vecs, un man grūti tikt galā ar saviem darbiem, lln viss tikai tādēļ, ka blakus nav vairs mana mīļā brāļa. Mēs kopā varējām kalnus gāzt, bet tagad es nejūtu sevī spēku. Galu galā es tomēr saņēmu atpakaļ savu naudu, māja šeit ir diezgan komfortabla, un es esmu piekusis no visa. Kamēr esmu šeit, lai viņi paši noņemas ar visu.

Sjūzena pēkšņi juta, ka viņai nav bail no šī nelaimīgā vecā cilvēka.

Viņš nemaz neizskatās pēc jukuša, viņš ir vienkārši lielisks, pat nedaudz līdzīgs viņas tēvam.

—     Lūdzu, pastāstiet man par Džosu, — viņš teica. — l's lūdzu jūs atnākt šurp tieši viņa dēļ.

—     Es nevaru šeit ilgi palikt, — viņa nervozi knibināja cimdus. — Mani lejā gaida, arī ārsts teica, ka jūs nedrīkstat uztraukties. Libāk citu reizi.

Vaidemans uzsita knipi.

—     Par to neuztraucieties. Nerūpējieties par ārstiem un policistiem. Tas ir viņu darbs.

Beidzot Sjūzena saņēmās un pastāstīja no paša sākuma, nobeigdama ar to, kā abi ar Fresbiju pārnesa Korneliusa līķi. Vaidemans sēdēja ar aizvērtām acīm un nokārtu galvu.

—     Kāds šausmīgs stāsts! Policists, kā viņu sauc? Jā, Adamss. Viņš pastāstīja man, ka bez jums es būtu pazaudējis visu savu mantu. Tas mani satracināja. Esmu tik daudz un grūti strādājis, lai visu to nopelnītu… Es gribētu jums pateikties par visu, ko esat darījusi manā labā, — viņš skumji pašūpoja galvu. — Bet nabaga Džosu es pieminēšu mūžīgi!

Sjūzena jutās neērti.

—     O! Bet es nesmu izdarījusi neko sevišķu, par ko būtu vērts pateikties. Vienkārši šī lieta mani ieinteresēja, un es jutu līdz Džosam, šim uzticīgajam cilvēkam. Protams, man bija ļoti bail, bet es to nenožēloju. Tagad viss jau pagātnē, bet man priekšā nav nekā. Tas ir ļoti garlaicīgi.

Viņš cieši paskatījās uz meiteni.

—     Tikai nemetieties uzreiz kāda vīrieša skāvienos. Jauna, skaista sieviete. Ar jūsu drosmi var iet ļoti tālu, ja pietiks veselā saprāta. Jūs centāties palīdzēt man. Tagad ir mana kārta. Metiet pie malas lepnību. Nauda taču var sagādāt cilvēkam ļoti daudz prieka. Jaunība cilvēkam dota tik vienreiz, tāpēc jācenšas to pilnībā izmantot, — viņš nometa Sjūzenai uz ceļiem aploksni. — Neatveriet to tagad. Tiesa, šeit nav pārāk daudz, tomēr pietiks, lai jūs kādu laiku justos brīva un neatkarīga-

—    Tiešām, es nezinu… — Sjūzena nosarka. — Jūs saprotiet… Džoss man maksāja… Man vēl nedaudz ir palicis…

—     Nestrīdēsimies nieku dēļ. Ņemiet to kā maksu par detektīva darbu, kuru jūs īstenībā arī izpildījāt. Nelaidiet garām iespēju un izmantojiet laiku!

Bez klauvējiena istabā ienāca doktors Edželijs.

—     Domāju, ka ir pienācis laiks nedaudz atpūsties, — viņš ar smaidu teica. —Pēc tam jūs varēsiet ieturēt pusdienas.

—    Vai jūs jebkad esat dzirdējusi šādas muļķības? — jautāja Vaidemans, raustīdams plecus un smaidīdams Sjūzenai. — Tomēr laikam nāksies izpildīt šī tipa kaprīzi.

Sjūzena piecēlās.

—     Paldies, mister Vaideman… —viņa iesāka.

Viņš pacēla roku.

—     Ejiet ātrāk prom, mans bērns. Ja jums būs vajadzīga palīdzība, nāciet atkal pie manis. Un ja ne, palieciet tur, kur jums patīk. Šī ir pavisam nepiemērota vieta tādai meitenei kā jūs, — tad pilnīgi negaidīti vecā vīra smaids nozuda, un sejas izteiksme izmainījās. Likās, ka viņa acu priekšā bija nolaidusies migla, skatiens kļuva tukšs un neizteiksmīgs.

—    Aizvediet prom šo sievieti, — viņš teica piesmakušā balsī. — Kas tā tāda ir? Ko viņa šeit dara? — Vaidemans iekliedzās asā, nepatīkamā balsī. — Es gribu redzēt Korneliusu! lai viņš atnāk pie manis.

Doktors Edželijs delikāti, bet noteikti izvadīja Sjūzenu no istabas. Pēc tam viņš aizslēdza durvis.

—     Tagad jūs redzat, kāds viņš ir. Viņam bieži gadās šādas krīzes. Vairākas dienas viņš mēdz būt pilnīgi normāls, un tad atkal kaut kas uznāk, pieprasa savu brāli. Ļoti žēl, bet, manuprāt, paies ilgs laiks, kamēr viņš pilnībā atlabs.

Sjūzena bija apjukusi un nobijusies, tādēļ nezināja, ko atbildēt.

—     Bet vai viņš… Vai viņš vismaz jūtas laimīgs? — beidzot meitene jautāja, lūdzoši skatīdamās uz ārstu.

—     O, jā! Par to jūs neuztraucaties, — viņš apgalvoja. — Vai jūs pati atradīsiet ceļu, vai man jūs pavadīt? Man vēl jāiet pie viņa.

—    Jā, doktor, neuztraucieties, es pati iziešu no šejianes, — teica Sjūzena un pamāja.

Hallē Sjūzena apstājās, lai izpētītu Vaidemana iedoto aploksni. Viņa atvēra to, izņēma sārtu papīrīti. Tas bija čeks par pieciem tūkstošiem mārciņu. Brīdi viņa stāvēja nekustīgi un izbrīnā skatījās uz čeku. Viņai reiba galva. "Jā, tiešām viņš ir ļoti labs," viņa nodomāja par Vaidemanu.

Nepacietīgs policijas mašīnas signāls lika viņai satrūkties. Meitene ātri iebāza čeku somiņā. Tagad viņa ir neatkarīgs cilvēks. Var atvērt kantori, nopirkt nelielu veikalu, pat izveidot savu izmeklēšanas biroju…

Atskanēja vēl viens signāls, jau nepacietīgāks. Sjūzena steidzīgi atvēra durvis, noskrēja pa trepēm un devās pie mašīnas, kur viņu gaidīja Adamss…

Щ. йeifb

DZĪVĀS MIESAS TIRGOŅI

.

PROLOGS

Nakts bija karsta un smacīga. Karstums dienā lika tecēt sviedriem pār cilvēku ķermeņiem un padarīja trakus suņus. Pat naktī ielas joprojām bija tukšas.

Filips — garš, tievs cilvēks ar sabužinātu matu ērkuli un melanholiskām acīm — sēdēja attālākajā preses kluba nostūrī un lēnām sūca alkoholu. Viņa pudeles brālis, reportieris Franklins, atzina, ka Filips šobrīd izskatās pēc tipiska dzejnieka — neveiksminieka.

Filips atraisīja kaklasaiti un atpogāja kreklu. Ar trīcošu roku viņš nolika uz galda pilno viskija glāzi.

—     Kas par idiotisku nakti! Man ir tāda sajūta, ka es tūlīt izkusīšu, — viņš novaidējās. — Cik pulkstenis, Frenkij?

Franklins, no karstuma tikpat bāls un noguris, smagi paskatījās uz Filipu ar blāvām acīm.

—     Ceturksnis uz vieniem, — viņš atbildēja un atmeta galvu pret ādas krēsla atzveltni.

—     Ko?! Jau pāri pusnaktij?! — nervozi sarāvās Filips, bet tad atkal atlaidās savā vietā. — Ak, ko gan es esmu sadarījis… Tu zini, kur man šobrīd jābūt?

Franklins noliedzoši pakratīja galvu.

—     Šovakar man bija jāsatiekas ar kādu jauku sirsniņu, — paskaidroja Filips, slaucīdams kabatlakatā seju un kaklu. —Tagad viņa ir veltīgi nogaidījušies un droši vien vairs nav labā garastāvoklī.

Franklins kaut ko dobji norūca.

—     Klau, Frenkij! Bet es taču šodien nevaru pie viņas iet. Ks saprotu, ka esmu rīkojies nejauki, bet šādā briesmīgā naktī tas būtu par daudz no manis prasīts…

—     Nevaimanā, — norūca Franklins, arī noslaucīdams sviedrus. — Arī es būtu ar mieru ielīst kādā lielā ledusskapī.

Filips plati iepleta acis. Lēnām un nedroši viņš piecēlās no krēsla.

—     Tas nav nemaz tik dumji, — viņš noteica un ar plašu dzērāja žestu uzsita Franklinam pa muguru. — Ks vienmēr esmu uzskatījis, ka tavā galvā tomēr ir smadzenes… Tu man devi lielisku ideju…

—     Sēdies! — atstūma viņu Franklins. — Tu esi piedzēries!

Filips papurināja galvu.

—    Vecīt, tev nav taisnība, — viņš teica. — Tūlīt mēs iedzersim ar tevi pa glāzītei un dosimies prom.

—     Nekur es neiešu, — nomurmināja Franklins, bet Filips jau bija satvēris viņu aiz rokām un izvilcis no krēsla.

—     Nepretojies, idiot, es izglābšu tev dzīvību. Mēs paņemsim taksi un pavadīsim šo šaušalīgo nakti morgā

Franklins iepleta muti.

—    Ja tu domā, ka esmu ar mieru īsināt laiku miroņu sabiedrībā, tad tu maldies…

—     Kādā kompānijā? Viņi guļ ledusskapjos — atvilktnēs, bet mēs vienkārši atpūtīsimies tukšā, vēsā istabā.

—     Labi, labi, — padevās Franklins, balstīdamies pret galdu, — kaut arī man tas ne visai patīk..: Bet vai tur varēs tikt iekšā?

Filips viltīgi piemiedza ar aci.

—     Es ievedīšu. Man tur zināms viens tips. Viņš ir lāga zēns. Braucam!

Franklina seja pēkšņi kļuva gaišāka.

—     Braucam! Būtībā tā ir velnišķi laba ideja.

Iznākuši no kluba, viņi apturēja taksometru. Šoferis, izdzirdējis adresi, aizdomīgi paskatījās uz abiem braucējiem.

—     llz kurieni? — viņš pārjautāja cerībā, ka ir pārklausījies.

Filips, bīdīdams Franklinu mašīnā, pagriezās pret vadītāju.

—     Uz morgu, — viņš pacietīgi atkārtoja. — Tur ir krietni vēsāks… Tāpēc, kamēr mēs vēl neesam izvārījušies šajā karstumā, brauc!

—     Klausieties, zēni, — šoferis izkāpa no mašīnas, — jums vajadzīgs nevis morgs, bet gulta mājās. Man bieži nākas vadāt piedzērušus puišus, un es labi zinu, kas tādās reizēs ir vajadzīgs. Kur jūs dzīvojat? Esiet taču prātīgi! Es jūs abus apguldīšu.

Filips uzmeta viņam vērtējošu skatu un tad pieliecās pie sava kompanjona.

—     Frenkij, vai tik šis tips nevēlas ar mani pārgulēt!

—     Viņš tev patīk? — slinki painteresējās Franklins.

Filips atkal pagriezās pret šoferi un noskatīja viņu no galvas līdz kājām.

—     Nezinu. Izskatās viņš tīri labi.

Šoferis noslaucīja seju krekla piedurknē.

—    Klausieties, puiši, — viņš nomierinoši teica, — es neesmu teicis, ka gribu ar jums gulēt.

Filips ērtāk iekārtojās priekšējā sēdeklī.

—    Frenkij, šis tips ir mainījis savas domas, — viņš teica drūmā :onī, — un man gribas sadot tam pa purnu.

Šoferis paliecās pret durvju lodziņu.

—     Uz kurieni mēs tomēr braucam? — viņš jautāja. — Tagad nav īstais laiks te stāvēt!

—     Uz morgu! — spītīgi atkārtoja Filips, — saprati? Tā ir vienīgā vēsā vieta šajā pretīgajā pilsētā.

—    Jums neizdosies tur iekļūt. Jūs tur neielaidīs, turklāt vēl tādā stāvoklī.

—     Ko tu muldi! Es labi pazīstu turienes sargu.

—     Tiešām? Varbūt jūs varat aizlikt vārdiņu arī par mani? Atklāti sakot, arī man gribētos kaut nedaudz atvēsināties.

—     Kāda runa! Bet nav ko velti dzesēt muti, dodamies ceļā.

—     Bet ko tu darīsi ar savu taksi? — viņš jautāja šoferim.

—     Atstāšu šeit. Ceru, ka šejienes iemītniekiem viņš nav vajadzīgs.

Skaļi runādami, nedrošā solī viņi iegāja morgā. Sargs, kurš tobrīd lasīja avīzi, apstulbis skatījās uz ienācējiem.

—     Sveiks, Džoe! — griezās pie viņa Filips. — Iepazīstināšu tevi ar saviem draugiem.

—     Ko nozīmē šis troksnis? — nolikdams avīzi, stingti noprasīja Džoe.

—       Mēs gribam pārnakšņot pie tevis, — nosmīkņāja Filips. — Tu vari izturēties pret mums kā pret miroņiem.

Džoe piecēlās. Viņa apaļā seja no dusmām bija nosarkusi.

—    Tu esi piedzēries kā ostas padauza, — viņš norūca, vērsdamies pie Filipa. — Iesaku jums nekavējoties aizvākties. Šeit nav vietas dumjiem jokiem.

Šoferis devās durvju virzienā, bet Filips viņu aizturēja.

—    Saki man, Džoe, — viņš daudznozīmīgi jautāja, — kas tas bija par jauku putniņu, ar kuru tu vakar lustējies?

Džoe acis iepletās.

—     Kas par putniņu? Tu ne ar vienu nevarēji mani redzēt.

Filips izplūda nekaunīgā smīnā.

—     Nemuldi, vecīt! Tai skaistulei ir tādas krūtis, ka pilnīgi var noreibt, un piedevām vēl kājiņas, ka gribas nenoskatīties. Velns parāvis, Džoe, kur tu viņu noķēri?

Viņš pagriezās pret saviem kompanjoniem.

—     Esmu gatavs apzvērēt, ka jūs nekad neko tamlīdzīgu neesat redzējuši. Mani pilnīgi šausmina doma, ka mājās šim izvirtulim ir sieva, bet viņš vazājas ar tādām skaistulēm.

Džoe atvčra nožogojumu.

—     Labi, tu esi vinnējis, — viņš gurdeni teica. — Nāciet iekšā. Tas ir galīgais blefs, ko tu tur muldi, Filip, un tu pats labi to zini, tomēr man negribas riskēt. Šāds nostāsts sagādātu manai vecenei pārāk daudz prieka.

Filips uzvaroši pasmaidīja.

—     Ejam, zēni! — viņš jautri aicināja.

Taksists un Franklins, sekojot viņam, sāka lēnām kāpt lejā pa marmora trepēm, kur viņus apdvesa pelējuma un formalīna smaka. Filips atvēra smagas tērauda durvis un formalīna smārds vēl vairāk pastiprinājās. Viņi iegāja lielā zālē. Pēc smacīgās pilsētas morga atmosfēra likās pilnīgi nereāla.

—     B-r-r, — sarāvās Franklins. — Liekas, es nosarmoju…

Izņemot četrus garus koka beņķus gar sienām, šeit bija redzamas

tikai metālisku skapju melnās durtiņas.

—    Ja nezinātu, tad nekad nevarētu ienākt prātā, ka šajos skapjos glabā līķus, — teica Filips. — Man te patīk. Šeit ir vēsi, bet miroņi mani netraucē.

Šoferis nedroši noņēma savu rūtaino cepuri un nervozi sāka mīcīt

to.

—    Tātad šeit tiek glabāti mirušo ķermeņi? — viņš čukstus jautāja.

—     Protams, šeit, — atbildēja Filips, apsēzdamies uz viena no beņķiem. — Bet jums gar to nav ciajas. Iekārtojieties ērtāk un guliet.

Nenolaizdams acis no drūmajiem metāla skapjiem, šoferis nedroši apsēdās uz sola. Franklins turpināja stāvēt.

—     Es nevaru izdomāt, vai Džoe man kādreiz atļaus atnākt uz šejieni ar manu sirsniņu? — miegaini nomurmināja Filips. — Nē, diez vai un arī viņa pati nepiekritīs. Frenkij, lūdzu, nodzēs gaismu!

—    Vai tu esi jucis?! Vai tu domā, ka es palikšu tumsā ar šiem miroņiem? Kamēr es redzu šos skapjus, vēl neko, bet tumsā… Man liksies, ka miroņi lien laukā no savām kastēm un zogas pie manis.

Filips piecēlās no sola un apsēdās

—     Vai tu gribi, lai miroņi iznāk no saviem skapjiem?

—    Es neteicu, ka gribu un ka viņi to spēj. Vienkārši es šeit nejūtos savā ādā. Man liekas, ka…

—    Beidz ākstīties, — iesmējās Filips. — Tūlīt es jums kaut ko parādīšu…

Viņš piegāja pie viena no skapjiem un atvēra to. Tur gulēja liela auguma nēģeris. Viņa acis bija izvalbītas, bet starp baltajiem zobiem rēgojās iekosta mēle. Filips ātri aizvēra durvis.

—     Šito ir vienkārši nožmieguši, — viņš teica viegli trīcošā balsī. — Paskatīsimies, kas tur vēl ir…

Šoferis arī piecēlās un pienāca tuvāk. Franklins palika uz vietas. Filips atvēra otru skapi. Tajā gulēja padzīvojis vīrietis ar bārdu.

—    Nemaz neizskatās, ka viņš būtu sastindzis, vai ne? — jautāja taksists.

Filips atkal aizvēra skapja durvis.

—     Tiešām, viņam ir tāds izskats, it kā viņš būtu piebāzts ar salmiem. Iesim, paskatīsimies labāk uz meičām, — viņš piebilda, šķērsodams zāli. Apstājies pie viena no skapjiem, Filips uzsauca Franklinam:

—     Vai tev tāpat kā šim puisim negribas paskatīties uz meičām? — viņš pamāja uz šoferi.

Taksists apjuka.

—     Nepiešujiet man to, ko neesmu teicis, patron! Šī nav mana iniciatīva, bet, ja jūs uzskatiet, ka es nedrīkstu uz viņām skatīties, tad es to nedarīšu.

Filips klusēdams atvēra kārtējo skapi, bet drīz vien durvis atkal aizvēra.

—     Izskatās, ka skaistulītes mūsdienās nemirst, — viņš nomurmināja ar nožēlu. — Šeit ir vecene, un viņas izskats diez vai sagādās kādam prieku.

Viņš pārgāja pie nākošā skapja un atvēra to.

—     Šī jau ir labāka. Frenkij, panāc šurp un paskaties uz viņu!

Ziņkāres dzīts, Franklins pienāca, un visi trīs sāka skatīties uz mirušo meiteni. Viņai bija ugunīgi sarkani mati. Skaistā, bet aukstā seja bija saglabājusi traģisku izteiksmi. Meitenes lūpas joprojām izskatījās maigas. Uz zoda rēgojās lūpu krāsas pleķis.

Filips atsedza meitenes augumu. Vēl nekad viņš nebija redzējis tik skaistu sievietes ķermeni. Franklins paņēma no viņa palagu un grasījās atkal uzsegt to mirušajai, bet Filips atturēja.

—     Pagaidi. Viņa atstāj uz mani graujošu iespaidu. Vai tu līdz šim esi redzējis tādu skaistuli?

—     Cik gan vajadzēja naudas, lai pieskartos šādai meičai, — ar skaudību noteica taksists.

Filips noliecās un izņēma no skapja mirušās personības kartiņu. Uz tās bija rakstīts:

"Zulija Kalligana. 23 gadi, 1 metrs 60 centimetri, svars 53 kilogrami. Adrese nezināma. Nāves cēlonis: dūriens ar asu auksto ieroci. Profesija: prostitūta".

Viņš nolika atpakaļ kartiņu, un trīs vīrieši klusēdami turpināja skatīties uz līķi.

—     Kas gan to būtu domājis! — beidzot noteica Franklins. — Bet es jau biju gatavs nobirdināt kādu asaru. Kā izrādās, viņa bija tikai profesionāla padauza…

Filips nosodoši paskatījās uz Franklinu.

—     Un kas par to? Tomēr viņa bija labs cilvēks…

Franklins uzklāja līķim palagu un aizvēra skapi.

—     Ceru, ka tu nepiederi pie sapņotājiem — ideālistiem, — turpināja Filips, — kuri uzbur ap meiteni nevainības oreolu. Nē? Piemēram, es uzskatu, ka šī meitene vienkārši nodevās savam amatam. Varbūt nepārāk cienījamam, tomēr viņa bija viena no mums, cilvēkiem.

—    Beidz, Filip, — apsēzdamies atbildēja Franklins. — Padauza ir un paliek padauza. F.s organiski nicinu un neieredzu staigules. Kas attiecas uz šo, tad es uzskatu, ka viņa ir saņēmusi pēc nopelniem.

Pa to laiku taksists atkal bija atvēris skapi un kā apburts skatījās uz mirušo meiteni. Filips un Franklins nepievērsa viņam nekādu uzmanību.

—    Vai tiešām tu nesaproti, ka daudzas meitenes, sevišķi skaistās, mēdz nokļūt bezizejas situācijās, un viņām nākas iet uz ielas, — iesaucās Filips. — Tev gan vajadzētu to zināt un būt nedaudz žēlīgākam…

—     Žēlot viņas?! Nesmīdini mani. Jau tā ar viņām nodarbojas daudzi labdarības fondi. Un, ja jau viņa piekopa šādu amatu, tātad gribēja bez pūlēm un skaisti dzīvot… Tu viņas žēlo, bet viņas no tādiem muļķiem kā tu izvelk pēdējo grasi! Viņas tev uzsmaida, bet sirdī nicina un neieredz! Tā ir īpaša suga…

—    Visdrīzāk šī ir viena no Ravena meičām, — noteica šoferis.

Filips un Franklins pagriezās pret viņu:

—     Vai tu esi viņu tur redzējis?

—     Protams, nē. Kur lai es ņemtu tādu naudu, — atbildēja taksists, ar nožēlu aizvērdams skapi. — Esmu tikai dzirdējis, ka pie Ravena ir visskaistākās meičas, bet šī ir ļoti jauka.

Filips atkal uzrunāja draugu:

—      lu esi netaisns, Frenkij. Daudzām no sīm meitenēm ir ļoti smaga dzīve. Katrā ziņā Ravena skaistules ir neapskaužamā stāvoklī…

—     Bet kas ir Ravens?

—     Tu nezini Ravenu?! — izbrīnā izsaucās Filips, saskatīdamies ar šoferi. — Atliek pajautāt, no kurienes tu esi uzradies?

—    Beidz ņirgt, — labsirdīgi nomurmināja Franklins. — labāk izstāsti vLsu, ko zini.

Filips, it kā būtu gaidījis tieši šo uzaicinājumu, iekārtojās ērtāk uz sola un aizsmēķēja cigareti.

—     Ravens bija svarīga persona, — viņš iesāka. — Viņš atbrauca uz Sentluisu apmēram pirms gada. Pirmais ar viņu sastapās kāds avīzē strādājošs tips. Interesants ir visas šīs jezgas sākums. Ja nebūtu vecā Polsona sievas, kura sacēla skandālu, Ravens līdz pat šai dienai turpinātu iesākto…

PIRMĀ DALA

,

I. nodala

»

3.jūlijs. Pulkstenis rāda 23-45-

—     Ak, mīļo Džerij! Pavadiet mani, es gribu pastaigāties, — palūdza misis Polsone, kolīdz apklusa pēdējie mūzikas akordi.

Džerijs Gomslejs uzmeta skatienu tuklajai, vecīgi smagnējai figūrai un nodrebēja.

—     Vai jums neliekas, ka šī nakts ir pārāk smacīga, — turpināja misis Polsone, iziedama caur deju zāli. — Bet manā mašīnā darbojas gaisa atsvaidzinātājs un mums būs labi… — viņa rotaļīgi papliķēja vīrieša roku.

—     O, jā, misis, — izspieda Džerijs, ar kabatlakatu noslaucīdams nosvīdušo seju.

Viņš jau zināja, kam jānotiek. Jau kopš pagājušās nedēļas viņš saprata, ka agri vai vēlu tam jānotiek, un tagad gāja nopakaļ sievietei, riebumā saviebies. Cilvēki atskatījās uz abiem, un daudzi apmainījās ar saprotošiem smaidiem.

Kad viņi gāja garām muzikantiem, orķestra diriģents viņam kaut ko teica. Džerijs nesadzirdēja vārdus, tomēr saprata jēgu un jutās vēl riebīgāk. Pie pašām durvīm viņš vēl mēģināja pierunāt misis Polsoni palikt dansingā, bet tas izrādījās tikpat veltīgi kā mēģināt ar rokām apturēt cunami…

Ārā gaiss likās patīkams. Uz brīdi viņi apstājās trepju augšgalā, lai aprastu ar tumsu. Pēc tam viņa pieķērās tam pie rokas, un Džerijs atkal sajuta dziļu riebumu.

—     Vai ārā nav jauki! — viņa izsaucās. — Man ir sajūta, ka esmu kļuvusi jaunāka!

—     Nerunājiet muļķības, jūs vēl esat jauna, — automātiski, neko nedomādams, teica Džerijs.

—    Jāskatās taisnībai acīs, Džerij, — viņa atbildēja. — Neesmu vairs tik jauna kā agrāk, lai gan līdz vecumam man vēl tālu. Domāju, šie ir manas dzīves skaistākie gadi.

Viņš iekšēji sarāvās.

No tumsas klusu izslīdēja mašīna. Šoferis, jauns puisis, veikli izlēca no kabīnes un sastinga, ar roku pieturēdams atvērtās di*rtiņas. Gomslejs jutās kā slazdā. Viņa tik gudri visu bija iekārtojusi! Šoferis paskatījās uz viņu un ar žestu aicināja mašīnā. Džerijs apsēdās pie stūres, bet viņam blakus — misis Polsone. Džerijs izlikās neredzam smīkņājošo šofera Hzionomiju. Pēkšņi viņam no kauna gribējās raudāt…

—      Ir auksti. Vai jūs nebaidāties no saaukstēšanās? — viņš mēģināja pēdējo reizi atcelt braucienu. — Varbūt prātīgāk būtu atgriezties?

—      O, nē! — viegli iesmiedamās, viņa teica. — Ja jums kļūs auksti, es jūs sasildīšu…

"Tā arī būs," nodomāja Džerijs. "Šajā ziņā nav ko lolot veltīgas ilūzijas".

—      Uz kurieni mēs brauksim? — viņš jautāja, lēnām izbraukdams uz šosejas.

—      Pagaidām brauciet taisni! Pēc tam es jums pateikšu… — teica misis Polsone, it kā nejauši piespiezdamās pie Džerija.

Viņš juta uz sava pleca sievietes smagās, ļenganās miesas spiedienu, bet nevarēja saņemties, lai nogrūstu šo slogu. Kad bija nobrauktas kādas trīs jūdzes, viņa nokomandēja griezties pa kreisi. Riepas skāra smagu grants segumu, un koki aizsedza debesis.

—     Apstājieties! — negaidīti piesmakušā balsī viņa pavēlēja.

Viņš izlikās nedzirdam un turpināja braukšanu.

—      Džerij, mīļo zēn, es taču lūdzu jūs apstāties, — viņa iečukstēja tam ausī. — Es gribu jums kaut ko teikt.

Tajā pašā brīdī viņa pagrieza aizdedzes atslēgu, un mašīna lēnām apstājās.

Gomslejs ar rokām ieķērās stūrē un cieši raudzījās tumsā. Brīdi abi klusēja.

—     Džerij, mans mīļais, jūs tiešām esat ļoti skaists zēns, — misis Polsone pieskārās pie viņa rokas.

Gomslejs nevilšus atrāvās nost.

—      Esmu laimīgs, ja jūs tā domājat, — viņš klusu teica. — Tiešām, jūtos pagodināts.

Sieviete smagi dvašoja viņam tieši sejā.

—      Mans mazais Džerijs, — viņa aizelsusies čukstēja. —Jūs esat visjaukākais puisēns, kādu jebkad esmu satikusi. Nezinu, ko par to domātu mans vīrs, bet man gribas būt īpaši mīļai…

Viņš atkal notrīcēja.

—      Bet misis Polsone, jūs jau tāpat esat pret mani ārkārtīgi laipna, — viņš atbildēja. —Jūs man pasniedzāt tādas dāvanas, ka ne uz ko vairāk es nemaz nevaru cerēt…

—    Man ir vēl šis tas, ko neesmu tev iedevusi, — viņa izdvesa no uztraukuma piesmakušā balsī. — Džerij! Esmu traka pēc tevis!

Viņa pastiepa rokas un satvēra vīrieša galvu. Viņa pievilka to sev klāt un sāka dedzīgi skūpstīt uz lūpām, acīm, vaigiem… Viņam kļuva nelabi no šīs valgās, kārīgās mutes. Pārvarēdams riebumu, Džerijs ar rokām atspiedās pret sievietes krūtīm un atgrūda viņu.

—     Nē, nē… — puisis nogārdza. — Tūlīt es jūs aizvedīšu mājās. Es negribu… Negribu izjaukt jūsu ģimeni…

Viņa pievirzījās vēl tuvāk.

—    Netēlo, nu, idiotu, — sieviete dobji teica. — Dari, kas jādara, un klusē!…

Viņš tik spēcīgi atgrūda veco fūriju, ka tā ar galvu ietriecās mašīnas durvīs. Mēness gaismā viņš pamanīja Polsones nekustīgās acis, ļenganās lūpas, un pēkšņi atskanēja briesmīgs kliedziens. Viņš taustīdamies atrāva automobiļa durvis un izlēca ārā.

Gomslejs vēlējās tikai vienu: būt no šīs sievietes pēc iespējas tālāk. Sekodams šai vēlmei, vīrietis metās tumsā, kamēr viņa turpināja kliegt…

2.nodaļa

4.jūlijs. Pulkstenis 15.10.

Džeks Ellindžers bija nevērīgi izgāzies pie sava rakstāmgalda — uz pakauša atbīdīta platmale, lūpu kakliņā iežmiegta cigarete. Viņš nesteidzās uz mājām, kaut arī raksts bija pabeigts un vairāk darba nebija. Iezvanījās iekšējo sakaru telefons. Bez jebkāda entuziasma Džeks pacēla klausuli.

—    Tu esi trāpījusi īstajā laikā, draudzenīt, — viņš teica galvenā redaktora sekretārei. — Pēc pāris minūtēm es būtu nozudis līdz pat rītdienai.

Klausulē atskanēja jaunās sievietes balss:

—     Hello, Džek. Misters Henrijs vēlas jūs redzēt.

Džeks neapmierināti atbildēja:

—     Sakiet viņam, ka esmu jau aizgājis mājās.

—     Tādā gadījumā misters Henrijs lika zvanīt jums uz mājām…

—     Kas nolicis? Vai kāds briesmīgs atgadījums?

—    Nezinu, bet labāk nāciet šurp. Misters Henrijs, kā liekas, ir nelāgā omā.

Klausulē atskanēja signāls.

"St.Lois" galvenais redaktors bija jauks cilvēks un patīkams arī kā šefs. Slikts garastāvoklis viņam bija ļoti reti. Džeks nekādi nespēja saprast izsaukuma iemeslu. Tiesa, uz viņa sirdsapziņas bija neliels grēciņš sakarā ar pierakstītajiem dienesta izdevumiem. Tomēr Henrijs nemēdza piekasīties tādiem sīkumiem.

Galvenā redaktora pieņemšanas telpā Džeks uzsmaidīja tur sēdošajai sekretārei un iegāja šefa kabinetā.

—    Aizver durvis! — viņš saklausīja sveiciena vietā. — Beidzot tu esi ieradies!

Džeks nevērīgi apsēdās.

—    Atvainojiet, bet es ierados tūlīt pēc pirmā uzaicinājuma.

Henrijs turpināja staigāt pa kabinetu, zelēdams mutē nodzisušo

cigareti.

—    Vai tu pazīsti Džeriju Gomsleju? — pēkšņi apstājies, viņš jautāja.

Džeks nenoteikti paraustīja plecus?

—     Samērā nosacīti. Viņš ir labs puisis. Dejotājs Grentoma iestādījumā.

—    Ak, lūk, kā! — Henrijs pietuvojās Džekam. —Jauks puisis, tu saki? Tiešām? Bet šī tipa dēļ mēs abi varam palikt bez darba!

Džeks izbrīnā ieplēta acis.

—     Varbūt jūs paskaidrosiet, kas ir noticis?

—     Tavs "jaukais zēns" ir īsts draņķis. Pagājušā naktī viņš mēģinājis izvarot mūsu izdevēja Polsona sievu.

—     Ko?!! — Džeks uzbudinājumā pielēca kājās, bet pēkšņi atcerējās, kā izskatās misis Polsone, un, skaļi smiedamies, atkrita krēslā. Viņš turpināja rēkt pilnā balsī, bet Henrijs pieliecies ar niknumā degošu seju viņu vēroja.

—    Aizveries tu, īru cūka! — viņš ierēcās. — Par ko tu uzjautrinies?

Džeks noslaucīja asaras.

—    Atvainojiet, — viņš teica, — bet vai jūs tiešām tam ticat? Tas nevar būt. lln ne tikai tādēļ, ka viņa derētu Džerijam par māti. Vai jūs esat redzējis šo sievieti? Tas ir īsts zilonis, bet viņas miesa ir kā receklis…

Henrijs nosmīnēja:

—    Vai nevēlies, lai es to pasaku Polsonam? Ja tu būtu viņu dzirdējis! No naida viņš ir gluži vai traks!

—     Bet kas gan slēpjas aiz visa šī notikuma? Jūs, šef, tikpat labi kā es ziniet, ka mums pasniegtā versija ir tīrais blefs. Ko viņš īsti grib no mums?

—    Viņš grib saņemt Gomsleja nodīrāto ādu Viņš grib aizvērt Grentoma iestādi. Viņš alkst asiņu! Viņš ir gatavs nogalināt…

Henrija vārdu plūdus pārtrauca telefona zvans. Apklusis frāzes vidū, galvenais redaktors uzmeta aparātam aizdomīgu skatienu.

—    Varu saderēt, ka tas atkal ir viņš, — paķerdams klausuli, nomurmināja Henrijs.

Džeks pat no savas vietas varēja dzirdēt, kā klausulē kācis neganti rēca. Henrijs piemiedza viņam ar aci.

—    Jā, mister… Protams, mister… Es visu saprotu, mister…

Džeks ar labpatiku vēroja, kā šefs mēģina izlocīties. Viņš nespēja

atturēties no ironiska smaida.

—    Jā, mister… Viņš jau ir šeit, mister… Nododu viņam klausuli.

Džeks šausmās sāka māt ar rokām, bet Henrijs jau bija ielicis viņa

rokā klausuli.

—     Misters Polsons vēlas ar tevi parunāt, — viņš teica, noslaucīdams sviedrus no pieres.

Pirmo reizi Džekam radās iespēja runāt ar avīzes saimnieku.

—     Ellindžers pie aparāta, ser… — viņš iesāka, bet klausulē atskanēja kaut kas līdzīgs sprādzienam, un Džeks steidzīgi atvirzīja to no auss.

—     Ellindžers? Jūs esat tas tips, kuram es maksāju par kriminālreportāžām?

—     Tieši tā, ser.

—     Labi. Klausieties… — turpināja rēkt Polsons.

Džeks uzsmaidīja Henrijam. Pēc tam viņš saknieba lūpas un izdarīja dažus nepieklājīgus žestus.

—    Jā, ser. Es uzmanīgi klausos.

—     Sadabūjiet man visas ziņas par Grentomu. Noplēsiet ādu tai netīrajai cūkai Gomslejam. Nekavējoties ķerieties pie darba, bet klausuli nododiet Henrijam.

Džeks ar prieku izpildīja pavēli un, atkritis krēslā, sāka slaucīt sviedrus. Henrijs klausījās Polsona monologu, līdz beidzot rēkoņa apklusa. Viņš nolika klausuli.

—     Nē, viņš acīmredzot ir jucis, — apmulsis teica I lenrijs. — Viņš jau ir bijis pie prokurora un sacēlis kājās visu policiju. Tomēr viņi nav spējuši neko izdarīt, jo Gomslejam ir nevainojama reputācija.

—    Ar! ar Grentomu viss izrādīsies kārtībā. Viņa krogā mums nav ko darīt, — Džeks domīgi pakasīja galvu. — Polsonam nekas cits neatliek, kā iesūdzēt Gomsleju tiesā.

Henrijs piegāja pie krēsla, kurā sēdēja Džeks.

—     Dieva dēļ, nebilsti ne vārda par misis Polsoni. Neviens nedrīkst zināt par šo atgadījumu. Šefs tikai tādēļ man visu izstāstīja, ka es atteicos uzbrukt Gomslejam. Ks nedrīkstēju to stāstīt pat tev.

Džeks mulsi pasmaidīja.

—    Tiešām, ja pilsētā uzzinās par šo notikumu, Polsons kļūs par apsmiekla objektu. Cerams, ka vismaz viņš pats netic šiem murgiem?

—     Protams, nē, — atbildēja Henrijs. — Vecene pati sacēla šo trau, bet Polsons baidās no viņas kā no uguns. Viņa vēlas Gomsleja galvu un tavās paša interesēs ir sadabūt to un nomest tai grezelei pie kājām.

—     Klausies, — mēģināja aizstāvēties Džeks, — es taču esmu tikai kriminālreportieris, bet šeit būtu vajadzīgs privātdetektīvs, lai Polsons griežas pie Pinkertona, kurš īsā laikā pratīs sagādāt Gomslejam vislielākās nepatikšanas.

Henrijs drūmi paskatījās uz viņu.

—    Vai tad tu nedzirdēji Polsona pavēli?! Ķeries pie darba! lln nerādies man acīs, kamēr nebūsi kaut ko izķeksējis.

Džeks piecēlās.

—    Atklāti runājot, šef, — viņš beidzot nolēma izteikt savas domas, — visa šī jezga man galīgi nepatīk. Domāju, ka man nav nekādu izredžu dabūt Gomsleju uz āķa, turklāt es viņu uzskatu par kārtīgu zelli.

Henrijs ar nepacietīgu žestu apturēja Džeku.

—     Zinu, zinu. Un tomēr es tevi nopietni brīdinu — tev ir jāsadabū kaut ko kompromitējošu par Gomsleju. Ja tu to neizdarīsi, mēs abi drīz vien izlidosim no šejienes. Tu pat nevari iedomāties, ko viņš ar mums izdarīs.

—    Bet kas īsti man būtu pie Gomsleja jāatrod? — izmisumā jautāja Džeks. — Esmu pārliecināts, ka viņam nav nekādu lielu grēku.

—    Tā ir tava darīšana, — Henrijs saviebās. — Man riebjas stāstīt tev tādas lietas un tomēr, ja tu neko neatradīsi, tad pacenties vismaz kaut ko izdomāt. Esmu pārāk vecs, lai meklētu citu darbu.

Džeks pašūpoja galvu.

—     Es pacentīšos kaut ko izrakt. Tomēr es neko nefantazēšu. Ja

t

neko nesameklēšu, iesniegšu atlūgumu, jo nejūtos spējīgs kaut ko pēc' pavēles safabricēt.

—    Varbūt tev ir taisnība, — smagi nopūtās Henrijs. — Tomēr meklē labi cītīgi! Tā mums abiem ir labākā izeja.

—     Norunājuši, — Džeks piecēlās un izgāja no kabineta.

3.nodaļa

4.jūlijs. Pusnakts.

Uz ielas stūra stāvēja policists, slinki vēzēdams steku. Ravens ieraudzīja viņu uzreiz, kolīdz iznāca no šķērsielas, un tāpēc atkāpās ēnā. Viņš cerēja, ka policists paies garām. Ielas pretējā pusē slējās liela māja, kurā daudzi logi bija apgaismoti. Šīs mājas sestajā stāvā atradās Totsija Mendetas dzīvoklis, un Ravens labi saredzēja viņa logus. Viņš stāvēja pie sienas, noliecis galvu uz priekšu un nedaudz nolaidis platos plecus. No savas vietas Ravens lieliski saskatīja, kā policists ar baltu kabatlakatu noslauka no pieres sviedrus. Tas puisis pat nevarēja iedomāties, ka viņu novēro. Beidzot viņš atkal uzmauca galvā ķiveri un lēnām devās uz neona ugunīm izgaismoto kafejnīcas ieeju, kur mierīgā garā varēja iedzert kādu glāzīti.

Ravens nogaidīja vēl kādu brīdi un, nemanīdams neko aizdomīgu, izslējās visā augumā un izgāja uz ielas apgaismotās daļas.

Šajā brīdī Mendeta, ērti iekārtojies klubkrēslā, zīlēja uz kārtīm. | Viņa resnās lūpas zelēja cigāru, bet priekšā uz galdiņa stāvēja aizsākta viskija pudele un glāze. Šādās reizēs Mendetam patika domāt par veiksmi. Viņš dzirdēja, kā Džeina vannas istabā atvēra krānu, un nevilšus paskatījās pulkstenī. Bija gandrīz pusnakts.

Pēkšņi iezvanījās telefons.

—    Gribi, es pacelšu klausuli? — no vannas istabas jautāja Džeina.

Neko neatbildējis, Mendeta smagi piecēlās, šķērsoja istabu un pacēla klausuli.

—     Kas pie aparāta?

—     Totsij, tas ir Grentoms.

Mendeta saviebās.

—    Kas noticis? — viņš neapmierinātā tonī jautāja. — Vai nevarēji pagaidīt līdz rītam?

—    Atvaino, bet ir atgadījies kas nepatīkams, — Grentoma balss skanēja asi. — Gomslejs ir iesēdinājis mūs peļķē.

—    Runā sakarīgāk, — Mendeta apsēdās uz galda malas. — Kādā peļķē?

—    Viņš aplidoja Polsona sievu un vairākas nedēļas saņēma no viņas dārgas dāvanas…

—     Un tad? Tāpēc jau mēs viņu turam klubā, — pārtrauca Mendeta. — Vai tad viņš jūs piekrāpa?

Grentoms rūgti iesmējās:

—    Nē jau. Gomslejs ir apbrīnojami godīgs zēns. Bet vecene ieķērās viņā kā dadzis. Vakar vakarā viņa izveda Gomsleju ārpus pilsētas un mēģināja izvarot, bet tas mazais nelietis no viņas aizbēga.

Mendetas tuklā seja izplūda ironiskā smīnā.

—    Nu un tad? Cik es saprotu, no tādas vecas izvarotājas bēgt nav nekāds negods. Varu iedomāties to veco zosi! No viņas jebkuram var palikt nelaba dūša!

—     Bet jūs neziniet, kādu triku viņa izspēlēja. Viņa paziņoja Polsonam, ka Gomslejs mēģinājis to izvarot, bet viņa ir aizstāvējusi savu godu. Kā jums tas patīk?

—    Domāju, ka viņas vieta ir trako mājā! Ceru, ka Polsons neuzķērās uz šī āķa.

—     IJzķērās gan. Nezinu, cik lielā mērā viņš tic šai pasaciņai, bet trako kā nenormāls. Visticamāk tam netic, bet vienkārši baidās no savas vecās raganas, kura ir spējīga padarīt viņu traku. Joki mazi, Totsij. Viņš mēģinās aizklapēt ciet mūsu dansingu…

Mendeta nikni iesmējās.

—     Lai pamēģina! Kāda mums darīšana par viņa trako veceni? Viņam pret mums nekā nav un nebūs!

—    Jūs slikti pazīstat Polsonu, — iebilda Grentoms. — Viņš uzrīdīs mums savu avīzi, mēģinās kaut ko izrakņāt un apliet mūs ar dubļiem.

Mendeta kļuva domīgs.

—    Varbūt tev taisnība, bet, kamēr es esmu dzīvs, tādas lietas nenotiks. Domāju, ka jāatdod viņam Gomslejs. Ar noteikumu, ka liks mūs mierā.

—     Tikai dariet to nekavējoties. Šajā gadījumā nedrīkst vilcināties.

—     Paļaujies uz mani, — atteica Mendeta. — Es ņemu Polsonu uz

sevi.

No vannas istabas iznāca Džeina. Viņa izskatījās velnišķīgi skaista savā zīda peņuārā. Gara auguma, ar platiem pleciem, tievu vidukli un apaļiem gurniem…

—     Kas zvanīja tik vēlu? — viņa jautāja.

Noliecies pār galdu, Mendeta vāca kopā kārtis. Zīlēšana vairs nebija prātā.

—     Grentoms, — viņš atbildēja, neko sīkāk nepaskaidrodams.

—     Ko viņš gribēja? Ir taču jau pāri pusnaktij, — izmeta Džeina.

Mendeta vēl iemalkoja viskiju un piekrītoši pamāja:

—     Zinu, bet ej gulēt. Es drīz nākšu.

Sieviete aizgriezās, lai viņš neredzētu tās naidīgo skatienu.

—    Vai kaut kas noticis? Kādas nepatikšanas?

—     Nepatikšanas ir vienmēr, — viņš atteica, nodzēsdams cigāru. — Un es pastāvīgi cenšos no tām atbrīvoties.

Viņš piegāja pie Džeinas un uzlika savu smago roku uz kārdinošā gurna.

—     Ej, es drīz nākšu.

—    Totsij, — Džeina uzstājīgi teica, — man jāzina, vai klubā kaut kas nav atgadījies?

Viņa acīs uzliesmoja niknums.

—     Nekur nekas nav noticis. Un, ja arī ir, tad tā ir mana darīšana! — viņš pastūma Džeinu uz guļamistabas durvīm, uzšaudams pa dibenu. — Es teicu, ej gultā.

Džeina piegāja pie loga un atrāva aizkaru. Viņai bija grūti saņemties. Ja šobrīd Mendeta redzētu viņas sejas izteiksmi, tam kļūtu neomulīgi. Šis rupjais tēviņš nekad nebija rēķinājies ar sievietes izjūtām un noskaņojumu. Viņš pats sagatavoja to, kam bija jānotiek…

Ravens mierīgi šķērsoja ielu mājas virzienā. Pie pašām durvīm viņš pēkšņi, it kā saitēdams kurpi, noliecās. Platmale bija uzbīdīta uz acīm, un neviens nevarētu iedomāties, ka šajā brīdī viņš uzmanīgi pēta apkārtni. Ravens pamanīja, ka ēnas aizsegā stāv kāds melnās drēbēs ģērbies cilvēks. Nezināmais rokas turēja mēteļa kabatās un ar vienaldzīgu skatienu pavadīja Ravenu, kurš izlikās nedaudz iedzēris.

It kā ticis galā ar kurpju šņori, Ravens lēnām nogriezās aiz mājas stūra. Viņa priekšā atkal bija ieejas durvis. Šoreiz viņš turējās ēnā un nekļūdījās, jo arī šeit ieraudzīja cilvēku melnā tērpā.

Iekļūšana mājā izrādījās sarežģītāka, nekā viņš bija cerējis. Bija jāņem vērā fakts, ka Mendeta bija norīkojis apsardzi ne tikai uz ielas, bet, iespējams, arī mājas iekšienē. Ravens bezspēcīgās dusmās sakoda zobus. Tā vai citādi — Mendeta nekur nepaliks. Izrēķināšanās notiks. Tas ir tikai laika jautājums.

4.nodaļa

5.jūlijs. Pulkstenis 1.40.

Džeks ieradās klubā "22" kādas piecpadsmit minūtes pirms tā slēgšanas. Tur vēl pilnā sparā dejoja un dzēra. Džeks devās tieši pie bāra. Bārmenis uzmeta viņam skatienu un neuzkrītoši ar kāju piespieda signālpogu zem bāra letes. Kamēr Džeks pasūtīja sev alu, bārā ienāca Benijs Perminkers. Pasūtījis sev dubultviskiju, viņš notēloja sajūsmu par satikšanos ar Džeku.

—     Priecājos tevi redzēt, vecīt! — viņš izsaucās. Tu dzer alu? Tas nepiederas tādam iestādījumam kā klubs "22".

—    Ko lai dara, — nopūtās Džeks, paspiezdams Benija roku. — Mēs, žurnālisti, neesam tādi kā visi pārējie, lln kā tavas mašīnas?

Benijs bēdīgi pašūpoja galvu:

—     Ne visai. Pārāk daudz konkurentu. Es knapi savelku galus.

Džeks iekoda lūpā. Visi šie tipi it kā knapi velk dzīvību, tomēr

pastāvīgi slaistās lādos smalkos krogos kā klubs "22". Vienā naktī viņi atļaujas notriekt tik, cik Džekam ir nedēļas peļņa.

—     Nesen es saliku lavu patronu, — atkal ierunājās Benijs. — Kāds viņam vāģis! Vienkārši briesmīgs! īsti gruveši uz riteņiem. Viņam, kā jau sevi cienošam cilvēkam, jau sen vajadzēja iegādāties jaunu mašīnu.

Džeks paraustīja plecus.

—    Viss noveco. Gan Polsons, gan viņa mašīna. Varbūt viņu pie tās saista kādas sentimentālas atmiņas.

—     Muļķības! Tu varētu šefam pačukstēt kādu vārdiņu, un es sameklētu priekš viņa lielisku jaunu mašīnu.

Džeks apsolījās to pie pirmās izdevības izdarīt.

—     Un vēl mani interesē Mendeta. Es taču tagad strādāju ar kravas automašīnām. Gribu pārliecināt Grentomu sniegt man nepieciešamās rekomendācijas. Tiesa, viņš vilcinās, laikam ar kaut ko ir nemierā. Nāksies piedāvāt procentu no komisijas naudas…

—    Bet vai tad Grentoms pazīst Mendetu? — ieinteresēts jautāja Džeks.

—     Un kā vēl! Tieši Mendeta finansē klubu "22".

—     Mendeta ir nelietis, — atbildēja Džeks. — Tavā vietā es nopietni padomātu, vai ir vērts pīties ar viņu.

Benijs daudznozīmīgi nosmīkņāja.

