Sitina Tatjana

Lielā Juliusa gals

Tatjana Sitina

Lielā Juliusa gals

Bet . . . Spartakieši cītīgi sargā savus vārtus! Vārtsargs nupat saķērā ]oti grūti tveramu bumbu! Jūs dzirdat, kā maskavieši aplaudē staļingradiešiem par lielisko uzbrukumu! Tagad bumba atkal laukuma centrā . . .

Pulkvedis Smirnovs izslēdza radioaparatu, lai gan bija žēl to darīt. Kabinetā ienāca un steidzīgiem soļiem tuvojās pulkveža rakstāmgaldam maza auguma resnītis neaizpogātā, saņurcītā putekļu mētelī. No mēteļa labās kabatas līda laukā zaļas kaklasaites galiņš. Resnīša seja kvēloja, bet bērnišķīgajā zoda bedrītē spīdēja sviedru lāses.

—  Nav nemaz tik viegli pie jums nokļūt, biedri pulkvedi, — viņš elsdams teica. — Diviem biedriem man bija jāpaskaidro, ko gribu ziņot. Un abi nenoklausījās līdz beigām un nodeva mani nākamajam darbiniekam gluži kā vienkāršu kancelejas papiru. Jūs esat trešais!

—    Piesēdiet, lūdzu! — Smirnovs laipni pārtrauca apmeklētāju.

—    Pateicos! — atviegloti izdvesa resnītis un noslaucīja seju ar rokā sažņaugtu rūtainu kabatas drānu. — Grūti! Tik karstā laikā cilvēks jūt katru savas miesas kilogramu. Ļoti grūti . . .

Kamēr resnais vīrs sapīcis sūrojās, Smirnovs viņu klusēdams novēroja. Nekādu lielu uzticību pret šo apmeklētāju viņš nejuta. Iespējams, ka vajadzēs klausīties garu, juceklīgu stāstījumu, bet gala rezultātā blēņas vien būs. Tā, diemžēl, reizēm gadās…

—    Atvelciet elpu, atpūtieties un tad izstāstiet man, kas jums atgadījies, — Smirnovs teica resnītim, bet pats vērīgi ieklausījās Siņavska patīkamajā balsī, kas tagad skanēja no otrā stāvā atvērtā loga. Pēkšņi balsi nomāca varena, arvien skaļāka rēkoņa. «Vārti!» Smirnovs satrūkās. «Bet kam par labu? Drīz beigsies otrais puslaiks . . . Šie vārti var būt izšķirīgie.»

—    Es jau atguvos, — pakļāvīgi teica resnītis un ērtāk atlaidās atzveltnes krēslā. — Redziet, 1945. gadā, atrazdamies Padomju Armijas rindās Vācijas teritorijā, Minsterbergas pilsētā, es 11. augustā pulksten divos dienā gāju pa ielu … — necerēti sakarīgi un koncentrēti sāka stāstīt resnītis.

Smirnovs vairs neklausījās, ko runā Siņavskis.

Vispirms viņam iepatikās apmeklētāja lietišķais tonis. Ieskatījies runātāja sejā, Smirnovs redzēja sārtus, apaļus vaigus, gaišzilas acis, bet šo acu skatienā tādu domu un jūtu koncentrētību, kas darītu godu pat cilvēkam ar daudz vīrišķīgāku ārieni.

Tās bija tāda vīra acis, kas nolēmis cīnīties līdz galam. Viņas zibēja neatlaidībā un jautrā pārgalvībā.

—   Piedodiet, — kā jūsu vārds? — Smirnovs pārtrauca resnīti, izņemdams no galda atvilktnes un sniegdams apmeklētājam paciņu «Belomorkanal» papirosu.

—  Pateicos, es nesmēķēju! Mans vārds — Okuņevs, Boriss Vladimirovičs. Pēc specialitātes esmu mechaniķis. Armijā dienēju tankistos. Patlaban esmu galvenais meistars montāžās cechā.

—   Tā… Tā… Tātad 1945. gada 11. augustā jūs pulksten divos dienā gājāt pa Minstenbergas pilsētas ielu …

—      Tieši tā! — Okuņevs turpināja. — Es gāju gar liela, sagrauta nama drupām un gribēju jau iegriezties šķērsielā, kad izdzirdu sievietes kliedzienus. Man pretim pa ielas vidu nāca pelēkās biksēs un biezā, zaļā svīterī ģērbies cilvēks. Es jums varētu sīki aprakstīt katru šī tipa sejas pantu, jo tas, ko viņš manā acu priekšā izdarīja. .. Vārdu sakot, es viņu pazītu katrā laikā, dienā vai naktī, lai kā viņš būtu ģērbies vai pat nogrimējies. Viņam pakaļ skrēja meitene brūnā kleitā, bez zeķēm, vienā kājā tai bija no lupatām pašūta tupele. Otru tupeli viņa skrejot laikam bija pazaudējusi. Atceros, ka viņai bija pavisam gaiši, reti redzētas sudrabainas krāsas mati, tie atrisuši vējā plīvoja kā gaišs mākonītis. Pamanījis mani, nācējs apstājās un pagriezās atpakaļ, gaidīdams meiteni. Bet meitene kliedza, un es atceros katru viņas vārdu. «Neģēlis!» viņa sauca. «Aizturiet viņu, biedri! Nodevējs! Cik cilvēku viņš moku kambarī nav nobendējis! Bende!»

—  Protams, es esmu vainīgs! — Okuņevs pēkšņi apklusa un saviebās it kā aiz sāpēm. Tad viņš spēcīgi uzsita ar rokā sažņaugto cepuri sev pa celi.

—    To es nekad nevarēšu sev piedot! Man taču bija ierocis, un es varēju viņu sašaut, piemēram, kājā. Bet mani samulsināja tieši tas, ka viņš nebēga. Viņš stāvēja un mierīgi gaidīja meiteni. Apmēram desmit solus no manis. Bet, kad attālums starp viņu un meiteni bija vairs kādi pieci seši soli, kad meitene jau pacēla roku, lai sagrābtu viņu aiz pleca, vīrietis spēji noliecās, paķēra ķieģeli, atvēzējās un no visa spēka ietrieca to meitenei sejā. Bet pats tūlīt iebēga drupās . . . Sajā brīdī… — Okuņevs atkal noslaucīja ar kabatas drānu seju, — es izdarīju otru kļūdu. Es metos pie meitenes.

—   Skaidrs … — teica Smirnovs. Atvērās durvis, un tajās parādījās nodaļas darbinieks kapteinis Zacharovs. Viņš gribēja kaut ko teikt, bet Smirnovs to aizkavēja, jautādams: — Vai steidzīgi?

—   Nedeg, biedri pulkvedi! — Zacharovs atbildēja un aizgāja, klusu pievērdams aiz sevis durvis.

—   Tātad jūs metāties pie meitenes, bet svešais pa to laiku iebēga drupās . . .

—   Jā, — Okuņevs noņurdēja un aizdomīgi pablenza uz pulkvedi. — Sakiet, lūdzu, vai jūs klausīsieties mana stāsta turpinājumu? Sajā vietā abi biedri mani pārtrauca un raidīja tālāk .. .

—  Es jūs uzklausīšu līdz beigām. Tātad svešais aizbēga.

Jā, es pielaidu kļūdu. Meiteni aizveda uz ķirurģisko slimnīcu.

—   Vai viņa kaut ko pateica?

—   Divas nedēļas viņa neatguva samaņu, bet trešajā mēs aizgājām no Minstenbergas. Vienīgais, ko es par viņu zinu, ir tās vārds un vecums. Viņu sauc Marija Dorochova, un toreiz tai bija septiņpadsmit gadi.

—   Nu, jūs tomēr zināt daudz! — atteica pulkvedis. — Turpiniet, Boris Vladimirovič! Tikai neuztraucieties, stāstiet mierīgāk . . .

—   Mierīgi es par to nevaru runāt. Turpināšu. . . Šodien, pēc desmit gadiem, es izdarīju otru nepiedodamu kļūdu. Es viņu redzēju tur!

Okuņevs ar cepuri pamāja uz loga pusi dzirdamo skaņu virzienā.

—   Stadionā? Jūs varējāt pārskatīties, Boris Vladimirovič! Pagājuši taču desmit gadi!

—   Biedri pulkvedi, to jūs man nesakiet. Es esmu vienkāršs cilvēks, bet savu mūžu esmu nodzīvojis godīgi. Tas, ka man neizdevās notvert šo neģēli, ir vienīgais tumšais traips uz manas sirdsapziņas. Jūs varat man neticēt, bet, kad esmu slims, es atkal visu redzu — ielu, meiteni un viņas seju vēlāk slimnīcā. Es galvoju, ka redzēju to neģēli šodien stadionā. Es viņu pazinu mirklī, kad tas piegāja pie savas vietas ziemeļu tribines sešpadsmitajā rindā . . .

—      Boris Vladimirovič! — Smirnovs to pārtrauca. — Man būtu liels lūgums. Pamēģiniet tagad skaidri atcerēties katru šīs satikšanās sīkumu. Pastāstiet, ko viņš darīja un kā izturējāties jūs . . .

—    Es izturējos kā pēdējais muļķis. Es pietrūkos kājās un, acis ieplētis, skatījos uz viņu. Un tad gar rindā sēdošajiem cilvēkiem spraucos pie viņa.. .

—   Saprotu. Vai viņš aizgāja?

—    Ne tūlīt. Mūs šķīra ļaužu pūlis. Viņš aizsmēķēja un nesteigdamies sāka virzīties uz izeju. Es skrēju viņam pakaļ, kaut ko uzsaucu, mani apturēja milicis, un ilgi nevarēju saprast, ko es … ko man . . .

—   Saprotu, saprotu … — Smirnovs atkārtoja, spēcīgi piespiezdams, nodzēsa papirosa galu pelnu traukā un brīdi klusēja. — Pagaidiet, Boris Vladimirovič! — Smirnovs beidzot teica. — Es vēlreiz jūs lūdzu atcerēties visus sīkumus. Kā viņš aizsmēķēja, kā gāja, ko turēja rokās, vai jums bija tāds iespaids, ka viņš stadionā viens pats vai kopā ar vēl kādu citu?

—   Nezinu. Par to es netiku domājis. Viņš aizsmēķēja . . . Izņēma no kārbiņas papirosu un, kā parasts, aizsmēķēja.

—   Kā parasts! Tātad viņš nozuda, bet jūs devāties šurp pie mums?

—    Jā, es ielēcu pirmajā mašīnā, kas gadījās ceļā, un atbraucu šurp. Nē, viņš droši vien bija viens pats. Vismaz man nav palicis atmiņā, ka viņš būtu atnācis kopā ar kādu citu! Tomēr apgalvot to es nevaru.

Kabinetā iestājās klusums. Smirnovs pētīja savas rokas un nekā neteica. Okuņevs gurdi nopūtās un atlaidās atzveltnes krēslā. Pie sienas, starp grāmatu plauktu un durvīm, veclaicīgs pulkstenis augstā, pulētā ozolkoka skapi gausi tikšķināja sekundes. «Un tomēr mans stāsts viņu ne visai ieinteresēja!» Okuņevs izmisis domāja. «Nupat jau tā kā iesila, vaicādams par sīkumiem, bet tad atkal kļuva vienaldzīgs. Nē, acīm redzot romantika vēl saglabājusies tikai vecajos dēku romānos. Nekas to neatgādina šajā vēsajā, tīrajā un klusajā ēkā. Un arī iepretim sēdošajā cilvēkā nav nekā romantiska. Viņa sejā viss gluži ikdienišķs: resns, strups deguns, biezas lūpas, plata piere, gludi sasukāti gaiši mati, kas pie deniņiem jau metas sirmi. Pat vienkārša interese neizpaužas šai sejā, tikai pieklājīga uzmanība un tikko jaušama skeptiska, vēsa neuzticība.»

Okuņevam pēkšņi kļuva skumji, viņš jutās noguris, gribējās ātrāk tikt mājās, bija žēl velti izšķiestās enerģijas un neizmantotās izdevības labot savu lielo kļūdu.

—   Es neatceros sīkumus! … — viņš gurdi atkārtoja. — Bet pat tagad es skaidri redzu viņa seju. Ziniet, šim tipam ir ļoti raksturīga iezīme. Varētu teikt, ka deguns viņam'ir garš un tievs, bet pats galiņš, — Boriss Vladimirovičs pacēla savas resnās rokas un pieskārās degungalam, — pats galiņš ir platāks, gaļīgs, gandrīz trīsstūrains . . .

Smirnovs piecēlās. Viņš pagājās pa kabinetu, apstājās pie pulksteņa, stāvēja kādu brīdi, tad nolaida roku un nopūzdamies atgriezās pie galda.

Istabā atkal kādu bridi valdīja klusums. Smirnovs, domās nogrimis, klusēja un — kā likās Okuņevam — bija vīlies.

—         Es saprolu, — Okuņevs izmisis teica.

—    Jums ir tiesības apšaubīt visu, ko jums stāstīju …

—    Nē taču, Boris Vladimirovič! — Smirnovs viņu steidzīgi pārtrauca. — Es neko neapšaubu. Lūk, ko es gribēju lūgt… — Smirnovs no galda atvilktnes izņēma žūksnīti papīru un pasniedza Okuņevam. — Atsēdieties, lūk, pie tā galda blakus logam un uzrakstiet visu, ko man stāstījāt, un visu, ko vēl atcerēsieties.

—    Ko-o-o? — Okuņevs ieplēta muti, un viņa sejā izpaudās tik patiess sašutums, ka Smirnovs negribot pasmaidīja. — Tātad, biedri pulkvedi, zemes virsū nav tādas iestādes, kur iztiktu bez papīriem, bez birokrātismā? Visur formalitātes?

—   Kārtība! — pasmaidīja Smirnovs. — Vienmēr un visur jābūt kārtībai, Boris Vladimirovič. Bet es, lai jūs netraucētu, pa to laiku darīšu savu darbu.

Smirnovs izgāja. Kaut kur netālu klabēja rakstāmmašīna. Mājīgi dūca lifts. Okuņevs pagrozīja galvu, pasniedzās un paņēma spalvas kātu, nolika sev priekšā papīra loksni un ar paprāviem burtiem sāka cītīgi rakstīt savā īpatnējā rokrakstā — katram «p» kājiņa saliecās brašā līkumā, bet visi «c» līdzinājās maziem gliemezīšiem.

Kad pēc minūtēm četrdesmit atgriezās Smirnovs, Okuņevs vēl vienmēr cīnījās ar vārdu «minētais», — vienkārši neiespējami uzrakstīt kaut rindu, neatkārtojot šo vārdu vismaz trīs reizes. Galu galā resnītis aizvietoja daļu «minētais» ar «attiecīgais», parakstījās un, atviegloti nopūzdamies, pasniedza Smirnovam aprakstīto lapu žūksnīti.

—   Kā jūs domājat, biedri pulkvedi, vai attiecīgo neģēli varēs notvert?

—   Mūsu darbā iepriekš neko nevar pateikt! — Smirnovs atrūca, numurēdams lapas. — Bet notvert vajag! Tā . . . Tagad atļaujiet, Boris Vladimirovič, jums pateikties par palīdzību.

—   Ko jūs runājat! — Okuņevs sašutis iesaucās, piecēlās un sāka staigāt pa kabinetu, ar bērnišķīgām, nemierīgām kustībām noraustīdams uz leju saņurcīto putekļu mēteli. — īsts vīrs es būtu, ja . . .

—    Nu, tādā gadījumā atvadīsimies! — Smirnovs pasmaidīja, un šai brīdī pulkveža seja Okuņevam šķila tik atklāta un labsirdīga, ka viņš ar nožēlu nodomāja: «Tagad būtu īstais brīdis sākt sarunu!» Bet viņi jau stāvēja kabineta durvīs, un Smirnovs tās atvēra savam viesim ar laipnu, bet reizē atturīgu žestu … — Jā, atvainojiet, Boris Vladimirovič, vēl viens jautājums! — Smirnovs, durvīs stāvēdams, teica. — Jums taču ir ģimene?

—   Sieva un divi bērni — dēls un meitiņa. Bet, biedri pulkvedi, — Okuņevs aizvainotā balsi piebilda, — es esmu pieaudzis cilvēks un saprotu, par ko var un par ko nevar runāt ar ģimeni.

—   Nu, visu labu un vēlreiz pateicos!

Okuņevs aizgāja. Smirnovs atgriezās pie galda, nocēla telefona klausuli, nosauca numuru un teica:

—   Nupat izgāja no kabineta. Lai Solovjovs iet uz septīto izeju.

Okuņevs brauca lejā ar liftu. Viņš jutās stipri noguris, sāka sāpēt galva. Izgājis uz ielas, Okuņevs apstājās un pārlika, kā visātrāk nokļūt mājās uz Presņas rajonu, un nolēma tādā izņēmuma gadījumā nežēlot naudu braucienam ar taksometru. Gurdi vēcinādams rokā galīgi formu zaudējušo cepuri un ļodzīdamies kā lācis, viņš lēnām aizgāja līdz taksometru stāvvietai, krišus atkrita sēdeklī un pateica savu adresi.

Mirklī, kad taksometrs, viegli sašūpojies, aizslīdēja no stāvvietas un ienira mašīnu straumē, aizmugurē aizcirtās otras mašīnas durvis.

Gaišās vasaras biksēs un baltā sporta kreklā ģērbies jauneklis pieliecās šoferim klāt un uz mirkli pavēra savu apliecību.

—   Brauksim, draugs! Ne pārāk tuvu, lūk, tai mašīnai, bet arī ne pārāk tālu aiz tās.

—   Skaidrs! — šoferis pamāja ar galvu un, mazliet pieliecies, ar abām rokām satvēra stūres ratu.

—    Ielu krustojumam būs jāpārbrauc dzeltenā signālā laikā! — viņš brīdināja. — Ja gaidīsim — pazaudēsim pēdas.

—   Riskēsim! — piekrita pasažieris. Šoferis paslepus palūkojās uz viņu. Apliecībā šoferis bija paspējis izlasīt tikai dienesta pakāpes nosaukumu — jaunākais leitnants, un vārdu — Michails. Tagad viņš redzēja rūpju pilnu un mazliet svinīgu jauneklīgu profilu.

—   Trakas lietas! — šoferis noteica, bet pasažieris sarunā neielaidās.

«Nopietns zēns!» šoferis ar patiku nodomāja.

—   Re, kādi vīri! Uz mūsu rēķina vēl otra mašīna izspruka cauri! — šoferis teica, skatīdamies spogulītī, bet arī šoreiz pasažieris neatbildēja.

Šoferis nevarēja zināt, ka jaunākais leitnants Mi< hails Solovjovs valsts drošības iestādē strādā tikai otro gadu un briesmīgi kaunas par savu jauneklīgo izskatu un palamu «Mazulis», kādā viņu iesaukuši vecākie darba biedri.

«Laikam jau tāds dienests, ka nedrīkst runāt,» nodomāja šoferis. «Nopietns darbs!»

Nākamajā rītā Michails Solovjovs noguris, miegains, bet visumā apmierināts ar sevi rakstīja pulkvedim ziņojumu.

Bija reti jauka, ne visai karsta jūnija diena. Pēc rītausmā uznākušās lietus gāzes visas krāsas atguva savu spilgtumu. Pat visnomaļākajās šķērsielās laika zoba apgrauztās savrupmājiņas it kā atdzīvojās un saņēma visus spēkus, lai kaut īsu brīdi izliktos rožainas vai zilas, kaut gan to izburbējušais un apdrupušais apmetums jau sen bija zaudējis savu krāsu. Tādā dienā nelikās garlaicīga pat raporta rakstīšana, kas Mišām parasti nepatika.

Valsts drošības iestāžu darbā Solovjovs iestājās pēc karadienesta robežsargu pulkā. Taisnību sakot, pirms pusotra gada Miša daudz ko bija iedomājies pavisam citādi. Kad Miša karaspēka daļas politnodaļā saņēma komjaunatnes ceļazīmi un noklausījās biroja locekļu svinīgos novēlējumus, viņš domās sevi redzēja tumšā naktī joņojam uz motocikla pa mežu vai, vēl labāk, pār nepārejamām kalnu pārejām, iztēlojās, kā notver ienaidnieku un nodod to padomju tiesai. Domās viss likās vareni un patīkami. Tagad, atcerēdamies savus sapņus, Miša tikai iecietīgi smaidīja.

«Pēc minētajām divām mājām, kas alrodas ai/, pilsoņa Okuņeva dzīves vietas,» Miša cītīgi rakstīja, pa laikam uzmezdams acis pulkstenim, «sakas astoņdesmit metru gara sēta, vienu metru septiņdesmit augsta, nokrāsota pelēkā krāsā . . . Aiz sētas ierīkota taksometru parka noliktava . . .»

Ieskanējās telefons.

Miša nesteigdamies nocēla klausuli un, turpinādams rakstīt iesākto teikumu, atsaucās, cenzdamies savai balsij piedot to skanīgo, spēcīgo tembru, ar ko bija slavens pulkveža bass.

—    Solovjov, labi veicīgi pie vecā! — strauji teica kapteinis Zacharovs, un pēc šī straujuma Miša nojauta, ka gaidāms brāziens . . .

Kabinetā pie Smirnova sēdēja kapteinis Zacharovs, un pēc viņa sejā skaidri saredzamā apjukuma un niknuma Miša saprata, ka gaidāms nevis vienkāršs brāziens, bet kāds loti nopietns pārbaudījums, no kura rezultātiem atkarīgs viss viņa turpmākais liktenis.

Kādu brīdi Smirnovs sēdēja klusēdams un noraudzījās uz Mišu Solovjovu.

Pulkveža priekšā stāvēja jauneklis ar uztraukumā piesarkušu seju un skaidrām, tagad mazliet satumsušām acīm. Jaunekļa mute zēniski pavērusies, bet viņa acīs — Smirnovs to skaidri redzēja — bija vairāk ziņkāres nekā baiļu.

Kabinetā iestājās pilnīgs klusums. Smirnovs un Zacharovs izdzirda vieglu nopūtu. Miša atvilka elpu.

—       Jaunākais leitnant Solovjov! Pastāstiet, kā jus vakar izpildījāt uzdevumu . . . paklusu un gandrīz mierīgi teica Smirnovs.

—    Saņēmu uzdevumu uzraudzīt pilsoni Okuņevu, lai tas laimīgi atgrieztos mājās, — Miša sāka stāstīt, skaidri dzirdēdams pats savu balsi.

—   Pilsonis Okuņevs brauca uz mājām taksometrā ar nr. 86-01. Pulksten divdesmitos un četrdesmit divās minūtēs viņš pie savas mājas izkāpa no mašīnas, samaksāja šoferim un iegāja pagalmā, lai dotos uz sētas māju. Es turpināju novērošanu līdz pulksten sešiem no rīta, tas ir, līdz k]uva pavisam gaišs, kā man bija norādījis kapteinis Zacharovs. Nekā aizdomīga netiku manījis. Pulksten sešos un piecpadsmit minūtēs es izbeidzu novērošanu un atgriezos nodaļā.

—    Bet septiņos un četrdesmit piecās minūtēs Okuņevu atrada viņa mājas vārtu telpā nogalinātu, — mierīgā balsī Smirnovs pārtrauca Solovjova stāstījumu. — Nodurtu. Pēc pirmajām ziņām, apstākli, kādos notikusi slepkavība, liecina, ka tai nav bijis gadījuma raksturs. Slepkavu neviens nav redzējis, un tas aizbēdzis. Jaunākais leitnant, jūs savu kaujas uzdevumu neesat izpildījis. Kā mēs jau paredzējām, ienaidnieks novērojis Okuņevu. Jūs sekotāju nepamanījāt. Jūs nenosargājāt godīga patriota, laba cilvēka biedra Okuņeva dzīvību. Jūs neesat attaisnojis dāvāto uzticību!

Miša Solovjovs k]uva bāls kā līķis. Acis nenovērsdams no pulkveža sejas, viņš stāvēja, izslējies visā augumā, un kapteinis Zacharovs nesaprata, kur Solovjovam rodas spēks šajā brīdī noturēties kājās. Miša taču dzirdēja visbriesmīgāko apsūtlzību, un to izteica cilvēks, kura deļ viņš, tāpat kā daudzi citi nodaļas darbinieki, būtu ar mieru jebkurā brīdī iet caur uguni un ūdeni.

—   Nu, Solovjov, kāpēc tu klusē? — Zacharovs neizturēja un vaicāja; viņam puiša bija neizsakāmi žēl.

—   Jā, atbildiet, jaunākais leitnant! — Smirnovs teica asi, lai Miša ātrāk atgūtos.

—   Ko es varu teikt, biedri pulkvedi? — Miša sāka runāt, ar mokām kustinādams aukstās, it kā sastingušās lūpas. — Esmu vainīgs, tik ļoti vainīgs, tur nav ko iebilst. . . Tomēr, nevis lai attaisnotos, bet tikai konstatējot faktus, es teikšu . . . Biedri pulkvedi, ienaidnieks novērošanu neizdarīja! Galvoju. Tikai lai noskaidrotu faktus!

—   Nu kā tad «neizdarīja»! — uztraucās Zaclīarovs. — Tu taču neesi mazs bērns!

—    Apstākļi novērošanai tur sarežģīti, biedri kapteini! — Miša turpināja. — Savā raportā es par to ziņoju. Visa apkārtne kā uz delnas, jo tuvu cita citai tur ierīkotas trīs fabriku noliktavas … Es šīs grūtības pārvarēju tādējādi, ka iepazinos ar kādu meiteni un visu nakti nosēdēju uz soliņa iepretim pagalma vārtiem, pat pagalmā pastaigājos! Gluži kā sargs postenī staigāju ar viņu pa šķērsielu . . . Ienaidnieks nekādi nevarēja no manis noslēpties!

—    Paklausieties, Solovjov, varbūt jūs tomēr kādu brīdi tā bijāt aizrāvies sarunā ar meiteni, ka palaidāt kaut ko garām neievērotu? — pulkvedis stingri noprasīja.

Miša neatbildēja. Izslējies un dūres sažņaudzis,

viņi stāvēja, neskatīdamies uz Smirnovu, un par vaigiem Mišām lēni ritēja asaras.

—   Nē, biedri pulkvedi, tas jaunākajam leitnantam Solovjovam nevarēja gadīties! — noteikti sacīja Zacharovs. — Par to es galvoju.

—   Jūs abi, saprotams, gribat tikai labu, bet darbu mēs sagandējām jau pašā sākumā … — neapmierināti atcirta Smirnovs. — Nu labi, ko tagad līdz pārmetumi. Arī mēs abi, kapteini, esam vainīgi. Vajadzēja novērošanu uzdot darbiniekam ar lielāku pieredzi . . . Jūs, Solovjov, neiemidziniet pats sevi! Ienaidnieks sekoja, jūs kaut ko neesat pamanījis. Jūsu vietā es par katru cenu noskaidrotu, kas palaists garām neievērots. Tas jānoskaidro!

Asaras nenoslaucījis, Solovjovs vēl vairāk izslējās un paskatījās Smirhovam sejā.

—     Jaunākais leitnant Solovjov! — pulkvedis turpināja. — Jūs tūlīt dodieties pie Okuņeva ģimenes. Palieciet tur, kamēr nelaiķis būs apbedīts, un dariet visu iespējamo, lai palīdzētu Antoņinai Michailovnai. Kapteini Zacharov! Sastādiet rakstu Ministru Padomei ar lūgumu piešķirt personālo . pensiju Okuņeva ģimenei. . . Izpildiet abi!

Savā priekšā redzēdams vienīgi kapteiņa Zacharova plato muguru, Solovjovs nedrošā gaitā izgāja no pulkveža kabineta.

Trīsarpus dienas un naktis viņš pavadīja pie Okuņeviem. Veikdams milzumu sīku, bet svarīgu darbu, kas ģimenē vienmēr uzrodas, kad to piemeklē nelaime, viņš visu laiku tikpat kā negulēja, neēda un ne par ko nevarēja domāt.

Pēc Okuņeva apbedīšanas Solovjovs pavadīja

Antoņinu Michailovnu uz mājām, palīdzēja viņas dēlam Vladikam nolikt mēbeles parastajās vietās un pievakarē, kā bija pavēlēts, ieradās noda]ā.

—    Uzgaidi! — Zacharovs sarūgtināts teica, a. izbrīnu noskatīdamies Mišā. — Es paziņošu, ka tu esi ieradies. Pagaidām ievelc kādu dūmu …

Pulkvedis Smirnovs ilgus gadus bija nokalpojis armijā un vairāk par divām trešda]ām no tiem valsts drošības iestādēs vadošos posteņos. Jau sen bija pagājuši tie laiki, kad viņš, sodīdams kādu no saviem darbiniekiem, klusībā šaubījās: «Vai tas ir pareizi?. ..», «Vai man taisnība?», «Vai tā vajag?. ..» Smirnovam bija izveidojušās noteiktas prasības pret sevi un citiem cilvēkiem, un atkāpties no tām viņš tagad vienkārši nespēja. Bet pēdējos gados, kad viņa abi dēli pieauga, šim morāles kodeksam pievienojās vēl kāda grūti definējama spēcīga izjūta, kas sasaucās ar tēva jūtām un palīdzēja pilnīgāk un labāk saprast cilvēkus.

—    Atgriezāties? — Smirnovs vaicāja, raudzīdamies Solovjova pelēkajā sejā. — Piesēdiet, jaunākais leitnant!

Miša atsēdās.

—    Esat noguris?

—    Nekas, biedri pulkvedi … — Miša noguris atbildēja.

—    Ejiet gulēt! Rītvakar dosieties komandējumā.

Miša domāja par to, ka kuru katru brīdi no

krustmātes var atgriezties meitiņa, — tā Okuņevu ģimenē dēvēja jaunāko meitu. Kā gan Antoņina Michailovna viņu sagaidīs? Solovjovs atcerējās ari, ka nopircis sviestu, bet aizmirsis pateikt Okuņevu vecmāmu]ai, ka tas nolikts uz plaukta aizdurvē …

—   Dosieties ceļā ar lidmašīnu. Uz Odesu. Vai jūs dzirdat, jaunākais leitnant?

—   Jā, biedri pulkvedi! — Miša apatiski atsaucās. — Ar lidmašīnu uz Odesu . . .

—   Darbs jāpadara līdz galam … — pulkvedis mierīgi sacīja. — Pēdējās trīs dienās jūs laikam izpratāt, kas ir bēdas, ko nozīmē zaudēt tuvu cilvēku. Ienaidnieks vienmēr nes nelaimi mūsu mājās, Solovjov!

—   Es, biedri pulkvedi, atcerējos to — nepamanīto, kā jūs likāt, — vēl vienmēr tikpat apatiski teica Miša. — Tas attiecas uz manu neveiksmi. Kad mēs sākām sekot Okuņevam, reizē ar mums dzeltenā signālā laikā pārbrauca vēl viena mašīna. Un galvenais, ka šoferis taču pateica, bet es tam nepievērsu uzmanību. Skaidrs, ka tas bijis ienaidnieks. Kas gan uzdrošinātos pašā centrā braukt pāri ielu krustojumam dzeltenā signālā laikā?

Smirnovs ilgi klusēja. Tad palocīja galvu. ^

—   Interesanti, — viņš teica. — Tas nozīmē, ka viņam ir sava mašīna. Šoferis, izdabājot pasažierim, diez vai izdarītu tādu pārkāpumu.

—   Bet kur gan viņš pēc tam pazuda, biedri pulkvedi? Es negribu taisnoties, bet tikai noskaidrot patiesību, — objekta teritorijā ienaidnieka nebija, biedri pulkvedi! Dariet ar mani, ko gribat, bet viņa tur nebija!

—Visticamāk, ka būs nolicis tā! — pulkvedis pārtrauca Mišu. — Stadionā viņš ieraudzīja Okuņevu, izgāja uz ielas, tad sekoja Okuņevam pa pēdām. Tas ir sen pazīstams tīģeru paņēmiens — sekot medniekam pa pēdām. Tā gan! Noskaidrojis, ka Okuņevs griezies pie mums, viņš nolēma nogalināt Borisu Vladimiroviču, jo tas taču viņu pazina vaigā. Tur jums, Solovjov, laikam būs taisnība — novērošanu ienaidnieks neizdarīja. Viņš vienkārši iegaumēja adresi, aizbrauca un atgriezās no rīta ap to laiku, kad darbinieki dodas darbā. Bezkaunīgi pārdroši, bet saprātīgi! Jūs aizgājāt tikai dažas minūtes pirms viņa atnākšanas! Tomēr šodien par to nedomājiet! Jāizlabo mūsu kopējā kļūda. Jūs lidosiet uz Odesu. Tur dzīvo kāda Marija Nikolajevna Dorochova-Vorošina … Viņa ir skolotāja, māca vēsturi. Un tagad klausieties uzmanīgi. 1945. gada augusta mēnesī Vācijā, Minsterbergas pilsētā, viņai uzbrucis kāds cilvēks. Jūsu uzdevums noskaidrot visu, ko Marija Nikolajevna zina par šo cilvēku. Neviena dzīva dvēsele nedrīkst pat nojaust, kādā nolūkā jūs esat ieradies Odesā. Jums izsniegs skolotāja, vēstures pasniedzēja, dokumentus. Vispirms jūs griezīsieties pilsētas izglītības nodaļā. Tur jūs dabūsiet Marijas Nikolajevnas adresi. Visiem citiem cilvēkiem, izņemot viņu pašu, jādomā, ka jūs interesējaties par Marijas Nikolajevnas disertāciju.

—   Saprotu, biedri pulkvedi!

—    Pateikt ir par maz, vajag tiešām saprast. Lūk, tagad jūs domājat, kāpēc gan nevarētu ziņas no Odesas pieprasīt ar šifrētu telegramu .. . Uzdot biedriem uz vietas savākt materialu! Vai nav tā?

Miša sarāvās un mulsi pasmaidīja.

—   Jā, man ienāca gan prātā tāda doma. Man likās, ka vajadzētu ātrāk rīkoties …

—   Mums jāsaudzē cilvēki. Nekad neaizmirstiet Okuņeva ģimeni! Jo svarīgāks uzdevums, jo mazāk cilvēku drīkst tajā piedalīties. Ejiet gulēt!

Smirnovs ieskatījās Mišām sejā. Jauneklis . . . Ai nē! Viņam iepretim vairs nesēdēja jauneklis. Pēdējās trīs dienās Solovjovs bija tik ]oti pārvērties, ka parastos apstākļos tam vajadzētu vairākus gadus laika. Solovjovs šķita pastiepies garāks, kļuvis kalināks, nemiera pilnās, jautrās dzirkstis, kas aiz vismazākā iemesla iedegās viņa acīs, bija nozudušas. Kustības kļuvušas apvaldītākas . ..

«Tas nav slikti!» Smirnovs nodomāja. «Kļūst par vīru. Nu, viņam jau divdesmit trīs gadi. Ir laiks!» Pulkvedis iedomājās, kādu strauju enerģijas, ziņkāres, sajūsmas un nepacietības uzliesmojumu nāktos apvaldīt, ja Solovjovs saņemtu uzdevumu pirms trim dienām, un uz mirkli Smirnovam sažņaudzās sirds. Kļuva žēl dāsnās un vieglprātī' gās jaunības, kas savā laikā tāpat bija šķīrusies no viņa paša un tagad atvadījās arī no viņa dēliem …

«Ko tur lai dara, visam savs laiks!» Smirnovs domās atkal pievērsās īstenībai. «Laiks, pēdējais laiks! Solovjovs sāk jaunu dzīves posmu. Nekas, mūsu dienas bija bargākas, un mums toreiz veltīja daudz mazāk vērības! Gan nostāsies puisis uz kājām!»

Tā sevī domāja Smirnovs, bet skaļi izteica pavisam citus, sausus un nelaipnus vārdus.

—   Neaizmirstiet, ka Odesa jums ir tikai darba teritorija. Jūs nebraucat uz kūrvietu. Kapteini*

Zacharovs izsniegs jums naudu un biļeti. Jo ātrāk tiksiet galā ar uzdevumu, jo labāk. Tomēr iegaumējiet: starp ātrumu un steigu ir liela starpība. Uz redzēšanos! Izgulieties, kā nākas.

Smirnovs piecēlās un pāri galdam sniedza roku. Arī Solovjovs piecēlās, paspieda roku un atvadoties neparasti skaisti saslējās, — jā, patiešām skaisti, — tas Smirnovu pārsteidza, bet citādi to nevarēja nosaukt.

«Būs lielisks puisis, ja tikai. . .» Smirnovs neizdomāja savu domu līdz galam, jo, vienmēr atrazdamies ugunslīnijā, viņš, tāpat kā visi vecie karavīri, nelabprāt zīlēja nākotni.

—   Vēlu sekmes, «Mazuli»! — viņš teica un ar galvas mājienu lika Solovjovam saprast, ka tas var iet.

«Tā ir tikai teritorija, kur es izpildu uzdevumu!» atkal un atkal Miša Solovjovs atgādināja pats sev, vērodams nelielu pusapaju laukumu, kas bija izveidots apbrīnojami proporcionāli, šaurā šķērsiela tajā ieplūda it kā upe, kura nespēj uzņemt visu saulstaru straumi . . .

«Un tomēr tas ir skaisti!» viņš atkārtoja un centās neredzēt, kā sojo pa cilvēku roku izcirstām, vēju un lietus nogludinātām, smagām akmens plātnēm. No ielas bruģa un namu sienu vecajiem akmeņiem atstarotā saules gaisma nebija vairs tik spilgta un sudrabaini vizmoja. Meklēdams šķērsieliņā namu ar vajadzīgo numuru, Solovjovs ieskatījās akmens vārtu velvēs, apbrīnoja plašos pagalmus, zāli, kas dīga bruģa spraugās, un brīnišķīgi dzidru, dai]u skaņu, ko viņš gan dzirdēja, bet ilgi nevarēja izdibināt, no kurienes tā rodas, līdz ieraudzījis pirmo reizi mūžā aptvēra, kā var dziedāt ak' mens tvertnē krītoša ūdens strūkliņa.

«Jā, skaisti, bet tas nemaz neattiecas uz mani!» viņš atkal un atkal atkārtoja un novērsās no plaši un viesmīlīgi atvērtajiem logiem, aiz kuriem kustējās un sarunājās saulē iedeguši, skaisti cilvēki.

Marijas Nikolajevnas dzīvokļa durvīs Solovjovu sagaidīja jautrs melnacains milzis zilstrīpainā jūrnieka kreklā un zila audekla biksēm kājās. Milzis turēja rokā velosipedu ar salocītu priekšējo riteni, turēja tā, it kā tam nebūtu ne svara, ne smaguma. Kad Solovjovs pateica, ka gribētu iepazīties ar Marijas Nikolajevnas disertāciju un apspriesties par savu darbu, milzis labsirdīgi pamāja ar galvu un norādīja ar velosipedu gaiteņa virzienā.

—    Ejiet! Mašeņka ir uz balkona … Es, redziet, tikko atgriezos no brauciena un nodarbojos ār saimniecību. Iepazīsimies — kapteinis Vorošins . . . Iesim, lūdzu!

—   Mašeņka! — teica milzis, tuvodamies balkona durvīm. — Reiz jau nu mums gadījies viesis, tad, man šķiet, derētu notiesāt arī tās ogas! Vai ne?

—   Priecīgs, ka atradis iemeslu! — iesmējās loti jaunas sievietes balss. Miša pārkāpa pār balkona slieksni, un visi viņa muskuļi pēkšņi saspringa aiz gandrīz vai sāpīgas žēluma izjūtas.

Miša ieraudzīja baltā, platā kleitā tērptu sievieti, kas sēdēja uz zema, pīta atzveltnes krēsla tieši saulstaru plūsmā. Cirtainie, īpatni sudrabainas krāsas mati viņai bija sasprausti kuplā mezglā uz pakauša, bet pieri klāja zeltains iedegums. Tālāk uz leju seja bija zaudējusi jebkādu formu, bet pēc galvas pielieciena un plecu saspringuma Miša nojauta, ka sieviete ir akla. Uzmetis acis iedegušajiem pleciem un rokām, Solovjovs redzēja, ka sieviete ir ļoti jauna, un atkal viņa sirdi pārņēma žēlums.

—   Tad es tūlīt atnesīšu ogas … — milzis lūdzoši teica un nozuda gaitenī. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās, nesdams bļodu ar zemenēm un pudeli salda krējuma.

—     Neliec krējuma pudeli zemē, atkal izliesi! .. . — sieviete pasmaidīja. — Un palūdz viesi apsēsties, viņš vēl vienmēr stāv kājās . ..