—    Tās ir tīrās emocijas. Kāda man gar to darīšana? Ka tik man maksā naudu par pārdotajām automašīnām!

—     Varbūt tev arī taisnība, — piekrita Džeks, izdzerdams savu

glāzi.

Ilārā ienāca graujoša izskata blondīne, gara auguma jaunekļa pavadībā. Viņa bija tērpusies sarkanā piegulošā kleitā, zem kuras skaidri iezīmējās stingras krūtis. Viņa ļāva apmeklētājiem pajūsmot par savām slaidajām kājām, iekārtodamās uz augstās taburetes pie bāra.

Benijs sāka uzmanīgi pētīt blondīni. Viņš darīja to tik cītīgi, ka sieviete viegli iesmējās un uzrāva svārkus virs ceļgaliem.

—    Š<xlien šeit apgrozās īstas skaistules, — ar nopūlu teica Benijs. — Tu bieži šeit ieskaties?

—    Tīri jauka meiča, — vienaldzīgi piekrita Džeks. — Jā, bet kur tad tara sieva? Kā viņai klājas?

Benijs ar pūlēm atrāva skatienu no blondīnes.

—    Sallija? Viņai klājas labi. Viņa ciemojas pie saviem draugiem. Es nebraucu līdzi, tādēļ arī ienācu šeit iemest kādu glāzīti. Man te jānokārto arī kāda lieta…

Ar šiem vārdiem viņš paspieda Džekam roku un aizgāja.

Džeks pasūtīja vēl alu. Kamēr viņš gaidīja, bārā parādījās Grentoms. Viņš bija garš un kalsnējs, ar sudrabainiem matiem. Ap muti iezīmējās divas dziļas rievas. Ieraudzījis viņu, Džeks pagriezās pret bārmeni un nolika uz letes naudu.

Grentoms pienāca klāt.

—     Ko jūs vēlaties? — viņš uzkrītoši nevērīgā tonī jautāja Džekam.

Džeks pagriezās pret ienācēju:

—    Vai tad mēs esam pazīstami?

Grentoms stādījās priekšā.

—     Mēs šeit nelabprāt uzņemam žurnālistus, — viņš teica. — Šeit viņus necieš.

Džeks izbrīnā sarauca uzacis.

—    Tas ir interesanti, — viņš teica. — I'at ļoti oriģināli… lln kas vēl nedrīkst ienākt klubā? Iedodiet man jūsu "melno sarakstu", un es varu saderēt, ka lajā atradīsies pat policisti, kurus jūs arī neciešat.

—    Jūs veltīgi dusmojaties, — vienaldzīgi atteica Grentoms, bungodams ar pirkstiem pa leti. — Gribēju jūs katram gadījumam brīdināt.

—    Vai tā ir jūsu personīgā iniciatīva, vai šāda ir Mendetas attieksme?

Grentoma seja sadrūma

—     Es nejokoju, — viņš mierīgi teica. — Vienkārši esmu jūs brīdinājis, lai jūs vairāk uz šejieni nenāktu.

Džeks pašūpoja galvu.

—   Jūsu ieteikums ir pārāk nozīmīgs. Cik noprotu, šis klubs ir publiska vieta. Jūsu vielā es tik kategoriski neiebilstu. Neliels rakstiņš par šo jautājumu var nodarīt milzīgu postu jūsu iestādei.

—     Protams, — Grentoms pat nemēģināja strīdēties, — bet es jums pateicu tikai to, ka neviens nespiež jūs uz šejieni nākt. Tās ir tikai manas personīgās domas. Es nebūt nepastāvu uz to, ka jūs nedrīkstat nākt. *

—    Tātad, neuzstājiet, tomēr iesakiet, — atkārtoja Džeks. — Tādā gadījumā, kādu secinājumu lai es izdaru no mūsu sarunas? Vai nu jūs gribat mani iebiedēt, vai arī vēlaties, lai sāku riet.

Grentoms paraustīja plecus, paskatījās pulkstenī un pagriezās pret bārmeni.

—     Henrij, laiks izbeigt, — viņš teica un izgāja no bāra.

Džeks izdzēra savu alu, draudzīgi pamāja bārmenim, kurš, kā likās, nemaz neievēroja viņu, un iegāja lielajā zālē, kur ieraudzīja orķestra saksofonistu Klemu Rodžeru, kurš lika savu instrumentu futlārī. Viņi bija diezgan labi pazīstami.

Klemam neko nepasakot, Džeks pagriezās un izgāja no zāles. Kādas desmit minūtes viņš pastaigājās pa ielu, gaidīdams Klemu. Kad viņš iznāca, Džeks tam sekoja. Tikai labi patālu no kluba viņš panāca Klemu.

—     Sveiks, Rodžer! Vai tev neliekas, ka mums derētu ieraut pa glāzītei?

Rodžers neapstājās, tikai noliedzoši pakratīja galvu.

—     Šodien esmu ļoti noguris un gribētu ātrāk tikt savā gultā, — viņš atbildēja. — Tomēr viena glāzīte pārāk nenogurdinās, vai ne? Ceru, ka pēc tam tu liksi mani mierā?

Pirmais bārs, kurš pagadījās viņiem ceļā, atradās pagrabā. Telpa bija patukša. Mazs resnītis snauda aiz letes. Viņš ar pūlēm pacēla galvu un paskatījās uz ienācējiem ar miglainu skatienu.

—     Ko dzersiet? — viņš jautāja, pa ieradumam ar dvieli noslaucīdams leti.

—    Šādā laikā — tikai viskiju! — kategoriski paziņoja Džeks un norādīja uz galdiņu zāles stūrī. — Atnesiet veselu pudeli, lai mums nebūtu jūs lieki jātraucē.

Viņi apsēdās blakus, bet Rodžers spītīgi nevēlējās kontaktēties. Viņš demonstratīvi žāvājās un berzēja acis.

—     Velns parāvis, šodien esmu galīgi sašļucis. Šis darbs mani bendē nost. Kā man gribētos to mest pie malas.

—     Es tevi pārāk neaizkavēšu, — teica Džeks, piepildīdams glāzes. — Tomēr, ja tas tev izrādīsies pa spēkam, es gribētu lūgt tavu palīdzību.

—     Protams, Džek, kāda runa… Bet kas par lietu?

—     Man jāpieskata jūsu klubs. Man ir tāds iespaids, ka tur tiek izspēlēts dažs labs triks. Gribētos to noskaidrot.

Rodžera miegainās acis atdzīvojās.

—     Ko tu ar to gribi teikt?

—     Tikai to, ko pateicu. Bet ko tu pats domā par savu klubu?

—     Vai kāds vēlas aizklapēt viņu ciet? — diezgan vēsā tonī noprasīja Rodžers.

—     Nezinu kā ar aizklapēšanu, bet šādas tādas nepatikšanas briest. Klausies, vecais, tu mani zini. Es negribētu sarežģīt tavu dzīvi, jo saprotu, ka tev ir jārūpējas par iztiku. Bet, ja tu man palīdzēsi, tad arī es pacentīšos, lai tu nepaliktu bešā.

—     Kādā veidā?

—    Vai tu būtu ar mieru strādāt kopā ar Klifu Šoneru? Ja tas tev der, es palīdzēšu tev iekļūt viņu orķestrī.

Rodžera seja sāka atplauka.

—     Džek, vai tu nopietni?

Džeks apstiprinoši pamāja.

—     Tāds variants, Džek, man būtu īsti pa prātam. Es jau sen gribu spēlēt viņu orķestrī.

—     Labi. Izdari man kādu pakalpojumu, bet visu pārējo es ņemu uz sevi. Pastāsti man visu, kas notiek jūsu klubā.

—     Nekas sevišķs, — Rcxižers paraustīja plecus. — Klubs kā jau visi tam līdzīgie. Tiesa, šad tad tur notiek kauliņi, bet tas jau atgadās arī citos klubos.

Džeks izlikās vīlies.

—    Jā-ā, bet man likās, ka tu zini vairāk.

—    Ja tu jautātu man kaut ko konkrētu, iespējams, ka es arī varētu tev palīdzēt… — atbildēja Rodžers.

—    Tomēr padomā, — uzstāja Džeks. — Kaut vai niecīgu sīkumu, kas saistījis tavu uzmanību.

Rodžers nožāvājās.

—     Nekā, — viņš teica, miegaini skatīdamies uz jiūdeli. — Tiesa, pirms kādām desmit dienām viens dzērājs gribēja uzsākt kautiņu ar Grentomu, bet viņu vienkārši izmeta laukā. Ar to arī viss beidzās.

—     Bet ko viņam bija nodarījis Grentoms?

—     Es tā arī nesapratu.

Džeks izdarīja nepacietīgu žestu.

—     Tomēr pastāsti…

—     Tas tips izskatījās pēc ierēdņa. Viņš gribēja satikties ar Grentomu. Man likās dīvaini redzēt šādu cilvēku mūsu klubā. Grentoms nesteidzās ierasties. Un atnācējs sāka kaut ko brēkt par savu māsu, par to, kur viņa tagad atrodas, un tādā garā turpināja tālāk. Viņam neviens nepievērsa īpašu uzmanību, tad i«kaustīja un izmeta no kluba. Vairāk viņš nav rādījies. ^

—     Bet viņa māsa?

—     Es domāju, ka viņš to bija pazaudējis un uzskatīja, ka Grentoms zina, kur tā atrodas. Turklāt viņš bija piedzēries…

—     Vai tas bija labi manāms?

—     Ne pārāk, bet skaidrā prātā cilvēks nebļaustītos tādā klubā kā mūsējais, vai ne?

—     Te kaut kas varētu slēpties. — Džeks pārdomāja dzirdēto. — Vai tu gadījumā nezini to tipu?

Rodžers sarāva uzacis.

—     Liekas, esmu dzirdējis viņa vārdu, bet nu jau aizmirsis.

—     Mēģini atcerēties. Es gribētu viņu atrast. Varbūt viņš kaut ko

zina.

—     Kaut kāds ļoti vienkāršs, izplatīts vārds. Džeralds Fosters, laivinieks, labi pazīst viņu. Tovakar viņš pusdienoja ldubā un, kad šis tips mēģināja sarīkot skandālu, piegāja viņam klāt un ieteica uzvesties mierīgāk. Tu varētu griezties pie Džeralda.

Džeks apliecināja, ka tā arī darīs.

—     Bet tagad, draudziņ, ej gulēt. Tomēr klubā turi vaļā ausis un

acis.

Rodžers piecēlās.

—     Tas, ko tu teici par Šoneru, ir nopietni?

—     Es satikšos ar viņu rīt no rīta, — atbildēja Džeks.

Viņi abi izgāja no bāra un šķīrās pie tramvaja pieturas. Rodžers aizgāja pēc savas mašīnas, bet Džeks sāka gaidīt tramvaju. Viņš bija apmierināts Vismaz varēs pateikt Henrijam, ka ir nonācis uz pēdām. Ja izdosies kādu nedēļu ar šīm "pēdām" pajaukt galvu Polsonam, varbūt viņš beidzot liks mieru.

5.nodala

»

5.jūlijs. Pulkstenis 2.15.

Ravenam nenāca miegs. Pilns niknuma un sarūgtinājuma viņš klīda pa ielām. Naids smacēja viņu vai nost. Viņš nespēja domāt ne par ko citu kā Mendetu, kurš komfortabli iekārtojies savā apsargājamajā dzīvoklī. "Vienalga, es tikšu pie tevis klāt," viņš domāja, "un nožmiegšu kā pēdējo draņķi…" Kad Mendeta būs nozudis, visa organizācija nokļūs viņa, Ravena, rokās. Tad gan viņš panāks cieņu un paklausību. Protams, tas neizdosies uzreiz, tomēr ar laiku viss nostāsies savās vielās. Starp viņu un uzstādīto mērķi bija tikai viens šķērslis — Mendeta.

Ar Grentomu viss nokārtosies ātri. Viņš pārāk dreb par savu bagātību, lai uzņemtos kādu risku, un kolīdz Ravens parādītos klubā, tūdaļ visi atzītu viņā vadoni. Ir tikai viens šķērslis… Jāatbrīvojas no Mendetas.

Viņš nogriezās pa kreisi un ienira tumsā. No noguruma viņam dunēja kājas, bet smadzenes joprojām bija uzbudinātas.

No tumsas kāds viņu pasauca. Svešā balss lika Ravenam satrūkties. Viņš viss saspringa, iekams pagrieza galvu.

No blakus mājas sētas iznāca meitene un pagāja tuvu garām. Viņš spēja saskatīt tikai neskaidru sejas apveidu un izaicinošās ķermeņa kustības.

—     Iesim, dārgais? — viņa teica maigā, klusā balsī.

Ravenā uzreiz uzliesmoja naids pret meiču. Viņam gribējās ietriekt lai ar dūri sejā, bet viņš bija tā piekusis, ka klusēdams turpināja ceļu.

Pēc brīža viņa atkal to panāca.

—     Iesim taču, — viņa uzstājīgi atkārtoja. — Tas nav tālu, aiz stūra. Pavadi nakti ar mani, mīļais. Esmu ļoti maiga…

Ravens apstājās. Negaidīti viņš iedomājās, ka šī noteikti ir viena no Mendetas prostitūtām. Jo vairāk tādēļ, ka viņa siroja šajā kvartālā. Ravenu pārņēma neatvairāma vēlēšanās nosist meiču. Tostarp viņa bija piegājusi pavisam klāt un uzlika savu mazo delnu uz viņa elkoņa. Viņš rupji to atgrūda.

—     Kas tev kaiš, mīļais? — rūpju pilnā balsī jautāja meitene un nevilšus atkāpās.

Ravens uzmeta skatienu tukšajai ielai. "Nē, šeit ne. Labāk aiziet pie viņas…" viņa plānās lūpas saviebās smīnā, domājot par to, ka šis atgadījums sagādās Mendelam zināmas nepatikšanas.

—     Piekrītu, — viņš teica. — Uz kurieni jāiet?

Viņa tūdaļ atguva labo noskaņojumu un atviegloti nopūtās.

—    Ak, Dievs! — teica meitene. — Kā es nobijos! Man pēkšņi likās, ka tu esi policists!

Viņi blakus sāka soļot pa ielu. Ravens klusēja, un meitene turpināja:

—     Tādām meitenēm kā man pašām jānopelna sev iztika. Bet dzīve tagad ir smaga un dārga. Tu man kaut ko uzdāvināsi?

Ravens joprojām klusēja. Viņas balss, viņas smaržas, gaita — viss viņam krita uz nerviem. Šī noteikti piederēja Mendetam, tādēļ viņš ar to nerunās līdz brīdim, kamēr sažņaugs to savās skavās, no kurām viņa vairs dzīva netiks laukā. Viņš baidījās sevi nodot.

—     Kur ir tava māja? — viņš jautāja, paņemdams meiteni pie rokas.

—     Šeit, — viņa atbildēja. — ļauj man sameklēt atslēgu…

Viņš stāvēja aiz meitenes un ielas laternas gaismā redzēja viņas sarkanos matus, lielo muti, īso degunu un pašpārliecināto skatienu, kas liecināja par to, ka viņa priekšā ir profesionāla prostitūta. Augumā meitene knapi sniedzās līdz viņa plecam. Zem pieguļošās kleitas Ravens labi saskatīja viņas mazās stingrās krūtis

—     Kusties taču! — rupji pavēlēja Ravens.

—     Es kustos, — viņa atbildēja. — Tev tik ļoti mani gribas, dārgais?

Mazā padauza! Viņam tā gribējās ātrāk sagrābt to pie rīkles! Pēkšņi no stūra iznāca policists. Ravenam aizrāvās elpa. Rupji lamādamies, viņš pagrāba atslēgu un ātri atvēra durvis. Tad viņš sagrāba meiteni aiz pleciem un iestūma iekšā.

—     Ieslēdz gaismu! — pavēlēja Ravens. Viņš dzirdēja, kā meitene taustījās pēc slēdža, līclz spoža gaisma piepildīja gaiteni.

—     labi, iesim pie tevis, — viņš teica.

Tagad viņa svārstījās.

—     Es tevi nezinu. Kaut kas man tevī nepatīk…

Pasitis platmali pakausī, viņš cieši skatījās uz meiteni. Tas turpinājās kādu minūti.

—     Tu vienmēr esi tik nepiekāpīga? — izsmējīgi jautāja Ravens. — Ved mani uz savu istabu.

Viņa sāka kāpi pa trepēm. Viņš sekoja tai, vērodams līgano gurnu kustības. Tā viņi nonāca līdz trešajam stāvam No mazā, kastei līdzīgā gaiteņa meitene ieveda viņu guļamistabā

Viņš apstājās istabas vidū un uzmanīgi ieklausījās.

—     Tu šeit esi viena?

—     Protams. Mums neviens netraucēs.

Ravens bez atļaujas atvēra divu pārējo istabu durvis un personīgi pārliecinājās, ka neviena tur nav. Ar to vēl nebeidzis apskati, viņš devās uz priekšistabu, bet meitene nostājās ceļā. Viņas seja bija sadrūmusi, acis nikni spīdēja.

—     Ko tev vajag? — viņa asi jautāja. — Tava vieta ir guļamistabā, bet pārējais uz tevi neattiecas.

Ravenam atkal gribējās iesist viņai, bet viņš savaldījās.

—     I-abi, labi, nedusmojies, — viņš nomurmināja, atgriezdamies guļamistabā.

Meitene sekoja, cieši pievērdama durvis. Viņas lūpās atkal parādījās profesionālais smaids, bet acis palika likpat drūmas un neuzticības pilnas.

—     Nāc nu šurp, mīļais, — viņa atkal pasauca.

Ravens noņēma cepuri un ar roku pabužināja savus melnos, īsi apgrieztos matus. Istaba izskatījās nožēlojama, nesakopta. Uz grīdas mētājās noskrandis paklājs, šur tur no sienām bija atlupušas tapetes.

Meitene atrāva kleitas rāvējslēdzēju un palika rozā bikšelēs un krūšturī. Kā īsta manekene viņa prasmīgi pagriezās, demonstrēdama savu figūru.

—     Kā būs ar dāvaniņu, mīļais? — viņa jautāja. Meitenes seju rotāja maigs smaids.

Ravens izņēma no kabatas banknoti divdesmit dolāru vērtībā un pasniedza meičai. Tas bija viss viņa kapitāls. Uz bfīdi meitene apstulba no tādas laimes, bet tūlīt pat paķēra naudas zīmi un pielika pie acīm.

—     Tu esi velnišķīgi jauks! — viņa izsaucās. — Tev nenāksies nožēlot.

Viņa nolika banknoti un aši atbrīvojās no pēdējām apģērba paliekām.

—     Nāc nu šurp, mīļais.

—     Nesteidzies, — viņš atbildēja, — un nedaudz apģērbies. Gribu aprunāties.

Viņš redzēja, ka šāda ievirze meiteni samulsināja.

—     labāk ncxlosimies mīlestībai, — viņa nedroši atbildēja. — Parunāsim vēlāk. Mums pietiks laika…

—     Nē..

Brīdi pastāvējusi, viņa paraustīja plecus un apģērba rozā peņuāru. Ravens turpināja nekustīgi sēdēt savā vietā un vienaldzīgi vērot meiteni.

—     Tev jāpasteidzas, mīļais, jo nevaru tevi atstāt uz visu nakti…

Ravens pašūpoja galvu.

—     Es šeit nepalikšu uz visu nakti, — viņš atbildēja. — Vai lejā kāds ir?

—     Nav. Tur atrodas kantori, — viņa teica. — Es jau tev skaidroju, ka neviens mūs netraucēs.

Pēkšņi viņai iešāvās prātā kāda doma.

—     Saki, vai tevi gadījumā nemeklē policija?

Viņa sejā parādījās izsmejoša izteiksme.

—     Pagaidām nē… — viņš atbildēja.

Iestājās klusums. Meitene kļuva aizvien aizdomīgāka. Savā dzīvē viņai bija nācies satikties ar rupjiem gangsteriem, zagļiem, bet šis bija citādāks. Viņš iedvesa bailes.

Ravens turpināja vienaldzīgi skatīties uz meiteni. "Esmu rīkojusies aplami, pateikdama, ka mājā neviena nav," nodomāja meitene.

—     Vai tu esi no Mendetas meitenēm? — jautāja Ravens.

Viņa izbrīnā iepleta acis.

—     Mendetas? Es tādu nezinu.

—    Tiešām? — Ravens sakrustoja kājas. — Tas ir dīvaini. Šajā kvartālā viss pieder viņam. Arī prostitūtas.

—     Pacenties uzvesties pieklājīgi! Ja ne, labāk lasies!

—     Mendeta šajā kvartālā ir pazīstams cilvēks. Viņš visu pārvalda un gūst pasakainu peļņu, bet tagad viņa dziesmiņa ir nodziedāta. Vai saprati? Drīzumā šeit viss izmainīsies.

Viņa ar cerībām paskatījās uz durvīm.

—     Nesaprotu, par ko tu runā. Esmu šodien nogurusi, jau vēls, bet man vēl jāpaguļ. labāk nodosimies mīlas priekiem…

Ravens noliedzoši papurināja galvu.

—     Netēlo, ka nepazīsti Mendetu. Bet ja gribi gulēt, liecies un guli.

Meitene izspieda nožēlojamu smaidu.

—     Patiesi, mīļais, nekad neesmu dzirdējusi par šo cilvēku.

Viņa gāja uz durvīm. Sirds nevaldāmi dauzījās. Viņa vairījās no Kavē na skatiena, lai viņš neredzētu bailes viņas sejā.

—     Es teicu, lai tu liecies gultā, — Ravens atkārtoja ledainā balsī.

—     Hs tūlīt atnākšu. Man jāaiziet uz tualeti. F.s tūlīt…

Viņa nepaspēja atvērt durvis, kad Ravens pielēca kājās un pagrūda viņu uz gultas pusi. Tad aizslēdza durvis un ielika atslēgu kabatā. Būdama galīgi nobijusies, viņa tomēr centās protestēt.

—     F.j prom no šejienes, — viņa teica vārgā balsī.

Ar strauju kustību Ravens nometa meiteni uz gultas.

—     Manas pavēles jāpilda ātri un bez ierunām!

Viņš apsēdās gultā tai blakus.

—    Atver durvis, nelieti! — viņa uzkliedza. — Vācies prom! Ņem savu naudu un vācies!

Meitene pameta viņam naudu. Ravens pacēla banknoti, tad atkal apsēdās gultā. Meiča ieraudzīja viņa acis un saprata, ka ir nolemta nāvei. Ar pēdējiem spēkiem viņa pastiepa pret Ravenu rokas.

—     Nē, nedari to… — viņa raudādama čukstēja. — Nedari… Netuvojies man.

Ravens noliecās pār meiču. Viņa gulēja izstiepusies, nespēdama vairs izdvest nevienu skaņu. Kad viņš ar abām rokām sagrāba to pie rīkles, arī tad viņa knapi pakustināja galvu, it kā izlūgdamās žēlastību.

—    Ja tu nekustēsies, viss būs labi, — viņš klusā balsī teica.

Meitene aizvēra acis, bet kad sāka džinkstēt ausīs, viņa saprata, ka

dzīve ir galā. Viņa mēģināja pretoties, bet bija jau par vēlu. Ravens ar ceļgalu atspiedās pret viņas krūtīm un turēja meiteni piespiestu pie gultas.

—    Kad Mendeta to uzzinās, — viņš čukstēja, — viņam tas nepatiks. Viņš sapratīs, ka kāds kāro pēc viņa ādas. Dzirdi, mazā staigule? Tu nevari pietiekami nopelnīt, lai pieklājīgi dzīvotu. Paskaties uz šo būdu, netīrību… Kad es kļūšu par bosu, manas prostitūtas dzīvos savādāk…

Viņas ķermenis vārgi noraustījās un nekustīgi izstiepās. Kad meitenes mēle piepildīja visu viņas plati ieplesto rņuti, bet izvalbītās acis bija gatavas izsprāgt no orbītām, Ravens viņu palaida un aizgriezās, lai neredzētu līķi.

6.nodala

>

5.jūlijs. Pulkstenis 10.15.

Caur Mendetas istabas logiem saule spoži apspīdēja balto paklāju. Uz mazā galdiņa blakus dīvānam stāvēja paplāte ar brokastu paliekām. No pelnu trauka vijās tieva dūmu strūkliņa.

Tērpusies peņuārā, uz. dīvāna gulēja Džeina. Viņas acis bija aizvērtas. Viņa centās iedomāties, kā būtu dzīvojusi bez Mendetas. No vienas puses viņa bija pieradusi pie greznības un pat nedomāja no tās atteikties. No otras — viņa vairs nespēja slēpt savu riebumu pret vīru. Trauksmains telefona zvans lika sarauties. Džeina viegli paliecās un paņēma klausuli.

—     Kas zvana? — viņa jautāja zemā, vīrišķīgā balsī.

—     Kur ir Mendeta? — jautāja Grentoms vada otrā galā.

Viņš, liekas, bija uztraukts. Džeina pacēla acis pret griestiem. Grentoms viņu pilnīgi neinteresēja.

—    Viņš ir izgājis, — īsi atbildēja Džeina. — Kas jums tur noticis?

—     Kur viņš ir? Man viņš ļoti vajadzīgs.

—    Viņš aizgāja kārtot kaut kādas lietas ar Polsonu. Tur jūs viņu varat satikt.

Iestājās pauze.

—     Nē, labāk es pagaidīšu, kamēr viņš atgriezīsies. — Grentoma balsī skanēja rūpes.

—     Pasakiet, kas par lietu, es pati viņam piezvanīšu.

—     Pagājušo nakti tika nožņaugta viena no meitenēm.

Džeina iepleta acis.

—     Un ko jūs gribat no viņa?

—     Tikai to, lai viņš ir lietas kursā.

—     labi, es pateikšu viņam. Kas to ir izdarījis?

—     Pagaidām policija neko par to nezina.

—     F.s nejautāju par policiju. Kas to ir izdarījis?

Atkal iestājās pauze.

—     Nezinu, kā viņam to pavēstīt. Viņš paliks traks no niknuma, bet man liekas, ka vainīgais ir Ravens.

—     Kādēļ jūs tā domājiet?

—     Kāds policists redzējis, ka ar šo meiču kopā ir gājis cilvēks, ļoti līdzīgs Ravenam. Tas ir O'Hara, jūs noteikti viņu ziniet Viņš dežūrēja tieši uz tās ielas stūra, kur dzīvoja šī meiča. Es iedevu viņam simts dolārus, lai klusē.

—     Ravens… — pēc klusuma brīža teica Džeina. — Domāju… tas ir jāpasaka Totsijam.

—     Man nav pilnīgas informācijas, bet es atceros Ravena vārdus par to, kā viņš darbosies.

—     Precīzāk izsakoties, viņš solījās iegūt Totsija ādu. Starp citu, ko darīsiet jūs, ja viņam tas izdosies?

—     Nerunājiet tā, — iebilda Grentoms, — viņam tas neizdosies. Totsijs ir pārāk varens un viņam ir aizbildņi…

—    Visu to es lieliski zinu un tomēr iedomāsimies, ka Ravens ir novācis Totsiju. Viņš ir bīstams un spēj sasniegt mērķi. Ko jūs darīsiet?

—     Kāda velna pēc jūs man to jautājiet? Es nevaru atļauties līst kautiņā. Ravenam ir savi ļaudis, un jūs pati teicāt, ka viņš ir ļoti bīstams.

Džeina pasmaidīja.

—     Tātad jūs atļausiet sagrābt viņam varu?

—    Ja tā notiks, es diezin vai spēšu kaut ko izdarīt. Ja nebūs Totsija, viss pajuks.

—     Es zinu.

Iestājās ilgstoša pauze.

—     Džeina, vai jūs nedomājat…

—     Es neko nedomāju, tomēr gan jums, gan man ir jāveic savi drošības pasākumi, vai ne?

—    Jā, protams, tomēr cerēsim, ka ar Totsiju nekas nenotiks.

Džeina atkal pasmaidīja.

—     Esmu laimīga, dzirdot no jums tādus vārdus par manu vīru, — viņa teica un nolika klausuli.

Džeina ilgi gulēja, nekustīgi skatīdamās griestos, tad piecēlās, paņēma klausuli un uzgrieza numuru.

Kāda balss klausulē rupji noprasīja, ko viņa grib.

—     Es vēlos runāt ar Ravenu, — viņa teica maigā balsī. — Pasakiet viņam, ka ar viņu vēlas runāt Džeina Mendeta.

Atzvēlusies dīvānā, viņa ar mīklainu smaidu uz lūpām sāka gaidīt Ravena zvanu.

7.nodala

>

5 jūlijs. Pulkstenis 11.20.

Džeks apturēja taksometru, lai brauktu uz Ossa kvartālu. Viņš bija apmierināts ar sevi. Ieskrējis no rīta redakcijā, viņš pa telefonu aprunājās ar Džeraldu Fosteru par dīvaino skandālu, kurš bija noticis pirms desmit dienām klubā "22". Fosters visu labi atcerējās.

—     Kādēļ jums ir vajadzīgas šīs ziņas? — viņš jautāja Džekam.

—     Gribu sameklēt to tipu, kurš skandalēja, — atbildēja Džeks. — Varbūt viņš palīdzēs mums kādā lietā, kura interesē mūsu avīzi. Ceru, ka jūs man palīdzēsiet sameklēt.

—     Protams, es viņu pazīstu. Tas ir viens no maniem kalpotājiem, un es biju ļoti pārsteigts, ieraugot to klubā "22". Viņa uzvārds ir Fletčers. Ja vēlaties, varu iedot viņa adresi.

—     Lūdzu. Tieši tas man ir vajadzīgs.

—     Mirklīti uzgaidiet, — Džeks dzirdēja, kā Fosters kādam kaut ko pateica, tad atkal turpināja sarunu ar Džeku: — Tūlīt mēs dabūsim ziņas no mūsu arhīva.

—     Vai tad viņš vairs nestrādā pie jums?

—      Nē. Viņš toreiz riebīgi uzvedās, un man nācās izlikt viņu ārā. Jau nākošajā rītā es Fletčeru atlaidu.

—     Bet kas tad tur īsti notika, mister Foster? — jautāja Džeks.

—     Precīzi nevarēšu jums visu izstāstīt. Visdrīzāk viņš bija piedzēries un kaut ko bļaustījās par savu māsu. īsāk sakot, nekaunīgi uzvedās un meklēja ieganstu skandālam. Bet pieklājīgā vietā tā neuzvedas! Uzskatīju par nepieciešamību tikt no viņa vaļā.

—     Protams, — pasmaidīja Džeks, — jūs rīkojāties pareizi!

—     Lūk, atnesa viņa kartiņu…

Džeks pierakstīja adresi, pateicās Fosteram un nolika klausuli. Ja izdosies uzmeklēt šo Fletčeru, kas zin, varbūt no tā kaut kas iznāks. Mēģināts — nav zaudēts.

Taksometrs apstājās lielas mājas priekšā, kuru apdzīvoja galvenokārt strādnieki.

—     Tas ir šeit, mister, — pazemīgā balsī teica šoferis.

Džeks samaksāja un izkāpa no mašīnas. Kāpjot pa trepēm un spiežot zvana pogu, viņš juta, kā no visiem mājas logiem uz viņu skatās ziņkārīgas acis. Kāda netīra vecene atvēra durvis un aizdomīgi paskatījās uz viņu.

—     Vai šeit dzīvo misters Fletčers? — jautāja Džeks, noņemdams cepuri.

—     Pēdējā stāvā. Varat uzkāpt pie viņa, — vecene negribīgi pakāpās malā. — Un pasakiet viņam, lai viņš samaksā par dzīvokli. Man pašai jau apnicis runāt.

Mājā nebija lifta, un Džeks sāka kāpt pa trepēm. Pēdējā slāvā, tieši uz sava dzīvokļa sliekšņa, sēdēja iespaidīgu apmēru sieviete un mizoja kartupeļus. Uz viņa jautājumu tā ar pirkstu norādīja uz kādām durvīm.

Džeks skaļi pieklauvēja un, nesagaidījis atbildi, pagrūda durvis. Vienīgajā istabā uz netīra matrača gulēja vīrietis ar sariem apaugušu seju. Džeks redzēja arī zilumu zem viņa kreisās acs. Beidzot vīrietis pamanīja svešinieku, bailīgi sarāvās un apsēdās uz matrača.

—     Kas jūs esat un ko gribat? — viņš jautāja.

Džeks apskatīja istabu. Viss liecināja par galīgu nabadzību.

—     Esmu Džeks Ellindžers no "St.Lois". Man gribētos aprunāties ar jums.

—     Ne ar vienu un ne par ko es nevēlos runāt, — nervozi atbildēja Fletčers un piecēlās.

Viņš bija vājš. Klepus lēkme atkal atgrieza viņu uz matrača. Džeks apsēdās uz krēsla.

—     Nenervozējiet, — viņš teica. — Jūs ļoti slikti izskatāties. Varbūt es varu jums kaut ko palīdzēt?

Izklepojies Fletčers norādīja uz savu seju un teica:

—     Redziet, ko viņi ar mani izdarīja. Viņi nometa mani pa trepēm, bet viens ar dūri iesita man pa aci.

Džeks aizsmēķēja cigareti. Viņu nospieda istabas smacīgais gaiss.

—     Tieši tādēļ esmu atnācis pie jums. Kas notika? Ja tas ir manos spēkos, es jums palīdzēšu

—     Bet kādēļ? — aizdomu pilns jautāja Fletčers. — Kādēļ jūs man gribai palīdzēt?

—    Lūdzu, neuztraucieties. Jūs jau kādu laiku esat bez darba, vai ne? Bet stāstiet visu pēc kārtas.

—     Tas viss ir Džanetes dēļ, — iesāka Fletčers. Pēkšņi viņa vājā seja saviebās un pa vaigiem sāka plūst asaras.

Džeks smagi nopūtās. Viņš jutās neērti.

—    Jums vajadzētu iedzert. Uzgaidiet, es tūlīt kaut ko atnesīšu.

Fletčers centās nomierināties.

—     Lūdzu, nepametiet mani Tas nav no paģirām Vienkārši es vairākas dienas neesmu ēdis.

—    Tad aiziesim abi kaut kur ieturēt brokastis, — pieceldamies Džeks piedāvāja.

Fletčers papurināja galvu.

—     Nē. Varbūt nedaudz vēlāk, bet tagad es gribētu jums visu izstāstīt.

—     Tad klājiet vaļā, — teica Džeks, atkal apsēzdamies savā vietā.

—     Tas viss ir manas māsas Džanetes clēļ Kādu rītu viņa kā parasti aizbrauca uz darbu un neatgriezās, Es izmeklējos viņu visur, ziņoju policijai, bet viss veltīgi.

Džeks nopūlās. Viņam likās, ka ir veltīgi uz šejieni atnācis — Sentluisā bija ne mazums meiteņu, kuras aizgāja uz darbu, lai pēc tam vairāk neatgrieztos mājās.

—     Varbūt viņa aizbēga un apprecējās, vai aizlaida uz Holivudu? Tā rīkojas ļoti daudzas meitenes.

—      Vai tiešām jūs ticat tādām muļķībām? — jautāja Fletčers. — Jūs runājat to pašu, ko policija.

—     Bet kas gan vēl ar viņu varēja gadīties? Jūs taču nedomājat, ka viņa ir mirusi? Bet arī tādā gadījumā viņu atrastu morgā.

—     labāk, ja būtu tā! — iekliedzās Fletčers. — Bet ir noticis vēl ļaunāk. Viņu nozaga savedēji!

—    Jūs pārspīlējat. Mūsdienās… Mūsu pilsētā nekas tāds vēl nav noticis.

—     Gluži otrādi. Tādas lietas notiek diezgan bieži. Godīgas meitenes iziet no mājām un nokļūst lamatās. Un neviens viņas nemeklē, nemēģina glābt. Policija ir lietas kursā, bet klusē. Bet tiem, kuri kaut ko zina, vai nu maksā, vai… Ar vārdu sakot, aizbāž muti.

—     Lai nopietni runātu par kaut ko tādu, ir vajadzīgi pierādījumi! labāk pastāstiet man par skandālu klubā "22". Kāds bija tā iemesls?

—    Bet vai jūs pats nevarat iedomāties? Grentoms ir meiteņu nolaupītāju bandas šefs.

—    Jūs esat jucis! Grentoms?! Ko jūs runājiet…

Fletčers atstutējās uz elkoņa.

—     Es izsekoju viņu, — viņš teica. — Kādu nakti pēc kluba aizvēršanas es redzēju, kā pie viņa mājas piebrauca mašīna un no tās izveda meiteni ar lakatā ievīstītu galvu. Viņai izdevās noraut lakatu, un meitene sāka kliegt, bet iela bija pilnīgi tukša. Viņi ar kaut ko iesita tai pa galvu, tad vēl un vēl… Es skaidri dzirdēju sitienus. Pēc tam viņu ievilka mājā. Ko jūs par to domājiet? Bet tagad es vēl šo to jums pastāstīšu…

Viņa veselā acs drudžaini mirdzēja.

—     Vienreiz es uzkāpu viz šī nolādētā kluba jumta un apgūlos tur, piespiezdams ausi pie jumta, lln ko es dzirdēju! Es dzirdēju, kā raudāja kāda meitene. Vēl es dzirdēju tādus kā pātagas cirtienus…

Tagad Džeks jau klausījās uzmanīgi. Fletčers saņēma viņu aiz mēteļa apkakles un pievilka sev klāt.

—     Varbūt jums liekas, ka es visu esmu izdomājis? Nē? Tad jums jāsaprot, ko tas viss nozīmē. Tātad manu nabaga māšeli arī ar varu aizveda uz klubu un sita tik ilgi, kamēr viņa piekrita darīt to, ko no viņas pieprasa. Arī tagad viņa ir kaut kur pilsētā… Saprotiet?! Un visiem par to nospļauties! Un jūs vēl apgalvojat, ka Sentluisā nekas tāds nenotiek! Tas notiek, turklāt bieži…

Džeks saudzīgi atstūma no sevis Flctčeru.

—      Mierīgi, — viņš teica. — Es jums ticu, bet nevajag uztraukties. Jūs izsauks kā liecinieku. Jūs sniedzāt man pietiekami daudz faktu, lai šo noziedznieku bandu varētu piespiest pie sienas.

Nedaudz vēlāk, parūpējies par Fletčeru, viņš ielēca garāmejošajā taksī un atgriezās redakcijā.

8. nodala

»

5 jūlijs. Pulkstenis 22.40.

Beniju Perminkeru pēc ceturtā raunda cīņa vairs neinteresēja. Sākumā, novērtējis pretinieku iespējas, viņš lika cerības uz trim pirmajiem mača periodiem. Tagad jau gāja piektais, bet uz paklāja nekas nemainījās. Tas jau sāka izskatīties pēc tukšas blēņošanās.

Benijs, dziļi vīlies, atkrita atpakaļ solā. Viņa-galva pēkšņi bija nokļuvusi starp divām sieviešu zīda zeķēm. Sievietes ceļgals! Benijs bija tā apmulsis, ka pilnīgi aizmirsa par abiem smagsvara cīkstoņiem.

Dāma ātri atrāvās atpakaļ, tomēr nekas nemainījās: Benija galva joprojām atradās starp aizmugurē sēdošās sievietes ceļgaliem. Iespējams, sieviete pirmo reizi bija atnākusi uz šādām sacīkstēm un pārāk asi uztvēra visu notiekošo. Viņš zaglīgi paskatījās uz blakus sēdošo Salliju, bet viņa snauduļoja un, kā likās, neko neredzēja.

Sporta cīņa Sallijai nepatika, bet viņa pastāvīgi gāja viņam līdzi. Daudz vairāk viņa cienīja kino — tur Benijs neuztraucās, nebolījās uz svešām sievietēm un nelamājās.

Cīkstoņi sāka darboties nedaudz aktīvāk, tomēr tas vairs Beniju neinteresēja. Viņam ļoti gribējās paskatīties uz aizmugurē sēdošo sievieti. Tomēr viņš saprata, ka Sallija šādu manevru nepalaidīs garām un līdz ar to nepatikšanas būs neizbēgamas. Viņš apslāpēja savu vēlmi un atkal novirzīja skatienu uz paklāju. Viņš centās iedomāties, kā izskatās šī nepazīstamā dāma. Iedomātais tēls izrādījās tik vilinošs, ka Benijs vairs nespēja palikt mierīgs.

—     Iesim mājās, dārgais, — pēkšņi teica Sallija, — šī muļķīgā cīkstēšanās ir pilnīgi mani nogurdinājusi.

Viņi piecēlās un devās uz izeju. Kā jau Sallija bija domājusi, Benijs atskatījās. Kad viņš ieraudzīja sievieti, kura sēdēja aiz viņa, vīrietim aizrāvās elpa. Svešiniece bija ārkārtīgi skaista! Viņš nevilšus nodrebēja, atcerējies viņas ceļgalu pieskārienu.

—     Tev nevajadzētu piešķirt tik lielu nozīmi šādai primitīvai vīriešu valdzināšanas metodei…

Benijs apjucis paskatījās uz sievu.

—     Bet kā tu to zini?

Neatbildējusi uz viņa jautājumu, Sallija sāka soļot tālāk, sajuzdama daudzus, uz sevi vērstus vīriešu skatienus.

Benijs gandrīz skriešus panāca sievu.

—     Par kādu sievieti tu runā? — viņš ērcīgi jautāja. — Man nepatīk, kā tu runā.

Sallija paskatījās uz viņu pār plecu.

—     Un kādā krāsā ir viņas bikšeles? — neapstādamās viņa jautāja. —Ja tik viņa nav aizmirsusi tās uzģērbt.

Benijs paklupa. Tātad sieva visu ir redzējusi! Viņš gan zināja, ka Sallija nav no tām sievietēm, kuras palaiž garām kaut ko nepamanītu

—    Tu dusmojies nieku dēļ, — viņš uztraucies teica. — Tu taču redzēji, ka tas ir tīrais pārpratums…

—     Protams, — viņa rūgti atbildēja. — Tomēr ļoti patīkams priekš tevis, vai ne?

Viņi apstājās pie mašīnas. Benijs nepaspēja atvērt mašīnas durvis, kad Sallija jau iekāpa un apsēdās pašā stūrī. Viņš ieslēdza dzinēju un lēnām uzņēma gaitu.

—    Vairāk nav vērts par to domāt, mīļā, — viņš teica. — Tādas lietas dažkārt notiek. Tomēr tas nebija pārāk kārdinoši.

Viņa zināja, ka vīrs melo, bet gurdeni aizvēra acis.

Benijs nodomāja, ka klusēšana nozīmē piedošanu.

Sallija ne reizi nepaskatījās uz viņu. Viņš sēdēja blakus un ik pa brīdim paskatījās uz sievu. Pirmajos laulības gados Henijs, atgriezies no darba, bieži paņēma to uz rokām un aiznesa uz guļamistabu. Pusdienas atdzisa, viņa tēloja dusmas, bet viņš zināja, ka patiesībā tā nav. Viņa kaisle sagādāja baudu arī Sallijai.

Lifts apstājās, un Sallija pirmā izgāja no tā. Viņu stāvā bija divi dzīvokļi. Otrais piederēja Mendetam.

Pievēris durvis, Benijs palīdzēja sievai novilkt mēteli un cieši apskāva viņu.

—     F.s ļoti tevi mīlu, dārgā, — Benijs teica trīcošā balsī. — Zini, ko es tūlīt ar tevi izdarīšu?

Viņa klusēdama cīkstējās, bet jutās bezspēcīga. Viņš pacēla to uz rokām un aiznesa uz guļamistabu.

—    Vai tu esi galīgi jucis? — viņa jautāja.

—     Pilnīgi, dārgā.

—     Liec mani mierā.

Sievas balss skanēja tik sausi un svešādi, ka viņš apstājās. Benijs nolika Salliju uz grīdas, ar seju pret sevi.

—    Saki, kas tad īsti ir nolicis?

—     Padomā nedaudz, — viņa atbildēja un iegāja viesistabā.

Benijs atslējās pret durvīm.

—     Kas ir?

—     Pats zini!

—     Pietiek mīklainu runu! Nāc pie manis, dārgā! Mēs būsim laimīgi…

—    Vienu mirkli, — viņa to atturēja. — Tā klukste tevi ir uzbudinājusi, un tu gribi rast pie manis apmierinājumu…

Benijs niknumā aizmeta savu cepuri pāri istabai. Viņa seja kļuva sarkana.

—     Kas ar tevi šodien ir noticis? — viņš jautāja, paaugstinādams

balsi.

Sallija apsēciās uz dīvāna un sakrustoja kājas.

—     Man nepatīk, kā tu skaties uz sievietēm. Ks nevaru to paciest. Tu ar acīm izģērb katru garāmgājēju, lln, it kā ar to nepietiktu, tu vēl gribi aprunāties ar mani. Ja tu vēlies viņas visas, lūdzu, bet man viss ir līdz kaklam.

Benijs pakasīja degunu.

—   Tas nozīmē, ka… — viņš ierunājās pilnīgi mierīgā balsī. — Tu esi greizsirdīga. No tā brīža, kopš tu esi mana sieva, es neesmu pieskāries nevienai sievietei. Kāpēc lai es nedrīkstētu kaut paskatīties uz viņām? Neredzu tur nekā slikta.

—     Tev ir īpaša skatīšanās maniere!

Benijs knapi savaldījās.

—      Neesi nu tik dumja, mīļā, — viņš teica aizbildnieciskā tonī. — Tas viss ir muļķības. Tev ir slikts garastāvoklis, bet tas pāries.

—      Nē, arī rīt nekas nemainīsies.

—     Ks tev saku, viss pāries. Tev pašai nāks smiekli par sevi.

—     Nē.

Sallija sēdēja, sakrustojusi kājas un cieši skatīdamās uz vīru. Pēc ilgstoša klusuma viņa atkal iesāka:

—      Ksmu pietiekami ilgi spēlējusi šo komēdiju. Bet tur nav lavas vainas. Es pati izdomāju tavas labās īpašības. Tagad visas ilūzijas ir zudušas uz neatgriešanos…

—     Domāju, būtu labāk, ja tu paklusētu, — nošņācās Benijs.

Viņa nepievērsa tam nekādu uzmanību.

—      Tu domā, ka man ir patīkami klausīties, kā tu runā par citām sievietēm? Vai es vairs neliekos skaista? Sākumā tas mani sarūgtināja. Kad tu mani gribēji, man likās, ka tu nedomā par citām sievietēm. Bet naktī taču visas sievietes ir vienādas, vai ne? Es negribēju un negribu dalīt tevi ar citām sievietēm. Es vēlos tevi aizmirst. Tev ir jāaiziet, Benij.

—     Tu visu esi pateikusi? — ledainā tonī jaulāja Benijs.

Atbildes vietā viņa tikai paraustīja plecus.

—      Nedusmojies. Agri vai vēlu tam bija jānotiek. Kad es vairs nebūšu skaista, tu pats mani pametīsi. Meklēsi visādus aizbildinājumus, nepievērsīsi man uzmanību un galu galā aizbēgsi. Es negribu lo sagaidīt, Benij. Ja mums ir lemts šķirties, tad labāk to darīt tagad, nevis tad, kad priekš manis viss jau būs par vēlu.

Benijs lēnām piecēlās.

—     Tu visu pateici? lai notiek tā, kā tu vēlies. Tagad mēs katrs iesim savu ceļu. No sirds novēlu tev laimīgu ceļu. Varbūt tu gribēsi atgriezties… Bet tagad es aizeju…

Viņš pacēla savu cepuri un izgāja, spēcīgi aizcirzdams durvis un pat nepaskatījies uz sievu.

Kādu brīdi Sallija sēdēja nekustīgi, tad sāka raudāt.

9. nodala

»

5.jūlijs. Pusnakts.

Iedams cauri hallei, Mendeta nevērīgi pamāja savam miesassargam. Tas, ka šie puiši visu nakti apsargāja viņa dzīvokli, ļāva justies drošībā un iedvesa pašapziņu. Ravenu viņš neuzskatīja par nopietnu pretinieku. Viņa acīs tas bija tikai otršķirīgs gangsteris, kurā vienīgā vēlme ir slepkavot. Doma par to, ka Ravens ir uzdrīkstējies viņam draudēt, izsauca Mendetā tikai smaidu. Viņš, protams, veica nepieciešamos drošības pasākumus. Tomēr par Ravena zvērestu nogalināt atcerējās reti.

Ar liftu viņš uzbrauca sestajā stāvā un smagiem soļiem devās uz savu dzīvokli. Atvēris durvis, izbrīnījās, ka dzīvoklī nav gaismas. Viņš automātiski sāka meklēt kabatā ieroci, aizmirsdams, ka jau sen to vairs nenēsā. Beidzot Mendeta klusi nolamājās un ieslēdza gaismu.

Viesistaba bija tukša. Viņš izstaigāja visu dzīvokli, bet Džeinas nekur nebija. Mendeta atgriezās viesistabā, būdams sliktā garastāvoklī. Viņš nolēma, ka steidzīgi jāpiezvana Grentomam, bet Džeina gan jau drīz vien ieradīsies. .

Viņš uzgrieza Grentoma numuru, kurš tūdaļ arī atbildēja.

—     Es izdarīju, ko solīju, — teica Mendeta. — Nepatikšanu nebūs.

—    Tas ir lielisks jaunums! Vakar vakarā pie mums bija ieradies Ellindžers. Viņš gribēja parakņāties mūsu lietās, līs nosūtīju viņam pa pēdām mūsu puisi. Viņš aizgāja kopā ar R(xtžeru, bet šorīt apmeklēja Fletčeru. Jūs viņu atceraties?

Visi šie sīkumi Mencletu garlaikoja.

—    Nē, — viņš atbildēja, — neatceros, bet tas arī nav tik svarīgi… Es gribēju jums teikt, ka…

Grentoms viņu pārtrauca.

—     Bet tas taču ir svarīgi, Totsij! Fletčers ir tas pats tips, kurš nesen sarīkoja klubā skandālu savas māsas dēļ…

Mendeta savilka seju niknā grimasē.

—     Es domāju, ka jūs sen esat tikuši no viņa vaļā, — viņš neapmierināti norūca. —Jūs sakiet, ka Ellindžers jau ir saticies ar viņu?

—    Jā.

—     Un tad?

—     Nekas. Es domāju, ka jums jau ir zināmi šīs tikšanās rezultāti…

—     Kā, velns parāvis, lai es par to zinātu? Un kāpēc man būtu

jādomā par lo, kas jums darāms šādās situācijās?

Pēc klusuma brīža Grentoms atbildēja:

—     labi. Es visu sapratu. Es pats nodarbošos ar šo lietu. Visu pārējo nokārtos Polsons, vai ne?

—    Jūs maldāties, draugs. Polsonam nav ne jausmas, ka es interesējos par notiekošo klubā "22". Viņš neapjēdz arī to, ka es turu viņu pie rīkles, jo šo to zinu… — Mendeta greizi pasmīnēja. — Interesanti, ko Eletčers Ellindžeram ir sarunājis?

—     Nezinu. Tikai Ellindžers darbojas Polsona labā un nav šaubu, ka visu pastāstīs viņam. Totsij, jums jāpacenšas, lai Polsons viņam pavēlētu likt šo lietu mierā! Tas avīžnieks var sagādāt mums lielas nepatikšanas, — uzstājīgi turpināja Grentoms.

—     labi, es aizbāzīšu rīkli Ellindžeram. Aizmirstiet par viņu un nokārtojiet jautājumu par Fletčeru.

—     Norunāts. Vairāk jūs par viņu nedzirdēsiet, — cieti noteica Grentoms un nolika klausuli.

Mendeta paskatījās pulkstenī, kurš rādīja jau divdesmit minūtes pāri pusnaktij. Velns ar ārā, kur gan palikusi Džeina? Viņš piecēlās, uzvilka halātu un atgriezās viesistabā. Apsēdies pie mazā galdiņa, viņš sāka jaukt kārtis. Viņš darīja to gluži automātiski. Pēkšņi Mendeta saprata, ka ieklausās katrā aizdomīgā troksnī. Neatkarīgi no viņa gribas apziņa fiksēja kluso lifta dūkšanu, policijas automobiļa sirēnu… Agrāk neko tādu viņš nebija ievērojis.

—     Kas gan šodien ar mani notiek, — neapmierināti nomurmināja Mendeta, nomezdams kārtis uz galda. Viņš piecēlās, piegāja pie loga un atvēra to. Nakts bija silta un klusa. Mendeta gribēja atgriezties pie galda, bet pēkšņi kaut kas lika saausīties. Viņš ieskatījās tumšajās ielas aprisēs. Neredzēja nevienu gājēju, tikai ik pa brīdim garām aizjoņoja automobiļi. Mendeta nespēja ticēt savām acīm, jo pie ārdurvīm nebija miesassarga. Jau daudzus mēnešus puiši tur dežūrēja, pastāvīgi turēdami gatavībā revolverus un uzmanīgi aplūkodami visus, kas iegāja mājā. Neviens aizdomīgs tips nespēja tuvoties viņa dzīvoklim.

Mendeta steidzās pie telefona, lai piezvanītu Grentomam un liktu steidzīgi noskaidrot, kas par lietu, un atsūtīt vietā citus puišus. Tomēr pēdējā brīdī viņš sāka svārstīties. Nevajag Grentomam izrādīt, ka viņš, Mendeta, no kaut kā baidās. ToLsijs mēģināja atcerēties, vai dzīvoklī ir kādi ieroči. Varbūt Džeinai atradīsies kāds revolveris? Mendeta mēģināja atbrīvoties no uzmācīgajām bailēm.

"Varbūt tas tips tur lejā stāv ēnā, tādēļ nav redzams no loga. Bet varbūt viņš iegājis kāpņu telpā? Jāpiezvana portjē un jāuzzina…"

Bet Mendeta nepaspēja. Brīdī, kad viņš sniedzās pēc telefona klausules, kāds durvīs pagrieza atslēgu. Viņš nevilšus sastinga, vienlaikus dusmodamies par bailēm, kuru varā atradās.

Atvērās durvis, un ienāca Džeina. Viņas klātbūtne Mendetu uzreiz nomierināja.

—     Kur tu biji, velns parāvis? — viņš rupji jautāja.

Sieva neko neatbildēja, tikai skatījās uz viņu ar izbiedētu skatienu.

—     Kur tu biji? — Mendeta atkārtoja. — Vai tu zini, ka pie mājas ieejas nav apsardzes? Vai ienākot tu kādu no viņiem redzēji?

Džeina noliedzoši pakratīja galvu.

—     Nē.

—     Bet kur gan ir palikusi apsardze? Un vispār, kas te īsti notiek? Tev ir tāds izskats, it kā tu būtu izkļuvuši no zaldātu kazarmas…

Viņa uzmeta vīram drūmu skatienu.

—     Lūdzu, nerunā tā! — viņa bailīgi teica.

Totsijs paspēra soli uz Džeinas pusi, bet viņa aprāvās. Viņš sastinga un uzmanīgi paskatījās uz sievu.

—     Un tomēr, kur tu biji? — viņš jautāja caur zobiem.

—     Es satiku kādu senu draugu, kurš ļoti gribēja tevi apciemot… — viņa atbildēja, ar žestu norādīdama uz neaizvērtajām durvīm.

Mendeta lēnām pagrieza galvu un pēkšņi visā ķermenī sajuta ledainas trīsas. Durvīs ar nekaunīgu smīnu neizteiksmīgajā sejā stāvēja Ravens. Viņa lūpu kakliņā bija iesprausta cigarete, bet labā roka turēja revolveri ar nesamērīgi lielu stobru.

Mendeta satrūkās un ar lūdzošu žestu pastiepa uz priekšu rokas.

—     Ko jūs vēlaties? — viņš jautāja dobjā balsī.

—    Neuztraucies, Totsij, — teica Ravens. — Tu taču pats zini, ka mums ar tevi jāaprunājas. Apsēdies!

Mendeta paklausīgi apsēdās uz telefona galdiņa, ar rokām pieķerdamies pie tā malām. No savas vielas viņš redzēja Džeinu, kura bija noslīkusi uz ceļiem un aizsegusi seju ar rokām. Mendeta juta, ka viņam kļūst nelabi.

Ravens turpināja nekustīgi stāvēt durvīs.

—     Man bija vajadzīgs laiks, lai nokļūtu līdz tevīm, Totsij, — viņš teica. — Tomēr es esmu šeit. Es taču solījos satikties ar tevi, vai ne? Viņa nodeva tevi, — Ravens norādīja ar revolveri uz Džeinu. — Nekad nedrīkst uzticēties sievietēm, viņas ir gatavas nodot jebkurā brīdī. Tieši . viņa novāca miesassargus un palīdzēja man ienākt. Tas viss ir tikai tādēļ, ka viņai riebjas ar tevi gulēt.

Mendetas seja kļuva briesmīga. Bet viņš klusēja. Pēkšņi Džeina pielēca kājās un, aizcirzdama aiz sevis durvis, ieskrēja guļamistabā.

Ravens paraustīja plecus.

—    Viņa iedomājas, ka ņemšu to pie sevis. Viņa kļūdās. Man nav pret viņu ne mazākās uzticības. Turklāt es nevēlos neko, pie kā tu esi pieskāries. Jau tagad man liekas, ka Džeina rūgti nožēlo izdarīto.

—    Tu vēlies pārņemt lietu? — žagodamies murmināja Mendeta. — Tu vari to darīt, ar mani ir cauri.

Ravens piekrītoši pamāja.

—    Jā, ar tevi ir cauri.

—     Dod man iespēju atstāt pilsētu. Es visu tev nodošu un juridiski noformēšu. Tu taču nenogalināsi mani, ja es tev visu atdošu?

Ravens pašūpoja galvu.

—     līs negribu nevienu nogalināt. Kāpēc man tas būtu jādara?

Mendeta uzmanīgi ieskatījās Ravena aukstajās acīs, bet nespēja

neko tajās izlasīt.

—     līs parakstīšu visu, ko vien tu vēlies, — viņš steidzīgi piekrita. — Ko tu gribi?

—     Vienkārši uzraksti, ka tu nodod man savu kluba daļu, — atbildēja Ravens, ar galvas mājienu norādīdams uz bloknotu, — vairāk nekas man nav vajadzīgs.

Mendeta svārstījās.

—    Ja es to izdarīšu, vai tu ļausi man aizbraukt no pilsētas?

Ravens paskatījās uz viņu.

—     Protams.

Vīrieši uzmanīgi pētīja viens otru.

—     Es nevaru šeit palikt visu nakti, — atgādināja Ravens.

Mendeta pamazām atguva domāšanas spējas un sāka reāli izvērtēt

situāciju. Tagad galvenais — nomierināt Ravenu. Viņa parakstam uz papīra strēmeles nebūs nekādas vērtības. Kolīdz Ravens ar to zīmīti aizies, Mendeta tūdaļ pavēlēs nogalināt viņu. Kāds idiots viņš ir bijis, ļaudams Ravenam tik ilgi dzīvot! Mendeta paņēma bloknotu un uzrakstīja prasīto.

—     Ceru, ka tu dosi man laiku līdz rītdienai, — viņš teica, pamesdams bloknotu Ravenam. — Rīt es aizbraukšu.

Ravens lidojumā notvēra bloknotu, izlasīja tekstu un ielika to kabatā.

—     Domāju, ka tev nevajadzēs aizbraukt, — nedabīgi mierīgā balsī teica Ravens. — Būs daudz labāk, ja tu paliksi tepat.

Mendeta nobālis piecēlās.

—     Klausies, — viņš teica, — es taču izdarīju visu, ko tu vēlējies…

Viņš aprāva frāzi Ravena nežēlīgā skatiena iespaidā. Pēkšņi, iekliegdamies šaušalīgā balsī, viņš metās uz guļamistabu

—     Neatļauj viņam nogalināt mani, Džeina! Apturi viņu! Tu nedrīksti pieļaut, ka mani nogalina!…

Ravens mierīgi piegāja viņam no mugurpuses un iešāva galvā. Krītot Mendeta pieķērās pie guļamistabas durvīm, un tās atvērās. Džeina, ieraudzījusi nokritušo Mendetu, ierāvās stūrī, spiezdama rokas pie mutes.

Ravens auksti un nicinoši paskatījās uz viņu un pacēla revolveri. Džeina aizsedza ar rokām seju. .Smagā lode vispirms sadragāja viņas plaukstu un tikai tad ietriecās galvā. Džeina nokrita uz ceļiem, pēc tam visā garumā izstiepās uz grīdas. Ar dobju troksni viņas galva atsitās pret paklāju…

Blakus dzīvoklī gulošā Sallija piecēlās no dīvāna. Viņai likās, ka ir dzirdējusi kādu kliedzienu. Viņa uzmanīgi ieklausījās, karsti vēlēdamās, lai šajā brīdī blakus viņai būtu Benijs. Mājā valdīja klusums. Tomēr dzirdētais kliedziens joprojām skanēja Sallijas ausīs. Viņa piecēlās, uzmeta rītakleitu un izgāja priekšistabā.

Neieslēgdama gaismu, viņa paskatījās durvju "actiņā" un ieraudzīja, ka blakus dzīvokļa durvis ir plaši atvērtas. Turpinādama vērot, viņa jutās vientuļa un neaizsargāta, lai gan īpašu baiļu nebija… Šajā brīdī durvīs parādījās Ravens. Viņa rokās bija papīru žūksnis un revolveris. Paskatījies visapkārt, viņš klusu pievēra durvis un sāka kāpt lejā pa trepēm. Svešinieka nežēlīgā sejas izteiksme un ierocis viņa rokās iedvesa Sallijā šausmas. Viņa klusiņām iegāja atpakaļ istabā un, trīcēdama pie visām miesām, palīda zem segas.

Viņas acu priekšā vēl ilgi rēgojās Ravena seja, bet apziņā pieauga vēlēšanās atrasties blakus Benijam.

10.nodala

>

5.jūlijs. Pusnakts.

Džeks bez klauvēšanas iegāja Henrija kabinetā. Šefs jau stāvēja pie spoguļa un lika galvā platmali.

—     Šodienai pietiek, — viņš neapmierināti palūrēja uz žurnālistu. — Paskaties pulkstenī, man jau sen vajadzēja būt mājās.

Džeks piegāja pie redaktora galda, apsēdās un aizsmēķēja.

—     Man šis tas ir priekš jums, — viņš teica. — Domāju, ka tas jūs ieinteresēs.

—    Jā? Man arī tev ir kas sakāms, — viņš atbildēja. — Nupat zvanīja Polsons un pavēlēja mest to lietu pie malas.

—     O, nē! — izsaucās Džeks, purinādams galvu. — Tas, ko es izraku, ir drukājams pirmajā lappusē ar graujošiem virsrakstiem.

Henrijs ar interesi paskatījās uz viņu.

—     Ko gan tu uzzināji? — šefs jautāja.

—     Grentoms komandē suteneru bandu un šai nolūkā izmanto klubu "22".

—     Tu vai nu esi jucis, vai slims, kaut gan tas šajā gadījumā ir viens un tas pats.

Džeks pasmaidīja.

—     Tieši tādu reakciju es arī gaidīju… Esmu iepazinies ar kādu tipu, kurš pats visu to redzējis. Man nav iemesla viņam neticēt. Domāju, mums vajadzētu uzmanīgāk pavērot klubu. Esmu pārliecināts, ka mēs uzzināsim daudz interesantu lietu.

Henrijs apsēdās.

—      Polsons ir pavēlējis mest šo lielu pie malas. Spriežot pēc visa, viņš ir ticies ar Mendetu, kuram, kā tu zini, klubā ir sava daļa. Polsons nekādā gadījumā nerīkosies pret viņa gribu.

Džeks atkal pasmaidīja.

—      Polsons pat nevar iedomāties, kādu tirāžu var sasniegt viņa avīze. 1ā taču ir graujoša sensācija! Tai līdzi nāks milzīga peļņa, no kuras, es domāju, Polsons negribēs atteikties.

Henrijs, joprojām šaubīdamies, pacēla klausuli.

—     Vai tu esi gatavs sākt drukāt šo materiālu?

Nedaudz padomājis, Džeks noliedzoši papurināja galvu.

—      Es gribētu, lai jūs brauktu man līdzi un pats aprunātos ar to tipu. Tad mēs arī pieņemsim galīgo lēmumu.

—     Tūlīt? Nē, tas nav iespējams.

—    Jums ir tiesības izlemt, patron, kaut gan lieta tiešām ir sensaļ cionāla, un mēs varētu būt pirmie… Veselus divus gadus es meklējuļ iespēju uzķert uz āķa Mendetu! Aizbrauksim?

Henrijs negribīgi sekoja viņam.

—     Nezinu, kad īsti, bet tu sasniegsi savu mērķi, Ellindžer.

Džeks apmierināts pasmaidīja.

—     Neesmu sentimentāls, šef, bet, kad tas cilvēks stāstīja par savv māsu, es kļuvu domīgs. Arī jums taču ir meita! Man ir gadījies viņu re-| dzēt. Viņa ir brīnišķīga.

Henrijs uzvilka cepuri līdz uzacīm un uzmanīgi pavērās Džekā.

—     Kāds tam sakars ar manu meitu?

Viņi izgāja no lifta un šķērsoja plašo vestibilu.

—     Pareizi, patron! Jūs un citi tēvi, kuriem ir meitas, pilnīgi nedc mājat par tām meitenēm, kuras neizprotamā kārtā pēkšņi pazūd.

Viņi iekāpa garāmejošā taksometrā, un Džeks iedeva šoferir Fletčera adresi.

—     Es nesaprotu, par ko tu īsti runā? — jautāja Henrijs. — Kas tās] par meitenēm, kuras neizprotamā veidā pēkšņi pazūd?

Džeks paskatījās viņam tieši sejā.

—    Jūs visu lieliski saprotat. Tāpat kā es. Kad viņas nevar atrast,] tad parasti apgalvo, ka viņas ir aizbraukušas, lai apprecētos, vai dauzās) pa Holivudu. Fletčers ir pārliecināts, ka viņa māsa ir padarīta par prostitūtu. Pēc viņa domām Grentoms un visa tā banda, un sevišķi! Mendeta pārdod sievietes. Pagaidām pierādījumu nav, bet ja mēs tos] sameklēsim, izcelsies kolosāls skandāls!

Henrijs aizsmēķēja cigareti.

—     Piekrītu tev. Ja tas puisis man liksies pietiekami nopietns, mēs ] rakstīsim, tomēr iepriekš jālūdz no Polsona atļauja.

—   Jūs pratīsiet pārliecināt Polsonu. Mēs varētu abi aiziet pie viņaļ un parunāt.

Taksometrs apstājās. Neskatoties uz vēlo stundu, mājas priekšā bija cilvēku pūlis. Ielas pretējā pusē stāvēja divas policijas mašīnas un ātrā palīdzība.

Džeks izlēca no taksometra un uzmeta izteiksmīgu skatienu Henrijam. Abi tuvojās mājai. Viņiem ceļu aizšķērsoja gara auguma policists.

—     Ieeja aizliegta, — viņš kategoriski teica.

—     Tikai ne prieki» mums, — teica Džeks. — Mēs esam no avīzes "St.Lois".

Policists nepakustējās.

—     Kas šeit notika? — cenzdamies nezaudēt pašcieņu, jautāja I lenrijs.

Tajā brīdī garām pagāja divi vīri no kriminālpolicijas. Henrijs vienu no viņiem pazina.

—     Hei, Bradlen, pasaki šim sargam, lai ielaiž mūs.

Bradlens, ar pūlēm pazīdams, ziņkāri paskatījās uz viņu.

—     Ko jūs šeit darāt? Un vispār, kā jūs šeit nokļuvāt?

Henrijs pasmaidīja.

—     Mēs braucām garām un ieraudzījām ātrās palīdzības mašīnu.

—     Ak, šie avīžnieki. Tikai šoreiz jūs esat velti tērējuši laiku. Banāls stāsts par visai parastu šaudīšanos. Bet jūs, protams, varat ieiet.

—     Vai kāds ir nošauts? — jautāja Džeks.

—    Jā, kācls nelaimīgais vārdā Fletčers. Acīmredzot viņš bija kādam pamatīgi sariebis, tāpēc viņu nolaida no kātiem.

Džeks pašūpoja galvu.

—     Tiešām, nav ko uztraukties, patron. Tie ir sīkumi! Braucam atpakaļ, bet šeit lai šiverē zēni no hronikas.

Viņi iekāpa taksometrā un lika braukt atpakaļ uz redakciju.

—      Kā nu iznāk? — klusi jautāja Džeks. — Grentoms, acīmredzot, ir uzzinājis, ka esmu saticies ar Fletčeru, un novācis viņu. Tie vairs nav joki!

—     Bet ja nu tā ir vienkārša sakritība? — nedroši jautāja 1 lenrijs.

—     Tiešām? Kam gan būtu vajadzīga Fletčera nāve? Viņš taču bija vienkāršs kalpotājs, bezdarbnieks. Domāju, ka jums par šo lietu noteikti jāaprunājas ar Polsonu.

—     Ko tu tagad domā darīt?

—     Gribu neuzkrītoši pavērot klubu un, ja atklāsies kaut kas interesants, tūlīt publicēt.

I lenrijs atmaiga.

—     Piekrītu, — viņš teica. — Es parunāšu ar Polsonu.

—     Izdarīsim to nekavējoties. Viņš vēl neguļ.

Henrijs sāka rūkt.

—     Šonakt es laikam vispār nenokļūšu mājās. Man ir skaidrs…

—    Jūs liksieties gultā tūlīt, kolīdz būsiet salicis Polsonu, — mierināja viņu Džeks un nosauca šoferim jauno adresi.

Kādu pusstundu viņiem nācās gaidīt. Beidzot parādījās Polsons, tērpies halātā un ar dusmīgu sejas izteiksmi.

—     Ceru, Henrij, ka jūsu vēlīnai vizītei ir pietiekami svarīgs iemesls, — viņš teica sausā tonī. Paskatījies uz Džeku, viņš nevērīgi norādīja uz to ar pirkstu: — lln kas tas tāds?

—    Atļaujiet, mister Polson, iepazīstināt jūs ar mūsu reportieri Džeku F.llindžeru, kurš nodarbojas ar kriminālreportāžām, — godbijīgi atbildēja Henrijs. — Viņš ir ievācis šādas tādas ziņas, un es domāju, ka tās var saistīt jūsu uzmanību.

Polsons pat nepamāja Ellindžeram. Ar garu, kaulainu pirkstu viņš uzsita Henrijam pa krūtīm.

—     Es maksāju jums par to, lai jūs pats uzklausītu ziņas un nepieciešamības gadījumā tās publicētu. Tās ir jūsējās, nevis manējās rūpes. Brauciet atpakaļ un, ja šīs ziņas ir pietiekami interesantas, drukājiet tās, ja nē — sūtiet Ellindžeru pie velna.

—    Ziņas skar Mendetu un klubu "22", — pacietīgi paskaidroja Henrijs. — Pēc nesenās sarunas ar jums es nospriedu, ka pirms publicēšanas ir nepieciešams aprunāties ar jums personīgi.

Polsons dusmās izvalbīja acis.

—     Es taču jums teicu, ka Mendeta un klubs "22" jāliek mierā.

—     labi, ser. Atvainojiet par traucējumu, — atbildēja Henrijs, gatavodamies aiziet.

—     Mendeta vada bandu, kura taisa biznesu ar prostitūciju, — teica Džeks. — Viņi zog meitenes. Man ir pierādījumi tam, ka viņi izmanto klubu savām mahinācijām. Es gribētu, lai jūs uzdotu man novest šo lietu līdz galam.

Polsons saslējās, un viņa šaurā seja dusmās nobāla.

—     Es vairāk nevēlos apspriest šo jautājumu, — teica Polsons, pat nepaskatīdamies uz Ellindžeru. — Es jums jau izskaidroju mūsu nostāju. Lieciet mierā Mendetu un pie reizes arī klubu "22". Atlaidiet no redakcijas visus, kas nepilda manus norādījumus. Ar labu nakti.

Viņš uzgrieza abiem muguru un aizgāja.

Henrijs paskatījās uz Džeku.

—     Vai saprati?

—     Interesanti, ar kādu ēsmu Mendeta notur šo izdzimteni, ja viņš ir nobijies līdz nāvei? — teica Džeks, uzlikdams cepuri. —Ja viņš domā, ka tagad mani var apturēt, tad pamatīgi kļūdās.

Henrija seja bija norūpējusies.

—    Tev jāmet pie malas šī lieta, Džek, — viņš drūmi noteica. — Polsonam ir liela ietekme pilsētā.

—    Jo sliktāk priekš manis, — atbildēja Džeks.

11.nodala

»

6. jūlijs. Pulkstenis 0.50.

Grentoms kaut ko rakstīja pie galda. Pelnu traukā kūpēja cigarete. Bija dzirdama tikai spalvas čirkstoņa.

Pēkšņi atvērās kabineta durvis. Saērcinātais Grentoms pacēla galvu un ieraudzīja Ravenu, kurš cieši skatījās uz viņu. Aiz Ravena stāvēja Lū F.llers, kurš izskatījās bāls un apjucis.

Grentoms lēnām nolika pildspalvu. Arī viņš nobāla un sakoda zobus.

—     Lieciet tam mērkaķim aizvākties, — klusu teica Ravens.

Grentoms uzreiz saprata, ka Mendeta jau ir pagalam, citādi Ravens nebūtu pie viņa atnācis. Neuzticēdamies pats sev un nespēdams pakustināt lūpas, Grentoms ar skatienu lika Lū Klleram aiziet.

Pēdējais paraustīja plecus un, juzdamies apmierināts, aizgāja. Ravens iegāja kabinetā un cieši pievēra durvis. Ne vārda neteikdams, viņš nolika uz galda papīra lapu. Grentoms to izlasīja. Neapšaubāmi, tas bija Mendetas rokraksts.

'— Vai viņš ir miris? — jautāja Grentoms.

Ravens apsēdās un aplūkoja kabinetu.

—    Ar viņu noticis nelaimes gadījums, — viņš iesmējās. — Tagad būs savādāk…

—     Ko jūs domājat darīt? — jautāja Grentoms, pētīdams apvazāto subjektu, kurš sēdēja viņa priekšā.

—     Daudz ko, — atbildēja Ravens, atgāzdamies krēslā. — Priekš mums ar Mendetu šī pilsēta bija par mazu. Tagad komandēšu es!

Grentoms aplaizīja lūpas.

—     Mendetam šeit bija spēcīgi aizbildņi, — viņš teica. — Bez atbilstošas protekcijas jūs tālu netiksiet.

Ravens pieliecās pie Grentoma.

—     Esmu par to jau padomājis, — viņš mierīgi teica. —Jūs, Grentom, mani piesegsiet. Jūs šeit pazīst. Es teikšu jums, kas jādara, bet jūs paklausīgi izpildīsiet manas pavēles. To, ko agrāk jūs darījāt Mendetas labā, tagad darīsiet priekš manis. Atšķirība starp mani un Mendetu būs tāda, ka es taisīšu vairāk naudas, bet jums būs vairāk darba.

Grentoms neko neatbildēja.

—     Neiesaku jums ilgi lauzīt galvu. Ja mani noteikumi jums neder, tad ar jums, tāpat kā ar Mendetu, notiks nelaimes gadījums. Vai skaidrs?

—     Darīšu visu, ko jūs liksiet, — ātri atbildēja Grentoms. — Es sen gaidīju brīdi, kad jūs stāsieties pie stūres.

Ravens nolieca galvu.

—     Liekas, jūs neesat dumjš. Rīt no rīta mēs visu kārtīgi apspriedīsim. Man jāzina visas lietas detaļas un visas meitenes, kuras strādāja Mendetas labā. Šis tips neprata kārtīgi organizēt biznesu. Es zinu, kā to izdarīt. Vai jums, Grentom, nekad nav gadījies būt Reno? Man ir velnišķīgi labas idejas, Grentom!

Viņš piecēlās.

—    Ja jūs labi strādāsiet, tad saņemsiet desmit procentus pelņas. Pretējā gadījumā jūsu alga būs svina čaumalā ietērpta lode. Vai sapratāt mani?

Viņš devās uz durvīm.

—     Es būšu šeit desmitos no rīta. Sagatavojiet visus papīrus.

Palicis viens, Grentoms atslīga krēslā. Tātad notikusi varas maiņa.

Interesanti, kā to uztvērusi Džeina? Viņš uzgrieza Mendetas numuru. Pēc minūtes telefoniste paziņoja, ka numurs neatbild. Grentoms nolika klausuli.

Kabinetā ienāca Grentoma apsardzes priekšnieks l.ū Ellers, gara auguma spēcīgs tēvainis ar smagiem žokļiem un biezām uzacīm.

—     Ko viņam vajadzēja? — viņš jautāja, apstādamies durvīs.

Grentoms aizsmēķēja.

—    Tas ir mūsu jaunais boss, — rūgti noteica Grentoms. — Ar Mendetu ir noticis nelaimes gadījums.

Lū Elllers izbrīnā sarauca uzacis.

—     Žēl,—viņš teica.

—    Vai tu esi viņa pusē?

—     Paskatīsimies uz lietām reāli, Lū. Ko mums atliek darīt? Kādreiz Mendeta kopā ar Ravenu atbrauca no Čikāgas. Es nezinu, kā viņi satika toreiz, bet Ravena klātbūtnē Mendeta vienmēr izskatījās nobijies. Tu redzēji Ravenu? Nepazīstot viņu, var nodomāt, ka tas vīrs nav plika graša vērts. Bet pietiek ieskatīties viņa sejā… Tas puisis ir dzimis, lai kļūtu par bosu, un Mendeta to lieliski saprata. Vēlāk viņu starpā kaut kas notika. Abu kopējā nauda pēkšņi atradās Mendetas rokās, bet Ravens steidzīgi aizbrauca, apsolīdams savu pārinieku nosist. Izskatās, ka šodien savu solījumu viņš ir izpildījis. Domāju, ka ar Ravenu mēs pelnīsim daudz vairāk, bet uz pārējo man nospļauties. Nezinu, ko izlemsi tu, bet man Ravens der.

Lū Ellers skatījās uz viņu ar neslēptu sajūsmu.

—    Tu gandrīz pārliecināji mani. Vai gribi, lai es pasaku, kādēļ tu tik viegli pārmeties Ravena pusē? Tādēļ, ka Ravens ir slepkava. Tādēļ, ka viņš ar saviem puišiem pusstundas laikā var mums visiem izlaist zarnas. Vai ne tā?

Grentoms pielēca kājās.

—     Het ko tu darītu manā vietā?

Lū Ellers pašūpoja galvu.

—     To pašu, ko tu.

—    Tā vielā, lai šeit velū kulstītu mēli, tev vajadzētu pastaigāt gar Mendetas māju un uzmanīgi pavērot, kas tur notiek. Mani uztrauc tas, ka Džeina joprojām klusē. Vai tik ar viņu nav kaut kas nolicis?

Lū Ellers noliedzoši pakratīja galvu.

—     Neesi nu idiots. Kuru katru brīdi var uzrasties policija. Jānogaida. Rītdienas avīzēs noteikti viss būs izklāstīts.

—     Vai tu domā, ka viņš būs nogalinājis arī Džeinu? — uztraukti jautāja Grentoms.

—     Kāda tev gar viņu daļa? Viņai tagad nav nekādas nozīmes. Ja vēlies kaut ko uzzināt, ej uz turieni pats.

—     Mums nepieciešams zināt, kas tur noticis, Lū. Tas ir ļoti nopietni. Iedomājies, kas var notikt, ja viņa sāks runāt.

—    Viņa to nedarīs.

—     Viņa var pastāstīt par Ravenu, un kas tad būs ar mums?

Lū F.llers kļuva domīgs.

—     Varbūt tev taisnība. Vai tajā iecirknī šodien dežūrē O'Hara?

—     Nezinu.

Lū Ellers devās uz durvīm.

—    Iešu paskatīties. Ja šodien dežūrē O'Hara, tad likšu viņam visu uzzināt. Par divarpus simtiem mēnesī, ko mēs šim maksājam, viņam taču kaut kas ir jādara.

Grentomam šī doma iepatikās.

—     Tikai nevilcinies, dari to ātrāk.

Lū Ellers izgāja no kabineta.

12.nodala

»

6. jūlijs. Pulkstenis 1.10.

No snaudas Salliju atkal uzmodināja troksnis blakus dzīvoklī. Viņai uzreiz ienāca prātā slepkava ar revolveri. Ja nu viņš ir atgriezies? Dažas minūtes viņa uzmanīgi klausījās, tad nometa segu, piecēlās un uzvilka rīta kleitu. Tad piegāja pie durvīm un pieplaka pie "actiņas". Viņa nedaudz nomierinājās, ieraudzīdama spēcīgu policista figūru. Viņš tobrīd devās uz Mendetas dzīvokli. Sallija atvēra durvis un gaidīja, kad policists iznāks. Pēc dažām minūtēm viņš tiešām parādījās un ieraudzīja Salliju.

—     Kas… Kas ir noticis? — viņa jautāja aizlūzušā balsī.

Policists neuzticīgi paskatījās uz sievieti.

—     Kas jūs esat?

—     Es? Esmu misis Perminkere. Pirms dažām minūtēm es dzirdēju tādu kā troksni blakus dzīvoklī — kliedzienu, tad kritienu…

O'Hara bija gatavs sievieti nosist. Saskaņā ar saņemtajiem norādījumiem viņam bija tikai jāapskatās, kas noticis Mendetas dzīvoklī. Par redzēto viņš pat nedomāja ziņot uz iecirkni. Viņš nedrīkstēja atstāt šeit pēdas. Bet tagad par viņa vizīti kļūs zināms.

—     Ieiesim dzīvoklī, misis. Man negribas pirms laika modināt mājas iemītniekus. Tas var izraisīt paniku.

Sallija nosarka.

—     Bet… Es mājās esmu viena…

O'Hara nomierinoši uzsmaidīja.

—     NeuztraucietiesEs neiešu tālāk par priekštelpu. Bet tagad, misis, — viņš teica, izņemdams piezīmju grāmatiņu, — pastāstiet, ko jūs dzirdējāt. Vai kāds kliedza?

Sallija apstiprinoši pamāja. Viņai šajā policistā intuitīvi kaut kas nepalika.

—     Kad jūs dzirdējāt kliedzienu?

—     Tūlīt pēc pusnakts.

—    Vai jūs kādu redzējāt? — O'Hara cieši skatījās uz viņu.

Sallija svārstījās.

—   Jā. Cilvēku, kurš iznāca no dzīvokļa. Viņam rokās bija papīri un revolveris.

O'l lara juta, ka uz pieres izspiežas sviedri.

—    Vai esat pārliecināta?

—     Protams!

—     Va jūs spētu viņu pazīt?

—     Noteikti, — pārliecinoši atbildēja Sallija. — Viņš bija vidēja auguma, brūnēts, tērpies apvalkātā uzvalkā. Viņam bija kalsnēja seja, plānas lūpas un aukstas, nežēlīgas acis. Es laikam tās nekad nespēšu aizmirst.

O'Hara nedrīkstēja vairāk zaudēt ne mirkli. Viņam par to jāinformē Lū Ellers un Grentoms.

—     Ļoti labi, misis Perminkere. Blakus dzīvoklī, acīmredzot, noticis nelaimes gadījums. Jūs nosaucāt tā cilvēka pazīmes, kurš mums jāmeklē. Lūdzu, ātri ģērbieties un brauksim uz iecirkni.

—     Tūlīt? — izbrīnījusies jautāja Sallija.

Viņš pamāja.

—    Tur jums parādīs dažas fotogrāfijas, varbūt jūs spēsiet palīdzēt.

Sallijai arī šobrīd gribējās, lai Benijs atrastos blakus. Viņa ļoti asi izjuta savu nespēku un vientulību.

—     Man ļoti negribētos iet uz policijas iecirkni, bet es saprotu, ka tas ir nepieciešams… Lūdzu, uzgaidiet, es apģērbšos.

—     Es uzgaidīšu jūs lejā, misis. Man ļoti negribētos pirms laika sacelt kājās visu māju. Arī jūs, lūdzu, nemodiniet kaimiņus, — O'Hara pielika pirkstu pie cepures un izgāja.

Ģērbjoties Sallija visu laiku juta dīvainu satraukumu. Viņai negribējās braukt uz iecirkni. Tomēr iestāstīja sev, ka viss būs labi. Viņa pastāstīs visu taisnību, un viņu palaidīs mājās. Tomēr nevar zināt, cik ilgi viņu tur noturēs, tāpēc Sallija atgriezās guļamistabā, uzrakstīja zīmīti un pabāza zem spilvena. Benijs to atradīs, tiklīdz atgriezīsies mājās.

Kamēr Sallija ģērbās, O'Hara nokāpa lejā un piesteidzās pie Lū Ellera.

—     Klausieties, — viņš čukstus teica. — Notikusi liela nelaime. Mendeta un viņa sieva ir pagalam, bet viena kaimiņu dāmīte ir redzējusi, kā no Mendetas dzīvokļa iznāk Ravens. Viņa var to pazīt. Es nopratu, ka jums tas nebūs vienaldzīgi, un pateicu viņai, ka vedīšu to uz iecirkni. Tūlīt viņa nāks.

Lū Ellers nolamājās, tad apstiprinoši pamāja ar galvu.

—     Stādiet viņai mani priekšā kā policistu, — viņš teica. — Es aizvedīšu viņu pie Grentoma, lai viņš pats izlemj tās zoss likteni Tu vari turpināt savu apgaitu. Par slepkavību tu neko nezini, skaidrs? Jo vairāk laiku paies līdz tās atklāšanai, jo labāk. Ravenam jānostiprina savas pozīcijas.

—    Ja mans šefs to uzzinās, mani izlidinās no policijas, — teica O'Ilara.

—     Neuztraucies, tev algu maksā kāds cits, — atbildēja Lū F.llers.

O'Hara atgriezās hallē brīdī, kad no lifta iznāca Sallija.

—     Kriminālpolicijas inspektors jūs gaida lejā, mašīnā. Jūs brauksiet ar viņu, bet es palikšu šeit līdz policijas brigādes ierašanās brīdim.

Viņš pavadīja Salliju līdz mašīnai.

—     Šī ir misis Perminkere, inspektor, — viņš stādīja priekšā Salliju. — Viņa ir redzējusi to tipu, par kuru es jums tikko stāstīju.

Lū atvēra automobiļa durvis.

—     Ļoti žēl, misis, ka jātraucē jūs tik vēlā stundā, — bet jūs mums varētu palīdzēt…

Mašīnā sēdošais puisis ne mazākā mērā neatbilda Sallijas priekšstatiem par detektīviem. Tomēr viņa iekāpa mašīnā un Lū aizcirta durvis.

O'Hara noskatījās pakaļ aizbraucošajai mašīnai un nospļāvās.

13.nodala

»

6. jūlijs. Pulkstenis 2.30.

Karrija O'Ši bija vienīgā kaut cik pieklājīgā bordeļa īpašniece Sentluisas austrumu rajonā. Pilsētā bija daudz šādu iestādījumu, tomēr neviens no tiem nevarēja mēroties elegancē ar Karrijas prieka māju.

Jau tas, ka bordelis atradās tieši iepretī apgabala prokurora birojam, padarīja to sevišķi pikantu. Karrija tā bija nostādījusi savu biznesu, ka katru mēnesi pilnīgi nomainīja trupas sastāvu. Tas prasīja daudz rūpju, toties klienti vienmēr varēja būt pārliecināti, ka nākošreiz viņus sagaidīs citas meitenes.

Sākumā Karrija, lai panāktu daudzveidību, ņēma meičas no citiem bordeļiem. Viņas pamatnoteikums bija, lai meitenes būtu jaunas un svaigas. Kad Mendeta pilsētā nodibināja savu varu, Karrijai vairs nevajadzēja rūpēties par šo lietu. Viņa ieviestā sistēma ļāva pastāvīgi piegādāt bordeļiem jaunas simpātiskas meičas. Daudzas meitenes sākumā izrādīja sīvu pretestību, bet Karrija prata to salauzt.

Sistēma funkcionēja nevainojami — algotņi joņoja pa visu pilsētu, meklēdami meitenes, kuras dzīvoja bez ģimenes, izjuta naudas trūkumu, vai arī bija izdarījušas kādu nelielu likumpārkāpumu, kas ļāva viņas vai nu pavedināt, vai šantažēt. Kad izsīka arī šis avots, Mendetas puiši sāka darboties vēl aktīvāk. Viņi sāka meklēt meitenes, kuras vēlētos strādāt par manekenēm, pierunāja tās pozēt kailas un pēc tam pārgāja pie parastās šantāžas — elementāra montāža padarīja šīs fotogrāfijas ārkārtīgi nepieklājīgas.

Kaut arī pati Karrija vairs nenodarbojās ar jaunu meiteņu piegādi savam bordelim, tomēr viņa neizlaida šo darba jomu no sava redzesloka. Dzīvās preces tirgotājiem neklājās viegli. Katrs jauns ieguvums tika lieliski apmaksāts, bet prasīja maksimālu izdomu un veiklību. Beidzot, pateicoties Mendetas reketam, viņi kļuva tik nekaunīgi, ka sāka vienkārši zagt skaistas meitenes. Kopš tā brīža Karrijas galvenā rūpe bija meiteņu pretestības pārvarēšana. Tas nenācās viegli, bet Karrija bija labs psihologs ar filozofisku ievirzi, kas ļāva viņai ar visu veiksmīgi likt galā.

Dažas no viņas meičām kļuva ārkārtīgi populāras, un, laužot tradīciju, Karrija atstāja viņas pie sevis. Ar laiku meitenes samierinājās un zaudēja spēju pretoties. Viņas vairs neizrādīja vēlēšanos bēgt un veiksmīgi pārņēma pieredzējušāko draudzeņu prasmi seksā.

Arī patlaban bordeļa krāšņākais zieds — Andrē, Lulū, Žulī un Fana — pacietīgi sēdēja viesistabā un gaidīja saimnieci. Pirms dažām minūtēm pēdējais klients bija aizgājis no bordeļa, un meitenēm darba diena bija beigusies. Karrijai bija paradums no rītiem saaicināt meičas kopā, lai aprunātos ar viņām, uzklausītu sūdzības, izteiktu aizrādījumus vai sodītu vainīgās. Tikai pēc tam viņas varēja iet gulēt.

Karrija bija ieviesusi meitenēm īpašu uniformu — melnas mini biksītes, melnas zīda zeķes, melnas augstpapēžu kurpes un platas, koši sarkanas zeķu saites. Tomēr, kolīdz pēdējais klients aizgāja, viņas uzmeta sev plecos peņuārus. Karrija uzskatīja, ka brīvajā laikā meitenēm sevi jākopj un jāizskatās pieklājīgi.

Nožāvājusies Lulū izņēma no kabatas cigareti.

—    Velns ar ārā, — viņa teica, — šodien esmu tā izšāvusies, bet līdz vakaram vēl jāsaved kārtībā mati.

Fana, sarkanmataina meiča ar lielisku ķermeni, iesmējās metāliskā

balsī.

—    Varu ieteikt tev pārgulēt ar frizieri, kurš tieši gultā sakārtos tavus matus. Tā tu būsi apvienojusi patīkamo ar lietderīgo.

—     Tava asprātība ir cūkas cienīga, — atteica Lulū.

—    Aizverieties abas, — iejaucās Žulī, neliela auguma blondīne. — Pārmaiņas pēc varētu ari nestrīdēties.

—     Nljau es iesāku, — atbildēja Lulū, paraustīdama plecus.

—     Bet man šodien, — turpināja Žulī, — gadījās sevišķi interesants un mīļš puisis. Viņš bija tik kautrīgs…

—     Klausāmies kārtējo nodaļu no Žulī dzīves, — norūca Fana.

—    Ja nevēlaties, varu neko nestāstīt, — apvainojās meitene. — Bet tas bija tik jauks puisis!

Fana iesmējās.

—    O, varu iedomāties… Arī man tādi ir bijuši Ko viņš tev stāstīja? Par savu slimo sievu vai…

—     Lieciet viņu mierā! — dusmīgi uzkliedza Lulū. — Kas tev šodien noticies?

Andrē, gara auguma brunete ar valdzinošām formām, iesmējās:

—     līs redzēju to puisi, Žulī. Varēja nodomāt, ka pie ieejas viņu gaida māmiņa.

Žulī piekrītoši pamāja.

—     Tas pats. Kolīdz ienāca istabā, viņš man iedeva desmit dolārus aploksnē, — viņa piespieda rokas pie lūpām un iesmējās. — Desmit dolāri aploksnē!

Pat Fanai nācās pasmaidīt.

—     Bet kāds viņš bija kā vīrietis?

Žulī pašūpoja galvu.

—     Viņš neko nedarīja. Kad es gribēju noģērbties, viņš teica, lai es to nedaru un, ka viņš vēlas ar mani vienkārši parunāties. Pēc tam viņš jautāja, vai tādai jaunai meitenei kā man nav grūti dzīvot šādā bordelī un vairākas reizes dienā izģērbties. Nudien, tieši tā viņš teica!

—     Bet man vairāk patīk gulēt ar tiem tipiem, nekā klausīties viņu runas, — teica Fana. — Es ātri protu izvest viņus no ierindas, un viņi aizvācas. Tie lielie runātāji tikai veltīgi tērē laiku — ne naudas, ne prieka.

—     Viņš man sarunāja daudz interesantu lietu, — pārliecinoši turpināja Žulī. — Viņš man iepatikās. Visu laiku jautāja, kāpēc esmu šeit, vai man patīk mana nodarbošanās…

Fana nicīgi paraustīja plecus.

—     Es domāju, ka tu pastāstīsi kaut ko tiešām interesantu, —viņa

teica.

Šajā brīdī atvērās durvis, un viesistabā ienāca Karrija. Viņa bija mulate, gara un spēcīga auguma, ar cietiem sejas vaibstiem. Viņas melnās acis, kurām piemita dīvains, stiklains spīdums, piešķīra izskatam niknumu un nežēlīgumu. Ja nebūtu lielās, plakanās mutes, Karriju varētu nosaukt par skaistuli.

—     laiks doties gulēt, meitenes, — pretēji ieradumam viņa teica. — Pietiek pļāpāt!

Visas, izņemot Fanu, paklausīgi piecēlās un izgāja no viesistabas.

Karrija skatījās uz viņu ar neslēptu apbrīnu. Viņai nekādi neizdevās pakļaut Fanu līdz galam. Karrija bija pietiekami gudra un saprata, ka Fana, ja pilnībā salauztu viņas gribasspēku, kļūtu nekam nederīga. Tādēļ viņa atļāva šai meičai nedaudz vairāk kā pārējām. Viņa zināja, ka Fanai patīk šis amats. Kaut arī Fana nekad par to nestāstīja, Karrija zināja, ka fiziski meitene ir radīta tieši šādai dzīvei.

—    Tu esi pārāk daudz sākusi smēķēt, — mātišķā tonī Karrija norāja Fanu. —Vari pirms laika novecot…

Fana vienaldzīgi paskatījās uz viņu.

—     Man tas patīk…

—    Jā, bet kad tu kļūsi vārga, man nāksies izmest tevi laukā, — piezīmēja Karrija. — Uzmanies, vecenēm neko nemaksā. Te viņām nav vielas.

Fana piecēlās un stingrāk saņēma peņuāru.

—     Neuztraucies, — viņa atbildēja. — līs aiziešu daudz agrāk. Kādā jaukā dienā es sākšu strādāt patstāvīgi.

Karrija bija to dzirdējusi jau vairākkārt, tomēr bija pārliecināta, ka Fana ir pārāk slinka, lai pati gādātu sev klientus.

—     Protams, — viņa piekrita, — pienāks diena un…

Fana nodzēsa cigareti, piegāja pie spoguļa un atrāva vaļā peņuāru. Karrija pasmaidīja. Viņa saprata Fanas rūpes — priekšlaicīgs vecums, nabadzība.

—    Tu esi lieliska, — teica Karrija, negribēdama bojāt meitenei garastāvokli. — Viena no labākajām…

Fana izsmējīgi paskatījās uz Karriju.

—    Tu vari to droši teikt visu klātbūtnē, jo tā ir patiesība, — un, atstādama durvis vaļā, izgāja no istabas.

Karrija vērīgi noskatījās viņai nopakaļ, tad iegāja nelielā istabā, kas kalpoja kā kantoris un ierakstīja dažas rindas kādā lielā grāmatā. Šo grāmatu viņa ieslēdza seifā. Karrija pameta skatienu uz pulksteni un saviebās. Laiks bija viņas ienaidnieks. Viņa bija izmisusi par to, ka katru dienu nācās zaudēt vairākas stundas tādai muļķīgai lietai kā miegs.

Tomēr viņa ļoti rūpējās par savu ārieni, tādēļ padevās šai nepieciešamībai.

Nakts klusumu pārtrauca telefona zvans. Karrija pacēla klausuli.

—     Kas runā?

Atbildēja Grentoms:

—     Karrij, man ir kāda meiča, un es gribētu, lai tu ar viņu pastrādā.

Karrija neapmierināti saviebās.

—     Vai tiešām tādu sīkumu dēļ mani jātraucē naktī?

—     Lū tūlīt atvedīs viņu pie tevis, — turpināja Grentoms. — Tas ir ļoti svarīgi. Izdari tā, lai viņa ne ar vienu nesatiktos. Šonakt daudz kas ir noticis, bet viņa pārāk daudz zina.

—     Kas notika?

—     Novāca Totsiju. Vadību pārņēma Ravens.

—     Mendeta pagalam? — pārjautāja Karrija.

—    Jā, nomira pirms pāris stundām. Nepieciešams, lai policija pēc iespējas ilgāk neko nezinātu.

—     Bet Ravens?

—     Es taču teicu, ka viņš ir ieņēmis Mendetas vietu. Tagad viņš ir arī tavs jaunais boss, Karrij.

—     Kāpēc jūs, velns parāvis, pieļāvāt šādu maiņu? Tas tips sagādās mums daudz nepatikšanu…

—     Par to nedomā, bet labāk parūpējies par meiču, — viņš teica un nolika klausuli.

Karrija skatījās uz priekšu ar tukšu skatienu. Tātad Ravens ir panācis savu. Kopš Mendeta bija viņu atstūmis, Karrija pastāvīgi sekoja Ravena darbībai. Viņa zināja, ka Ravens kā saimnieks būs pilnīgi citādāks nekā Mendeta. Varbūt ne tik skops, tomēr daudz stingrāks. Pēkšņi Karrijai kļuva žēl savu meiteņu. Viņa nebija pārāk sentimentāla, tomēr pārmērīga cietsirdība lai bija sveša. Beidzot viņa piecēlās, iegāja viesistabā un sāka gaidīt Lū Elleru.

14.nodala

>

6.jūlijs. Pulkstenis 9 30.

Žaks Kasions, vietējās "Paccard Motors" filiāles direktora palīgs, elastīgā gaitā iegāja kantorī. Portjē sveicināja viņu un atvēra lifta durvis.

Iegājis savā kabinetā, Kastons piespieda zvana pogu. Gaidīdams sekretāri, viņš sakārtoja spoguļa priekšā matus un kaklasaiti, palikdams apmierināts ar sevi.

Atvērās durvis un ienāca slaida, eleganta blondīne ar gaiši zilām acīm. Viņš uzsmaidīja tai un apsēdās pie rakstāmgalda.

"Šodien mūsu kuilim ir labs garastāvoklis," ērcīgi nodomāja sekretāre par savu šefu.

"Kā vienmēr, velnišķīgi skaista," savukārt nodomāja par viņu Žaks.

Ievērodama subordināciju, sekretāre godbijīgi palocīja galvu.

—     Mērij, neesiet nu tik stingra pret mani. Panāciet taču tuvāk, lai es varu jūs apskatīt, — rotaļīgi teica Žaks.

—   Jūs lieliski varat apskatīt mani arī no tās vielas, — viņa atbildēja. — Kādi būs rīkojumi?

Kastons paņēma zīmuli un domīgi pagrozīja to pirkstos.

—     Apsēdieties, es gribu ar jums parunāt, — viņš teica.

Mērija apsēdās, cītīgi pavilkdama svārkus uz leju. Kastons ar interesi sekoja viņas kustībām Viņš uzskatīja, ka katrai simpātiskai sievietei, kurai ir skaistas kājas, būtu tās jādemonstrē pie jebkuras izdevības.

—   Jums zeķei noiris valdziņš, — viņš teica, pastiepdams kaklu uz priekšu.

Mērija noliecās un konstatēja, ka zeķes ir kārtībā.

—    Paskatieties nedaudz augstāk. Neizdevies pirkums, bet zeķes taču ir dārgas…

Mērija nedaudz parāva uz augšu svārkus un atkal neko neredzēja.

Kastons piecēlās un piegāja pie viņas.

—    Jūs meklējat nepareizā vielā, — viņš stingri noteica, paraudams viņai svārkus virs ceļgaliem. Meitene uzsita šefam pa roku.

—     Man vajadzēja uzreiz to saprast, — viņa sarūgtināti teica. — Tas ir viens no jūsu primitīvākajiem trikiem.