Vorošins saimniekoja enerģiski un lietišķi. Viņš salika visas zemenes no bļodas dziļajos šķīvjos, uzlēja krējumu, pasniedza Mišām ēdamkaroti un pats sāka pirmais notiesāt ogas.

—    Par servējumu neapvainojieties! — Marija Nikolajevna iesmējās. — Šodien saimniecības lietās es nejaucos: skolā ir eksāmeni, un es mazliet noguru!

Solovjovs pēkšņi aptvēra, ka skatās uz Marijas Nikolajevnas seju, nejūtot vairs nomācošās bailes un žēlumu.

—   Toļa, tas tev! — Marija Nikolajevna sniedza vīram savu šķīvi. — Man nezin kāpēc vairak negribas!

—   M-jā! — norūca Vorošins, ar nožēlu pavēries gandrīz pilnajā Marijas Nikolajevnas šķīvī.

—   Slikti jūs pazīstat savu vīru! Atņemt sievietei sezonas pēdējās zemenes? Tas būtu zemiski! Dod šurp, noliksim ledus skapi, apēdīsi vēlāk . ..

—    Nu, kā gribi, cēlsirdīgais Vorošin! — pasmējās Marija Nikolajevna. — Tādā gadījumā, zini ko, ņem savu velosipedu un ej meistaro to pagalmā. Bet mēs ar biedru parunāsimies par mūsu darbu. Nē, nē, gaitenī nevar, atkal nošķiedisi parketu ar e]ļu un Franciska Ļvovna dusmosies . ..

Miša pateicīgi paskatījās uz Mariju Nikolajevnu. Vorošins aizgāja, piespiedis pie krūtīm šķīvi ar zemenēm. Nograbēja aizsargķēde pie durvīm, un pēc īsa brīža Solovjovs ieraudzīja, ka milzis iekārtojies pagalmā blakus zemē noliktajam velosipēdam un rīkojas tur ar dienvidniekiem īpatno vienkāršību, jo viņiem dzīvoklis sniedzas tālu pāri mājas slieksnim.

—    Kas jums kait, biedri Solovjov? — Marija Nikolajevna negaidot vaicāja un pieskārās ar roku balkona karstajai akmens balustradei. — Vai jums kādas bēdas?

—   Jā, Marija Nikolajevna! — pašam negaidot, Solovjovs klusu atbildēja un pirmo reizi pa visām pēdējām dienām uzelpoja brīvi un viegli. — Lielas bēdas. Tikai izstāstīt tās es jums nevaru. Vai mūs te neviens nevar noklausīties?

—   Iesim istabā!

Marija Nikolajevna piecēlās un iegāja istabā. Viņa atsēdās uz dīvana, pasvieda Mišām spilvenu, bet pati atlaidās pret dīvana atzveltni un sakārtoja savas platās, baltās kleitas krokas.

—    Marija Nikolajevna, es taču neesmu skolotājs, bet valsts drošības iestāžu darbinieks, —

Miša sāka runāt, ar pūlēm atbrīvodamies no miera un atpūtas sajūtas, kas viņu pēkšņi bija pārņēmusi šajā lielajā, mājīgajā un vēsajā istabā. — Marija Nikolajevna, pie jums ir tik I?bi, un laikam nebija viegli to sasniegt. Bet man jāliek jums atkal atcerēties Joti bēdīgus notikumus.

—    Ko tur lai dara, — Marija Nikolajevna klusi atteica, — ja tas vajadzīgs . . .

—   Četrdesmit piektajā gadā jūs augusta mēnesī bijāt Vācijā. Jums kāds uzbruka. Man jāuzzina viss par šo cilvēku .. .

Durvis nočīkstēja un atvērās. Marija Nikolajevna strauji paliecās ar visu augumu uz priekšu un pat izstiepa rokas, it kā negribēdama Jaut ienākt istabā mazai, gadus četrus vecai meitenei.

—   Toļa! — Dorochova skaļi pasauca, un lejā tūlīt atskanēja Vorošina balss.

—   A-ū, Mašuņa?

—   Toķ, paņem Nasteņku pie sevis!

—    Jūsu meitiņa? — vaicāja Solovjovs un ar patiku vēroja apaļo, nopietno meitenīti, kurai bija tādas pašas jautras un melnas acis kā tēvam.

—    Jā, tā ir Nasteņka. Viņa rotaļājās ar kaimiņienes meiteni. Nē, meitiņ, tagad nevar nākt pie manis! Esmu aizņemta. Tevi paņems pie sevis tētis, jūs varēsiet kopā labot velosipedu.

Meitene uzmeta apaļo, mīkstām, zeltainām pūciņām pārklāto lūpiņu, lietišķi ievilka elpu un laida vajā pamatīgu brēcienu, sākdama ar zemu, uzstājīgu skaņu un iziedama cauri visai toņkārtai līdz pat augstajam «re». Bet viņa nepaspēja pabeigt, jo spēcīgas, tumši iedegušas rokas to satvēra, pacēla gaisā, durvis aizvērās, un kliedziens apklusa gaitenī.

—   Man ļoti smagi jūs satraukt, Marija Nikolajevna! — atsāka Miša. — Bet ticiet, ja tas nebūtu vajadzīgs, es nebūtu braucis šurp.

Marija Nikolajevna kādu brīdi nogrima domās… Tad gurdeni nopūtās un pamāja ar galvu, it kā piekrizdama. Solovjovs steidzīgi atvēra piezīmju grāmatiņu un sagatavojās atzīmēt vajadzīgo.

—    Ko es zinu — to pateikšu! — sacīja Marija Nikolajevna. — Vai tiešām šis cilvēks ir vēl dzīvs? Tā ir liela nelaime! Cik daudz ļauna viņš paguvis pa to laiku nodarīt? Ļauni cilvēki ir briesmīgāki par vilkiem … Nē, nē, smēķējiet vien, lūdzu. Mani tas netraucē. Es jums tūlīt visu izstāstīšu — Bet, ja stāstīšu ko lieku, tad aizrādiet… Tomēr, lai šo cilvēku izprastu, jāzina ļoti daudz! Katrā ziņā jāpastāsta par Sosnovsku. Jā gan, jo tur jau patiesībā viss arī sākās… Nē, neraizējieties, es jūtos labi… Aizdusas lēkme tūlīt pāries. Reizēm man tā uznāk, bet tas nav bīstami… Nu tad es stāstīšu, bet jūs visu sīki pierakstiet. Es saprotu, tā vajag. Labi, ka jūs atbraucāt…

«Mans tēvs bija šoferis, biedri Solovjov, labs, bet vieglprātīgs cilvēks. Vairāk par visu pasaulē viņam patika tāli braucieni un jautra sabiedrība. Viņš iegādājās patafonu un pamazām sakrāja vairāk par tūkstoti skaņu plašu. Es viņam sastādīju skaņu plašu katalogu, un par to tēvs man nopirka jaunas kurpes ar baltu kaučuka zoli. Tā bija pir

mā skaistā manta, kas piederēja man pašai. Atceros, gulēt ejot es paņēmu kurpes līdzi gultā.

Kad vācieši ieņēma mūsu pilsētu, viņi vispirms nošāva astoņdesmit divus cilvēkus no pilsētas partijas aktiva un dzelzceļnieku klubā atvēra kafejnīcu-bāru, kurā netrūka jautru meiteņu un atsevišķu kabinetu. Cilvēkus šāva naktīs, un par to runāja tikai čukstus. Bārs darbojās cauru dienu un nakti un tā troksnis skanēja pa visu pilsētiņu.

Manam tēvam bārs iepatikās. Mātei ģimenē nebija nekādas teikšanas, viņa vienmēr baidījās, ka tēvs varētu kāda brauciena laikā iepazīties ar citu mīlošu sievieti, kas būtu vēl lēnprātīgāka nekā viņa, un mūs pamest. Visu laiku, kopš pilsētā ienāca vācieši, māte baiļojās par manu likteni, — pilsētā nemitējās baumas par to, ka vācieši pievākšot visas meitenes: visskaistākās ielikšot bārā, bet pārējās nosūtīšot darbā uz Vāciju. Kā jau visas mātes, viņa mani turēja par skaistu un baidījās. Turklāt māte bija kontuzēta gaisa uzbrukuma laikā pirms vāciešu ienākšanas un brīžiem izturējās pavisam dīvaini. Viņa nomira viegli. Izgājusi pagalmā pēc skaidām, viņa piesēdās uz lieveņa, pateica: «Mašeņka, tēvs…» — un nomira, kā vēlāk teica, ar sirdstrieku.

Man toreiz bija četrpadsmit gadu. Skolu slēdza, un es dzīvoju pa mājām. Tēvu mobilizēja vācu kara kravu pārvadāšanai. Reiz, pavairāk iemetis, viņš kaut ko izdarījis nepareizi un izlamājis vācieti. Tas noticis autobazes pagalmā cilvēku klātbūtnē. Tēvu izģērbuši un nopēruši visiem redzot.

Tēvs visu nakti trīcēja aiz dusmām un sāpēm. Atnāca kāds viņa darba biedrs. Tas mēģināja pārliecināt tēvu, ka viņš ticis cauri pavisam laimīgi, ka vācieši nošaujot par daudz mazākiem pārkāpumiem. Tēvs dauzīja galvu pret gultas malu un lamājās briesmīgiem vārdiem. Uz rīta pusi viņš izdzēra visu degvīnu, kas vēl mājās bija palicis, un teica man:

—'To pērienu, meitiņ, jau varētu paciest. Bet lupata neesmu bijis un nebūšu! Tagad es došos uz citurieni, uz mežu, kur cilvēki brīvāk dzīvo, bet tu kulies, kā nu pati redzi. Piemeties un dzīvo pie krustmātes Poļas, viņa ir laba sieviete.

Tagad es saprotu, ka manam tēvam trūka īstu tēva jūtu. Es biju viņam par slogu, un viņš, daudz nedomādams, pameta mani kā kaķēnu pie labiem cilvēkiem. Toreiz es biju ļoti aizvainota, raudāju un iztēlojos, kā mēs atkal sastapsimies un es to visu pateikšu. Vēlāk dabūju zināt, ka partizaņu nodaļā tēvs kritis pirmajā kaujā tuvcīņā ar hitleriešiem.

Jā … tēvs aizgāja uz mežu, bet es mainīju mantas pret kartupeļiem un vakaros sēdēju tumsā, jo, ieraugot gaismu, nāca «ciemos» hitlerieši.

Man bija paziņa, zēns Geņa Volkovs. Skolā viņš mācījās vienu klasi augstāk par mani, nebaidījās peldēties upē zem tilta, kur straume bija visstiprākā, pats izdomāja garus stāstus par dažādiem cilvēkiem un viņu dēkām, un man šie stāsti patika labāk par visām grāmatām. Mēs bijām draugi, un es jau ilgāku laiku vēroju, ka Geņa no manis kaut ko slēpj. Es sapratu, kas tas par noslēpumu: partizaņi mūsu rajonā rīkojās pārdroši, hitlerieši vakaros baidījās pat rādīties uz ielas, bet viņu priekšniecība braukāja tikai bruņotās mašīnās. Reiz es ieminējos: «Geņa, vai tu tiešām neņemsi mani līdzi palīdzēt partizaņiem?» Viņš paskaidroja, ka nevarot man nekā līdzēt, jo pats kādam tikai palīdzot, un tad viņš vēl pateica, ka es nederot tādam darbam, jo raksturs man esot pārāk maigs. Nu, ko lai saku, man bija kauns uzplīties, lai gan ļoti gribējās palīdzēt partizaņiem.

Drīz pēc tam mani tirgū aizturēja. Komandantūrā kratīšanas laikā vācietis izturējās pret mani nekaunīgi, un es saskrāpēju viņam seju. Pusgadu mani noturēja Zabrodinkas cietumā, pagrabā, kur pūstošs ūdens sniedzās gandrīz līdz ceļgaliem. Starp ieslodzītajiem bija arī kāds vecītis no ciemata — Fjodors Ivanovičs. Hitlerieši bija viņu notvēruši sakņu dārzos, kur vecais vīrs racis pērnos kartupeļus, un turpat arī piekāvuši viņu ar lāpstu. Fjodora Ivanoviča brūces nedzija, nebija ar ko tās pārsiet, bet mirt vecajam negribējās. Naktīs viņš vienmēr lūdza, lai kāds ar viņu parunājas, bet ieslodzītie mūsu kamerā bija ar smagām apsūdzībām, pa lielākai daļai nāvinieki, un ļaudīm negribējās sarunās atcerēties savas nelaimes, viņi klusēja un gaidīja vai nu iespēju bēgt, vai arī savu pēdējo stundiņu. Turklāt večuks nelāgi smirdēja un viņa tuvumā nevarēja nosēdēt. Es tomēr drīz vien pieradu, tīrīju viņa brūces, reizes trīs dienā grozīju viņu no vieniem sāniem uz otriem, lai ķermenis galīgi nenotirptu. Naktīs vecītis man stāstīja par savu dzīvi. Viņš bija strādājis par frizieri teātrī un redzējis daudz interesanta …

Gestapo bija īpaša partizaņu apkarošanas nodala, un šaja nolādetaja nodaļa strādaja kads krievs ar palamu «Krupis»; viņa īsto vārdu neviens nezināja.

Ko lai es jums pastāstu par šo cilvēku? No deviņiem rītā līdz pulksten vieniem dienā viņš pratināja apcietinātos. Pēc tam gāja pusdienās un gulēja. Vakaros spēlēja bārā biljardu un turpat arī piedzērās, ap trijiem no rīta bija galīgi pilnā. Raitnieks parasti veda viņu uz mājām kā mironi.

Visi cilvēki pilsētā briesmīgi ienīda Krupī, un jau vairākas reizes bija mēģināts to nogalināt, tomēr viņš gluži kā meža zvērs instinktīvi nojauta draudošās briesmas un pašā pēdējā brīdī pazuda no bīstamās vietas.

Viņš nebija vienkārši nežēlīgs. Pat visnežēlīgākajam cilvēkam, biedri Solovjov, ir taču sava, kaut arī neģēlīga, tomēr loģika — viņam ir dusmas, un tāpēc viņš moca citus. Krupis nekad nedusmojās … Viņš spīdzināja mierīgi un ar izvēli, kas bija saprotama vienīgi viņam pašam. Gadījās, ka viņš apcietināja cilvēkus, kam nebija ne mazāko sakaru ar partizaņiem, reizēm izraudzījās pat kādu pavisam paklīdušu tipu un tad bez steigas, pamazām vien, pratināšanas laikā to nomocīja. Pat hitlerieši paši viņu necieta un baidījās no viņa, klīda baumas, ka viņš nevienam no tiem neesot padots, bet strādājot kādas pavisam augstas priekšniecības uzdevumā.

Lūk, tā it ne par ko viņš nomocīja arī veco Fjo31

doru Ivanoviču. Pēc tam izsauca pie sevis mani. Kāds viņš izskatījās? Labi, es jums viņu aprakstīšu. Kāpēc viņš mani nenobendēja? To es nesaprotu vēl šodien. Un tomēr nenobendēja. Pavēlēja pat izmest laukā no cietuma.

Mani aizveda pie viņa agri no rīta, tā ap pulksten deviņiem. Sargi aizgāja, jo viņš pratināja tikai viens pats. Sienas kabinetā bija pelēkas. Tur stipri oda pēc karbola, tabakas dūmiem un degvīna izgarojumiem — īsta nāves smaka. Kabineta vidū stāvēja gadus trīsdesmit sešus vecs, garš, kalsens, muskuļains vīrietis ar ļoti platiem pleciem un šaurām gūžām. Varbūt viņš bija piedzēries, varbūt slims, tikai acis tam bija bez krāsas un nespodras. Biezās, gaišās uzacis bija saaugušas kopā, un zem tām stiepās lejup garš, tievs deguns ar gaļīgu, platu galu. Vīrietis stāvēja, aptvēris plecus ar abām rokām, un viņu kratīja sīki drebuļi — acīm redzot viņam bija stiprs drudzis.

Labu laiku šis cilvēks nepiegrieza man ne mazāko vērību, bet, kad man celī aiz sasprindzinājuma noknakšķēja kāds kauliņš, viņš sarāvās un jautāja, vai es zinot, ka mans vectēvs esot nobeidzies. Es sapratu, ka viņš runā par Fjodoru Ivanoviču, un izstāstīju viņam visu. Viņš vēlreiz pārjautāja, vai es tiešām neesot mirušā veča mazmeita, un tad uzprasīja: «Kur patlaban atrodas Fjodors Fjodorovičs Gordins?» Es atbildēju, ka nezinu un neko neesmu dzirdējusi par tādu cilvēku. Tad viņš pasauca zaldātu un pavēlēja izmest mani no cietuma. Es runāju ar viņu pavisam mierīgi, jo biju pārliecināta, ka man tūlīt būs jāmirst. Bet, kad mani izdzina laukā no cietuma, es ilgi negāju prom no vārtiem, jo man bija bail… Visu laiku likās, ka mani tūlīt atkal sagrābs, apcietinās, un tad — beigas…

Dažas dienas es biju ļoti laimīga. Nomazgājos, izgulējos, pieradu atkal pie gaismas. Tad atnāca Geņa un pastāstīja, ka Ļenu Zevakinu kopā ar citām meitenēm dzenot prom uz Vāciju, bet viņa esot te ļoti vajadzīga, jo izpildot svarīgus uzdevumus. Geņa man jautāja, vai es nebūtu ar mieru braukt Ļenas vietā, par lielāku kukuli to varētu nokārtot ar hitleriešu pilnvaroto. Ja es piekrītot, tad tūlīt jāejot uz vervēšanas punktu, bet Ļ.ena palikšot šeit un turpināšot savu darbu. «Tu jau tāpat vien nīksti bez kāda labuma,» viņš teica. «Tev par daudz rāms raksturs…» Es teicu, ka esmu ar mieru. Raudāju visu nakti, atdevu krustmātei Poļai atlikušās mantiņas, bet no rīta aizgāju Geņam līdz uz vervēšanas punktu. Vācietis vispirms iznesa Ļenas lakatiņu un mēteli, es to uzvilku mugurā, bet savu atdevu vācietim, viņš aizgāja, un pēc tam iznāca Ļena, bet zaldāts mani iegrūda aiz dzeloņdrātīm. Es nepaguvu pat atvadīties, Ļena ar Geņu aizgāja. Bet mani ieveda meiteņu nodaļā.

Kad mūs veda uz staciju, man visu laiku gribējās atvadām paskatīties uz mūsu māju, bet lija lietus, un es nekā neredzēju, turklāt arī brezenta pārsegs smagajai mašīnai bija cieši aizpogāts. Mūs iekrāva kā teļus preču vagonā bez krāsns, bez lāvām gulēšanai — un aizveda. No jumta čurkst lietus, riteņi klab, bet meitenes raud un dzied:

«Ardievu, mām.ņ, prom no tevis klīstu,

Ardievu Dzimtenei man vajag teikt,

Bet Jaunā Vācija, es tevi nistu.

Tev krievu me.ču mūžam neuzveikt!»

Pašu sacerēta dziesma, bet mēs to bieži dziedājām.

Vācijā es sākumā strādāju uz laukiem pie zemnieka, pēc tam viņš mani aizsūtīja atpakaļ uz sadales punktu, jo es nesu produktus mūsu gūstekņiem, tuvumā bija viņu nometne. Par to draudēja nošaušana, jo produktus mēs žagām, bet nevar taču pašu cilvēkiem ļaut aiziet bojā. Tātad es vēl viegli tiku cauri.

No sadales punkta mani nosūtīja uz ķīmisko fabriku, un tur es sāku pagurt. Kāsēju, sāka izkrist mati, nagi lobījās nost, zobi kļuva pavisam vaļīgi. Ja mūsējie būtu atnākuši kādu mēnesi vēlāk, tad es būtu pagalam, — tā man teica ārsts.

Par to, kā mēs sagaidījām mūsējos, es nestāstīšu, tas jau visiem zināms. Mūs, krievu meitenes, sapulcēja vienkopus, ārstēja un pamazām sūtīja atpakaļ uz dzimteni.

Kādreiz ar draudzenēm aizgāju uz pilsētu un satiku Krupi. Viņš stāvēja kopā ar mūsu virsniekiem, kaut ko stāstīja viņiem un smējās. Viņi sarunājās tik draudzīgi, tik sirsnīgi, un tas mani visvairāk izbiedēja! … Un tagad apdomājiet, kas tas par cilvēku! Viņš mani bija redzējis tikai vienu reizi mūžā. Tikai kādas divdesmit minūtes, un toreiz vēl biju pavisam jauna meitene, izskatījos pavisam citādi… Bet tomēr viņš mani pazina! Ieraudzijis mani, viņš beidza smiet, atvadījās no virsniekiem un gāja prom …

Kāda muļķe es biju, biedri Solovjov! Man tikai vajadzēja izstāstīt virsniekiem, un viņi paši… Bet es dzinos viņam pakaļ! Viņš neskrēja, bet gāja it kā pavisam mierīgi, tomēr tik ātri, ka es pat skriešus netiku līdzi. Reiz pakritu un pazaudēju kurpi Beidzot panācu viņu! Pretim nāca virsnieks, tāds paresns, ar ļoti patīkamu seju, tankists. Es gribēju viņu pasaukt, bet atrados jau blakus Krupim…

Vairāk es nekā neatceros, biedri Solovjov…

Tūlīt beigšu. Nekas, tas pāries, reizēm man trūkst elpas…

Jā, es pamodos jau slimnīcā. .. Ilgi slimoju. Mani operēja vienpadsmit reizes. Ārsti vienmēr vēl cerēja, ka izdosies kaut daļēji saglabāt redzes spējas. Un kaut drusku saglabāt cilvēka izskatu.

Ķirurgs Andrejs Sevastjanovičs reiz, krietni iereibis, atsēdās uz manas gultas, apkampa mani un teica: «Maša, Maša, piedod, bet es vairāk nekā nevaru tevis labā darīt. Es esmu kleķeris, nevis ķirurgs!» Un viņš sāka raudāt.

Kad es daudzmaz atspirgu, mani aizveda uz Maskavu, bet no Maskavas uz Odesu pie profesora Filatova vēl vienmēr cerībā, ka izdosies man atdot redzi. Jau Vācijā es biju sākusi mācīties, klausoties priekšā lasīto, gatavojos eksāmeniem par septīto un astoto klasi. Reizēm priekšā lasīja Andrejs Sevastjanovičs, reizēm māsas, arī slimnieki, kam nebija ko darīt, nāca un piedāvājās: «Nu, Maša, es palasīšu priekšā.» Maskavā es izturēju pārbaudījumus par vidusskolas kursu un iestājos neklātienes pedagoģiskajā institūtā. Viss jau būtu labi. Taču Odesā garastāvoklis man kļuva pavisam slikts. Filalovs mani izmeklēja un pateica: «Meitēn, nevajag no cilvēka gaidīt vairāk, nekā tas spēj! Es neesmu dievs. Pagaidām es nekā nespēju līdzēt…» Tad, lūk, es īsti sajutu, cik stipri biju cerējusi izveseļoties! Jādzīvo, pamazām jāpierod dzīvot, kā dzīvo īstie neredzīgie, un man pietrūka spēka. Līdz institūta beigšanai bija atlicis gads, bet es atmetu mācīšanos. Ziniet, biedri Solovjov, bija drausmīga sajūta, šķita, ka esmu ne tikai akla, bet arī kurla! Nedzirdu, ko cilvēki runā, nevaru atšķirt skaņas, viss saplūst vienā vienīgā dārdoņā, visas automašīnas drāžas tieši man virsū.

Sāku mācīties iet pār ielu ar spieķi rokā — neveicās! Kauns un bailes bija lūgt cilvēkus palīdzēt. Cilvēki, dzīve, viss plūda man garām kā upe, bet es straumei vairs netiku līdzi! Redziet, bija vēl viens iemesls: spogulī sevi apskatīt, protams, nevarēju, bet ar rokām iztaustīju un izpētīju savu jauno seju ļoti pamatīgi un sapratu, ko cilvēki jūt, mani redzot.

Reiz stāvēju uz ielas stūra, mocījos un pēkšņi jutu, ka kāds paņem mani zem rokas un ved pāri ielai… Es pateicos un paliku stāvot. Tad izdzirdu, ka tas pats cilvēks atkal pienāk un vaicā: «Kas ir ar jums, neprotat vēl viena pati iet?» Tas bija Anatolijs Vasiljevičs. Viņš mani aizveda līdz klinikai. Ceļā mēs sākām runāties, un es viņam šo to pastāstīju par sevi. Viņš man toreiz pateica ļoti sirsnīgus vārdus. «Jūs, Maša,» viņš teica, «ciešat pilnīgi pamatoti. Jūsu bēdas ir loti lielas. Tomēr jādzīvo. Jūs nedrīkstat atmest mācīšanos, jo sakarus ar cilvēkiem var uzturēt tikai darbā. Un bez cilvēkiem jūs aiziesiet bojā. Lai cik grūti tas arī būtu, tomēr beidziet institutu…» Viņa vārdi atstāja uz mani labu iespaidu. Sākumā viņš nāca reti, vienīgi mani žēlodams. Tad sāka nākt arvien biežāk. Pienāca laiks atstāt slimnīcu, bet man nebija kur palikt. Es nolēmu aizbraukt paklusām, lai ar savām bēdām neapgrūtinātu Anatoliju Vasiļjeviču. Man piešķīra pensiju, es jau norunāju ar kopēju, ka viņa man nopirks ceļa somu, biļeti uz mājām, uz Sosnovsku, sagādās pārtiku ceļam un aizvedīs mani uz staciju. Pievakarē atnāca Anatolijs Vasiļjevičs un izņēma mani no klinikas. Atvedis mani šurp, viņš teica: «Mašk, dzīvojiet šeit, cik ilgi gribat. Beidziet institutu, atgūstiet spēkus. Gan jau tad redzēsim, kā iekārtosies jūsu dzīve. Mani jūs neapgrūtināsiet, jo es gandrīz visu laiku atrodos uz kuģa.» Tā mēs nodzīvojām vēl pusgadu. Kad Anatolija māte uzzināja, ka esam apprecējušies, viņa atbrauca no Rostovas un manā klātbūtnē nometās dēla priekšā ceļos, raudāja un lūdzās, lai viņš no manis atsakoties. Jā. Nolādēja mani. Un aizbrauca atpakaļ uz Rostovu. Līdz pat šai dienai nav vēl ar mums izlīgusi, pat mazmeitiņu nevēlas redzēt… Nu, tas, ko es tagad stāstu, ir jau pavisam lieks…»

Marija Nikolajevna vēl vairākas reizes izstāstīja visos sīkumos par tikšanos ar Krupi. Solovjovs visu vajadzīgo pierakstīja, stenografēdams šifrēti.

Istabā ienāca kapteinis. Viņš pienāca tuvāk, ieraudzīja sviedru lāses uz sievas pieres, palūkojās uz viņas rokām un neapmierināti paskatījās uz Solovjova pusi.

—    Tu esi pamatīgi nogurusi, Mašuņa! — viņš teica un atvēra durvis uz balkonu. Solovjovs tikai tagad ievēroja, ka istaba pilna ar tabakas dūmiem, bet gaisma ārā kļuvusi jau krēslaina. Tuvojās vakars.

—    Bija atnākuši zēni, gribēja tev parādīt kādas tur zivis, bet es viņiem teicu, ka nevar

Laiks pusdienot, Mašuņa …

Marija Nikolajevna klusēja. Viņa šķita it kā sarāvusies pavisam maziņa un iegrimusi savas platās, baltās kleitas krokās.

Solovjovs steidzīgi piecēlās.

—    Piedodiet, Marija Nikolajevna, un arī jūs, Anatolij Vasiļjevič, ka aizkavēju jūs… Nē, pateicos, pusdienās nevaru palikt, man vēl darīšanas. Lielais paldies par laipnību un palīdzību.

Solovjovs paspieda Marijas Nikolajevnas roku un izjuta reizē ir sāpes, ir dusmas pats uz sevi — tik karsta un sausa bija viņas roka.

Kapteinis pavadīja Solovjovu līdz vārtiem.

—   Marija Nikolajevna nejūtas labi, — Solovjovs, vainīgs juzdamies, teica un apstājās, lai atvadītos no kapteiņa. — Ejiet pie viņas! Uz redzēšanos, Anatolij Vasiļjevič, un vēlreiz paldies!

—    Nekas! — kapteinis Vorošins pasmaidīja un pēc paraduma piesardzīgi paspieda ar savu brūni iedegušo lielo roku Mišas roku. — Pabūs kopā ar meitiņu — un viss būs atkal labi! Ja vēl kādreiz atbrauksiet uz Odesu, pienāciet.

Miša aizgāja. Kādu brīdi kapteinis stāvēja sadrūmis un cieši noraudzījās paka] Mišām, tad pagriezās un gāja uz dzīvokli. Iznācis no tumšās vārtu velves pagalmā, viņš uz dažiem mirkļiem apstājās un skatījās uz balkonu, kur stāvēja sieviete baltā tērpā un ar savām tievajām, zeltaini iedegušajām rokām spieda pie krūtīm kailu meitenīti.

Kaut kas spēcīgi un maigi iedrebējās kapteiņa krūtīs, un viņu atkal — kuru reizi jau — pārņēma tā lielā pacilātība, tās jūtas, kas iekvēlināja viņa sirdī visu labāko, spēcīgāko, saprātīgāko, — jūtas, kuras viņa notikumiem un pieredzes bagātajā dzīvē bija pratusi izraisīt vienīgi Maša un bez kurām viņš tagad vairs nevarēja un nespēja tuvoties sievietei.

Ap to laiku, kad Maskavā no Odesas pienāca Mišas Solovjova šifrētais ziņojums, Berlines priekšpilsētā lija lietus.

Divi cilvēki steidzīgi devās no dārza uz mazas mūra savrupmājas terasi. Aiz mājas sievietes, jautri klaigādamas, steigā noņēma izžauto vēju. Lietus lāses, lielas, ar blāvu, stiklainu mirdzumu, krita gandrīz svērteniski.

Krēslainajā terasē bija jūtama rezedu smarža.

—   Lūdzu piesēdiet, majora kungs! Turpināsim mūsu sarunu šeit__ — aicināja mājas saimnieks un pabīdīja uz viesa pusi no baltiem un sarkaniem salmiem pītu atzveltnes krēslu.

Sievietes saskrēja mājā. Lietus lāses švīkstēdamas krita vīnogulāju lapās, kuri apvija terasi. Saimnieks so]oja pa terasi, grozīdams pirkstos garu, melnu cigāru. Savāds izskatījās šis saimnieks — viņš bija vājš, bet, paraugoties uz viņu, tomēr varēja nojaust, ka ikviens viņa muskulis ir labi trenēts un spēka pilns. Pamaza auguma, ģērbies vecmodīgos, garos un platos vizitsvārkos, jauneklīgi īsi apcirptiem māliem un kustībās straujš. Grūti bija noteikt, cik viņam gadu, un tieši šis jautājums patlaban nodarbināja viņa viesi, padomiu valsts drošības dienesta majoru. Majors jau sen bija dzirdējis par Heincu Stārki un daudz ko zināja par viņu, bet redzēja to pirmo reizi.

Kādā Padomju Savienības pilsētā Starke 1943. gada 3. martā pulksten četrpadsmitos apturēja uz ielas pirmo ceļā gadījušos cilvēku, kādas rūpnīcas montāžās cecha vadītāju, un labā krievu valodā teica viņam:

—   Hitlers ir psichopats un nodevējs. Pārējie mūsu «valsts darbinieki» — izdzimteņi un nodevēji. Vācija iet bojā, kaut kas ir jādara, kungi, kamēr vēl nav par vēlu. Esiet tik laipns un nekavējoties nododiet mani jūsu varas iestādēm, es mēģināšu kaut cik palīdzēt saviem nelaimīgajiem tautas brā]iem. Esmu profesionāls izlūks ar lielu stāžu.

Tas notika pilsētā, kas atradās tālā aizmugurē, un cecha vadītājs nodomāja, ka Starke ir prātā jucis. Viņš gāja tālāk, bet pēc dažām minūtēm tomēr atgriezās un, lai vēlāk pašam nebūtu jācieš sirdsapziņas pārmetumi, aizveda Stārki līdz tuvākajam milicim. Milicijas noda|ā Starke izklāja nodaļas priekšniekam uz galda veselu dokumentu, kolekciju un sacīja:

—    Visi tie ir, kā pie jums saka, «uz zaķa». Mans īstais vārds ir Heincs Starke, bet jāpiebilst, ka ar tādu vārdu man nekad nav bijis dokumentu. Kāpēc es padodos? Redziet, milicijas priekšnieka kungs, jūsu valstī es nācu pie vienas noteiktas atziņas: cilvēks var dzīvot bez kariem. Jūsu valstī pastāvošā tautu sadraudzība to pierādīiusi. Teikšu vēl vairāk, pastāvot jūsu valsts iekārtai, karš nav izdevīgs ne cilvēkiem, ne valstii. Tātad nasaulē notiek drausmīga, noziedzīga neiēdzība. Es negribu vairs būt tās līdzdalībnieks. Tas ir viss. Esiet tik laipni un nekav^ioties ziņojiet par mani uz Maskavu, es vēl būšu noderīgs. Savā darbā esmu «Zvaigzne» — starptautiskas klases izlūks.

Turpmākie notikumi mazliet atvēsināja Štarkes dedzību. Maskavā tam paskaidroja, ka viņš neesot nekāds «varonis», bet noziedznieks, kas pats atzinies savos noziegumos. Starke iesniedza lūgumu ]aut viņam izpirkt savus noziegumus cīņas frontē pret fašismu. Tiesa ievēroja Starkes lūgumu, un viņš divus gadus, kas vēl bija palikuši līdz uzvarai, tiešām godīgi cīnījās taios frontes sektoros, kur viņu sūtīja vācu pretfašistiskās organizācijās.

Drīz oēc kara beigām smaga sirds slimība piespieda Stārki atstāt dienestu.

Nesen Starke bija sasniedzis septiņdesmit divu gadu vecumu, bet majors nekādi nevarēja izlemt, cik gadu tam varētu dot, vērtējums svārstījās tīri fantastiskās robežās — starp trīsdesmit pieciem un sešdesmit gadiem. Seja bez grumbām. Jaunas, dedzīgas acis, nespodri pelnu krāsas mati bez sirmuma, vieglas kustības, skaidra, skanīga balss. Četrdesmit seši?

—    Un jūs to saucat par starptautisku solidaritātes principu ievērošanu? — vicinādams cigāru, Starke dusmīgā balsī vaicāja. — Es jūsu rīcību kvalificēju kā vieglprātību, kas miera aizstāvēšanas darbā nav pieļaujama. Kāpēc vajadzēja viņu izdot sabiedrotajiem? Pašiem vajadzēja tiesāt šo neģēli!

—    Starptautiskās solidaritātes princips bāzējās uz juridisko saistību precizu izpildīšanu, Starkes kungs! — iecietīgi atbildēja majors, ar interesi vērodams Starkes enerģiskās kustības. — Es runāju ar jums, Starkes kungs, pavisam atklāti, — viņš turpināja. — Es nezinu, kāpēc vadība interesējas par Krupi-Gorelu; otrā vārdā viņš nosaukts Berlines dokumentos. Nupat tikai saņēmu norādījumu steidzīgi stāties ar jums sakaros un noskaidrot, vai jums šie vārdi pazīstami. Nu, un tagad par mūsu «vieglprātību». Es netaisnojos, tas arī nav vajadzīgs, es tikai paskaidroju. Jūs zināt, ka Minsterbergā Gorels uzbrucis krievu meitenei Masai Dorochovai. Pēc mūsu rīcībā esošajām ziņām, tai brīdī, kad padomju patruļa aizturējusi Gorelu, kāds sabiedroto izlūkošanas dienesta pārstāvis viņu pazinis; bet no dokumentiem redzams, ka nākamā dienā Gorelam, kas atradies apcietinājumā padomju komandantūrā, uzrādīta vissmagākā apsūdzīb?, viņš apvainots sagūstītu amerikaņu lidotāju grupas pilnīgā iznīcināšanā. Sabiedrotie turklāt vēl iesnieguši dokumentārus pierādījumus, ka Krupis nav vis krievs, kā to apgalvoja Dorochova, bet pēc tautības francūzis, dzimis Berlinē, un ka viņu sauc Stefens Gorels. Zināms arī, ka 1932. gadā viņš mainījis pavalstniecību.

—      Ak tu mīļais dievs! — Starkes seja satumsa aiz asins pieplūduma. — Vai tad jūs tiešām ticat visām šīm blēņām?

—    Redzat, Starkes kungs, lai arī mums par daudz ko rastos šaubas, mēs tomēr vienmēr rēķināmies ar faktiem. Sabiedrotie iesniedza juridiski nevainojamus dokumentus, uzdeva dzīvus lieciniekus. Pārbaudot noskaidrojām, ka mūsu teritorijā Stefens Gorels nav pazīstams kā izlūks. Sabiedrotie turpretim cēla oficiālu apsūdzību. Mums nebija ne mazākā iemesla aizkavēt tiesāšanu. Mēs oficiāli nodevām Gorelu sabiedroto tiesai. Viņi Gorelu notiesāja un sodīja ar nāvi 1945. gada 11. oktobrī. Presē parādījās sīki apraksti par nāves soda izpildīšanu …

—    Ak! «Apraksti»!

—    Mums ir tiesības šaubīties, Starkes kungs, bet mums jārespektē katras valsts likumīgā rīcība, — mazliet nervozā tonī atkārtoja majors. — Tagad jānoskaidro tikai viens jautājums: vai jūs pazīstat Stefenu Gorelu?

—        Tā jau ir tā nelaime, — Starke izsaucas,

—   ka es no 1936. gada līdz 1943. gadam nenodarbojos ar organizācijās jautājumiem, bet klīdu apkārt pa pasauli. Un es maz pazīstu jaunos darbiniekus. Gorels? Sis vārds man neko neizteic.

Uz terases iznāca mēļā vecmodīgā rīta kleitā ģērbusies vecene ar paplāti rokās. Nolikusi paplāti uz zema, pīta galdiņa, viņa salika galdā, pie kura sēdēja majors, vāzītes ar ledu un cepumiem, krūzi ar augļu sulu, pudeli reinvīna un kausus.

—    Iepazīstieties! — norūca Starke, atsēzdamies jāteniski uz terases balustrades. — Tā ir mana sieva — Etele Starke. Nu, ko tu tā skaties uz mani, Etel? Es nemaz neesmu uztraucies. Es tikai skaļi runāju. Ej prom, mums ir darīšanas …

Majors piecēlās un palocījās, bet Etele Starke, nevērīgi atbildējusi uz viņa sveicienu, lūdzoši noskatījās uz savu vīru un klusēdama aizgāja.

«Jā,» majors nodomāja. «Viņam ir mazākais septiņdesmit gadu, jo viņai ir vairāk!»

—    Viņa vēl šodien netic, ka esmu mājās! — iesmējās Starke, skatīdamies uz sava cigara pelniem.

—   Jā, ko lai dara. Piecdesmit laulības dzīves gados neesmu viņu pārāk apgrūtinājis ar savu klātbūtni. Mēs nesen saskaitījām: kopā esam nodzīvojuši tikai piecus gadus un trīs mēnešus… Vai jūs esat precējies?

—    Jā! — negribīgi atbildēja majors, skatīdamies uz durvīm. — Tātad Gorelu jūs nepazīstat? Zēl. Uz jūsu veselību, Starkes kungs!

Stundas pusotras viņi nosēdēja, runādami par senās Ķīnas lieliskajiem bronzas veidojumiem — mākslas nozari, kuru Starke labi pazina. Viņš atnesa katalogus, fotogrāfijās, vairākas tiešām brīnišķīgas skulpturas. Bronza izskatījās zeltaina un silta, it kā dzīva miesa, un divi tūkstoši gadus vecās emaljas krāsas nebija neko zaudējušas no sava spīduma.

-— Es varu dažās vietās izmēģināt, kādu reakciju izraisa Gorela vārds! — Starke nevērīgi ieminejās, sniegdams majoram statueti — mūku, kas sēdēja uz bruņurupuča muguras un šķirstīja biezu grāmatu. — Jā. To var. Šodien pat. Paskatieties, cik rūpīgi izstrādāts bruņurupuča vairogs … Un grāmatai ir trīssimt lappušu. Visas tās noklātas hieroglifiem un zīmējumiem. Grāmatu var lasīt, un es pa laikam to arī daru.