Kastons uzmeta viņai mirdzošu skatienu.

—     laikam man būs tikai licies, — viņš teica, apsēzdamies uz galda malas un saņemdams meitenes roku.

Viņa izrāva roku un gaidīja, kas sekos tālāk.

—     Varbūt mēs sāksim strādāt? — viņa jautāja.

Kastons pašūpoja galvu.

—    Ak, Mērij, kādēļ jūs pret mani tā izturaties? — viņš jautāja žēlabainā balsī. — Mums, mazulīt, varētu būt tik jauki! Ja vien jūs būtu nedaudz piekāpīgāka.

Mērija sabozās.

—    Ja es jums izrādītu pretimnākšanu, tad nokļūtu dzemdību namā, —viņa dzēlīgi atbildēja. — Varbūt ķersimies pie darba.

Kastons nopūtās. Kā lai izprot sievietes? Dažreiz Mērija bija gatava jokot un blēņoties cauru dienu.

Viņš vērīgi ieskatījās meitenē. Pēdējā laikā viņa bieži izskatījās nogurusi un saērcināta. Žaks nolēma šodien iztikt bez komplimentiem un sāka diktēt lietišķas vēstules.

Tieši desmitos viņi pabeidza darbu, un Kastons ar vēlīgu smaidu to atlaida.

—    Ja slikti jūtaties, paņemiet brīvdienu. Es drīz iešu prom un šodien vairs neatgriezīšos.

Viņa klusēdama paskatījās uz priekšnieku un, neko neatbildējusi, izgāja no kabineta. Kastons saviebās. Šī diena bija sākusies neveiksmīgi.

Pēkšņi durvis atvērās, un ienāca Benijs Perminkers. Kastons paskatījās uz ienācēju un ievaidējās. Viņš konstatēja, ka arī Benijs bija sliktā noskaņojumā.

—     Kas ar jums noticis? — sveiciena vietā viņš jautāja.

Benijs smagi apsēdās un nopūtās.

—     Gards kumosiņš, vai ne? — viņš atbildēja, kodīdams lūpas.

—     Par ko jūs runājiet? — stingri noprasīja Kastons.

—     Par mis Makelsfaldi, — paskaidroja Benijs. — Jūs varat būt laimīgs, ka jums ir tāda sekretāre!

—     Kādēļ jūs tā domājat? — jautāja Kastons.

Benijs uzmeta tam rotaļīgu skatienu.

—   Jūs esat vecpuisis, — viņš teica. — Varu derēt, ka jūs abi lieliski pavadāt laiku…

Kastons saslējās.

—    Vienu mirklīti, Perminker! Man nepatīk šādas sarunas. Šeit ir kantoris, kur cilvēki strādā.

—    Jums savos kantoros tik vien atliek kā grozīties gar sekretārēm. Tajā pašā laikā puišiem birojos nav ne minūtes brīva laika.

Kastons nodomāja, ka būtu labāk mainīt sarunu.

—    Jūs taču esat atnācis ne jau tādēļ, lai apjūsmotu manas sekretāres jaukumus, vai ne?

Benija seja izstiepās un kļuva drūma.

—     Protams, nē, — viņš negribīgi piekrita. — Esmu atnācis pie jums pēc padoma.

Kastons pasmaidīja. Šāds pagrieziens viņam patika. Iekārtojies ērtāk krēslā, viņš aizsmēķēja cigareti.

—     Esmu jūsu rīcībā, — viņš teica. Kastonam ienāca prātā, ka Benijam ir vajadzīga nauda, bet tūlīt pat viņš atcerējās, ka tādos gadījumos Benijs ietur citu sarunas stilu. Tas Kastonu nomierināja.

Benijs salika kājas uz krēsla atzveltnes.

—     Mēs sastrīdējāmies. Es un Sallija. Vakar vakarā viņa izmeta mani no dzīvokļa.

Kastons kaut ko norūca.

—     Sallija ir jauka meiča, — viņš teica.

Žaks bieži bija domājis par to, kā tik skaista meitene kā Sallija varēja neprātīgi iemīlēties Benijā.

—     Viņa tiešām ir lieliska. Tikai viņai ir neparasti uzskati. Iedomājieties tikai, viņa apvainoja mani par to, ka es skatoties uz citām sievietēm. Un ne tikai skatoties, bet dažas pat aplidojot.

Kastons nenoteikti paraustīja plecus.

—     Vai tas ir taisnība?

Benijs izklaidīgi paskatījās uz viņu.

—     Atklāti sakot, jā. Bet viņai nevajadzēja būt par to ne mazākā priekšstata.

—     Starp citu, Perminker, vai šajā gadījumā runa nav par to meiteni, ar kuru es jūs nesen redzēju?

Benijs saviebās.

—     Ko jūs gribat teikt? — viņš sausi jautāja.

—     Mierīgi, vecīt, — teica Kastons. — Es tikai gribēju teikt, ka tā nebija Sallija.

Benijs noliedzoši pagrozīja galvu.

—     Ar viņu man ir pilnīgi lietišķas attiecības. Viņa gribēja nopirkt kādu no mūsu mašīnām.

—     Un nopirka? — dzēlīgi painteresējās Žaks.

Benijs palaida jautājumu gar ausīm.

—     Man vajadzīgs jūsu padoms, nevis pamācības. Esmu aizgājis no Sallijas. Ko lai tagad daru?

—     Jūs viņu pamētāt? — ar izbrīnu jautāja Kastons. — Tādā gadījumā es jums ieteiktu griezties pie psihiatra.

—     Bet es jau teicu, ka mēs sastrīdējāmies.

—      Un jūs atstājāt viņu pilnīgi vienu? — Kastons ļoti nožēloja, ka nebija zinājis to agrāk…

—     Es gribu, lai jūs nedaudz pakustinātu smadzenes un ieteiktu man kaut ko jēdzīgu.

Kastons atkal paraustīja plecus.

—    Nav nekā vienkāršāka. Jums jāatgriežas mājās, jāapskauj viņa un mīļi jāpasaka, ka esat bijis liels muļķis. Starp citu, tas atbilst patiesībai.

Benijs cieši paskatījās uz viņu.

—    Jūs tiešām tā uzskatāt? — viņš jautāja. — Ak, Dievs! Tieši to es arī gribētu.

Kastonam kļuva garlaicīgi.

—     Ejiet un tūlīt pat mēģiniet to izdarīt. Varbūt viņa ir izmisumā. Tūlīt pat ejiet mājās…

Benijs priecīgi pielēca kājās.

—     Eju. Tas ir ļoti mīļi no jūsu puses, Žak. Ja vien kādreiz es varēšu izdarīt kaut ko jūsu labā…

—     Ejiet vien, vecais, — teica Kastons, pavadīdams viņu līdz durvīm. — Pasveiciniet viņu no manis.

Viņš paskatījās, kā Benijs aizskrien pa gaileni, un atgriezās kabinetā.

15. nodaļa

6. jūlijs. Pulkstenis 9-45.

Ravens sēdēja savā gultā un skatījās uz trim cilvēkiem, kuri bija atstutējušies pret sienu.

1.eftijs, Mazais Džoe un Mallū, kopš bija noticējuši Ravenam un nolēmuši sekot viņam līdz galam, dzīvoja nabadzīgi. Tomēr viņi nenosodīja par to savu bosu. Viņš bija pret tiem godīgs. Piedāvāja viņiem kļūt par palīgiem, un puiši piekrita. Dažreiz gan viņiem nācās veikt šādas tādas operācijas, kas bija pretrunā ar likumu Visumā viņi dzīvoja ļoti nabadzīgi, gluži tāpat kā Ravens. Puiši pacieta visu un palika uzticīgi viņam.

'Tagad bija pienācis brīdis, kad viņš varēja tiem pateikt, ka viņu uzticība ir atalgota. Ravens zināja, ka šajos puišos jau sen vairs nav nekā cilvēciska. Viņus interesēja tikai nauda. Turklāt neviens ņo viņiem nespēja patstāvīgi iegūt naudu, neizmantojot viņa, Ravena, organizatorisko talantu. Tagad bija pienācis laiks samaksāt par pacictību un uzticību.

Ravens, tīksminādamies par gaidāmo triumfu, uzmeta skatienu saviem biedriem.

—     Puiši, — viņš teica. — Es sasaucu jūs, lai paziņotu patīkamus jaunumus. Vai atceraties, ka es jums solīju panākt savu?

Trio pie sienas sakustējās, turpinot skatīties un uzmanīgi klausīties. Viņu acis bija cietsirdīgas, bet žokļi nepārtraukti kustējās, gremojot košļājamo gumiju.

—     Atgriezies dzimtajā pusē, es gribēju strādāt kopā ar Mendetu, bet šis nelietis mani atstūma. Es nozvērējos viņam atriebties. Jūs ticējāt manai veiksmei un ilgi gaidījāt. Šodien jūsu gaidīšana ir nesusi augļus.

Puiši turpināja klusēt un gaidīja.

—     Mendetu labi apsargāja, — turpināja Ravens, uzsvērdams pagātnes formu. — Tagad, kad viņš ir beigts, mēs varam sākt darboties.

Trijotne atkal sakustējās, izrādot gatavību izpildīt jebkuru pavēli.

—     Esmu j^u saticies ar Grentomu. No viņa puses histērijas nebūs. Pēc pāris dienām man būs nauda. Mēs pārņemsim visu savās rokās un reorganizēsim. Es joprojām jūs vadīšu, bet jūs izpildīsiet manas pavēles. Tagad jums būs pietiekami čaukstošā un skanošā.

Maltū, maza auguma itālis, ar izsmējīgu lūpu izteiksmi un melnām, asinīm pielijušām acīm, atrāvās no sienas, pie kuras stutējās.

—    Jūs, patron, mums bieži atgādinājāt, ka reiz saņemsiet grožus savās rokās. Beidzot tas ir noticis! Bet kāpēc jūs nepavēlējāt kādam no mums novākt Mendetu?

Ravens pārmetumā pašūpoja galvu.

—     Bet kas tev ir teicis, ka to izdarīju es?

Trijotne sasmaidījās.

Ravens piecēlās kājās.

—     Neejiet prom, puiši, — viņš teica. — Man jāaprunājas ar Grentomu, un tad es pateikšu, cik katrs no jums saņems.

16 .nodala

6.jūlijs. Pulkstenis 10.30.

Dežūrējošais policists Džonsons kodīja pildspalvas galu un ar nepatiku skatījās uz Džeku. Viņš necieta žurnālistus, kuri mēdza blandīties apkārt un visnepiemērotākajā laikā uzdot nepatīkamus jautājumus. Džonsons bija pārliecināts, ka Džeks nav izņēmums. Tieši otrādi. Itrt Džeks, pārdzīvodams materiālu trūkumu savā slejā, bija nejaukā garastāvoklī. Nebija nekā sensacionāla, sīkumi vien. Viņam gribējās pēc Iespējas ātrāk ķerties pie Mendetas lietas.

Polsons bija pavēlējis nelīst šajā lietā, bet Džeks pat nedomāja klausīt. Viņš nolēma noskaidrot, kas īsti noticis ar Fletčera māsu. Džeks apzinājās, ka ir samērā labs reportieris un jebkurā brīdī spēs sameklēt sev darbu. Šobrīd viņu tracināja tie ikdienišķie sīkumi, kuri bija notikuši pagājušajā naktī un par kuriem viņam bija jāraksta avīzē.

Viņš atradās pilsētas policijas pārvaldē un gaidīja pēdējās ziņas no policijas iecirkņiem. Tad viņš varēs tās apkopot un drukāt avīzē. Ne jau pirmajā lappusē, turklāt tikai vienu vai divas slejas. Šajā sakarībā Fletčera māsai laikam nāksies pagaidīt līdz vakaram.

Džonsons smagi nopūtās.

—     Tiešām, man žēl, ka dodam jums tik maz darba. Man ir sāpīgi skatīties, kā jūs šeit sēžat bezdarbībā. Vai nevēlaties pastaigāties, kamēr apstrādās visas ziņas?

Džeks salika kājas uz koka sola un aizvēra acis.

—     Lieciet mani mierā,— viņš atbildēja. — Arī jūs man esat apnicis, bet man maksā naudu par bikšu strīķēšanu uz jūsu soliem.

Džonsons kaut ko norūca un atgriezās pie pārtrauktā darba.

—     Šodien nav nekā nopietna, — viņš noteica. —Jums ir viegla dzīve, mister Ellindžer.

—     Tieši otrādi, — atbildēja Džeks. — No tādiem notikumiem kā šodienas sīkā zādzība un krāpšana man nav nekāda labuma. Cita lieta, ja notikusi izvarošana vai slepkavība. To varētu publicēt pirmajā lappusē.

Džonsons ar nepatiku paskatījās uz reportieri.

—     Esat gan jūs riebīga tauta, žurnālisti, — viņš noteica.

—     Bet vai jūs gadījumā neziniet, cik meiteņu šogad ir pazudušas? — Džeks pēkšņi jautāja.

Džonsons pašūpoja galvu.

—    Tas nav manā kompetencē, — viņš atbildēja pārāk ātri. — I'ar to jāinteresējas citā nodaļā. Vai esat kādu pazaudējis?

—     Es domāju, vai šajās runās ir kaut kripatiņa patiesības?

—     Protams, ka nav, — smiedamies atbildēja Džonsons. — Iedomājaties tikai — mūsdienās, mūsu pilsētā neviens taču nevar pazust.

—      Tad, lūdzu, paskaidrojiet man to.

Džonsons ieinteresēts sakrustoja rokas uz krūtīm.

—     Piemēram, izvarošana, — viņš pamācoši iesāka. — Vai tad var izvarot sievieti pret viņas gribu? Un tās pasaciņas par pazudušajām meitenēm? Stāsta, ka vainīgi esot suteneri. Bet kā meiteni pret viņas gribu var padarīt par prostitūtu? Par to taču uzreiz kļūtu zināms! Cita lieta, ja sievietes pēc brīvas gribas nodarbojas ar šo necienīgo amatu un gūst no tā labu peļņu. Bet tā ir viņu pašu darīšana.

Džeks domīgi klusēja.

—     Bet ja šīs meitenes šantažē vai terorizē? — viņš jautāja. — Ko jūs teiksiet par to?

—     Es nespēju tam noticēt. Tas ir pārāk riskanti, — atteica Džonsons. — Ja kaut viena no meitenēm iesniegtu sūdzību, uzreiz notiktu izmeklēšana, un viss noskaidrotos.

—     Bet ja nu viņas nav spējīgas iesniegt sūdzību? — uzstāja Džeks.

Džonsons sarauca uzacis.

—     Uz ko jūs tēmējat? — viņš jautāja. — Vai jums ir kaut kas zināms?

Džeks izdarīja noliedzošu žestu.

—     Nē, pagaidām nekas, — viņš atzinās. — Tomēr šīs baumas mani ir saintriģējušas. Es domāju, ka sievieti ar iebiedēšanu un šantāžu var piespiest nodarboties ar prostitūciju. Varbūt es kļūdos, bet man liekas, ka mūsu pilsētā notiek tieši tā. līs runāju nopietni, Džonson, un, ja man izdosies kaut ko uzzināt, jums nāksies krietni pastrādāt.

Policista pavadībā ienāca Benijs Perminkers.

—     Šis tips apgalvo, ka mēs esam pievākuši viņa sievu, — no paša sliekšņa paziņoja policists. — Vai nevēlaties ar viņu parunāt?

Džonsons uzmeta Benijam nosodošu skatienu.

—     Kas jums noticis?

Benijam bija pārbiedēts izskats.

—     Mani sauc Benijs Perminkers, —viņš iesāka. — Es gribu satikt savu sievu.

Džonsons saknieba lūpas.

—     Nesaprotu, ar ko mēs varam jums palīdzēt. Viņas pie mums

nav.

—     Bet kur tad viņa ir? — apjucis jautāja Benijs.

—     Ko tas viss nozīmē?

Benijs sāka nervozēt.

—     Nezinu. Es atnācu mājās un atradu šo zīmīti, — viņš pasniedza Džonsonam papīra strēmelīti. Džeks saslējās un ar interesi sāka vērot notiekošo.

Izlasījis zīmīti, Džonsons atdeva to Benijam.

—   Pagājušājā naktī mēs neesam aizturējuši nevienu ar ar šādjj uzvārdu un neesam veduši ne uz vienu policijas iecirkni. Varu derēt, ka viņa jūs krāpj.

Benijs grozīja pirkstos zīmīti.

—     Bet varbūt tomēr viņa atrodas kādā policijas iecirknī?

—     Labi, es tūlīt pat piezvanīšu uz jūsu dzīvesvietai tuvāko iecirkni.

Džonsons uzgrieza numuru, pārmija ar kādu dažus vārdus un

nolika klausuli. Tad pagriezās pret Beniju.

—     Nē, arī viņi neko tādu nezina.

Benijs satraucās vēl vairāk.

—     Ko gan lai es daru? — viņš jautāja.

—     Tā ir jūsu sieva, mister, — pacietīgi skaidroja Džonsons, kuram šī liela jau sāka apnikt. —Jums labāk jāzina, kur viņu atrast. Atgriezieties mājās, un abi ar sievu noskaidrojiet šo pārpratumu.

Benijs paklausīgi pagriezās un sāka iet uz durvīm. Džeks ātri piecēlās un, nepievērsdams uzmanību Džonsona iebildumiem, sekoja viņam.

Benijs gāja pa ielu, neko neredzēdams. Bez nopietna iemesla Sallija nebūtu atstājusi šādu zīmīti. Viņa rakstīja, ka liek aizvesta uz policijas iecirkni kā nozieguma aculieciniece un lūdza Beniju nekavējoties, kolīdz viņš pārnāks mājās, ierasties pēc viņas.

Džeks panāca Beniju uz ielas stūra.

—     Klausies, Perminker, —viņš teica, — lūdzu, paskaidro, kas īsti ir noticis ar lavu sievu?

—     No kurienes tu esi uzradies un kādēļ jautā par sievu? — izbrīnījās Benijs, paspiezdams viņa roku.

—     Iesim iedzert pa glāzītei, — piedāvāja Džeks, saņemdams viņu pie rokas. — Vienkārši es dzirdēju tavu sarunu ar policistu. Kas ir noticis?

Pēc kārtīgas viskija porcijas Benijs sāka izkratīt sirdi. Viņš pastāstīja par strīdu ar Salliju un par lo, ka bija to atstājis vienu.

—     Šorīt es jutos kā nelietis un nolēmu atgriezties. Kad es iegāju dzīvoklī, tur dega gaisma, bet zīmīte zem mana spilvena ziņoja, ka sieva ir aizvesta uz policijas iecirkni Zīmītē Sallija lūdza mani ierasties pēc viņas. »

Viņš apklusa un atkal iedzēra. Sākumā Džekam likās, ka Sallija vienkārši gribējusi pārmācīt vīru, bet viņa žurnālista instinkts nebija mierā ar šādu secinājumu. Interesanti, par kāda nozieguma aculiecinieci viņa bija kļuvusi? Nē, šeit viss nebija tik vienkārši.

—     Es domāju, ka policija pastāv, lai palīdzētu iedzīvotājiem, — norūca Benijs. — Bet tas tips runāja ar mani tā, it kā es būtu jucis.

—     Šādas un līdzīgas lietas viņam nākas noklausīties vairākas reizes dienā, tādēļ tavi uztraukumi viņu neinteresē. Kur tu tagad dzīvo?

Benijs pateica savu adresi.

Džeks saspicēja ausis.

—     Bet tajā mājā dzīvo Mendeta!

Benijs apstiprinoši pamāja.

—     Pilnīgi pareizi, — viņš teica. —Jau vairākas nedēļas es cenšos pietuvoties viņam, lai pārdotu automašīnu. Mēs dzīvojam vienā stāvā, bet es nekad viņu neesmu redzējis.

Džeks piecēlās. Šajā lietā bija kaut kas intriģējošs. Šo izdevību nedrīkstēja palaist garām.

—     Braucam ātri pie tevis uz mājām, — viņš teica.

Viņi paņēma taksometru un brauca pie Benija.

Dzīvoklī Džeks neatrada neko ievērības cienīgu, lai gan izstaigāja to vairākas reizes. Benijs klusēdams viņu vēroja.

—     Ko sieva ir paņēmusi līdzi? — pēkšņi jautāja Džeks.

—     Nezinu, — apjucis atbildēja Benijs. — Es nepadomāju par to!

—     Tūlīt pat noskaidro.

Benijs iegāja guļamistabā un drīz vien pilnīgi apjucis atgriezās.

—    Viņa neko nav paņēmusi līdzi, — viņš teica. — Trūkst tikai viņas somiņas.

Džekam tas nepatika. Nekad neviena sieviete nav pametusi vīru, nepaņemdama līdzi kādas mantas.

—     Brīdi uzgaidi, — teica Džeks. — Iešu pie taviem kaimiņiem un mēģināšu kaut ko uzzināt. Varbūt viņi ir kaut redzējuši vai dzirdējuši…

Benijs pēkšņi nobālēja.

—    Vai tu domā, ka ar viņu kaut kas ir atgadījies? — viņš nedroši jautāja.

—     Pagaidām es neko nedomāju, — atcirta Džeks. — Es vienkārši gribu noskaidrot. Pasēdi šeit mierīgi un pagaidi.

Viņš devās uz kaimiņu dzīvokli. Piezvanīja. Nesaņēmis nekādu atbildi, piezvanīja vēlreiz. Atkal klusums. Benijs stāvēja sava dzīvokļa durvīs un vēroja.

—     Izskatās, ka tur neviena nav, — viņš pēc dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem teica.

Džeks domīgi pakasīja pakausi.

—     Piezvani portjē un uzzini, cikos Mendeta ir aizgājis.

Kamēr Benijs zvanīja, Džeks ielika mūķīzeri atslēgas caurumā. Jau pirmais mēģinājums liecināja, ka durvis ir viegli atveramas.

Benijs atgriezās gluži apjucis.

—     Portjē saka, ka Mendeta šodien nav izgājis no mājas.

Džeks atkal uzspieda uz zvana pogas, labu laiku varēja dzirdēt, kā Mendetas dzīvoklī skan zvans. Beidzot Džeks izlēma rīkoties.

—     Tūlīt es ieiešu dzīvoklī, — viņš teica.

—     Tu nedrīksti to darīt, — Benijs protestēja. — Viņi vēl guļ.

Džeks izsmējīgi paskatījās uz Beniju.

—     lln tomēr es riskēšu. Man ir sajūta, ka tur kaut kas ir atgadījies.

Viņš akurāti pagrieza mūķīzeri, nospieda rokturi, un Mendetas ilzīvokļa durvis atvērās. Džeks uzmanīgi iegāja dzīvoklī. Viesistabā uz grīdas gulēja Mendeta. Viņa galva slīga asins peļķē. Aiz vaļējām guļamistabas durvīm varēja redzēt arī gulošo Džeinas līķi.

Džeks dziļi ievilka elpu. Beidzot viņam ir sensācija avīzei! Ātri pagriezies, viņš gandrīz nogāza no kājām Beniju, kurš arī bija ienācis dzīvoklī.

—     Ak, Dievs! — izsaucās Benijs.

Džeks izstūma viņu atpakaļ trepju telpā.

—     Nekliedz! — viņš pavēlēja. — Ej ātri uz savu dzīvokli un sameklē kaut kt) dzeramu!

Benijs paklausīgi aizgāja. Džeks rūpīgi aizvēra Mendetas dzīvokļa durvis, atgriezās pie Benija un metās pie telefona.

—     Ļoti drīz šeit sāksies īsts jampadracis! — viņš teica, uzgriezdams numuru. — Starp citu, vai tava sieva pazina kādu no viņiem?

Benijs jau darbojās ar pudeli.

—    Vai tu domā, ka viņa ir iejaukta šajā lietā?

Džeks neklausījās. Viņš jau runāja pa telefonu ar Henriju.

Noklausījies Džeka ziņojumu, 1 lenrijs atbildēja:

—     Darbojies!

Apsēdies uz telefona galdiņa, Džeks nodiktēja priekš avīzes dažas īsas frāzes par Mendetas un viņa sievas slepkavību.

—     Ko jūs tur dariet? — jautāja Henrijs.

—    Savedu visu kārtībā, — atbildēja Džeks. — Desmit minūtes pēc ekstranumura iznākšanas šeit būs karsti! Tūlīt ziņošu policijai.

—     Kad būsi visu pabeidzis, tūlīt atgriezies redakcijā, — pavēlēja

Henrijs. — Jāpiezvana Polsonam. Man jāzina, ko viņš teiks par notikušo…

—     Pie velna Polsonu! Man ir sensacionāls materiāls, un Polsonam par to nav daļas!

Džeks nolika klausuli un pagriezās pret Beniju.

—     Tu man varētu palīdzēt, vecīt, — viņš teica Benijam. — Aizej pie portjē un palūdz viņam atvērt Mendetas dzīvokli. Nevienam nav jāzina, ka es jau esmu tur bijis. Ej, tas ir jādara steidzami!

Vārgi protestēdams, Benijs sāka kāpt lejā.

I 7.nodala

>

6. jūlijs. Pulkstenis 11.00.

Sallija atvēra acis, un viņu apžilbināja lampas gaisma. Piesegusi seju ar roku, viņa pagriezās uz sāna. Stipri sāpēja galva. Jaunā sieviete nespēja atcerēties, kas noticis un kur viņa atrodas. Sallija vēl kādu laiku gulēja nekustīgi, kamēr sāka atgriezties apziņa. Kā no miglas izpeldēja atmiņas par aizbraukšanu no mājas kopā ar Lū, tad Grentoma seja, pārliekusies pār viņu. Rokā viņš turēja kaut kādu priekšmetu. Viņa atcerējās savas bailes, kliedzienus un karsto roku, kura aizspieda muti. Vēl atmiņa fiksēja asu sāpi rokā, cīniņu un vairāk nekā.

Sallija vēlreiz atvēra acis un paskatījās visapkārt. Viņa redzēja, ka guļ uz matrača pelēki krāsotā istabā. Sievietes sirds dauzījās kā izbiedēts putns. Viņa pagriezās un vēlreiz uzmanīgi pavērās visapkārt.

Istaba bija neliela. Grīdu klāja pelēkas krāsas paklājs. Vienīgā mēbele bija gulta, kurā viņa gulēja. Pretī tai atradās durvis. Sallija lēnām piecēlās, spiezdama abas rokas pie galvas. Šajā istabā bija kaut kas dīvains. Pēc kādas minūtes viņa saprata, ka istabā nav logu. Šis atklājums satrieca. Sallija saprata, ka draud briesmas. Bet kādas? Šī atziņa izraisīja sievietē paniskas bailes.

Sallija piecēlās no gultas un grīļodamās šķērsoja istabu. Mīkstais paklājs, kurā grima kājas, pilnīgi slāpēja trokšņus. Sallija mēģināja atvērt durvis, bet tās bija aizslēgtas. Viņa pakrita uz grīdas un sāka raudāt.

Stipri sāpēja galva. Uzmācās paniskas bailes. "Kur gan es atrodos?" viņa sev jautāja. Kādu laiku viņa nekustīgi gulēja, tad saņēmās un nedaudz nomierinājās. Šajā situācijā asaras nevarēja līdzēt.

Piecēlusies un piegājusi pie durvīm, viņa sāka raustīt rokturi un klauvēt. Durvis izrādījās apsistas ar biezu kaučuka kārtu. Dūre atlēca no tā bez jebkāda trokšņa.

Viņa pagriezās un aizgāja līdz pretējai sienai. Arī tur bija kaučuks. Kaučuka kārta klāja visas sienas. Neviena skaņa neiekļuva šajā telpā. Sallijai kļuva skaidrs, ka viņai draud kaut kas šausmīgs.

18. nodaļa

6. jūlijs. Pusdiena.

Ravens izgāja no kluba, turēdams rokā apjomīgu portfeli. Viņa vājā seja neizteica neko, toties acis triumfējoši mirdzēja. Viņš apturēja taksi un pašapzinīgā tonī, kas nesaderējās ar viņa apvalkāto apģērbu, nosauca šoferim adresi. Ar šo brīdi visam viņa dzīvē vajadzēja mainīties. Portfelī atradās papīri, kurus Grentoms bija atdevis bez jebkādiem iebildumiem. Dokumenti deva viņam tiesības uz Mendetas daļu. Tas idiots reiz negribēja dalīties ar viņu, līdz beidzot nācās atdot visu.

Taksometrs līgani apstājās hoteļa priekšā. Ravens norēķinājās un uzkāpa augšā. Trijotne sagaidīja viņu, joprojām gremodama košļājamo gumiju. Arī acīs bija tā pati aukstā nežēlīgā izteiksme.

Ravens paskatījās uz viņiem un, neko neteikdams, ar acīm norādīja uz portfeli. Šiem vīriem par šādām lietām bija maza sajēga. Viņus varēja iespaidot tikai banknotes. Paraustījis plecus, Ravens izņēma no portfeļa apjomīgu banknošu paciņu, izvilka no tās divas naudās zīmes un pasniedza Mazajam Džoe:

—    Aši atnes mums viskiju, — viņš pavēlēja.

Visi sāka atviegloti smaidīt.

Ravens noņēma cepuri un akurāti saķemmēja matus. Paraustījis savu apdilušo kaklasaiti, viņš vērīgi paskatījās spogulī. Divi palikušie drauģeļi ar sajūsmu skatījās uz viņu. Visi gaidīja Džoe.

Beidzot viņš ieradās ar viskija pudelēm. Pēc Ravena mājiena Džoe piepildīja glāzes.

—    Par veiksmi! — uzsauca Ravens, paceldams glāzi. Viņi iedzēra. Ravens apsēdās un aizsmēķēja cigareti.

—    Viss kārtībā, — viņš teica. — Pagaidām mēs paliekam hotelī "Sentluisa", bet vēlāk sameklēsim sev kaut ko labāku.

Te jāpiebilst, ka "Sentluisa" bija labākais hotelis pilsētā

—     Priekš mums arī šī būda ir šika, — teica Maltū.

—   Jums, puiši, pienācis laiks mainīt savus uzskatus, — uzsvērti teica Ravens.

Tad lēnām iemalkoja viskiju.

—   Uzklausiet mani. Darbs jau ir. Jāiet uz ielām, bāriem un citām sabiedriskām vietām, lai izvērstu akciju par to, ka prostitūtas nedrīkst vazāties apkārt. Pretējā gadījumā viņām klāsies draņķīgi. Sapratāt?

Mazais Džoe domīgi pakasīja pakausi.

—     Kamdēļ tas ir vajadzīgs, bos? — viņš jautāja.

Ravens saprata, ka viss kārtīgi jāpaskaidro.

—    Jāattīra pilsēta no prostitūtām. Tas būs smags darbs, tomēr tas ir jāizdara. Katrā rajonā, katrā kvartālā saorganizējiet spēcīgus puišus, kuri spēj sarīkot īstas padauzu medības. Vēl nepieciešams arī pierakstīt visas šīs meičas. Tūlīt es jums paskaidrošu, kāpēc tas ir vajadzīgs. Iedomājieties tipu, kurš daudz smēķē un pēkšņi ir palicis bez cigaretēm. Kas ar viņu notiks?

Leftijs zināja atbildi.

—     Viņš nojūgsies, — atbildēja puisis.

—     Pareizi, — Ravens apstiprināja. — Bet kas notiks, ja agrāko lēto cigarešu vietā piedāvāsim viņam dārgas?

Trijotne izbrīnā saskatījās.

—    Viņš maksās dārgāk, kā gan citādi, — pacietīgi skaidroja Ravens.

—     lln tad? — jautāja Mazais Džoe.

—     Mēs izdarīsim to pašu. Kad viss būs attiecīgi noorganizēts, neviena pašdarbniece neizbāzīs degunu uz ielas. Protams, tas nenotiks tik drīz. Nāksies krietni pastrādāt, toties naudiņa tecēs mūsu kabatās. Ar staigulēm nāksies apieties diezgan bargi. Katra, kura uzdrīkstēsies parādīties uz ielas, jāpiespiež aizvākties no pilsētas. Jāsagādā viņām dažādas sīkas nepatikšanas, piemēram, jāsabojā seja. Domāju, ka policija šajās lielās nejauksies. Tomēr arī mēs nedrīkstam pārspīlēt. Slepkavības ir pilnīgi izslēgtas. Ja tiks nogalināta kaut viena prostitūta, policijai nāksies iejaukties.

—    Bet kas notiks ar tiem, kuriem patīk pablēņoties ar staigulēm? — jautāja Maltū, domādams par sevi.

—     Beidzot jums sāk pielekt! — izsaucās Ravens. — Visas staigules liks savāktas mūsu bordeļos. Visas! Cenas noteiksim mēs paši! Un vēl. Mēs aizliegsim ielenēm paturēt rokas naudu. Tā vietā noteiksim konkrētu daļu no izpeļņas, bet arī šo naudu neizsniegsim. Tā tiks noguldīta bankā uz viņu vārda. No šīs naudas meičas atmaksās īri, apģērbu, ēdienus, dzērienus, cigaretes un pārējo. Ja kāda gribēs izstāties, viņai vajadzēs izpirkt savu paju, bet cenu noteikšu es!

Leftijs riebīgi ieķiķinājās:

—     Tad jau viņas nekad nesaņems ne centa!

—     Tieši tā. Viņu nauda manās rokās būs kā apgrozījuma kapitāls darba lauka paplašināšanai.

—     Bet vai viņām tas patiks, bos? Staigulēm patīk turēt naudu rokās.

Ravens pasmaidīja. Starp plānajām lūpām pavīdēja zobi

—    Viņas darīs to, ko tām liks.

Trijotne saskatījās.

—     Tacl jau viņas nāksies pērt, bos? — jautāja Mazais Džoe.

—    Jūs nekad neesat bijuši Reno? — Ravens jautāja. — Nē? Bet es esmu tur strādājis. Ziniet, ko tur dara ar nepaklausīgām prostitūtām? Viņām vienā vietā ielej terpentīnu. Tas palīdz un kā vēl!

Iestājās klusums. Visi trīs pārdomāja dzirdēto.

—    Tas laikam ir šausmīgi, — domīgi teica Leftijs. — Es gan negribētu to piedzīvot!

Ravens piecēlās.

—     Es tūlīt iešu uz banku. Jāizņem nedaudz naudas. Mums ir jāapģērbjas. Neaizmirstiet, ka mēs tagad esam turīgi |audis. Kad visi sīkie jautājumi tiks nokārtoti, sāksim strādāt!

Viņi stāvēja nekustīgi

No ielas atskanēja troksnis. Ravens piegāja pie loga, atvēra to un ieklausījās. Pagriezies pret saviem kompanjoniem, viņš teica:

—     Avīzes ziņo par Mendetas nāvi, — viņš pavicināja roku. — Tagad pēc iespējas ātrāk jāķeras pie darba. Jo ātrāk visu organizēsim, jo ātrāk tiksim pie naudas!

Ravens izgāja, bet brašā trijotne metās pie loga. Ielas pretējā pusē pūlis bija ielencis avīžzēnu un burtiski rāva avīzes no rokas. Pat pa gabalu varēja saskatīt lieliem burtiem saliktos virsrakstus avīzes "St.Lois" pirmajā slejā: "Mendeta un viņa mīļākā nošauti!" Leftijs dziļi ievilka elpu.

—     Vai es jums neteicu, ka Ravens ir puisis uz goda! — viņš lepni

teica.

19. nodaļa

6. jūlijs. Pulkstenis 12.00.

Lū ieskrēja Grentoma kabinetā, enerģiski vicinādams avīzi.

—    Viņi jau ir uzoduši, — viņš satraukti teica. — Paskaties uz pirmo lapu.

Grentoms paņēma avīzi, uzmeta lai skatienu un nometa uz galda.

—     Tas ir noticis ātrāk, nekā es domāju, — viņš teica.

Lū apsēdās uz rakstāmgalda stūra.

—     Bet Perminkera sieva? — viņš jautāja. — Vai tu uzskati, ka esi rīkojies pareizi, nosūtīdams viņu pie Karrijas?

Grentoms paskatījās uz viņu.

—     lln tad?

—    Iedomājies, ka viņai izdosies aizšmaukt, un mēs nepaspēsim tai laikus aizbāzt muti…

—     Bet vai tu domā, ka labāk vajadzēja viņu nosist?

Lū apstiprinoši pamāja.

—     Tā būtu drošāk.

—    Tomēr atļauj man pašam lemt par šādām lietām. Es gribu saglabāt dzīvību šai sievietei. Viņa mums vēl var noderēt, un mēs zinām, kur to atrast. Neaizmirsti, ka mums ir jauns boss — Ravens. Un ja viņš izrādās mums nepieņemams…

Lū novērsās.

—     Uz ko tu tēmē?

—    Ar tāda liecinieka palīdzību, kurš redzējis, kā Ravens nolaida Mendetu no kājām, mēs vienmēr varam sagrābt viņu pie rīkles. Ja viņš iedomāsies mūs piežmiegt vai, pasarg Dievs, tikt no mums vaļā, Perminkera sieva kļūs par neatsveramu liecinieci.

—     Lūk kā! Bet ja Perminkere paziņos, ka tu ar varu paturēji viņu bordelī?

—     Neaizmirsti, ka ar laiku viņa kļūs rāma un padevīga un runās tikai to, ko tai pavēlēs!

—    Šobrīd viņai laikam klājas bēdīgi, — noteica Lū, saraukdams uzacis.

—    Jā, — atteica Grentoms, nodzēsdams cigareti, — es liku viņu apstrādāt, bet Karrija lieliski prot savu darbu.

—    Ja Ravens uzzinās, viņam tas nepatiks.

—     Neuzzinās. Es uzticos Karrijai — viņa mani labi pazīst. Par šo lietu zinām tikai mēs trīs. Ja tu sadomāsi ar kādu padalīties informācijā, tad es tevi neapskaužu. Ceru, ka esi sapratis?

Lū apstiprinoši pamāja.

Iedžinkstējās telefons. Grentoms pacēla klausuli un izdzirda sievietes balsi:

—    Ar jums vēlas runāt tiesnesis Gennensens.

—     Savienojiet! — teica Grentoms un, aizsedzis mikrofonu ar plaukstu, pačukstēja Lū: —Gennensens ir nobijies.

Tiesnesis izrādīja satraukumu.

—     Sakiet, Grentom, vai Mendetu tiešām nogalināja?

—     Tieši tā, — atbildēja Grentoms. — Viņu nogalināja pagājušajā naktī.

—     lln kas to ir izdarījis?

—     Mēs visi labprāt gribētu dzirdēt atbildi uz šo jautājumu, — teica Grentoms, pamirkšķinādams Lū.

—     Ko jūs šajā sakarībā darīsiet? Kas pārņems lietu savās rokās? Man jāizstrādā sava pozīcija.

—    Jūs varat neuztraukties. Totsijs jau vairākus mēnešus gaidīja šo sprādzienu. Visas savas lielas viņš ir nodevis man.

—    Jums?! — tiesnesis pat neslēpa izbrīnu. — Bet vai jūs tiksiet

galā?

—     Protams! Mendeta visu ir atstājis vislabākajā kārtībā.

Iestājās ilgstoša pauze. Beidzot tiesnesis ierunājās:

—     Vai esat jau sācis pārskatīt rēķinus?

—    Jā. Un man jāsaka, ka mēs visi jūs ļoti cienām.

—     Kā gan ne, — sausi atbildēja tiesnesis. — Ko jūs bez manis darītu? Mendeta pārskaitīja man honorāru katra mēneša pirmajā datumā. Vēlaties padomu? Dariet tāpat.

—     Piekrītu. lis noteikti tā rīkošos.

—     Tādā gadījumā vēlu jums veiksmi, Grentom. Tomēr esiet uzmanīgs.

—     Skaidrs, — Grentoms nolika klausuli. — Nelietis numur viens! — viņš teica, nicinoši sakniebtlams lūpas. — Viņš interesējas ne tik daudz par Mendetas nāvi, cik par savu honorāru.

Lū pasmaidīja. *

—    Jā, tiesnesis mums izmaksā dārgi, bet viņš pilnībā attaisno ieguldītos līdzekļus!

Grentoms izņēma no rakstāmgalda atvilktnes piezīmju grāmatiņu. Pašķirstījis to, viņš atrada vajadzīgo.

—      Tiešām, — viņš teica. — Pagājušajā gadā tiesas priekšā stājās septiņpadsmit meitenes. Divpadsmit tika attaisnotas, četras brīdinātas un tikai vienai uzlikts naudas sods. Tiešām, viņš mums palīdz pelnīt naudu!

Atkal iezvanījās telefons.

—     Klausos! — teica Grentoms. —Jā, tas esmu es… Misters Mansfelds? Kā jums klājas? Jā, viņš nomira… Jā, ļoti žēl… Nē, tas jums nav jādara. Protams, mēs ari turpmāk gribētu ar jums sadarboties. Katra mēneša pirmajā datumā? labi, mister Mansfeld, jums piesūtīs.

Viņš nolika klausuli.

—     Šiem tipiem ļoti patīk mūsu nauda, — komentēja Lū.

Grentoms pamāja.

—    Tā arī ir. Rajona prokurors interesējās, vai tik Mendetas nāve neiespaidos viņa ienākumus, — viņš teica, atkrizdams krēslā. — Šodien tā turpināsies līdz vakaram.

—     Vai gribi kaut ko mainīt?

Grentoms pašūpoja galvu.

—     Ravens jau pārskatīja sarakstu. Sākumā viņš diez vai kaut ko mainīs. Varbūt vēlāk, kad būs nostiprinājies.

—    Ar jums vēlas runāt misters Polsons, — nočivināja telefoniste.

—     Savienojiet, —atbildēja Grentoms.

—     Hallo! Vai Grentoms?

—    Jā, es. līs nupat gribēju jums zvanīt, mister Polson… Protams, sakarā ar šo bēdīgo notikumu. Saprotu, ka esat uztraukts… Arī es… Protams… Es nodarbojos ar visām lietām… Jā, Mendeta atstāja visu man… Kādēļ?… Tāpēc, ka uzskatīja mani par labāko variantu.

—    Jūs esat idiots! — nikni kliedza Polsons. —Jūs neko nesaprotat no darījumiem, Grentom! Ņemiet vērā, ka manai naudai ir jābūt drošībā. Vai tad jums nepietiek ar klubu? Ar organizācijas lietām jānodarbojas nopietnam cilvēkam. Šīm meitenēm nepieciešama stingra roka. Viņas ir sliņķes. Mendeta prata apieties ar viņām, bet jūs?

Grentoms pasmaidīja.

—     Mierīgi, Polson, — viņš teica. — Es jau teicu jums, ka pārņēmu visas lietas… Par jūsu uzskatiem es labākajā gadījumā varu nospļauties!

—    Jums nav tiesību tā runāt ar mani, Grentom! — eksplodēja Polsons. — Puse naudas šajā lietā ir manējā. Ceru, ka tas ļauj man izteikt savas domas.

—     Tas jums dod tiesības tikai saņemt peļņu no ieguldītās naudas, — atteica Grentoms. — Saimnieks šeit esmu es!

—    Velns parāvis, esiet pieklājīgs, runājot ar mani. Pietiks, ja es attiecīgā reizē un vietā pateikšu dažus vārdus. Tie, Grentom, jums var krietni pabojāt dzīvi!

Grentoms sāka smieties tieši klausulē.

—     Nepārcentieties, Polson! — viņš izsmējīgi teica. — Kādus vārdus un kam? Diez vai jums izdosies mani iebiedēt! Manās rokās ir spēcīgāki trumpji. Varbūt jūs gribat, lai visi uzzina, ka pusi jūsu ienākumiem sastāda bordeļu nauda?

Iestājās pauze, klausulē varēja dzirdēt, kā Polsons šņākuļo. Beidzot viņš krietni piekāpīgākā balsī teica:

—     Nestrīdēsimies, Grentom…

Grentoms labprāt piekrita.

—    Ja man neveiksies, es uzreiz jūs brīdināšu, labi? — viņš miermīlīgi piedāvāja.

—     Labi.

—     Starp citu, jūsu avīze pirmā nodrukāja ziņu par Mendetas nāvi. Kā tas gadījās?

—     Par to es neatbildu, — drūmi atteica Polsons. — To izdarīja mans kriminālreportieris. Jāatzīst, ka viņš lieliski pārzina savu darbu…

—     Pat pārāk! Viņš nedaudz pārsteidzās. Es cerēju, ka manā rīcībā būs vēl vismaz divdesmit četras stundas, lai nokārtotu dažus jautājumus. Ar atsevišķiem paju biedriem ir iespējami sarežģījumi.

—     Es nezinu, kādā veidā viņš izrādījās lietas kursā, — sacīja Polsons, — lai gan es viņam kategoriski aizliedzu Mendetam pat tuvoties.

—     Tas izklausās ļoti bēdīgi, — sarkastiski noteica Grentoms. — Vai tas gadījumā nav Džeks Ellindžers?

—    Jā. Vai jūs viņu pazīstat?

—     Un kā vēl! Pēdējā laikā viņš pastāvīgi grozās gar mūsu klubu, laikam kaut ko nojauš. Vai jums nav ienācis prātā aizsūtīt viņu kaut kur?

—     Pacentīšos kaut ko izdarīt šajā jomā.

—     Tad pasteidzieties. Viņš ir pārāk pietuvojies dažām mūsu lietām, un tas man sāk krist uz nerviem. Pacentieties viņu ātrāk aizsūtīt labi tālu. Šobrīd man nav laika viņu pieskatīt. Izskatās, ka Ellindžers jau daudz ko zina.

—     Labi, izlemts, — teica Polsons. — Es nosūtīšu viņu uz Tommanihollu. Kādu mēnesi viņš mums liks mieru. Visas avīzes nosūta uz turieni savus reportierus, tādēļ tas neliksies aizdomīgi.

Grentoms atviegloti uzelpoja.

—     Izdariet to, Polson, turklāt ātrāk, — viņš teica. — No savas puses garantēju jums labu peļņu.

—    Varat uz mani paļauties, — draudzīgā tonī atbildēja Polsons un nolika klausuli.

Grentoms atviegloti uzelpoja. Polsona pēdējie vārdi viņu nomierināja. Pagaidām viss notika normāli. Tālākais atkarīgs no Ravena. Ja viņam tiešām ir labas idejas, tad organizācija neizjuks, bet gluži otrādi — nostiprināsies. Šādai cerībai bija pamats — Mendetas "mantojumā" ietilpa aptuveni divi simti meiteņu. Klubs deva pieklājīgu ienākumu. Arī puiši bija savu uzdevumu augstumos. Nē, par Mendetu nevarēja sūdzēties.

Grentoms pastiepās pēc cigaretes, bet atkal iezvanījās telefons…

20.nodala

>

6.jūlijs. Pulkstenis 14.45.

Benijam neizturēja nervi, un viņš nolēma piedzerties. Kopš Džeks piezvanīja uz policiju, Benijam vairs nebija miera, izskatījās, ka viņu pašu sāka turēt aizdomās par Mendetas nogalināšanu. Taisnības labad gan jāsaka, ka policisti uzvedās diezgan korekti, kaut gan skatiens tiem bija aizdomīgi auksts. Par ko gan viņu tik neizjautāja! Tie gribēja zināt dažādus sīkumus par Salliju. Interesējās par to, kur viņa varētu šobrīd atrasties, it kā viņš pats nebūtu tiem uzdevis šādu jautājumu. Varēja manīt, ka Benija atbildes neiedvesa viņiem nekādu uzticību. Policija pat neticēja, ka zīmīti ir rakstījusi pati Sallija.

Beidzot pie viņa ķērās inspektors Kārters.

—    Jūsu stāstījumā ir dažas neprecizitātes, Perminker. Piemēram, kādēļ vakar vakarā jūsu sieva bija palikusi viena pati?

Bēnijs izmisumā sāka purināt galvu.

—     Es jau jums divdesmit reizes esmu teicis, ka vakar vakarā sastrīdējos ar sievu un man bija jāaiziet no mājas. Tādēļ viņa bija palikusi viena.

—     Sastrīdējāties? Kādēļ?

Benijs mēģināja paskaidrot, bet viņa stāstījums iznāca haotisks un nepārliecinošs, jo vairāk tādēļ, ka ar savu sarkasmu Kārters pastāvīgi iejaucās sarunā.

—    Jūs apgalvojat, ka bijāt spiests aiziet no mājas tādēļ, ka viņa nevēlējās, lai jūs skatītos uz citām sievietēm? Vai jūs šo argumentu uzskatiet par nopietnu? Izdomājiet kaut ko citu.

—     Bet tā ir taisnība! Vakar vakarā mēs skatījāmies cīņas sporta sacensības, un mana galva nejauši nokļuva starp sievietes kājām, kura sēdēja vienu rindu aiz mums…

Kārtera acis kļuva gluži apaļas.

—     Kur nokļuva jūsu galva?

—     Starp sievietes kājām, — apjucis atkārtoja Benijs. — Saprotiet… Viņa sēdēja tieši aiz manis un…

Kārters aizgriezās prom.

—     Paskaties uz šo puisi, Morfij. Sēdēdams blakus ar savu sievu, viņš vēl iemanās izklaidēties ar citu. Tas tik ir ko vērts!

—     Pasaki viņam, lai vairāk tā nedara, — atbildēja Morlijs. — Paskaidro, ka tieši tā viss sākas, bet beidzas ar apnikušās sievas nogalināšanu…

Kad Kārters pagriezās pret Beniju, viņa skatiens bija kļuvis draudīgs.

—      Hm-m, mister, jums vajadzētu vairāk kontrolēt savu rīcību… Jūs apgalvojat, ka vakar vakarā pēc strīda ar sievu jūs aizgājāt no mājām, bet jau šorīt atgriezāties un atradāt šo zīmīti…

Nopratināšana turpinājās līdzīgā garā. Divi līķi bija satraukuši policistus, kuri šaudījās šurpu turpu, apskatīdami gan dzīvokli, gan mantas, gan mēbeles. Kad Benijs mēģināja ierunāties par Sallijas nozušanu, viņam vienkārši nepievērsa nekādu vērību, labākajā gadījumā ieteica griezties attiecīgajā pilsētas policijas pārvaldes nodaļā.

Beidzot viņam lika parakstīties par neizbraukšanu no pilsētas un lika mierā. Benijs sēdēja, gaidīdams, kad varas pārstāvji aizvāksies un beidzot atstās viņu vienu. Kad fotografēšana, pirkstu nospiedumu noņemšana un dzīvokļa apskate bija beigusies, pie Benija pienāca inspektors Kārters un brīdinoši teica:

—    Vecīt, būs labāk, ja tu pagaidām neizbrauksi no pilsētas. Šis notikums izraisīs ellīgu jezgu, bet jūs esat iestidzis viņā līdz ausīm. Kad būsiet vajadzīgs, mēs jūs izsauksim.

Nepiegriežot vērību Benija iebildumiem, visi aizgāja. Tad Benijs izjuta milzīgu kāri piedzerties.

Pēc kāda laika ieradās Džeks un atrada Beniju izgāzušos krēslā, ar viskija pudeli un glāzi rokās.

Džeks izbrīnā skatījās uz Beniju.

—    Vai man tu arī kaut ko atstāji? — viņš beidzot jautāja.

Benijs nervozi pielēca kājās.

—     Esmu ļoti priecīgs, ka tu ieradies, — viņš teica, spēcīgi paspiezdams atnācējam roku. — Tūlīt atnesīšu tev glāzi.

Džeks atgrūda viņu atpakaļ krēslā

—     Sēdi nu! Pats paņemšu.

Džeks, nākdams no virtuves ar glāzi rokā, redzēja, ka Benijs lej sev kārtējo viskija porciju.

—    Nu nē! Ne tik ātri! — teica Džeks, izņemdams viņam no rokām pudeli. — Kādu brīdi atpūties.

Viņš ielēja sev glāzē viskiju un atbalstījās pret galda malu.

—     Man ar tevi nopietni jāparunā.

Benijs izmisīgi papurināja galvu.

—     Es vairāk nevaru! Tie velna pratinātāji ir izsūkuši no manis visu sulu.

—     Vairāk nedomā par viņiem. Mums abiem ir citas rūpes. Tu taču gribi atrast savu sievu, vai ne?

—     Protams, ka gribu.

—     Tad klausies mani uzmanīgi. Tev nav nekāda priekšstata par policijas darba metodēm, toties es tās pārzinu pieliekami labi. Viņi spēlē komēdiju un ir pilnīgi vienaldzīgi pret to, kas nogalinājis Mendetu un kur palikusi tava sieva. Viņi vienkārši ākstās, uzdodami stulbus jautājumus. Viss tiek darīts ar nolūku, lai vēlāk mestu šo lietu pie malas, labākajā gadījumā viņi vienkārši aizmirsīs tevi, bet sliktākajā — pacentīsies novelt vainu uz tevi.

Benijam acumirklī pārgāja reibums.

—    Tā ir tava fantāzija, — viņš iebilda. — Veikt izmeklēšanu ir viņu tiešais pienākums!

Džeks melanholiski pasmaidīja.

—     Paklau, Benij! Ja tu pats neko nedarīsi, diez vai kādreiz vairs satiksi savu sievu. Piedevām arī pats vari nokļūt aiz restēm. Es nejokoju.

—     Un kas tad man pēc tavām domām būtu jādara?

—    Tūlīt es tev visu paskaidrošu. Centies mani saprast. Vai tev ir zināms, kā Mendeta taisīja naudu?

—     Es zināju tikai to, ka viņam bija aplam daudz naudas. Pa ausu galam esmu dzirdējis, ka viņš nodarbojas ar reketu, bet konkrēti neko nezinu.

—    Tad es tev pastāstīšu. Viņš nodrošināja visu pilsētas bordeļu darbību.

Benijs nolaida acis.

—     Tu esi pārliecināts?

—     Simtprocentīgi.

—     Es negribētu tādā veidā pelnīt naudu, bet bordeļi arī ir vajadzīgi, vai ne?

—     Bet ne tādi kā Mendetas. Esmu dzirdējis, ka tie ir pilni ar nozagtām meitenēm. Negribu tevi biedēt, bet iespējams, tava sieva šobrīd atrodas kādā no šīm iestādēm.

Benijs sašutis paskatījās uz Džeku.

—     Ko?! — viņš izdvesa.

Džeks nolieca galvu.

—     Tieši tā. Perminker…

—     Tu esi jucis! — ierēcās Benijs, — pielekdams kājās. — Tu melo, Džek! Atzīsties, ka tu joko, citādi es tev izlaidīšu zarnas!

Džeks viegli pagrūda viņu, un Benijs atkal atkrita krēslā.

—     Uzklausi mani mierīgi. Tu pat nespēj aptvert, cik tas viss ir nopietni.

—     Tu vēl nožēlosi to, nelieti! — Benijs norūca caur zobiem.

—     Aizveries un klausies. Mendetu nogalināja. Vai nevari iedomāties, kas to izdarīja? Droši vien tas, kurš cerēja ieņemt viņa vietu bordeļu reketā. Tas pilnīgi varēja būt Grentoms no kluba "22", tomēr es tā nedomāju. Viņam pietrūktu drosmes. Tomēr šoreiz tas nav tik svarīgi. Vai neesi ievērojis, ka mūsu pilsētā, kur ir simtiem prostitūtu, neviena no Mendetas staigulēm nav nopietni sodīta? Es bieži mēdzu apmeklēt tiesas prāvas un redzu, kā šīs meičas, kuras apsūdzētas par netikumīgu uzvedību sabiedriskajās vietās, atbrīvo no s(xla, bieži vien pat attaisno. Katru reizi, kad tiek celta apsūdzība pret kādu prostitūtu, tiesnesis Gennensens pārtrauc lielu pierādījumu trūkuma dēļ. Kāpēc? Bet policija? Kāpēc kārtības sargi it kā neredz prostitūtas uz ielām? Tāpēc, ka Mendeta visiem viņiem maksāja. Ja tas, kurš nogalināja Mendetu, turpinās tādā pašā garā, viss būs pa vecam.

—     Bet kāds tam sakars ar Salliju? — izbrīnā jautāja Benijs.

Džeks noliecās uz viņa pusi.

—    Bet ja nu viņa redzēja slepkavu vai tā līdzdalībniekus? Iedomājies, ka viņa pateica to policistiem. Bet viņiem tāds liecinieks nav vajadzīgs. Šāds Sallijas apgalvojums galu galā apdraud visu reketu. Ko lai tādā gadījumā dara? Pateikties viņai un palaist mājās? Nu lūk, bet tu saki…

Benijs bija gluži apstulbis no dzirdētajiem Džeka secinājumiem.

—     Bet ko viņi varēja izdarīt ar Salliju?

—   Vai nu novākt tāpat kā Mendetu, vai atdot Grentomam, lai viņš pais rūpējas par klusēšanu. Ja pāris nedēļu laikā neatradīsies tavas sievas līķis, tad viņa ir prieka mājā. Uz lietām jāskatās reāli.

—     Bet viņiem nav tiesību! — kliedza Benijs. — Ak, Dievs… Es to nepieļaušu!

—     Bet ko tu vari izdarīt? Tev taču nav nekādu pierādījumu. Pamēģini tikai protestēt, un viņi iesēdinās tevi aiz restēm. Viņi ir uzoduši, ka man šis tas ir zināms un, kā tu domā, tagad man piedāvā braukt uz liesas procesu citā pilsētā, lai iegūtu laiku. Esmu bezizejas situācijā. Ja nebraukšu, mani padzīs no darba.

—      Bet ko lai es daru? — Benijs jautāja dobjā balsī. — Sēdēt un gaidīt?

—      Pacenties satikties ar Grentomu un uzmanīgi noskaidro, kas ir pārņēmis šo noziedzīgo organizāciju. Atkārtoju — tas nav pats Grentoms. Neko neuzsāc, bet seko katram viņa solim. Kolīdz atgriezīšos, ņemšu šo lietu savās rokās.

—     Bet kā lai es neko nedaru, ja Sallija, iespējams, ir pie viņiem? Esmu gatavs pārgrauzt rīkli tam Grentomam!

—      Nabaga idiots! — atbildēja Džeks. — Un tu ceri, ka ar to būs līdzēts? Viņi tevi vienkārši nositīs! Tad tu tiešām nespēsi palīdzēt Sallijai. Šobrīd ir tikai viena iespēja — darboties nesteidzīgi. Ja viņi nevarēs novākt tevi, tad, sajutuši briesmas, nobeigs Salliju. Tādēļ uzskati pagaidām, ka nevari savu sievu atrast, toties spēj viņu atriebt!

Viņš piecēlās un devās uz durvīm.

—      Man ir jābrauc. Paliec šeit, Perminker, un centies būt prātīgs. Dari tikai to, ko es teicu.

Benijs klusēdams skatījās, kā Džeks aiziet. Viņš tā saspieda krēsla atzveltni, ka pirksti kļuva balli un laikam pirmo reizi mūžā riebīgi nolamājās. Pēc tam viņš saķēra galvu un sāka raudāt…

21. nodala

»

6.jūlijs. Pulkstenis 15.00.

Kāds ienāca istabā, un Sallija uztrūkās gultā sēdus. Viņas acis no bailēm satumsa.

Fana pievēra aiz sevis durvis. Zīda peņuārs cieši piegūla meičas augumam, tā ka par viņas profesiju nepalika ne mazāko šaubu. Sallijai aizrāvās elpa, viņa nespēja izrunāt neviena vārda.

—      Nebaidies, — teica Fana, atsliedamās pret durvīm. — Man lika atnākt un parunāties ar tevi.

Sallija joprojām nebija spējīga runāt. Ar pieaugošām bailēm viņa skatījās uz Fanu.

—     Neblenz tā uz mani, — ērcīgi teica Fana. — Tu man iedves skumjas. Atjēdzies, vecenīti

—     Kas jūs esat? — beidzot izdabūja no sevis Sallija.

—    Vai tas ir tik svarīgi? — ar vieglu smaidu jautāja Fana. — labāk padomā par sevi, jo nepatikšanas ir tev, nevis man!

—     Kur es esmu? Kas ar mani ir noticis?

Fana piegāja un apsēdās uz gultas.

—     Man ar tevi jāaprunājas. Nedomā, ka man to ļoti gribas, bet šajā bardakā nav pieņemts neklausīt pavēles. Tā vecā vārna atsūtīja mani uz šejieni, lai es tev iedzītu bailes. Bet man to negribas darīt. Tevis pašas labā mēģināšu vienkārši aprunāties.

—    Atbildi taču, kur es atrodos? — atkal jautāja Sallija.

—     Bet vai pati tu neapjēdz? — smīnēdama pārjautāja Fanija. — Paskaties uz mani uzmanīgāk. Kā tu domā, kas es esmu, māšel?

Sallija pēkšņi kļuva naidīga. Viņa parāvās nostāk no svešinieces.

—     Ak tā, — cieti noteica Fana. — Nevēlies skatīties patiesībai acīs? Bet mēs ar tevi esam iejūgtas vienos ratos. Nezinu, kā tu šeit esi uzradusies, bet tevi piespiedīs paklausīt. Ja esmu atnākusi pie tevis, tad tikai tādēļ, lai dotu kādu padomu. Uzklausi mani bez histērijas.

Sallija skatījās uz viņu šausmās ieplestām acīm.

—     Šīs iestādes priekšgalā ir pusnēģeriete. Savāda sieviete! Caur viņas nagiem ir izgājis simtiem tādu kā tu un beigu beigās visas kļuvušas mīkstas kā vasks Tas pats sagaida arī tevi. Varbūt tu iedomājies, ka spēj nepiekrist, bet tās ir tikai ilūzijas.

—     Palīdzi man izkļūt no šejienes, — lūdzās Sallija. — No savas puses es izdarīšu tavā labā visu, ko vien vēlies!

—    Šeit neviens tev nevar palīdzēt, tādēļ uzreiz metīsim šo tēmu pie malas. Varu vienīgi ieteikt tev pakļauties viņiem…

—     Es nekad tam nepiekritīšu! — strauji iebilda Sallija. — labāk lai viņi mani uzreiz nogalina!

Fana izvilka cigaretes.

—     Tu smēķē?

Sallija pat nepaskatījās uz viņu.

—   Ja jūs nevarat man palīdzēt, tad es gribētu redzēt kādu citu. Mūsu valstī tādas lietas nevar palikt nesodītas…

Fana aizsmēķēja.

—     Neesi muļķe, māšel! Tevi laikam nekad nav pēruši?

—     Nespēju to iedomāties, — nosarkusi atbildēja Sallija.

—     Atbildi tieši — ir pēruši vai nē?

—     Protams, nē!

—     Bet mani pēra, — drūmi teica Fana. — Tici man, no tā ir maz prieka. Atnāks Karrija un paskaidros, ko no tevis grib. Tev būs jāatbild "jā" vai "nē". Ja atbildēsi apstiprinoši, viss būs kārtībā. Pretējā gadījumā mēģini atcerēties visas lūgšanas, kādas vien zini. Viņa piesies tevi pie šīs gultas un pātagos tik ilgi, kamēr tu piekritīsi. Neceri, ka viņa piekāpsies. Tevi sitīs dienu un nakti, nedēļu, divas. Beigu beigās tu darīsi visu, ko viņa vēlēsies.

—    Viņa var darīt ar mani ko vien grib, —mierīgi teica Sallija, —es nepiekāpšos!

—     Neesi jau pirmā, kas tā saka, — nopūtās Fana. — Man ir apriebies klausīties! Viņa sūta mani aprunāties ar katru jauniņo. F.s cenšos viņām iestāstīt, ka jāuzvedas piekāpīgi, bet viss velti. Katra iedomājas, ka ir stipra, tomēr pēc laika padodas. Pakustiniet taču smadzenes! Jūs panāksiet tikai krietnu kāvienu, kurš var sabojāt jūsu skaisto ādu. Saprotiet jel, ka izejas no šejienes nav!

—    Varat runāt visu, ko vien vēlaties, — teica Sallija. — F.s savu nostāju nemainīšu.

—     Karrija neuzticas meitenēm, kuras ir sistas. Viņa tās pārbauda. Viņa atdod meiteni klientam par velti un skatās, kā tā uzvedas. Vai tiešām tu nesaproti, ka tagad vairs neko nevar līdzēt? Brīdinu — viņa tevi nežēlos. Padomā un labāk uzreiz piekāpies. Protams, būs grūti, bet tā jau nav pekle. Toties, ja nepakļausies… labi. Esmu izpildījusi savu misiju un aizeju. Pēc brīža šeit ieradīsies Karrija.

Fana piecēlās no gultas, bet Sallija viņu apsteidza. Viņa pārskrēja pār istabu, atrāva durvis un izdrāzās gaitenī.

Fana nicinoši nosmīnēja un pat nemēģināja viņu aizturēt. Sallija gaiteņa galā pamanīja trepes un .kā traka metās uz turieni. Uzskrējusi līdz pusei, viņa pamanīja, ka trepju galā kāds stāv. Tā bija Karrija. Sieviete pacēla galvu un skatījās uz bēgli ar neko neizsakošu skatienu.

—     Ej atpakaļ uz savu istabu, — viņa mierīgi pavēlēja.

Sallija neizkustējās no vietas. Viņa juta, ka sirds tai strauji dauzās. Viss izskatījās kā šausmu filmā.

—     Ej atpakaļ uz savu istabu, — atkārtoja Karrija.

Sallija pakāpās uz augšu, saprazdama, ka šī ir viņas vienīgā iespēja aizbēgt.

—     Tūlīt pat jūs ļausiet man iet, — no uztraukuma drebošā balsī teica Sallija. — Skaidrs? Jums nav tiesību mani aizturēt.

Karrija sāka lēnām tuvoties. Viņas lielā mute izstiepās naidā.

—    Atgriezies savā istabā. Man ar tevi jārunā. Redzi, ko es tev nesu.

Sallija ieraudzīja Karrijas rokās pletni. Viņa gribēja mesties augšā, bet ieraudzīja, ka tur viņai ceļu aizšķērso milzīgs nēģeris. Viņš arī smaidīja. Šausmu paralizēta, Sallija pagriezās, bet Karrija jau atradās blakus.

—    Atpakaļ uz savu istabu! — viņa bargi pavēlēja.

Pēkšņi Sallija saķēra ar rokām galvu un spalgi iekliedzās. Nēģeris noskrēja lejā un sagrāba viņu. Sajutusi, kā spēcīgas rokas sakampj ķermeni, Sallija aiz bailēm gandrīz zaudēja prātu.

—    Ved viņu ātri augšā, — neiecietīgā tonī teica Karrija. — Viņa var satraukt klientus.

Nēģeris, turpinādams smaidīt, uznesa Salliju augšā. Viņas rokas un kājas nespēkā nokarājās. Jaunā sieviete mēģināja vārgi pretoties, bet spēki bija pārāk nevienlīdzīgi. Tomēr gūstekne turpināja kliegt, kamēr aiz viņas aizvērās istabas durvis.

—     Tūlīt viņa sāks kaut ko apjēgt, — draudoši teica Karrija, — liec viņu gultā, Džon.

Nēģeris nolika Salliju gultā un atkāpās, turpinādams smaidīt. Karrija stāvēja, izstiepusi gar sāniem savas spēcīgās rokas, un skatījās uz Salliju ar baismu, dzīvniecisku skatienu.

—     Manas meitenes zina, kā jāuzvedas šajā mājā, — viņa teica. — Būs labāk, ja arī tu apgūsi uzvedības normas. Turklāt ātri.

Sallijai vairs ne no kā nebija bail. Viņu smacēja niknums. Viņā vārījās baltās sievietes asinis. Kā gan nēģeris bija uzdrīkstējies viņai pieskarties!

—     Lopi, jūs man samaksāsiet par to! — viņa nikni kliedza. — Kā jūs drīkstējāt man pieskarties!

Karrija deva nēģerim zīmi.

—     Sāc, Džon, — viņa teica. — Piesien to draņķi.

Džons devās uz gultas pusi, viegli pievilkdams kāju. Nēģera acis liesmoja.

—     Neuzdrošinies man pieskarties!

Viņš atradās gandrīz blakus. Pirms nēģeris sagrāba viņas rokas, Sallija paspēja divas reizes viņam iesist.

— Par to tev nodīrās ādu, — viņš teica caur zobiem, atlauzdams viņai rokas aiz muguras.

Sallija juta, ka nēģeris ar ceļgalu uzspiež viņai starp lāpstiņām. Viņš piesēja tai rokas pie gultas.

Aizrīdāmās aiz niknuma Sallija ar kājām tā spēra pa gultu, ka viss gāja pa gaisu. Pēc brīža nēģeris prasmīgi piesēja vienu Sallijas kāju pie gultas, bet ar otru tai izdevās trāpīt viņam pa krūtīm. Džons ierūcās, sagrāba otru kāju, veikli to piesēja un apmierināti paskatījās uz Karriju.

Sallija mēģināja atbrīvoties no virvēm, bet tās vēl ciešāk iegriezās miesā. Viņa saprata, ka palīdzību nav no kurienes gaidīt un ka viss notiekošais nav vis briesmīgs sapnis, bet…

Nēģeris sāka atkailināt Sallijas muguru, rupji raudams nost drēbes. Viņa kliedza kā pārbijies bērns.

OTRĀ DALA

.

1.nodala

»

16.augusts. Pulkstenis 22. H.

Mazais Džoe iegāja biljarda zālē, kura atradās uz divdesmit devītās ielas stūra. Viņam patika pēkšņais klusums, kurš iestājās, viņam ienākot. Spēlmaņi pārtrauca savu partiju un blenza uz viņu. Un ne jau velti. Uzmanību saistīja Džoe neparastā uzvalka krāsa.

Mazais Džoe šo uzvalku ieraudzīja kāda skrodera —ebreja skatlogā un aiz sajūsmas vai pamira. Nolēmis, ka neviens uzvalks pasaulē nevar tam līdzināties, Džoe to nekaulēdamies nopirka. Viņš iegādājās arī dzeltenas kurpes, platmali un kaklasaiti.

Bārmenis, automātiski turpinādams slaucīt leti, uzsmaidīja ienācējam.

—     Cik tu šodien šiki izskaties, Džoe, — viņš sveiciena vietā teica.

—    Tu tā domā? — jautāja Džoe, apmierināti pieskardamies cepurei. — Kā tev patīk šis brašais zēns?

Bārmenis atbildēja, ka ļoti patīk, bet viņa tonis lika Mazajam Džoe neapmierinātībā saraukt uzacis.

—    Vai tev liekas, ka kaut kas nav kārtībā? — viņš jautāja. — Šis uzvalks maksāja bargu naudu.

Bārmenis steidzīgi apstiprināja, ka uzvalks tiešām ir efektīgs. Mazais Džoe nomierinājās.

—     Ielej man nedaudz no savas dziras, — viņš pavēlēja.

Garš, resns vīrietis, kurš dzenāja biljarda bumbas zāles otrā galā, nolika malā nūju un piegāja pie bāra.

Tas bija pilsētas taksometru saimnieks vārdā SpacLs. Viņa kantoris atradās F.stevelijā un joprojām plauka un zēla. Mazais Džoe viņu zināja, tādēļ draudzīgi pamāja tam ar roku.

Spads izskatījās norūpējies. Pienācis pie Mazā Džoe, viņš teica:

—     Es gribu parunāt ar tevi, vecīt. Apsēdīsimies pie galda.

Džoe sekoja viņam uz bāra stūri, kur stāvēja daži galdiņi.

—     Par ko īsti tu gribēji ar mani runāt? — viņš jautāja, notraukdams neredzamos puteklīšus no platmales.

Spads ar roku noglaudīja savu drukno seju.

—     Man gribējās zināt, kas īsti notiek Sentluisā?

Mazais Džoe neizpratnē paskatījās uz sarunu biedru.

—     Ko tu ar to gribi teikt?

—      Kur ir palikušas visas prostitūtas?

—     Nesaprotu tavu jautājumu, — atbildēja Džoe ar labi notēlotu neizpratni.

Spads nosodoši pašūpoja galvu.

—     Tu lieliski visu saproti. Pirms diviem mēnešiem atpakaļ nevarēja paspert ne soli, lai neuzdurtos kādai no tām, bet tagad — pilnīgais tukšums. Kur viņas palikušas?

—     Vai tev bez viņām ir garlaicīgi? — smaidīdams jautāja Džoe.

—      Ne jau tur tā lieta, — nicinoši atgaiņājās Spads. — Šī lieta mani uztrauc tikai tādēļ, ka sarukuši mani ienākumi. Tāpēc es arī gribu zināt, kas īsti noticis?

—     Kāds ielenēm sakars ar taviem ienākumiem?

—     Kad prostitūtas sameklēja klientus, viņas izmantoja manus taksometrus. Tagad ar to ir cauri.

Mazais Džoe par dzirdēto bija gluži satriekts. Tas viņam nebija ienācis prātā. Spads skaitījās viens no pilsētas bagātākajiem cilvēkiem, turklāt viņam bija liels politiskais iespaids.

—     Bet pēc kā tu spried, ka es varētu būt lietas kursā? — uzmanīgi jautāja Džoe.

—      Man ir acis un ausis. Runā, ka tagad prostitūcijas reketu ir pārņēmis Ravens, bet es labi zinu, ka tu esi viņa komandā. Turklāt tu esi pazīstams kā īsts lietpratējs, lai gan pēc tava šikā uzvalka to nevarētu teikt.

—      Klausies, ko es tev teikšu, — ar gatavību atbildēja Mazais Džoe. — Šīs lupatas maksāja krietnu naudu…

—     Aizveries! — Spads viņu rupji pārtrauca. — Un paskaidro, kas notiek?

Mazais Džoe svārstījās.

—     Varbūt viņas ir saslimušas? — viņš uzmanīgi teica.

—    Ja saslimušas, tad vienīgi no bailēm. Šitā lietu, Džoe, nekavējoties jāpārtrauc. Tā arī pasaki Ravenam. Es nevienam neļaušu sevi izputināt un rīkoties pretēji manām interesēm, pat nebrīdinot…

—     Tikai mieru, — aši noreaģēja Džoe. — l!n bez jokiem. Es neko nezinu, bet pačukstēšu pāris vārdus Ravenam. Solīt neko nevaru, jo viņš ir ciets rieksts.

—     Es arī, — īsi noteica Spads. — Ari to viņam pačuksti.

Džoe skatījās nopakaļ Spatlam, kamēr tas šķērsoja zāli. Pēc tam viņš izņēma no kabatas zobu bakstāmo un domīgi sāka ar to darboties, Pēc kāda laika viņš piecēlās un izgāja no bāra.

Stāties ceļā Spadam bija bīstami. Mazais Džoe to lieliski saprata. Spads, kā viens no pilsētas varenākajiem vīriem, tu spēj krietn sagandēt dzīvi Ravenam un viņa lītizdarboņiem. Bet tā jau ir Ravena; rūpe. Mazajam Džoe maksāja par to, lai viņš būtu gudrs un apķērīgs līdz zināmai robežai. ļ

Džoe devās uz savu hoteli. Viņš vēl nespēja apjēgt, ka kabatā ir pietiekami daudz naudas, lai izmantotu taksometru. Pārāk ilgi bija dzīvots nabadzībā.

Mazais Džoe lēnām sjāja pa naksnīgo pilsētu. Nakts bija tumša un smacīga. Uz ielas stūra viņa uzmanību piesaistīja no ēnas iznākusī sieviete. Viņa apturēja kādu vīrieti un kaut ko teica. Tas nepacietīgi atmeta ar roku un turpināja ceļu. Mazais Džoe niknumā saviebās. Tātad pilsētā tomēr vēl palikušas prostitūtas, kuras nav paklausījušas brīdinājumam. Viņš sataustīja kabatā nelielu pudelīti, kuru jau zināmu laiku pastāvīgi nēsāja līdzi. Uzmanīgi noņēmis tai korķi, Džoe devās pie sievietes.

Viņa nenobijās un uzsmaidīja Džoe. Meiča bija pavisam jauniņa un ļoti jauka. Viņas profesionālais smaids nelikās pārāk jautrs.

—     Tu izskaties pēc mazas palaistuves, — viņš teica sveiciena

vietā.

Meiča piegāja vēl tuvāk.

—    Vai tev gadījumā negribas iepazīties ar mazu palaistuvi? — viņa teica smaidīdama. — Es dzīvoju pavisam netālu.

—    Vai tu viena ganies uz šīs ielas? Es stāvu šeit jau kādas desmit minūtes, un tu esi pirmā meiča.

Džoe redzēja, ka meitenes sejā parādās izbailes.

—     Es… es nezinu, — viņa atbildēja. — Tu atradi mani. Vai neesi apmierināts? »

—    Tādēļ jau es meklēju, lai atrastu. Vai tad citas meitenes neriskē iziet uz ielas?

To sakot, viņš iešļāca meitenei sejā sērskābi. Meiča iekliedzās mežonīgā balsī. Mazais Džoe metās bēgt. Viņš pazina šos kvartālus kā savu kabatu. Vajadzēja šķērsot sānielu, pēc tam nelielu šķērsieliņu, lai nokļūtu pie hoteļa "Sentluisa".

Ravens neļāva viņiem izmantot galveno ieeju, tādēļ puiši nokļuva hotelī pa dienesta durvīm.

Būdams apmierināts ar sevi, Mazais Džoe iekāpa dienesta liftā. Rit visa pilsēta uzzinās, kas noticis ar ieleni, kura uzdrīkstējās ignorēt pavēli. Viņš pieklauvēja pie Ravena numura. Durvis atvēra Maltū.

—    Vai patrons ir?

Maltū apstiprinoši pamāja ar galvu.

—    Jā, — viņš vienaldzīgi teica. — Ravens spēlējas.

Džoe pasmaidīja.

—    Tūlīt es sniegšu viņam vielu pārdomām, — Džoe daudznozīmīgi teica, dodamies uz durvīm istabas dziļumā.

—    Vari pamēģināt. Esmu tevi brīdinājis, ka Ravens ir aizņemts.

Mazais Džoe pagrūda durvis un iegāja lielā salonā. Ravens bija iekārtojies ļoti komfortabli. Dzīvošana "Sentluisā" maksāja bargu naudu, toties cēla viņa prestižu. Ravens gulēja uz grīdas, tērpies sarkanā zīda rītasvārkā. Visapkārt bija izvietota sarežģīta sliežu sistēma. Šeit atradās stacijas, luksofori, signālugunis, lokomotīves. Pa sliedēm joņoja mazi vilcieniņi, brīžiem pazuzdami zem mēbelēm un atkal parādīdamies cilā vietā.

Ravens gulēja, uzlicis roku uz vadības pults. Viņa lūpu kaktiņā rēgojās nodzisusi cigarete, bet acis bija piekaltas pie skrejošajiem vilcieniem.

—    Kas noticis? — viņš jautāja, nepagriezdams galvu. — Šāda negaidīta ielaušanās tev kādreiz var dārgi maksāt.

Mazais Džoe nervozi pasmaidīja.

—    Jums ir taisnība, patron.

Ravens ar redzamu nepatiku apturēja vilcieniņus un pagriezās pret Džoe.

—    Jauka rotaļlieta, vai ne? — viņš lepni teica.

—    Jā, — piekrita Džoe, lai gan viņu šī spēlīte nemaz neinteresēja.

Ravens pagrieza muguru un atkal palaida vilcienus.

—     Kas noticis?

—    Viena padauza vazājās pa Septīto ielu. Es iešļācu viņai sejā kaut ko stipru…

—    Viņas labi jāuzmana, — norūca Ravens. — Pēc mēneša uz ielām vairs nebūs nevienas.

Ravens aizvadīja kādu vilcienu līdz stacijai un apturēja to.

—     Kad es biju mazs, man ļoti gribējās šādu rotaļlietu, — viņš teica pieliekdamies, lai atāķētu vagonu. Ravena balsī skanēja nožēla un sarūgtinājums.

Džoe neko neatbildēja. Viņš nespēja saprast šo šefa dīvaino aizraušanos.

—     Un kas vēl?

—     SpacLs dusmojas.

—     Kādēļ?

—     Mūsu dēļ esot apdraudēts viņa bizness.

Ravens beidzot aizvadīja vilcienus līdz galam.

—     Žēl, — viņš teica, iemesdams cigareti pelnu traukā. Brīdi padomājis, Ravens jautāja:

—     Kāpēc?

—     Viņa taksometri izvadāja staigules, — paskaidroja Mazais Džoe.

Kādu laiku Ravens nodevās pārdomām

—     F.s negribu nekādus piedzīvojumus ar Spadu, — viņš beidzot teica. — Viņš ir spēcīgs zēns. Kā tu domā?

—    Jā, protams! — apstiprināja Mazais Džoe.

Ravens sāka kraut uz rotaļu platformas mazas piena kanniņas.

—     Es sūtīšu pie viņa Leftiju, — viņš teica. — Sentluisā mēs vēl neesam spēlējušies ar revolveriem, vai ne?

Mazā Džoe seja ieguva neapmierinātu sejas izteiksmi.

—    Augstais Dievs! — viņš knapi izdvesa. — Nolaist no kātiem Spadu!

—     Man bija ļoti patīkami uzklausīt tavas domas, — atbildēja Ravens. — Es tās ņemšu vērā.

—    Jūs esat mūsu šefs, tādēļ jums arī jāizlemj, — steidzīgi piebilda

Džoe.

—     Protams, — žēlīgi pamāja Ravens, pagriezdams rokturīti tā, ka vilciens sāka lēnām braukt pa sliedēm.

Mazais Džoe nogaidīja vēl kādu brīdi, bet tā kā Ravens nepievērsa viņam ne mazāko vērību, klusiņām izgāja no istabas. Palicis viens, Ravens ieurbās ar skatienu nupat aizvērtajās durvīs.

—    Viņi vairs negrib traucēt Spadu, — viņš pusbalsī teica. — Tie draņķi ir aptaukojušies un kļūst slinki.

2.nodala

17.augusts. Pulkstenis 11.25.

Grentoms nepacietīgi nospieda zvana pogu. Durvis atvēra nēģeris. Grentoms bija norūpējies un pavēlēja pieteikt Karrijai savu vizīti.

Pirms doties pie saimnieces, Džons pavadīja Grentomu līdz nelielajai viesistabai.

—     Tūlīt viņa nāks, šef, — godbijīgi teica nēģeris.

Grentoms aizsmēķēja cigareti un uzgrieza viņam muguru. Kad pēc brīža ienāca Karrija, Grentoms nervozi staigāja pa kabinetu.

—     Vai kaut kas atgadījies? — viņa jautāja, pat nesasveicinājusies.

—     Viss iet kā pa celmiem, — viņš īsi atbildēja. — Ravens kaut ko perina, bet nevar zināt, ko īsti. Uz mūsu meitenēm pilsētā tiek organizētas īstas medības. Neviena nestrādā, baidās parādīties uz ielas.

—     Netīrais lips! — nolamājās Karrija. — Nevajadzēja laisl viņu pie grožiem.

Ar nepacietīgu žestu Grentoms aizmeta cigareti.

—     Nav nozīmes pie tā atgriezties, — viņš sausi teica. — Patreiz mēs neko nespējam mainīt, līs nesaprotu viņa spēles noteikumus.

Karrija pašūpoja galvu.

—    Vakar vakarā viņa puisis ar sērskābi apdedzināja vienai meitenei seju. Visas ir pārbijušās un nestrādā.

—     Tas ir neprāts, Grentom. Lielākā darba daļa taču notiek uz ielas un tikai pārējais — bordeļos.

Grentoms piekrītoši pamāja.

—     Liela nauda aiziet gar degunu, — viņš teica. — Es gribu ar viņu par to runāt. Tomēr vispirms gribētos dzirdēt kaut ko par Salliju Perminkeri. Kā viņa jūtas?

—     Lieliski, — pasmaidīja Karrija.

Grentoms ar trīcošiem pirkstiem pakasīja zodu.

—    Ja Ravens neuzvedīsies kā nākas, Sallija mums var izrādīties ļoti noderīga, —viņš teica. — Tu mani saproti?

Karrija apstiprinoši pamāja ar galvu.

—     Bet kur viņa atrodas?

—     Augšā. Vai vēlaties viņu redzēt?

Pēc īsas svārstīšanās■Grentoms piecēlās.

—     Nē. Pagaidām būs labāk, ja mēs nesauksimies. Es paļaujos uz tevi, Karrij. Nepieciešams, lai Sallija būtu mums pa rokai. Lūdzu, neaizmirsti par to.

—     Skaidrs.

—     Vai Ravens šeit vēl nav rādījies?

—     Nē, bet Leftijs bija atnācis. Viņš salikās ar visām meičām un pierakstīja viņu vārdus.

Grentoma seja sadrūma.

—     Vai viņš redzēja Salliju Perminkeri?

Karrija apstiprinoši pamāja.

—     Protams. Viņš ieradās bez brīdinājuma un izstaigāja visu māju no apakšas līdz pat augšai. Man nebija nekādas iespējas Salliju paslēpt.

—     Vai viņš runāja ar Perminkeri?

—     Viņš runāja ar visām.

—     Vai viņa kaut ko neizpļāpājās?

—     Es stāvēju viņai aiz muguras, — atbildēja Karrija ar cietsirdīgu smaidu. — Viņam radās iespaids, ka Sallija ir tāda pati kā visas pārējās.

—    Vai esi pārliecināta? Vai viņa tiešām neizraisīja nekādas aizdomas?

—     Es taču teicu, ka viss beidzās labi, — atcirta Karrija.

—     Man tev nav jāskaidro, — nopūtās Grentoms, — ka pietiek Ravenam uzzināt, kas.par lietu, lai viņš mūs abus nogalinātu.

Karrija viegli paraustīja plecus.

—    Vislabāk būtu viņu nožmiegt, — teica nēģeriete. — Bet man žēl zaudēt tādu skaistu ķermeni.

Grentoms satrūkās.

—    Vai tu liec viņai strādāt?

—     Kādēļ gan ne? Viņa taču ēd. Bet es liekēžus neturu!

—    Tu šausmīgi riskē!

—    Viņa strādā tikai ar tiem, kuriem es pilnīgi uzticos. Ja viņa sāks' runāt, tad dabūs vēl vienu pērienu. No tiem šī dāmīte baidās, — ņirdzīgi piemetināja Karrija.

Grentoms sadrūma.

—     Man tas viss nepatīk, — viņš ērcīgi teica.

—     Es pieturos pie pārbaudītām audzināšanas metodēm, — iebilda bordeļa saimniece. — Vismaz tagad Sallija ir paklausīga, bet to var panākt tikai ar manām metodēm.

—     labi. Lai pagaidām tā paliek, — noteica Grentoms. — Tagad es eju pie Ravena.

Pēc viņa aiziešanas Karrija devās uz lielo salonu, kurš kalpoja par viesistabu. Tur meičas parasti pieņēma savus klientus.

Lulū vīlēja nagus, Žulī un Andrē vingroja, bet Fana, izbāzusi mēles galiņu, centīgi rakstīja vēstuli. Tērpusies dzeltenā peņuārā, Sallija sēdēja un lasīja žurnālu. Kad parādījās mulate, visas kā pēc komandas pameta savu nodarbošanos un pacēla acis uz ienācēju. Vienīgi Fana viegli pasmaidīja un turpināja rakstīt vēstuli. Karrija pamanīja Sallijas naidā zibošo skatienu. Bet tas viņu neuztrauca.

—     Tu man esi vajadzīga, — asi teica Karrija.

Sallija nolika žurnālu un piecēlās. Viņas seja atgādināja nedzīvu masku.

—     Kas par lietu?

—     Nāc man līdzi. Man ar tevi jārunā.

Viņas izgāja no salona. Sallija sekoja Karrijai uz mazo kantoriti.

—     Tu mani ļoti neieredzi, vai ne? — ar vieglu smīnu jautāja Karrija. — Bet kāda ir tava attieksme pret to tipu, kurš tevi atsūtīja uz šejieni?

Sallija neko neatbildēja.

—     Vai tu zini, kāpēc esi šeit?

Sallija joprojām klusēja. Viņas acis naidā liesmoja.

—     Tu pārāk daudz esi redzējusi, — turpināja Karrija. —Arī to tipu, kurš novāca Mendetu…

Sallija pēkšņi satrūkās.

—    Jā, — apstiprinoši pamāja ar galvu saimniece. — Viņu nošāva tas pats tips, kuram tagad pieder šī būda. Kādreiz tev, mīlulīt, būs izdevība izrēķināties ar viņu. Vai tas tev sagādās prieku?

—     Kādreiz es izrēķināšos ar visiem. Neceri, ka tev izdosies izgrozīties. Tu pārvērti mani par tādu pašu prostitūtu kā tavas pārējās prieka meitas. Šobrīd man vēl nav pietiekami daudz spēka. Bet es neko neaizmirstu!

—     Labi, tam nav nekādas nozīmes. Ej uz savu istabu, — smiedamās teica Karrija, — šovakar tev būs darbs.

Neko neatbildējusi, Sallija izgāja.

3.nodala

>

17.augusts. Pulkstenis 22.30.

Leftijs nesteidzīgi gāja pa tumšo ielu Cepuri viņš bija uzmaucis dziļi uz acīm, bet rokas sabāzis kabatās. Cigaretes uguntiņa blāvi apgaismoja viņa zodu.

Lielā Spada garāža aizņēma vairāku dzīvojamo namu pagrabtelpas. leftijs šķērsoja ieliņu aiz šīm mājām. Piegājis pie kantora apgaismotajiem logiem, viņš izspļāva cigareti un pacēlās uz pirkstgaliem, lai ieskatītos telpā. Ieraudzījis Spadu, kurš bija noliecies pār papīriem, viņš pasmaidīja.

Leftijs turpināja ceļu pa ieliņu. Pēc tam viņš atgriezās, mierīgi atvēra kantora durvis un iegāja tumšajā gaitenī. Viņš dzirdēja mehāniķu un automobiļu mazgātāju jautrās balsis un smieklus.

Leftijs pieklauvēja pie durvīm un, negaidīdams atbildi, atvēra tās. Spads strauji pacēla galvu, bet, pazinis apmeklētāju, nomierinājās:

—     Nāc iekšā, — viņš teica. — Tevi sūtīja Ravens?

—    Jā, — atbildēja Leftijs, klusi pievērdams durvis. — Viņš dzirdējis, ka tev ir nepatikšanas.

—    Sēdies. Priecājos tevi redzēt. Ir pienācis laiks aprunāties atklāti. Kāpēc Ravens nenāca pats, bet sūtīja tevi?

—    Viņš ir ļoti aizņemts, — joprojām stāvēdams, atbildēja leftijs. — Tu taču esi lietas kursā, vai ne?

Spads nenoteikti paraustīja plecus.

—     Par Ravenu? Jā, protams. Ks pastāvīgi rūpējos par to, lai būtu lietas kursā. Kopš Mendetu nolaida no kātiem, aiz Grentoma nostājās Ravens. Man par to ir ziņots.

—    Tu neesi dumjš, — teica Leftijs, domīgi šūpodams galvu. — Bet ko tu vēl zini?

Spads sāka nesteidzīgi bāzt pīpē tabaku.

—     līs zinu, ka Ravens man neizprotamu iemeslu dēļ novācis no ielām visas prostitūtas. Tas nav darīts tikumīgos nolūkos. Viņš rūpējas par savu kabatu, nerēķinādamies ar to, ka ielien manējā. Tieši tas man nepatīk.

—     Žēl, — ar līdzjūtīgu smaidu teica Leftijs.

Spads aizdedzināja sērkociņu, un uz brīdi viņa tuklā seja nozuda dūmu mutuļos.

—     Es gribu zināt, kāds ir viņa mērķis. Skaidrs?

—     Tu jau zini pietiekami daudz. Vai tiešām nespēj aptvert galveno.

—    Ja tu runāsi ar mani tādā tonī, mēs nekad ne par ko nevienosimies, — drūmi teica Spads. — Klausies, vecīt, es neko neiebilstu ar sadarbību ar Ravenu. Bet es nepieļaušu, ka tiek izputināts mans bizness. Velns parāvis, vai jūs tiešām nesaprotat, ka tukšās ielas ir pretrunā arī ar jūsu interesēm?

—    Tieši otrādi, Ravens uzskata, ka tā ir lieliska ideja, un ka viss iet gludi.

—     Man ir citādi ieskati. Es atkārtoju, ka tas ir jāizbeidz! — asi teica Spads, uzsisdams dūri galdā. — Es domāju, ka tu esi ieradies, lai noslēgtu līgumu, vai ne?

Leftijs noliedzoši pakratīja galvu.

—     Nebūt nē, vecīt, — viņš atbildēja. — Par nožēlošanu ar tevi mēs neko nevaram sarunāt. Staigules nedrīkst atrasties uz ielām.

—     Ļoti labi, — sacīja Spads. —Jūsu grūtības mani neinteresē, tomēr šādai pozīcijai es nevaru piekrist, Es nevēlos ciest zaudējumus. Dodu jums laiku līdz nākošajai nedēļai. Ja līdz pirmdienai meičas neatsāks strādāt uz ielām, man pašam nāksies parūpēties par sevi.

Leftijs izvilka no kabatas pistoli ar skaņas klusinātāju.

—     Tev nenāksies gaidīt līdz nākošajai nedēļai, — mierīgi un vienaldzīgi noteica leftijs. — Te tev ir sveiciens no Ravena!

Pazibēja šāviena uzliesmojums. Spads palēcās, bet uz pieres parādījās asiņains plankums. Izstiepis rokas, viņš ar visu ķermeņa smagumu nogāzās uz rakstāmgalda.

Leftijs metās pie loga, atrāva to vaļā un izlēca uz ielas. Tad pieskrēja pie mašīnas, kur viņu jau gaidīja Maltū. Uz pakaļējā sēdekļa ar pistoli rokā sēdēja Mazais Džoe. Viņš palīdzēja Leftijam ierāpties un uzmanīgi novēroja ielu. Pēc brīža Maltū strauji nospieda akseleratoru, un mašīna nozuda tumsā.

—     Tu viņu nobeidzi? — jautāja Maltū.

—    Viņš izdzisa kā svece, — atbildēja Leftijs. — Ravenam bija taisnība, Spads pārāk daudz zināja.

—    Tas pilsētā izraisīs milzīgu skandālu, — mulsi teica Mazais Džoe.

—    Aizver žaunas! — Maltū viņu rupji pārtrauca. — Man ir apriebies pavadīt laiku, trenkājot pa ielām staigules.

—     Pie kā gan tas mūs novedīs? — žēlabainā tonī teica Mazais Džoe. — Naudas ar katru dienu mazāk un mazāk…

—     Beidz smilkstēt! Tu nekad neesi dzīvojis tik šiki kā tagad, — Maltū viņu aprāja.

—     F.s jau nesūdzos! — Mazais Džoe protestēja. — Es vienkārši prātoju…

—     Par tādām lietām tev nav jādomā!

Atlikušo ceļa daļu viņi pavadīja klusēdami. Ravens jau gaidīja.

—     Nu kā? — viņš jautāja.

Leftijs apstiprinoši pamāja.

—     Viss kārtībā. Neviens mani neredzēja.

Ravens soļoja pa salonu.

—   Jākustas, — viņš teica. — Bija atnācis Grentoms un sūdzējās, ka darbs neveicas. Tu, Maltū, nāksi ar mani apskatīt Mendetas bordeļus.

—     Man jau ir meiteņu saraksti katrā no mājām, — teica 1.eltijs. — Vai atdot jums, šef?

—     Protams, — atbildēja Ravens. — Nezaudēsim laiku, braucam!

Mašīnā Leftijs sāka skaidrot lietas apstākļus.

—     Pats bagātākais un pieklājīgākais bordelis ir pie Karrijas, — viņš teica.

—     Tur mēs brauksim vispirms, — nolēma Ravens.

Kad viņi ātrā solī kāpa pa trepēm, nēģeris Džons nolēma, ka tie ir detektīvi privātā apģērbā, un deva trauksmes signālu. Acumirklī parādījās Karrija. Viņa pazina Leftiju un sāka lamāt Džonu.

Leftijs abus rupji atgrūda.

—     Nemaisieties pa kājām, — viņš izmeta. — Boss ir ieradies apskatīt tavu vistu māju.

Karrija ātri attapās. Viņa bija daudz dzirdējusi par Ravenu, bet redzēja to pirmo reizi.

—    Jūs nevarat vienkārši tāpat ieiet, — viņa teica. — Man jārūpējas par meitenēm un klientiem. Meičas šobrīd strādā…

Ravens paskatījās uz viņu.

—     Nekavējoties izdzen no šejienes visus nepiederošos! Gribu paskatīties uz meitenēm. Un kusties ātrāk!

—     Es jums teicu, atnāciet rīt! — uzstāja Karrija.

Ravens neuzkrītoši deva zīmi Maltū, kurš acumirklī ietrieca saimniecei ar dūri pa žokli Viņa saļima uz grīdas.

—     Vai tu mani labi saprati, melnā maita? — klusu jautāja Ravens.

Karrija lēnām piecēlās. Uz viņas dzeltenīgās ādas sāka iezīmēties

tumšs plankums. Klusēdama viņa pagriezās un gāja augšā pa trepēm.

—    Meitenes, kuras es izvēlēšos, pāries pie Franki, — viņai nopakaļ noteica Ravens. — Pārējās lai savāc savas pendeles un lasās laukā. Skaidrs?

Maltū piekrītoši palocīja galvu. Viņš piegāja pie durvīm un pamāja kādam. Pie mājas piebrauca liels slēgts furgons, no kura izlēca četri vīrieši. Viņi apstājās, gaidīdami tālākos rīkojumus. Bija agrs, tādēļ bordelī atradās tikai trīs klienti. Pārbiedētajiem naktsputniem Ravens vienkārši parādīja durvis.

—     Nekas, nekas. Viss ir kārtībā, — viņš teica ar greizu smīnu. — Notiek neliela inventarizācija. Šodien atpūtieties mājās.

Bažīgi skatīdamies uz puišiem pie ieejas, klienti steidzīgi aizgāja. Karrija stāvēja, gaidīdama, kas notiks tālāk.

—     Pavēli visām meitenēm sanākt viesistabā, — norīkoja Ravens.

Pēc dažām minūtēm Karrija nonāca lejā septiņu pusapģērbtu meiču pavadībā. Ravens iegāja viesistabā.

—     Nāciet šurp, — viņš pavēlēja.

Meitenes paskatījās uz Karriju, kuru smacēja niknums.

—     Ejiet, — viņa norūca. — Vai nedzirdiet, ko jums saka?

Meičas iegāja viesistabā un pievērsa skatienus Ravenam.

—     Ņem mani, dārgais, — pārtrauca klusumu Lulū. — Es tev šo to iemācīšu…

Pārējās iesprauslājās.

—     Turiet mutes ciet! — uzbļāva Ravens. — Vai šeit ir visas? — viņš jautāja Maltū.

—     Vienas nav, — atbildēja uzrunātais.

—     Es teicu, lai būtu visas! — bargi skatīdamies uz Karriju, sacīja Ravens.

Karrija uzgāja augšā un drīz atgriezās Sallijas pavadībā. Ieraudzījis viņu, Ravens apmierināti pasmaidīja. Viņš ievēroja, ka Sallija, uzlūkojusi viņu, nobāla un saļodzījās. Karrija atbalstīja viņu pie rokas un kaut ko iečukstēja ausī. Ravens nodomāja, ka vēlāk par to vajadzēs painteresēties. Sallija nostājās pie pārējām meitenēm. Viņa skatījās uz Ravenu ar ciešu, baiļu pilnu skatienu. Viņš sāka justies neērti un novērsās.

—     Klausieties mani uzmanīgi, — viņš teica. — Mani sauc Ravens, esmu šīs iestādes saimnieks. Nostājieties rindā!

Atskanēja neapmierināti čuksti. Maltū paspēra soli uz priekšu.

—     Klusu! — viņš norēcās. — Stājieties ašāk!

Meičas, bikstīdamas viena otru, sastājās rindā.

Ravens apmierināti pamāja un aizsmēķēja.

—     Izģērbieties! Novelciet zeķes!

—     Es neizģērbšos šo lopu priekšā, — paziņoja Lulū. — Saki, Karrij, kas šeit notiek?

Pēc Ravena zīmes Maltū piegāja pie Lulū, pievilka viņu sev klāt un divas reizes spēcīgi iesita. Lulū sāka raudāt.

—   Ja lieki izrunāsieties, visas dabūsiet brāzienu, — piedraudēja Ravens. — Izģērbieties!

Meitenes, neapmierināti kurnēdamas, sāka izģērbties. Ravens uzmanīgi pētīja viņas. Sallija, it kā nedzirdējusi Ravena pavēli, nekustējās.

Maltū paspēra soli uz viņas pusi, bet Ravens apturēja soģi. Piegājis pie pārējām, viņš cieši tās aplūkoja.

—     Šīs visas var aizvākties, — viņš beidzot teica. — Aizvediet tās.

Ravens pasauca Maltū.

—     Kas ir šī meiča? — viņš jautāja, norādīdams uz Salliju.

Maltū ieskatījās sarakstā un atbildēja.

—    Aizved viņu uz hoteli, ieslēdz un neaiztiec līdz manai atnākšanai. Gribu ar viņu aprunāties.