—   Tiešām, bronzas lapas nav biezākas par zīdpapīru … — atbildēja majors, caur lupu apskatīdams mūkam klēpī guļošās grāmatas lappuses.

—   Tas ir tiešām retums! Starkes kungs, es neesmu pilnvarots dot jums uzdevumus! — majors noteikti sacīja, saudzīgi nolikdams statueti uz galda.

—   Mūsu attiecībās nepieciešama absolūta skaidrība. Turklāt, kā jūs jau zināt, mēs visu nepieciešamo darām paši. Vārdu sakot, pateicos par viesmīlību! Steigšos paziņot priekšniecībai jūsu atbildi, tāpēc man jāpārtrauc, mūsu interesantā saruna.

Majors piecēlās. Starke vērīgi raudzījās uz savu viesi… Ļoti akurats, centīgs, jauns, nesatricināmi mierīgs . . . Sajūta, līdzīga svaigas brūces smeldzei visdziļākajā dvēseles kaktiņā, izkliedēja labo noskaņojumu, kas pēdējās pusotras stundas laikā bija pārņēmis Stārki.

Skaudība! Jā, viņš apskauda majoru. Apskauda viņa jaunību, veselību, mieru … Cik daudz viņš var izdarīt! Cik daudz viņš izdarīs! Visu to, ko nevarēja veikt Starke. Viss, ko Starke nebija ieguvis, piederēs šim plecīgajam, vingrajam vīram ar skaidrajām, brūnajām acīm! Starke nodrebinājās, kaunēdamies par savām domām, un sāka ātri iet pa dārza celiņu.

Štarke pavadīja majoru līdz dārza vārtiņiem un ilgi stāvēja, noskatīdamies, kā viesis aiziet, sūkāja rūgto cigara galu un cīnījās pret pazemojošām, nepatīkamām jūtām — skaudību, labi saprazdams, ka to izjūt vienīgi tie cilvēki, kuriem dzīvē nekad nav veicies.

—   Ko lai dara, visam savs laiks! — Starke noņurdēja un izspjāva rūgtās siekalas. — Viņa vecumā arī es nesēdēju mājās …

Tad viņš gurdeni gāja atpaka] uz terasi.

Pulkvedis Smirnovs iznāca no Komitejas un gāja pa Kuzņeckij Most’u Petrovkas virzienā. Viņš gāja nesteigdamies, it kā pastaigā, un bieži apstājās pie skatlogiem. Smirnovam patika domāt, atrodoties starp cilvēkiem. Priekšmeti, sejas, balsis palīdzēja risināt domu gaitu. Lai arī kas notiktu atsevišķa cilvēka dvēseles slepenākajos stūrīšos, tomēr rosmīgā, jautrā, rūpju pilnā tautas dzīve ritēja savā gaitā un kalpot tai bija līksmi un nepieciešami. Sī apziņa Smirnovam vienmēr palīdzēja.

Patlaban, apskatīdams izbāztos putnus zooloģiskā veikala skatlogā, Smirnovs domās turpināja veco strīdu ar savu intuīciju.

Valsts drošības sargāšana ir visai sarežģīts darbs, un katram izlūkošanas darbiniekam ir kāds loti uzticams palīgs un tai pašā laikā arī loti bīstams ienaidnieks un provokators — viņa intuicija.

Smirnova intuicija nu jau vairākas dienas kliegtin kliedza, ka Gorels esol pavisam reala persona.

Fakti — lūk, vienīgais pamats, uz kura var dibināties, izmeklejot kadu lietu. Gorela lietā bija maz faktu! Un tie paši nenoteikti un apšaubāmi.

Varēja taču arī būt, ka Okuņevs maldījies. Cilvēks, pie kura viņš metās stadionā, patiesībā varēja būt nevis Gorels, bet, teiksim, kaut kāds Ivanovs, kurš atnācis uz sacīkstēm kopā ar cita vīra sievu. Lai izvairītos no skandala, Ivanovs lasījās prom. Tas varēja būt ari vienkārši kabatas zaglis … Un tad, tālāk. Reizē ar Solovjova mašīnu ielu krustojumam pārbraucis nepieredzējis autovadītājs amatieris. Lot * svarīgi noskaidrot, vai noteikumu pārkāpēja numurs atzīmēts. Pavisam vienkārša izziņa, bet tūļājas jau otro dienu …

Un tad vēl. Ejot no rīta uz darbu, Okuņevs varēja vārtos sastapt laupītājus. Vai nu viņam uzbruka, vai ari viņš kādu aizstāvēja. Bet kriminālā nodala kā par spīti vilcinās ar atbildi. Tai pašā dienā Smirnovs pieprasīja, vai pēdējā laikā nav bijuši gadījumi, kad agri no rīta izdarīti uzbrukumi pilsoņiem. Ja tādi gadījumi atzīmēti — fakts jau daļēji zaudē savu nozīmi.

Starke nekā nezina par Gorelu. L°t* svarīgs moments. Tas liecina, ka līdz 1943. gadam Gorels nav bijis ievērojams izlūkošanas darbinieks.

No zooloģiskā veikala iznāca meitene sarkanā mētelī. Kāds laikam meiteni pagrūda, un visi pirkumi izkrita viņai no rokām. Meitene stāvēja apjukusi un kā putnēns pacēlusi vienu kāju, bet Smirnovs kārtīgi savāca sainīšus ar putraimiem un sviestu, palīdzēja meitenei tos satīt vecā avīzē un apsiet ar auklas galu.

—   Lielais paldies, — kautri pateicās meitene, abām rokām turēdama savu saini.

—    Nekas. Nav par ko, — Smirnovs nomurmināja. — Skrej nu ātrāk uz mājām — māte gaida! — viņš vēl pateica meitenei un so]oja tālāk.

Vajadzēja izlemt, ko darīt: sākt izmeklēt Gorela lietu vai arī atlikt to, kamēr uzradīsies jauni, reāli fakti.

«Viegli pateikt — atlikt! Katra diena, ko Gorels pavada mūsu zemē, nes nelaimi.»

Un tad vēl intuicija neatlaidīgi un uzstājīgi čukstēja Smirnovam, ka Gorels nav no tādiem, kas nīkst pa krodziņiem un mēģina izvilināt no dzērājiem visu, kas kaut cik atgādinātu informāciju… Jāizšķiras!

Jā, ir jau viegli pateikt, ka jāsāk izmeklēšana! Pretizlūkošanas darbiniekiem nekad darba netrūkst, jo pasaulē vēl eksistē divas ļaužu šķiras: vienā ir tie, kam karš nav vajadzīgs, otrā — tie, kas cenšas izraisīt karu. Sākot izmeklēt kādu jaunu lietu, jāizrakņā veselām tonnām archivu materialu, jāiesaista darbā jauni darbinieki, jāsavāc vissīkākās ziņas, dažreiz pat desmit dažādās valstīs. Vai ir vērts to darīt?

Pretizlūkošanas darbinieki uz visu pieraduši raudzīties reāli. Būtu tiešām naivi iedomāties, ka pretinieka izlūki ir kurli, muļķīgi un akli. Arī viņi taču prot strādāt! Kas ir īstais Gorela uzdevums? Jauns ienaidnieka izlūks mūsu teritorijā — tas vienmēr nozīmē, ka radusies jaunu jautājumu grupa vai arī tie paši vecie guvuši jaunu virzienu. Kādu avanturu atkal gatavo miera ienaidnieku aģents?

Kam domāts jaunais trieciens? Kāds mūsu valsts eksistencei svarīgs posms patlaban ir apdraudēts?

Smirnovs sajuta izsalkumu. Viņš paskatījās pulkstenī un aptvēra, ka klīst pa ielām jau vairāk nekā divas stundas. Palūkojies apkārt, viņš ieraudzīja, ka atrodas uz Ļeņingradas šosejas.

«Piezvanīšu uz nodaļu, ja nekā jauna nebūs, tad braukšu pusdienot!» Smirnovs nolēma un devās uz metro staciju.

Kapteinis Zacharovs pa telefonu teica, ka .varbūt tomēr derētu satikties vēl pirms pusdienām.

Nodaļā kapteinis Zacharovs ar neizdibināmu sejas izteiksmi nolika pulkvedim priekšā vairākas papīra lapas.

—      Atzīmēta tikai mūsu mašīna, kas pārbraukusi ielu krustojumam dzeltenā signālā laikā, — Zacharovs paskaidroja. — Viņi apgalvo, ka otra mašīna neesot manīta . . . Tāpēc arī atbilde aizkavējusies, jo viņi vairākkārt pārbaudījuši…

Smirnovs nolika rakstu pie malas un aizsmēķēja. Saīdzis viņš noskurinājās it kā aiz aukstuma. Nupat jau sākās… Pieprasījumu par otro mašīnu jau apspriež Kustības regulēšanas pārvaldē, varbūt pat garažās… Kas var galvot, ka ienaidnieks neuztver šo informāciju? Ne jau Gorels, bet kāds sīks spiedziņš nodos šo informāciju lielākam «ziņu vācējam», tas ierakstīs par to savā ziņojumā, ziņojumu saņems spiegs, kam kabatā diplomātā pase, tas savukārt nodos ziņojumu īstā vietā, un tur jau materialu rūpīgi izanalizēs un brīdinās izlūku, ka padomju pretizlūkošanas darbinieki viņam seko.

—    Iznāk, ka otrās mašīnas tiešām nemaz nav bijis! — pulkvedis dusmīgi atbildēja. — Kas vēl jums ir? Dodiet šurp, paskatīsimies.

Bija vēl atzīmēti visi zādzību gadījumi, kas notikuši agri no rīta. No smagās automašīnas nozagta kaste ar apelsiniem. Nozagts pagalmā izžautais paklājs. Pircēju rindā, kuri gaidījuši piena veikala atvēršanu, notverts kabatas zaglis. No pirmā stāva dzīvokļa loga palodzes paņemts un aiznests sugas kucēns… Un vēl daudz līdzīgu gadījumu ar visiem datiem, skaitļiem un adresēm.

—    M-jā… — Smirnovs drūmi nopūtās, vairs nedomādams par to, ka arī šis pieprasījums varēja izraisīt pārrunas, secinājumus, minējumus …

Ja tikai cilvēki zinātu, kādu briesmīgu ļaunumu var dažkārt nodarīt viens vienīgs, bez jebkāda slikta nodoma pateikts maznozīmīgs teikums!

—    Nekā ievērojama! Velti mēs, Aleksej Daņilovič, traucējām cilvēkus …

—    Kā nu to ņem! — drūmi atjokoja Zacharovs. — Es mazākais tagad zinu, ka kucēnus nedrīkst guldīt uz palodzes!

—   Varbūt tomēr vēlreiz pārbaudīt archivus?

—    Velti, biedri pulkvedi! — Zacharovs bezcerīgi atteica. — Mūsu arehivu malerialos Gorela vārds nav atrodams! Es izskatīju visu līdz divdesmitajam gadam, rakties vēl dziļāk nav nozīmes. Gorels tik vecs nevar būt…

Pie durvīm pieklauvēja, un istabā ienāca Miša Solovjovs.

—    Ieradāties? — Zacharovs viņu sagaidīja pavisam mierīgi, it kā Miša nebūtu nemaz lidojis uz Odesu, bet tāpat vien aizgājis nopirkt papirosus. — Nododiet komandējuma dokumentus un stājieties atkal kapteiņa Berestova rīcībā!

—   Vai tad es… — Miša aprāvās un noklusa, ar izmisuma pilnu skatienu palūkojās uz pulkvedi, pavēra muti, bet nekā nepateica, tad nosarka un atkal paskatījās uz pulkvedi.

Smirnovs ar Zacharovu klusēja, un Misa izdarīja vēl vienu bezcerīgu, naivu mēģinājumu.

—   Es domāju… biedri pulkvedi, at|ausiet runāt! Es domāju, ka man tagad būs jāpiedalās šīs lietas izmeklēšanā! Biedri pulkvedi, es ļoti lūdzu! Man taču jāizlabo… Es…

Zacharovs novērsās un, it kā nemaz nedzirdētu, ko saka Solovjovs, izgāja gaitenī. Smirnovs noskatīja Solovjovu no galvas līdz kājām un tad vaicāja:

—   Jaunākais leitnant Solovjov, kas jums noticis? Kāds jūs izskatāties?

—   Es? — Miša nobijies atjautāja. — Atvainojiet, biedri pulkvedi… Kā jūs to domājat?

—    Ja jūs uzvelkat civilu tērpu, jums jāprot ari to valkāt! Žakete sagumzīta! Krekls netīrs! Jūs izskatāties kā cilvēks, kas, būdams komandējumā, sācis uzdzīvot.

—   Es nāku tieši no aerodroma, biedri pulkvedi! — Miša caur zobiem atteica un juta, ka viņam aiz apvainojuma nupat jāsāk vai raudāt.

—   Vai bija nepieciešami ierasties nodaļā tieši no aerodroma? Varbūt jūs varējāt vispirms aizbraukt mājās, nomazgāties vannā, izmazgāt, piemēram, matus, kas jums jau sen būtu jādara? Un tikai tad ierasties ar ziņojumu!

—   Es varēju aizbraukt uz mājām, biedri pulkvedi!

—   Un kāpēc jūs to nedarījāt? — atbaidoši mierīgi, pat labsirdīgi apvaicājās Smirnovs. — Jūs esat brīvs, jaunākais leitnant.

Izgājis gaitenī, Miša dziļi ievilka elpu un smagi nopūtās. «Neviena vārda! … Ne vārda par manu braucienu! Nevarēju izstāstīt pat par Mariju Nikolajevnu! Vēlāk… vēlāk — nebūs vairs tas! Neviena vārda! . . . Un tagad jābrauc mājās!» sašutis domāja Miša, kāpdams lejā pa kāpnēm. «Stāties kapteiņa Berestova rīcībā, kurš atkal nosēdinās pie papīriem! Nepiedalīties vairs Gorela lietas izmeklēšanā? Bet ja es esmu devis vārdu atriebties par Borisu Vladimiroviču? Ja tas ir mans pienākums? Jābrauc un jāmazgā mati, kad Smirnovs un Zacharovs, un droši vien daudzi citi veic. svarīgus uzdevumus!»

—   Caurlaidi! — skarbi uzsauca sargkareivis.

—   Te viņa ir! — Miša pavisam saniknots atcirta. Sargkareivis mierīgi apskatīja apliecību, paskatījās uz Mišu un viegli pamāja ar galvu uz durvju pusi.

—   Varat iet!

—    Un eju ar …

Pēc brīža Solovjovs jau soļoja uz trolejbusu piestātni.

No pacilātības, kādu viņš juta, steigdamies atpakaļ uz Maskavu, nebija vairs ne vēsts.

īsi pirms rītausmas, kad bērniem un laimīgiem pieaugušiem ir sevišķi ciets miegs, pret Starkes kundzēs guļamistabas loga rūti atsitās mazs akmentiņš.

Etele Starke spēja pamosties no visniecīgākā trokšņa. Viņa piecēlās gultā sēdus, noglauda ar rokām seju, un viņas pirksti kļuva mikli no sviedriem.

Pilnīgi pamodusies, viņa aptvēra, ka slepkava nebūtu iepriekš paziņojis par savu ierašanos, un uzelpoja vieglāk.

—    Heinc! — mierīgā balsī uzsauca Etele, sēdēdama uz gultas malas un ar kājām meklēdama uz paklāja rīta kurpes. Viņa zināja, ka Starke saņurcītā pidžamā un basām kājām jau stāv otrā pusē gultai un platām acīm raugās tumsā, mēģinādams noteikt skaņas raksturu un virzienu, kas viņu bija pamodinājusi no miega.

—          Jā, mammuci! — Starke tūlīt atsaucās.

—   Kāds klauvē, mammuci! Es tūlīt paskatīšos, kas grib mūs apciemot.

—    Starke, neej pie loga, es pati paskatīšos! — lūdzās Etele, bet Starke tikai aprauti un asi iesmējās un piegāja pie loga.

Viņš piespieda pieri pie stikla un saskatīja, ka tumsā uz puķu dobes zem loga stāv kāds garā mētelī satinies cilvēks bez cepures.

—    Es viņu ielaidīšu! — Starke mierinādams teica Etelei. — Es viņu pazīstu. Neuztraucies, guli un nesadomā nākt pie mums.

Gaismu neiededzinājis, Starke ieveda viesi tumšā istabā, nolaida biezos logu aizkarus, kurus Starkes dzīvoklī nenoņēma arī vasarā, un tad aizdedzināja nelielu spuldzi zem dziļa bronzas abažura,

Rokas mēte]a kabatās sabāzis, viesis visu laiku stāvēja pie durvīm un mazām, miegainām lāča ačelēm vēroja Stārki.

—   Ja jūs vēlreiz sadomāsiet mani apmeklēt naktī, tad orientējieties uz trešo logu no ūdens notekcaurules pa kreisi, — neapmierināti teica Starke. — Dievs vien zina, kādas tagad izskatās manas rozes, jums nav kājas, bet īstas laivas!

—    Kā klājas Eteles kundzei? — viesis pieklājīgi apvaicājās un, noģērbis lietus mēteli, kārtīgi salocīja to un nolika uz krēsla.

—    Viņa guļ un jūtas pavisam labi! — Starke atrūca. No skapja viņš izņēma karafi ar konjaku un divas mazas cilindrveidīgas bieza kristālā glāzītes, tad, nosalušās kājas pa turku parašai pievilcis, atsēdās uz dīvana un uzreiz kļuva lidzīgs vecam, niknam rūķītim. — Velti jūs esat iedomājušies, ka Etele mani iespaido! Etele nav vainīga.

Kad viesis novilka mēteli, varēja redzēt, ka viņam ir militārā stāja, bet viesa seja bija neizteiksmīga un vienaldzīga. Viņš atsēdās atzveltnes krēslā blakus dīvanam, nolika sāņus mazo kristālā glāzīti, tad aizgāja līdz bufetei, izņēma parasto tējas glāzi, pielēja divas trešdaļas no tās ar konjaku, pusi izdzēra un aizsmēķēja.

—    Vai patīkami dzīvot bez darba, Starke? — viņš labsirdīgi un vēlīgi apvaicājās.

—    Labi! — Starke pasmīnēja, atskatījās uz durvīm un ielēja sev konjaku. — Tik labi, — viņš vēl piemetināja, — ka es nevēlos nekādas pārmaiņas.

—       Ko jūs vēlaties, to es zinu skaidri! — vēro

dams Stārki, sacīja viesis. — Jūs laikam domājat, ka es atkal ierados jūs pierunāt? Nekā tamlīdzīga! Es atnācu tāpēc, ka jūs man esat vajadzīgs. Bet pierunāt jūs es nedomāju!

—    Jauns variants? — Starke pasmīnēja.

Viesis izdzēra konjaku un akurati nolika glāzi

tālāk no galda malas.

—    Jūs, Starke, esat vecs muļķis! — ar nožēlu teica viesis. — Moderna ķīmiska rūpnīca izmaksā vairākus miljardus. Taču rūpnīcu var uzcelt vairākas reizes… Jūs nevar radīt no jauna. Jūs esat unikāls izlūkošanas instruments. Lūk, tāpēc jūs vēl esat dzīvs un dzīvosiet vēl kādu laiku, ja tikai pieņemsieties prātā. Pienācis laiks atgriezties pie mums, Hcinc!

—    Lieki par visu to runāt! — Starke dusmīgi atbildēja un braši iemeta konjaku. — Un velti jūs man glaimojat. Es neesmu nekāds puika un uz tāda āķa neuzķeršos.

—    Savādi! — viesis pacietīgi nopūtās. — To es nekad nebūtu domājis, ka jūs kādreiz beigsiet strādāt…

—    Es esmu slims! — Starke atcirta. — Un, ja es būtu vesels, tad strādātu pret jums. Paklausieties, visu to mēs jau esam pārrunājuši! Jūs no manis nekā jauna nedzirdēsiet…

—    Kam jūs to gribat iestāstīt? — viesis neapmierināti pagrozīja galvu. — Izlūkošanas darbinieki neslimo. Izlūki tikai nomirst. Jums gribas strādāt. Un kā vēl gribas strādāt, Starke! Vai esat aizmirsis, ka bezdarbība ir mūsu lāsts? Ieklausieties pats, kā skan jūsu balss! Paskatieties uz sevi spoguli! Jūs nervozējat, esat nenosvērts, droši vien ar citiem cilvēkiem daudz pļāpājat. Tādi mēs kļūstam vienmēr, kad metam darbu pie malas. Atbrīvojas nobremzētās reakcijas! Tās var izvērsties par psichozi, ja alkal neiejūgsieties ierastajā darbā. Vai atceraties Bernardu? Vai jums patiktu pavadīt mūža pēdējās dienas vājprātīgo namā? Sāciet atkal strādāt, Starke, un visas jūsu slimības pašas no sevis izzudīs …

—    Nē! — stūrgalvīgi atcirta Starke. — Es jums jau teicu. Nē!

—    Heinc, jūs tiešām neesat vairs zēns! Jūs taču zināt, ka no mums nevar aiziet! — jau pavisam nopietni teica viesis. — Jūs esat dzīvs tikai tāpēc, ka es vēl vienmēr ceru jūs atkal iesaistīt darbā. Kaut vai uz īsu laiku.

—    Es taču esmu slims. Vai jūs nedzirdat? — Starke ļoti mierīgi atbildēja, lai gan vēnas pie deniņiem bija uztūkušas. — Es slimoju ar stenokardiju. Es varu nomirt kurā katrā brīdi, tieši darbā…

—    Spriežot pēc manā rīcībā esošajām ziņām, pēdējo divu gadu laikā jums nav bijusi neviena lēkme! — iebilda viesis.

—        Vai zināt ko? — Starke saskaities teica.

—   Izbeigsim šo veltīgo runāšanu! Reiz nu jūs esat atnācis un neļaujat man gulēt, tad vismaz pastāstiet, kas notiek mūsu mīļajā terarijā! Kā klājas Bordelēzam, Svankem, AnrI? Kā jūtas Mari-Roza? — vīpsnādams jautāja Starke.

—    Bordelēzam klājas lieliski, viņš patlaban ir tālu prom. Par Svanki nekas pēdējā laikā nav dzirdams, — vienmēr tikpat pacietīgi stāstīja viesis.

—   Tomēr bijuši signāli, ka Svanke sācis lietot heroīnu, tātad iespējams, ka iemesls ir vienkāršs — sirdstrieka. — Viesis visu laiku runāja mierīgā, dobjā, paklusā balsī kā jau cilvēks, kas ieradis, ka katru viņa vārdu uzmanīgi uzklausa. Viņa sejas izteiksme gandrīz nemaz nemainījās. Sejas āda bija sausa un pelēka kā zeme, varēja-redzēt, ka tā sen nav baudījusi saules un skābekļa labo ietekmi.

—   Jūsu skolniece Mari-Roza ir gudra meitene, ar katru dienu viņa top skaistāka un sagādā mums prieku. Nu redzat, sirds jums tomēr tiecas pēc vecajiem draugiem!

—    Draugi? — Starke drūmi iesmējās. — Ikviens no viņiem labprāt izgrieztu no manas ādas sev pāri pazoļu! Vienkārši interesējos par tiem.

—    M-jā! — viesis atturīgi palocīja galvu.

—    Jūs vienmēr esat bijis cilvēks ar skaidru galvu. Vārdu sakot, laiks ķerties pie darba! — pavisam citādā tonī, asi un nekādus iebildumus neatzīdams, turpināja viesis. — Ja mēs jūs būtu dabūjuši rokā četrdesmit ceturtajā gadā, tad jūs pakārtu. Četrdesmit sestajā mēs bijām vēl ļoti dusmīgi. Četrdesmit septītajā mēs kļuvām iecietīgāki un atcerējāmies jūsu spējas un nopelnus. Sākot ar četrdesmit devīto gadu, mēs šad un tad tikāmies gluži kā divi laulātie draugi, kas šķīrušies, bet aiz pieklājības vēl interesējas, kā otram klājas. Tagad pienācis īstais brīdis. Mums vajadzīgi pieredzējuši cilvēki. Jums uzticas.

—    Ko jūs vēl gribat no manis, šef, es taču jums visu jau pateicu! — Starke kļuva pavisam nikns.

— Ja es spētu strādāt, tad ziedotu sava mūža pēdējos gadus Vācijai. Vai pazīstat tādu valsti? Man šķiet, arī jūs pirmos vārdus izrunājāt vāciski.

—    Jūs, Starke, esat stipri atpalicis, — nopietnā balsī sacīja viesis. — Vācija, Francija, Anglija, Itālijā — tie visi ir novecojušies jēdzieni. Jauni laiki — jauna ģeogrāfijā. Tagad eksistē pasaules finansu un politiskais centrs un tā ekonomiskie baseini…

—   Vācija… arī ir baseins?

—    Vācija — tas ir Krups un Farbenindustrie. Visam pārējam nav nekādas vērtības.

—   Tā… Un Anglija?

—    Aerodroms!

Starke par daudz strauji ievilka cigara dūmus un sāka klepot.

—    Bet Krievija?

—    Krievija ir pastāvošā finansu un politiskā centra konkurente, tā jāiznīcina cik vien iespējams ātrāk, — viesis lietišķi paskaidroja, — jo, kamēr pastāv Krievija, citiem rodas ilūzija, ka arī viņi varētu saglabāt savu patstāvību.

—    Saprotu! — domīgi teica Starke. — Ļoti labi saprotu. Baseins. Interesanti! Francija, protams, būs vieta, kur centra finansistiem un politiķiem patīkami un jautri pavadīt atpūtas laiku?

—    Jā! — viesis izaicinoši atbildēja.

—    Saprotu, saprotu! — steidzīgi teica Starke. Deniņos viņam atkal parādījās tumši venu pietūkumi. — Vai zināt, Hitlers bija tikai kucēns! Viņš tomēr rīkojās, slēpdamies aiz vācu nacionalo interešu izkārtnes!

—   Pasaulei būs jauns saimnieks, — viesis iesmējās. — Tas ir jāsaprot. Un būtu laiks sākt dzīvot prātīgi, Starke. Pēdējais laiks to saprast.

—   Jā, jā, es saprotu! — Starke pietrūkās kājās, ar abām rokām sabužināja matus un sāka skraidīt pa istabu, plakšķinādams ar basajām kājām.

—   Saprotu, saprotu … — viņš atkārtoja skraidīdams. — Dzīvot prātīgi. Baseina iemītnieks! Tas skan interesanti. Tātad būs vairākas iemītnieku kategorijas! Vienu jūs iznīcināsiet. Otru kastrēsiet. Trešo… Vai zināt, es domāju, ka šīs trešās kategorijas nemaz nebūs!

—   Nav vēl pienācis laiks runāt par detaļām, — iebilda viesis. — Protams, viss pasaulē atrodamais cilvēku materials jau nebūs derīgs.

—   Paklausieties, Valter, vai jūs tiešām tā domājat? — Starke ar šausmām balsī vaicāja un apstājās viesa priekšā. Sajā brīdī Starke izskatījās pavisam vecs un slims. — Es saprotu, — viņš, ātri bērdams vārdus, turpināja, — visas šīs domas var izmantot politiskai šantažai… Bet pašam tā domāt? Ticēt tam, Valter? Jums taču ir trīs dēli, tātad viņiem būs jādzīvo un jāmocās šajā baseinu, cilvēku bendētavu un kastratu pasaulē …

—   Nu, mums abiem gan nebūtu ko bažīties par mūsu likteni! — pārliecināti atbildēja viesis.

—   Bez mums viņi neiztiks. Vajag tikai dzīvot prātīgi un strādāt.

Viņš nolika Starkem priekšā mazu papīra gabaliņu. Starke to paņēma un ilgi lasīja piecu vārdu garo sarakstu, tad pēc vecā, ilgos gados piesavinātā paraduma uzrāva sērkociņu un sadedzināja zīmīti, apatiski noknakšķināja pirkstus un sacīja:

—   Tas viss ir veltīgi… Es nekā nedarīšu.

—    Starke, beidziet muļķoties! — viesis strupi uzsauca un nolika uz galda šauru metala kārbiņu.

—    Jūs pazīstat šos cilvēkus. Jums viegli atrast ieganstu satikties ar katru no tiem!

—    Protams, es pazīstu viņus, — Starke palocīja galvu. — Labi cilvēki, vienkārši vācu cilvēki. Tauta ievēlējusi viņus valsts amatos, un tie strādā ļoti labi. Viens no viņiem ir ārsts ar pasaulslavenu vārdu. Katru dienu viņš glābj cilvēku dzīvības. Trešā pēc kārtas sarakstā ir skolotāja. Kara laikā viņa izglāba no bada nāves daudzus bērnus.

—    Paklausieties, ko jūs tur buldurējat! — viesis pārtrauca Stārki un atvēra kārbiņu. Kārbiņā atradās daži melni graudiņi, kas izskatījās pēc parastiem pipariem. — Informācijā par šiem cilvēkiem mums nav vajadzīga, mēs visu nepieciešamo zinām. Sie graudiņi šķīst jebkurā šķidrumā, bet vislabāk alkoholā. Nekādas pēdas organismā tie neatstāj, cilvēks mirst ar parasto sirds paralizi.

Starke ilgi skatījās uz graudiņiem. Tad viņš vienkārši pateica:

—    Vai zināt, es esmu izlūks. Tieši ar slepkavībām nekad neesmu nodarbojies. Man ir bijušas nepatīkamas sadursmes ar cilvēkiem, kas mēģināja mani traucēt darbā. Bet tas ir pavisam kas cits…

—    Cik grūti kļuvis ar jums saprasties, Starke! — viesis dusmīgi pacēla balsi. — Pēdējo gadu laikā mēs esam kļuvuši citādi. Protams, mēs arī tagad pētām politisko darbinieku seifus. 1 omēr vēl svarīgāk ir daudzus no viņiem novākt. Un ar to tagad galvenā kārlā nodarbojamies. Labs izlūks pielāgojas jauniem uzdevumiem nedēļas laikā.

Starke piecēlās.

—       Ejiet prom, ģenerāli, — viņš teica mierīgā balsī, bez jebkādas intonācijās. — Mēs nevienojāmies.

Viesis kādu brīdi klusēja, tad paraustīja plecus, piecēlās un vilka mugurā mēteli.

—       Vecais idiots! — neskatīdamies uz Stārki, viņš norūca. — Nožēlojat grēkus? Viņš, redzat, negrib slepkavot! Bet ko tad jūs darījāt visu mūžu? Beidziet ķēmoties! Viens vienīgs jūsu ziņojums aizraidīja uz viņpasauli vairāk cilvēku nekā vesels bumbvedēju pulks. Liekulis!

Starke klusēdams izveda viesi caur virtuvi dārzā aiz mājas, kur bija ierīkotas sakņu dobes. Ģenerālis aizgāja neatvadījies un nozuda tumsā. Starke atgriezās mājā un pēc veca paraduma durvis aizslēdza ar visām atslēgām, aizbīdīja visus aizbīdņus.

—       Heinc? — no istabas viņu klusā balsī pasauca Etele.

—      Guli vien, mammuci, — Starke skaļi atbildēja un iegāja kabinetā.

—     Vai tu esi uztraucies? — Etele vaicāja.,

—       It nemaz! — drosmīgi atteica Starke. — Viss ir labākajā kārtībā! — Un viņš aizslēdza durvis.

Etele, sadzirdējusi vīra balsī kādu īpatnu pieskaņu, izkāpa no gultas un pieskrēja pie kabineta durvīm.

—            Vai tu atkal aiziesi, Heinc? — viņa, baiļu pārņemta, jautāja. — Tu taču apsolīji, man, ka nekad vairs…

—     Netraucē mani, ej gulēt! — teica skarba balss aiz kabineta durvīm, un Etele apklusa. Tā bija sveša balss, runāja svešs cilvēks, kuru Etele nekad nebija redzējusi un kuru viņa brīžiem kaislīgi ienīda kā ienaidnieku, kas izpostījis viņas dzīvi.

Segu pār galvu pārvilkusi, Etele gulēja un, drudža kratīta, raudādama gaidīja, kad pie virtuves ārdurvīm iečīkstēsies grīdas dēļi un noskrapstēs atslēgas.

Tad viņa zinās, ka svešais ir aizgājis no viņu mājas un ka viņai atkal ir nodarbošanās, kurai jāveltī visas jūtas un domas. Viņa ienīdīs to svešo cilvēku un gaidīs mājās Heincu.

Varbūt notiks brīnums un svētā dievmāte, kurai sen jau galva griežas riņķī aiz visādām cilvēku bēdām, pasargās Heincu un atkal atvedīs mājās.

Atslēgas iešķindējās tikai pēc vairākām stundām, kad bija jau pavisam gaišs.

Etele piecēlās un iegāja kabinetā.

Kabinetā viss bija tāpat kā vienmēr pēc Starkes aiziešanas darbā. Pie griestiem cigara dūmu grīste. Kaminā pelnu kaudzīte. Viss kluss un pavisam tukšs.

Šoreiz tomēr uz galda bija balta papīra lapiņa. Elpai aiz sāpēm krūtīs aizraujoties, Etele lasīja:

«Etel, noskūpsti Margaritu. Šoreiz mani atpakaļ negaidi, pārdod māju un pārvācies uz dzīvi pie meitenes. Tur tev būs patīkamāk aizvadīt pēdējos mūža gadus.

Visi cilvēki mirst, tur nekā nevar darīt. Tu esi labs cilvēks un biji pelnījusi labāku dzīvi, tomēr man tu daudz palīdzēji. Heincs.»

Izgājis no mājām, Starke ilgi klīda pa ielām. Koki bija pilni rasas, pār asfaltu klājās mēļa dūmaka, debesis sārtojās, pa ietnēm rosīgi klaudzēja pirmo gājēju soļi, miegaini runči laiski vilkās mājup, pa laikam aplaizīdami svaigās skrambas, skaļi ķīvējās pirmie, barību meklēt izlidojušo zvirbuļu bari — ielas dzīvoja savu parasto dzīvi.

Starke neskatījās un neklausījās, kas notiek ap viņu. Kādu laiku klaiņojis pa šķērsielām, viņš iegāja neglitā deviņstāvu namā, kas aizņēma veselu kvartalu, uzkāpa bēniņos un pieklauvēja pie durvīm, kas bija apsistas ar veca lakata gabalu.

Istaba bija šaura, netīra un ārkārtīgi līdzīga alai. Tāpat kā dzīvnieka migā tur uz grīdas un uz palodzes, kas atvietoja galdu, mētājās ēdiena paliekas,. grāmatu driskās un apģērba gabali. No nospeķotā pēļa apakšas elsdams izkūņojās drausmīgi resns cilvēks.

—     Vai tas esat jūs, Krīger? — Starke vaicāja, raudzīdamies uzblīdušā, tumšā sejā, kur nebija saskatāms neviens normāls vaibsts — visu aizsedza tauku krokas.

—     Kā redzat! — ar elpas trūkumu cīnīdamies, Krīgers atteica, sēdēdams uz gultas malas un pūlēdamies noturēties līdzsvarā. — Lieliski izskatos, ko? Bet jūs nemaz nepārvēršaties, Starke! — viņš skaudīgi turpināja. — Ari es tā neizmainītos, ja nebūtu šīs astmas! Astma neļauj man kustēties! Sēstieties, kur gribat, visur vienlīdz neērti un netīrs.

Starke nometa no ķeblīša drēbju kankarus un apsēdās blakus gultai. Piepūle, sasveicinoties ar viesi, izraisīja Krīgeram astmas lēkmi. Viņš norija divas plakanas, pogām līdzīgas tabletes. Krīgers nosvīdis atzvēlās pret sienu un aiz sāpēm blisināja acis. Pēc īsa brīža zāles iedarbojās, un Starke, pamanījis, ka Krīgera skatiens jau kļuvis skaidrs, sāka runāt:

—     Mēs parasti viens otru neapciemojam. Es nemēģināšu izlikties, ka interesējos par jūsu dzīvi. Jo vairāk tāpēc, ka es tiešām nekā laba tajā neredzu. Pasakiet man, Krīger, vai jūs kādreiz esat ko dzirdējis par kādu Gorelu?

Šaurās spraudziņas, kas Krīgeram atvietoja acis, aizvērās. Kādu brīdi viņš klusēja, tad klusi sacīja:

—     Jūs taču zināt, Starke, ka mēs dzīvojam kamēr klusējam

—     Kādēļ jums jādzīvo? — Starke mierīgi vaicāja, bet Krīgera gulta pēkšņi salīgojās un iečīkstējās. Krīgers smējās, satvēris ar roku krūtis un vaidēdams aiz sāpēm.

—     Atcerējos, kas man toreiz, pirms tūkstoš gadiem, jaunībā, pie jums patika! — viņš sacīja.

—     Jūs vienmēr teicāt tieši to, ko domājāt. Jūs interesē Gorels? Tiešām, — kādēļ man vēl jādzīvo?

Vēlāk Starke sēdēja sevišķi svarīgu lietu izmeklētāja lielajā, pustumšajā un vēsajā kabinetā.

—      Šonakt man atkal bija viesis, — Štarke stāstīja, aizkūpinādams cigāru. — Vecs paziņa, un mēs runājām par tām pašām vecajām lietām. Lūdzu…

Štarke ar zīmuli uzrakstīja uz papīra lapiņas piecus vārdus.

—      Sargājiet šos cilvēkus, — viņš teica. — Es vakar atteicos viņus nogalināt, bet rīt kāds nelietis var to uzņemties.

Izmeklētājs izlasīja sarakstu un sadedzināja to uz sērkociņa liesmas.

—      Man ir kāds lūgums pie jums! — Štarke turpināja. — Es lūdzu jūs nodot šo rakstu padomju valsts drošības iestādēm … — viņš pasniedza izmeklētājam papīra loksni, uz kuras bija uzrakstīti daži teikumi Sīkā veca vīra rokrakstā.

—      Kāpēc jūs nevarētu to izdarīt pats? — izmeklētājs vaicāja, noliekdamies pār saviem papīriem un pastumdams sāņus Starkes rakstu.

—     Var gadīties, ka es vairs nepagūstu to izdarīt! — Štarke lietišķi atbildēja. — Izmeklētāja kungs, — viņš turpināja, — atvadoties es gribētu jums kaut ko pateikt. Pārdzīvojamais laiks uzliek mums lielu atbildību. Mēs bieži sakām: «Draud jauns karš.» Nē, tas, kas varētu notikt, ja mēs kļūdītos, tas vairs nebūs karš. Tā jau būs tautu iznīcināšana, atgriešanās akmens laikmetā. Mums jāaizstāvas kopīgiem spēkiem. Vai jūs saprotat? Darbs jāveic kopīgiem spēkiem, sevišķi mums! Par katru cenu jāiznīdē vēl saglabājušies nolādētie aizspriedumi pret tautu savstarpējo draudzību, kurus mums ieaudzināja gadsimtiem ilgi… Redzat, kas notiek. Pat jūs, jauna tipa vācietis, demokrātiskās Vācijas pilsonis, saviebāties, kad iedevu jums šo rakstu. Tas ir tas briesmīgākais, izmeklētāja kungs!

—      Jūs, Starkes kungs, kļūstat par politiķi, — pasmīnēja izmeklētājs. — Jūs interesējaties par visai sarežģītiem jautājumiem.

—     To es sāku darīt tikai savas dzīves pēdējās stundās… — Starke atteica. — Tas skan briesmīgi traģiski, — viņš piemetināja un it kā atvainodamies pasmaidīja, — bet jūs taču saprotat, ka es runāju patiesību.

—     Mēs varam jums dot patvērumu!

—     Man ir ģimene, — klusu atbildēja Starke.

—     Meita nesen apprecējās. Ir vēl citi tuvi radinieki. Visus nevarēs aizsargāt! Tomēr nedomājiet par mani, daudz svarīgāks tagad ir pavisam kas cits. Visas pasaules vienkāršie cilvēki negrib karot, bet to, kas tirgojas ar cilvēku dzīvībām, ir pavisam maz, un viņu dvēseles ir izkurtējušas, īstu cīņu viņi neizturēs. Briesmas slēpjas mūsu pašu šaubās! Bīstamas ir mūsu pašu kļūdas. Iznīdējiet savstarpējo neuzticību, savstarpējo antipatiju, tad mēs uzvarēsim …

—     Jūs izteicāt nopietnas un pareizas domas, — klusu sacīja izmeklētājs, vērīgi aplūkodams Stārki.

—     Tiešām jūs sākat jau daudz ko saprast. Jūsu lūgums tiks izpildīts! — Viņš paņēma Starkes rakstu, pārlocīja to divas reizes un iebāza svārku iekšējā kabatā. — Es apsolu to izdarīt pusstundas laikā.

—           Ļoti labi, — Starke atviegloti nopūtās. — Jo mans vecais deguns liek man kaut ko nojaust.., Pateicos jums, izmeklētāja kungs …

Paspiedis pāri galdam pasniegto roku, Starke strauji pagriezās un steidzīgi izgāja no kabineta.

Dienā viņš dažas stundas nogulēja skvērā uz sola. Viņam ne par ko negribējās domāt. Pievakarē Starke juta nogurumu un iegāja kādā kafejnīcā. Viņš ēda, nejuzdams ēdiena garšu. Tad viņš izdzēra glāzīti konjaka, un kājas vairs nedrebēja. Starke mēģināja atcerēties savu dzīvi, tā bija nepārtraukta piepū]u virkne, un katra no tām bija pārsniegusi cilvēka parastos spēkus.

«Jā, es esmu pamatīgi centies…» pavisam izbrīnījies atzina Starke. «Ja es to būtu sapratis agrāk! Ja no paša sākuma būtu dzīvojis, lai saglabātu šo gaišo, jauko pasauli, kurā tik daudz siltu jūtu un jaunības spara! Kā labā es izšķiedu sava mūža gadus?»

—     Vai kungs vēl ko vēlētos? — apkalpotāja nepacietīgi vaicāja.

—     Nē, pateicos… — Starke gausi atbildēja, samaksāja un izgāja uz ielas.

Arā bija silts, dzidrs vakars, daudz uguņu, skaņu un cilvēku.

Starke apstājās, pārdomādams, kurp tagad doties. Uz mājām iet nevarēja. Kā atmaksu par visu savu neciešamo dzīvi Etele pelnījusi tiesības viegli pārdzīvot viņa nāvi. Aiziedams ģenerālis gan neko nebija teicis, bet Starke saprata, ka tuvāko stundu laikā viņu nogalinās. Ja viņš aizbēgtu, briesmas draudētu visai viņa ģimenei. Tagad vajadzēja kaut kā aizvadīt vēl atlikušās dzīves stundas. Aiziet pie draugiem? To viņam nekad nav bijis. Un kāpēc ari vest līdzi pie citiem cilvēkiem sekotājus, kas droši vien jau kopš agra rīta vazājas viņam pakal. Viņš ne reizes nepārbaudīja, vai viņam kāds neseko, jo tagad tas viņu vairs neinteresēja.

Izdarīt pašnāvību? Tiešām, — kāpēc gan ne?

Un pēkšņi Starke saprata, ka nevar izdarīt pašnāvību.

Viņš skaidri zināja, ka viņam nekad nepietiks drosmes to izdarīt. I leinca Starkes apziņā izgaisa pēdējās romantisko iluziju paliekas. Kas nu tā par romantiku! Vai tad tiešām bija tik interesanti dzīvot šo drausmīgo puscilvēka, pusinstrumenta dzīvi? Baidīdamies, ka viņu nogalinās, Starke bija licis savām smadzenēm un miesai darīt un dot visu, ko tie spēja. Vienīgais laiks, kad darbu varēja veikt bez bailēm, bija kara gadi, jo toreiz viņš strādāja tautas labā, pasaules vienkāršo ļaužu labā. Pēc tam nāca slimība un visam bija beigas. Un tomēr ilgs mūžs aizvadīts, tik daudz piedzīvots…

—     Acumirkli!

Starke nepaguva izdomāt savu domu līdz galam. Viņu apturēja plecīgs neliela auguma cilvēks, kas izskatījās pēc boksera. Mugurā tam bija jauns, bet nospeķots uzvalks, kreiso plecu viņš turēja augstāk par labo. Aiz boksera stāvēja vēl otrs vīrietis, pavisam jauns, kalsns un slaiks. «Par daudz jauns tādiem darbiem,» Starke nodomāja, sapratis, ka šos cilvēkus sūta viņa liktenis.

—     Nu, ātrāk, kamēr tuvumā nav citu cilvēku! — sacīja jaunākais. Ar lētu pūderi pārklātā seja šķita zilgana, bet uztraukumā aizmigloto acu skatienā viņš nekādi nevarēja ietvert Starkes seju.

—     Ātrāk! — jaunais vīrietis atkārtoja.

—     Bet varbūt tas nemaz nav īstais, — pretojās vecākais. — Paklau, vai tevi sauc Heincs Starke?

—     Jā, tā mani sauc! — Starke gurdeni atbildēja, vienaldzīgi skatīdamies uz iesārto gaismas loku ap ielas spuldzi.

—     Nu tad iesim! — vecākais sacīja un pirmais gāja uz drupām, kuras aizsedza dēļu siena afišu uzlīmēšanai. — Tas nepīkstēs! — viņš lietišķi aizrādīja jaunākajam. — Viņš ir jau gatavs. No acīm var redzēt.

Viņi iegāja tumsā, un Starke pavisam izmisis nodomāja, ka nespēj atrast nevienu domu, nevienu jūtu, kas palīdzētu aizvadīt dzīves pēdējos mirkļus. Galvā jaucās visādas blēņas, piemēram, kur Krīgers ņem līdzekļus dzīvei, ka vasara šogad ir agra un silta.

—     Ātrāk! — lūdzoši teica jaunākais vīrietis.

Dažas minūtes vēlāk abi atstāja drupas — jaunākais un otrs, vecākais, — un atkal iznāca gaismā.

—     Ko tu rausties? — dusmīgi vaicāja vecākais. — Vai tad mēs nobeidzām to veci? Lielāki un gudrāki vīri nolēma, ka viņam pietiek dzīvot. Kā tu nokļuvi pie šefa?

—     Es esmu Vācijas jauno sargu organizācijās biedrs… — vēl vienmēr nevarēdams apvaldīt drebuļus, atbildēja jaunākais. — Un tu?

—           Nu, es — ar mani ir pavisam cila lieta! — izvairīgi atbildēja vecākais. — Es… — viņš aprāvās un izlamājās.

Klusēdami abi aizgāja līdz ielas stūrim, un tad vecākais teica:

—     Es iešu un paziņošu šefam, bet tu esi brīvs… jaunais sargs! — viņš atkārtoja un nospļāvās pie puiša kājām.

Aiz ielas stūra bija restorānā ieeja, un, tikko izšķīrušies, abi jau nozuda cilvēku pūlī.

Vēlu vakarā Smirnovs ieradās pie ģeneraļa ar ziņojumu.

Ģenerālis bija jaunais priekšnieks, kuru tikai nesen piekomandēja Valsts Drošības komitejai. Smirnovs nekādi nevarēja pierast pie tik jauna priekšnieka un ziņodams visu laiku ar interesi vēroja viņu. Trīsdesmit pieci gadi, divas miera laikā iegūtas zelta zvaigznes, iedegusi seja …

Piecdesmit gadu vecais Smirnovs pilnā mērā izjuta viņam uzticētā darba smagumu. Pretēji cerētajam, šis darba smagums gadu gaitā kļuvis lielāks. Lasīdams vai uzklausīdams ziņojumus, Smirnovs negribot pārdomāja nevis pašus faktus, bet vispirms apsvēra, cik plaši būs jāizvērš izmeklēšana, pārlika, kur varētu gadīties kļūmes, un tieši lielā pieredze, kas tūlīt uz vietas ļāva paredzēt visas grūtības, reizēm atturēja no riska tad, kad bija jāriskē, lika vilcināties …

Lūk, tāpēc viņš netika izraudzīts augstākam postenim. Amatā, kuru viņam, kā šķita, bija pilnas tiesības ieņemt, iecēla jautro un iznesīgo jauno ģenerāli.

Smirnovs saprata, ka priekšniecības apsvērumi pareizi, un nejutās aizvainots. Sīs spējas saglabāt objektivitāti pat tik kutelīgā personiskā jautājumā lika pulkvedim vēl vairāk sajust, ka tuvojas vecums.

—     Man nebija nekādu datu, — Smirnovs stāstīja. — Tad iedomājos — varbūt, ka Cvancigs ir kādreiz ticies ar Gorelu? Cvancigs taču klīdis pa visu pasauli! Aizbraucu pie viņa uz cietumu, aprunājos, un izrādījās, ka viņi tiešām ir tikušies! Reiz Cvanciga sakarnieks, — Smirnovs turpināja stāstīt, ielūkodamies savās piezīmēs, — varietē artists Leichters, paziņojis Cvancigam, ka viņu gribot satikt kāda, pēc apraksta spriežot, augstu stāvoša persona — Gorels. Satikšanās notikusi pirms astoņiem mēnešiem dienas laikā Krakovas garīgā seminārā dārzā. Pēc Cvanciga apgalvojuma, «persona» uzaicinājusi viņu izdarīt diversiju Kulturas pils jaunceltnē Varšavā. Cvancigs esot kategoriski atteicies.

—     Melo! — atcirta ģenerālis. — Viņš vienkārši nobijās.

—      Es tieši tā arī novērtēju šo gadījumu, — Smirnovs piekrita. — Tālāk. Pēc kādas nedējas kārtējās satikšanās laikā Cvancigs un Leichters piedzērušies, un Leichters Cvancigam pārmetis gļēvulību un to, ka viņš nepratis iegūt «personas» labvēlību. Sacījis, ka šī tikšanās varējusi būt izšķiroša Cvanciga turpmākajai karjerai. Pēc tam Leichters sācis dižoties ar to, cik labi esot informēts. Izklāstījis Cvancigam zināmo «koncepciju» par «centru un baseiniem». Paskaidrojis, ka izlūkošanas organizācijās tagad pārorientējoties uz teroru un diversi jām …

—     To visu mēs zinām! — ģenerālis drūmi pārtrauca. — Viņi vienmēr nodarbojušies ar slepkavībām un diversijām, — kas tur ko «pārorientēties» ?

—     Leichters esot apgalvojis, ka viņam visu to paskaidrojis kāds Stefens Gorcls, kurš esot liela stila izlūks.

—     Viņi visi tagad pļāpā par to! — sacīja ģenerālis. — Vakar es, lasot kādus materialus, uzdūros tādam teikumam: «Pasaulē vairs nav neskaidru jautājumu. Ir tikai neatliekami darbi.» Tātad, Gerasim Nikolajevič, vajag rīkoties! • — ģenerālis teica un, aizvēris mapi, nolika to pie malas. — Vēl ilgāk vilcināties būtu bīstami. Man radies iespaids, ka projekts par diversiju Kulturas pils jaunbūvē Varšavā ir bijis tikai triks. Ja Gorels tiešām būtu gatavojies izdarīt diversiju, tad viņš tikai Varšavā būtu Cvancigam pateicis, kas tam jādara. Iepazīstoties ar Cvancigu, Gorelam bijis kāds īpašs nolūks, un tāpēc viņš arī izmēģinājis, kā Cvancigs reaģē uz priekšlikumu sarīkot diversiju. Sakiet, Gerasim Nikolajevič, — vai jūs neesat ievērojis, ka Gorels vienmēr interesējas par «kadriem»?

—     Jā, esmu par to domājis, — pamāja ar galvu Smirnovs.

—     Nē, tiešām interesanti! — ģenerālis kļuva pavisam možs. — Piemēram, viņa darbība Sosnovskā! Ar ko viņš nodarbojās gestapo? Pilnīgi skaidrs, ka meklēja un izraudzīja noteiktus cilvēkus! Un man šķiet, ka viņš nemeklēja izlūkus! Ja tikai mēs varētu izdibināt, kas viņam aiz ādas, mums tūlīt būtu daudz vieglāk. Nē, padomājiet tikai, kas iznāk! Darbība Sosnovskā — ar kadriem. Kur Krīgers sastapis Gorelu? Pie Harta, — tā ziņo Starke. Bet mēs taču zinām, ka Harts vēl tagad pārdod informāciju par Eiropas zinātnes darbiniekiem. Tātad atkal kadru jautājums? Tikšanās ar Cvancigu — atkal iepazīšanās, pārbaude — atkal tā pati interese par kadriem!

—     Tiešu faktu pagaidām vēl pamaz, — neapmierināti iebilda Smirnovs. — Pa lielākai daļai tikai secinājumi…

—     Mēs paši atradīsim tiešos faktus! — ģenerālis iebilda. — Jāpāriet uzbrukumā, Gerasim Nikolajevič! Tik nopietnā lietā neder ieņemt nogaidošu stāvokli!

—     Biedri ģenerāli, esmu ar mieru pāriet uzbrukumā! — Smirnovs teica ar tikko jaušamu nepatiku. — Un, tiklīdz noskaidrosies virziens, kādā …

—     Virzienu noteiksim mēs paši! — ģenerālis uzstājīgi piebilda. — Vai pirmo datu un materialu apstrādāšana pabeigta?

—     Patlaban beidzam, biedri ģenerāli!

—     Pasteidzieties!

Ziņojot par kārtējā uzdevuma izpildīšanu pulkvedim Smirnovam, Miša ar cienību noraudzījās uz savu roku darbu.

Pulkveža priekšā uz galda bija nolikta izziņa par Sosnovskas pilsētu un tās apkārtni, ļoti rūpīgi savākti un ar mašīnu pārrakstīti dati no 1930. gada līdz 1941. gadam. Izziņā bija iestāžu saraksts, pilsētas vēsture, tai bija pievienotas kartes, tabulas un daudzi citi materiali.

Izšķirstījis izziņas materialus, pulkvedis paņēma lupu un kādu laiku pētīja karti. Tad atkal paņēma iestāžu sarakstu un iedziļinājās tajā.

—     Ļoti pieklājīga izziņa! — Smirnovs beidzot apmierināts teica un kaut ko ātri pierakstīja uz papīra loksnes. — Jā, ziniet, jaunākais leitnant, es nupat izskatīju Sosnovskas rajona lauku skolu sarakstu un atcerējos… Pavaicājiet kapteinim Zacharovam, vai no adrešu galda atbilde jau saņemta!

Kad Miša atgriezās un atnesa no kapteiņa aploksni, Smirnovs to ātri atplēsa, izlasīja vēstuli un ar labpatiku aizsmēķēja.

—     Jā… — viņš teica un piemiedza acis, vairīdamies no tabakas dūmiem. — Nupat man ienāca prātā. Es taču arī esmu gājis lauku skolā. Kādreiz skolotāja lika man deklamēt skolas sarīkojumā. Es iemācījos divus dzejojus… — Smirnovs vēlreiz izlasīja no adrešu galda saņemto vēstuli.

—    Jā, tad es izgāju publikas priekšā un ļoti izteiksmīgi noskaitīju:

Putniņš, dieva radībiņa,

Tai bez rūpēm dzīvot ļauts,

Te kā bērns sāk raudāt viņa.

Te kā meža zvērs jau kauc . . .

Veselu nedēju negāju uz skolu, kaunējos. Sēstieties, jaunākais leitnant, te blakus. Lūk, tā! Varat smēķēt. Un tagad paskatieties. Jūs pie šīs izziņas nostrādājāt vairākas dienas. Tas bija grūts un garlaicīgs darbs, un jūs ne vienu reizi vien nodomājāt, ka es esmu formalists, kancelejas žurka, vecs birokrāts…

—     Es nekad neatjautos tā domāt par jums, Gerasim Nikolajevič… — dedzīgi protestēja Miša.

—     Nu, tad varbūt nodomājāt mazliet pieklājīgākā tonī… Jaunākais leitnant, es vēlos, lai jūs saprastu, kāds brīnišķs spēks slēpjas faktā, ja tas pareizi un rūpīgi apstrādāts… Paskatieties! — pulkvedis pavēloši teica. — Lūk, lapiņa no Marijas Nikolajevnas Dorochovas stāstījuma. Tur sacīts, ka Gorels strādājis Sosnovskas pilsētas gestapo. Dorochova uzsver, ka Gorels arestējis cilvēkus pēc kādas pavisam īpašas izvēles … Kāda jēga bija šai izvēlei?

No Starkes vēstules mēs zinām, ka Gorels studējis Kembridžas universitātes fizikas fakultatē.

Viņš ir ticies ar Eiropā pazīstamo spiegu Hartu, kas tirgojas ar informāciju par zinātniekiem.

Viņš ticies ar Joachimu Cvancigu — spiegu, kam kabatā inženiera enerģetiķa diploms un kas nodarbojas ar spiegošanu tieši enerģetikas nozarē.

Un tagad klausieties, jaunākais leitnant! No iestāžu saraksta mēs redzam, ka toreiz Sosnovskā bijis enerģetiskais zinātniskās pētniecības institūts. Institutu vadījis apdāvināts zinātnieks Fjodors Fjodorovičs Gordins. Toreiz viņa vadībā strādājusi zinātnieku grupa, izdarot sekmīgus pētījumus atomenerģijas nozarē. Fašistu armijai iebrūkot pilsētā, Fjodors Fjodorovičs aizbēdzis pie partizaņiem un drīz pēc tam kritis.

Acīm redzot Gordins bijis tas medījums, pēc kura tiecies Gorels. Mēģinādams savākt kaut niecīgākās ziņas par Gordinu, viņš pratināšanas gaitā nomocījis Gordina tēvu, veco teatra frizieri Fjodoru Ivanoviču Gordinu. Gorels iedomājies, ka Maša ir zinātnieka meita, bet Maša viņam vaļsirdīgi pateikusi, ka nepazīst tādu cilvēku; Gorels sapratis, ka viņa runā patiesību, un izmetis Mašu no cietuma. Ziņas par Gordinu ģimeni savāca kapteinis Zacharovs. Man jau pašā sākumā likās, ka būtu Joti svarīgi noskaidrot, kas par cilvēku bijis vecais frizieris, bet institūta atrašanās vietu uzzinājāt jūs. Lūk, jaunākais leitnant, cik lielisks spēks slēpjas faktos! Tagad mums jau ir kaut kāds konkrēts priekšstats par šo Gorela kungu …

—     Labi, sāksim uzbrukumu! — apmierināti atkārtoja pulkvedis. — Nu, jaunākais leitnant, kā pēc jūsu domām vajadzētu sākt uzbrukumu?

—     Kā? — Miša nokāsējās, brīvāk nosēdās un drosmīgi teica: — Pavisam vienkārši, biedri pulkvedi!

—     Pat vienkārši? — Smirnovs iesmējās.

—            Nē, tā es negribēju teikt! — Miša samulsa.

—     Redzat, ja viņš visu laiku interesējās par zinātni, tad šajā virzienā viņš arī jāmeklē, biedri pulkvedi, vai ne?

—      Prātīgi teikts! — ar labpatiku atkal iesmējās Smirnovs. — Pasakiet kapteinim Berestovam, ka, sākot ar šodienu, jūs pēc manas pavēles esat kapteiņa Zacharova rīcībā.

—      Pateicos, biedri pulkvedi! — Miša strauji iesaucās, piecēlās un izslējās visā augumā.

—          Es gribu jums vēl kaut ko teikt! — pulkvedis turpināja, caur pieri lūkodamies uz Mišu. — Jūs pirms dažām dienām man lūdzāt, lai norīkoju jūs Gorela lietas izmeklēšanas darbā. Tobrīd jūs, jaunākais leitnant, bijāt sarūgtināts un aizvainots. Sēdieties!

Miša atsēdās. Ieskatījies pulkvedim acīs, viņš pēkšņi vairs nejutās neērti šā pavecā, spēcīgā, gara auguma cilvēka klātbūtnē, kurš tik labi izprata katru viņa noskaņojumu.

—     Robežpunktā bija vieglāk strādāt? — brīdi klusējis, ievaicājās Smirnovs.

—     Vieglāk, biedri pulkvedi! — vaļsirdīgi atzinās Miša. — Tikai, lūdzu, nedomājiet…

—     Es saprotu, «Mazulīt»! — sirsnīgi teica pulkvedis. — Būs vēl grūtāki Ar katru mēnesi, ar katru gadu. Redzat, mēs visi cits pret citu izturamies it kā vēsi. Nepatīk, ja mūs iztaujā. Mēs stingri ievērojam disciplinu. Citādi nevar, jaunākais leitnant! Tas jāsaprot jau pašā sākumā…

—     Es saprotu, biedri pulkvedi! Jūs nekad neesat mani aizvainojis, — Miša steidzās atbildēt un atkal piecēlās.

—     Jā. Varat iet! Pasakiet kapteinim Zacharovam, lai viņš ienāk pie manis. Un piezvaniet uz garažu, lai sagatavo mašīnu tālam braucienam. Izpildiet!

Nelielas trīsstāvu ēkas priekšā seši lieli ceriņu krūmi veidoja pusloku. Pulkvedis Smirnovs izkāpa no automašīnas un pasniedza sardzei savus dokumentus. Kāds sardzes karavīrs apsēdās pie stūres un aizbrauca mašīnu līdz laukumam garažas priekšā.

Kamēr sardze piezvanīja uz Maskavu, lai pārbaudītu dokumentu pareizību, Smirnovs sēdēja uz sola zem tumši mēļajiem ziedu ķekariem un mierīgi, nesteigdamies ieelpoja gaisu, kas bija pilns ceriņu un siltās, mazliet rūgtenās priežu sveķu smaržas. Smirnovs jau laidās snaudā, kad sardzes priekšnieks pieskārās viņa plecam, pasniedza dokumentus un teica:

—     Laipni lūdzu, biedri pulkvedi! Es jau paziņoju Aleksandram Petrovičam, ka jūs esat atbraucis, un viņš patlaban atrodas izolācijās kamerās ceļā uz šejieni. Pēc pusstundas viņš jūs pieņems. Vai jūs iesiet augšā vai gaidīsiet un atpūtīsieties tepat saulītē?

—     Protams, tepat saulītē! — Smirnovs atbildēja un atkal aizvēra acis. Kad viņam jau pavīdēja pirmās sapņu ainas, kāda balss kaut kur augšā sauca:

—     Gerasim Nikolajevič? Nāciet šurp, draugs!

—     Jā! — Smirnovs pamodās un pacēla galvu. Pie otrā stāva loga stāvēja kāds baltā ķiteli ģērbies cilvēks un ar pūkainu dvieli slaucīja kaklu un seju.

Profesors Ponomarevs sagaidīja Smirnovu saules pielijušā lielā kabinetā bez logu aizkariem.

Ponomareva kabinets nemaz nelīdzinājās parastajām darba telpām dažādās iestādēs. Tur nebija gandrīz nekādu mēbeļu — vienīgi rakstāmgalds un pāris cieto krēslu. Sienas, grīdu, veltnīšos satītos aizlaidņus pie logiem — itin visu klāja bieza baltas, nespodras lakas kārta, un telpā bija jūtama kaut kāda Smirnovam nepazīstamu antiseptisku vielu asā smaka.

—     Jūs jau zināt mūsu noteikumus, smēķēt nedrīkst, viesus nepacienājam! — Ponomarevs iesmējās. — Esam slikti saimnieki. Labāk tomēr iesim dārzā!

—     Nē, nē, ja atjausiet, parunāsimies tepat! — pretojās Smirnovs. — Kaut arī jūsu teritorijā atrodas tikai pārbaudīti cilvēki, tomēr labāk būsim piesardzīgi!

Ponomarevs strauji pārvilka ar roku pār savu gludi noskūto galvu, sāniski apsēdās krēslā uz pievilktās labās kājas un domīgi grozīja pirkstos zīmuli. Viņa acis aiz biezajiem briļļu stikliem raudzījās skeptiski un neuzticīgi. Un kā vienmēr, tiekoties ar Ponomarevu, Smirnovs atkal pēkšņi juta, ka profesora izturēšanās viņu mazliet kaitina.

—      Jūs vienmēr kaut ko izdomājat! — galvu nepaceldams, Ponomarevs neapmierināti teica.

—    Jūs esat labs cilvēks, Gerasim Nikolajevič, bet nesaprotat pavisam vienkāršas lietas. Kāpēc es jums esmu vajadzīgs? Varējāt taču aprunāties ar Ņinu Fjodorovnu! Jūsu vajadzībām viņai zinātniskās erudicijas pietiktu, bet es varētu strādāt savu darbu. Te jums nepatīk mūsu šoferis, te kāds nav pareizi svītrojis kādu jautājumu savā anketā … Bet man aizsargkamerās vien jāpavada četrdesmit piecas minūtes, lai nokļūtu šurp! Un atceļam atkal jāziedo četrdesmit piecas minūtes! Kopā iznāk jau viena stunda un trīsdesmit minūtes! Tad vēl stundas divas vai vairāk jārunājas ar jums par da/.ādiem paragrafiem… Tad — gadās vel kadam atbraukt, un nakts jau klāt…

—     Aleksandr Petrovič, jums gan vajadzēja ievērot, ka es nāku pie jums tikai svarīgās darīšanās! — aizvainoti teica Smirnovs, juzdams mokošu tieksmi uzsmēķēt, kas vienmēr rodas tādās vietās, kur smēķēt nedrīkst.

—     Visi brauc pie manis tikai darīšanās! — Ponomarevs turpināja pukoties, vērodams savas elegantās, gaišās sandales purngalu. — Nemaz neatliek laika darbam. Velns lai parauj! Ņemšu un palūgšu valdību, lai mani ieslēdz laboratorijā un aizzīmogo durvis, tad varbūt dabūšu uzelpot.

—     Aleksandr Petrovič, es taču, braucot pie jums, arī nepametu kādu izpriecu! — Smirnovs dusmīgā «balsī pārtrauca Ponomareva pukošanos.

—     Reiz jau esam pārtraukuši darbu, tad vismaz netērēsim laiku strīdēdamies. Atbraucu pie jums, lai noskaidrotu, lūk, šādu jautājumu. Vai jūs netaisāties tuvākā laikā pabeigt kādu jaunu, sevišķi svarīgu darbu?

—     Un kas tad būtu? — Ponomarevs sarosījās.

—    Kāpēc jūs par to interesējaties?

—     Aleksandr Petrovič, jūs taču zināt, ka neesmu žurnālists un laikrakstos neko nerakstu! — dusmas valdīdams, teica Smirnovs. — Likumu par valsts noslēpumu glabāšanu arī zinu. Tātad, — vai pie jums pēdējo mēnešu laikā ir atrisināta kāda sevišķi svarīga problēma?

—     Vai tu jau esi saņēmis kādus signālus? — satraukti vaicāja Ponomarevs. Viņš vairs nevarēja mierīgi nosēdēt savā krēslā. Briļļu stikli tā vien zibsnīja un pa sienām šaudījās saules zaķīši.

—     Aleksandr Petrovič, jūs nudien izturaties gluži kā sieviete! Es uzdodu vienu jautājumu, bet jūs atbildat ar diviem citiem! Tā nevar! Mēs taču bijām pie augstākās priekšniecības un norunājām, ka vajadzības gadījuma būsim sapratīgi atklati. Es netaisos bāzt savu degunu jūsu noslēpumos. Jautājums interesē mani no pavisam cita viedokļa.

—     Nu, pieņemsim, pieņemsim …

—     Ko pieņemsim? — zaudēdams pacietību, Smirnovs gandrīz vai asi noprasīja.

—     Esam šo to atrisinājuši. Nu jā… Un pavisam nesen, kā jūs jau teicāt. Jā, atrisinājām!

—     Vai tā ir tiešām svarīga problēma? Aleksandr Petrovič, es ļoti lūdzu, atbildiet nopietni! Vai ienaidnieks varētu par to aktivi interesēties?

—     Oho? — Ponomarevs strauji piecēlās no krēsla un vingri kā zēns sāka staigāt pa istabu.

—        Un kā vēl! Bakterioloģiskais karš vairs nav iespējams. Principā problēma atrisināta, tagad mēs nodarbojamies ar jautājuma technisko pusi. Protams, cik ilgi vien iespējams, tas jānoklusē, lai viņi šķiež savu naudu visādu zirnekļu un blusu audzēšanai… Klausieties, tomēr kādēļ jūs šodien atbraucāt pie manis? Paskaidrojiet to man, esiet savukārt saprātīgi atklāts!

—     Redzat, Aleksandr Petrovič, jums jāsaprot, — Smirnovs sastomījās, — ka tieši šaja gadījumā atklātība nebūtu saprātīga.

—     Skaidrs… — Briļļu stiklu uzzibsnītie saules zaķīši gandrīz jūtami pārslīdēja pār Smirnova seju. Pavisam tuvu aiz biezajiem, izliektajiem stikliem viņš redzēja divas mazas, niknas acis. — Neuzticaties?

—    Dažreiz mēs paši sev neuzticamies, biedri profesor! — Smirnovs mierīgi atbildēja. — Pagaidiet, Aleksandr Petrovič, neuztraucieties, — es gribētu zināt, vai, izdarīdami mēģinājumus ar savām baktērijām kaut kādā tur buljonā, jūs bāžat mēģenē pats savu personīgo, labi pazīstamo pirkstu? Nekādā gadījumā! Lai nokjūtu laboratorijā, jūs pavadāt četrdesmit piecas minūtes izolācijās kamerās, katrā kamerā jūs pārģērbjaties un aplaistāties ar visādiem šķīdumiem, bet pašā pēdējā telpā, kur atrodas galds ar aparatiem, jūs pat neieejat, tikai iebāžat tur ar pārvalkiem un cimdiem aizsargātās rokas un tā arī strādājat! Jūs sargājat savu darbu! To pašu daru ari es!

—     Beidziet! — Ponomarevs nikni atmeta ar roku. — Domājat, tas mani tik briesmīgi interesē? Taisnību sakot, es nemaz īsti neticu visām šīm spiegu padarīšanām. Reizēm jau kaut kas arī notiek, bet lielākoties tikai blēņas un pārspīlējumi! — Ponomarevs pamācoši sacīja. — Un tas traucē, liek nervozēt, Gerasim Nikolajevič, — vai jūs tiešām nesaprotat? Nu, vai šodien tas būtu viss?

—    Nē, — mazliet padomājis, atbildēja Smirnovs. — Vēl nav viss, Aleksandr Petrovič.

Pulkvedis izņēma no kabatas papīra lapu, uzmanīgi atlocīja to un smagi nopūtās.

—   Taisīdamies braukt pie jums, es jau vairākas reizes ņēmu līdz šo papīru, — Smirnovs gausi un negribīgi iesāka. — Visu laiku gudroju — parādīt

jums vai ne. Līdz šim neparādīju. Bet tagad domāju, ka jāparāda. Būs labi, ja iepazīsieties ar tā saturu. Klausieties, es jums to nolasīšu.

—     Kas tad nu atkal? — Ponomarevs nevērīgi teica un pašķielēja uz rokas pulksteni.

—     Tūlīt dzirdēsiet! Tas ir noraksts no jūsu raksturojuma, kas glabājas kāda ārzemju izlūkošanas biroja seifā.

—     Kas tas ir, kas? — Ponomarevs salēcās un stiepa roku pēc raksta.

—     Klausieties, klausieties vien! — Smirnovs mierinoši atvairīja Ponomareva roku. — «Profesors Ponomarevs, Aleksandrs Petrovies … dzimis 1915. gadā…» Tālāk seko diezgan precizi dati par izglītību un karadienestu. Tos es izlaidīšu un lasīšu tieši raksturojumu. «Vecāki: tēvs — strādnieks, vēlāk inženieris, māte — skolotāja. Bijis precējies, pēc tam šķīries. Par sievietēm interesējas reti, bet, ja ieinteresējas, tad ir loti emocionāls. Patīk glaimi un priekšniecības vēlība. Visai augstu vērtē materialos labumus. Ar naudu rīkojas plaši. Piesardzīgs un izvēlīgs, izraugot jaunus paziņas, bet labprāt atrodas starp cilvēkiem. Sarunājoties grib, lai visi klausās, ko viņš stāsta, maz interesējas par to, ko citi dara un jūt… No zinātnes viedokļa — ārkārtīgi interesanta personība, strauji iet kalnup un ir ražens darbā. Pelna vislielāko ievērību.» Tas pagaidām viss, Aleksandr Petrovič!

Ponomarevs klusēja. Seja viņam bija kļuvusi dzelteni bāla, zem acīm asi iezīmējās tumši loki.

—          Divu iemeslu dēļ es jums parādīju šo papiru, — Smirnovs paskaidroja, cenzdamies neskatīties uz Ponomarevu. — Pirmkārt, lai jums nebūtu vairs iluziju par ienaidnieka izlūkošanas darbu. Ienaidnieka izlūki strādā un pat ļoti centīgi strādā. Otrkārt, ieskatieties dziļāk savā dvēselē, nekad nav par ļaunu zināt ienaidnieka domas, jo viņam ļoti patīk mūsu vājības! Tā gan! Ņemiet, šito dokumentu es jums atstāšu par piemiņu.

Smirnovs kādu brīdi klusēja un, redzēdams, ka Ponomarevs nav vēl spējīgs atbildēt, turpināja:

—     Reizēm man tiešām grūti ar jums saprasties, Aleksandr Petrovič. Jūs vienmēr gribat mani pārliecināt, ka esat ievērojams cilvēks. Es saprotu. Institūta vadītājs, milzīgs talants un tā tālāk. Paraudzīsimies tomēr arī no cita viedokļa, jūs esat mikrobiologs, es — izlūkošanas darbinieks. Vārdu sakot, mēs abi gribam aizsargāt cilvēku dzīvību. Tā taču ir? Kāpēc tad jāapvainojas, ja mēs dažreiz viens otram sagādājam neērtības? Mūsu darbs taču vienmēr ir steidzams!

—     Steidzams … — klusi atkārtoja Ponomarevs. Viņš salocīja pppīra lapu un iebāza to ķiteļa kabatā. — Jā, varbūt jūs interesētu šāds apstāklis, — profesors teica, pēkšņi kaut ko atcerējies. -— So pēdējo, svarīgo darbu mēs neveicām vieni, bet kopā ar fiziķa Korotkova grupu…

—     Nu redzat! — Smirnovs gandrīz vai iekliedzās. — Un jūs varējāt man to arī nepateikt! Es tā i aizietu. Vai enerģetikis?

—     Jā…

—     Man gan ir laime! — Smirnovs palocīja galvu. — Nu, paldies j’ims! Iepriecinājāt mani!

Aleksandr Petrovič, neņemiet ļaunā, bet es braukšu! Pat šachu šoreiz neiznāks saspēlēt, nav laika. Atbrīvošos un atbraukšu kādu cilu dienu, tad …

Smirnovs piecēlās. Satrauktais Ponomarevs klusēdams pavadīja viņu līdz automobilim.

—     Nelieši! — viņš teica, atvadīdamies no pulkveža. — Ak, kādi nelieši! Tātad gluži kā blaktis lien klāt pa katru spraugu… — Pēkšņi Ponomareva seja kļuva vēl dzeltenāka un viņš ieķērās piedurknē Smirnovam, kas jau bija iesēdies mašīnā. >— Paklausieties, Gerasim Nikolajevič! Pašlaik taču pie mums norit pēdējie, noslēdzošie darbi! Viss ir sakoncentrēts vienkopus! Korotkovieši savu laboratoriju daļēji pārveda šurp!

—     Visu to mēs ņemsim vērā! — Smirnovs mierinoši sacīja. — Pagaidām nav nekāda pamata uztraukumam.

Noklausījies Smirnova ziņojumu par braucienu pie Ponomareva, ģenerālis ilgi klusēja.

—     Tagad saprotams, kādēļ pie rtļ,ums ieradies tik vecs un rūdīts vilks! Ja mikrobiologs, speciālists virušu nozarē Ponomarevs un fiziķis Korotkovs guvuši sekmes savā darbā, tad nāvei ir atņemti galvenie ieroči.

Lūk, kā tas notiek!

Pirms pusgada fizikas students Vasja Rubcovs kopā ar biedriem aizgāja uz Politechnikas muzeju noklausīties lekciju par atomenerģijas izmantošanu miera laika vajadzībām.

Viss veicās neparasti labi. «Komsomoļskaja

Pravda» bija ievietojusi Vasjas pirmo lielo rakstu par jauno zinātnieku darbiem un pieprasījusi vēl vienu. Ieskaites kārtojās viegli. Pirmo reizi mūžā viņam kabatā čaukstēja paciņa simtrubļu zīmju un viņš tās varēja izdot pēc saviem ieskatiem. Un, beidzot, lai laimes sajūta būtu pilnīga, uz muzeju kopā ar draudzenēm atnāca konservatorijas studente pianiste, kas bija uzstājusies universitātes klubā koncertā un sacēlusi tīkamu nemieru Vasjas Rubcova sirdī.

Starpbrīdī Vasja piegāja pie pianistes, iepazīstināja viņu ar saviem draugiem, un tad fiziķi un muziķes sāka kopīgi apskatīt izstādi.

Tīri neviļus iznāca, ka paskaidrojumus par eksponātiem deva Vasja. Viņš to darīja asprātīgi, jokodamies un smiedamies, bet laiku pa laikam pastāstīja pianistei tiešām interesantas lietas. Klausīdamās, ko Vasja stāsta par rūpniecības automatizēšanas perspektivām, pianiste dziļdomīgi mirkšķināja izliektās skropstas, brīnījās un domāja sevī, ka Vasjam nemaz nav tik garš deguns, kā bija licies iepazīstoties, ka saraino gaišo matu cekulu var apcirpt un tad Vasjam nebūs vairs ik brīdi jāmet galva atpakaļ kā zirgam, ka galu galā arī Pirogovs un Mendeļejevs nav bijuši nekādi skaistuļi…

—     Atomenerģija! — pianiste godbijīgi teica.

—    Tas laikam ir ļoti interesanti?

—     Es domāju gan! — lepni apstiprināja Vasja.

—     Ziniet, Eenočka, mūsu kursā kādu no speciālajiem priekšmetiem lasa profesors Korotkovs. Tas gan ir talants! Redzat, viņš tagad strādā kopā ar biologu Ponomarevu. Kāds no mūsu zēniem stāstīja, ka viņi savā darbā guvuši apbrīnojamus rezultātus! Vēsturisks atklājums! Visu to jums, Ļ.enočka, izskaidrot grūti, bet būtība tāda, ka enerģijai var likt iedarboties uz virušu floru un saārdīt to.

—    Tas laikam ir loti interesanti? — Ļenočka pieklājīgi pasmaidīja.

—    Tas nav tikai interesanti vien! Tas ir mūsu laiku lielākais atklājums! Varat man ticēt. Klausieties, Eenočka, kādā krāsā jums acis? Es nekādi nevaru to izprast. Drīz tās šķiet zilas, drīz atkal melnas … Zināt, vienkārši nav iespējams tā dzīvot.

Eenočka iesmējās un lāva, lai Vasja paņem viņu zem rokas.

Un ne viens, ne otrs neievēroja, ka viņiem blakus, garlaikodamies un izklaidīgi apskatīdams stendus, gāja mazs, sakņupis, neveikls vīrelis tumši pelēkā uzvalkā un slikti nospodrinātām kurpēm kājās.

Studentu bariņā iejaucies, viņš tā ari nostaigāja līdz pat pārtraukuma beigām.

Pēc tam vīrelis uzmanīgi noklausījās lekciju, bet, kad tā beidzās, vēl ilgi grozījās pa vestibilu un izejas tuvumā un aizgāja viens no pēdējiem.

Mājās vīrelis gāja kājām. Kūpinādams «Dukātā» cigareti, viņš nesteigdamies soļoja pa trotuāru un ne ar ko neatšķīrās no citiem gājējiem.

Sasniedzis Arbata šķērsielā kādu savrupmāju, pie kuras vārtiem dežurēja milicis, viņš pēc paraduma pamāja tam ar galvu, tad piegāja pie parādes durvīm un atslēdza tās p^ts ar savu atslēgu.

Pusstundu vēlāk, noģērbis komisijas veikalā pirkto apnēsāto uzvalku un zābakus, ietērpies ērtā, mīkstā tvida apģērbā un apāvis zamšādas kurpes, viņš iegāja sava priekšnieka mistera Robertsa dzīvoklī, kurš apvienoja diplomātā un izlūka darbu.

Priekšnieka kundze, loti kalsena dāma ar garu seju un izviebtām ciešanu pilnām acīm, sēdēja viesistabā un zīmēja pēc modeļa. «Modelis» — jauniņa un resna mašīnrakstītāja — visiem spēkiem centās neiemigt.

—     Labvakar, mister Georg, — priekšnieka kundze teica. — Mans vīrs ir kabinetā, viņš palīdz Bellai skolas darbos, ejiet iekšā pie viņa. Bet es zīmēju. Es apsolīju izšūt altara segu fnūsu baznīcai. Medža man pozē centrālā eņģeļa galviņas attēlam! Vai ne, mister Georg, viņa atgādina eņģeli?