—     Ak, kungs, — nosmīkņāja Maltū. — Kopā ar tādu skaistulīti es varu jūs gaidīt, cik vien uziet, bos.

—   Ja tu viņai kaut vai pieskarsies, es tev nodīrāšu ādu, — norūca Ravens. — Lasies!

Viņš pagriezās pret Karriju.

—     Liec meitenēm apģērbties un paņemt līdzi visu nepieciešamo. Tu brauksi kopā ar viņām. Kusties!

Karrija pavēra muti, bet laikus atjēdzās. Uzkāpusi augšā, viņa piegāja pie Sallijas.

—    Ja tu izmuldēsies tam tipam, ka esi pazinusi viņu, ar tevi ir cauri! Klusē un gaidi savu laiku. Pienāks brīdis, kad tu varēsi atriebties. Tikai ne tagad! Ievēro to!

Sallija klusēdama sāka ģērbties. Pārējās meitenes bija saintriģētas un reizē arī vīlušās. Uz visiem jautājumiem Karrija atbildēja īsi:

—    Viņš ir saimnieks, pie viņa arī griezieties.

Lejā Ravens pasauca 1.eftiju.

—     Braucam, — viņš teica. — Mums jāapskatās vēl kādi desmit bordeļi un tikai tad varēsim doties pie miera. Ar šīm meičām lai nodarbojas Franki puiši. Tu, Maltū, cītīgi apsargā skaistuli.

Kad Ravens un Leftijs aizbrauca, Mazais Džoe piegāja pie Maltū.

—     Mūsu darbs kļūst velnišķīgi jauks, vai ne? — viņš iesmējās. — Es jau sen nebiju redzējis tādu burvīgu striptīza seansu.

Maltū neko neatbildēja.

4.nodala

>

14.augusts. Pulkstenis 14.10.

Mazā Džoe un Ijcftija pavadībā Ravens iegāja hotelī un neapstājies devās tieši uz liftu. Mazā Džoe seja staroja smaidā.

—     Pirmo reizi dzīvē es redzēju uzreiz tik daudz skaistuļu, — viņš jūsmoja.

Leftijs paraustīja plecus.

—     Priekš manis tā ir tikai gaļa, — viņš teica. — Kad tās ir par daudz, man tā vairs nepatīk.

—    Aizveriet savas netīrās žaunas! — dusmīgi uzbrēca Ravens.

Šī diena, kaut arī smaga, tomēr bija veiksmīga. Pirmais etaps bija noiets. Ravens iegāja savos apartamentos un ieraudzīja Maltū, kurš gulēja krēslā. Ravens iespēra tam, un puisis steidzīgi pielēca kājās.

—     Kā viņa jūtas? — jautāja Ravens, nikni bolīdams acis.

—    Viņa guļ.

Ravens apmierināti pamāja un apsēdās, uzmesdams cepuri uz galda.

—    Viskiju, — viņš teica, aizsmēķēdams cigareti.

Mazais Džoe piegāja pie sienas skapja un sāka krāmēties ar pudelēm un glāzēm. Ravens nožāvājās.

—     No šī brīža, — viņš noteica, — pa Sentluisu nedrīkst vazāties neviena padauza.

Viņam bija ļoti apmierināts izskats.

—     Šobrīd pie Franki ir savāktas simt četrdesmit lieliskas prostitūtas. Rīt notiks piegādātāju un citu ieinteresēto personu sanāksme, Es paskaidrošu, kas viņiem būs jādara tālāk. Nākošnedēļ vajadzēs atvērt jaunus bordeļus.

Maltū paņēma viskija glāzi.

—    Ar ko tu viņus ieinteresēsi? — viņš jautāja.

—     Es viņiem piedāvāšu labu darbu, — stingri noteica Ravens.

—     llz šodienu Sentluisā ir divdesmit bordeļi, un katrā no tiem apmēram trīsdesmit prostitūtas. Nepieciešams, lai tie darboņi steidzīgi sadabūtu vēl četri simti sešdesmit meiteņu. Tādējādi kopā ar šīm simt četrdesmit, kuras mums jau ir, būs seši simti.

—     Domāju, ka meitenes varēs paņemt no Kanzassitijas, Denveras, Spriktfiklas un Klīvlendas. Viņas vairāk nestrādās uz ielām, bet tikai bordeļos. Tur mēs varam kontrolēt viņu noslogotību un peļņu. Tas gan notiks ne uzreiz, kā mums gribētos, toties lieta tiks organizēta ar plašu vērienu. Nepieciešams, lai piegādātāji apvienotos un izveidotu savu centru, piemēram, Sadalijā. Man ir gluži vienalga, kur viņi ņems meičas. Vienā bordelī meitenes strādās nedēļu, pēc tam pāries uz nākošo. Arī Grentoms jāpiespiež strādāt. Es viņu aizvākšu no kluba. Viņš nav dumjš, bet slinks gan. Dodiet man divus mēnešus laika, un nauda plūdīs tādā straumē, ka jūs nezināsiet, kur to likt.

Mazā Džoe seja izstiepās. Viņš jau tagad nezināja, ko darīt ar savu naudu.

Ravens izdzēra viskiju un piecēlās.

—     Rīt no rīta jūs savāksiet sagādniekus un pārējo publiku pie Franki. Vispirms es aprunāšos ar viņiem, pēc tam paskaidrošu meitenēm, kā turpmāk tiks organizēts darbs. Ar šīm dāmītēm mums var gadīties sīkas nepatikšanas.

Viņš pamāja ar roku, un puiši aizgāja.

Ravens palika vienatnē. Viņš saprata, ka iecerētais jārealizē ļoti uzmanīgi. Nedrīkstēja nonākt konfliktā ar policiju. Ravens nometa cigareti un devās mazgāt rokas. Gulēt vēl negribējās. Viņš klusu atvēra durvis uz guļamistabu un sāka meklēt slēdzi.

—     Kas tur ir? — no tumsas atskanēja Sallijas balss.

Ravens ieslēdza gaismu.

Sallija sēdēja, uzvilkusi sev segu līdz zodam. Viņas bālajā sejā skaisti izcēlās melnās, dedzīgās acis. Ravens piegāja pie sievietes.

—     Gribu aprunāties ar tevi, — viņš mierīgi teica.

Iestājās ilgstoša pauze. Beidzot viņš turpināja:

—     Vai tu sen nodarbojies ar šo amatu?

Sallija neko neatbildēja. Ravens apgāja apkārt gultai un apsēdās blakus.

—    Ja tu man neatbildēsi, es tevi sitīšu. Tātad, cik ilgi?

Viņa ar šausmām skatījās vīrieša kalsnajā sejā, aukstajās, bezkaislīgajās acīs.

—     Ir pagājuši divi mēneši, kopš mani piespieda to darīt… — viņa atbildēja.

—     Kāpēc?

—     Nezinu.

—     Piecelies un noģērbies!

—     Nē, — viņa teica, spiezdama pie krūtīm segu. — Lieciet mani mierā!

—     Izpildi pavēli!

—     Nē. Nedurieties man klāt, citādi sākšu kliegt.

Ravens iecirta viņai spēcīgu pļauku. Sallija atkrita spilvenos un zaudēja samaņu.

Viņš izgāja blakus istabā un atgriezās ar virvi. Norāvis segu, Ravens pagrieza Salliju uz vēdera un sasēja rokas aiz mugurasz. Pēc tam viņš pagrieza to atpakaļ uz muguras un aizbāza muti ar viņas pašas zeķi. Sallijas kājas viņš piesēja pie gultas gala. Pēc šīs procedūras viņa atjēdzās un lūdzoši skatījās uz Ravenu, kurš novērsa skatienu. Viņš atkal izgāja no guļamistabas un atgriezās, nesdams ar bezkrāsainu šķidrumu piepildītu pudelīti.

—    Ar šodienu tu darīsi to, ko es tev pavēlēšu, — viņš teica, apsēzdamies uz gultas malas. — Pavēles izpildīsi uzreiz un bez ierunām. Man patīk paklausība. Pēc šīs apstrādes tu kļūsi paklausīga…

Viņš izlēja šķidrumu uz Sallijas naktskrekla ķermeņa lejasdaļā. Istabu piepildīja asa terpentīna smaka.

—     Pēc pāris nedēļām tu atkal būsi atguvusi formu, — viņš nosmīkņāja. — Tik ilgi es varu pagaidīt. Toties man būs pārliecība, ka tu klausīsi.

Sallija gulēja nekustīgi, neko neapjēgdama un neko nejuzdama. Viņa bija noskaņojusi sevi, lai paciestu lamas, sitienus, sāpes, bet ne šo. Kad šķidrums sāka iedarboties, Salliju pārņēma šausmas… Viņa mēģināja kā nebūt mainīt ķermeņa pozu, lai atbrīvotos no dedzinošās sajūtas. Tas viņai neizdevās…

—     Līdz rītam, — noteica Ravens, pamādams ar roku.

Viņš nodzēsa gaismu un aizgāja, stingri pievērdams durvis. Sallija palika viena smacīgā tumsā ar savām sāpēm…

5. nodala

7.septembris. Pulkstenis 14.20.

Nosūtījis pēdējo rakstu par Ilinsa procesu, Džeks nekavējoties sēdās vilcienā un brauca uz Sentluisu. Viņš bija stingri nolēmis — gadījumā, ja viņu atkal sūtīs prom no pilsētas, aiziet no darba. Nekas nedrīkstēja traucēt viņam veikt iecerēto izmeklēšanu. Kopš Džeks bija aizbraucis no Sentluisas, viņam nebija nekādu ziņu no Benija. Darbošanās ar Hinsa procesu atņēma visu laiku, tādēļ viņš nespēja sekot līdz nolikumiem Sentluisā. Izkāpis no vilciena, Džeks iesēdās taksometrā un uzreiz devās uz redakciju pie galvenā redaktora.

Ieraudzījis viņu kabinetā, Henrijs no brīnumiem pavēra muti.

—    Kādēļ tu atbrauci? — viņš noprasīja.— Polsons lika tev nosūtīt telegrammu, lai tu dotos uz Denveru. Tur…

—     Pietaupiet savus vārdus citiem, — Džeks viņu pārtrauca. — Es eju projām no jūsu avīzes! Skaidrs?

Henrijs atgāzās krēslā.

—     Ne tik strauji, — viņš teica. — Vai tu gadījumā neesi jucis?

—     Nē, — atbildēja Džeks, iekārtodamies krēslā. — Nolēmu teikt jums ardievas, iekams jūs mani vēl kaut kur aizsūtīsiet. Polsons man vairs neaizbāzīs muti! Kādu laiku es pastrādāšu patstāvīgi.

—     labi, — teica Henrijs. — līs viņam tā arī pateikšu.

—    Tagad, patron, pastāstiet man par notikumiem pilsētā. Vai Mendetas lietā nav nekā jauna?

Iienrijs aizsmēķēja.

—     Kamēr tu biji prom, — viņš nesteidzīgi iesāka, — pilsētā ir notikusi īsta revolūcija. Pie mums izveidojusies īsta izvirtības industrija. Tips, kurš to ir organizējis, noteikti grābj baltu naudu. Iedomājies tikai, uz ielām vairs nav nevienas prostitūtas. Pat policija nespēj izdibināt, kā izdevies to panākt. Visi pilsētas bordeļi šobrīd atrodas vienas bandas kontrolē, kura pati nosaka maksu par apmeklējumiem.

—     Kas aiz visa tā stāv?

Henrijs nenoteikti paraustīja plecus.

—      It kā Grentoms. Vismaz viņš apmaksā visus rēķinus. Policisti ir tiktāl pielabināti, ka nostājas miera stājā, kad viņš mašīnā brauc garām. Polsons neļauj publicēt nevienu rakstu par šo tēmu. Citi dara tāpat. Jādomā, ka no šiem darījumiem visiem atlec smuka nauda. Bešā paliek tikai pašas meitenes.

—     Starp citu, vai meitenes joprojām zūd?

Henrijs pamāja ar galvu.

—     Pat vēl biežāk nekā agrāk. Birojs, kurš izmeklē pilsoņu nozušanas gadījumus, uzticēts Goldourgam, kurš, spriežot pēc visa, arī saņem naudu no Grentoma. Sekas ir tādas, ka neviens nemeklē nozudušās meitenes. Birojs pieņem iesniegumus, un ar to viss beidzas. Pazudušas vairāk nekā četrdesmit meitenes. Tādi gadījumi reģistrēti arī mūsu kaimiņpilsētās. Man ir pazīstami puiši, kuri apmeklē bordeļus. Viņi stāsta, ka tur kontingents mainoties katru nedēļu. Prostitūtas ir izdresētas līdz tik cūcīgai pakāpei, ka tu pat nevari iedomāties.

Džeks paberzēja rokas.

—    Šim reketam es pieteikšu karu, — viņš teica. — Beigas būs vai nu tiem bordeļiem, vai nu man.

—     Daudz iespējamāks ir otrais variants, — apjukumā teica Henrijs. — Jau agrāk šie puiši neizcēlās ar maigu dabu, bet tagad, tikuši pie lielas naudas, viņi ir vēl bīstamāki.

—   Ja manā rīcībā būtu kādi pierādījumi, es nodotu šo lietu F1B, — teica Džeks. — Katrā gadījumā es ar šo lietu nodarbošos.

—    Vēlu veiksmi, — atbildēja Henrijs, pasniegdams viņam roku. — Ja es būtu jaunāks, droši vien rīkotos tāpat. Bet tagad esmu pārāk vecs un slinks, lai meklētu sev iztiku citā vielā.

—     Paldies par labiem vārdiem, — pasmaidīja Džeks. — Ceru, ka varēšu atnākt uz šejieni, ja man būs vajadzīga kāda informācija?

Henrijs pakratīja galvu un atbildēja:

—    Nē, Džek. No šī brīža mēs ar tevi vairs nesadarbosimies, citādi Polsons mani izmetīs no darba.

—     Ko lai dara, — noteica Džeks, dodamies laukā no kabineta. — Es vienmēr to atcerēšos.

6.nodaļa

7.septembris. Pulkstenis 22.45.

Mazais, bet ekstravagantais dansings bija ļaužu pilns. Šeit valdīja puskrēsla, mūzika, smiekli… Ik uz soļa varēja sastapt jaunas meitenes ar kavalieriem.

Skaists, gara auguma, labi ģērbies levantietis, kura kaklasaitē mirguļoja briljants, vērīgi aplūkoja zāli un tikai tad apsēdās pie brīvā galdiņa. Viņa skatiens apstājās pie meiteņu grupas, kuras stāvēja atsevišķi, bez kavalieriem. Viņas tērzēja un smējās.

Levantietis uzmanīgi visas apskatīja un tikai tad izvēlējās. Tā bija jauna, skaista meitene. Salīdzinājumā ar citām meičām viņas uzvedība bija daudz brīvāka, atraisītāka.

Levantietis labi zināja, ka šajā dansingā meiteņu parasti ir vairāk nekā vīriešu. Lieliska medību vieta! Viņš nevērīgi piecēlās un devās pie tās, kuru bija nolūkojis priekš sevis.

—     Vai nevēlaties ar mani dejot? — viņš jautāja samtainā balsī.

—     Labprāt, — meitene atbildēja.

Jaunava uzreiz saprata, ka viņas priekšā ir ebrejs, tomēr viņai likās glaimojoši, ka šis skaistais vīrietis ir pievērsis tai uzmanību. Viņi dejoja klusēdami. Viņš bija lielisks partneris, un meitenei tas ļoti patika. Kad orķestris apklusa, puisis pieklājīgi pavadīja meiču, gūdams pārliecību, ka šī ir tieši tāda, kādu viņš gribējis.

—     Burvīgi, — viņš teica. — Vai es varu cerēt vēl uz kādu deju?

Meitene piekrita.

Vīrietis izgāja uz ielas un padeva zīmi šoferim, kurš sēdēja mašīnā ielas pretējā pusē. Pēc tam viņš atgriezās zālē. Viņa dejoja ar kādu mazu, neizskatīgu vīreli.

Levantietis prata gaidīt. Deja beidzās, un meitene atgriezās savā vietā. Kolīdz ieskanējās nākošās dejas pirmās taktis, brašais vīrietis atkal devās pie savas nolūkotās meitenes. Viņa ieraudzīja to jau pa gabalu un uzsmaidīja. Tieši tas bija vajadzīgs. Tātad skaistulīte jau bija nedaudz pieradināta. Dejodams viņš klusu dungoja orķestra spēlēto melodiju. Jaunajam vīrietim bija ļoti patīkama balss.

—     Cik jūs skaisti dziedat, — teica viņa partnere.

—     Bet jūs esat skaista meitene, — viņš teica ar apburošu smaidu.

Viņa iesmējās.

—    Jūs jokojat…

—     Protams, jokoju. Jūs esat tik jauka, ka jābrīnās, kā tādu meiteni vienu pašu laiž prom no mājām. Bet varbūt jums ir pavadonis?

Viņa nevērīgi pamāja ar roku:

—     Man nav pastāvīga kavaliera.

—     Nu ko, tad man ir izredzes.

—     Nesmejieties.

—     Varbūt iedzersiet ar mani kādu glāzīti?…

—     Ks nedzeru.

—     labi. Tad paskatieties, kā es to daru.

Viņa noklusēja, bet levantietis klusībā nosmējās. Viņš juta, ka arī šoreiz viss izdosies uz goda. Orķestris apklusa, un jaunizceptais kavalieris pieveda meiteni pie sava galdiņa.

—     Varu saderēt, ka jūsu tēvs nezina, kur jūs atrodaties, — viņš 1 teica, piedāvādams tai cigareti.

Viņa pasmaidīja.

—      Kā jūs to uzminējāt? Tēvs necieš dejas. Rs uz šejieni nāku paslepus, turklāt tikai reizi nedēļā. Pat mamma domā, ka es šobrīd guļu.

—        Ak, jūs, nepaklausīgā meitene, man nāksies pavadīt jūs uz mājām, — viņi abi jautri iesmējās. Pienāca oficiants,lai saņemtu pasūtījumu.

—     Atļaujiet man piedāvāt alu, — teica galantais kavalieris. — Šeit tas ir lielisks.

—     Tikai vienu glāzi, — viņa teica. — F.s nedzeru ar svešiem vīriešiem.

Levantietis padeva zīmi oficiantam.

—    Jums taisnība, — viņš teica. — Tik skaistai meitenei jābūt ļoti uzmanīgai.

Viņš izņēma no žaketes kabatas mazu tabletīti, kuru saspieda pirkstos. Kad oficiants atnesa glāzes, viņš pamāja kādam meitenei aiz muguras.

—     Kas tas? — viņš jautāja, pastiepdams roku virs viņas glāzes.

Meitene pagriezās, un viņš iemeta tableti glāzē.

—     Ko jūs tur ieraudzījāt?

—    Es bieži šeit satieku, lūk, to tipu un iedomājos, ka jūs viņu pazīstat.

Meiča paņēma glāzi un sāka malkot alu. Dzēriens tiešām bija lielisks. Pēkšņi viņa nolika glāzi.

—     Cik negaršīgs! — viņa saviebās.

Puisis iesmējās.

—    Alu jāprot dzert. Kad paaugsieties, jūs to sapratīsiet. Bet tagad ejam dejot.

Dejas laikā meitene sagrīļojās. Levantietis apķēra viņu un veda uz izeju. Pēkšņi viņa saļima uz puiša rokas.

—     Man ir ļoti slikti, — meiča klusu teica. — Lūdzu, aizvediet mani uz mājām.

Viņš vēl spēcīgāk apķēra meiteni, kura uz ielas jau pilnīgi zaudēja samaņu. Tajā pašā brīdī blakus apstājās automobilis. Kāds, kurš sēdēja iekšā, atvēra durvis. levantietis pacēla savu "draudzeni" un nodeva to cilvēkam mašīnā. Durvis tūlīt aizcirtās, un automobilis aizdrāzās.

Puisis ar pašapzinīgu smaidu uz lūpām devās atpakaļ deju zālē. Viņš atkal ieņēma vietu pie galdiņa un kaut ko atzīmēja piezīmju grāmatiņā. Pēc šīs procedūras levantietis atkal sāka uzmanīgi aplūkot bez kavalieriem stāvošās meitenes.

7.nodala

i

8.septembris. Pulkstenis 9 00.

Ravens atvēra acis un labpatikā aplūkoja savu komfortablo guļamistabu.

Pirms trim mēnešiem viņš bija no sabiedrības izstumts neveiksminieks, bet tagad jutās kā varens tās diriģents. Tajā pašā laikā Ravens apzinājās, ka visa šī labklājība balstās uz ļoti nedrošiem pamatiem. Jebkurā brīdī viss varēja mainīties, un tad nāksies bēgt, jaukt pēdas. Tā bija atgadījies arī agrāk. Tomēr bija arī atšķirības. Šobrīd viņam ir daudz naudas dažādās bankās un uz dažādiem vārdiem. Arī seifā vienmēr pieklājīga summa. Jebkurā brīdī varēja laisties, piemēram, uz Eiropu.

Bet kādēļ gan nedarīt to tūlīt, kamēr nekas nav atgadījies? Grentoms varētu turpināt lieliski organizēto darbu. Bet viņš, Ravens, dosies uz Franciju vai Argentīnu. Arī šajās valstīs ir daudz dažādu iespēju tādam cilvēkam kā viņš.

Ravens pagriezās uz sāna un paskatījās uz Salliju, kura gulēja blakus. Viņš jutās apmierināts. Sallija bija skaista un nesagādāja nekādas rūpes. Cik lieliski viņš to izdresēja! Vēl pāris mēnešus viņš paturēs to pie sevis, bet pēc tam aizsūtīs uz prieka māju. Sallijas vietā stāsies cita meitene. Ravens nolēma noskūties, jo drīz atnesīs brokastis.

Sallija pamodās un žāvādamās izstiepa savas skaistās baltās rokas.

Ravens tobrīd lēja sev kafiju.

—    Vai tev ieliet? — viņš jautāja.

—    Jā, — pieceldamās atbildēja Sallija.

Viņa uzmeta rītakleitu un devās uz vannas istabu.

Pārlūkojis avīzes, Ravens nometa tās uz galda un ķērās pie vēstulēm. Lielāko tiesu tie bija rēķini uz Ž.Krupza vārda — ar šo vārdu viņš bija reģistrējies "Sentluisas" hotelī. Pēdējā, visbiezākajā aploksnē, atradās rotaļu dzelzceļa katalogs, kuru Ravens sāka rūpīgi pētīt.

Sallija atgriezās no vannas istabas un apsēdās uz gultas malas, paņemdama rokās kafijas tasi. Jaunā sieviete saprata, kādas pārmaiņas ar viņu bija notikušas, kopš O'Hara un Lū F.llers ar viltu bija aizveduši viņu no mājām. Pretošanās Ravenam izrādījās veltīga un tika salauzta jau pirmajā dienā, kad viņš kā savaldīšanas līdzekli izmantoja terpentīnu. Sallija vairs nejutās kā cilvēks. Šeit, blakus Ravenam, atradās tikai viņas miesa. Viņi kopā dzīvoja, ēda, gulēja. Salliju neuztrauca tas, ko domā cilvēki, redzēdami viņus kopā. Šai izmocītajai dvēselei viss bija vienalga. Toties Ravenam patika pastāvīgi redzēt Salliju sev blakus.

Jaunais rotaļu dzelzceļa katalogs manāmi iepriecināja Ravenu.

—     Saliec sliedes, — viņš teica Sallijai. — F.s part»taļāšos.

Viņa nolika tasīti un izgāja no istabas. Ravens īdzīgi noskatījās tai nopakaļ. Dažbrīd Sallijas paklausība viņu kaitināja. Paraustījis plecus, Ravens atkal iedziļinājās katalogā.

Iezvanījās telefons, un viņš uzkliedza Sallijai, lai paņem klausuli. Viņa atgriezās guļamistabā un piegāja pie telefona.

—    Jūs vēlas redzēt kaut kāds Grentoms.

—     lai nāk, — atbildēja Ravens.

Viņa atkārtoja pavēli pa telefonu un atgriezās blakusistabā. Ravens dzirdēja, kā viņa kārio sliedes. Pieklauvējis ienāca Grentoms. Ravens viņam laipni pamāja.

—     Lūdzu, apsēdieties, —viņš sacīja. — Kā patīk mans bungalo?

Grentoms pirmo reizi atradās Ravena apartamentos.

—     Lieliski, — viņš teica, ar interesi apskatīdams telpu. Novilcis mēteli un cepuri, viesis apsēdās.

Ravens uzmanīgi paskatījās uz atnācēju.

—     Kas noticis?

—     Ellindžers ir atgriezies Sentluisā.

Ravens nenoteikti paraustīja plecus.

—     Es viņu nepazīstu.

—     Tas ir reportieris no "St.Lois", kurš specializējas krimināllietās. Viņš mums jau ir sagādājis nepatikšanas un, kā liekas, turpinās tādā pašā garā. Polsons man teica, ka Hllindžers aizgājis no avīzes un patstāvīgi nodarbojas ar mūsu lietu izmeklēšanu. Man tas nepatīk.

Ravens greizi nosmīnēja.

—    Vai tad jūs neziniet, kas tādās reizēs jādara? Nosūtiet pie viņa kādus divus puišus, lai kārtīgi iebiedē.

—     Šoreiz tas neder, — Grentoms noplātīja rokas. — Hllindžers ir no tiem, kurus iebiedēšana tikai vēl vairāk satracina.

—    Tādā gadījumā sarīkojiet viņam nelaimes gadījumu un turpmāk ar šādiem sīkumiem mani nenodarbiniet.

Ravens paņēma no paplātes krūzīti un izdzēra savu kafiju.

—     Kā citādi?

Grentoms priecīgi pamāja ar galvu.

—     Labi.

Tomēr viņa balsī nebija pārliecības.

—     Kas par lietu? Vai neesat apmierināts?

—     Protams, esmu. Bet vai jums neliekas, ka līdz ar jaunās darba struktūras ieviešanu stipri pieaugusi riska pakāpe? Trīs ceturtdaļas jaunpienākošo meiteņu ir nolaupītas. Viņu savaldīšana kļūst aizvien sarežģītāka, jo vairums ir nemierā ar notikušajām pārmaiņām.

—     Tāda ir dzīve, — iesmējās Ravens. — Klientiem nepatīk profesionāles. Jūs taču pats labi ziniet, kas tiem vajadzīgs. Svaiga, nevainīga miesa. Mūsu klientiem nospļauties par to, no kurienes nākušas skaistulītes. Vai tad jūs tiešām nespējat padarīt tās skuķes paklausīgas? Man šeit arī ir viena tāda drostaliņa. Es tūlīt parādīšu, kā esmu viņu izdresējis. Nāc šurp! — viņš pasauca.

Ienāca Sallija.

—     Kas vajadzīgs?

Ieraudzījis viņu, Grentoms nobālēja. Viņš uzreiz pazina Salliju Perminkeri. Jau vairāk nekā mēnesi Grentoms bija lauzījis galvu par to, kur viņa palikusi. Karrija tika nosūtīta uz Kartzassitiju, un viņam nebija iespēju nodibināt ar to sakarus. Viņš cerēja, ka arī Sallija atrodas tur un te pēkšņi tik nepatīkams pārsteigums.

Arī Sallija pazina cilvēku, kurš bija ierāvis viņu visās šajās nepatikšanās. Viņa nevilšus sakustējās, mēģinādama atkāpties.

Ravens ievēroja baiļu izteiksmi abu sejās.

—     Lasies prom! — viņš rupji uzkliedza Sallijai.

Kad durvis aiz viņas aizvērās, Ravens pievērsās Grentomam.

—    Jūs viņu pazīstat?

Grentomam likās, ka tie ir slazdi. Stīviem pirkstiem viņš atpogāja dažas krekla pogas.

—   Jā, — viņš atbildēja. — Tā ir viena no pirmajām meitenēm, kuru es nolaupīju.

Ravens pamāja.

—    Jā, jā, — viņš teica. — F.s atradu viņu pie nēģerietes. Viņai tiešām ir iemesls jūs neieredzēt.

Ravens asi iesmējās.

Grentoms jutās slikti, jo nespēja aptvert, kas Ravenam par Salliju ir zināms. Ja boss zinātu, ka viņa ir vienīgā Mendetas nāves lieciniece, tad nedz viņai, nedz Grentomam nebūtu nekādu izredžu no šejienes izkļūt.

—    Tātad jūs uzskatāt, ka nepieciešams pievērsties Ellindžeram? — viņš, dodamies uz durvīm, jautāja.

Ravens uzmanīgi pētīja savus nagus.

—     Protams. Sarīkojat nelaimes gadījumu… Ceru, ka jūs to protat.

—     labi, es tā arī izdarīšu, — Grentoms atbildēja.

Ravens nodevās pārdomām par radušos situāciju. Sākumā — neizprotamā Karrijas uzvedība, kad viņš gribēja paņemt Salliju pie sevis, tagad — Grentoma dīvainā reakcija uz šīs sievietes parādīšanos. Viņš piecēlās un iegāja blakustelpā.

Sallija bija nometusies uz ceļiem un kārtoja dzelzceļa sliedes. Ravenam ienākot, viņa pacēla galvu.

—    Viens no taviem agrākajiem drauģeļiem? — viņš noprasīja.

Sallija uzmeta neizpratnes pilnu skatienu un turpināja darbu. Ravenu pēkšņi pārņēma niknums, un viņš spēcīgi pagrūda savu gūstekni. Sallija zaudēja līdzsvaru un nokrita ar plecu uz spēļu stacijas mājiņas. Metāls sāpīgi iegriezās miesā, un viņa ievaidējās. Ravens iesmējās un, nogrūdis sievieti uz muguras, ieguva viņu turpat, starp rotaļu dzelzceļa sliedēm.

8.nodala

»

8.septembris. Pulkstenis 10.30.

Džeks Ellindžers piebrauca pie "Paccard Building" un novietoja mašīnu stāvvietā. Iegājis hallē, viņš noprasīja portjē, kur var sastapt Beniju Perminkeru. Administrators ar nožēlu atbildēja:

—    Jau divas nedēļas, kopš viņš aizbrauca. Varbūt jums var palīdzēt misters Kastons?

Džeks nogaidīja, kamēr portjē sarunājās pa telefonu un, saņēmis nepieciešamos norādījumus, devās uz liftu.

Džeks Kastonu atrada norūpējušos. Žaks Kastons paspieda viņa roku un piedāvāja apsēsties.

—    Jūs esat Perminkera draugs? — viņš uzreiz jautāja.

Džeks apstiprinoši pamāja.

—     Kādu laiku es biju projām un tagad vēlētos viņu satikt. Tas ir ļoti svarīgi mums abiem.

—     Priecājos, ka ir vēl kaut viens cilvēks, kurš grib viņu satikt. F.smu ļoti nobažījies par Beniju.

—    Vai viņš sen aizgāja no šejienes?

Kastona seja izstiepās.

—     Ceru, ka tas paliks starp mums. Viņu atlaida no darba. Ziniet, viņš bija jauks zēns, bet kopš sievas aiziešanas pilnīgi pārvērtās. Nekad nebiju redzējis, ka cilvēks var tik ātri sabrukt.

—     Bet kas tad ir noticis?

—     Viņš sāka dzert, un nekas to vairs nespēja apturēt. Beigu beigās administrācija to uzzināja un iejaucās. Benijs kļuva pilnīgi vienaldzīgs pret darbu, cilvēki sūdzējās… Ļoti žēl…

—     Kur viņš ir tagad un ko dara?

Kastons pašūpoja galvu.

—     Konkrēti nevaru pateikt, — viņš atbildēja. — lt kā esot iekārtojies darbā kādā dzīvokļu iznomāšanas aģentūrā. Šādās iestādēs, kā jūs noprotat, algas ir ļoti zemas…

Viņš parakņājās kādā rakstāmgalda atvilktnē un izņēma piezīmju grāmatiņu.

—    Tagad viņš dzīvo mēbelētās istabās 29.ielā. Ļoti priecāšos, ja jums izdosies izdarīt kaut ko viņa labā.

Džeks pierakstīja adresi un piecēlās.

—     Pateicos, mister Kaston. Es noteikti viņu uzmeklēšu.

Piebraucis pie mājas, kurā cerēja satikt Perminkeru, Džeks pēkšņi

atcerējās Fletčeru. Šīs atmiņas nostiprināja viņā apņēmību iznīcināt reketu Sentluisā.

Vienā no augšējā stāva istabiņām viņš ieraudzīja Beniju, kurš steidzīgi kaut ko rakstīja. Visapkārt mētājās aploksnes. Benijs izskatījās galīgi panīcis — daudzas dienas neskuvies, sarkanām, no alkohola iekaisušām acīm. Ieraudzījis Džeku, Benijs pielēca kājās, gandrīz apgāzdams galdu. Viņš oda pēc lēta viskija.

—    Ak, Dievs! — viņš izsaucās, paspiezdams Ellindžera roku. — Es vairs necerēju tevi satikt. Sēdies. Viskijs ir blakus…

Džeks palūkojās visapkārt. Istabas iekārtojums liecināja par to, ka Benijs atrodas uz pēdējās nabadzības pakāpes. Džeks atteicās no dzēriena, bet Benijs ar trīcošu roku ielēja sev neatšķaidītu viskiju. Pēc tam viņš pacēla pudeli bez etiķetes un pakratīja to.

—    Mani ir apzaguši. Vēl vakar tajā bija vairāk nekā puse, — viņš norūca.

—    Benij, man jārunā ar tevi. Kāpēc šeit ir tāds bardaks? — jautāja Džeks, norādīdams uz istabu.

—     Kaut kā taču jādzīvo, — vienaldzīgi atbildēja Benijs. — Cūcīgs darbs, bet tomēr priekš tā pieliek, — viņš pamāja uz pudeli.

Džeks piecēlās un piegāja pie loga.

—     Vai neko neesi uzzinājis, kopš es aizbraucu? — viņš nepagriezdamies jautāja.

—     Mani tas vairs neinteresē, — drūmi atteica Benijs.

—     Kādēļ?

—     Drīz ar tevi būs tāpat…

—     Tomēr pastāsti… Vai esi kaut ko uzzinājis par savu sievu?

—     Man vairs nav sievas, — atbildēja Benijs, atkal piepildīdams savu glāzi.

Džekam zuda pacietība. Viņš atkal piegāja pie galda un apsēdās.

—   Beidz tēlot idiotu! Tava sieva ir nozudusi, vai ne? Šobrīd viņa acīmredzot nodarbojas ar prostitūciju. Es gribu viņu atrast un tev ir jāpalīdz!

Benijs nobālēja. Viņa acis mežonīgi iespīdējās.

—    Tu kļūdies, — viņš noteica caur zobiem. — Salliju neviens uz to nespiež. Esmu redzējis viņu. . Daudz reižu. Viņa dzīvo ar kaut kādu tipu "Sentluisā", hotelī… Es mēģināju uzrunāt Salliju, bet viņa izlikās, ka nepazīst mani. Pat nepaskatījās!

Džeks saausījās.

—     Vai esi pārliecināts, ka tā bija Sallija?

—     Vai tiešām tu domā, ka es nespētu pazīt savu bijušo sievu? Viņa dzīvo ar to tipu, turklāt labi satiek! Spriežot pēc visa, viņa vienmēr ir tiekusies pēc šādas dzīves. Sallijai vairs nav jārūpējas par veļas mazgāšanu, ēdienu gatavošanu… Tagad viņai ir viss, ko vien var vēlēties. Riebīgā padauza!

—     Varbūt tev nav taisnība? — uzmanīgi iejautājās Džeks. — Varbūt viņu piespiež tā rīkoties?

—     Nerunā muļķības! — ņirdzīgi iesmējās Benijs. — Es taču tev teicu, ka runāju ar viņu. Sallija knapi paskatījās uz mani. Viņa bija pilnīgi viena un varēja aizbēgt ar mani. Es gāju viņai pakaļ līdz hotelim un noskaidroju pie portjē, ka to tipu sauc Ž.Krupzs, bet Sallija piereģistrēta kā viņa sieva.

—     Kas ir šis Krupzs?

—     Nezinu, turklāt man nospļauties par to, — vienaldzīgi atteica Benijs. — Turklāt man nenāk ne prātā noskaidrot ar viņu attiecības. Ja Sallijai šāda dzīve patīk, tad viņa man vairāk neeksistē.

Džeks saprata, ka tālākā saruna ir veltīgs laika patēriņš un piecēlās.

—     Ļoti žēl, veco zēn, — teica Džeks, paspiezdams Benijam roku. — Es saprotu, ka tev tas ir smags trieciens

Viņš izgāja uz ielas un domīgi apstājās pie savas mašīnas. Džekam vairs nebija nekā, lai turpinātu izmeklēšanu.

Beidzot viņš iekāpa mašīnā un devās uz hoteļa "Sentluisā" pusi. Kas ir šis Krupzs? Vai viņš kaut kādā veidā nav saistīts ar Grentomu? Vai Sallija nav pati aizgājusi pie viņa, izdomādama pasaciņu par policijas iecirkni? Džekam tas likās neiespējami. Viņš nolēma pats ar savām acīm paskatīties uz Krupzu. Ja tas tips izskatīsies pēc kārtīga cilvēka, nāksies meklēt jaunas pēdas. Pretējā gadījumā viņš pavēros šo Krupzu.

Džeks apturēja mašīnu pie hoteļa. Viņš bija nedaudz pazīstams ar šīs iestādes detektīvu un uzreiz devās uz viņa kantori. Detektīvs lasīja kaut kādu avīzi, bet, ieraudzījis Džeku, pārtrauca šo nodarbošanos un pagrieza galvu uz viņa pusi.

—     Sveiks, Iiarris! — teica Džeks, paspiezdams viņa roku. — Kā klājas?

Harriss bija neliela auguma, padrukns. Viņš lūkojās uz Ellindžeru ar neslēptām aizdomām.

—     Kas ar tevi ir noticis? — viņš savukārt painteresējās. — Tu šeit neesi bijis jau vairākus mēnešus.

Džeks pasmaidīja.

—     Vienkārši visu šo laiku manis nebija pilsētā.

—     Ko tu gribi no manis? Saki ātrāk, mani gaida darbs.

—     Tūlīt, tūlīt, — atteica Džeks. — Nesteidzies. Vai tev ir kaut kas zināms par cilvēku vārdā Krupzs, kurš dzīvo jūsu hotelī?

Harrisa mazās ačeles iepletās.

—     Tā, tā. Es jau gaidīju, kad beidzot žurnālisti sāks dzīt viņam pēdas. Bet kādēļ tu par viņu jautā?

Džeks nenoteikti paraustīja plecus.

—     Parasta ziņkāre. Nekad neesmu viņu redzējis, neko neesmu dzirdējis, bet šodien uzzināju, ka šis tips dzīvo jūsu būdā.

Harriss nebija no tiem, kurus var viegli aptīt ap pirkstu.

—     Bet kā tu uzzināji par viņa eksistenci?

Džeks saprata, ka pastāv tikai viena iespēja, kā izvilkt no Harrisa ziņas. Viņš izņēma no kabatas maku un no tā — desmitnieku. Pavicinājis naudas zīmi, Džeks teica;

—     Tikai bez liekiem jautājumiem, Harris!

Detektīvs ar profesionāla triku meistara žestu paķēra banknoti un iebāza to kabatā.

—     Es viņu nevaru paciest. Man nepatīk tā banda, kura visu laiku trinas gar viņu. Lln man galīgi nepatīk tā meiča, kas ar viņu dzīvo.

Džeks pacietīgi gaidīja turpinājumu.

—      Šajā bandā nav neviena kārtīga cilvēka. Starp citu, arī pats Krupzs ir ļoti nepatīkams. Varu apzvērēt, ka tā dāma, ar kuru viņš dzīvo, nav viņa sieva. Katru vakaru pie Krupza ierodas trīs rīkļurāvēji, kuri uzbrauc augšā ar dienesta liftu. Viens no tiem ir tērpies gluži kā pāvs. Jāsaka gan, ka Krupzs akurāti nomaksā visus rēķinus. Tomēr es cītīgi uzraugu visus šos tipus.

Harrisa teiktais izklausījās cerīgi.

—    Vai es nevarētu noīrēt numuru tajā pašā stāvā, kur dzīvo Krupzs? — jautāja Džeks.

—     Pat tā? — Harriss ziņkārīgi paskatījās uz Džeku. — Vai tu vēlies, lai palīdzu tev šajā lietā?

Džeks apstiprinoši pamāja.

—     Es būtu ļoti pateicīgs tev. lln vēl — vai tu nevarētu sadabūt viņa pirkstiņus?

—     Kādā veidā? Varbūt tu gribi, lai iekļūstu viņa numurā? Nē, tas nav iespējams

Džeks izņēma no kabatas savu sudraba portsigāru.

—     Pasniedz viņam šo portsigāru un saki, ka atradi to pie viņa numura durvīm. Kad "pārpratums" noskaidrosies, atdosi to mantiņu man. Kad nospiedumi būs pārbaudīti pēc policijas kartotēkām, es tev paziņošu rezultātu.

Harriss klausījās, muti ieplētis.

—     Tas tiešām ir lieliski izdomāts! — viņš atzina.

Detektīvs paņēma portsigāru, rūpīgi noslaucīja to ar tīru kabatlakatiņu un piecēlās.

—     Uzgaidi mani šeit, — viņš noteica. — Es drīz atgriezīšos.

Viņš tiešām pārradās ļoti drīz. Detektīva tuklajā sejā staroja apmierināts smaids:

—     Smieklīgi, — viņš teica, — bet tu esi pazaudējis savu portsigāru. Krupzs tiešām paņēma to rokās, teica, ka tas tiešām esot viņa portsigārs un iebāza to kabatā. Kā pateicību viņš man iegrūda vienu dolāru un aizcirta durvis degungala priekšā.

Džeks nopūtās.

—     Draņķis! — viņš teica. — Tomēr tas lieku reizi pierāda, ka tur kaut kas slēpjas.

Harriss domāja tāpat.

—     Starp citu, es tev sagādāju numuru tajā pašā stāvā, — viņš paziņoja. —Vari doties uz turieni kaut tūlīt.

Džeks steidzīgi izgāja no kantora, nepiegriezdams vērību Harrisa smiekliem.

9 .nodala

»

9.septembris. Pulkstenis 16.30.

Lū Ellers nevērīgā gaitā soļoja pa gaiteni uz Ravena numuru. Pirms piecām minūtēm viņš pats redzēja, kā Ravens aizbrauc, tomēr saprata, ka jābūt piesardzīgam. Izņemot Salliju, numurā var atrasties vēl kāds. Dažas minūtes Lū stāvēja pie durvīm un klausījās. Nesadzirdējis neko aizdomīgu, viņš pieklauvēja.

Sallija atvēra durvis. Ieraudzījusi nācēju, viņa centās tās aizvērt, bet Lū iebāza kāju durvju spraugā.

—     Vai es varētu satikt Ravenu? — viņš laipni jautāja.

Sallija noliedzoši papurināja galvu.

—     Viņa nav mājās. Ejiet prom.

—     Bet viņš lūdza mani ierasties tieši šajā laikā. Ja Ravens ir izgājis, tad ļoti drīz atgriezīsies.

—    Jūs nedrīkstat ienākt, — izbijusies atteica Sallija. — Variet uzgaidīt viņu hallē.

—     Bet viņš man lika gaidīt savā numurā, — pārliecinoši iebilda Lū. —Jūs taču negribat, lai Ravens sadusmojas?

Sallija atkāpās no durvīm. Lū, pametis ašu skatienu gaitenī, steidzīgi iegāja numurā un aizvēra durvis. Sallija gandrīz skriešus iemetās guļamistabā.

(īrentoma pavēle bija kategoriska: "Viņai jānozūd. Agrāk es gribēju izmantot viņu pret Ravenu, bet darījumi kārtojas tik veiksmīgi, ka tas vairs nav nepieciešams. Sallija var izmuldēties, un tad sacelsies drausmīgs skandāls. Nē, viņai ir jāpazūd…"

Lū sažņaudza dūres. Jāstrādā ātri, jo Ravens kuru katru mirkli var atgriezties. Šaut hotelī nedrīkstēja, tādēļ viņš sataustīja dunci un devās uz guļamistabas durvīm. Lū klusu pieklauvēja.

—     Ko jūs vēlaties? — jautāja Sallija.

—     Mis, vai jums nav nekā ko iedzert?

—     Ejiet prom no durvīm!

Lū juta, ka viņa ir nobijusies.

—     Bet mis, Ravens teica, lai es jūtos kā mājās, — mīlīgi teica Lū.

Viņa nedaudz pavēra durvis, un tas izrādījās pietiekami, lai Lū,

uzspiedis ar plecu, atgrūstu tās līdz galam.

—     Ejiet prom, citādi es kliegšu! — izsaucās Sallija, bailīgi atkāpdamās istabas stūrī.

—     Kas jums noticis? — jautāja Lū, lēnām tuvodamies viņai. — Man vienkārši gribas izskalot rīkli.

Viņš jau atradās telpas vidusdaļā, un Sallija redzēja Lū nežēlīgo sejas izteiksmi. Sieviete skaļi iekliedzās. Lū nolamājās un metās viņai klāt Rokās pazibēja duncis.

Sallijai izdevās izvairīties no dūriena, bet viņa atsitās pret sienu un pakrita. Lū dūra atkal, bet arī šoreiz viņa upuris izvairījās, nazis aizķēra tikai roku, pārgriezdams kleitas piedurkni un atstādams asiņainu švīku uz miesas. Sallija izmisīgi kliedza. Lū atvēzējās, bet ar kāju aizķērās aiz paklāja un uz mirkli zaudēja līdzsvaru. Sallija izmantoja šo situāciju un, piclēkusi kājās, izskrēja viesistabā.

Lū bija galīgi saniknots. Viņš iedrāzās viesistabā brīdī, kad viņa jau vēra vaļā durvis uz gaiteni. Lū meta dunci, tomēr steigas dēļ viņam nepaveicās. Asmenis iedūrās sievietei rokā. Sallija iekliedzās un pakrita uz sliekšņa. Lū pielēca klāt, lai izdarītu izšķirošo dūrienu, bet tajā brīdī saņēma drausmīgu triecienu. Tas bija Džeks Etlindžers, kurš atsteidzās, izdzirdējis troksni. Apdullinājis Lū, viņš metās palīgā Sallijai. Lū, pat neapzinādamies, ko dara, mēģināja izvilkt revolveri. Tomēr Džeks izrādījās veiklāks. Viņš ietrieca dūri Lū žoklī. Pēdējais ar pūlēm piecēlās un metās virsū Ellindžeram, cenzdamies sagrābt to pie rīkles. Abi nokrita uz grīdas un sāka izmisīgi cīkstēties.

Džeks mēģināja atbrīvoties no Lū roku krampjainā tvēriena. Ar katru mirkli viņam kļuva smagāk elpot. Saņēmis pēdējos spēkus, Džeks sita Lū pa seju. Tas palaida rokas vaļīgāk un sāpēs ierēcās. Džeks sita vēl un vēl… Viņam izdevās atbrīvoties. Tajā brīdī Lū pazina bandītu. Grentoms bija pavēlējis pēc Sallijas novākšanas pievērsties Džekam Ellindžeram, kurš traucēja firmas darbībai. Bija nolicis gluži otrādi — Džeks pievērsās Lū JSlleram…

"Viņš nedrīkst aiziet," nodomāja Lū, atkal mēģinādams izraut revolveri. Džeks pamanīja šo kustību un, kolīdz Lū izvilka ieroci, no visa spēka iesita viņam pa galvu. Lū pakrita.

—     Tikai ne to, — teica Džeks, ar kāju uzmīdams rokai, kurā bija sažņaugts ierocis.

Lū atvēra plaukstu, un revolveris nokrita uz mīkstā paklāja. Džeks aizspēra ieroci. Lū tobrīd jau bija piecēlies četrrāpus un kā zvērs metās pakaļ revolverim. Džeks apturēja viņu ar kājas spērienu. Lū saprata, ka jābēg. Viņš grīļodamies piecēlās un metās uz lifta pusi. Džeks viņam nesekoja, bet pagriezās pret Salliju, kura joprojām gulēja uz grīdas un izbailēs skatījās uz asinīm, kuras tecēja pa roku.

—    Tie ir tīrie nieki, māšel, — Džeks teica, pieceldams viņu kājās, — jums jātiek prom no šejienes…

Viņš aizveda ievainoto sievieti uz savu numuru un aizcirta durvis. Noguldījis Salliju uz dīvāna, Džeks atgriezās un aizslēdza durvis. Ar pāris dvieļu palīdzību izdevās apturēt asinis un pārsiet rētu. Kad viņš vilka no rētas dunci, Sallija nobālēja, bet samaņu nezaudēja.

—     Ļoti labi, — Džeks noteica, — tūlīt kļūs vieglāk… Acumirkli, es jums iedošu kaut ko Iedzert…

Pasniedzis savai viešņai viskija glāzi, viņš piegāja pie telefona un piezvanīja I larrisam.

—     Klau, vecais, — viņš teica. — Man ir šādi tādi jaunumi. Vai tu nevarētu uzbraukt augšā un aplūkot tos?

—     Kas par jaunumiem, velns ar ārā?

—     Nav īstais laiks uzdot jautājumus. Brauc ātrāk!

Nolicis klausuli, viņš skumji uzsmaidīja Sallijai un izgāja gaitenī, lai satiktu liarrisu.

Detektīvs ieradās tūdaļ. Viņa druknā seja liecināja par uzbudinājumu.

—     Kas noticis? — viņš jautāja.

—     Kad atgriezīsies Krupzs, tu pateiksi viņam, ka viens bandīts uzbruka viņa sievai un mēģināja to nodurt. Pasaki viņam, ka policisti abus aizturēja un aizveda uz iecirkni. Ja viņam radīsies aizdomas, ka sieva atrodas manā numurā, tas tips var pastrādāt visādas nelietības. Izdari tā, kā tev liku un uzskati, ka tavā kabatā jau žvadz divdesmit monētas.

Harrisa acis iemirdzējās.

—     lai tās iežvadzas tūlīt, — viņš teica.

Džeks iedeva naudu.

—    Tagad aizjoz uz savu kantori un atnes revolveri. Starp citu, tur to mantiņu akurāti paķer līdzi, — Džeks pamāja uz Lū atstāto ieroci.

Ilarriss ātri izpildīja Džeka pavēli. Atgriezies, viņš iedeva revolveri un jautāja.

—     Kas man tagad jādara?

—     Paliec gaitenī un gaidi Krupzu. Pateiksi viņam visu, ko es liku. Esi uzmanīgs, jo izskatās, ka tas draņķis ir ļoti viltīgs. *

Džeks atgriezās pie Sallijas, kura joprojām izskatījās bāla, tomēr tai izdevās savaldīties.