—     Ļoti iespējams! — pieklājīgi atteica Georgs Bilidžers, šķielēdams uz Medžas trīskāršo zodu.

Kabinetā uz divana sēdēja un činkstēja kalsnēja meitene ar tādu pašu garu seju kā mātei. Sakaitinātais, piesarkušais diplomāts sprauslādams skaidroja viņai kādu algebras uzdevumu.

—      Interesanta jauna ziņa, ser! — Misters Georgs teica, godbijīgi sasveicinādamies ar meiteni.

—     Vari iet gulēt, Bella! — Robertss pavēlēja, atviegloti uzelpodams. — Un neaizmirsti, ka pēc »edēļas es atkal pārbaudīšu tavus skolas darbus.,.

Kad meitene aizgāja, misters Georgs sīki izstāstīja Ro'oertsam visu, ko bija dzirdējis no vieglprātīgā Vasjas Rubcova mutes.

—     Ponomarevs… — Robertss atkārtoja, kļūdams možāks. — Oh, tā ir vērā liekama personība!

Es domāju gan, Ponomarevs! Bet Korotkovu es nepazīstu. Jāievāc par viņu ziņas, Bilidžer. Pacentieties uzzināt visu, kas vien iespējams. Interesanti. Rīt kurjers dosies ceļā …

Kurjers aizveda līdzi Robertsa ziņojumu. Dažas dienas vēlāk tālu aiz mūsu dzimtenes robežām šo ziņojumu apsprieda divi paveci vīri ar militāru stāju. Apspriedes rezultātā tika nosūtīta telegrama uz Parizi.

No Parizes pēc telegramas saņemšanas izlidoja kāds platā, pelēkā mētelī ģērbies cilvēks bez bagažas.

Un vēl dienu vēlāk kādā neapdzīvotā dzīvoklī lielas pilsētas nomalē viņš satikās ar vienu no tiem pavecajiem, militāri raupjajiem cilvēkiem, kas pirms tam bija apsprieduši Robertsa ziņojumu.

—     Misters Gorels! — iesaucās izlūkošanas biroja vadītājs. — Kā labi jūtaties, mister Gorel?

—     Kāda tam nozīme? — dzēlīgi atjautāja kalsnējs, muskuļains vīrietis ar platiem pleciem, šaurām gūžām un dziļi iegrimušām pelēkām acīm. '— Es ierados, paklausot izsaukumam. Parizē nepaguvu visu pilnīgi nokārtot, bet, ko varēju,, paskaidroju Angusam. Viņš turpina darbu.

—     Mister Gorel, ir kāds nopietns uzdevums, — nodaļas vadītājs turpināja. — Jūs divas reizes esat bijis Krievijā.

—     Man ļoti negribētos vēl trešo reizi doties uz turieni, — piezīmēja Gorels. — Jūs zināt, ko man maksāja izkļūšana no turienes!

—     Nekā nevar darīt, būs jābrauc! — vadītājs asi pārtrauca. — Došu jums pavadoni, un jūs brauksiet pāris nedē]as atpūsties. Mēs piegādāsim jums visus operacijai nepieciešamos materialus un piekomandēsim konsultantus — fiziķi un biologu. Obligāti izstudējiet padomju presi par pēdējiem gadiem, jūs būsiet zaudējis kontaktu …

—     Divas nedējas ir pārāk niecīgs laiks, lai sagatavotos! — Gorels drūmi atteica. — Darbs acīm redzot būs sarežģīts. Es tiešām vairs neesmu notikumu kursā. Vajadzētu mazākais pāris mēnešu, lai atkal atgūtu kontaktu.

—     Jūs esat cilvēks ar lielu pieredzi, un jums pietiks ar divām nedējām! No mums prasa steidzīgi veikt šo darbu! — nodaļas vadītājs turpināja tikpat asi. — Kā ar jūsu veselību un fiziskajiem Bpēkiem?

—     Atsūtiet man treneri un ārstu, — atbildes vietā teica Gorels. — Un ātrāk kā pēc mēneša es nekur nebraukšu.

—     Man nepatīk jūsu tonis! — aizdomīgi vērodams Gorelu, teica nodaļas vadītājs.

—     Jūs laikam gribētu, lai es aiz prieka lēkāju? — Gorels rupji atcirta. — Vai jūs domājat, ka līst velnam rīklē ir ļoti patīkami? Maskava nav Parize. Tur pajumtes jautājums vien ir jau vesela problēma!

—     Maskavā pašreiz atrodas pieredzējuši cilvēki. Viņi jums palīdzēs.

—     Tas viss ir blēņas! — Gorels dusmīgi pārtrauca. — Viņi palīdz, kamēr darbs rit labi. Vai tas bija viss?

—          Jā, brauciet! — nodaļas priekšnieks, atviegloti uzelpodams, teica. — Šodien atpūtieties, bet rīt sāksim sagatavošanos.

Ja Vasja Rubcovs zinātu, kādas nopietnas sekas izraisījusi viņa pļāpāšana Politechnikas muzejā, viņu visu mūžu mocītu vainas apziņa. Bet Vasja nekā nezināja, lika eksāmenus, kopā ar Ļenočku gāja uz koncertiem un rakstīja apcerējumus par jaunajiem zinātniekiem.

Gorels tagad dzīvoja vientuļā kotedžā. Viņš tomēr bija izkarojis sev veselu mēnesi sagatavošanas laika. Ārsta uzraudzībā Gorels izņēma ārstēšanās kūri veselības vispārējai uzlabošanai. Treneris viņu masēja un bez žēlastības lika viņam vingrot dažādos rīkos.

Gorels diezgan labi pārzināja mūslaiku fiziku un bioloģiju, tomēr konsultanti cītīgi strādāja, izskaidrodami atsevišķas, tieši ar Gorela uzdevumu saistītas problēmas.

No treniņiem un konsultācijām brīvajā laikā Gorels lasīja padomju preses izdevumus. Viņš izšķirstīja laikrakstu komplektus, sīki iepazinās ar valdības dekretiem, lasīja literāros žurnālus, noskatījās filmas.

Ieradās arī krievu valodas konsultants, lai Gorels varētu praktizēties runāšanā, bet viņš atteicās no konsultanta pakalpojumiem. Gorels zināja, ka viņa izruna ir pareiza, un ļoti baidījās to sabojāt kaut ar vismazāko akcentu.

Tuvojās mēneša beigas. Pēdējās dienās ieradās priekšnieks ar kartēm un viņi sīki apsprieda, kur pāriet robežu. Gorels panāca, ka tika izraudzīta Afganistanas robeža. Tiesa, šis variants prasīja lielu fizisku piepūli, toties bija vieglāk realizējams. Padomju pusē noritēja plaši pilsētu un ciemu celtniecības darbi, ģeologu grupas sastādīja augsnes karti. Sakarā ar to nepārtraukti pārvietojās lielas ]aužu masas, un izveicīgam cilvēkam nebija grūti tajās noslēpties.

Divas dienas pirms aizbraukšanas Gorels paziņoja, ka gribot doties uz pilsētu.

Ārsts atzina, ka Gorela veselības stāvoklis esot lielisks un neliela iemešana pirms došanās cejā neko nekaitēšot. Drīzāk otrādi — tā nākšot par labu, izkliedēšot nervu sasprindzinājumu.

Priekšnieks gan sarauca degunu, tomēr at]āva.

Gorels aizbrauca autobusā līdz pilsētas centram.

Tā bija liela pilsēta. Viena no Eiropas skaistākajām pilsētām.

Rožainajās vakara debesīs peldēja šifera krāsas mākoņi. Oda pēc asfalta, smaržūdeņiem un vītušas zāles. Gorels lēnām soļoja laužu pūlī, ūn tas viņu iznesa laukumā, kur trauksmaini dūca trolejbusu bari un snauda pelēki, laika zoba apdrupināti lauvas ar cilvēku sejām. Kāds skolu svārciņos tērpts zēns bija palaidis vaļā zaļu gaisa balonu, kurš tagad strauji un ieslīpi pacēlās pāri laukumam, šūpodamies gaisa strāvās. Kādu mirkli laukumā pazibēja augšup pavērstas sejas. Sirms gara auguma vīrs vilka aiz rokas sev līdz ra-udošo zēnu un mierīgā balsī strostēja viņu:

—     Katrs cilvēks var kļūdīties! Bet raudāt uz ielas! Par to tu neiesi viesos pie mazās Sofijas…

Gorels lēnām soļoja ļaužu pūlī. Pēc tam viņš stāvēja pie trolejbusa piestātnes. Tālumā blāvi spīdēja vecas baznīcas kupols, debesis kļuva tumšākas. Gorels mēģināja sevī izraisīt vienalga kādu vēlēšanos. Iet uz pilsētas labāko restorānu un paēst pusdienas. Iedzert kaut ko stiprāku kādā bārā. Aiziet uz rēviju vai teātri… Bet vēlēšanās neradās.

Garām pagāja gaišmataina meitene ar brūnām acīm un ieskatījās Gorelam sejā. Meitenei bija brīva, daiļa gaita, un galvu viņa turēja ļoti cēli. Pēc dažiem soļiem viņa atskatījās, un tās lūpu kaktiņos pavīdēja smaids, bet Gorels novērsās, juzdams vienīgi īgnumu.

Ar sievietēm jārunājas. Jāstāsta par sevi. Gorels vairs nespēja runāt par sevi.

Viņš par sevi bija stāstījis pārāk daudz melu un tagad dažreiz pats vairs nezināja, kas ir patiesība un kas ne. Rakņādamies atmiņās, viņš atcerējās plašas aizstiklotas telpas. Atcerējās kāpnes, gaiteņus un -salonus lielās viesnīcās, kur sieviete, kas teicās esam viņa māte, mēdza īrēt vislētākās istabas zem paša jumta, kurās vienmēr bija vai nu pārāk karsti, vai auksti, skatoties pēc gadalaika, un kurās ūdens no krāniem netecēja. Caurām dienām māte bija prom savās darīšanās un vakaros arī nozuda, bet Gorels pavadīja laiku pusaudžu — lifta zēnu un izsūtāmo — sabiedrībā. Dažreiz viņu aicināja savās istabās iemītnieki, kas garlaikojās, tad zēns dabūja redzēt visādus dīvainus ļaudis un notikumus.

Vēlāk… Nē, arī vēlāk viņa dzīvē nekas ievērības cienīgs nenotika. Kādā dienā māte vienkārši nepārnāca viesnīcā. Apmēram nedēļu Gorels nodzīvoja, kā pagadījās, iztikdams no tā, ko viņam atmeta, bet pēc nedējas zēnu ieveda viesnīcas kantori un nodeva svētās Katrinas patversmes pārstāvim pēc viesnīcas kalpotāju parakstīta akta, gluži kā vāzi vai paklāju.

Bet tam visam nav nekādas nozīmes. Kad Gorels nokļuva universitātē, viņa dvēsele bija pilnīgi sagandēta un saindēta.

Par mācībām, ēdienu un apģērbu kāds maksāja. Gorelu maz interesēja, kas to dara un kāpēc. Otrajā kursā būdams, viņš jau izpildīja visu, ko tam lika, pagaidām veicot uzdevumus turpat universitātē.

Dzīve bēz mērķa, bez īstiem draugiem, dzīve no nezināmu cilvēku žēlastības dāvanām viņu galīgi samaitāja. Astoņpadsmit gadu vecumā Gorels vairs nedomāja par nākotni.

Pabeidzis universitāti tieši tā, kā tas bija vajadzīgs — ar viduvējām sekmēm, ne ar ko neizceldamies no pārējo studentu masas, Gorels stājās izlūkošanas biroja rīcībā.

Tālāko Gorelam nepatika atcerēties. Pēdējos gados pat viņa dzelzs nervi sāka pagurt. Viņš bija spējīgs dzīvot tikai vienas, absolūti konkrētas vēlēšanās šaurajā lokā. Vai arī izpildot uzdevumu. Veicot uzdoto darbu, viņš kustējās, domāja, dzīvoja svešas gribas vadīts. Kad uzdevums bija izpildīts, sākās drausmīgie, ne ar ko neaizpildītie laika posmi — dienas, kad smadzenēs kaut kas atdzīvojās un sāpēja un brīžiem izraisīja domas, kuras pat Gorelam pašam šķita ārprātīgas.

Kāds jauneklis jaunā baltā mētelī, klausīdamies savas meitenes stāstā, pagrūda Gorelu un nepaguva atvainoties. Gorels pagriezās pret viņu ar visu augumu, neviens pat neredzēja, kā pacēlās Gorela roka, taču jauneklis, saņēmis briesmīgu sitienu, jau locījās aiz sāpēm, bet Gorels ar riebumu noskatījās uz viņa zēniski cirtaino, tumši zeltaino pakausi. Izslējies jauneklis metās uz priekšu, bet meitene viņu atturēja, jo redzēja Gorela miglainās acis, kas dzi]ajos dobumos salti iezalgojās, un saprata, ka ar nākamo sitienu Gorels jaunekli nogalinās.

Gorels nospļāvās un gorīdamies aizgāja, kopā ar laužu pūli virzīdamies uz priekšu cauri ielas pu-teklainajai miglai, kurā zibsnīja dzeltenas, sarkanas un zaļas ugunis.

Pie varietē teatra kases viņš apstājās, nopirka bi]eti un uzgāja augšā ložās.

Starmešu gaismā uz skatuves kustējās kopā savijušos sieviešu ķermeņu sārti baltā masa. Jaunas un skalas balsis cītīgi skandināja dziesmiņas par Meriju, kas briesmīgi mīlējusi savu jēriņu. Sāņus aiz priekškara varēja saskatīt vairākas meitenes, kas, atspiedušās ar kailajām mugurām pret netīrajām kulisēm un nolaidušas gar sāniem balti nopūderētās lielās sastrādātās rokas, vienaldzīgi gaidīja savu kārtu.

Gorelam kļuva nelabi, viņš piecēlās un izgāja uz ielas.

Aizsmēķējis viņš pagriezās un cilvēku pūlī sev aiz muguras drīz vien saskatīja kādu jaunekli ar papliku pauri un īsām kājām un pamāja tam ar roku. Kaunīgi un vainīgi smaidīdams, jauneklis pienāca.

—    Brauksim mājās! — Gorels sacīja un iemeta papirosa galu metala tvertnē. — Šķiet, izpriecām laiks daudz par karstu!

Iskājainais pavecais jauneklis paklausīgi iekāpa Gorelam līdzi autobusā. Kad viņi bija piegājuši pie kotedža vārtiņiem, jauneklis, baiļu sviedrus svīzdams, žēlā balsī lūdzās:

—    Ser, jūs taču neteiksiet vecajam, ka pazināt mani ļaužu pūlī? Man bija jāseko jums slepeni…

Gorels neatbildēja. Viņš tikai savilka virslūpu un lika atskanēt skaņai, no kuras plikpaurainajam puisim iesāpējās zobi.

Vēlāk, ēdot vakariņas, Gorels mēģināja piedzerties vienatnē, bet viņam tomēr neizdevās apreibt. Ap pulksten trijiem naktī ieradās šefs un atnesa dokumentus, naudu un pudeli franču konjaka.

—     Atpūtīsieties ceļā, — viņš teica. — Tagad papļāpāsimies un iedzersim uz atvadām. Pēc stundas es aizbraukšu. Jūs uz aerodromu aizvedīs treneris.

Viņi iedzēra un mēģināja atcerēties piemērotus interesantus gadījumus no agrākiem laikiem. Tomēr abiem kaut kas bija lēcies, jo viņi garlaikojās un pēc iespējas mazāk gribēja kavēties atmiņās.

—     Var jau būt, ka mēs vienkārši kļūstam veci, — šefs teica. — Un tad vēl, man šķiet, pēdējā laikā par daudz bieži dzird runājam par mieru. Tas mani traucē.

Gorelam atkal kļuva nelabi.

—    Runāsim par darbu, — viņš noteica. — Citādi es iešu gulēt.

—          Nekā jauna nav, — šefs sacīja. — Priekšniecība liek jūs sveicināt. Norādījumi paliek spēkā, centieties uzzināt par Ponomareva jauno darbu visu, ko vien spējat, un par katru cenu izniciniet viņu ar visu grupu. Mūsu laikos vairs nav iespējams iznicināt zinātnes atklājumus, bet aizkavēt tos var. Jūsu uzdevums ir aizkavēt.

—    Pateicos, — apkaltušās lūpas laizīdams, atbildēja Gorels. — Lielais paldies!

—    Neākstieties! — šefs atcirta un drīz vien aizgāja..

Pēc šefa aiziešanas Gorels izģērbās pilnīgi kails, nogūlās uz muguras gultā un ilgi mēģināja iegrimt nesamaņai līdzīgā miegā, kā to viņam bija mācījis kāds vecs Taiti salas iedzimtais. Nekas neiznāca.

Tad viņš atsēdās, uzsmēķēja un mēģināja atcerēties pagātni. Apziņā tomēr nekas neatausa, viņš juta tikai skumjas, nemieru un vēl tieksmi triekties ar galvu sienā, lai atbrīvotos no šī mocošā tukšuma.

Pussešos no rīta treneris pabāza galvu pa istabas durvīm. Istabā oda pēc tabakas dūmiem un spirta. Gorels stāvēja pie loga un raudzījās uz nolaisto aizkaru krokām, ar abām rokām aptvēris savus plecus. Pleci kratījās sīkos drebuļos, it kā Gorelam saltu.

Treneris aiztaisīja durvis un pēc pāris minūtēm skali pieklauvēja.

Pēc īsa brīža miegaina balss vaicāja:

—     Vai ir jau laiks?

—     Jā, — atbildēja treneris un neviļus nodrebinājās, iedomājies, ka tūlīt viņam būs jāmasē šis cilvēks. — Es jūs gaidīšu uz terases.

—     Tūlīt nākšu. Kāds ir laiks?

—     Nekas . . . Diena būs karsta. Bet jums jau tas ir vienalga! Pēc pusstundas jūs aizlidosiet…

—    Tūlīt nākšu! — vēlreiz teica Gorels.

Un tā, lūk, uz mūsu Dzimtenes zemes nokļuva šis bīstamais zvērs, kas, saglabādams cilvēka paradumus un manieres, bija pilnīgi apguvis mākslu postīt un slepkavot.

Četrdesmit pirmā gada augustā Jūlija saņēma paziņojumu, ka viņas vīrs kritis.

Izlasījusi paziņojumu, viņa iegāja savā istabā, ar visām kājām uzrāpās uz dīvana un sausām acīm nekustīgi nosēdēja līdz pašam vakaram. Naktī viņu sāka kratīt drebuli, temperatūra sakāpa līdz četrdesmit grādiem. Jūlija murgoja, grūda prom termometru un krūzīti ar ūdeni, tad kaimiņi pasauca ārstu.

Jauniņa, noraudājusies ārste, kas tikai pirms stundas bija aizvadījusi uz fronti savu vīru un tēvu, konstatēja tifu. Ārste bija kļūdījusies, bet Jūliju aizveda uz slimnīcu, ievietoja lipīgo slimību nodaļā, un tur viņa patiešām saslima ar tifu.

Pēc pusotra mēneša Jūlija atgriezās mājās ar nogrieztiem matiem, pavisam novājējusi un līdzinājās dusmīgam pusaudzim.

Vīra darba biedri palīdzēja viņai iekārtoties darbā rūpnīcā, tai pašā cechā, kur pirms kara bija strādājis viņas vīrs.

Rūpnīcu pārkārtoja kara materialu ražošanai, darba bija daudz. Jūliju apmācīja techniskās kontroles nodaļas instruktore Pelageja Ivanovna, centīga paveca sieviete ar tievām, stingri pie deniņiem saspraustām bizītēm. Julijas noslīpētās detaļas apskatīdama, viņa bija tiešām apbēdināta un, pacietīgi stāvēdama blakus Jūlijai, centās izprast, kāpēc šī jaunā sieviete nespēj pareizi veikt dažas vienkāršas operācijās.

—    Tev par maz spēka! — Pelageja Ivanovna beidzot atzina, — bet tas nekas, tu atkopsies pēc slimības un apradīsi ar savām bēdām, tad darbs veiksies. Pagaidām mēs tevi pārcelsim vieglākā darbā uz kantori!

Un drīz vien Jūliju pārcēla uz darba nodaļu. Viņai ierādīja nelielu, ar melnu vaska drānu pārklātu galdu, iedeva aritmometru, skaitāmos kauliņus un vairākas kastes1 ar kartītēm. Sajās kastēs glabājās visu uzvaru un zaudējumu dati, cechu, brigāžu, cilvēku un pat atsevišķu darbgaldu dzīves chrcmikas. Katru dienu Jūlijai nodeva pārskatus par veikto darbu un viņa šos skaitļus ierakstīja kartītēs. Rūpnīca tika reorganizēta, cechi darbojās drudžaini, cilvēki bez pārtraukuma strādāja augas diennaktis, cenzdamies izmantot katru sekundi, katru metala gabaliņu, un visu to atspoguļoja sausie skaitļi, kas aizpildīja ailes ziņojumos, kurus saņēma darba nodaļā.

Nodaļas vadītāja Nina Borisovna, resna, ūsaina sieviete, klusēdama un neapmierināta vēroja Jūlijas darbu.

Nmai Borisovnai katrs kartotēkas skaitlis šķita svēts. Viņa strādāja šeit kopš tās dibināšanas dienas un pārskatus neuzskatīja par ziņojumu čupiņu vai kartīšu kaudzi, bet par spoguli, kurā redzami vissarežģītākie procesi, kas noritēja rūpnīcā, procesi, kuros katrs sīkums bija ārkārtīgi svarīgs un interesants.

Ņina Borisovna runāja skarbā vīrieša balsī, kustējās strauji, ģērbās nevīžīgi un, lai gan laiku pa laikam ielika ilgvi]ņus, tomēr matu kopšanai viņai trūka laika un prasmes, tāpēc frizūras vietā viņas galvu rotāja kaut kāds pērnajai putnu ligzdai līdzīgs nenosakāmas krāsas lēvenis.

Tomēr viņas mazais, no pārējās telpas ar saplākšņu starpsienu atdalītais kabinetiņš vienmēr bija pilns ]aužu. Ja kāds no rūpnīcas strādniekiem ķērās pie jauna pasākuma vai arī ja kādam kaut kas neveicās, viņi vispirms nāca pēc padoma pie Ņinas Borisovnas, pat ēdnīcā pie viņas galdiņa viens otrs piesēdās, lai aprunātos.

Pēc Ņinas Borisovnas domām, Jūlija strādāja briesmu darbus: izdarīja nepareizus ierakstus, nokavēja pārskatu sastādīšanu, divas trīs dienas turēdama saņemtos ziņojumus neapstrādātus.

Dažkārt Ņina Borisovna sarāja Jūliju par nevērību darbā: viņa netaisnojās, un Ņinai Borisovnai likās, ka Jūlija tikai ar mokām valdās, lai zobgalīgi nepasmaidītu.

Cilvēku raksturi Ņinai Borisovnai jau sen vairs nelikās mīklaini, jo visu mūžu viņa bija strādājusi, pētīdama cilvēku darba spējas un prasmi. Ja Jūlijas vietā būtu cita, mazāk likteņa piemeklēta jauna sieviete, Ņina Borisovna jau sen to būtu atbrīvojusi kā darbam nederīgu, jo Jūlijas raksturā viņai nekas nepatika un viņa neredzēja aiī nekā tāda, kas dotu cerības uz labošanos.

Bet Ņina Borisovna vienkārši žēloja Jūliju kā sieviete. Viņa saprata, ka Jūlijai nav neviena, kas to atbalstītu: visi radinieki bija palikuši ienaidnieka okupētajā Baltkrievijā. Tāpēc Ņina Borisovna cietās, cik vien spēja.

Reiz viņa pat mēģināja izrunāties ar Jūliju. Pēc darba beigām viņa to iesauca pie sevis un bez kāda ievada teica: — Charitonova, mēģināsim vēl reizi saprasties! Varbūt jūs vienkārši neaptverat mūsu darba būtību? Kā jūs saprotat mūsu noda]as uzdevumus?

Jūlija klusēja. Sēdēdama otrpus galda, viņa padevīgi klausījās. Mati viņai bija sākuši ataugt un jau vijās lielās, īsās, zeltainās cirtās. Ņina Borisovna paskatījās uz šīm cirtām, redzēja nevainojami tīrās un labi izgludinātās baltās blūzītes kakla izgriezumā tievos, izspiedušos atslēgas kauliņus un samulsusi nopūtās.

—     Es tiešām nevaru saprast, ko lai daru ar jums! — viņa sacīja. — Nesaprotu, — kā Charitonovs jums neko nav iemācījis? Viņš pats taču bija tik nosvērts un prātīgs cilvēks! Bet ko nu par to vairs runāt … — viņa pēkšņi apķērās.

Jūlija izvairīgi klusēja, bet Ņina Borisovna, skatīdamās uz viņas maigo, rožaino seju ar dziļajām, tumšajām acīm, atcerējās Charitonova apprecēšanos, par ko savā laikā rūpnīcā daudz runāja. Charitonovs bija aizbraucis komandējumā uz Baltkrievijas stachanoviešu sanāksmi Minskā un atgriezies jau precējies. Runāja, ka Jūlija esot kāda atbildīga Minskas darbinieka meita, vecāki esot viņu lutinājuši un lolojuši, tad māte nomirusi, bet tēvs apprecējies otrreiz, un untumainā Jūlija nevarējusi sadzīvot ar pamāti. Charitonovs iepazinies ar Jūliju uz ielas tajā brīdī, kad viņa uz visiem laikiem gājusi prom no tēva mājas. Jūlija stāvējusi, pieri kādas mājas sienai piespiedusi, un raudājusi, elsodama un grūti nopūzdamās, kā mazs bērns. Charitonovs sācis viņu mierināt, aizvedis uz mājām, palīdzējis izlīgt ar vecākiem, bet pēc divām dienām abi sareģistrējušies.

—     Lūdzu, atbrīvojiet mani no darba! — kādu dienu Jūlija palūdza. — Es jūs ļoti lūdzu! Esiet tik laba!

—    Bet kā tad tu dzīvosi? — brīnījās Ņina Borisovna. — Varbūt palūgsim, lai tevi pārceļ citā, vieglākā darbā?

—            Nē, nē. . . — Jūlija steidzīgi atbildēja.

—    Tikai atbrīvojiet mani! Es iekārtošos! Man ir izdevība!

Viņa pateica to tik pārliecinoši, ka Ņinai Borisovnai kļuva pavisam viegli, un viņa ar mierīgu sirdi atlaida Jūliju, bet pati tūlīt sāka rūpēties, lai uz viņas daļu pārceļ citu, viņai jau sen iepatikušos darbinieku.

Nedēļas trīs vēlāk, iedama garām mājai, kur pagājušajā gadā Charitonovam bija piešķirts divistabu dzīvoklis, viņa atcerējās Jūliju un nolēma to apciemot.

Durvis atvēra Jūlija pati, ģērbusies vieglā zilā blūzītē, kā vienmēr, brīnum tīra, kārtīga, un uztraukti sasveicinājās ar viešņu.

Istabā kāds cilvēks aiz apjukuma ieklepojās, un, kad Ņina Borisovna tur iegāja, viņu sagaidīja rūpnīcas celtniecības noda]as priekšnieks Anosovs, padzīvojis, kluss cilvēks pusmilitarā tērpā. Kājās viņam bija čības, uz deguna brilles, rokā atvērta grāmata, acīm redzot viņš nupat bija piecēlies no dīvana . . .

—    Es, garām ejot, pienācu … — Ņina Borisovna teica un, juzdamās neveikli, piesarka.

—    Tas taču lieliski, tas taču lieliski, ka pienāci… — samulsis stomīiās Anosovs. — Piesēdies, iedzersim tēju … — Es steidzos! — Ņina Borisovna drūmi teica un aizgāja.

Vēl vairākas stundas viņa nevarēja atgūties un jutās loti neērti, it kā vainīga, it kā aizvainota.

Ar Anosovu Jūlija nodzīvoja līdz četrdesmit ceturtajam gadam. Četrdesmit ceturtā gada sākumā no evakuacijas atgriezās Anosova sieva ar diviem bērniem. Mēnesi pirms viņas atbraukšanas Anosovs sāka nākt retāk, nedeva vairs Jūlijai naudu, bet nedēļu pirms ģimenes ierašanās nemaz vairs nerādījās.

Nojauzdama kaut ko nelāgu, Jūlija uzlika savu vislabāko, zilas vāverādas cepurīti un aizgāja uz rūpnīcu pie Anosova.

Viņš pieņēma Jūliju savā kabinetā sadrūmis un pavisam svešs.

—     Varbūt man vajadzētu atkal iestāties darbā? — Jūlija nedroši iejautājās.

—     Protams, vajag! — Anosovs sausi atteica. —’Vai tad mūsu valstī var dzīvot nestrādājot! — viņš pārmetoši piemetināja, neskatīdamies uz Jūliju un ar nepatiku saozdams pāri galdam plūstošās pazīstamās smaržas. — Es tikai gribētu jums ieteikt padomāt par kādu citu uzņēmumu, — Anosovs iespaidīgā tonī turpināja. — Un dzīvokli jums arī vajag apmainīt. Tagadējos apstāk]os tas jums par lielu! Kāds dabūs zināt un nosūdzēs, ieliks vēl kādu īrnieku.

Jūlija saprata draudus, pieklājīgi atsveicinājās un aizgāja. Viņa vairs nemēģināja satikt Anosovu.

Pa telefonu viņa ataicināja ciemos rūpnīcas sagādes nodaļas aģentu Kostju Juročkinu un izsūdzēja viņam savas bēdas.

—   Drausmīgi! — Kostja līdzjūtīgi teica. —Tomēr neraizējieties, Juļeņka! Rītdien pat es jūs iekārtošu darbā . . . Vai gribat strādāt par dispečeri? Vai par sekretāri?. . . Kas jums labāk patiktu?

Jūlija košļāja rožaino nadziņu un domīgi skatījās uz Kostju.

—    Palīdziet man vispirms apmainīt dzīvokli, — viņa lūdza. — Par darbu vēl padomāšu. Es, Kostja, esmu ļoti slima. Nesen man veselu dienu sāpēja galva . . . Atkopšos, kļūšu stiprāka, tad redzēsim . . .

Juročkins apgalvoja Jūlijai, ka pirmo reizi redzot tik maigu sejas krāsu kā viņai un ka apmainīt dzīvokli esot nieka lieta.

—    Esmu vienmēr jūsu rīcībā! — Juročkins jūsmīgi paziņoja. Drīz vien viņš atveda pie Jūlijas kādu resnu vīrieti un stādīja to priekšā kā «ārstuspecialistu». Nicīgi apskatījis Jūlijas nevainojami tīro dzīvoklīti, ārsts nekā nepateica un aizgāja, bet pēc divām nedēļām atbrauca un 'iedeva Jūlijai orderi uz pavisam mazu vienistabas dzīvoklīti Ermitažas tuvumā.

Juročkins pārveda Jūlijas mantas, palīdzēja viņai iekārtoties un sadabūja arī namu pārvaldei iesniedzamo izziņu, kurā melns uz balta bija rakstīts, ka pilsone Jūlija Sergejevna Charitonova strādā Glavhidrometstroja bazē Nr. 9 par prečzini-konsultanti ar 750 rubļu lielu mēnešalgu.

Pēc kāda laika Juročkins atnāca dienas vidū; nenoģērbis mēteli un nemaz neapsēdies, viņš izstāstīja pāris anekdotu un palūdza Jūliju dot uz kādu nedēļu pajumti viņa paziņam, kas atbraucis komandējumā no Dņepropetrovskas.

—    Saproti, viņš ir jauks puisis, bet nekādi nevar dabūt istabu viesnīcā. Un tu tomēr kaut cik nopelnīsi! Viņš pārgulēs uz dīvana!

Sākumā Jūliju apgrūtināja šie svešie cilvēki, kas ieradās viņas dzīvoklī jebkurā stundā kā dienā, tā naktī. Sākumā viņa pēc katra šāda iemītnieka aizbraukšanas mazgāja grīdu, izplaucēja traukus, bet drīz vien pierada pie nekārtīgās dzīves un sāka stipri nolaisties. Viņa pieņēmās miesās, iemācījās dzert degvīnu un prasīt samaksu par naktsmājām uz priekšu, vairākas reizes dienā zīlēja pēc kārtīm, vai neradīsies «necerēta laime», ar labpatiku staigāja pa veikaliem, iepirkdama «rūpniecības preces», kuras pēc tam kā īsta spekulante pārdeva saviem īrniekiem trīs reizes dārgāk.

Kādreiz durvju zvans ieskanējās vēlu vakarā, ap pulksten divpadsmitiem. Nenoņemdama aizsargķēdi, Jūlija pa spraugu ieraudzīja kāpņu laukumiņā gara auguma vīrieti ar čemodānu rokā.

—      Atvainojiet, lūdzu! — vīrietis smaidīdams teica. — Mani pie jums sūtīja biedrs Iļja Iļjičs Fesenko . . . Atjausiet ieiet?

īrnieks izturējās gluži tāpat kā visi citi. Vispirms viņš palūdza sagatavot vannu, nomazgājās, tad ar labpatiku dzēra tēju un izprašņāja Jūliju par viņas dzīvi. It kā iekaltu galvas gabalu Jūlija nervozi atkārtoja savu stāstu par to, ka vīrs kritis karā, ka specialitātes viņai neesot, dzīve grūta un jāmēģinot kaut kā iztikt . . . īrnieks, kurš teicās esam Konstantins Ivanovičs Kļebanovs, līdzcietīgi palocīja galvu un sacīja:

—     Jā, sievietei grūti dzīvot vienai. Ja atļausiet, Jūlija Sergejevna, es pie jums palikšu kādas nedēļas. Lūdzu, mana pase. Ja vajadzīgs pierakstīt, tad i/dariet to! Un te būs avanss.

īrnieks Jūlijas priekšā uz galda nolika divsimt rubļu.

—           Dzīvojiet vien! — Jūlija vienaldzīgi piekrita.

—     Ar pierakstīšanos nav ko steigties. Ja namu pārvaldnieks piesiesies — tad gan . . . Labāk tomēr būtu bez tās!

—     Kā gribat, man tas vienalga! — Kļebanovs apmierināti piekrita. — Ja atļausiet, es tagad iešu gulēt . . .

Viņš tumsā ātri izģērbās, pabāza kaut ko zem spilvena un pēc pāris minūtēm jau bija iemidzis un gulēja, vienmērīgi un dziļi elpodams.

Nē, nekādas aizdomas pret jauno īrnieku Jūlijai neradās. Tāpat kā visi komandējumā atbraukušie, viņš agri no rīta gāja kārtot savas darīšanas, šad tad atgriezās dienā un gulēja uz dīvana, šķirstī-

dams kādu grāmatu vai žurnālu. Vakaros viņš vienmēr atnesa līdzi kaut ko garšīgu un pacienāja arī Jūliju. īrnieks bija apbrīnojami nosvērts un kārtīgs, pat apdegušu sērkociņu nevērīgi nenometa, un Jūlijai gandrīz nevajadzēja lieki apkopt dzīvokli.

Jūliju mazliet aizvainoja vienīgi tas, ka īrnieks nemēģināja nodibināt ar viņu tuvākas attiecības. Mājās valdīja miers, Kļebanovs bija pieklājīgs un laipns, reizēm pajokoja, reizēm klusēja, viņš nei skopojās, lai gan mētāties ar naudu arī nemētājās.

Tikai vienu reizi Jūlija saprata, ka aiz viņa pieklājības slēpjas arī citas jūtas. Negaidot atbrauca kāds no pastāvīgajiem viesiem — kādas Uralu rūpnīcas juriskonsults. Jūlijai negribējās viņu aizraidīt, un, kad pārnāca Kļebanovs, viņa tam vaicāja, vai viņš nebūtu ar mieru, ja istabā vēl kāds biedrs pārgulētu saliekamā gultā. Tikai trīs naktis!

Pa dienu viņš mājās nebūšot. . .

—    Es neesmu ar mieru! — aprauti pateica KJebanovs, un Jūlijai nezin kāpēc aiz bailēm sāka drebēt rokas un kājas. — Noteikti neesmu ar mieru, — Kļebanovs vēlreiz atkārtoja, paskatījās uz Jūliju kaut kā dusmīgi, naidīgi, — tā viņai likās, un pēkšņi apskāva Jūliju.

Vakarā viņa atteica uralietim, un tas sarūgtināts stiepa prom savu čemodānu.

Kļebanovs pārnāca vēlu, ap pulksten diviem, un atnesa līdzi pudeli vīna un torti. Viņš izturējās kā vienmēr, pateica pat dažus it kā izjustus vārdus, bet Jūlija viņa klātbūtnē nezin kāpēc tomēr juta bailes un aizvainojumu. Kad Kļebanovs aizmiga,

Jūlija ieslēdzās vannas istabā un ilgi raudāja, šņaukdama degunu pūkainā dvielī un taujādama pati sev, vai resnā sieviete ar izburbušo seju un iegrimušajām acīm, kas bija redzama spogulī, tiešām ir viņa, Jūlija, kurai kādreiz bijis Charitonovs, mājas, draugi un viss cits kā normālā cilvēku dzīvē!

Gorels-Kļebanovs un ārzemju pavalstnieks Bilidžers nekad nebija tikušies. Bet kopš kāda laika viņu likteņi bija ]oti cieši saistīti.

Bilidžers visu laiku domāja par Gorelu. Aizmigdams viņš vēl domāja par to, vai Gorelam šonakt ir drošs patvērums, un pamodies raizējās, kaut tikai nepārtrūktu nedrošais pavediens, kas lāva viņiem savā starpā sazināties.

Patlaban mazajam, slimīgajam Bilidžeram dzīve bija loti grūta.

Viņš katru dienu ieradās Ļeņina bibliotēkā tūlīt pēc tās atvēršanas un līdz pulksten pieciem sešiem vakarā rakņājās pa laikrakstu un žurnālu komplektiem. Robertss bija Bilidžeru atbrīvojis no visiem citiem pienākumiem, jo tas veica ļoti sarežģītu uzdevumu — meklēja ceļu, kā Gorels varētu piekļūt profesoram Ponomarevam.

Ar lielām grūtībām Gorels bija ticis pāri robežai. Ieradies Maskavā, viņš devās pie Jūlijas, kuras dzīvoklis priekšniekam bija zināms un tika uzskatīts par «drošu vietu, kur var ilgāku laiku piemesties». Nogaidījis dažas dienas, Gorels aizgāja tikties ar sakarnieku.

Aiz Kijevas stacijas maza koka namiņa pagraba dzīvokli viņu gaidīja «sakarnieks» — vecs, blaugznains, netīrs un nospeķojies drēbnieks, kas aiz bailēm šļupstēja, trīcēja un drebēja.

—    Par agru! — drēbnieks atkārtoja, bailīgi skatīdamies drīz uz durvīm, drīz uz logu. — Nav vēl nekā priekš jums! Atnāciet pēc nedēļas . . .

—    Sākas! — Gorels nopūtās, asi, kā iesvilpdamies, izpūta dvašu caur zobiem un aizgāja.

Visgrūtāk bija «piekļūt» profesoram Ponomarevam. Telefonu sarakstā viņa adreses nebija. Ziņu birojs atbildēja, ka tāds Maskavā nedzīvojot. Visas tās iestādes un mājas, kuras apmeklēja profesors Ponomarevs, Robertsam, Bilidžeram un Gorelam bija pilnīgi nepieejamas. Vēl mazāk izredžu bija atrast Ponomareva laboratoriju.

Taču arī adrese vēl negarantēja panākumus. Darbā aizņemtais un pēdējā laikā sevišķi noslēgtais Ponomarevs neatbildēja nevienam cilvēkam ne pa telefonu, ne rakstiski. Gadījuma rakstura apmeklētājus parasti pieņēma referents. Tāpēc Bilidžeram vajadzēja atrast ceļu, kas nodrošinātu pieņemšanu pie paša Ponomareva. Jāsaka, ka daba bija diezgan stipri izjokojusi Bilidžeru. Jau no bērnības dienām viņa dvēselē rosījās godkārīgas domas. Bilidžeram ļoti patika grūtās un nežēlīgās lapsu medības, viņš sapņoja par to, ka būs diplomats, karavadonis, lielās sabiedrības skaistuļu pavedējs, politisku cīņu vadonis parlamentā.

Bet daba nemaz nedomāja rēķināties ar Bilidžera tieksmēm un bija viņu apveltījusi ar šauriem pleciem, mazām, tumšām, šaudīgām ačelēm un vāju balsi. Bilidžers tomēr atrada sev nodarboša-

nos, kurā varēja izpausties viņa godkārīgās alkas. Viņš kļuva par izlūku.

Bilidžers strādāja kā «atklāts» izlūks. Viņš vāca informāciju legālās vietās un atklāti.

Ģērbies pelēkā apnēsātā uzvalkā, ar putekļainām kurpēm kājās viņš gāja uz lekcijām, zinātniskiem demonstrējumiem, izstādēm un stundām ilgi klīda ļaužu pūlī, noklausīdamies sarunas, uztverdams atsevišķas frāzes, mājienus, pusvārdos izteiktas domas. Atgriezies sūtniecībā, viņš visu dzirdēto pēc atmiņas uzrakstīja un dažreiz sēdēja pie savām piezīmēm līdz pat rīta gaismai, cenzdamies izlobīt dzirdētā jēgu. Vairākas stundas dienā Bilidžers strādāja dažādās bibliotēkās, izskatīdams periodiku, analizēdams reportieru ziņojumus un zinātniskos rakstus.

Kad pleci jau gura no laikrakstu komplektu šķirstīšanas un aiz izsalkuma kļuva nelaba dūša, Bilidžers devās uz bufeti un kopā ar laipniem, viesmīlīgiem cilvēkiem ēda, dzēra un sarunādamies turpināja domāt par kārtējo, rīta cēlienā savākto materialu un apsvēra, kā vislabāk nodarīt ļaunu šiem cilvēkiem.

Beidzot viņš meklēto ceļu atrada.

Laikrakstā «Pioņerskaja Pravda» Bilidžers izlasīja rakstiņu par to, ka pirms pieciem gadiem Staļina prēmijas laureats profesors Ponomarevs apmeklējis kādu vidusskolu un sarunājies ar skolniekiem.

Ponomarevs stāstījis bērniem, kā mācījies, kā pirmajā, visgrūtākajā Lielā Tēvijas kara gadā, būdams aspirants, bijis spiests aizbraukt uz Ceļabinsku un turpināt tur darbu pie disertācijās. Čeļabinskā viņš atradis mājvietu metalvirpotāja Andreja Aņikanoviča Gorbačova lielajā strādnieku ģimenē. Gorbačovi, ievērojuši, cik intensivi strādā jaunais Ponomarevs, sapratuši, ka viņam, jaunam, veselam cilvēkam, kauns dzīvot aizmugurē, darījuši visu, ko vien varējuši, lai atvieglotu Sašas Ponomareva dzīvi. Pārnākot mājās no rūpnīcas, kur Ponomarevs veicis savu disertācijai nepieciešamo darbu, viņš vienmēr dabūjis šķīvi siltas zupas un krūzīti tējas. Andreja Aņikanoviča sieva lāpījusi viņa drēbes tikpat rūpīgi kā saviem bērniem, bet pats Andrejs Aņikanovičs bieži vien, kad gadījies brīvs brīdis, atsēdies blakus jauneklim un pārrunājis ar viņu jautājumus, kas Ponomarevam nedevuši mieru, palīdzējis atrast pareizo domu, savu īsto vietu dzīvē. «Sī jaukā dzimto čeļabinskiešu ģimene man daudz laba darījusi, un arī tagad es cenšos nesaraut ar to saites, kas man tik mījas . ..»

Izlasījis rakstiņu, Bilidžers skaļi nošņācās caur degunu. Viņš norakstīja visu rakstu un tūlīt pieprasīja Čeļabinskas laikraksta komplektus par visiem gadiem, sākot ar 1941. gadu.

Bilidžers bija pacietīgs un izturīgs kā darba zirgs. Viņš izskatīja visus komplektus un sazvejoja tajos dažus materialus par Gorbačovu. Tur bija sīkākas ziņas par Gorbačova ģimeni — kā tā pārgājusi dzīvot jaunceltā mājā, kā Andrejs Aņikanovičs gājis kopā ar jaunāko mazdēlu Vitju balsot Augstākās Padomes vēlēšanās. Bilidžers uzgāja Soņas Gorbačovas ģīmetni, viņa bija apdāvināta jauna strādniece, pilsētas labākā slēpotāja. Ģīmetne bija iespiesta blakus rakstiņam par Soņu, un Bilidžers vērīgi apskatīja smejošo meiteni ar adītu cepuri galvā un garām, smagām, sniegā savilgušām bizēm.

Bilidžers divas dienas analizēja savākto matērialu un tad iesniedza Robertsam savu plānu: Gorels pavisam legāli sameklēs Ponomarevu un ieradīsies pie viņa it kā Gorbačovu ģimenes uzdevumā ar lūgumu palīdzēt Soņas draudzenei Vaļai Makarovai iestāties universitātes fizikas fakultatē.

Gorels mēģinās nodibināt kontaktu ar Ponomarevu. Ja tas neizdosies, tad viņš, gatavodamies atentatam, tikai iepazīsies ar profesoru un — galvenais — katrā ziņā noskaidros, kur atrodas viņa laboratorija.

Klausīdamies, ko stāsta Bilidžers, Robertss vairākkārt nopūtās un ilgi berzēja ar delnām savu sārto, apaļo seju. Projekts viņam nemaz nepatika. Nepatika steiga. Tādos darbos nedrīkstēja steigties, bet viņam gandrīz katru dienu pa telegrāfu pieprasīja ziņas un uzstāja, lai pasteidzina notikumu gaitu.

Robertsam nepatika drēbnieks, kas izpildīja sakarnieka pienākums, — tas acīm redzot baidījās un turklāt vairs neizrādīja nekādu interesi par naudu, un tas bija visļaunākais. Tomēr cita sakarnieka nebija!

—    Labi! — Robertss drūmi teica. — Lai kā nu tas arī būtu, šis variants tomēr ir visprātīgākais. Sagatavojiet informāciju nodošanai, Bilidžer! Es šovakar iešu uz teātri.

Robertsa kungam ļoti patika balets.

Bridi, kad automašīna apstājās pie teatra durvīm, viņa mazais, plakanais deguntiņš piesarka un nāsis iedrebējās.

Pavisam citu ko izjuta Robertsa kundze, ieiedama teatra ložā.

Visas baletdejotājas bija viņas nāvīgākās ienaidnieces — jo Robertsa kungs ar baudkāri skatījās uz tām ar savu lielo binokli. Vienkārši neiespējami atraut viņu nost no šī briesmīgā binokļa. Atbildēdama blakus ložā sēdošo diplomātu sveicieniem, Robertsa kundze smaidīja, bet viņas sirds, ai, kā tā cieta, šī greizsirdības spīdzinātā, melnu, kodīgu asiņu pārplūdusī nabaga sirds!

—      Jūs esat netikumīgs cilvēks! — Robertsa kundze tikko dzirdami teica. Binoklis notrīsēja, bet palika pie Robertsa kunga acīm. — Jūs riebjaties man! — nerimās Robertsa kundze, ar šausmām raudzīdamās skatuves zaļganajā krēslā. Orķestris vairs neeksistēja, savā daiļumā gandrīz nerealais Stručkovas augums pats raidīja zālē skaņu viļņus … — Jūs esat smiekligs, jā, jā, jūs esat smieklīgs, jūs, nelietīgais cilvēk! — Robertsa kundze čukstēja, aiz niknuma vai elpu zaudēdama. Robertsa kungam nošņirkstēja zobi, bet binoklis joprojām palika piekļauts acīm . . . Vienīgais, ko «dzelzs dāma Eleonora», tā viņu dēvēja sūtniecībā, nevarēja darīt, — izraut binokli vīram no rokām!

Šodien, ienākdams ložā, Roberlss pagriezās pret vietu ierādītāju un teica:

—     Dodiet man, lūdzu, programu!

Vietu ierādītājs, salīcis vīrs ar tumšu, slimīga izskata seju, pasniedza programu.

Robertss iebāza roku kabatā, izvilka divkārši salocītu trīsrubļu gabalu un iedeva to vietu ierādītājam.

—            Pateicos! — vietu ierādītājs sacīja un aizgāja, sažņaudzis rokā naudas zīmi.

Kroņlukturos satumsa gaisma, tad nodzisa pavisam. Atskanēja «Gulbju ezera» uvertira.

Robertss atviegloti nopūtās un ar nosvīdušiem, viegli drebošiem pirkstiem pieskārās binoklim.

Pa to laiku vietu ierādītājs ieslēdzās vīriešu tualetē un, atlocījis trīsrubļu gabalu, izņēma no tā tievu gumijas caurulīti un iebāza to aiz sava formas tērpa piedurknes atārdītās apmales.

Priekškars atvērās.

Dzelzs Eleonora pēkšņi pastiepa roku, paņēma binokli un, turēdama to stingri ar visiem desmit pirkstiem, pacēla pie acīm un triumfēja, kaut arī neko neredzēja. Robertss nemierīgi sakustējās.

Tad viņš iekāsējās.

Pirmā cēliena vidū viņš beidzot saņēma dūšu un skaļā balsī laipni teica:

—    Mīļā, atļauj man palūkoties . ..

Kaimiņi atskatījās, un dzelzs Eleonora bija spiesta kapitulēt… Viņa atdeva binokli vīram.

Nākamā rītā vietu ierādītājs apciemoja drēbnieku un nodeva viņam gumijas caurulīti.

Vēl dienu vēlāk Gorels ieradās pie sakarnieka, un tas, kā vienmēr baiļu pārņemts, atdeva viņam no vietu ierādītāja saņemto caurulīti un gandrīz vai grūšus izgrūda viņu pa durvīm.

Mājās pārnācis, Gorels aizsūtīja Jūliju pēc kvasa, bet, kad viņa aizgāja, iededza galda lampu, ar pinceti izvilka no trūbiņas papīra gabaliņu un ar lupas palīdzību izlasīja visu, ko Bilidžers bija uzzinājis par Ponomarevu, un Robertsa instrukcijas turpmākajam darbam. Iegaumējis zīmītes saturu, Gorels papīrīti sadedzināja uz gāzes degļa tieši tai brīdī, kad Jūlija ar savu atslēgu jau slēdza vaļā durvis.

—    Kāpēc tu vāri tēju? Es atnesu kvasu … — viņa ērcīgi teica, nolikdama kannu uz virtuves galda.

—    Gribējās dzert! — Gorels atrūca. — Es domāju, ka tu nepārnāksi līdz vakaram . . .

—    Es atnācu! — Jūlija nezin kāpēc teica draudīgā tonī. — Dzer kvasu un izrunāsimies! Man apnikusi visa šī padarīšana!

Jūlija pie krāna noskaloja sakarsušo seju un, dusmīgi mētādama pa rokai gadījušos priekšmetus, paziņoja, ka neesot apmierināta ar tādu dzīvi.

—     Tev, saprotams, ir ērti! — viņa teica, ar mokām valdīdama asaras. — Tu pārnāc, paēd pusdienas, izgulies un atkal aizej. Bet kāds ir mans stāvoklis?

—     Man šķiet, es neesmu pirmais, kas pie tevis ēd pusdienas un pārguļ pa nakti! — savaldīgi teica Gorels, vēl neizprazdams Jūlijas taktiku.

—    Tas ir pavisam kas cits! — Jūlija iekliedzās un nosvieda zemē ziepju trauciņu. — Viņi jau arī tikai tādēļ nāca, lai pārgulētu un aizietu. Bet kāpēc tu atbrauci pie manis? Tu dzīvo jau otru mēnesi, — bet kas tu man esi?

—            Ari es nācu tikai pārgulēt pa nakti! — aizvainoti atsaucās Gorels. — Bet pēc tam man radās dziļākas jūtas pret tevi… Tu taču pati to zini!

—    Es nekā nezinu! — sāpīgā balsi teica Jūlija.

—     Un, ja tu patiešām kaut ko jūti pret mani, kāpēc tu nerunā … Neko nedari. Kārtīgs cilvēks tavā vietā . .,

—           Es nesaprotu, ko tu no manis gribi! — Gorels vēl mazliet aizvainoti teica, apskaudams Jūliju.

—    Es tevi mīlu, tu ļoti labi to zini!

—            Kāpēc tad tu . . . — Jūlija loti gribēja lūgt no viņa to, kas jau vairākus gadus tai šķita visjaukākā velte, — un nespēja. — Kāpēc tu neiestājies darbā? — viņa nikni iesaucās, dusmodamās ir pati uz sevi, ir uz Gorelu. — Visi cilvēki dzīvo kā cilvēki, tikai tu viens pats esi kā dieva pamests!

—     Es strādāju! — Gorels paraustīja plecus.

—    Es atrodos komandējumā . . .

—    Es nezinu, es nekā nezinu! — kliedza Jūlija.

—     Tu neko nedari tā kā citi cilvēki! Ja tu mani mīli, kāpēc tad tu neapprecē mani? — viņa beidzot sāpīgā balsī iesaucās.

—            Lūdzu! — Gorels paraustīja plecus. — Ja tu gribi sareģistrēties, izdarīsim to . . .

—           Nē, vai tu to nopietni? — apjukusi teica Jūlija, ir ticēdama, ir neticēdama. — Vai tā ir taisnība?

—            Protams, ka taisnība! — Gorels mierīgi atteica, glāstīdams Jūliju, un, ļaudamās šiem glāstiem, viņa pēkšņi sāka žēli raudāt. Viņa saprata, ka Gorels melo, ka viņš nekad to neapprecēs un ka viņi viens otru nemaz nemīl. . . Bet arī tas vēl nebija visgrūtākais un aizvainojošākais. Jūlijas dzīvē bijuši daudzi vīrieši. Un neviens no tiem tik loti kā Gorels nebija viņai licis izjust, cik beztiesīga, nolaidusies un bojā ejai nolemta sieviete viņa ir. «Kāpēc viņš melo?» Jūlija veltīgi centās izprast. «Vai mans dzīvoklis vajadzīgs? Nieki, nauda taču viņam ir, istabu viņš var noīrēt, kur vien grib! Ko viņam vajag?»

Un tajā pašā mirklī viņai sirds vai pamira aiz bailēm, — ja nu tomēr viss — ir taisnība? Varbūt Gorels nemelo, tikai viņa pati visu izdomā, meklē, kur piesieties . . . Un ar tādu niķošanos pati izposta savu laimi! Un ja nu viņš sadusmojas un aiziet?

—    Nu, beidz jel, beidz! — Gorels maigi lūdza, glāstīdams Jūlijas matus. — Viss būs labi! Paklausies, tu taču gribēji pirkt kažoku! Se ņem .. . un pameklē sev piemērotu! Būs tev mazākais kāda nodarbošanās . .. Beidz taču, vai dzirdi!

Viņš izvilka no savas dziļās kabatas naudas žūksni un nolika to Jūlijai klēpī.

Vēl iešņukstēdamas iepriecināta Jūlija pacēla galvu un paskatījās uz Gorelu. Kreisais vaigs viņam mazliet raustījās, un viņš steidzīgi novērsa acis, kurās bija tik daudz niknuma un dusmu . .. Un šajā mirklī Jūlijai pirmo reizi kļuva bail no Gorela.

Naktī Gorels pateica Jūlijai «taisnību» par sevi.

—     Tikai turi muti! — viņš to brīdināja. — Nevienam ne pušplēsta vārda, citādi iegāzīsi mani un arī pati dabūsi ciest. Lai mēs arī neesam vēl reģistrējušies, tomēr sieva tu man esi. Tev vajag mani sargāt! Oficiāli es strādāju kādā galvenā pārvaldē par inženieri-prečzini. Bet tas tikai, lai būtu dokumenti. Maska! Patiesībā es ievedu no Gruzijas ādas un lakādas privāti strādājošiem kurpniekiem. Ļoti izdevīgs veikals .. .

—     Bet ja tu iekritīsi? — Jūlija bailīgi jautāja.

—     Neiekritīšu! — Gorels pasmīnēja. — Un vispār pēc gada es šo lietu izbeigšu. Tad man jau būs daudz naudas, mēs abi nopirksim kaut kur Suchumi tuvumā mājiņu, mandarinu dārzu un dzīvosim lieliski . . .

—    Kostja, vai tiešām tā būs? — Jūlija vaicāja un, piekļāvusies viņam, sāka klusu raudāt.

—     Kostja, negrēko! Es esmu nelaimīga sieviete, visa mana dzīve izpostīta … Ja tu mani piekrāpsi, tad liktenis tev par mani atriebsies! — viņa neatlaidās, piespiedusi no asarām miklo vaigu pie Gorela pleca.

—    Tas viss ir muļķīgi! — Gorels pēkšņi pavisam skaidri pateica.

—    Kas ir muļķīgi? — Jūlija izbijusies pacēla galvu. — Par ko tu runā, Kost jeņķa?

—    Guli, guli mierīgi, to es tikai tāpat vien pateicu! — Gorels piespiesti iesmējās. — Muļķīgi, ka mēs abi strīdamies, lūk, to es gribēju teikt… — viņš paskaidroja, mierinādams Jūliju.

Gorels taču nevarēja Jūlijai teikt, kas šai brīdī viņam ienāca prātā: pirms vairākiem mēnešiem Parizē, tāpat piespiedusies pie viņa pleca, bija raudājusi kāda komersanta sieva, kuram bija darīšanas ar ievērojamu zinātnieku laboratorijām. «Es izdaru jūsu dēļ noziegumu, Allan!» viņa bija šņukstējusi. «Es nododu savu vīru, sagādāju jums šīs briesmīgās ziņas . . . Tomēr neaizmirstiet, ir dievs! Es esmu nelaimīga sieviete, mana dzīve ir izpostīta, un ja jūs mani krāpjat — dievs jums par to atriebsies!»

«M-jā!» Gorels ar nepatiku nodomāja. «Ja man būtu jābaidās tikai no dieva tā kunga! Cik jauka un mierīga būtu tāda dzīve! .. .»

Jūlija tomēr uz kādu laiku nomierinājās un augām dienām no agra rīta līdz vēlam vakaram staigāja pa veikaliem, apjautādamās par kažoku, audumu un apkakļu cenām.

Gorels devās pie Ponomareva.

Diezgan daudz laika bija jāizšķiež, runājot pa telefonu, kamēr izdevās atrast Aleksandru Petroviču kādā Zinātņu akadēmijas institūtā. Bilidžera izgudrotais cejš bija pareizs: tikko Gorels pieminēja Gorbačovu ģimeni, Ponomareva balsī pilnīgi izzuda oficialais tonis, un jau pēc minūtēm divdesmit, saņēmis caurlaidi, Gorels iegāja viņa kabinetā.

Ponomarevs bija viens.

—     Nu, kā viņiem tur klājas? — viņš moži vaicāja, panākdamies pretim Gorelam. — Kā jūtas Andrejs Aņikanovičs?

—     Kā nu kuru reizi! — apvaldīti pasmaidīja Gorels, spiezdams Ponomarevam roku. — Jūs taču zināt, ka vecajam vīram slima sirds. Pēdējā laikā viņš kļuvis vārgāks, bet negrib padoties!

—   Nesalaužams cilvēks! — Ponomarevs jūsmīgi teica, atgriezdamies pie rakstāmgalda un atsēzdamies. — Sēdieties, lūdzu .. .

—     Konstantins Ivanovičs! — Gorels pateica priekšā.

Ponomarevs un Gorels paskatījās viens uz otru, un dažus mirk]us abi spraigi klusēja. Tad gandrīz reizē abi pasmaidīja, un Gorels sāka stāstīt par Gorbačovu ģimeni un par Va]u Makarovu, Soņas draudzeni, un par to, ka Andrejs Aņikanovičs lūdzot viņai palīdzēt iestāties Maskavas universitātes fizikas fakultatē.

Gorels runāja ari par to, kāda laime esot būt jaunam, iestāties universitātē pirmajā kursā, runāja par senu draudzību, par Ce]abinsku un vēl par daudz ko citu . . .

Bet Ponomarevs klausījās un nekādi nevarēja «aprast, kas viņam nepatīk šajā cilvēkā.

«Fiziski spēcīgs vīrs!» Ponomarevs domāja, vērodams viesi. «Labi uz visu reaģē. Bet kas viņā ir tik pretīgs?» Un pēkšņi viņš saprata: nepatiku radīja nevis pats Gorels, bet Andreja Aņikanoviča lūgums.

—       Kādā uzņēmumā jūs čeļabinskā strādājat? — Ponomarevs vaicāja Gorelam.

Nesteigdamies Gorels nosauca Bilidžera sarakstā minēto uzņēmumu. Un šai brīdī Ponomarevs ievēroja, ka Gorela acīs pazib satraukums. Tas ilga tikai mirkli, bet bija spēcīgs.

—    Es mēģināšu palīdzēt… — Ponomarevs samulsis teica. — Tomēr tas nav tik vienkārši, kā jums liekas …

—     Nē, nē, ja tas jūs kaut cik apgrūtina, — tad nevajag! — Gurels strauji pārtrauca. — Andrejs

Aņikanovičs tā arī noteica. «Ja Ponomarevs,» viņš teica, «negribēs, neuzmācies!»

—    Nav runa par to, vai es gribu vai negribu, — Ponomarevs nervozi sacīja. — Es gudroju, kā to praktiski varētu izdarīt. Patlaban es ļoti reti iebraucu Maskavā, visu laiku uzturos Kamenogorskā.

—    Varbūt jūs uzrakstītu ieteikšanas vēstuli? — moži ierosināja Gorels. — Esmu pārliecināts, ka ar vēstuli pilnīgi pietiktu.

—     Vēstuli uzrakstīt varbūt tiešām būtu vislabāk! — Ponomarevs piekrita. — Kā, jūs teicāt, sauc šo meiteni? Valentina Makarova?

Ponomarevs atsēdās pie rakstāmgalda un slaidiem burtiem uzrakstīja vēstuli.

Atvadoties Gorels pēkšņi juta, ka garastāvoklis pasliktinās. Kāpēc? Ponomarevs pret viņu bija izturējies ļoti laipni. Pat uzaicinājis pie gadījuma apmeklēt viņu. Tomēr, iznākot no kabineta, Gorels nebija ar sevi apmierināts. Kaut gan viss veicās labi, tomēr satikšanos nevarēja atzīt par izdevušos. Kur slēpās viņa kļūda? Domās Gorels izanalizēja katru Ponomareva intonāciju un tomēr nekā neatrada. Beidzot viņš nolēma, ka bažas nepamatotas. Nervi sākuši uzdot, tas ir viss. Kamenogorska — lūk, tas bija galvenais! Un cik vienkārši Ponomarevs izpļāpāja šo vissvarīgāko ziņu!

Bet Ponomarevs pēc Gorela aiziešanas nekādi nevarēja atbrīvoties no neapmierinātības un satraukuma izjūtas.

Pievakarē satraukums kļuva vēl lielāks. Pārdomādams pēdējās nedēļas notikumus un mēģinādams

tajos atrast nemiera iemeslu, Ponomarevs pēkšņi aptvēra, ka nemiera cēlonis nav meklējams viņā pašā.

Vakarā piezvanīja Smirnovs.

-— Man veicas tā pa vidam … — Ponomarevs apatiski teica. — Nē. nekā jauna nav. Kāpēc man balss tāda vārga? Tāpat vien, šis tas mani sarūgtinājis. Saproti, sāpīgi, ja labs cilvēks… Turklāt ne tikai labs vien, bet tāds, kas ilgus gadus bijis tev par paraugu, godīguma iemiesojumu, pēkšņi… Bet tas tevi nevar interesēt. Viss interesē? Nu, kā lai es tev izskaidroju? Vienkārši izskaidrot? Vārdu sakot, tu taču zini, cik liels pie mums konkurss, iestājoties fizikas fakultatē? Milzīgs. Un, lūk, šodien pie manis ieradās kāds tips un šā paša mana drauga vārdā lūdza, lai es ar savu protekciju palīdzot kādai meitenei iestāties universitātē. Kārtīgi cilvēki tā nerīkojas? Nu, zini, kā kuru reizi gadās. Parasti tā nenotiek? Kas tas par tipu? Nē, neesmu viņu nekad agrāk saticis. Parasts tips, nepatīkams, vairāk nekā nevaru pateikt. Šodien atnāca pie manis uz institutu. Nē, sev viņš nekā nelūdza. Kā lai es to zinu, kāpēc Andrejs Aņikanovičs pats nav uzrakstījis vēstuli? Varbūt saslimis. Nē taču, šim tipam pašam nav nekādas nozīmes. Mani pārsteidza tas, ka Andrejam Aņikanovičam tā mainījušies uzskati. Vienmēr viņš bijis svēts cilvēks, un pēkšņi tādā jautājumā kā studentu konkurss . .. Jau atkal sākas … Nav taču tur nekā, kas tevi interesētu. Lūdzu, atsūti, tikai neaizmirsti, ka rīt no rīta es aizbraucu.

Pēc pusstundas institūtā ieradās Miša Solovjovs, paņēma Kļebanovam izsniegtās caurlaides pasakņa norakstu un vēl aprunājās ar Ponomarevu.

To pašu dienu kapteinis Zacharovs nosūtīja uz Ce]abinsku pieprasījumu, lai paziņo, vai Kļebanovs tur strādā un vai Soņai Gorbačovai ir draudzene Vaļa Makarova, kas grib iestāties Maskavas Valsts universitātes Fizikas fakultatē.

Gorela lietas izmeklēšanā bija sācies visgrūtākais posms. Nekādi notikumi vairs neatgadījās, jaunas ziņas neienāca. Visi klusēja, gaidīja, nervozēja un darīja nodaļas parasto ikdienas darbu.

Taču klusums bija maldinošs. Notikumi ritēja tālāk, tikai ieinteresētie cilvēki pagaidām nekā nezināja par tiem.

Pārcietis daudzas pretīgas baiļu lēkmes, salīdzinot ar kurām pat astma šķita gandrīz izprieca, Krīgers neizturēja. Izlīdis no pažobeles, viņš ar mokām apģērbās, apāva kurpes un izvilkās uz ielas, smagi elsdams un juceklīgi skaitīdams pie sevis lūgsnu fragmentus, kas vēl no bērnības bija palikuši atmiņā. Aizkūlies līdz. telefona-automata būdai, viņš atvilka elpu un tad piezvanīja.

—     Ļoti lūdzu atnākt pie manis! — viņš gārdzoši un gausi pateica. — Ir neparasti svarīgas jaunas ziņas.

Tajā pašā brīdī jauna baiļu lēkme lika nodrebēt Krīgera augumam. Skaidrs, ka, zvanīdams uz biroju, viņš stāvokli vēl pasliktinājis … Ja nu, sākdami pētīt, par ko un kā uzdevumā interesējies Starke, viņi izdibinās arī to, ko viņš pats, Krīgers, izpļāpājis? Un ja nu viņiem vispār nepatiks, ka viņš vēl dzīvs? Viņa istaba atrodas bēniņu kaktā, pašā pažobelē, tuvumā neviens cits nedzīvo, ir tikai pieliekamie kambari. ..

Krīgera ziņojums ļoti ātri izstaigāja sarežģītu ce]u un beidzot nok]uva rokās cilvēkam ar militāro stāju, kurš aizsūtīja Gorelu pāri robežai uz Padomju Savienību.

Viņš ilgi sēdēja un domāja, raudzīdamies papīra lapiņā, uz kuras bija uzrakstīts atšifrētais ziņojums par Stārki, Krīgeru un Gorelu. Tad viņš devās pie priekšniecības.

Priekšnieks — sirms, bāls pulkvedis — nekad nepacēla balsi, runādams ar padotajiem, bet, kad tam pasniedza Krīgera ziņojumu, likās, ka gaiss istabā pēkšņi pārvēršas sīkās ledus adatiņās.

—     Skaidrs, ka Starke varēja interesēties par Stefena Gorela personu vienīgi padomju izlūkošanas orgānu uzdevumā, — priekšnieks mierīgi teica, nolikdams pie malas ziņojumu. —Tas nozīmē, ka Gorels pamanīts padomju teritorijā. Galvenais tagad tas, — vai Gorels jau apcietināts! Lūk, kas iznāk, ja padodas muļķīgai žēlsirdībai un ļauj dzīvot tādiem cilvēkiem kā Starke un Krīgers.

—     Starke jau likvidēts, — piebilda cilvēks ar militāro stāju.

—     Arī Krīgeram nav vairs ko mētāties zemes virsū! Šodien pat izdariet visu, kas vajadzīgs. Un sagatavojiet ziņojumu Robertsam uz Maskavu.

Uz Maskavu nekavējoties nosūtīja šifrētu ziņojumu, kurā bija arī dzēlīgas piezīmes Robertsam, un instrukcijas.

Sākumā Robertss un Bilidžers nobijās, tad pārdomāja katru ziņojuma vārdu, izstudēja katru vārdu, ko Gorels bija rakstījis savā ar drēbnieka starpniecību atsūtītajā ziņojumā, un taisīja beidzot nomierinošu slēd/ienu.

—     Tikai velti satrauc! — Robertss sadusmots teica. — Gorels ir sveiks un vesels, un viņam klājas labi. Kas par to, ja par viņu sākuši interesēties? Līdz mūsu plāna realizēšanai palikušas tikai dažas dienas, un diezin vai padomju izlūkošanas iestādes paspēs pa to laiku ko izdarīt. Bet drēbnieks gan man nepatīk! Ja man būtu kāds cits, es bez kavēšanās drēbnieku likvidētu!

—    Vai sagatavot ziņojumu Gorelam? — apjautājās Bilidžers.

—     Kādēļ? — Robertss protestēja. — Viņš ir ļoti piesardzīgs cilvēks. Sāds ziņojums tikai satrauktu viņa nervus. Nogaidīsim.

Daudzi cilvēki kļūdās. Šoreiz kļūdījās arī prātīgais Robertsa kungs ar lielo stāžu starptautisku noziegumu organizēšanā.

Drēbnieks tiešām loti baidījās. Tomēr vēl spēcīgāka par bailēm bija vēlēšanās atvērt pašam savu elegantu apģērbu veikalu Modeļu namā uz Kuzņeckij Most’a.

Tas viņam tika apsolīts. Tā bija teicis cilvēks, ar kuru viņš tikās ļoti reti.

Kādreiz viņi sastapās privātā dzīvoklī. Dzīvokļa saimniece, skaista sieviete ar milzīgām, melnām acīm un konvulsijās raustošos muti, bija aizgājusi un atstājusi viņus divatā.

Drēbnieks toreiz kāri vēroja savu sarunu biedru un gudroja, vai šis šķībais cilvēciņš ar šaurajiem pleciem tiešām būtu pasaules likteņu lēmējs!

Bet «pasaules likteņu lēmējs» sēdēja viņam blakus un stāstīja:

—     Holivuda, neilons un atombumba ir cilvēces lielākie ieguvumi!

—     Protams, protams, — drēbnieks murmināja, sarūgtināts par to, ka šķībais vīrelis atnācis parastā uzvalkā, kas bija pašūts padomju šūšanas fabrikā. Arī kurpes un zeķes viņam bija pavisam neinteresantas, tādas kā visiem. Un pats viņš arī izskatījās tik ikdienišķs, ka ]aužu pūlī viņu nemaz neievērotu.

—     Holivuda palīdz aizmirst visas nepatikšanas! — šķībais vīrelis mierīgi turpināja, kūpinādams «Dukata» cigareti.

—     Neapšaubāmi! — drēbnieks izelsa. — Neapšaubāmi!

—     Neilons palīdz sievietēm taupīt naudu un patikt saviem vīriem. Vai jūs esat ievērojis, ka neilona zeķē sievietes kāja iegūst pavisam īpatnu, modernu izskatu?

—     Protams, — drēbnieks pasmaidīja. — Neapšaubāmi!

—     Un, beidzot, atombumba ir atombumba! — šķībais strupi noteica.

—     Jā … — atsaucās drēbnieks, gandrīz vai pamirdams aiz šausmām. — Tieši tā!… Tur nav ko runāt…

—     Starptautiskais stāvoklis ir ļoti saspīlēts! — šķībais turpināja. — Jūs pats to zināt!

—     Jā, kā tad, kā tad! — drēbnieks uzreiz ļāva sejā izpausties piesardzīgai un godbijībai nepatikai.

—    Ļoti saspīlēta situācijā …

—     Var notikt itin viss! — šķībais vīrelis draudīgi sacīja. — Vai jūs mani sapratāt? Es nevaru jums to pateikt skaidrāk… Tas ir slepens temats. Tomēr kā mūsu cilvēku es katrā laikā varēšu jūs brīdināt! Un tad nu spriediet pats! Par cik jūs palīdzējāt mums, tad, gluži dabiski, ka mēs palīdzēsim arī jums jaunajā iekārtā, kas Krievijā nodibināsies pēc trešā imperiālistiskā kara, kā pie jums to dēvē. Jūs kļūsiet bagāts cilvēks. Atvērsiet veikalus, kur pats gribēsiet! Mēs jūs atbalstīsim.

Šķībais vīrelis apvaldīti iesmējās. Bet drēbniekam sirdī kaut kas saldkairi ietrīsējās.

—     Tā gan! — šķībais nobeidza savu stāstu.

—    Centieties!

Un drēbnieks centās. Trīcēja aiz bailēm un turpināja nodevēja gaitas. Plēsa naudu no pasūtītājiem un krāja to, bet naktīs gudroja, kā reklamēt savus veikalus, kā nokrāsot savus namus, kādas taisīt izkārtnes un formas tērpus pārdevējiem…

«Katrā ziņā tūlīt vajadzēs Altajā un Baškirijā iepirkt labi daudz zemes! Zeme būs lēta, bet iedzīvotājus atkal saņemsim savos nagos. Sākumā jau būs daudz nekārtību, bet, kamēr citi atjēgsies, ko darīt, zemes gabali jau būs manā īpašumā.»

Drēbnieks jau garā redzēja, ka brauc pats savā automašīnā, ģērbies ungāru žaketei līdzīgā sporta uzvalkā un ar pamatīgu pletni cimdotās rokās… Viņš apbraukā savas tālās muižas… Iedzīvotāji zemu klanās, sagaida viņu ar dāvanām. Zvani zvana!

Nē, ir vērts riskēt, lai visu to iegūtu!

Un ar milzīgu piepūli drēbnieks pievārēja savas bailes un darīja visu, ko no viņa prasīja.

Robertss tiešām bija kļūdījies!

Negaiss uznāca pavisam no citas puses.

Izrāde bija beigusies. Kostimu pārzines pievāca no aktieru ģērbtuvēm visās varavīksnes krāsās mirdzošos baleta bruncīšus, spalvas un atlasa kurpītes ar neglītajiem, biezajiem, zem atlasa paslēptajiem korķa purngaliem.

Zālē vietu ierādītāji pārklāja ar audekla pārsegiem ložu samta barjeras. Skatuve bija tukša, tikai augšā uz šņorbēniņiem sarunājās strādnieki, vilkdami augšā dekorācijās un sagatavodami skatuvi rītdienas repeticijai. Oda pēc audekla, līmes, pūdera un putekļiem.

Sajā stundā, kad teātrī viss kļūst kluss un tikai aktieri vēl nevar nomierināties un turpina pārdzīvot izrādes radīto satraukumu, pāri skatuvei uz vīriešu ģērbtuvēm aizgāja pavecs vietu ierādītājs ar slimīga izskata seju, tas pats, no kura vienmēr pirka programu baleta cienītājs Robertsa kungs. Viņš uzkāpa pa kāpnēm līdz šauram gaitenim un pieklauvēja pie durvīm, uz kurām biia stikla plāksnīte ar uzrakstu «Republikas Tautas mākslinieks — Ivans Leonidovičs G]ebovs».

—     Iekšā, iekšā! — balss aiz durvīm sacīja. Vietu ierādītājs iegāja ģērbtuvē un ieraudzīja, ka Glebovs atlaidies uz dīvāniņā.

—     Jūs, Afanasij Gavrilovič? — Gļebovs bfīnījās. — Kas jūs sūta? Vai zīmīti atnesāt?

—     Es pats atnācu, Ivan Leonidovič, — valdīdams uztraukumu, vietu ierādītājs teica un palika stāvot pie durvīm. — Atļaujiet ar jums parunāt. Nāku pie jums kā pie partijas organizācijās sekretārā.

—     Lūdzu, lūdzu… — Gļebovs piecēlās un norādīja uz krēslu, aicinādams vietu ierādītāju piesēsties. — Es gaidu mašīnu, — viņš paskaidroja, aizsmēķēdams papirosu, — un uz brītiņu atgūlo*. Gandrīz aizmigu, paguvu jau redzēt kaut ko līdzīgu sapnim. Tātad — ar ko varu jums palīdzēt?

—     Man neviens vairs nevar palīdzēt, — vietu ierādītājs sacīja, un Gļebovs, kurš bija piegājis pie galda, lai ieliktu grima kastīti atvilktnē, strauji atskatījās, tik patiesi un sagrauzti vecais vīrs to pateica.

—     Tūlīt es jums visu izstāstīšu, — vecais vietu ierādītājs sacīja, sniegdamies pēc ūdens karafes.

—    Atļaujiet man izdzert glāzi ūdens. Jau vairākas dienas man rīklē kaut kas dedzina un es nekādi nevaru atdzerties.

«Mēs abi, Ivan Leonidovič, jau sen strādājam vienā teātrī. Tā ir, jūsu debija notika divdesmit otrajā gadā, bet es iestājos darbā divdesmit ceturtajā. Pareizi. Bet arī tagad teātrī vēl neviens nezina, kāpēc īsti es izvēlējos vietu ierādītāja amatu. Ja kāds man par to jautāja, es visu izskaidroju ar bezdarbu. Vai atceraties nepu? Darba biržu?

Uzņēmumu īpašniekus? Lūk, uz visu to es arī atsaucos.

Bet kā tad bija patiesībā? Grūti izskaidrot. Esmu savā laikā izmests no daudziem provinces teātriem. Jā, iedomājieties tikai, es strādāju operas trupās! Kam tas varētu ienākt prātā, vai ne? No tā nekas labs neiznāca, tenoriņš man bija tāds pavājš, nepratu arī to izmantot.

Mana māmuļa… Atvainojiet, ka sāku ar tik senām dienām. Pārāk ilgi neviens nav interesējies par manu dzīvi, Ivan Leonidovič. Cilvēks nāca darbā, bezbiļetniekus iekšā nelaida, viņa pārziņā nodotās vietas uzturēja kārtībā, — ko tad vēl varēja prasīt? Salīdzinot ar lielajiem talantiem, mazs cilvēciņš! Jā, Ivan Leonidovič, man ir pamats runāt par sevi pagātnē. Tad nu paklausieties, ko es jums vēl pastāstīšu…

Tātad mana māmuļa bija nāvīgi saindējusies ar teatra indi. No vecām dienasgrāmatām un vēstulēm es tikai pēc viņas nāves uzzināju, ka manā mātē, kad tai vēl nebijuši pilni septiņpadsmit gadi, uz pāris dienām iemīlējies kāds operdziedātājs, kas viesojies vietējā teātrī.

Nu, viesizrādes beigušās, aktieris aizbraucis, bet māte, nabadzīte, līdz pat mūža galam nevarējusi saprast, kas tad viņai īsti gadījies, laime vai nelaime.

No viena viedokļa liktos tā kā nelajme. Tas noticis Vologdā, mātes vecāki bijuši vecticībnieki, un, kad viss atklajies, mātei bijis jāpieredz ir negods, ir jādzird lāsti — vārdu sakot, jāizcieš visas tais laikos parastās likstas.

Bet no cita viedokļa viņai pavērusies vārti uz mūsu raibā audekla paradizi. Viņa tajā iegājusi un atpakaļ dieva pasaulē vairs netikusi. Kad vectēvs padzinis no mājām māti vienā kleitiņā, tā aizskrējusi uz operas trupu, kas viesojusies pilsētā, un ļoti lūgusi pieņemt viņu par šuvēju, bez algas, tikai par gabalu maizes… Lūgums izpildīts, un visu turpmāko dzīvi māte pavadījusi teatra kostimu darbnīcā.

Un uzskatījusi, nabadzīte, to vēl par laimi.

Pēc dabas noteiktā laikā piedzimis es. Savā labsirdībā un naivumā viņa arī mani noturējusi par laimes velti.

Jūs pats zināt, aktieri ir ļoti atsaucīgi cilvēki. Viņi sametuši mātei kaut cik naudas. Koloratursopranam bijis iespaids uz direktoru, un viņa panākusi, ka mēs abi paturēti teātrī.