—     Esmu Džeks Ellindžers, bijušais avīzes "St.Lois" līdzstrādnieks, — viņš stādījās priekšā. — Bet jūs — misis Perminkere, vai ne?

Sallija nobijusies apsēdās uz dīvāna.

—     Nē, nē, jūs kļūdāties! Esmu misis Krupza.

Džeks apsēdās blakus, izvilka no kabatas cigarešu paciņu un piedāvāja viņai.

—     Ņemiet, tas nomierina…

Ar nervozu žestu viņa paķēra cigareti, nenolaizdama no Džeka savas lielās, melnās acis. Sievietes seja glabāja smagu pārdzīvojumu pēdas, un tajā bija lasāmas nepārvaramas bailes. Varēja noprast, ka viņa ir smagi cietusi. Džeks aizdedzināja viņas un savējo cigareti.

—     Es jums došu iespēju aiziet, — viņš teica. — Esmu pārliecināts, ka jūs esat misis Perminkere. Nesen es runāju ar jūsu vīru.

Sallija paskatījās uz Džeku, viņas seja pēkšņi sašķobījās un, saķērusi ar rokām galvu, sieviete sāka elsot.

—     Nomierinieties, — teica Džeks. —Jūs atrodaties drošā vietā. Bet atzīstieties, jūs taču esat Benija sieva, vai ne?

Viņa apstiprinoši pamāja.

—     labi. Tagad uzklausiet mani, misis. Ja jūs uzticēsieties man, viss būs kārtībā. Es aptuveni varu iedomāties, kas ar jums noticis, tomēr gribu, lai jūs pati visu izstāstītu. Jūs redzējāt Mendetas slepkavu?

Sallija pēkšņi sarāvās.

—     Kā jūs to ziniet? — viņa jautāja, aizturēdama elpu.

—    Viņi jūs piekrāpa, lai aizvestu līdzi, vai ne? Es to nopratu, kad izlasīju jūsu zīmīti.

Sallija atkal apstiprinoši pamāja.

—    Jā, es redzēju, kā viņš izgāja no blakus dzīvokļa. No Mendetas dzīvokļa. Tad atnāca policists un lika man braukt kopā ar cilvēku, kuru jūs nupat piekāvāt. Viņi aizveda mani uz kādu māju… Tur bija nēgeriete, kura mani sita. Es mēģināju pretoties, bet tas bija bezcerīgi. Viņi sita mani visu dienu, kamēr es piekāpos…

Sallija izslējās un niknumā trieca ar dūri pa ceļgalu. Viņas sejā atkal atspoguļojās bailes.

—     Saprotiet, es taču negribēju darīt to, ko no manis pieprasīja. Tad mani sita… Katru dienu… Ik reizes mani piesēja pie gultas. Riebīgs nēģeris mani izģērba… Nēģeris! Kad saimniece sita, viņš stāvēja un smējās. Es pretojos, bet veltīgi.

Sallija atkal sāka elsot.

—     Ko man atlika darīt? Tur bija arī citas, tādas pašas kā es… Viņas atveda uz to māju, un pie viņām nāca vīrieši. Es dzirdēju, kā meitenes kliedza. Atradās arī tādi lopi, kuri ļoti dārgi maksāja par iespēju izvarot. Viņiem patika, ja sieviete pretojās, un jo skaļāk viņa kliedza un vairāk pretojās, jo augstāka bija maksa… Šausmīgi!…

Džekam no visas sirds bija žēl Sallijas.

—     Vienreiz atnāca Krupzs, lai apskatītu visas meitenes. Nezinu kādē|, bet viņš izvēlējās mani un atveda uz šejieni, lai pārvērstu par savu verdzeni. Es pretojos. Ziniet, ko viņš ar mani izdarīja? — Sallija trīcēja pie visām miesām un elsoja tā, ka Džeks knapi varēja saprast viņas teikto. — Viņš piesēja mani pie gultas un… aplēja ar terpentīnu. Saprotiet? Es biju piesieta un atstāta tā uz visu nakti… Terpentīns šausmīgi dedzināja. . Ak, Dievs, kā es mocījos!…

—     Bet Grentoms? Kāda ir viņa loma šajās lietās?

—    Viņš strādā Krupza labā. Viņiem ir mājas visā pilsētā. Šie nelieši saņem meitenes no visām malām un piespiež tās kļūt par prostitūtām…

Džeks paspieda viņas roku.

—     Nomierinieties. Es pacentīšos aizvērt viņu bodīti, — viņš nopietni teica.

Ellindžers piecēlās un piegāja pie telefona.

—     Lūdzu, savienojiet mani ar FIB, —viņš teica telefonistei.

10.nodala

9 septembris. Pulkstenis 17.00.

Ar aukstu un nicinošu skatienu Grentoms aplūkoja sapulcējušās meitenes. Viņu bija aptuveni trīsdesmit. Tās bija tērpušās vienīgi peņuāros. Meičas izrādīja nepatiku un valdījās tikai tādēļ, ka aiz Grentoma muguras stāvēja Madāma — gara auguma sieviete ar drūmu seju.

—     Meičas, tas ir jāizbeidz, —viņš teica. — Pēdējā laikā lietas vairs neiet tik labi, tādēļ jāizmēģina jauna sistēma. Ar nākošo nedēļu jūs saņemsiet komisijas naudu un tad redzēsim, cik pratīsiet nopelnīt…

Meičas sāka nedroši protestēt.

—     Mutes ciet! — uzkliedza Madāma.

Grentoms joprojām nicinoši smīnēja.

—    Tu esi kļuvusi pārāk laipna pret šīm padauzām, — viņš teica, pagriezdamies pret Madāmu. — Nodod nemiernieces maniem puišiem, un viņi ātri tās nomierinās.

Pēkšņi Fana iznāca priekšā.

—     Klausies, tu, netīrais riebekli, — viņa nikni teica. — Tūlīt es ar tevi parunāšu. Kopš tu sāki rīkoties, mums nav nekādas iespējas nopelnīt. Mums nemaz nav naudas, bet tu te uzbāzies ar kaut kādu komisijas maksu!

Grentoms cieši paskatījās uz runātāju.

—     Vai tu maz zini, ar ko runā?

—     Ar pēdējo nelieti, ar ko gan vēl! — atbildēja Fana.

Grentoms pagriezās pret Madāmu.

—     Ko tu gaidi? Ke, kur ir viena, ar kuru nedaudz jāaprunājas.

Madāma tuvojās Fanai, kura niknumā zvērojošām acīm stāvēja uz

vietas un neatkāpās.

—     Nepieskaries man! — iekliedzās meitene. — Citādi tev klāsies plāni!

Sekoja ilgstoša pauze. Pēkšņi istabā iedrāzās Lū Iīllers. Viņa drēbes bija saburzītas, seju klāja zilumi.

—     Kas noticis? — Grentoms bažīgi jautāja.

—     F.jam, šef, — Ellers aizelsies izgrūda, — mana mašīna ir lejā. Mēs esam pagalam, mums ātri jāaizvācas.

—     Vai tu esi jucis?

Grentoms pat aizmirsa par meitenēm, kuras ziņkārīgi klausījās.

—     Es tev saku, ka jābēg. Tas Kllindžers ir uzlicis ķetnu Perminkerei. Patreiz šī atrodas pie viņa.

Grentoms aiz niknuma kļuva vai zaļš.

—     Es tev liku nobeigt viņus abus, — viņš ierēcās.

—     Zinu, zinu, bet tagad nav laika strīdiņiem. līs jau mēģināju, bet tuvumā uzradās Ellindžers un metās viņai palīgā. Bēgam, patron!

Grentoms pagriezās pret durvīm un sadūrās ar Fanu. Viņš rupji to pagrūda.

—     Vācies prom, netītā mauka!

Fana bija kā jukusi. Viņa metās tam virsū, saukdama draudzenes palīgā. Grentoms pagrūda viņu vēlreiz, bet turpat arī nogāzās zem saniknoto meiteņu sitieniem.

Lū brīdi svārstījās, tad metās uz durvīm. Viņam ceļu aizšķērsoja Žulī un vēl trīs meičas. Sākās cīniņš.

Fana neprātīgi kliedza:

—     Noraujiet viņiem galvas, saplēsiet gabalos šos riebekļus!

Viņa metās pie Madāmas, kura kliegdama izskrēja no istabas. Grentoms knapi uzstutējās kājās, cenzdamies piesegt seju no meiteņu asajiem nagiem. Viņš paspēra pāris soļu durvju virzienā, bet kāda no meitenēm ieķērās viņam kājā un atkal nogāza. Lū izmisīgi kliedza, saukdams palīgā, bet Grentomam pašam klājās visai ļauni. Uz brīdi viņš atkal atbrīvojās no savām ienaidniecēm un gandrīz sasniedza durvis.

—     Neļaujiet viņam aizbēgt! — kliedza satracinātā Fana. — Nogāziet viņu uz grīdas!

Meiča metās pie Grentoma, sāka viņam kost un skrāpēt. Ar sitienu pa krūtīm vīrietis viņu atgrūda. Bet viss bija veltīgi, jo Žulī un Andrē devās draudzenei palīgā. Andrē saskrāpēja Grentomam seju. Uz mirkli viņš nokratīja uzbrucējas, bet, daudzu roku rauts, atkal pakrita… I.ū Ellers vairs nespēja pretoties, viņa spēki bija galā. Meitenes bija uzmetušās viņam uz rokām, kājām un krūtīm. Lū seju klāja zilumi un asinis. Kad cīniņā iekarsušās sievietes norāva no viņa pēdējās drēbes, Lū šausmās sāka gaudot.

—     Ļaujiet man, — Fana teica. — Es viņam tūlīt šo to iemācīšu…

Meičas sastājās aplī ap bezspēkā gulošo Lū.

—     Nazi! — nokomandēja Fana.

Viņai pasniedza nazi. Ieraudzījis pazibam tērauda asmeni, Lū drausmīgi iekliedzās. Fana uzlika brīvo roku viņam uz krūtīm. Lū aiz šausmām gandrīz vai zaudēja prātu.

—     Žēl, ka šeit nav visu to lopu, kuri mēdza nākt uz šejieni kopā ar tevi.

—     Nē, nē, tikai ne to! — viņš lūdzās. — Nē-ē, 0-0-0!…

Meitenes ātri atkāpās. Lū gulēja, bet zem viņa tecēja asins straumīte.

—     Ko jūs gaidiet? — uzkliedza Fana. — Velciet šurp nākošo!

Grentoms izmisīgi, ar pēdējiem spēkiem izrāvās un metās pie loga. Viņam izdevās atraut to vaļā. Izkāries laukā, Grentoms sāka kliegt. Garāmgājēji izbrīnā apstājās un skatījās. Apstājās arī dažas mašīnas. Grentoms ievēroja policistu, kurš gāja pūļa virzienā. Sev aiz muguras viņš juta Fanu un pārējās uzbrucējas, tādēļ turpināja kliegt. Grentoms gribēja izlēkt uz ielas, bet meičas sagrāba viņu un ievilka atpakaļ istabā.

Ar vārgu vaidu viņš saļima zem meiteņu sitieniem…

11.nodala

»

9 septembris. Pulkstenis 17.30.

Ravens paskatījās pulkstenī un piecēlās. laiks atgriezties hotelī.

—    Viss iet lieliski, — viņš teica Maltū. — Būs jāatver vēl daži bordeļi, jo meiteņu pienāk vairāk, nekā mēs spējam uzņemt.

—     Denveras policija ir mums uz pēdām, patron, — norūca Maltū. — Tur ir vesela kaudze sūdzību par meiteņu zādzībām. labāk vajadzētu nogaidīt.

Ravens piekrītoši pamāja.

—     labi. Pagaidām pastrādājiet Klīvlendā. Es braukšu uz hoteli, bet tu dodies uz klubu "22". Tur jāierodas jaunai meiteņu partijai. Grentomam šobrīd nav laika, lai noņemtos ar viņām.

Maltū atbildēja, ka pievakarē noteikti apmeklēs klubu, un Ravens aizgāja.

Viņš visu dienu jutās slikti, jo nebija izpratis viesnīcas detektīva triku ar sudraba portsigāru. Jāšaubās, vai pirkstu nospiedumi interesēja policiju. Kruķi neizmantotu tāda tipa palīdzību kā llarriss. Trīs komfortā nodzīvotie mēneši nebija notrulinājuši Ravena prasmi nojaust briesmas.

Nokļuvis uz ielas Ravens, sāka svārstīties. Kāda iekšēja balss viņu brīdināja, ka hotelī atgriezties nedrīkst. "Tomēr," boss nikni nodomāja, "braukt nāksies, jo tur atrodas nauda!"

Netālu no hoteļa viņš pavēlēja šoferim pabraukt gabaliņu tālāk. Ravens atgāzās sēdeklī un uzmanīgi vēroja ēku. Viņš neredzēja nekā aizdomīga, tomēr tas nepārliecināja.

Pie pirmā krustojuma viņš apturēja mašīnu un samaksāja šoferim. No automāta Ravens piezvanīja uz savu numuru, bet portjē paziņoja, ka neviens neatbild.

—     Vai mana sieva ir izgājusi? — Ravens jautāja.

—     Neesmu redzējis viņu izejam, — skanēja atbilde.

Ravens pakāra klausuli. Viņš nolēma piezvanīt Grentomam uz kantori. Tur atbildēja, ka šefs esot aizbraucis, bet drīzumā pārradīšoties.

—     Kur viņš aizbrauca?

—     Pie misis Lassijas.

Ravens zvanīja Lassijai. Atbildēja rupja, nepazīstama balss. Ravens teica, ka vēlētos runāt ar misteru Grentomu.

—     Kas pie telefona? — svešais noprasīja.

Pēc toņa Ravens saprata, ka tas ir policists, un bailēs nosvīda.

—     Pasakiet viņam, ka zvanīja misters Flemings, — viņš teica.

—     Grentoms šobrīd ir ļoti aizņemts, — atbildēja ķalss. — Jums derētu atnākt pašam un aprunāties ar viņu.

—     Sekošu jūsu padomam, — atbildēja Ravens un pakāra klausuli.

laikam noticis kaut kas nopietns. Ravens piezvanīja Maltū.

—   Pagrozies gar hoteli un paskaties, kas tur noliek, — viņš noinstruēja pēc tam, kacl bija pastāstījis par zvanīšanu Madāmai. — Noskaidro visu, bet nelien acīs. Pēc stundas gaidu tevi pie Franki.

—     Labi, — atbildēja Maltū.

Ravens apturēja garāmbraucošo taksometru un nosauca šoferim misis Lassijas adresi.

—    Apstāties nevajag, — viņš paskaidroja šoferim. — Vienkārši nebrauciet gar māju.

Pēc dažām minūtēm viņi piebrauca, un Ravens ieraudzīja divas policijas mašīnas un ātro palīdzību. Daži policisti pūlējās apturēt ziņkārīgos.

Nobraucis vēl divus kvartālus, Ravens lika apturēt, samaksāja šoferim un pa pretējo ielas pusi sāka lēnām iet atpakaļ. Pie mājas viņš iejuka pūlī un ieklausījās sarunās.

Atskanēja sirēnas. Pie ēkas nobremzēja vēl divas policijas mašīnas. Ļaužu pūlis pietuvojās tām.

—     Kas šeit notiek? — viņš jautāja blakus stāvošajam cilvēkam.

—    Bordelī bija kautiņš, — ar labpatiku atbildēja kaimiņš. — Stāsta, ka prostitūtas nogalinājušas divus puišus.

Ravens nevilšus sarāvās.

—     Kā nogalinājušas?!

—     Ļoti vienkārši, — sarunā iejaucās otrs blakus stāvošais. — Meičas kļuva niknas un nolaida no kātiem divus neliešus, bordeļa saimniekus. Tā viņiem arī vajadzēja!

Šajā brīdī atvērās durvis, un policisti sāka vest laukā meitenes. Pūlis sagaidīja viņas ar ironiskiem izsaucieniem. Policisti diezgan rupji stumdīja meitenes, mudinādami tās ātrāk kāpt mašīnā. Tā bija lieliska bezmaksas izrāde.

—    Šonakt kruķiem, nudien, nebūs garlaicīgi, — skaļi noteica pirmais runātājs.

—     Esmu gatavs braukt jums līdzi kā liecinieksf — izkliedza otrs. Nogranda smieklu vētra.

Ravens pazina Fanu, Žulī, Andrē.. Meiteņu rokas bija saslēgtas. Ravenu smacēja niknums, bet viņš savaldījās. Katra no šīm meičām deva viņam ievērojamu peļņu. Ko gan tie kruķi domāja, rīkodami medības viņa bordelī? Prātā viņš pārcilāja visu, ko bija dzirdējis. Atlika gaidīt turpinājumu. Kad mašīnas ar prostitūtām aizbrauca, durvīs parādījās divi sanitāri ar nestuvēm. Tajās gulošais bija apsegts ar palagu. Drīz vien parādījās arī otras nestuves.

—     Nu, ko es teicu! — triumfējoši teica Ravena kaimiņš. — Re, kur ir meiteņu upuri!

Ravens bija pietiekami pieredzējis, lai varētu iedomāties to, kas noticis. Palikt uz vietas nedrīkstēja, tādēļ viņš neuzkrītoši izlavījās no pūļa un devās prom. Iedams garām telefona automātam, viņš apstājās. Brīdi pasvārstījies, iegāja kabīnē un uzgrieza prokurora numuru.

—     Mansfelds? — viņš pārjautāja. — Ar jums runā kāds Grentoma draugs. Kas notiek? Kā jūs pieļāvāt, ka policija ielaužas mūsu iestādē un saķer meitenes?

—     Kas ar mani runā? — Mansfelds sausi jautāja.

—     Nav svarīgi, bet ja jūs gribat arī turpmāk saņemt naudu, nekavējoties atbrīvojiet meitenes, —draudīgā tonī teica Ravens.

—    Tas nav iespējams! — aizmirsdams visu piesardzību, izsaucās Mansfelds. —Vai tad jūs neziniet, ko viņas ir sastrādājušas?

—     Ko tad?

—     Viņas uzklupa Grentomam un Rlleram. Ja jūs redzētu, ko tās ar viņiem izdarījušas! Tagad nekas cits neatliek, kā uzsākt tiesas prāvu. Pilsētas varas vīri visu jau zina un pieprasa tiesas izmeklēšanu. Mēs nespējam šo lietu noklusēt.

Ravenam kļuva slikti.

—     Jums noteikti jāatbrīvo šīs meičas! — viņš kliedza klausulē. — Jūs saprotiet, kā tas viss var beigties? Tiesā taču viņām nevarēs aizbāzt mutes! Viss pasākums uzlidos gaisā, jūs arī! Jūs dzirdat, Mansfeld? Man nospļauties uz jūsu grūtībām! Neviena no tām padauzām nedrīkst atvērt muti! Vai skaidrs?

Mansfelda balss drebēja niknumā.

—     Es nezinu, kas jūs esat, mister. Bet ja jums ir kāds sakars ar notikušo, tad vajadzēja parūpēties, lai tādas lietas negadītos. Mūsu priekšā ir divi līķi. "St.Lois" jau drukā rakstus, drīz sekos citas avīzes. Sabiedrība pieprasīs rūpīgu izmeklēšanu. Šādas sensācijas nav bijis ne tikai mūsu pilsētas, bet arī štata vēsturē. Tāclēļ pats prātīgākais, ko jūs varat darīt šajā situācijā, ir ātrāk lasīties prom un ļaut visiem nolikuma līdzdalībniekiem pašiem glābt savu ādu.

—    Vai tiešām jūs domājat, ka es piekritīšu zaudēt naudu, kura ieguldīta šajā lietā! Es nepārtraukšu savus pūliņus pat tad, kad mani ielenks, un aiz restēm būs nokļuvušas visas manas padauzas! Vai tagad jūs saprotat?

Iestājās pauze. Beidzot Mansfelds gurdeni teica:

—    Jums nekas nesanāks. Padomājiet taču! Iecirkni meitenēm uzreiz būs jāsniedz liecības. Esmu pārliecināts, ka viņas neklusēs. Tūlīt noskaidrosies, ka daudzas no tām nav vietējās, bet ir atvestas no citām pilsētām un pat štatiem. Šai lietai nekavējoties pieslēgsies FIB. Nē, ar to ir cauri. Turpmāk katrs atsevišķi glābs savu ādu!

Ravens nometa klausuli un izgāja no kabīnes. Mansfeldam bija taisnība. Viss sabruka tik ātri, ka viņam neatlika laika domāšanai un mēģinājumiem kaut ko saglābt. Jābēg, iekams šeit nav uzradušies FIB aģenti. Nedrīkst zaudēt ne mirkli.

Ravens apturēja taksometru un nosauca Franki adresi. Tur viņš norunās tikšanos ar Maltū. Izvilcis maku, viņš pārskatīja tā saturu. Tur bija tikai kādi divi simti dolāru. Doma par hotelī palikušo naudu atkal satracināja Ravenu. Viņam jāpievāc šī nauda pat tad, ja nāktos iet pretī ložmetēju ugunīm!

Pie ieejas bārā "Pie Franki" Ravens norēķinājās ar šoferi un, neizlaizdams no rokas kabatā esošo ieroci, straujā solī iegāja telpā.

Maltū, Leftijs un Mazais Džoe jau gaidīja viņu un ātri pienāca klāt.

—    Jums ir mašīna? — viņš lietišķi jautāja.

Leftijs apstiprinoši pamāja.

—     Tepat aiz stūra.

—     Tad ejam!

Viņi izgāja pa sāndurvīm un sasēdās mašīnā.

—     Uz kurieni brauksim, patron? — jautāja Leftijs.

—     Pagaidām nezinu. Brauc taisni.

Viņi devās uz priekšu.

—    Vai esi kaut ko noskaidrojis? — Ravens jautāja Maltū.

—     Hotelī ir kruķi. Viņi aizveda Salliju. Kas noliek, šef?

Ravena seja sāka raustīties.

—     Pie visa vainīgs tas nolādētais Grentoms! Es pavēlēju novākt Ellindžeru, bet viņš to neizdarīja!

—     Kas tagad noliks? — apjucis jautāja Mazais Džoe. — Mums ir jāizvācas no pilsētas?

Ravens pamāja.

—    Vispirms jāpaņem no hoteļa nauda, — viņš pēc brīža piemetināja.

—    Bet es jums jau teicu, ka tur ir kruķi, — atkārtoja Maltū. — Droši vien viss jau ir savākts.

Ravens papurināja galvu.

—     Neviens nespēs atvērt manu seifu. Bez naudas mēs nevaram nekur aizbraukt.

—     Droši vien tur ir ieradušies arī armijnieki, — Leftijs mēģināja protestēt.

—     Tiešām? — iesmējās Ravens, pazibinādams savus asos zobus. — Nu un tad? Ari viņiem nāksies atkāpties mūsu priekšā. Pat tad, ja hotelī ir vesels garnizons.

Trijotne bažīgi saskatījās.

—     Bet tie puiši arī prot šaut, — teica Mazais Džoe.

—    Tātad nāksies noskaidrot, kurš šauj labāk… Uz hoteli! — pavēlēja. Ravens.

12.nodaļa

9 septembris. Pulkstenis 18.00.

Kempbels — FIB speciālais aģents — uzmundrinoši uzsmaidīja Sallijai. Viņš sēdēja pie liela rakstāmgalda.

—     Pirms pierakstīt jūsu liecību, — viņš teica, — es nedaudz pastāstīšu par Krupzu. Tas ir izdomāts vārds. Par laimi, misters Ellindžers tomēr sameklēja viņa pirkstu nospiedumus. Mēs konstatējām, ka tie pieder kādam Ravenam, kuru mēs jau sen meklējam par daudziem nopietniem noziegumiem, kuri tika pastrādāti Čikāgā. No turienes viņš pamanījās aizbēgt, laikam nozaga mašīnu un aizšmauca uz citu štatu. Mēs pazaudējām viņa pēdas. Tomēr jūs neuztraucieties, jo esat mūsu aizgādībā. Jūs esat vissvarīgākā lieciniece, jo vienīgā varat apstiprināt, ka viņš ir nogalinājis Mendetu. Un kur nu vēl jūsu liecības par tirdzniecību ar meitenēm…

Sallija kļuva nervoza.

—    Vai tas ilgi turpināsies? — viņa jautāja.

Atbildes vietā Kempbels tikai paraustīja plecus.

—     Mēs pacentīsimies visu nokārtot iespējami ātrāk. Tomēr jāņem vērā, ka Ravens ir bīstams un mēģinās atkal nozust. Es ceru uz jūsu palīdzību. Vai jūs nevarētu pastāstīt par viņa paradumiem? Piemēram, vai viņam patīk iet uz kino? Šādā situācijā mums jāzina par cilvēku pēc iespējas vairāk. Citiem ļoti patīk zirgu skriešanas sacīkstes. Agri vai vēlu viņi ierodas hipodromā, un mēs viņus tur apcietinām. Jūs sapratāt?

Sallija dziļi ieelpoja.

—     Viņam patīk rotaļāties ar spēļu dzelzceļu, — viņa teica.

Kempbels izbrīnā sarauca uzacis.

—     Tas tik ir joks! — viņš noteica. — Es nupat gribēju jums pajautāt, kam piederēja rotaļu dzelzceļš, kuru atrada viņa numurā.

Sallija piekrītoši pamāja.

—     Kad viņš nebija aizņemts darbā, tad parasti pavēlēja man salikt sliedes un stundām ilgi rotaļājās ar lokomotīvēm un vagoniem…

—     Vai viņš daudz smēķē un dzer?

—     Ne vairāk kā citi.

—    Jūs, mis, esat daudz cietusi… — saudzīgi teica Kempbels, — man ļoti žēl, ka nākas cilāt lietas, kuras jums ir nepatīkamas. Tomēr saprotiet, ka katra, pat visnenozīmīgākā liecība, noziedznieka notveršanā var izrādīties izšķiroša.

—     Es saprotu, — vienaldzīgi atteica Sallija.

Kempbels izņēma no galda atvilktnes biezu mapi. Sameklējis tajā dažas fotogrāfijas, viņš pasniedza tās Sallijai.

—     Paskatieties uzmanīgi. Par šīm jaunajām sievietēm lika paziņots, ka viņas ir nozudušas bez pēdām. Vai jūs kādu no viņām gadījumā nepazīstat?

Sallija paņēma fotogrāfijas un sāka tās pētīt. Kempbels savukārt uzmanīgi vēroja Salliju. Viņš apbrīnoja šo sievieti, kura pēc tik daudzām ciešanām spēja uzvesties mierīgi, pat bezkaislīgi. Sallija izvēlējās gandrīz trīsdesmit fotogrāfijas un pasniedza Kempbelam:

—     Šīs meitenes esmu satikusi tajā mājā, kur es biju, —viņa klusu

teica.

—    Vai jūs nevarētu paskaidrot, kā viņam šī lieta bija organizēta, — palūdza Kempbels. — Šīs meičas… Viņas ir no dažādām pilsētām un pat štatiem. Vai meitenes brīvprātīgi ieradās tajā mājā?

Sallija papurināja galvu.

—     Daudz ko es nezinu, bel no nejauši dzirdētā sapratu, ka bija speciāli cilvēki, kuri meklēja vientuļas vai nelaimīgas .meitenes. Galvenokārt viņi strādāja tādās vietās, kur meitenes izklaidējās. Šie puiši iemanījās slepeni iedot saviem upuriem narkotikas, pēc tam iegrūzt mašīnā un aizgādāt uz savākšanas punktu Sadalijā. Pastāvēja arī citi vervēšanas paņēmieni.

—    Jūs nosaucāt Sadaliju? — atkārtoja Kempbels.

—    Jā, visas nolaupītās un piekrāptās meitenes veda uz turieni.

Kempbels pacēla klausuli un nodeva dažus īsus rīkojumus.

—     Es pavēlēju nekavējoties uzsākt izmeklēšanu, — viņš paskaidroja Sallijai. — Ko ar viņām darīja Sadalijā?

Sallija sarāvās.

—     Vai tiešām man par to ir jāstāsta? — viņa jautāja.

—     Es saprotu jūsu izjūtas, bet mums ir jāzina viss, lai pasargātu sabiedrību no šādiem recidīviem nākotnē.

—     Spriežot pēc meiteņu nostāstiem, viņas novietoja atsevišķās istabās, kur tās kārtīgi izgulējās. Pamodušās viņas ieraudzīja sev blakus kādu krāsaino. Jā, tas vienmēr bija krāsainais — ķīnietis, nēģeris vai filipīnietis. Tādā kārtā viņi izmantoja psiholoģisko šoku, kurš samazina pretošanās spējas. Lielāko tiesu šis joks izdevās. Tomēr daudzas pretojās. Tad viņas sita. Sita tik ilgi, kamēr meitenes padevās.

Sallija atkal sarāvās.

—     To nav iespējams saprast, ja pats neesi izbaudījis. Sišana turpinās nepārtraukti, dažreiz vairākas diennaktis, kamēr ķermenis kļūst tik jūtīgs, ka pat palaga pieskaršanās liek no sāpēm kliegt… To nespēj izturēt neviens, mister!

Kempbels līdzjūtīgi palocīja galvu.

—     Protams, — viņš klusu teica.

—     Kad par saimnieku kļuva Krupzs vai, kā jūs sakiet, Ravens, tika ieviestas vēl izsmalcinātākas meiteņu spīdzināšanas metodes. Viņš sēja savus upurus pie gultas un aplēja ar terpentīnu… Tas ir vēl briesmīgāk nekā sišana ar pletni.

Sallija pacēla rokas pie acīm.

—     Mister, Kempbel, nedrīkst pieļaut, ka šim nezvēram arī šoreiz izdodas aizbēgt! Nedrīkst!

—     Šoreiz viņš neaizbēgs, es apsolu, — Kempbels piecēlās. — Domāju, ka pagaidām pietiek. Es jūs aizvedīšu uz kādu klusu stūrīti, kur jūs varēsiet labi atpūsties. Atļaujiet izteikt sajūsmu par jūsu drosmi un izturību.

Sallija stāvēja viņa priekšā un skatījās uz to ar aukstu, drūmu skatienu.

—    Vai jūs tiešām domājat, ka es kādreiz spēšu aizmirst notikušo? Mana dzīve ir pagalam. Es nevaru atgriezties pie vīra. Nevēlos vairāk dzīvot… Varbūt tas ir slikti, bet es gribētu redzēt, kā Ravens cieš. Paldies Dievam, ka meitenes nogalināja Grentomu un Elleru. Ja varētu izdarīt to pašu ar Ravenu, es varētu mierīgi nomirt.

Kempbels novērsa acis no Sallijas aukstās, naidpilnās sejas.

13.nodala

>

9septembris. Pulkstenis 18.10.

Leftijs apturēja mašīnu aiz hoteļa, tieši pretī dienesta ieejai. Visapkārt nebija neviena. Ravens ļoti bāls izkāpa no mašīnas.

—     Sagatavojiet ieročus, — viņš asi pavēlēja, pārskatīdams vientuļo ielu.

Maltū atvēra mašīnas kravas nodaļu, kur atradās automāti. Vienu paņēma Ravens, otru — leftijs.

—     Man jāpaliek mašīnā? — aizžņaugtā balsī jautāja Mazais Džoe.

Ravens izdarīja noliedzošu žestu.

—    Jūs visi būsiet vajadzīgi augšā, — viņš drūmi teica. — Neaizmirstiet, puiši, ka seifā atrodas gandrīz miljons. Sadalīsim līdzīgi…

Ravens droši iegāja hotelī. Sargs, kurš sēdēja mazajā kantorītī, sagaidīja viņu ar izbrīnītu skatienu. Viņa roka nevilšus pastiepās uz telefona pusi. Ieraudzījis pret sevi vērstu ieroci, viņš žēli pasmaidīja un atvilka roku atpakaļ.

—    Aizvāciet viņu, — Ravens pavēlēja Leftijam, kurš, iedams sargam garām, spēcīgi iesita viņam pa galvu ar automāta laidi. Sargs izstiepās uz grīdas.

—     Tagad kustieties ātrāk, — dodamies uz liftu, teica Ravens.

Uzbraucis savā stāvā, Ravens, pat nepaskatījies uz kompanjoniem,

devās uz priekšu. Mazais Džoe noņēma platmali un ar roku noslaucīja sviedrus no pieres. Ravens laimīgi lika līdz gaiteņa pagriezienam. Biezais paklājs noslāpēja viņa soļus. Viņš saprata, ka nav gandrīz nekādu izredžu uz panākumiem, tomēr nespēja samierināties ar naudas zaudējumu. Lode viņu biedēja mazāk nekā perspektīva palikt bez graša kabatā. Nogriezdamies gar stūri, viņš uzmeta ātru skatienu gaitenim. Pie viņa numura durvīm stāvēja divi policisti. Pretinieki gandrīz vienlaicīgi ieraudzīja viens otru. Ravens, gandrīz netēmēdams, sāka šaut. Viens policists pakrita, bet otrs nozuda Ravena apartamentos.

Ravens nolamājās un metās pie durvīm, kuras vēl bija vaļā. Viņš nometās uz ceļgala un, piespiedis automātu pie vēdera, izšāva veselu šāvienu kārtu pa viesistabu.

Atbildēja divi revolvera šāvieni. Lodes ieurbās sienā aiz Ravena. Viņš saprata, kur atrodas policists un atkal izšāva tajā virzienā. Izdzirdis apslāpētu kliedzienu, viņš vienā acumirklī ieskrēja savā numurā. Policists gulēja asiņu peļķē.

Pieskrēja Maltū un metās uz guļamistabu. Tur neviena nebija. Kad viņš atgriezās viesistabā, Ravens pavēlēja:

—     Paliec pie durvīm un piesedz mani. Es ātri atvēršu seifu.

Viņš nometa automātu uz galda un steidzās pie seifa. Atslēdzis signalizāciju, Ravens uzgrieza viņam vien zināmo skaitļu kombināciju. Seifs atvērās. Tajā pašā brīdī uz ielas atskanēja policijas automobiļu sirēnas.

Ravens jau bija paķēris divas biezas banknošu pakas.

—     Nauda pie manis, — viņš uzkliedza. — Bēgam!

Brīdī, kad noziedznieki izskrēja gaitenī, pasažieru lifta durvis atvērās, un no tā izbira vesela varza policistu. Maltū nolikās garšļaukus un atklāja uguni. Policisti atbildēja ar to pašu. Ravens atgriezās numurā. Sabāzis naudu kabatās, viņš iegāja vannas istabā un atvēra logu. Apakšā uz ielas stāvēja vairākas policijas mašīnas. Piebrauca vēl dažas. Ravens iegāja guļamistabā, kuras logi bija vērsti uz pagalmu. Līdzās kādam logam atradās ugunsdzēsēju trepes.

Gaitenī skanēja šāvieni, bet Ravenam nebija nedz laika, nedz vēlēšanās domāt par pārējiem. Lai katrs tiek galā, kā prot. Vērdams vaļā logu, viņš sadzirdēja blīkšķi, it kā no šampanieša pudeles būtu izlidojis korķis. Pēc dažām sekundēm gaisā bija jūtama kodīga smaka. Policisti pielietoja asaru gāzi! Bet viņš jau atradās uz ugunsdzēsēju trepēm.

Ravens bija ticis līdz jumtam, kad saklausīja sev nopakaļ raidītus šāvienus. Viņš nevilšus sarāvās un juta, ka viena naudas paka izslīd no kabatas un nolido lejā. Ravens nikni nolamājās un sakoda zobus. Otru paku viņš steidzīgi novietoja zem krekla. Pārskrējis uz jumta pretējo pusi viņš drīz vien nokļuva uz blakus mājas jumta un turpināja ceļu.

Skriedams pa jumtiem, viņš kuru katru brīdi gaidīja lodi mugurā un nepārtraukti domāja par savām izredzēm izglābties. Palikt pilsētā nedrīkstēja, bet izkļūt no Sentluisas šobrīd arī likās neiespējami. Visi ceļi —arī lidosta — noteikti ir nobloķēti. Bēglis nespēja iedomāties arī kādu cilvēku, kurš varētu viņam palīdzēt noslēpties. Bijušie palīgi noteikti jau ir pagalam. Viņš ir palicis viens, toties ar naudu, kuru uzskatīja par labāko draugu.

Ravens jau atradās uz ceturtās mājas jumta, kad ieraudzīja viņam sekojošos policistus. Ja tie turpinās izsekošanu tādā pašā tempā, viņa rīcībā ir pietiekami daudz laika. Paslēpies aiz lifta būdas, Ravens mēģināja atvērt kādu bēniņu lūku. Tas izdevās viegli, un Ravens nokļuva kādas administrācijas ēkas bēniņos. Vispirms viņš sadalīja naudas paku četrās daļās un sabāza kabatās. Automātu viņš iemeta vistumšākajā bēniņu nostūri.

Nokāpis līdz pirmajam stāvam, viņš pa garu gaileni devās uz tualetes telpām. Šeit parādījās pirmais cilvēks. Tas bija logu mazgātājs, kurš vēroja policistu aplenkto kvartālu. Ravens uzmeta acis viņa uniformai un uzreiz pieņēma lēmumu.

Logu mazgātājs, izdzirdējis soļu troksni, atskatījās:

—     Šodien "Sentluisā", kā liekas, iet karsti, — viņš iesmējās. — Viss kvartāls pilns ar policistiem.

Ravens piegāja pie loga un paskatījās ārā. Visu kvartālu ietvēra blīvs policistu kordons.

—     Kas par lietu? — viņš atkāpdamies jautāja.

—     Nezinu, — atbildēja mazgātājs, turpinādams skatīties.

Ravens izvilka revolveri un icsiut ar to mazgātājam pa galvu.

14. nodaļa

10.septembris. Pulkstenis 10.05.

Džeks Kllindžers iegāja FIB ēkā un pateica dežurantam, ka viņu ir uzaicinājis misters Kempbels.

—    Jā, uz jūsu vārda ir izrakstīta caurlaide. Otrais slāvs, divdesmit ceturtais kabinets.

Kempbels piecēlās, lai sasveicinātos ar Džeku.

—     Apsēdieties, līllindžer, — viņš pastūma cigarešu paciņu, — jūtieties kā mājās.

Džeks pateicās.

—    Ja nav noslēpums, — viņš bez liekiem ievadiem jautāja, — vai ir kādi jaunumi?

Kempbels pasmaidīja.

—    Jūs esat brīvs, vai ne? — viņš jautāja. — Hs domāju, darba ziņā.

Džeka sejā atspoguļojās izbrīns.

—    Jā. Šobrīd man nav pastāvīgas nodarbošanās.

—    Bet vai jūs nekad neesat domājis par savu spēju pielietošanu mūsu kantorī?

—     Ko?! Strādāt par federālo aģentu?

Kempbels apstiprinoši pamāja.

—     lis runāju ar savu šefu, un mēs nospriedām, ka no jums var iznākt labs FIB aģents.

—    Ak, tā! — brīnījās Džeks. —Atklāti sakot, es būtu sajūsmā.

—     Tas ir iespējams, pateicaties tam, ka tikai ar jūsu palīdzību tika atklāts šis baismīgais rekets Sentluisā. Mēs nospriedām, ka būtu taisnīgi, ja jūs iestātos mūsu dienestā un novestu šo lietu līdz galam Ko jūs teiksiet?

—     Tas ir ļoti laipni no jūsu puses.

—     labi. Uzskatiet, ka viss ir nokārtots. Federālajam aģentam jānokārto dažādi eksāmeni un jāiziet instruktāža. Pēc tam seko speciālas apmācības un treniņi. Mēs pagaidām jūs no visa tā atbrīvosim. Jūs kļūsiet par kāda mūsu darbinieka palīgu. Kad šī jezga beigsies, brauksiet uz mūsu sagatavošanas centru. Šobrīd tam nav īstais laiks.

—     Lieliski, — izsaucās Džeks. — Varat pilnīgi paļauties uz mani. Darīšu visu, ko man pavēlēs un centīšos attaisnot jūsu uzticību. Un vēl man gribētos būt klāt pie Ravena notveršanas un sodīšanas.

—    Jūs tur noteikti būsiet, — apsolīja Kempbels. — Hs tūlīt paaicināšu Mogartu.

Pēc pāris minūtēm kabinetā ienāca garš, spēcīga auguma cilvēks.

—     Labdien, šef, — viņš teica, nevērīgi pielikdams pirkstus pie ceoures.

—     Hogart, tas ir Džeks Ellindžers. Jūs jau dzirdējāt par viņu. Pagaidām viņš būs jūsu palīgs, bet vēlāk viņš nokārtos visas formalitātes un nodos zvērestu.

Hogarts spēcīgi paspieda Džekam roku. Viņš izskatījās apmierināts ar savu jauno palīgu.

—    Jūs paveicāt lielisku darbu, — viņš teica.

—    Labi! Esat iepazinušies. Tagad, Hogart, ziņojiet, — teica Kempbels, ar žestu aicinādams apsēsties.

—    Viņam izdevās aizbēgt. Lai cik tas arī nebūtu bēdīgi, noziedznieks izslīdēja cauri visiem policijas kordoniem.

Kempbels paraustīja plecus.

—     Es nemaz necerēju uz ātru un vieglu uzvaru. Bet vai viņš vēl atrodas pilsētā?

—     Grūti kaut ko apgalvot, bet, ja viņam ir izdevies aizbēgt, tad šis cilvēks ir īsts fenomens, — drūmi noteica Hogarts. — Pilsēta ir pilnīgi nobloķēta. Nav nevienas izejas.

—     Bet pārējie no viņa bandas?

—     Divi ir pagalam, bet tas, kuru sauc par Mazo Džoe, jau spēj runāt.

—   Jūs darīsiet labi, ja vismaz kādu laiku turēsiet viņu stingrā izolācijā, — teica Kempbels. — Bet kas ir ar misis Perminkeri? Kā viņa jūtas?

—     Viņa dzīvo vienā no mūsu apsargātajām villām. Pie viņas atrodas arī kāda mūsu darbiniece, lai Perminkere negarlaikotos. Kad sāksies Ravena tiesas prāva, viņa jau būs pilnīgi atlabusi. Ja kāda sieviete mani neieredzētu tā kā misis Perminkere Ravenu, es labprāt vēlētos pārvietoties uz citu planētu.

—     Ko jūs tagad domājat darīt?

—     Tikai gaidīt. Nekas cits neatliek. Agri vai vēlu viņš izlīdīs no savas alas, pieļaus kļūdu, un mēs viņu saņemsim ciet.

—     Vai esat pārliecināts, ka pilsēta ir kārtīgi nobloķēta?

—    Jā. Mēs cauru diennakti kontrolējam visus ceļus, dzelzceļa stacijas un lidostu. Žēl, ka viņam izdevās nozust ar tādu naudas summu. Šis apstāklis apgrūtinās mūsu darbu.

—     labi. Ejiet un meklējiet Ravenu. Dariet visu, kas vien ienāk prātā, lai tikai ātrāk notvertu to nelieti.

Hogarts deva Džekam zīmi.

—     Ejam, — viņš īsi teica. Izgājis no Kempbela kabineta, Hogarts

teica:

—     Pēc visa spriežot, šefs vēlas, lai meklēšana dotu tūlītējus rezultātus. Bet Ravenam taču ir tik daudz naudas, ka viņš vairākus mēnešus var dzīvot kaut kur drošībā un pie pilnas bļodas. Kamēr viņš slapstās, mums jāapbruņojas ar pacietību.

15. nodala

»

10.septembris. Pulkstenis 10.45.

Ravens nemierīgi gulēja, ieslēdzies kāda neliela hoteļa numurā. Blakus zem netīra palaga bija paslēpts revolveris. Ravens gulēja neizģērbies. Visu parketu klāja avīzes, no kuru čabēšanas viņš acumirklī varēja pamosties.

Viņš bija tērpies vecā uzvalkā, kuru atnesa hoteļa saimnieks Gošavls. Saimnieks zināja, kādu viesi ir uzņēmis savā pajumtē, jo uz katra stūra pilsētā bija izkārti Ravena portreti un norādīta prēmijas summa par noziedznieka notveršanu vai izdošanu. lai justos zināmā drošībā, Ravenam nācās saimniekam krietni pārmaksāt. Tomēr ilgi palikt šeit nevarēja — kāda jēga tērēt naudu, maksājot tādam tipam kā Gošavls. Nauda būs vajadzīga, lai uzsāktu darījumus kādā citā vietā.

Ravens sagrozījās un pēkšņi apsēdās gultā. Roka krampjaini sažņaudza ieroci. Viss apkārt bija kluss un mierīgs. laikam jau drūmā telpa pali par sevi radīja nospiedošu iespaidu. Ravenam ļoti gribējās pēc iespējas ātrāk tikt no šejienes prom, bet viņš saprata, ka nevar to atļauties — pat no numura loga varēja saskatīt viņa fotogrāfiju, kura karājās uz žoga pāri ielai. Jā, 1'IB šoreiz diez vai izlaidīs viņu no savām ķetnām.

Ravens piecēlās un paskatījās pulkstenī, kaut gan šajos apstākļos laiks vairs neko nenozīmēja. Viņš piegāja pie ūdens bļcxlas, lai noskūtos. Cilādams skūšanās piederumus, viņš pameta acis uz mājas logiem iepretim hotelim. Kāda jauna sieviete, tērpusies vieglā, baltā kombinezonā, staigāja pa savu istabu šurpu turpu vieglā dejas solī.

Ravens atkāpās no loga, turpinādams novērot meiču. Viņa pirmā doma bija par to, ka šai svešiniecei būtu lieli panākumi kādā no bordeļiem. Pēkšņi viņu pārņēma kaismīga vēlēšanās iegūt meiteni. Šī vēlme bija tik spēcīga, ka apslāpēja pat draudošās briesmas.

Burvīgā svešiniece bija vidēja auguma, blondiem, lokainiem matiem un lielisku figūru. Viņa lēnām staigāja pa istabu un ik pa brīdim nozuda no redzesloka.

Ravens domīgi ziepēja zodu, nenovērsdams skatienu no pretējās mājas loga. Kad skūšanās bija galā, meiča parādījās atkal, šoreiz tērpusies sarkanbaltā kleitā. Viņa iznāca uz balkona un palūkojās lejup.

Pēkšņais klauvējiens pie durvīm lika Ravenam satrūkties un ķerties pie revolvera.

—     Kas tur ir?

—     Gošavls.

Ravens atvēra. Saimnieks ienāca ar paplāti un nolika to tieši uz gultas, jo istabā nebija galda. Gošavls bija neliela auguma kalsnējs cilvēciņš ar caururbjošu skatienu un krāsotām Osām.

Ravens pieveda viņu pie loga.

—     Kas ir tā meitene? — iemītnieks jautāja.

Gošavls vienaldzīgi paraustīja plecus.

—     Kā lai es zinu? Viņa ir pārāk jauna, lai es par to interesētos.

—     Toties mani viņa interesē, — nervozi norūca Ravens. — Aizsūti kādu, lai uzzina par viņu pēc iespējas vairāk.

Viņš padeva Gošavlam divdesmit dolāru.

—     Kad visu uzzināsi, dabūsi vēl desmit.

—     Labāk iedodiet vēl divdesmit, — teica Gošavls.

Ravens niknumā sagrāba viņu pie rīkles.

—    Tu, vecais riebekli! — viņš nošņācās. — Pamēģini tik mani piekrāpt.

Saimnieks izrāvās un atkāpās uz durvīm, taustīdams savu kaklu.

—     labi, mister Raven, es visu izdarīšu, — viņš padevīgi teica.

—     Neuzdrošinies mani tā saukt! — Ravens nošņācās caur zobiem.

Kad durvis aizvērās, Ravens tās aizslēdza un atgriezās pie loga. Meitenes vairs nebija. Atlika ieturēt brokastis. Uz paplātes atradās arī avīze, salocīta tā, lai uzreiz būtu redzams Ravena portrets. Viņš niknumā sagrāba to un aizmeta istabas kaklā.

Ēstgriba bija pārgājusi. Izdzēris tikai kafiju, Ravens aizsmēķēja. Kā tikt laukā no šīs nolādētās pilsētas? Varbūt uzaudzēt ūsas un pārkrāsot matus? Citas izejas nav. Tiesa, nāksies griezties pēc palīdzības pie draņķa Gošavla, pacensties izdarīt tā, lai viņš nenodod. Ravena plānās lūpas savilkās smīnā. Par vēl vienu "nelaimes gadījumu" būs vairāk…

16.nodala

»

10.septembris. Pulkstenis 11.45.

Gošavls uzvaroši smaidīja:

—     Esmu uzzinājis visu par to meiteni. Viņu sauc Marī Lerona. Viņa sēž galīgi bez naudas un sapņo nokļūt Holivudā, jo iedomājas, ka ir laba dejotāja. Dzīvo viena, bez vecākiem un nevar atrast darbu. Ne-, dēļas beigās viņu izmetīs no dzīvokļa.

Ravens aizsmēķēja. Pie kamīna jau bija sakrājusies vesela kaudze izsmēķu.

—     Un kā viņa cer izkļūt no kļūmīgā stāvokļa?

Gošavls paraustīja plecus.

—     Nezinu, ko viņa darīs, toties noteikti zinu, ko nedarīs. Viņa nekļūs par piegulētāju. „

Ravens nicinoši nosmējās.

—    Ar vīrieti gulēs jebkura meitene. Par to ir parūpējusies daba, — viņš pamācoši teica. — Tiesa, dažreiz tam ir vajadzīga pacietība un nauda.

—    Tiešām? — brīnījās Gošavls. — Ceru, ka jūs negrasāties man to pierādīt?Jūsu stāvoklī nebūtu prātīgi domāt par meitenēm.

Ravens nepiegrieza viņa vārdiem ne mazākās vērības.

—     Man ir vajadzīgas tumšas brilles un matu krāsa, — viņš paziņoja.

Gošavls ieplēta acis.

—    Jūs gribat bēgt?

—     Nē, vienkārši vēlos izmainīt savu izskatu.

—     labi, es jums atnesīšu.

Kad saimnieks aizgāja, Ravenu atkal pārņēma niknums — ir taču pilnīgi skaidrs, ka tas nelietis nodos viņu, kolīdz beigsies dāsnā naudas straumīte. Protams, hoteļa saimnieka nāve uzreiz uzvedīs uz pēdām policistus un vīrus no FIB. Tomēr tas ir labāk, nekā tas, ja viņi uzzinās visu par matu krāsošanu, brillēm un meiču.