Dzīve māmuļai arī turpmāk neesot bijusi nekāda labā. Pamazām vien viņai radusies slimīga iedoma izaudzināt mani par slavenu dziedoni. Viņai vienmēr licies, ka es esot ļoti līdzīgs viņas jaunības dienu varonim. Vispār droši vien arī līdzinājos, jo tas tips tomēr bija izpildījis zināmas tēva funkcijas attiecībā pret mani…

Tātad māmuļa bija nolēmusi, ka man jādzied. Mani mācīja katrs, kam iepatikās pakavēt laiku. Toreiz katram dziedonim bija sava «skola», savi «balss nostādīšanas» paņēmieni! Tāpēc manu vājo tenoriņu ikviens apstrādāja pēc savas metodes. Un rezultātā iznāca galīga nejēdzība, turklāt es biju arī piesavinājies pavisam sliktas manieres.

Slikti man veicās dziedoņa gaitās, Ivan Leonidovič! Vai, cik slikti! Par mani smējās, mani dzina prom no skatuves… Ilgāk par diviem trim mēnešiem mani nekur neturēja.

Tad nomira māmuļa. Izlasīju viņas dienasgrāmatas un vēstules un sāku dzert. Pārāk nežēlīgi liktenis bija ar viņu apgājies. Nu, ziniet, cilvēkam ar visai mazām materialām iespējām dzert nav tik viegli. Tādā cūciskā stāvoklī es tomēr noturējos gandrīz sešus gadus. Kur gan netiku dziedājis! Čigānu korī. Estrādes ansamblī. Baznīcas korī. Kapos, bērēs. Vilcienos…

Un tieši šajā laikā, kad biju jau līdz acīm iegrimis dubļos, man ceļā gadījās laba sieviete un nezin kāpēc iežēlojās par mani.

No tā laika mana dzīve sāka iet uz labo pusi. Šķirties no tealra es tomēr nespēju! Pārvarēju sevi, atmetu dziedāšanu un iestājos darbā par vietu ierādītāju. Kaut vai tikai elpot teatra gaisu — arī tā jau ir laime. Saprotams, es ļoti cietu. Tāpēc arī dabūju aknu slimību.

Maskavā dzīvoja manas sievas tēvocis. Kad bija pienācis laiks iet pensijā, tēvoci sāka mocīt grūtsirdība, un tas aicināja mūs pārnākt uz dzīvi pie viņa. Mēs priekšlikumam, bez šaubām, tūlīt piekritām, un tā es iestājos darbā mūsu teātrī. Pēc dažiem gadiem tēvocis nomira un visu savu mantu atstāja mums. Mans Volodja jau auga labos materiālos apstākļos. Nekas viņam netika liegts.

Un tad mūsu ģimenē sākās vecais, bēdīgais stāsts! Jo vairāk mēs abi ar sievu centāmies darīt dēla labā, jo sliktāk viņš rīkojās: uzvedās huligāniski, vairākas reizes pārtrauca apmeklēt skolu.

Ko es gan netiku izmēģinājis! Pēru viņu. Stāstīju par savu dzīvi, lai viņš, pagāns, reiz saprastu, kā ir, ja bez izglītības, bez cilvēka cieņas jāklimst apkārt. Dzinu prom no mājas. Nekas nelīdzēja.

Tāpēc es biju ]oti apmierināts, kad četrdesmitajā gadā viņu iesauca karadienestā. Nodomāju, nu varbūt tur viņu savaldīs.

Bet četrdesmit pirmajā gadā sākās karš…

Sieva vēl cerēja, lūdza dievu, bet es tūlīt sapratu — nekā laba nesagaidīsim! Lai izturētu tik grūtu pārbaudījumu kā karš, cilvēkam nepieciešams īsts gara spēks. Uz otra muguras tālu neaizjāsi, nosviedīs tevi zemē. Un tupēt aizkrāsnē arī neļaus. Bet mūsu dēliņš bija pieradis sēdēt citiem uz kakla.

Četrdesmit otrajā gadā dabūjām zināt par viņa likteni. Pazudis bez vĒsts.

Tomēr dēls, Ivan Leonidovič, paša asinis! Tā nu tas ir

Kopš tā laika sāku slimot. Izplūda žults, sākās tuberkulozes process. Ja viņš būtu kritis, tad varbūt es gan ciestu, bet tomēr kaut kā atgūtos… Bet tā — «bez vēsts». Sieva kliedz, man: «Tā nav taisnība, viņš ir dzīvs!» Bet es šaubos. Naktīs guļam abi nomodā, klusējam un domās simtiem reižu redzam, kā viņš mirst…

Sākumā vēl cerējām, ka viņš atgriezīsies no partizaņu gaitām. Nepārnāca. Vācām ziņas, vai nav varbūt kritis gūstā. Skaidru atbildi nedabūjām …

Četrdesmit astotajā gadā sieva nomira.

Bet piecdesmitā gada beigās es saņēmu ziņas par Volod ju.

Jā … Lūk, kā tas notika.

Bija pirmdiena, atrados mājās. Ap pulksten astoņiem pie manis atnāca kāds nepazīstams cilvēks. Pats tāds resns, viss apbiris ar blaugznām, pēc sejas līdzīgs sievietei.

Divas reizes viņš noprasīja, kā mans uzvārds un tēva vārds. Apjautājās par sievu. Un tad atkal vaicāja, kādā gadā es esot dzimis un kur strādājot.

Tad viņš teica: *

—            Aizslēdziet, lūdzu, durvis, ka neviļus kāds neienāk!

Es atteicu:

—            Ko tas nozīmē? Kāpēc man paša dzīvoklī jāieslēdzas? Kaimiņi labi cilvēki, par labām ziņām priecāsies, ja būs sliktas — jutīs līdz. Un kas jūs pats īsti būsiet?

Viņš mani atkal noskatīja no galvas līdz kājām un atbildēja:

—            Durvis tomēr aizslēdziet! Es atnesu jums ļoti priecīgu vēsti! Tikai šī prieka vēsts liek būt piesardzīgam. Vai sen jau neesat saņēmis ziņas par savu dēlu?

Ak Ivan Leonidovič! Es pavisam sastingu… It kā mani būtu iesvieduši verdošā ūdenī. Tik varens spēks tomēr ir tēva jūtām! Biju gluži kā apdullis, aizstājos durvīm priekšā un uzkliedzu viņam:

—    Saki, nelieti, visu, kamēr vēl esi dzīvs!

Nē, nekā laba es negaidīju, Ivan Leonidovič, tādi viesi laimi neatnes. Laimei patīk skaidrība!

Tad viņš sāka luncināties un buldurēt:

—     Dieva dē] klusāk! Kristus dē] uzmanīgāk …

Kad biju daudzmaz apmierinājies, aizšāvu durvju aizbīdni, un tad viņš sacīja:

—      Neaizmirstiet, ka tikai no jums ir atkarīgs jūsu dēla turpmākais liktenis un pat dzīvība!

Un paskaidroja, kā tas jāsaprot.

Izrādījās, ka četrdesmit pirmā gada sākumā Volodja kritis gūstā pie Vjazmas. Kur tad viņš klīdis, pa kādiem ceļiem — to es nezinu, bet tad nokļuvis «darba nometnē». Strādājot plantacijā, audzējot kokvilnu.

Sākumā šis taukais gnīda vilcinājās, bet tad izņēma no kabatas Volodjas vēstuli un pasniedza man.

Jau pēc pirmās izlasīšanas es zināju vēstuli no galvas. Katrs vārds iespiedās atmiņā. Paklausieties, kāda bija šī vēstule!

«Mīļais tēv, lūdzu, tikai nestāsti neko mātei. Apskauj viņu manā vietā un klusē. Viņa varētu kādam izpļāpāt, un tad mums abiem beigas.

Mani dzīves apstākļi ir lieliski__________

Mīļais tēv! So vēstuli tev aiznesīs cēls un drošsirdīgs cilvēks. Uzticies viņam pilnīgi, viņš vēl mums tikai labu.

Mīļais tēv, mana dzīvība tagad tavās rokās. Ja tu maniem labvēļiem palīdzēsi, tad mēs drīz redzēsimies. Bet, ja tu viņus nodosi, mani sodīs ar nāvi kā nodevēju. Nebaidies ne no kā un dari visu, ko viņi liks.

Es dzīvoju un vienmēr atceros trīsdesmit ceturtā gada vasaru Malachovkā, cik man toreiz bija labi un patīkami. Patlaban atrodos līdzīgos apstākļos!

Zēl vienīgi, ka toreiz mate atveda Semjonu Pavloviču, bez viņa man būtu klājies vēl labāk.

Sirsnīgi apkampju tevi un māti arī. Nesaki viņai neko, to nedrīkst darīt.

Mīļais tēv, palīdzi man, citādi man jāiet bojā. Tavs vienīgais un tevi mīlošais dēls Volodja.»

Jā, lūk, tādu vēstuli es saņēmu.

Kāpēc jūs tā uztraucaties, Ivan Leonidovič? Viss būs labākā kārtībā. Es nekur nepazudīšu, es taču pats atnācu pie jums. Paklausieties vēl kādu brīdi, nebūs vairs ilgi…

Resnais man vēstuli atņēma un drīz vien aizgāja. Atvadoties viņš teica, ka viņu saucot Jakovs Ivanovičs Kipelovs un ka drīzā laikā viņš man piezvanīšot un vēl šo to pastāstīšot.

Un tā, Ivan Leonidovič, man nu vienam savās četrās sienās bija jāizlemj, ko darīt.

Rakstīdams par Malachovku tajā nolādētajā vēstulē, dēls man bija pateicis kaut ko drausmīgu. Trīsdesmit ceturtā gada vasarā viņš saslima, domājām, ka viņam angina. Kādu nakti viņam sāka trūkt elpas. Kad ausa rīts, sieva atveda ārstu, to pašu Semjonu Pavloviču, kuru Volodjka ari bija pieminējis savā vēstulē. Izrādījās, ka dēlam difterija. Semjons Pavlovičs izdarīja viņam tracheotomiju, izglāba dzīvību… Bet pēc tam Volodja slimoja vēl visu gadu, radās komplikācijās … Tā bija drausmīga vasara!

Tā nu es sēdēju starp savām četrām sienām, pārdomāju, ko darīt, un man likās, ka es visu laiku dzirdu, kā Volodja toreiz krāca, un redzu, kā

Var ja dauza galvu pret kāpņu pakāpieniem. Drausmīgi, Ivan Leonidovič! Saprotiet taču, tomēr dēls! Lai cik slikts, tomēr paša dēls, paša rokām izauklēts!

Nē, toreiz es nekā neuzsāku. Nolēmu pagaidīt. Nodomāju, sak, redzēsim, kas būs! Un ja nu tas taukais gnīda Kipelovs nemaz vairs neatnāk? Ja nu man par laimi viņu sabrauc automašīna? Gadās taču tādas lietas!

Nē, viņu nesabrauca!

Viņš man šad tad piezvanīja, mēdza atnākt.

Reiz viņš man pasniedza fotogrāfiju.

—     Apskatiet labi šā kunga seju! Varbūt jūs viņu pazīstat?

Ieskatījos labi vērīgi. Pazīstama seja, iegarena, brilles ar šauru apmali. Acīm redzot — ārzemnieks. Padomāju un atcerējos — viņš bieži nāca uz baleta izrādēm un vienmēr sēdēja vienā no manām ložām …

—     5is kungs, — Kipelovs paskaidroja, — tagad vienmēr pirks no jums programu. Arī viņš jūs pazīs pēc fotogrāfijās. Bet katram gadījumam jums tomēr būs arī parole. Viņš jums teiks: «Cik briesmīgi daudz cilvēku šodien teātrī.» Bet jūs atbildēsiet: «Drausmigi daudz.» Uzmanieties, nesajauciet vārdus, atbildiet tieši tā, kā pavēlēts! Tad viņš atkal sacīs: «Dodiet man, lūdzu, programu.» Jūs viņam pasniegsiet programu, bet viņš iespiedīs jums saujā salocītu naudas zīmi. Saņemiet to uzmanīgi, jo tajā būs ielikta gumijas caurulīte… Ar šo caurulīti nāciet tieši pie manis! … Es jums iedošu tādā pašā caurulītē ieliktu atbildi, un jūs nākamo reizi to nodosiet viņam kopā ar programu…

Kopš tā laika es saņēmu zīmītes un nodevu, atkal saņēmu un atkal nodevu. Dažreiz Kipelovs pastāstīja man «jaunas ziņas» par dēlu, bet es jau sapratu, ka tas viss ir meli…

Bet kaut kur sirds dzijumos vēl negribēja izdzist cerība, — un ja nu tomēr tā ir taisnība?

Jā, Ivan Leonidovič, pilnīgi pareizi, es esmu nelietis. 5ajā jautājumā mums domstarpību nav. Bet tagad klausieties tālāk Kāpēc es turpināju izpildīt Kipelova pavēles?

Man bija vismuļķīgākā iedoma, ka viss izbeigsies pats no sevis. Viņi nobīsies un neturpinās darbību. Vai arī notiks vēl kaut kas cits …

Kad bailes sāka mani pārāk stipri mocīt, mēģināju pats sev iestāstīt, ka neko sevišķu jau nedaru! Tikai nododu ziņas. Un ne jau labprātīgi, bet mani šantažē, apdraud mana dēla dzīvību. Bērnišķīgi mierinājumi, bet, iedomājieties tikai, tie palīdzēja! Lai gan tikai īsu brīdi.

Reizēm man gribējās visu izbeigt, aiziet uz īsto vietu un visu izstāstīt. . . Bet, kad apdomāju, cik ilgi esmu klusējis, kā aptraipījies, kļuva baigi. Es baidījos, Ivan Leonidovič, no cietuma, izmeklēšanas, tiesas sprieduma — no visa tā, ko pats biju izpelnījies . . .

Tas, pirmais, aizbrauca uz savu zemi, bet manā dzīvē nekādas pārmaiņas nenotika: aizbraucēja vietā tagad programu pirka cits cilvēks, gara auguma, ar apaļīgu seju.

Vienreiz Kipelovs izdarīja kļūdu. Pamazām viņš bija ar mani apradis un zināma merā saka pat man uzticēties.

Es jau zināju, ka viņš ir drēbnieks, apmeklēju viņu mājās, dažu labu stundiņu nosēdēju, klausīdamies tā pļāpāšanā. Viņš vienmēr zināja daudz ko un labprāt lielījās ar to, ka ir tik labi informēts.

Reiz viņam kā pateicību par labi pašūtu kostimu kāda pasūtītāja bija atnesusi pudeli veca vīna.

Vai nu viņš pats todien bija labā garastāvoklī, vai arī es izskatījos pārāk drūms, bet viņš kļuva ļoti sirsnīgs un pacienāja mani ar vīnu.

Sākumā izdzērām pa glāzei, bet drīz vien iztukšojām visu pudeli, un pēc tam dzērām jau degvīnu. Ar vīnu nepielika …

Viss sākās ar manu jautājumu.

—     Paklau, resnais! — es vaicāju. — Kāpēc mums abiem to visu vajag? Nu, viņi rosās, to es saprotu, viņiem jau sen gribas dabūt savās rokās Krieviju. Varen gards kumoss! Bet mēs abi taču esam krievi! Kādēļ mums jāstrādā pret savas valsts interesēm?

—            Cik primitivi tu spried! — resnais ņirdza.

—     Ari krievi nav visi vienādi! Vienam ir salmi galvā, citam tīrs zelts! Vienam trīssimt rubļu ir jau kapitals. Citam nepietiek ar simt tūkstošiem! Redzi, kad pie mums atkal nodibināsies kārtība, tad katrs dabūs savu …

—     Ko tas nozīmē, dabūs «savu»? — es nesapratu.

— Nu to, ko katrs grib! Es, piemēram, gribu panākt divas lietas. Iegūt zemes īpašumus un Maskavā atvērt vislabāko ateljē . ..

—     Tātad lai viss būtu tāpat kā nepa laikā?

—     Nu gan salīdzināji! — resnajam acis tā vien pazibēja. — Nepa laikā mums visiem bija sasietas rokas un kājas, tāpat ar zobiem šo to paķērām … Galvenajai mantai, zemei, mūs klāt nelaida! Būs jauna kārtība. Liekos ļaudis, visādus plikadīdas, aizvāks. Tas būs sākums. Bet tie, kurus atstās dzīvus, dancos pēc mūsu stabules… Daudzas pilsētas noslaucīsim no zemes virsas, atstāsim tikai zemes pārvaldīšanai nepieciešamās … Elektrību, gāzi, visus tos ķiņķēziņus aizlaidīsim pie velna. Strādnieka cilvēkam jādzīvo trūkumā un visi spēki jāizlieto, lai vilktu dzīvību…

—     Bet kā tad valsts? — es vaicāju, juzdams, ka reibonis sāk izgaist.

—     Būs zemes un uzņēmumu īpašnieku dome. Un mēs pārdosim ārzemēm jēlvielas. Pie velna visu rūpniecību, mūsu laikos tā ir bīstama lieta! Daudz izdevīgāk pelnīties ar jēlvielām, nu, ar lauksaimniecību vēl arī…

Tovakar viņš sapļāpāja daudz ko tādu, ka šermuļi gāja pa kauliem.

Ivan Leonidovič, es būšu pavisam atklāts. Esmu tāds brāķa cilvēks. Izglītību nekādu neieguvu, arī vēlāk pats sevišķi necentos, šo to tiku lasījis bez noteikta plāna, kā pagadījās … Neizprotu arī visas lielās idejas, uz kurām balstās valsts dzīve.

Bet, ko nozīmē «saimnieks», to gan es, Ivan Leonidovič, zinu arī bez grāmatu palīdzības. Esmu tos redzējis, esmu ēdis viņu rūgto maizi.

Mēs abi ar māmuļu nevarējām uzreiz pielāgoties jaunajai dzīvei, pirmo laiku vēl vienmēr turējāmies pie saimniekiem, kaut priekšnamu dabū izmazgāt par nieka grašiem, tomēr kādu laiciņu atkal esi paēdis.

Pēc šīs sarunas mans garastāvoklis kļuva pavisam slikts. Sāku visu pārdomāt, atcerējos pagājušo karu un sapratu — resnā nākotnes solījumi pareizi! Šitādu cilvēku iznīcināšanas politiku iesāka jau Hitlers. Lūk, kādēļ viņš ierīkoja Osvencimu un dzina turp cilvēkus… Bet es nekādi nevarēju saprast, kāpēc viņš strādā tādus briesmu darbus.

Nekrietni darbi sabeidz dvēseles spēkus. Arī agrāk es nebiju nekāds drošsirdīgais, bet tagad kļuvu pavisam gļēvs. Un sapratu, ka man nepietiks spēka iet un atzīties savos noziegumos. Man bija bail!

Un arī klusēt vairs nespēju!

Domāju, saprotams, arī par Volodju. Ka viņam nav vairs glābiņa, tas bija skaidrs. Var būt, ka viņš jau sen vairs nav starp dzīvajiem. Vai arī klīst kā dzīvs mironis kaut kur svešā malā, kāda tur starpība?

Kas es viņam par tēvu, Ivan Leonidovič? Dzīvu, spirgtu dvēseli viņš no manis neieguva. Arī spēku ne! Lūk, tāpēc viņš arī padevās ienaidniekam. Lūk, kur bija mana vaina, viss pārējais — tikai atsevišķi mezgli virvē, kas sen jau bija novīta!

Jūs esat labs cilvēks, Ivan Leonidovič, es jūs sen jau cienu. Es jums atklāju savu sirdi, lai jūs man palīdzētu izdarīt visu līdz galam, kā pienākas …

Es, Ivan Leonidovič, esmu aizvadījis ilgu un tukšu dzīvi, tomēr kaut ko esmu ari iemācījies. Teikšu jums tā īsti no sirds — nav sabiedrībai kaitīgāka cilvēka par gļēvuli, jo gļēvulis ir ar mieru izdarīt itin visu, lai tikai glābtu savu dzīvību! Viņš izdarīs vienalga kādu briesmu darbu …

Es jums, Ivan Leonidovič, izstāstīju visu. Piezvaniet tagad, lai brauc man paka].»

Abi vecie vīri ilgi klusēja.

Varēja dzirdēt, kā uz skatuves klaudz veseri un sarunājas cilvēki.

Atnāca klavieru skaņotājs, nosēdās pie repeticiju zālē novietotā instrumenta un čakli kā dzenis sāka bungot pa taustiņiem.

Beidzot aktieris piecēlās no dīvana, piegāja pie drēbju pakaramā un paņēma savu mēteli.

—      Iesim! — viņš strupi sacīja. — Kāpēc zvanīt? Mēs vienkārši ieradīsimies paši!

—     Blēņas! — pulkvedis Smirnovs teica, vērodams vecā vietu ierādītāja seju. — Katrs cilvēks var pārvarēt bailes! Vienreiz jūs to jau izdarījāt, aiziedams pie biedra Glebova.

—     Es saprotu, ka man jāsaņem bargs sods! — vietu ierādītājs ar mokām izteica. — Es saprotu visu, pilsoni… izmeklētāj!

—     Kaut reizi dzīvē pamēģiniet nedomāt tikai par sevi vien! — Smirnovs atbildēja. — Redziet, arī es esmu atradies bīstamās situācijās. Kas man palīdzēja pārvarēt vislielākās bailes? Vienkārša doma, — es izpildu Dzimtenes uzdevumu. Risināmi tautai tik svarīgi jautājumi, ka manam paša liktenim vairs nav sevišķas nozīmes! Notikumi pārāk lieli, stāvoklis par daudz nopietns, lai es noņemtos pats ar sevi. Un, kad es tā domāju, bailes pārgāja… Vai jūs tiešām domājat, ka patlaban vissvarīgākais valsts uzdevums būtu jūs sodīt?

Vecais vietu ierādītājs izbrīnā skatījās uz pulkvedi un klusēja.

—     Pēc iespējas ātrāk jāparalizē ienaidnieks! — Smirnovs pats sev atbildēja, it kā nemanīdams vecā vietu ierādītāja apjukumu. — Pasakiet man, tikai pavisam atklāti, — pulkvedis turpināja, — ko jūs tagad gribētu vairāk par visu pasaulē?

—     KJūt par godīgu cilvēku! — vietu ierādītājs izdvesa, — Kaut vēl pirms nāves zināt, ka neesi velti… Ka tāpat kā visi… kaut mazumiņu laba!

—     Un ko dara godīgs cilvēks, ja nāk uz pēdām ienaidniekam?

—     Viņš… Viņam jāgrābj tas pie rīkles, — kā sāpju mocīts izgrūda vietu ierādītājs. — Viņam tas jāiznīcina!

—     Jāpadara nekaitīgs! — Smirnovs pārlaboja.

—    Tikai valstij ir tiesības sodīt. Nu, patlaban jūs runājat pavisam prātīgi. Bet vai jūs varat pierādīt, ka patiesi un no visas sirds gribat izpirkt savu vainu?

—     Ja tikai… — vietu ierādītājs spēji teica, un pirmo reizi viņa sejā ieplūda dzīvības sārtums.

—     Ja tikai man būtu iespējams …

—     Kad būs nākamā baleta izrāde?

—     Rīt…

—     Kā jūs domājat, vai ārzemnieks rīt būs teātrī?

—     Kā lai es to zinu?

—     Paklausieties, Voskoboiņikov! — Smirnovs sacīja. — Vispirms mums abiem jāsaprotas. Jūs esat izdarījis noziegumu, un jums par to būs jāatbild pēc mūsu Dzimtenes likumiem. Jūs izdarīsiet nelabojamu kļūdu, ja iedomāsieties, ka es patlaban gribu ar jums noslēgt kādu darījumu! Tomēr, redziet, Voskoboiņikov! — pulkvedis turpināja, bet vecais vietu ierādītājs klausījās, acis nenovērsdams no Smirnova sejas, un pirmo reizi pēc daudziem mēnešiem juta, ka sirds atkal iesilst, nokrata vientulības sajūtu, atbrīvojas no neizturamā, nomācošā smaguma, par kuru nevienam cilvēkam nedrīkst stāstīt. — Saprotiet, ka cilvēks mainās līdzi saviem darbiem! Lūk, jūs aizgājāt pie Gļebova, pārvarējāt sevi, atzināties savos noziegumos, un jūs vairs neesat tas cilvēks, kas izdarīja noziegumu! Vēl viena piepūle, vēl jauns solis, un jūsu pārvērtība kļūs dziļāka, ievērojamāka. Tas ir ceļš, pa kuru vēl tālu jānostaigā, un tas nav viegls ceļš. Tomēr vienīgais pareizais! Cita ceļa nav.

Voskoboiņikovs pēkšņi saprata, ka pulkvedim taisnība. Vecais vietu ierādītājs juta Smirnova nodomu cēlās skaidrības vareno spēku, viņš saprata, ka redz savā priekšā neparasti godīgu cilvēku, un ar visu savu sirdi tiecās tam pretī.

—     Ja tikai es varētu! — viņš teica, un viņa balsī skanēja tāds izmisums, ka Smirnovam ietrīsējās sirds.

—     Pat tagad jūs kaut ko jau varat izdarīt! —

Smirnovs sacīja. — Norunāsim tā! Ejiet tagad mājās un rītdien, kā parasts, ierodieties darbā. Izturieties turpmāk tā, it kā nekas nebūtu mainījies. Lai ārzemnieks domā, ka jūs tāpat kā agrāk baidāties no viņa, bet mēs abi taču zinām, ka tā vairs nav! Esiet piesardzīgs, šie banditi gatavi izdarīt katru noziegumu.

—     Ak! Lai notiek kas notikdams! — Voskoboiņikovs gurdeni sacīja. — Vai tad jūs tiešām domājat, ka es trīcu par savu dzīvību?

—     Redziet… — Smirnovs aprāvās, brīdi padomāja un ar nožēlu turpināja: — Tātad mēs neesam viens otru sapratuši. Jūs nebaidāties par savu dzīvību? Bet tā ir noziedzīga un pretīga nejēdzība! Atteikties no tiesībām dzīvot? No tiesībām pārveidot dzīvi cilvēku labā? To jūs pateicāt nepadomājis! Uz redzēšanos! Visdrīzākā laikā mēs tiksimies.

«Necentieties vairs nodibināt kontaktu ar objektu. Tas ir bīstami un nevajadzīgi. Vieta, kur operācijā jārealizē, jums zināma. Otrā jūlijā mēs nogādāsim aparatūras pirmo sēriju vietā, kas klātpieliktajā kartē atzīmēta ar krustiņu. Otrā sērija tiks nogādāta pēc četrām dienām punktā Nr. 2, kas atzīmēts ar diviem krustiņiem. Naudu un jaunu dokumentu komplektu pievienosim pirmajai sērijai …»

Tā bija rakstīts pēdējā instrukcijā, kuru Robertss nosūtīja Gorclam ar Voskoboiņikova starpniecību. Instrukcija tagad atradās uz Smirnova rakstāmgalda.

Pēc dažām stundām vietu ierādītājs nodos caurulīti ar ziņojumu drēbniekam. Vai vecais vīrs izturēs līdz galam? Smirnovs bija pilnīgi pārliecināts, ka vietu ierādītājs nek]ūs nodevējs. Bet viņš var uztraukties un pats sevi nodot…

Smirnovs nešaubījās par to, ka vietu ierādītājs patiesi nožēlo savus noziegumus. Domādams par viņu, Smirnovs nezin kāpēc vienmēr atcerējās, kā pirms trim gadiem viņa jaunākais dēls Aļoša, kas toreiz mācījās devītajā klasē, krītot no vingrošanas stieņa, bija lauzis kāju.

Izrādījās, ka lūzums komplicēts, kauls lauzts vairākās vietās. Tūlīt pēc pirmās apskates chirurgs pateica, ka dēls paliks klibs uz visiem laikiem. Vienīgais jautājums bija — vai izdosies iztikt bez amputacijas.

Ārsti kāju saglāba, tomēr tā bija kļuvusi īsāka, kaut kā sagriezusies un vairs neklausīja … Nelaime atstāja uz Aļošu daudz ļaunāku iespaidu, nekā vecāki bija gaidījuši. Augu dienu jauneklis gulēja uz muguras, niknām un mulsām acīm blenzdams sienā, negribēja redzēt draugus, novērsās, ja kāds ar viņu sāka runāt.

—     Tātad tomēr liktenis! — viņš kādreiz naktī nikni teica tēvam. — Tātad liktenim nevar pretoties!

—     Stulbenis! — Smirnovs tīšām rupji uzbrēca dēlam, lai gan pašam toreiz gribējās skaļi kliegt un sadauzīt druskās visu, kas atradās tuvumā.

—     Kāda dala te liktenim? Vai instruktors tev neteica, ka nedrīkst vingrot uz stieņa bez iepriekšējas apmācības? Nē, tu nenovērs seju, bet esi vīrišķīgs un saki taisnību! Vai instruktors bija tev aizliedzis vienam pašam vingrot uz stieņa?

—     Nu, bija aizliedzis… — Aļoša gurdi atbildēja un gluži kā bērnu dienās pastiepa uz priekšu apakšējo lūpu, lai uztvertu asaras.

—     Un ko tu darīji? —* pulkvedis bāra dēlu, pats tikko spēdams valdīt raudas. — Mugura vāja, kāju muskuļi nav attīstīti, bet šis sadomājis pats uz savu roku taisīt «sauli»! Tu mugurkaulu varēji lauzt, tīri brīnums, ka visā sparā nokriti uz kājas! Visur, brāl, ir sava loģika! Ja atteicies atzīt sabiedrības pieredzi, rīkojies pēc sava prāta vien, tad esi pietiekami vīrišķīgs, lai izciestu savas patvaļas sekas…

Jā, pirmajā karstumā pateikt visu to nebija nemaz tik grūti! Bet veselu pusgadu Sm;rnovs nevarēja nevienu mirkli aizmirst savas bēdas. Ejot pa ielu, atrodoties darbā, pat briesmu brīžos viņu dažreiz stiprāk, dažreiz saudzīgāk mocīja sāpīgas domas par Aļošu.

Pārnācis mājās un redzēdams novājējušo, it kā pēkšņi garāku izaugušo Aļošu neveikli lecam uz saviem kruķiem pa dzīvokli, Smirnovs juta tādas sirdssāpes, ka pat viņa lielā prasme savaldīties izrādījās par vāju. Sieva bija stiprāka. Četrdesmit otrajā gadā rajona komiteja viņu komandēja vadīt bērnu namu, kas tika organizēts frontē kritušo cīnītāju bāriņiem, un kopš tā laika viņa bija gādājusi par daudziem bēdīga likteņa piemeklētiem bērniem un daudziem palīdzējusi nostāties uz pareizā ceļa. Smirnova sieva izturējās tā, it kā nekāda nelaime nebūtu notikusi, un, nepiegriezdama vērību Aļošas kruķiem, sūtīja viņu gluži tāpat kā agrāk uz veikalu. Smirnovs saprata, ka sieva rīkojas pareizi, neļaudama Aļošas apziņā nostiprināties pārliecībai, ka viņš vairs nav pilnvērtīgs cilvēks, saprata un — cieta vēl vairāk.

Domājot par veco vietu ierādītāju, pulkvedis saprata, ka šis vientuļais cilvēks, kam dzīve bijusi sarežģīta un neveiksmīga, zaudējis jēgu aiz sāpēm un bailēm par dēlu un izdarījis noziegumu. Un tomēr šim vecajam vīram bija pieticis rakstura, lai saprastu sava gļēvuma noziedzību un atzītos. Nozīmīgs bija ari brīdis, kad viņa atbildības sajūta atkal atdzīvojās, — tas notika pēc iedzeršanas ar drēbnieku, kad viņš tā vārdos saklausīja draudus Dzimtenei, draudus savai tautai.

Nē, vecais vīrs izturēs!

Nolicis pie malas instrukciju, Smirnovs aizgāja pie Zacharova.

Kad pulkvedis iegāja istabā, kapteinis sarunājās ar kādu svešu, pavisam noraizējušos jaunekli.

—     Esi gan tu savāds cilvēks! — Zacharovs dusmīgi pārmeta jauneklim. — Vai tad labos nolūkos tā mētājas ar naudu? Godīgs cilvēks katrā ziņā ir arī darba cilvēks, un darbaļaudis prot cienīt katru kapeiku! Kāpēc tad tu agrāk neatnāci?

—     Es visu laiku domāju… — jauneklis apjucis stomījās. — No vienas puses, it kā nekas sevišķs nebūtu, cilvēks steidzās un tāpēc palūdza pārbraukt dzeltenā signālā laikā. Bet, no otras puses un kad labi apdomā, iznāk, ka es naudu esmu saņēmis par nelikumīgu rīcību. Vārdu sakot, izdarīts pārkāpums!

—     Tātad viņš tev sākumā iedeva simtu un pēc tam vēl simtu?

Smirnovs pamāja ar galvu kapteinim, lai tas turpina sarunu, un atsēdās viņam blakus pie galda.

—     Vispirms viņš man uzkarināja uz stūres rata simtrubļu gabalu, kad braucām pāri dzeltenā signālā laikā! — puisis cītīgi skaidroja. Pūloties izstāstīt visu, cik iespējams, saprotami, viņš aiz lielas centības pat uzacis kustināja. — Otro reizi pasažieris man piepeši uzplijās: «Apdzen otro mašīnu — man jāredz, kas tajā brauc!» Es atbildēju: «Te nedrīkst apdzīt.» Tad viņš atkal uzkarināja uz stūres rata simtnieku …

—     Un tu apdzini to mašīnu?

—     Nu jā… Kāpēc lai es tagad liegtos? Vainīgs es esmu. Arī tēvs man teica, lai viņi dara, kā paši zina, bet tu izstāsti visu, kā bija …

—     Tātad tu prasīji tēvam padomu? Bet kas tad ir tavs tēvs?

—     Arī šoferis. Tikai uz smagās mašīnas, labību pārvadā. Tēvs tad aizbrauca aprunāties pie sava brāļa — tātad mana tēvoča, — un tēvocis arī teicis: «Lai Borka, sak, tūlīt aiziet, kur nākas, un visu izstāsta. Visādi cilvēki dzīvo pasaulē. Tagadējā starptautiskajā situācijā no viņiem visu ko var sagaidīt…»

—    Tātad ar tēvoci arī apspriedāties… Bet kas ir tavs tēvocis?

—     Pasniedzējs kara akadēmijā. Arlilerists.

—    Vai nauda, ko tev tas tips iedeva, vēl nav iztērēta?

—     Protams, nav! Tevs man tūlīt pateica: «Noliec to naudu un neaiztiec!» Lūk, tā!

—     Labi! Tagad vēlreiz izstāsti visu pēc kārtas. Vispirms tu viņu aizvedi uz Lielo Gruzinskaju.

—     Nu jā! Viņš sākumā nosēdās man blakus priekšējā sēdeklī. Kad mēs iegriezāmies Lielajā Gruzinskajā, pirmā mašīna piebrauca pie kāda nama un apstājās. Pasažieris izkāpa un sāka norēķināties ar šoferi. Otrā mašīna neapstājās un brauca tālāk, tad manējais teica: «Seko otrajai!» Nu, es laidu pakaļ otrajai mašīnai. Tad, mašīnai vēl braucot, tās pasažieris izlēca un nāca mums pretim. Apdzīdams mašīnu, es redzēju viņu kabinē, tāds jauns cilvēks ar gaišiem matiem, baltu tenisa kreklu mugurā. Tagad viņš nāca pa ielu it kā pastaigādamies. Bet manējais tad gluži kā kaķis pārlēca pāri atzveltnei un sāka skatīties pa pakaļējo lodziņu…

Es, protams, viņam teicu: «Pilsoni, ko tad jūs, neliekas, ka būtu iereibis, bet atļaujaties tādas lietas!» Viņš neatbildēja, un arī es vairāk neko neteicu, negribējās strīdēties… Tad viņš nokomandēja: «Griez tūlīt apkārt un brauc atpakaļ!» Es apgriezu mašīnu, braucām atpakaļ. Pirmais taksītis vēl vienmēr stāvēja pie nama, klients vēl nebija samaksājis, acīm redzot šoferim nebija ko izdot. Nu, mes pabraucam viņiem garam, izbraucam uz Presņas, un manējais teica: «Labs ir, brauc uz Ermitažu! .. .» Es viņu aizvedu līdz namam numur divdesmit septiņi, blakus Ermitažai. . .

—     Bet kāpēc tu iegaumēji nama numuru? — kapteinis Zacharovs noprasīja.

—     Velns viņu zina! Kad braucu prom, nezin kāpēc paskatījos uz nama numuru. Labi. Sākumā es biju pat apmierināts, re, nodomāju, kādās divdesmit piecās minūtēs nopelnīju divi simti. Bet tad nezin kāpēc nejutos vairs labi… Vakarā izstāstīju visu tēvam, un viņš teica: «Mu]ķis tu esi un nelga! Būtu tev atņēmuši šofera tiesības,» viņš teica, «uz pusgadu, tad tu varētu dzīvot ar šiem diviem simtiem…» Pēc tam tēvs trīs dienas neko neteica. Bet pēc tam sacīja, ka jāaizbraucot pie tēvoča aprunāties. Svētdien viņš aizbrauca, atgriezās vakarā, atkal izlamāja mani un teica: «Ej un izstāsti visu, tāpēc ka pie pašreizējā starptautiskā stāvok]a…»

Smirnovs piecēlās un teica Zacharovam:

—     Kad beigsiet sarunu ar biedru, ienāciet pie manis!

Iziedams Smirnovs atkal dzirdēja kapteiņa Zacharova sarūgtināto balsi:

—    Savāds cilvēks tu esi, vairāk nekas! Kur tu agrāk biji?

Smirnovs aizvēra durvis.

Atlaidis šoferi, kapteinis Zacharovs uz īsu bridi iegāja pie Smirnova un pēc tam aizgāja no nodaļas. Zacharovs atgriezās pēc divdesmit četrām stundām un nolika Smirnovam uz galda divas fotogrāfijās — Jūlijas un Gorela.

—     Viņš dzīvo pie šīs pilsones. Pierakstīts ar Konstantina Ivanoviča Kļebanova vārdu.

—          Tā-ā-ā! — Smirnovs domīgi sacīja, aplūkodams fotogrāfijās… — Vai šoferis viņu pazina? Nu, tagad varam mierīgi gaidīt atbildi no Ceļabinskas. Nekā jauna tā mums nenesīs. Vai jūs neviens neievēroja?

—     Viss labākā kārtībā, biedri pulkvedi! Es galvoju, ka viņi nekā nezina par to, ka ir nofotografēti un kad.

—     Tas ir joti svarīgi. Gribu jums, Aleksej Daņilovič, dot svarīgu uzdevumu! — pulkvedis mierīgi teica, valstīdams pirkstos papirosu. — Vai jums jāiet atvaļinājumā?

—     Būtu jāiet, Gerasim Nikolajevič! Nekas, pagaidīšu.

—     Jūsu ģimene atrodas uz laukiem pie mātes?

—      Jā… vasara nupat tikai sākas. Gan vēl paspēšu, Gerasim Nikolajevič.

—     Es domāju, ka paspēsiet. Diez vai operācijā ieilgs. Nododiet visas tekošās lietas kapteinim Berestovam. Ne par ko citu vairs nedomājiet. Aleksej Daņilovič, vajag koncentrēties triecienam.

—     Es saprotu, Gerasim Nikolajevič. Atļaujiet doties pie Berestova?

—      Jā, izpildiet! Pasakiet viņam, lai piezvana man uz mājām, tiklīdz, pienāks ziņojums no Celabinskas. Es atbraukšu.

Ziņojumu no Ceļabinskas saņēma tajā pašā vakarā. Tajā bija teikts, ka inženieris Konstantīns Ivanovičs Klebanovs tiešām strādājot par galveno inženieri mechaniskajās remonta darbnīcās, bet uz Maskavu neesot komandēts un atrodoties Ceļabinskā. Gorbačovi atceroties Ponomarevu un izsakoties par viņu ļoti labi. Soņečkas Gorbačovas draudzene Vaļa Makarova mācoties Ceļabinskā, bet par iestāšanos fizikas fakultatē nemaz nedomājot un, galvenais, Gorbačovi nekad nebūtu atļāvušies lūgt rekomendācijās vēstuli, lai varētu «pa draugam» iestāties institūtā …

Ari Ļeņina bibliotēka atsūtīja izziņu, no kuras Smirnovs dabūja zināt, ka Georgs Bilidžers vairākas dienas pētījis Ceļabinskas avīžu komplektus.

Tā atsevišķas nepilnīgas ziņas beidzot sasaistījās cita ar citu saskanīgā kopainā.

Tagad bija noskaidrota ne tikai Gorela personība, bet ari viņa vadītāju vārdi, bija zināma pat diversanta adrese.