Kad Gošavls atnesa pusdienas, iemītnieks pat nepakustējās. Uz paplātes blakus ēdienam atradās arī tumšas brilles un flakons ar bezkrāsainu šķidrumu. Ravens sāka ēst, pārcilādams glābšanās variantus. Ik pa brīdim viņš paskatījās uz pretējās mājas logu. Tas joprojām bija aizvērts, bet noziedznieka asais prāts, liekas, jau bija atradis to vienīgo iespēju, kā izkļūt no draudīgā stāvokļa Pēc pusdienām, rūpīgi apsvērdams katru frāzi, viņš uzrakstīja vēstuli un, ērti iekārtojies krēslā, pārlasīja to:

"Dārgā mis! lis uzzināju, ka jūs vēlētos braukt uz Holivudu. Arī es braucu uz turieni. Vai mēs nevarētu braukt kopā? Man ir mašīna, un esmu ar mieru segt visus ceļa izdevumus, l.ūdzu uzskatīt manu vēstuli par lietišķu piedāvājumu, jo mans lūgums braukt kopā neietver sevī nekādus mērķus, kuri varētu kaut vismazākā mērā jūs sakompromitēt. Mūsu tikšanās laikā es labprāt izklāstītu jums savus nodomus un plānus.

Džeimss Jungs".

Ravens ielika vēstuli aploksnē, aizlīmēja to un nometa uz paplātes. Kad Gošavls ieradās savākt traukus, Ravens pavēlēja nekavējoties nodot vēstuli Marī Leronai.

—     Vai pa pastu? — jautāja saimnieks.

—    Vienalga kā, bet lai jau šodien vēstule būtu pie viņas! — noskaldīja Ravens.

Pēc Gošavla aiziešanas Ravens sāka krāsot matus. Iegūtais rezultāts viņu patīkami pārsteidza, jo ārējais izskats, neapšaubāmi, bija krasi izmainījies. Uzlicis tumšās brilles, viņš kļuva gandrīz vai priecīgs. Ja vēl būtu ūsas… Tās sadabūt nebija nekādu problēmu.

Ravens apsēdās uz gultas un sāka domāt. Šodien ir ceturtdiena. Rīt viņš saņems atbildi no 1.eronas, un nedēļas beigās viņi varēs braukt. Visam jāizclodas uz goda, meiča neatteiksies no priekšlikuma, jo tas ir viņas vienīgais glābiņš. Viņu tikšanās brīdim jāsagādā pieklājīgs uzvalks un mašīna. Kā lai "to izkārto? Ja Gošavls sapratīs, ka viņa iemītnieks plāno bēgt, kā tas vecis rīkosies — nodos uzreiz, vai klusēs līdz bēgšanas brīdim? Laikam vislabāk būtu piesolīt lielu naudas summu, kuru viņš, Ravens, it kā iedos pēdējā brīdī. Jā, tāds plāns der

Nodevies pārdomām, Ravens nemanīja, kā iestājās krēsla. Pēkšņi viņš atcerējās Mārī Leronu un piegāja pie loga. Viņa jau bija atgriezusies un ieslēgusi gaismu. Ravens redzēja, ka Marī ir atlaidusies krēslā un nekustīgi skatās pretējā sienā, būdama tikpat vientuļa un melanholiska kā Ravens.

17.nodala

»

11 septembris. Pulkstenis 10.05.

Ravens uzmanīgi pētīja sevi spogulī. Viņš redzēja kalsnēju, labi ģērbušos vīrieti, kura acis slēpās aiz tumšiem stikliem. Matu un ūsu krāsa lieliski saskanēja. Viņš bija pārliecināts, ka šādā izskatā viņu nepazītu pat draugi.

—    Jums ir pilnīgi normāls izskats, — teica blakus stāvošais Gošavls. —Jūs varat droši iet garām jebkuram policistam.

Ravens piekrītoši pamāja.

—     Pavisam drīz es to mēģināšu darīt, — teica jaunizceptais Džeimss.

—     Man gribētos redzēt šo skatu, — iesmējās Gošavls.

Abi smaidīja. Katram attiecībā uz otru bija savi slepeni plāni. Starpība slēpās tikai tajā apstāklī, ka viens no viņiem bija uzminējis partnera nodomus un knapi valdījās, lai nekrautu tam pa ģīmi.

Gošavls izgāja. Ravens, nedaudz satraukts, piegāja pie loga. Pēc visa spriežot, Marī Lerona gatavojās iziet, jo pie spoguļa pielaikoja cepurīti. Saņēmies Ravens pameta numuru un nogāja lejā pa trepēm. Ielas gaiss viņu apreibināja. Kādu brīdi viņš stāvēja, dziļi ieelpodams svaigo gaisu, tad devās uz ielas otru galu.

Pretī nāca policists. Ravens juta, ka viņam nosvīst plaukstas un sažņaudzas sirds. Tomēr kruķis nepievērsa nācējam nekādu uzmanību. Nonācis līdz ielas galam, Ravens nesteidzīgi pagriezās atpakaļ. Marī 1.erona bija nupat izgājusi no mājas un nāca viņam pretī. Viņai bija skaista gaita. Droši, graciozi soļi, slaids augums, kurš lieliski iezīmējās zem plānās kleitas. Bez šaubām varēja teikt, ka tā ir šika meitene. Pietuvojies meitenei, Ravens pieklājīgi pacēla platmali.

—     Mis Lerona? — viņš jautāja. — Mani sauc Džeimss Jungs.

Māri nopētīja viņu ar savām brīnumzilajāmacīm

—    Ak, jā… — beidzot viņa teica.

—     Nedomājiet, mis, ka esmu jucis. Jūs saņēmāt manu vēstuli?

—    Jā, bet es neko nesapratu no tās.

—    Ja atļausiet uzlūgt jūs uz tasi kafijas tuvākajā kafetērijā, es varētu sīkāk izklāstīt savus nodomus.

Nenogaidījis atbildi, viņš pagriezās un spēra pirmo soli. Pēc brīža meitene viņam sekoja. Ravens saprata, ka meitene piekritīs kopīgajam braucienam.

—     Mana vēstule laikam jums šķita dīvaina, — viņš teica ar pieklājīgu smaidu. — Pēc mana paskaidrojuma jūs sapratīsiet, ka viss ir ļoti vienkārši. Iekams turpināt, atļaujiet stādīties priekšā — esmu producents. Atbraucu uz šejieni apciemot radus un tagad atgriezīšos I lolivudā.

Viņš redzēja, kā meitenei iemirdzējās acis.

—    Jūs uzņemat filmas?

Ravens nevērīgi pamāja.

—    Jā… Ticiet man, tas ir nepateicīgs darbs.

Viņi iegāja kafetērijā un apsēdās pie galdiņa. Viņš pasūtīja kafiju un viskiju.

—     Tagad atļaujiet paskaidrot man sava priekšlikuma pamatojumu. Esmu nokļuvis dīvainā situācijā — ar kādu savu draugu Holivudā saderēju, ka atvedīšu viņam meiteni, kura nekāro kļūt par aktrisi. Tas būtu pretēji viņa apgalvojumam, it kā visas meitenes Štatos to vien dara, kā sapņo par aktrises karjeru. Jūs saprotiet?

Marī Lerona neizpratnē piekrītoši pamāja ar galvu…

—     Bet situācija ir tāda, ka visas meitenes, pie kurām es griežos ar šādu jautājumu, ceļas un gulstas ar sapni kļūt par kinozvaigzni. Esmu gluži izmisis. Rīt vai parīt man jāatgriežas Holivudā, kur nāksies atzīt savu sakāvi. Un te pēkšņi es uzzināju, ka jūs vēlaties braukt uz Holivudu, lai tur mācītos dejot. Es varētu jūs aizvest uz turieni ar vienu noteikumu. Nepieciešams, lai kādu laiku jūs būtu mana sabiedrotā un apstiprinātu, ka nevēlaties kļūt par aktrisi. Dejotāja — tas taču ir pavisam kas cits… Par šādu pakalpojumu es varētu palīdzēt jums iekārtoties kādā deju grupā.

—    Jūs nejokojat? — viņa satraukti jautāja. —Ja jokojat, atzīstieties uzreiz, jo jūsu priekšlikums man ir ārkārtīgi svarīgs.

Ravens pašūpoja galvu.

—     F.s nejokoju, — viņš teica. — Bet kādēļ jūs esat tik nopietna? Vai kādas nepatikšanas?

Meitene pamāja ar galvu.

—    Jā. Esmu palikusi bez iztikas līdzekļiem un nevaru iedomāties, ko darīšu turpmāk. Par dejām es tiešām sapņoju jau kopš agras bērnības.

—    Varat uzskatīt, ka šī jums ir laimīga diena, — pasmaidīja Ravens, juzdams, kā deniņos pulsē asinis. — Tātad jūs piekrītat?

—     Bet vai jūs būsiet prātīgs?

Ravenam gribējās pasmieties viņai tieši sejā. Vai tiešām šī skuķe iedomājas, ka viņš vedīs to pāri vai visai Amerikai, ne reizes nenobaudījis viņas sievišķīgos jaukumus?

—     Par to jūs neuztraucieties, — teica Ravens, — jums nenāksies par mani sūdzēties.

Meitene akurāti nolika karotīti uz tasītes malas.

—    Vai drīkstu būt ar jums pilnīgi atklāta, mister Jung?

Ravens pamāja.

—     Esmu sajūsmā par jūsu priekšlikumu. Man ļoti gribas nokļūt Holivudā, jo tas ir mans sapnis. Tomēr man liekas, ka šeit slēpjas kādi slazdi.

—     Dieva dēļ! Es nebūt neuzstāju. Ja jums ir kādas aizdomas, varat atteikties no mana priekšlikuma. Tomēr galvoju, ka jūsu bažas ir veltīgas.

Viņa vērīgi nopētīja vīrieti. Bija kaut kas nepatīkams viņa aukstajā sejā, acīs un plānajās lūpās. Tomēr viņa saprata, ka brauks, jo citas iespējas nokļūt Holivudā vienkārši nebija.

—     Pateicos, — viņa izlēmīgi teica. — Es braukšu. Nedomājiet, ka esmu nepateicīga, bet meitenei ir jābūt uzmanīgai.

—     Variet ticēt, ka man bija patīkami vērot jūsu svārstīšanos, — Ravens noteica. — Tas liecina jums par labu. Pārējās meitenes, kurām es izteicu šādu priekšlikumu, bija gatavas uz visu, lai tikai viņas ņemtu līdzi uz Holivudu. Bet man tādas nepatīk…

Viņš izdzēra kafiju un piecēlās.

—     Pateicos jums, mis, par cēlsirdīgu vēlēšanos man palīdzēt, — viņš teica.

Ravens ilgi skatījās pakaļ aizejošajai meitenei. Ar tādu meiču, mašīnu un izmainītu izskatu viņš tiks cauri jebkuram policijas kordonam.

Blakus šai meitenei savā pašreizējā izskatā viņš var droši pastaigāties pa Sentluisas galveno ielu, laipni mādams katram pretimnākošajam policistam.

18. nodaļa

13-septembris. Pulkstenis 21.00.

Nakts bija tumša un smacīga. Ravens domīgi staigāja pa istabu. Viņš bija gatavs bēgšanai no pilsētas. Blakus ieliņā stāv divvietīga mašīna, par kuru viņš samaksāja briesmīgu naudu. Benzīnbāka ir pilna, un vāģis gaida brīdi, lai aizvizinātu savu saimnieku brīvībā. Izņemot Gošavlu, kuram drīz jāierodas, neviens nezina par viņa jauno veidolu, gaitenī atskanēja soļi, un Ravens instinktīvi iebāza roku kabatā, kur atradās ierocis.

Gošavls pieklauvēja, un Ravens atvēra durvis. Abi paskatījās viens uz otra.

—     Tātad jūs aizbraucat? — jautāja Gošavls. — Arī skuķi paķersiet

līdzi?

Ravens savaldījās, jo saprata, ka vecis visu jau ir izošņājis.

—     Vai mašīna ir vietā? — atbildes vietā viņš jautāja.

—     Protams.

—     Vai bāka pilna?

—    Jā. Mašīna spēj nobraukt divi simti jūdžu, ja vien jūs neapturēs ātrāk, — izsmējīgi noteica hoteļa saimnieks.

Ravens apsēdās uz gultas.

—    Tātad pienācis laiks norēķināties, — viņš teica, izvilkdams plānu banknošu paciņu, kura bija sagatavota speciāli Gošavlam.

—     Paskatīsimies, kas man ir palicis, — viņš turpināja. — F.s samaksāju tev par mašīnu un mēnesi uz priekšu par numuru. Bija vēl viena papildus dāvana, lln tagad tu, protams, gribi, lai es tev iegrūžu rīklē vēl vienu treknu gabalu, vai ne?

Gošavls saberzēja rokas.

—     Par jūsu izdošanu policija piedāvā piecus tūkstošus dolāru, — viņš paskaidroja.

Ravens saspringa.

—     Piecus tūkstošus dolāru? — viņš atkārtoja, skatīdamies Gošavlam acīs.

—    Jauka summiņa, vai ne?

Ravenam gribējās smieties. Šis idiots pats izlūdzas sev nāves spriedumu. Ja Ravens iedotu pat desmit reizes vairāk, šis vecis vienalga ziņotu par bēgli jau pirmajam policistam.

—    Ja es tev došu tādu summu, vai būsi apmierināts?

Gošavla mazās ačeles iemirdzējās.

—     O, jā! — viņš teica.

Ravens izņēma no kabatas otru naudas paciņu.

—     Šeit apmēram ir tik daudz, — viņš noteica. — Skaiti!

Viņš ielika naudu Gošavla trīcošajās rokās un piegāja pie loga. Pacēlis aizkaru, viņš redzēja, ka Marī vāc mantas, laiks gāja. Ravens uzmanīgi paskatījās uz Gošavlu, bet tas neredzēja neko, izņemot naudu. Ravens izņēma no kabatas revolveri, satverdams to aiz stobra, un lēnām piegāja pie hoteļa saimnieka.

—     Šeit ir pietiekami daudz naudas, lai tu varētu sevi uzskatīt par bagātu, — viņš teica vienaldzīgā balsī.

Gošavls tikai pamāja. Ravens apstājās viņam aiz muguras un pacēla roku. Pēkšņi Gošavls sarāvās un klusi iekliedzās. Laikam viņš bija pamanījis cilvēka ēnu ar paceltu roku. Sitiens ielauza viņam galvaskausu. Viņš nokrita uz gultas, neizdvesis vairāk ne skaņas. No brūces sāka plūst asinis.

Ravens ātri atkāpās. Vienīgais liecinieks, kurš varēja viņu pazudināt, bija apklusis uz mūžu. Pirmais svarīgais solis uz brīvību bija izdarīts.

Ravens nolika Gošavlu gultā guļus un apsedza. Ja kāds nejauši ielūkosies istabā, viņš nodomās, ka iemītnieks guļ. Pulkstenis rādīja divdesmit minūtes pāri deviņiem. Viss notika pēc plāna. Iedams uz durvīm, viņš nejauši uzmeta skatienu sienas kalendāram. "Piektdiena, 13.septembris". Viņš neviļus apstājās.

—     Uzskatīsim, ka šis ir mans laimes skaitlis, — viņš ar piespiestu smaidu nomurmināja.

Bēglis aizslēdza durvis un ielika atslēgu sev kabatā. Gaitenī un uz trepēm nebija nevienas dzīvas dvēseles, un Ravens pa dienesta durvīm izkļuva ārā. Tepat arī stāvēja viņa jaunā mašīna. Ravens vēl nespēja aprast ar domu, ka šis ātrgaitas automobilis pieder viņam, un ka pēc dažām stundām viņš jau būs tālu projām no Sentluisas.

Ravens apbrauca kvartālu un tieši pusdesmitos apstājās pie mājās, kurā dzīvoja Marī Lerona. Pēc brīža meiča iznāca uz ielas, nesdama divus čemodānus. Ravens smaidīdams izkāpa no mašīnas un palīdzēja meitenei iesēsties. Čemodānus viņš novietoja aiz sēdekļiem. Mājas logos parādījās dažas ziņkārīgas sejas, bet Ravens centās izturēties brīvi, lai nevienam nerastos aizdomas.

Marī bija tērpusies jau pazīstamajā sarkanbaltajā kleitā. Iekāpjot mašīnā, pazibēja viņas slaidās, skaisti veidotās kājas. Ravens iekārē notrīcēja. Ar graciozu kustību meitene sakārtoja kleitu uz ceļgaliem un priecīgi iesmējās.

—    Jums ir tik skaista mašīna! Tajā laikam ir patīkami braukt.

—     Esmu priecīgs, ka tā jums patīk, — pasmaidīja Ravens, ieslēgdams aizdedzi. — Šodien mēs varētu nobraukt krietnu gabalu. Esmu nedaudz aizkavējies un man gribētos pēc iespējas ātrāk nokļūt Holivudā.

Viņa iekārtojās ērtāk.

—     Kad jūs nogursiet, es varu sēsties pie stūres.

Viņš uzmanīgi paskatījās uz meiteni.

—    Vai jūs protat vadīt mašīnu?

—    Jā.

Kā gan viņam ir paveicies! Ja abi stūrēs pārmaiņus, varēs krietni ietaupīt laiku.

—     Lieliska doma! — nopriecājās Ravens.

Pa pilsētu viņš brauca lēnām, apmēram četrdesmit jūdzes stundā, lai nepievērstu policijas uzmanību. Izbraucot no pilsētas, Marī izsaucās:

—     Ceļš ir slēgts! Cik interesanti… Mums nāksies apstāties.

Bremzēdams Ravens slepus izvilka revolveri un apturēja mašīnu,

nepiebraucot postenim. Pienāca trīs policisti. Divi no tiem bija bruņojušies ar automātiem. Ravens juta, ka mute viņam kļūst sausa. Ārēji viņš palika pilnīgi mierīgs. Marī izkārās pa logu.

—     Kas par lietu, puiši? — viņa jautāja.

Policisti ar lukturīti apgaismoja vispirms viņas seju, pēc tam pagrieza to pret Ravenu, kurš tūdaļ noņēma cepuri.

—     Kas noticis, seržant? — viņš jautāja. — Manuprāt, es neesmu pārkāpis noteikumus.

—    Jūsu dokumentus! — pieprasīja seržants, neatbildējis uz viņa jautājumu.

Ravens ievēroja, ka divi pārējie policisti sāka izturēties brīvāk un nolaida automātus. Viņš pastiepa seržantam vadītāja tiesības. Izskatījās, ka Marī izraisīja simpātijas abos policistos. Ravens nevarēja dzirdēt, par ko viņa runājās ar tiem, izkārusies pa logu, bet redzēja, ka gan policisti, gan Marī sāka smieties.

Uzmanīgi apskatījis dokumentus, seržants atdeva tos atpakaļ.

—    Vai šī ir jūsu sieva? — seržants pamāja uz Marī.

Ravens apstiprinoši palocīja galvu.

—     labi! Varat braukt!

Ravens izbrauca cauri policijas kordonam. Pēkšņi viņš saprata, ka ar šo meiteni ir jābūt uzmanīgākam.

—     Viņi meklēja ienaidnieku numur viens, — smiedamās par savu sarunu ar policistiem, stāstīja Marī. — Kaut kāds Ravens it kā vēloties aizbēgt no mūsu pilsētas, un viņi to grib notvert. Vai nav interesanti?

—    Jā, — viņš piekrita ar vieglu smaidu. — Bet man, meitenīt, ir sakāms kaut kas ne visai patīkams. Es nožēloju, ka esmu paņēmis jūs līdzi.

Viņa iepleta acis.

—     Kādēļ?

—    Vai jūs nekad neesat dzirdējusi par Manī Astu?

—     Protams, esmu. Bet kāds tam sakars…

—     Tāds, ka šķērsot štata robežu kopā ar sievieti, kura nav tava sieva, skaitās likumpārkāpums. Noteiktos apstākļos par to var dabūt divdesmit gadus ieslodzījuma cietumā.

Viņa brīnījās vēl vairāk.

—     Bet no Sentluisas mūs taču izlaida!

—    Tikai tādēļ, ka es nosaucu jūs par savu sievu.

Iestājās ilgstoša pauze.

—    Ja jums ir iebildumi pret to, ka ceļojuma laikā es uzdošu jūs par savu sievu, tad labāk griezīsimies pie laika atpakaļ. Ņemiet vērā, ka hoteļos mums būs kopīgs numurs.

Marī drūmi skatījās taisni uz priekšu.

—     Man vajadzēja saprast, ka šā vai tā nāksies maksāt, — rūgti noteica meitene.

Ravens strauji nobremzēja.

—    Vēl viens vārds, māsiņ, un mēs griežam atpakaļ.

Viņa paskatījās uz savu "labdari" un aizgriezās.

—     Labi, es piekrītu, — un atkal ērti iekārtojās sēdeklī.

Ravens ieslēdza motoru. Mašīna aizdrāzās tumsā, atstādama aiz sevis vienu jūdzi pēc otras. Kļuva vēsāks. Pēc pāris stundām braucēji jutās noguruši.

—    Apstāsimies Villamsburgā un kaut ko iedzersim, — piedāvāja Ravens.

Mari berzēja nosalušās rokas.

—     labi, es varēšu izņemt no čemodāna arī savu putekļu mēteli.

Pēc desmit minūtēm viņš apturēja mašīnu pie neliela hoteļa. Marī

izvilka no čemodāna mēteli un pledu. Pulkstenis bija piecpadsmit minūtes pāri divpadsmitiem, kad viņi iegāja pilnīgi tukšajā hoteļa restorānā un pasūtīja kafiju ar rumu.

—    Vai esat noguruši? — jautāja saimnieks, cerēdams, ka ceļotāji paliks uz nakti.

—    Tikai nedaudz, — steidzīgi teica Marī. — Mēs vēl turpināsim

ceļu.

—    Jā, protams, — piekrita Ravens. — Mēs ļoti steidzamies.

Ravens nomaksāja rēķinu, un abi devās uz mašīnu.

19. nodaļa

14.septembris. Pulkstenis 11.10.

—     Tu uzskati, ka tas ir Ravens? — Hogarts jautāja Džekam, kurš apskatīja Gošavla līķi. Divi policisti vienaldzīgi vēroja viņus. Pēc iesīkstējušas tradīcijas policisti pret federālajiem virsniekiem izturējās samērā piesardzīgi.

Džeks paraustīja plecus.

—     Neņemos apgalvot, bet pilnīgi iespējams.

—     Mēģināsim paanalizēt, — teica Hogarts, pagriezdamies pret gultu. — Meitene lejā apgalvo, ka iemītnieks no šī numura nekad neizgāja, un Gošavls pats nesa viņam ēdienu. Neviens šo cilvēku nav redzējis. Tas viss uzvedina uz domām, ka šeit ir mitinājies Ravens.

Džeks vēlreiz paraustīja plecus.

—     Tagad liecības par meiteni no pretējās mājas. Kas viņai varēja būt kopīgs ar šo tipu? Uzskatu, ka mums jāsatiekas un jāaprunājas ar viņu.

Viņi izgāja no numura, nokāpa lejā un salika istabeni ar lielām apaļām acīm. Hogarts pamāja viņai.

—    Jūs sauc Alise Kožena, vai ne?

Meitene apstiprināja.

—     Sāksim visu no gala. Pastāstiet vēlreiz, ko jūs ziniet par to meiteni.

—    Viņš interesējās par to jaunkundzi un gribēja zināt par viņu visu. Saimnieks pavēlēja man ievākt ziņas. Es uzzināju, ka viņa ir dejotāja un vēlas nokļūt Holivudā…

—     Kāpēc iemītnieks pēkšņi sāka par viņu interesēties?

—     Nezinu. Es ar viņu neesmu nekacl tikusies.

—    Vai tiešām jūs ne reizes viņu neredzējāt?

—     Nē. Bet misters Gošavls lajā reizē lika man nopirkt saules brilles un matu krāsu. Viņš pats nekad nelietoja ne vienu, ne otru. Toreiz es nodomāju, ka tas droši vien ir vajadzīgs iemītniekam.

Hogarts un Džeks saskatījās.

—     Ko vēl jūs zināt, mazulīt?

—     Es dzirdēju, ka pirms dažām dienām misters Gošavls nopircis ekstravagantu sporta mašīnu. Es ļoti izbrīnījos, bet nolēmu, ka tā nav mana darīšana.

—     Paldies! — teica Hogarts. — Vēlāk mēs ar jums vēl aprunāsimies.

Kad meitene aizgāja, Hogarts griezās pie Džeka.

—     Izskatās, ka viss saskan, vai ne? Kādā no vakara ziņojumiem ir minēts sporta automobilis ar gaišmatainu tipu pie stūres. Kopā ar viņu bijusi meiča, kura pēc aprakstiem ir līdzīga tai no pretējās mājas. Viss saskan! Varu derēt, ka Ravenam ir izdevies izšmaukt no pilsētas. Tagad nedrīkst zaudēt ne mirkli…

Hogarts un Džeks steidzīgi izgāja no hoteļa.

20.nodala

»

14.septembris. Pulkstenis 23.05.

—     Nakti pavadīsim Odesā, — noteica Ravens.

Marī neviļus sarāvās, tomēr neiebilda. Viņi jau sen brauca bez apstāšanās. Abi nervozēja, un Ravens sāka zaudēt pacietību. Viņš taču nevarēja gandrīz visu diennakti bez atpūtas sēdēt pie stūres, bet Marī neizrāda nekādu vēlēšanos viņu nomainīt. Ko viņa domā? Ka drīkst gluži kā manekens sēdēt blakus un cerēt, ka viņu aizvedīs uz Holivudu? Nē, skaistulīt, laiks maksāt parādus!

—    Tā ir neliela pilsētiņa, bet kā naktsmītne derēs, — turpināja Ravens. — Pēc tam uz pāris dienām apstāsimies Kanzassitijā. Ceru, ka jums tur patiks…

—    Tādā veidā ceļojot, mēs tikai pēc nedēļas nokļūsim Holivudā, — atbildēja Marī.

—     Šī nakts īpaši nepagarinās ceļojumu, — viņš teica ar smaidu. — Tā paies nemanot…

Viņa uzmeta tam kautrīgu skatienu, bet atkal neko neatbildēja.

Pēc dažām minūtēm viņi iebrauca pilsētā Ravens apturēja mašīnu pie benzīntanka un uzpildīja tvertni. Noskaidrojis hoteļa adresi, viņš devās norādītajā virzienā.

—    Tātad mēs esam misters un misis Jungi. Lūdzu to neaizmirst, — viņš brīdināja, izkāpdams no mašīnas.

Neko neteikdama, Marī sekoja viņam hotelī. Dežūrējošais šveicars pakalpīgi atnesa ceļotāju bagāžu. Ravens aizpildīja reģistrācijas lapu. Portjē paskatījās uz uzvārdu, kādu ierakstīja Ravens, uzmeta tam jautājošu skatienu un notrīcēja.

—    Vai kaut kas nav pareizi? — jautāja Ravens, kura acis acumirklī ieguva cietsirdīgu izteiksmi.

Portjē paraustīja plecus.

—     Nekas sevišķs, mister. Jūs tikai aizmirsāt norādīt, no kurienes esat atbraukuši.

Ravens paņēma pildspalvu un pierakstīja "Džefersonsitija"un aizgriezās.

—     Vai numuru diviem? — jautāja portjē.

Marī sastinga.

—     Protams, — smaidīdams atbildēja Ravens.

Hotelī nebija lifta, un viņiem nācās kāpt pa trepēm nopakaļ šveicaram — nēģerim.

—     Šīs nomaļās viesnīcas man krīt uz nerviem, — saērcināts teica Ravens.

Marī juta, ka zaudē pretošanās spējas. Sirds viņai dauzījās, pašsajūta bija drausmīga. Viņa iegāja lielā, bet slikti mēbelētā numurā, kurā gandrīz visu telpu aizņēma dzelzs gulta. Saņēmis dzeramnaudu, nēģeris nozuda.

Ravens noģērbās un nožāvājās.

—     Ko jūs par to teiksiet? — viņš jautāja, kritiski aplūkodams numuru.

—     Es to uzskatu par šausmīgi nepiedienīgu, mister Jung, — trīcēdama atteica meitene. Vai tad jūs tiešām nevarējāt pasūtīt man atsevišķu istabu?

—     Protams, ka varēju, — smaidīja Ravens.

—    Jūs teicāt, ka man nav iemesla šaubīties un uztraukties. Vai jūs saprotat, cik tas viss ir šausmīgi?

Ravens apsēdās uz gultas.

—   Esmu atvedis tevi līdz šai pilsētai, — viņš teica, — un uzskatu, ka man ir tiesības uz laipnību no tevis. Bet es negribu tevi pie spiest. Viss ir ļoti vienkārši. Ja tu gribi turpināt braucienu kopā ar mani, tad šonakt paliksi šeit un pacentīsies būt mīļa. Ja vēlies palikt šajā pilsētiņā, vai doties kājām atpakaļ uz Sentluisu, tad es tūlīt braukšu tālāk viens. Ko tu par to teiksi?

Ravens saviebās un piemetināja.

—    Vispār man nebija nodoma šādi izrīkoties ar tevi.

Viņa apsēdās otrajā gultas pusē un sāka raudāt.

—    Ak, Dievs! — viņa ievaidējās. — Cik gan dumja es biju!

Ravens pievilka viņu sev klāt.

—     Vai tev tas vēl nekad nav bijis?

Viņa kautrīgi aizgriezās.

—     Nē, nekad.

—     Nebaidies. Reiz taču tam jānotiek. Meitenes, kuras vēlas nokļūt Holivudā, nevar būt vienlaikus nevainīgas jaunavas un dejotājas. Celies un noģērbies. Ir jau vēls. Es būšu ar tevi ļoti mīļš, tici man.

Viņa saslējās un paskatījās uz vīrieti lūdzošām acīm.

—     Uzgaidiet kādu brīdi, ļaujiet man noģērbties vienatnē.

Ravens iesmējās.

—     Netēlo nu slapju vistu, — viņš tuvojās meitenei. — Nāc, es pats tevi izģērbšu…

—     Nē! — viņa iekliedzās.

Beidzot viņš zaudēja pacietību un nogāza meiteni gultā. Marī ieraudzīja dzīvnieciskā iekārē mirdzošās acis un grasījās kliegt.

—     Neauro! — brīdināja Ravens, ar diviem pirkstiem aizspiezdams viņai muti. — Saki beidzot, vai pabūsi kopā ar mani, vai gribi, lai es braucu prom?

Izstiepusies gultā, viņa ar šausmām vēroja vīrieti, kurš atradās dzīvniecisko instinktu varā. Meitene saprata — gadījumā, ja viņa izrādīs kaut mazāko pretošanos, viņš vienkārši to izvaros un pēc tam pametīs šajā nomaļajā pilsētiņā. Bet maciņā bija tikai viens dolārs un četrdesmit centu. Nē, tagad ir par vēlu kaut ko darīt. Varbūt tas nebūs tik briesmīgi, kā viņa iedomājas? Draudzenes, kuras bija izgājušas cauri šīm "ugunskristībām", likās apmierinātas… Un Marī aizvēra acis, lai nebūtu tuvumā jāredz šī kaisles izķēmotā seja…

Ravens sagrāba kleitu pie izgriezuma un ar asu kustību pārplēsa to līdz pat apakšai. Marī mēģināja piecelties, bet viņš nogrūda to atpakaļ gultā.

—     Nekusties, — viņš nosēcās. — Es nopirkšu tev visu, ko vien vēlies, tikai tagad nekusties!

—     Nē, nē, nevajag! — viņa nesakarīgi čukstēja, saķerdama Ravena roku. — Tas ir tik šausmīgi! Nevajag tā!

—     Sāksim, saprati?

Viņa nespēkā nolaida rokas. Viņš norāva lai bikšeles, un meitene palika kaila. Marī ar rokām aizsedza acis un raudāja. Viņas slaidā figūra un kailās krūtis vēl vairāk satracināja vīrieli. Šajā brīdī pie durvīm atskanēja spēcīgs, uzstājīgs klauvējiens. Uz mirkli Ravens sastinga kā paralizēts, bet apziņa acumirklī atgriezās, viņš pielēca kājās un izrāva revolveri no žaketes kabatas.

—     Kas tur ir? — viņš aizelsies jautāja.

Marī pagriezās uz sāna un pievilka kājas, turpinādama elsot.

—     Raven! Nomet ieroci un nāc laukā ar paceltām rokām! — atskanēja viņpus durvīm.

Viņš visu saprata. Atmiņā uzpeldēja portjē ar izbrīnīto skatienu. Tie bija slazdi. Bet līdzi nebija pat automāta, kuru viņš, muļķis tāds, bija atstājis automašīnā. Ravens uz labu laimi šāva pa durvīm un dzirdēja, kā tur stāvošie cilvēki atlēca sāņus.

Marī iekliedzās un atsēdās gultā.

—     Kas ir noticis? -rviņa jautāja, šausmās skatīdamās uz revolveri. — Kādēļ jūs šaujat? Kas…

Ravens strauji pagriezās pret viņu:

—     Aizveries! — viņš ierēcās.

—     Klausies, Raven, — atkal atskanēja aiz durvīm. — No šejienes tu vairs neaiziesi. Motelis ir aplenkts. Tev nav nekādu izredžu…

—     Nāc! Saņem manu skalpu! — mežonīgi ierēcās Ravens un izšāva uz durvīm.

—     Ravens?! — izsaucās Marī, ar delnu aizspiezdama muti.

Viņš atkal pagriezās pret meiteni.

—    Velns ar ārā! Tagad tu zini visu, mazā padauza! Jā, tu palīdzēji man izkļūt no Sentluisas. Arī tagad tu man palīdzēsi!

Viņš ātri uzvilka bikses, kurpes un iebāza revolveri kabatā. Pēc tam piegāja pie Marī, uzstutēja to kājās un norāva viņas pēdējās apģērba paliekas. Meitene bija tā pārbijusies, ka pat neizjūta kaunu.

—     Tūlīt mēs iziesim no šejienes, — teica Ravens, izvilkdams revolveri. — Tu iesi pa priekšu. Ja uz mani šaus, tev klāsies plāni.

—    Jūs tā nedrīkstat darīt… Lūdzu, ne šādā izskatā…

Viņš neklausījās. Izgriezis viņai vienu roku aiz muguras, viņš nostājās tieši aiz meitenes un grūda to uz durvīm.

—     Ks nāku! Nešaujiet! Es nāku! —viņš kliedza.

—   Ja tu sadomāsi dīkt, vai izstrādāt kādu citu triku, es izmētāšu tavas zarnas pa visu hoteli, saprati?

Viņš ar tādu spēku piespieda revolvera stobru pie Marī kailās muguras, ka meiča no sāpēm iekliedzās, bet Ravens uz to nemaz nereaģēja. Viņš atrāva durvis un izgrūda meiteni gaitenī.

Abi tur stāvošie aģenti bija tik izbrīnīti, ieraugot kailo meiteni, ka uz brīdi apjuka. Tas ietilpa Ravena plānos. Viņš divreiz izšāva. Uzliesmojums apdedzināja Marī roku, un viņa atkal iekliedzās. Aģenti saļima.

—     Neapstājies! — pavēlēja Ravens.

Viņš piespieda Marī skriet pa gaiteni un trepēm līdz pat apakšstāvam. Hallē stāvošais izsūtāmais apstulbis skatījās uz kailo meiteni. Ravens, gandrīz netēmēdams, izšāva. Grūzdams Marī, viņš metās stiklotajām durvīm, aiz kurām bija redzama viņa mašīna. Tai blakus stāvēja otra, tukša.

Ravens drudžaini domās pārcilāja glābšanās variantus. Portjē, neapšaubāmi, ir paziņojis 1-111 par viņa ierašanos. Tādā pilsētelē kā Odesa, turklāt vēl naktī, diez vai atradās vairāk par diviem aģentiem. Tātad runas par aplenkto hoteli bija tīrais blefs.

Dziļi uzelpojis, Ravens izgrūda Marī uz ielas. Neviens nešāva. Viņš lika tai skriet uz mašīnu.

—     Kāp iekšā!

Viņa atvēra durvis un apsēdās. Ravens atskatījās. Koku ēnā kaut kas it kā sakustējās. Viņš izšāva tajā virzienā, ielēca mašīnā, kura tūdaļ ar joni rāvās uz priekšu.

Marī pievilka kājas un ar rokām centās aizsegt krūtis. Viņa visa trīcēja no pārdzīvotā un naksnīgā vēsuma.

—     Uzvedies mierīgi un klusē! — teica Ravens. — Citādi es tevi nobeigšu!

Ravens saprata, ka šobrīd ir bīstami braukt pa ceļu uz Kanzassitiju, tādēļ devās uz Feitenvilu. Viņš palielināja ātrumu līdz sešdesmit piecām jūdzēm stundā. Tas bija maksimālais ātrums tādam ceļam.

Ravens mēģināja mierīgi apsvērt situāciju. Federālā biroja aģenti neizrādījās tik dumji, kā viņš bija iedomājies. Izredzes uz glābiņu šobrīd bija tieši proporcionālas attālumam starp mašīnu un Odesu.

—    Apstājieties uz mirkli, — klusi palūdza Marī. — Rsrau ļoti nosalusi…

—    Nekas, pacieties, — viņš nosēcās. — Sēdies uz grīdas, tur ir siltāk. Es neapstāšos.

Meitene sakņupa uz grīdas.

—    Ļaujiet man iet, — viņa atkal lūdza. — Tagad taču es neesmu jums vajadzīga…

Viņš brīdi domāja, bet tad izlēma, ka meiča vēl var noderēt.

—    Aizveries! — viņš pavēlēja.

Ceļš kļuva labāks, un viņš palielināja ātrumu. Pēc kādām piecpadsmit minūtēm vajadzēja apstāties, lai sameklētu ieroci un ļautu Marī kaut ko uzģērbt. Lai viņa iet ratā. Viņš ar to vairs neauklēsies! Pēkšņi atskatījies, Ravens ieraudzīja tālumā divas uguntiņas. Skaidrs — viņam seko. Noteikti tie ir puiši no FIB. Šā vai tā, bet pārdomām vairs nebija laika. Riskēt nedrīkstēja.

Ravens atkal palielināja ātrumu. Pulkstenis rādīja pustrīs naktī. Līdz rītausmai jāatraujas no sekotājiem. Viņš palūrēja uz Marī. No tās ātrāk jātiek vaļā. Žēl, ka viņš tā arī nepaspēja papriecāties ar šo skaistulīti…

Uguntiņas tuvojās. Viņus šķīra vairs tikai kādas trīs četras jūdzes. Sekotāji noteikti jau ir pamanījuši viņa mašīnas lukturu gaismu. Kā viņš nebija to iedomājies agrāk! Ravens izslēdza ārējo apgaismojumu. Pretī joņojošais ceļš pēkšņi nozuda, un braucējs instinktīvi nobremzēja. Viņš , zaudēja ātrumu, bet gaismu tā arī neieslēdza, uzskatot to par savu priekšrocību. Priekšā parādījās krustceles, un Ravens nogriezās. Šeit viņš atkal uzņēma ātrumu, kaut arī ceļš bija šaurs un kokiem apaudzis. Iespējams, ka sekotāji paskries garām…

Ravens pagrieza galvu atpakaļ, lai pārliecinātos par savu drošību. Uz mirkli viņš zaudēja kontroli pār stūri, un mašīna ietriecās kokā.

Marī atjēdzās un viegli iekliedzās. Ravens lamādamies izkāpa no mašīnas. Caur kokiem pavīdēja sekotāju mašīnas ugunis. Tā aizjoņoja tālāk, pa galveno ceļu… Ravens pagriezās pret sadauzīto automobili un izvilka no tā Marī.

—     Ne skaņas! — viņš pavēlēja.

Meitene trīcēja no aukstuma un pārciestajām šausmām. Tālumā atskanēja sirēna. Ravens sakoda zobus. Bez šaubām, tā bija FIB mašīna.

Pēc brīža Ravens savaldījās.

—     Ejam, — viņš pavēlēja Marī. — Nedaudz pastaigāsimies.

Tagad, kad mašīna ir pagalam, obligāti vajadzēja tikt vaļā no meitenes, kura bija kļuvusi par nastu. Mēness gaismā viņas slaidais augums izskatījās tik kārdinošs, ka Ravenā atkal uzliesmoja vēlēšanās. Aizmirsis visu uz pasaules, viņš sagrāba Marī aiz pleciem un pagrieza pret sevi. Viņa uzreiz saprata, kāds būs turpinājums, un klusēdama sāka izmisīgi pretoties.

Viņi cīnījās klusēdami. Ravens brīnījās par meičas spēku. Pēkšņi meitene spalgi iekliedzās. Viņš atjēdzās un trieca tai ar dūri pa seju. Marī pakrita un turpināja kliegt. Viņš nometās uz ceļiem, piespiezdams to pie zemes.

—    Apklusti! — Ravens nikni norūca, spiezdams viņas muguru pie zemes. — Turi muti, vai arī es tevi nositīšu.

Viņa apklusa, bet turpināja pretoties. Ravens ar pūlēm savaldīja viņas ķermeni.

—    Tūlīt es beidzot tevi iegūšu, — izdvesa vīrietis. — Nekusties, muļķe tāda!

It kā paklausīdama, Marī iepleta rokas un sastinga. Viņas labās rokas pirksti sataustīja un saspieda smagu akmeni. Viņa centās pacelt to, bet pēkšņi kaut kas notika.

—     Nē… nē… nē… —viņa čukstēja.

Ravens spēcīgi saspiedi viņas krūti… Slikti apjēgdama notiekošo, viņa pacēla roku ar akmeni un nolaida to uz nelieša galvas…

21.nodala

t

3.janvāris. Pulkstenis 23-45.

Neskatoties uz sniegputeni, cietuma vārtus ielenca cilvēku pūlis. Hogarts un Džeks ar pūlēm nokļuva līdz caurlaidei un uzrādīja sargam savus dokumentus. Atviegloti viņi iegāja telpā, kur varēja nedaudz sasildīties.

—     Nesaprotu, ko šie ļaudis te drūzmējas? — jautāja Džeks.

llogarts novilka mēteli.

—    Viņi cer ieraudzīt bendi, — viņš paskaidroja. — Uz to viņiem gan nav nekādu izredžu, jo tas nāk pavisam no citas puses caur dienesta durvīm.

Džeks nervozi aplūkoja tukšo istabu.

—    Būšu bezgala laimīgs, kad tas viss beigsies, — norūca 1 logarts. Džeks tikai paraustīja plecus.

—     Man gan tā nelieša sodīšana sagādās prieku.

—     Ceru, ka tas neaizņems daudz laika, — nopūtās Džeks.

Hogarts apstiprinoši pamāja ar galvu.

—     Iesim, es tevi iepazīstināšu ar Devisu. Mēs esam seni paziņas.

—     Devisu? — svārstījās Džeks. — Vai tu runā par bendi?

—    Jā.

Viņi izgāja no istabas. Soda izpildīšanai bija jānotiek cietuma attālākajās telpās. Iegājis mazajā istabiņā, Džeks jutās vīlies. Bez elektriskā krēsla un dažiem koka soliem šeit nekā nebija. Garš, kalsns cilvēks sekoja elektriķa darbam. Pagriezies un ieraudzījis Hogartu, viņš laipni pasmaidīja.

—     Sveiks, Šerlok! Ak tad tu sagādā man darbu?

—     Priecājos tevi redzēt, Devis. Šoreiz tie bijām mēs abi. Gribu tevi iepazīstināt ar Džeku Ellindžeru. — Džek, iepazīsties, tas ir Deviss.

Džeks paspieda pretī pastiepto roku.

—     Ellindžers pirmais sāka medīt Ravenu, — paskaidroja Hogarts. — Tagad viņš strādā pie mums.

—     Netīra lieta, — teica Deviss. — Es šo to lasīju avīzēs. Ziniet, esmu apmierināts, ka varēšu aizsūtīt uz elli šo izdzimteni. Viņa varā esošās meitenes pārdzīvoja drausmīgu laiku…

—    Viņas kārtīgi atriebās. Mums viņu izdevās arestēt, tikai pateicoties Marī Leronai, kura apdullināja Ravenu ar akmeni un pēc tam šāva. Kad tas nelietis atjēdzās, viņa rokas jau bija iekaltas dzelžos.

Deviss kaut ko nomurmināja un atgriezās pie elektriskā krēsla.

—    Atvainojiet, puiši, man vēl nedaudz jāpastrādā.

Elektriķis pasniedza viņam vadības pulti.

—    Vai jūs kaut ko par šo te ziniet?! — Deviss vērsās pie Džeka, papliķēdams pa krēsla atzveltni.

Džeks noliedzoši papurināja galvu.

—     Lūk, slēdzis. Tas iemontēts šeit, lai nebūtu dzirksteļu. — Kā nekā divi tūkstoši voltu. Skatieties uz šejieni…

Viņš nospieda podziņu, un zem krēsla rokturiem iedegās lampiņas.

—    Tas ir signāls, ka ar strāvu viss ir kārtībā, labi, Džo, — Deviss pagriezās pret elektriķi. — Pagaidām vari visu atslēgt.

Viņš paņēma mazu koferīti un atvēra to.

—     Elektrodus es vienmēr nēsāju līdzi, — viņš paskaidroja, izņemdams ķiveri. — To liek uz galvas, redziet, šeit arī ir elektrodi. Ķiveres iekšpuse ir oderēta ar sūkli, kurš piesātināts ar sāls šķīdumu, lai neuzliesmotu. Viss ir jāņem vērā. Dzirksteles un apdegumi sagādā noziedzniekam stipras sāpes. Tas savukārt var uztraukt lieciniekus.

Viņš ielika sūkli spaini.

—    Jūs labāk apsēdieties, — Hogarts klusā balsī teica Džekam klusā balsī. — Tūlīt sāks nākt liecinieki…

Viņi ieņēma vietas pēdējā krēslā.

—     Man jau sāp galva no viņa skaidrojumiem, — atzinās Džeks.

Hogarts grasījās kaut ko atbildēt, bet atvērās durvis, un ienāca daži cilvēki. Viņu sejās bija svinīga izteiksme. Visi apsēdās.

—    Augstais Dievs, — teica Džeks, norādīdams uz kādu ar skatienu.

Telpā ienāca Sallija Perminkere. Uz mirkli viņa sastinga durvīs, bet

tad piegāja pie pirmā sola un apsēdās. Džeks labi redzēja viņas seju. Tā bija auksta, ar rūgtuma izteiksmi. Sallija bija tērpusies melnā kleitā.

—     Kādēļ viņa atnāca? — jautāja Džeks.

—     Ravens pats viņu uzaicināja. Vai tad tu nezini, ka uz nāvi notiesātais vienu cilvēku pēc saviem ieskatiem drīkst uzaicināt uz soda izpildīšanu?

Džeks neizpratnē paskatījās uz viņu.

—     Nāk! — klusu noteica Hogarts.

Gaitenī atskanēja soļi. Durvis atvērās, un iegāja vispirms divi sargi, tad Ravens, bet aiz viņa — kapelāns un cietuma priekšnieks.

Ravens nolūkojās visapkārt un devās tieši pie elektriskā krēsla. Viņa seja bija bāla kā krīts, bet ārēji notiesātais izskatījās mierīgs. Deviss piegāja un pastiepa viņam roku. Ravens dīvaini paskatījās, tomēr paspieda pastiepto roku.

—     Es visu izdarīšu ātri, — klusā balsī teica Deviss.

—     Nesteidzieties, — pasmaidīja Ravens. — Šie taču ir mani pēdējie mirkļi.

Apsardzes vīri pieveda Ravenu pie krēsla. Cietuma priekšnieks piegāja pie viņa un iečukstēja ausī dažus vārdus.

—     Ko gan lai es runāju? — bargā balsī noteica Ravens.

Viņš pārskatīja klātesošos, līdz sastapās ar Sallijas acīm. Sieviete skatījās uz viņu ar aukstu naidu. Ravens uzsmaidīja lai. Tad viņš pagriezās pret Devisu.

—    Sāc, vecīt, — teica Ravens. — Palīdzi man ātrāk tikt no šejienes prom.

Deviss nofiksēja ar speciālām ierīcēm viņa rokas un kājas, piestiprināja pie kājām elektrodus un ātri uzvilka ķiveri.

Ravens dziļi ieelpoja.

—     Žēl atstāt savus vilcienus, — viņš rūgti noteica. — Paliekat sveiki!

Deviss jau atradās pie slēdža un jautājoši paskatījās uz cietuma priekšnieku, kurš pamāja ar galvu. Deviss nospieda slēdzi. Klusumā bija dzirdama tikai klusa šņākoņa un sprēgāšana. Ravena ķermenis saliecās un nokrita uz priekšu, nostiepdams siksnas, ar kurām tas bija piesprādzēts. Deviss izslēdza strāvu, un Ravens atkrita krēslā. Sī procedūra atkārtojās vairākas reizes.

Džeks juta, ka sāk trīcēt. Viņš paskatījās uz Hogartu. Tas zelēja košļājamo gumiju.

Pie krēsla piegāja ārsts, lai pārbaudītu pulsu. Pagriezies pret klātesošajiem, viņš rezumēja:

—     Šis cilvēks ir miris.

Kad visi liecinieki bija izgājuši, Sallija pēkšņi atgriezās. Viņas seja joprojām dega naidā. Iekams kāds paspēja viņu aizturēt, Sallija ātri piegāja pie krēslā sakņupušā Ravena un iespļāva viņam sejā.

Saturs

Liec mironim dancot 5

Dzīvās miesas tirgoņi 153

□ Ofsetiespiedums. 19 uzskaites iespiedloksnes. Metiens 10000 eks. Līgumcena. Reģistrācijas apliecība Nr.2-0629. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā Balasta dambī 3, Rīgā. Pasūtījuma Nr. 1242

Content

Čeizs Džeimss Hedlijs Liec mironim dancot Dzīvās miesas tirgoņi

I.nodala

2.nodala

3.nodala

4.nodaļa

5.nodala

6.nodala

DZĪVĀS MIESAS TIRGOŅI

PROLOGS

I. nodala

2.nodaļa

3.nodaļa

4.nodaļa

5.nodala

6.nodala

7.nodala

8. nodala

9. nodala

10.nodala

11.nodala

12.nodala

13.nodala

14.nodala

15. nodaļa

16 .nodala

I 7.nodala

18. nodaļa

19. nodaļa

OTRĀ DALA

1.nodala

2.nodala

3.nodala

4.nodala

5. nodala

6.nodaļa

7.nodala

8.nodala

9 .nodala

10.nodala

11.nodala

12.nodaļa

13.nodala

14. nodaļa

15. nodala

16.nodala

17.nodala

18. nodaļa

19. nodaļa

20.nodala

21.nodala