Varētu likties, ka viss izdarīts.

Būtu vienīgi jāpastāsta par to, kā noslēdzās spiega un diversanta Gorela neilgā dēka mūsu zemē, un stāstu varētu beigt.

īstenībā viss bija daudz sarežģītāk.

No Robertsa, Bilidžera, Gorela un drēbnieka droši vien uz visām pusēm stiepās kaitniecisku sakaru stīgas, kuras tos saistīja ar vēl neatklātiem nodevējiem. Atrast šīs saites, notvert vadītājus tieši nozieguma brīdī — lūk, izlūka uzdevums!

Tāpēc ģenerālis, atzīmējis pilsētas plānā namu blakus Ermitažai, nometa zīmuli un teica Smirnovam:

—     Nu, Gerasim Nikolajevič! Būs jāsāk! Tātad jūs izvirzāt kapteiņa Zacharova kandidaturu? Man nav iebildumu! Piekrītu!

Jūlija padarīja Gorelu pavisam nervozu.

Sen jau bija aizgājuši tie laiki, kad sievietes tuvums izraisīja viņā ne tikai mocošu nervu saspīlējumu vien.

Viņš nodibināja sakarus ar sievietēm tikai tad, ja tas bija nepieciešams, un pārtrauca tos bez vilcināšanās, kad tie darbam vairs nebija vajadzīgi.

Tomēr nezin kādas nolādētas sagadīšanās pēc sievietes vienmēr tiecās pēc tuvības ar Gorelu. Viņam tā bija reizē laime un nelaime. Ar sieviešu palīdzību viņš guva vislielākās uzvaras, un sievietes sagādāja viņam arī ļoti daudz nepatikšanu un raižu.

Lūk, tagad Jūlija. Viņa vienmēr raudāja. Jūlija bija greizsirdīga uz Gorelu, turēja viņu vienmēr aizdomās, centās izsekot viņa gaitas un bija novedusi Gorelu tik tālu, ka tas Jūlijas klātbūtnē tikai ar pūlēm valdījās.

Gorels mēģināja ar dāvanām nomierināt Jūliju. Vairākkārt viņš tai atnesa vērtīgas mantas: gredzenu, zelta pulksteni, auskarus.

—    Lops! — Jūlija kliedza, sviezdama pulksteni zemē. — Kāpēc tu nekā nesaki par to, kā lai es turpmāk dzīvoju? Trīsdesmit divi gadi! Un pēc tam? Mana dzīve taču var aiziet bojā, vai tu saproti to vai ne? Es gribu dzīvot kā visi citi, gribu satikties ar cilvēkiem! Kāpēc neviens nenāk pie mums? Kāpēc tu nevari dzīvot kā citi cilvēki?

Gorels nevarēja saprast, ko viņa grib. Viņš darīja visu, ar ko līdz šim bija izdevies samierināt visprasīgākās sievietes. «Atzinies», ka viņš ir spekulants, Gorels vairs neskopojās ar naudu. Jūlija tagad varēja izdot gandrīz tik daudz, cik vien viņai patikās… Ko tad vēl?

—     Kāpēc mēs ne pie viena neejam? — kliedza Jūlija. — Kur ir tavi vecāki? Kāpēc tu neko nestāsti par sevi? Slēp visu no manis? Gribi mani pamest, jā?

Gorels grieza zobus un viņai par prieku izdomāja vēl vienu biogrāfiju.

Viņš, protams, jau sen būtu aizgājis no Jūlijas, bet pārāk ērts likās šis mazais, pilnīgi izolētais dzīvoklītis ar trim izejām, ko Gorels bija konstatējis. Lai gan dzīvoklis bija pavisam maziņš, tam tomēr bija parādes un virtuves durvis, bet virtuves logs atradās tikai kādu metru virs kaimiņu divstāvu nama jumta un šī nama izeja bija kādā šķērsieliņā.

Darbs, kuru veikt viņš šeit bija ieradies, tuvojās beigām.

Robertss bija paziņojis, ka nosūtīs pirmo aparatu komplektu.

Saskaņā ar instrukciju ārzemnieku grupa otrajā jūlijā izbrauca zaļumos uz kādu Maskavas piepilsētu. Piknika rīkošanas īsto mērķi zināja tikai divi cilvēki — Robertss un Bilidžers. Pārējie tiešām priecājās, ka varēs ieelpot svaigu gaisu, iedzert uz Robertsa rēķina un zaļā pļaviņā padejot.

Kad bija sasniegta izraudzītā vieta, Robertss iebrauca mašīnu krūmos. Otras mašīnas šoferim palīdzot, misis Robertsa un Medža izklāja zālē paklājus un izkrāva līdzatvestos traukus un produktus. Vīrieši sagrieza zarus, ko palikt zem paklājiem, un iekārtoja laukumiņu dejošanai.

Tas bija pavisam īsts un jautrs pikniks. Sākumā visi uzdzēra veselības radiniekiem dzimtenē. Atcerējās izbraukumus zaļumos studiju laikā. Robertsa laulātā draudzene sīki izstāstīja, kā viņi nodzīvojuši savu medus mēnesi, ceļodami pa Eiropas pilsētām, apskatīdami katedrales. Robertss piebilda, ka viņš patlaban rakstot grāmatu par Anglijas katedralēm. Medža pavisam sajūsmināta pastāstīja, ka viņa pārrakstot Robertsa manuskriptu un bieži vien nespējot atturēties, pārtraucot rakstīšanu un izlasot kārtējo nodaļu līdz beigām, tik aizkustinoši un interesanti autors stāstot par katedralēm. Bilidžers teica, ka labprāt pavadītu savu medus mēnesi uz jachtas, jo esot kaislīgs jachtu braucējs — šī kaislība esot tradicionala viņu ģimenē: savas jachtas braucēja gaitas viņš esot sācis, pats tēva vadībā uzbūvēdams vieglo jachtu. Robertsa laulātā draudzene aizrādīja, ka medus mēneša svinēšanai Bilidžeram vispirms derētu atrast sievu, un pamāja ar acīm Medžai, lai tā pasniedz Bilidžeram krabju salatus. Medža nosarka un paklausīgi ķērās pie karotes. Iedzēra uz Bilidžera nākamajām laulībām.

Robertss uzgrieza patafonu. Pēc īsa brīža visi dejoja, slīdēdami pa zāli un smiedamies. Medža ņēmās mācīt Bilidžeram sambo deju, bet drīz vien Robertss pasauca Bilidžeru un abi aizgāja pie mašīnas. Medža jau sāka dejot ar sūtniecības šifrētāju, bet Robertsa kundze pagrozīja galvu un pameta viņai ar acīm, rādīdama uz mašīnas pusi, kura bija gandrīz pilnīgi paslēpta krūmos un kuras tuvumā Robertss un Bilidžers kaut ko darīja. Medža pameta savu šifrētāju un paklausīgi devās pakaļ Bilidžeram, taču pusceļā Robertsa balss lika viņai apstāties.

—     Mēs esam mazliet aizņemti, Medžl — viņš teica pavisam oficiālā toni. — Misters Bilidžers palīdz man tikt galā ar kādu technisku grūtību. Nenāciet šurp, jo mēs esam sporta biksītēs, atģērbāmies, lai būtu ērtāk rīkoties ar mašīnu …

Medža nosarka un atgriezās pļaviņā.

Uzdzēra laimes sporta biksītēs tērptajam Bilidžeram.

Pikniks turpinājās. Dalībnieki ņēmās mest kūleņus pa zāli, tad inscenēja vēršu cīņu. Korī dziedāja krievu dziesmas.

Robertss un Bilidžers vēl vienmēr rīkojās ap mašīnu. Bilidžers ar mazu lāpstiņu raka bedri un bēra smiltis uz speciālā, blakus ierīkota laukumiņa, no kura bija novāktas lapas. Kad bedre bija pietiekami dziļa, Robertss ātri pasniedza Bilidžeram mazu ādas koferīti, kas nebija lielāks par tiem, kādus lieto futbolisti un balerinas. Tikpat ātri Bilidžers ielika koferi izraktajā bedrē un sāka to aizbērt. Pēc tam abi bedri rūpīgi nosedza ar iepriekš izgriezto velēnu un apkaisīja ar lapām. Atpūzdamies viņi uzsmēķēja, norīvējās ar odekolonu, uzvilka bikses un atgriezās pļaviņā.

—     Mīļais, es nesaprotu, kur tu biji nozudis! — Robertsa kundze aizvainotā balsī sacīja. — Te taču nav baletdejotāju!

—            Jā! … — sers Robertss ar nožēlu piekrita.

—     Te nav šo brīnišķīgo radījumu. Astoņpadsmitajā gadsimtā ļoti bieži uzveda pastorales brīvā

dabā. Parkos! Es varu iedomāties, cik skaistas bija šādas izrādes!

—     Medža! — slēpdama dusmas, sera Robertsa kundze teica. — Nodejojiet manam virām bugivugi! Tas būs gandrīz tas pats.

Medža kaunīgi pasmaidīja un piecēlās.

Divas dienas vēlāk šajā pašā vietā pikniku sarīkoja Gorels un Jūlija. Gorels pats ierosināja izbraukt zaļumos par godu izlīgšanai. Jūlija gribēja nonomāt mašīnu uz visu dienu. Gorels nepiekrita. Viņš noteica, ka jābraucot ar vilcienu — tā būšot patīkamāk, pa studentu modei.

—     Bet es gribu braukt ar auto! — Jūlija stūrgalvīgi uzstāja. — Es neiešu kājām. Kas par prieku līst uz nezin kādu nomali? Brauksim uz restorānu Chimkos kā visi normāli Jaudis!

Sapratis, ka Jūliju pierunāt neizdosies, Gorels izlamājās un «atzinās».

—     Man jāsaņem preces! — viņš rupji uzkliedza. — Ārzemju lakāda! Vai tagad tu saproti?

—     Saprotu! — Jūlija nikni atcirta. — Vai tad tu vari kaut ko izdarīt tāpat vien? No sirds? Kā visi citi cilvēki?

«Labi!» Gorels nodomāja sevī. «Reiz es viņu tomēr nogalināšu. Kad iešu prom. Nožņaugšu un pavisam lēnām.»

Domās tā nolēmis, Gorels uzreiz juta atvieglojumu, noskūpstīja Jūliju un aiztaisīja viņai kurpju siksniņas. Jūlija bija kļuvusi resnāka, un tāpēc viņai nepatika locīšanās.

Gorels vienmēr ļoti ātri orientējās, turklāt Robertss bija piesūtījis preci/.u plānu, tāpēc Gorels bez kādām grūtībām izcēla zem velēnas paslēpto koferīti, ielika to mugursomā un tūlīt sāka posties mājup.

Mājās viņš piedzirdīja Jūliju un, kad viņa aizmiga, izgāja virtuvē un atvēra koferīti.

Pašā virsū bija dokumenti un nauda. Zem tiem melnā z.amšādā iesaiņotas aparata daļas. Gorelam šis aparats bija pazīstams; iztinis nelielu propeleru, viņš vēroja metala mēļo spīdumu un pagrozīja galvu. Grūti būs aizbēgt: šis daikts sacels kājās daudzus viņam bīstamus cilvēkus.

Atlika vēl saņemt sprāgstvielu, un tad varēs sākt diversijas realizēšanu!

Gorels ieslēdza koferīti skapī un likās gulēt.

Viņš gulēja mierīgi.

No rīta pēkšņi ieradās drēbnieks.

Ienācis priekšnamā, viņš paraudzījās apkārt un uzprasīja, vai neesot pie rokas sirds pilienu, jo nitroglicerinu aizmirsis mājās, bet jūtoties slikti…

—     Vai jūs esat traks palicis? — Gorels nikni noprasīja, iegrūdis drēbnieku virtuvē un Jūlijai deguna priekšā aizcirzdams durvis. — Kas jums atļāva nākt pie manis?

—     Ir steidzams ziņojums! — drēbnieks atbildēja, taustīdams sev pulsu. — Vai domājat, ka man liela patika nākt pie jums? Un ja man gadās infarkts? Se ņemiet!

Viņš iespieda Gorelam rokā gumijas caurulīti un aizgāja. Jūlija lauzās iekšā virtuvē, Gorels viņu ielaida, bet pats ieslēdzās vannas istabā. Pakāpies uz ķeblīša tuvāk spuldzei, viņš ar lupu izlasīja Robertsa ārpuskārtas ziņojumu.

«Mai*ām sakarnieku. Pirmā tikšanās ārpus pilsētas septītā jūlijā divpadsmitos dienā, karte pievienota. Visu pārējo norunājiet personīgi.»

«Idiotisms!» Gorels sacīja gandrīz skaļi. «Maina sakarnieku! Vai tad vecais tiešām iekritis? Un tieši tādā brīdī, kad atlikušas tikai dažas dienas!»

Nekas tā nespēja saniknot Gorelu kā negaidīta sakarnieku maiņa.

Pirmkārt, tas radīja papildu slodzi nerviem. Nav tiešu sakaru ar vadību. Nav iespējams pārbaudīt ziņojumu. Vai jaunajam sakarniekam var uzticēties? Bet ja tā ir provokācijā?

Un kā par spīti tieši šajā dienā jābrauc saņemt sprāgstvielu.

Pēc pusotras stundas ilga brauciena ar elektrisko vilcienu Gorels ar Jūliju sasniedza Robertsa kartē atzīmēto vietu. Zālē vēl bija redzamas otrā piknika pēd?s. Jūlija izklāja lietus mēteli, atgūlās uz muguras un sāka vērot izplūdušos viļņainos mākoņus.

—            Cik milzīgs plašums! — viņa teica Gorelam.

—     Panāc šurp, palūkosimies abi kopā! Cik debesis dzidras un augstas …

Gorels klusēja. Viņš smēķēja un klīda pa krūmiem, ar labās kājas purngalu taustīdams zemi un meklēdams vaļīgo velēnu.

—     Es negribu mandarīnu dārzu! — Jūlija skumji sacīja. — Lai būtu priedītes, bet tikai tepat, mājās, Krievijā … Un kāpēc mums vajadzīga vesela māja? Mums taču bērnu nav. Nopirksim pusi vasarnīcas kaut kur Maskavas tuvumā, un pietiks. Blakus, aiz sienas, dzīvos kaimiņi…

—     Paliec klusu! — Gorels asi uzsauca. Nupat viņš bija jutis, ka zem kājas sakustas velēna.

—    Vai tu tiešām nevari kaut īsu bridi klusēt?

Mājās viņi brauca jau krēslā, noguruši un nerunīgi. Jūlija ar šausmām domāja par to, kāpēc viņai vajadzīgs šis svešais, ļaunais cilvēks. It kā uzminējis Jūlijas domas, Gorels noliecās pie viņas un vaicāja:

—     Vai esi piekususi? Nekas, drīz būsim mājās.

Jūlijai kļuva vēl baigāk. Viņa vēl nekad nebija

tik skaidri sajutusi, ka Gorela balss siltā noskaņa neslēpj sevi nekādas jūtas. Nav it nekā, tukšums … Kas tas ir? Kā lai turpina dzīvot?

Atlaidies pret atzveltni, Gorels domāja par tikšanos ar jauno sakarnieku. Ko var zināt, varbūt Robertss vienkārši nodrošinās katram gadījumam? Reiz Gorelam bija gadijies, ka sakarnieku nomainīja vienīgi tāpēc, ka tas pārāk daudz zināja. Iespējams, ka šoreiz ir tas pats.

Par tikšanos ar Ponomarevu Gorels nedomāja. Pats Ponomarevs uz viņu nebija atstājis nekādu sevišķu iespaidu. Gorels bija sapratis pavisam skaidri, ka sakarus ar viņu ntfv iespējams nodibināt. Sis cilvēks ar noskūto galvu, strupo degunu un ļoti gaišām, zilām acīm bija patlaban pilnīgi nodevies paša domām un notikumiem un par nepazīstamiem cilvēkiem neinteresējās. Gorels juta ari to, ka Ponomarevs ir pārāk piesardzīgs un vienmēr modrs… Nē, viens vienīgs viņam neuzmanīgi pateikts vārds var radīt daudz nepatikšanu ,..

Tātad uzdevuma pirmā daļa atkrīt. Par Ponomareva darbu neko neizdosies uzzināt. Nedrīkst riskēt ar pašu galveno!

Arī problēma, pie kuras atrisināšanas strādāja Ponomarevs, Gorelu maz interesēja. Viņš domāja, ka ir muļķīgi rūpēties par nāvei nolemta cilvēka veselību. Nākamos piecos gados tik un tā būs jāiznīcina ]oti daudz cilvēku, — kāpēc tad vēl tērēt naudu un spēkus slimību dziedināšanai? Aplam!

Mājās pārnācis, Gorels atkal piedzirdīja Jūliju un, nolicis viņu gulēt, pats devās uz vannas istabu apskatīt otro koferīti.

Melnas zamšādas futrāļos bija ievietoti lieli, kubveidīgi, ar speciālu izolējošu svina sakausējumu pārklāti sprāgstvielas gabali. Kad aparats būs samontēts, tas pacelsies gaisā, uzlidos zināmā augstumā līdz noteiktai vietai. Pievadmechanismi izcels sprāgstvielas kubus, noteiktā mirklī turekļu kāši atvērsies, palaidīs va]ā izolējošo apvalku, tas nokritīs, un tad notiks sprādziens, kura spēks sašķaidīs visu — ķieģeļus, stiklu, betonu un cilvēkus.

Rūpīgi aizdarījis zamšādas futrāļus, Gorels salika sprāgstvielas gabalus koferītī un ieslēdza to skapī.

Sajā naktī viņš gulēja nemierīgi. Viņu traucēja domas par jauno sakarnieku. Kā skabargu dūrieni tās sūrstēja kaut kur pakausī pie pašām smadzenēm.

Kapteinis Zacharovs pamodās agrāk, nekā parasts.

Viņš pagriezās uz otriem sāniem un centās atkal iemigt. Ilgu laiku tas viņam neizdevās, beidzot viņš iesnaudās, bet tai pašā brīdi māte sapurināja viņu aiz pleca un teica:

—     Ļoša, laiks celties… Vai tad tu šodien uz darbu nedomā iet?

—      Jā-a, — Zacharovs norūca, vēl kaudamies ar miegu, — man šodien jābūt vēlāk. Tūlīt celšos!

Zem aukstas dušas viņš stingri noberzējās ar vīšķi un tad sēdās pie brokastīm, neļaudams domām kavēties pie bīstamā uzdevuma, kuru izpildīt jādodas pēc pusstundas. Tiešām, par ko lai tagad vēl domā? Ar Gerasimu Nikolajeviču viss norunāts.

Pēc pieredzes Zacharovs zināja: jo ikdienišķāka, vienkāršāka būs attieksme pret uzdevumu, jo vieglāk izdosies to izpildīt.

Ja viņš nespēs saglabāt mierīgu garastāvokli, nekas neiznāks!

Bet viņš savu panāks!

Zacharovs apēda pilnu panniņu kartupeļu, kas tieši pa viņa gaumei bija cepeškrāsnī sacepti ar krējumu un sviestu. Salaboja mātei elektrisko gludekli. Nospodrināja garos zābakus, lai gan šodien bija jāģērbj civilais tērps. Izdauzīja paklāju.

Visi šie sīkie mājas darbi izklaidēja viņu un pamazām radija to mierīgo, nosvērto garastāvokli, pēc kāda Zacharovs tiecās.

Telefons nezvanīja. Zacharovs tomēr zināja, ka pulkvedis jau ir nodaļā un tāpat kā viņš laiku pa laikam pamet acis uz telefona aparatu, lai gan saprot, ka nav nekādas nozīmes zvanīt! Jaunu neko nepateiks, tikai otru lieki uztrauks.

—     Vai vēstuļu nav, māt? — Zacharovs vaicāja un, lai gan zināja, ka vēstu]u nav, izgāja uz kāpnēm un palūkojās pa vēstuļu kastītes vāka caurumiņiem.

—     Nav, Lošeņka. Aizvakar taču pienāca. Oļa jau nav liela rakstītāja … Ja nu pēc kādas nedēļas atkal saņemsim …

«Nekas, saradīs un sapratīsies!» Zacharovs nolēma, domādams par māti un sievu. «Vainojams, protams, Oļas pārāk patstāvīgais raksturs. Visu viņa grib pati lemt un darīt!» Visās ģimenēs, kur ir vecmāmiņas, bērnus audzina viņas. Oļa bija paziņojusi, ka sūtīs meitiņu bērnudārzā, bet mājās audzinās pati. Vecā māte staigāja saraudātām acīm un klusēja, jo Zacharovs, pamanījis ģimenes konflikta pirmās pazīmes, tūlīt bija pateicis, ka neklausīs ne mātei, ne Oļai, bet vienmēr rīkosies pēc sirdsapziņas. — Un nesūdzieties, lūdzu, viena par otru un neuzstādiet man nekādas prasības… — viņš bija noteicis un kopš tā laika, tas jāatzīst, arī diezgan stingri turējās pie sava lēmuma.

Kad Oļa aizbrauca uz laukiem, vecā māte naktīs negulēja, uztraucās — kā gan maziņā tiks galā ar augstajiem sliekšņiem lauku mājās! Droši vien sadauzīsies vienos punos! Kaut tikai nesadauzītu pakausīti! Oļa atrakstīja, ka jau pirmajā dienā viņas sākušas mācīties kāpt pār slieksni. Tagad māksla jau esot rokā, ar kāpšanu veicoties labi, tikai dažreiz vēl gadoties apsēsties jāteniski uz sliekšņa. Nē, tiešām, Ojas sistēma ir pareiza! Māte droši vien augām dienām butu Asju uz rokām cilājusi pāri visiem sliekšņiem!

—     Ļoša, kas ir?

—     Jāiet, māt! Sveika! Pārnākšu parastā laikā, ja darbā aizkavēšos, piezvanīšu!

Uzlicis mīksto, pelēko platmali mazliet ieslīpi uz kreiso pusi, Zacharovs izgāja uz kāpnēm.

Apģērbis civilo tērpu, cilvēks pārvēršas līdz nepazīšanai. Mēļi pelēkajā uzvalkā, ar vieglām sandalēm kājās Zacharovs izskatījās pēc aktiera. Pat gaita viņam tagad bija kļuvusi citāda, plecus izvērsis, viņš soļoja līgani un atsperīgi.

Viņš košļāja dzintara iemuti, acis bija kļuvušas šaurākas, pavērtās lūpas zaudējušas parasto izskatu.

Zacharovs tagad vaitrs nedomāja par to, ka pēc stundas jāsatiekas ar svešinieku no vilku sugas.

Sakarnieku maiņa vienmēr rada satraukumu. Viņš ilgi vēros Zacharovu, uzstādīs dažādus jautājumus. Viņi izrunāsies, un Gorelam beidzot būs jānomierinās. Katrā ziņā viņam tas jādara. Jānomierinās un jāiepazīstina Zacharovs ar saviem plāniem. Jālūdz viņa palīdzība.

Un pats galvenais — tas, kādēļ Zacharovs sūtīts ar viņu satikties, — jāpanāk, lai Gorels nolemj izmantot savu rezerves sakarnieku.

Tādam vīram kā Gorels katrā ziņā jābūt divām paslēptuvēm. Kaut kur pilsētā dzīvo nodevējs, kuram sakari ar ienaidnieku. Pēdējā mirklī pirms došanās uz mūsu valsti Gorelam lika pateikta šā sakarnieka adrese un parole. Viņa palīdzību Gorels drīkst izmantot tikai vislielāko briesmu brīdī, kad vairs nav iespējams paša spēkiem noturēties virs ūdens …

Tāds cilvēks kā Gorels varēja ari pats sadabūt jaunus nozieguma līdzdalībniekus. Tie jāatrod.

Jāiegūst Gorela uzticība, jākļūst par viņa palīgu, vidutāju, labo roku.

Tas nemaz nav tik vienkārši.

Ja Gorels nojautis briesmas, — otras satikšanās nebūs.

Vēl vairāk, no šī brīža viņš nevienu vairs nelaidīs savā tuvumā. Viņš pārtrauks visus sakarus, saduļķos ūdeni, paslēpsies dzelmē, dūņās un pacietīgi gulēs tur, gaidīdams iespēju aizbēgt. Un var aizbēgt!

Loti iespējams arī, ka no satikšanās vietas Gorels aizies viens pats. Spriežot pēc tā, kā viņš izrēķinājās ar Okuņevu, nav nekādu šaubu, ka Gorels ienaidniekus nesaudzē.

Zacharovam turpretim tiesības tikai aizstāvēties! Tagad Gorelu nedrīkst nogalināt! Viņš kļuvis par līdzekli daudzu jautājumu atrisināšanai. Nē, Zacharovs nedrīkstēja šodien kļūdīties!

«Nekas, pacentisimies tikt ar visu galā!» Zacharovs vēl vakar vakarā bija sev domās pateicis.

Jātiek galā!

Jau iztālēm Zacharovs ieraudzīja Gorelu — svešais stāvēja aiz kāda koka vecu, lapotnēm savijušos sudrabainu bērzu alejā. Te varēja brīvi sarunāties, vieta bija vientuļa un klusa.

Parastā cilvēka acs nebūtu pamanījusi Gorelu — viņš bija cieši piekļāvies pie bērza stumbra un viņa baltais putekļu mētelis pilnigi saplūda ar bērza balto mizu. Zacharovs ari «nepamanīja» viņu.

Iespraudis dzintara iemutē cigareti, Zacharovs sameklēja kabatā sērkociņus, aizsmēķēja, iznāca atkal uz celiņa un piesardzīgi palūkojās apkārt: «Vai nenāk tas cilvēks, kuru satikt es ierados.» Zacharovs bija jau izsmēķējis vairāk nekā pusi cigaretes, kad Gorels klusu ieklepojās.

Zacharovs sarāvās jau bez kādas izlikšanās. Viņš nebija dzirdējis Gorelu pienākam.

Gorels klusēja un vēroja Zacharovu.

—            Es atbraucu no Ļeņingradas, — it kā šaubīdamies Zacharovs pateica paroli un atkāpās pāris solu.

—            Nekad neesmu tur bijis, — nenovērsdams acis no kapteiņa, Gorels sacīja pēc ilgāka klusuma brīža. — Kāda velna pēc ievajadzējās mainīt sakarniekus? — viņš vaicāja, nemainīdams balss noskaņu.

—            To jūs paprasiet viņiem pašiem! — Zacharovs mierīgi atteica. — Kā lai es to zinu?

—            Vai priekš manis ir kaut kas? — Gorels ievaicājās, neatsēzdamies un joprojām nenovērsdams skatienu no kapteiņa.

Zacharovs klusēdams pasniedza gumijas caurulīti.

—            Vai jūs zināt, par ko tur rakstīts? — Gorels vaicāja, gumijas caurulīti plaukstā mētādams.

Atbildes vielā Zacharovs tikai paraustīja plecus.

—            Kā jūs tiekaties ar šefu? — Gorels ziņkārīgi vaicāja.

—     Un kas jums par daļu? — Zacharovs nospļāvās un izdauzīja iemuti pret bērza stumbru, kas bija apaudzis ar samtainām zilganas sūnas strēlītēm.

—     Ko jums vēl lika man pateikt? — Gorels prašņāja.

—     Viņš pavēlēja darīt visu, ko jūs liksiet, — Zacharovs negribīgi atbildēja. — Vairāk es nekā nezinu.

Gorels atkal neatbildēja.

Jaunais sakarnieks bija viņam iepaticies. Nav bailīgs, un tas jau ir labi. Nav ziņkārīgs. Viena lieta pagaidām skaidra — tas ir nopietns cilvēks. Bet kam par labu viņš strādā? Gorels pats bija ārkārtīgi uztraucies un gaidīja, vai jaunajā sakarniekā nebūs pamanāms kaut mazākais sasprindzinājums, tas īpatnais sasprindzinājums, kuru viņš labi pazina un kurš rodas, satiekoties diviem izlūkiem.

So sasprindzinājumu var maskēt vienalga kā un vienalga ar ko, bet tam noteikti jābūt, un tādā gadījumā uzvar tas, kas pirmais pamana otra satraukumu.

Atkal un atkal Gorels aplūkoja Zacharovu. Bet Zacharovs stāvēja, kā stāvējis, pret bērzu atbalstījies, košļāja dzintara iemuti un miedza acis, vairīdamies no saules.

Gorels klusēja. Nē, lai tagad šis jaunais runā, lai mazākais kaut ko pajautā! Tāds jautājums ir ļoti svarīgs! Visa cilvēka būtība dažreiz izpaužas vienā jautājumā!

Zacharovs aizvien vēl klusēja.

Pa aleju nāca gadus piecus vecs zēns. Basām kājām, ģērbies pelēkās bikšelēs, kas turējās vienā lencē, viņš nopietni tipināja, šūpodams rokā lielu konservu kārbu ar stieples osu. Viņš steidzās kaut kur pats savās nopietnās darīšanās.

—     Ei! — Gorels laiski uzsauca zēnam.

Zēns apstājās un, turpinādams šūpot savu kārbu, raudzīiās uz Gorelu un Zacharovu.

—            Vai gribi konfekti? — Gorels uzprasīja un pasmaidīja.

—            Dod šurp! — zēns vēlīgi piekrita, nogriezās no celiņa un devās pie Gorela.

Gorels pagājās viņam pretim un, kad zēns pienāca klāt, pēkšņi spēcīgi iespēra ar kāju viņam pa sāniem. Konservu kārba grabēdama aizvēlās. Zēns pat neiekliedzās. Spēriena apdullināts, viņš gulēja uz muguras, un vājās, krūtiņas viņam smagi cilājās, ar katru elpas vilcienu āda cieši piekļāvās ribiņām.

Gorels paskatījās uz Zacharovu un, nenovērsdams acis no viņa, pagāja tuvāk zēnam.

—            Atpakaļ — Zacharovs asi uzsauca. — Neaiztieciet bērnu!

Bet pēkšņi zēns vairs neinteresēja Gorelu. Viņš pagrieza zēnam muguru un ar pavisam citādu izteiksmi sejā vēroja Zacharovu.

—            Ej prom! — Zacharovs sacīja zēnam.

—    Vai tu dzirdi? Labi veicīgi!

Ne vārda neteikdams, zēns apvēlās otrādi un uz ceļgaliem un rokām aizrāpoja sāņus. Tad ar pūlēm piecēlās kājās un, ar abām rokām satvēris sānus un joprojām klusēdams, aizkliboja pa celiņu un drīz vien nozuda aiz kokiem.

—     Tātad tu nekā nezini? — Gorels smējās.

Zacharovam tieši sejā.

Zacharovs klusēja.

Viņš saprata, ka zaudējis kauju.

Tā ir sakāve! Noticis tas, par ko viņš nopietni nebija pat domājis! Nebija pat iedrošinājies domāt par sakāvi!

Un tagad? Ko tagad lai dara?

Gorels bija viņu «paķēris» uz vecā paņēmiena, provokācijās nolūkā izdarīdams zemisku darbu. Uz šā āķa jau agrāk bija «uzķērušies» mūsu izlūkošanas darbinieki.

Nē, Zacharovs nespēja rīkoties pret savu dabu! Viņš taču nevarēja pieļaut, lai šis lops nogalina zēnu! Un Zacharovs sevi nodeva!

—            Lēnām, lēnām! — Gorels brīdinoši iesaucās, pamanījis, ka Zacharovam labajā plecā iedrebas muskulis.

—           Tātad tu, maita, gribēji mani piekrāpt! — Gorels sacīja un, pastiepis labo roku, uztvēra delnā nazi, kas izslīdēja no piedurknes.

Gorels pacēla roku un svieda īso, smago nazi.

Iedams prom, Gorels zināja, ka Zacharova palīgi viņam seko. Šī sekošana viņam tomēr lielas raizes nedarīja, jau neskaitāmas reizes viņš bija izbēdzis sekotājiem, lai šoreiz būtu jāšaubās par sekmēm.

Aparats, sprāgstviela, nauda palika Jūlijas. dzīvokli, tas bija nepatīkami! Tomēr lai velns visu to rauj! Robertss piegādās otru komplektu. Nē, nē, nekas briesmīgs nebija noticis. Protams, nav patīkami, ka radušies sarežģījumi, bet visa Gorela dzīve sastāvēja no sarežģījumiem, un viņš bija pieradis ar tiem cīnīties. Vienu nopietnu kļūdu viņš bija izdarījis, būdams ar mieru kopā ar Jūliju aiziet uz futbola sacīksti. Gorels bija pārliecināts, ka viss sācies, satiekot toreiz resno vīru. Nekas, vēl iespējams visu labot. Patlaban galvenais nokratīt astē ieķērušos «jaunā sakarnieka» draugus. Un, ja nu šis puika nebūtu uzklīdis, Gorels noticētu jaunajam! Uz to pusi jau gāja! Bet kāpēc gan tik grūti noteikt, ka viņi ir izlūki?

Tālumā aiz bērzu birzs iesvilpās lokomotive. Gorels pielika soli. Viņš neatskatījās, taču zināja, ka tam seko. Nogalinātā padomju izlūkošanas darbinieka draugi nezina, ka viņš, Gorels, vairākus gadus trenējies ielēkt vilcienā un izlēkt no tā. Viņš pat naktī varēja ielēkt vilcienā un nenosisties. Vismaz tagad viņi dabūs redzēt, kā to dara.

Gorels uzkāpa uz dzelzceļa uzbēruma. Vilciens tuvojās. Nogaidījis vēl dažas sekundes, Gorels metās skriet vilciena gaitas virzienā. Gorels sasniedza vislielāko ātrumu tieši tai brīdī, kad garām aizbrāzās lokomotive, ietīdama viņu karstu garaiņu mākonī, ogļu, naftas un eļļas smakā …

Zibēja garām slīdošo vagonu pakāpieni. Gorels pieķērās pie kāda no tiem, atvirzīdams augumu sāņus, kā vingrojot uz trapeces, tad nesteigdamies pievilkās augstāk, atsēdās, kādu brīdi mocījās ar elpas trūkumu, beidzot atelpoja un pēc dažām minūtēm nolēca atkal uz ceļa gandrīz pie pašas stacijas.

Izgājis uz šosejas, viņš apturēja uz Maskavu braucošu smago mašīnu, nogūlās uz mašīnā iekrauto burkānu saišķiem un tagad pa īstam atguva elpu.

Lūk, kas pa to laiku notika ar Berestovu.

Viņš novēroja Zacharova un Gorela satikšanos.

Plecīgais, mierīgais, varētu teikt, pat mazliet flegmatiskais Berestovs vienmēr visu darīja ļoti akurati. Tāpēc viņš ieradās satikšanās vietā jau vairākas stundas pirms noteiktā laika un prata tik veikli nomaskēties, ka Gorels, atnācis pusstundu pirms laika, nekā nepamanīja, lai gan izpētīja visu apkārtni.

Kad Gorels devās prom, novērošanas grupas vadītājs Berestovs deva pavēli viņam sekot, bet pats metās uz otru pusi, uz šoseju.

Berestovs zināja, ka Gorels ir cilvēks ar pārāk lielu pieredzi, lai mēģinātu nogaidīt kaut kur birzi vai mežiņā vasarnīcu tuvumā, kur tuvākā karaspēka vienība pēc pirmā signālā jau pusstundas laikā varētu sīki pārmeklēt katru zemes pēdu.

Berestovs nolēma, ka Gorels tūlīt dosies atpakaļ uz pilsētu pa šoseju, kur gāja daudz cilvēku un brauca mašīnas un bija vieglāk palikt nepamanītam.

Aizgājis līdz vietai, kur šoseju noslēdza dzelzceļa pārbrauktuves barjera, Berestovs piegāja klāt pārbrauktuves sargam, parādīja savu dienesta apliecību un teica:

—     Paklausies, tēvoc, norunāsim tā! Es tūlīt uzkāpšu tajā telefona stabā un izlikšos, ka laboju līniju. Un tagad klausies. Tiklīdz es tev došu signalu, tu turēsi barjeru aizvērtu, kamēr es iekāpšu mašīnā… Vai saprati?

—     Apmēram sapratu! — vecais piekrita.

Parakņājies veča pieliekamā kambarīti, Berestovs paņēma vadu saišķi un knaibles un uzrāpās stabā.

No šā augstā posteņa viņš varēja redzēt katru automašīnu, kas tuvojās pārbrauktuvei. Un tieši tajā bridi, kad Berestovs jau bija kaut kā novietojies uz vecajiem, stabā iedzītajiem kāšiem, pienāca milicis.

Cerēdams, ka Gorelu izdosies notvert uz šosejas, Berestovs baidījās vienīgi, ka varētu nokavēties. Viņš saprata, ka Gorels centīsies aizsteigties priekšā sekotāju grupai. Berestova rīcībā nebija speciālu kāpjamo kāšu, kādus lieto elektrotechniķi, viņš tikko turējās stabā, riskēdams kuru katru brīdi nokrist, turklāt viņam vajadzēja vienā laidā pieliekties, lai ieskatītos garām braucošo mašīnu kravas kastēs un kabinēs.

—            Pilsoni! — milicis teica ķērkstošā balsī, galvu atgāzis, acis piemiedzis un ar roku pieturēdams cepuri. — Kāpiet tūlīt zemē!

—            Kāpēc? — Berestovs nikni noprasīja, saprazdams, ka nebūs tik viegli tikt vaļā no miliča.

—     Jums jau teica, kāpiet zemē!

Pārbrauktuves barjera šajā brīdi atvērās, mašīnas drāzās uz priekšu, un, izmantodams brīdi, Berestovs noliecās un mierinoši teica:

—     Biedri milici, viss kārtībā! Dokumenti man ir!

—     Pilsoni, es jums teicu skaidrā krievu valodā, acumirklī kāpiet zemē! — milicis atkārtoja aiz sašutuma drebošā balsī.

Redzēdama, ka gatavojas konflikts, pie staba pienāca meitene ar grozu, kurā bija noputējuši loki. No lielāka attāluma skrēja uz stabu arī puikas, paši sev uzšaudami ar stibām. Cienīga izskata sirms večuks audekla blūzē, ar spilgti sarkanām vasaras čībām kājās, apstājās un sāka ar kabatas drānu slaucīt brilles, gatavodamies pamatīgi izpētīt Berestova aizturēšanas apstākļus.

—     Biedri! — aizsmakušā balsī iesaucās Berestovs, kuram aiz asins pieplūduma jau rūca ausīs.

—    Biedri milici, es esmu karavīrs. Es nevaru jums nomest lejā savu apliecību. Un es nevaru arī nokāpt no staba.

—     Pilsoni! Pietiks izrunāties, — milicis stingri noteica. — Atnāksiet līdzi uz nodaļu, tur jūs varēsiet izstāstīt, kādas jums ir tās tiesības rāpties sakaru dienesta stabos!

Šajā brīdī pārbrauktuvei tuvojās automašīna ar burkānu kravu. Zaļlakstainajos burkānu saišķos uz mutes gulēja Gorels. Berestovs tīri vai sastinga aiz prieka. Viņš bija cerējis, bet nebija drīkstējis, nebija varējis pat iedomāties, ka viņa aprēķins būs tik pareizs. Dzīdamies pakaļ vilcienam, Gorels bija nometis savu putekļu mēteli, tomēr Berestovs pazina visu pārējo — noputējušos iesarkanas ādas zābakus, brūno uzvalku, kaulaino pakausi — un tūlīt sāka nikni dauzīt ar knaiblēm pa dzelzs tapu.

—     Pilsoni! — protestēja milicis, kuram nepatika skaņa, kas radās, knaiblēm atsitoties pret tapu.

—    Pilsoni, pilsoni, tūlīt beidziet ālēties!

Pārbrauktuves barjera strauji aizvērās. Automašīna apstājās dažu soju atstatumā no pārbrauktuves.

Berestovs laidās zemē un nokļuva tieši miliča apkampienos.

—     Pareizi! — teica kāda nupat pienākusi sieviete ar zāļu pudelīti rokā. — Re, tādi jau ir tie, kas ložņā pa vasarnīcām. Cerņičenkiem vakar no pagraba veselu šķiņķi nocēluši…

Ar katru bridi pūlis ap stabu kļuva lielāks. Kāds no skatītājiem jau lietpratīgi skaidroja, ka Berestovs esot tieši tas ļaundaris, kas nozadzis Čerņičenkiem šķiņķi.

Berestovs deva vecajam sargam zīmi, un pārbrauktuves barjera lēnām pacēlās. Automašīna neapmierināti nosprauslājās, it kā dusmodamās par aizkavējumu, un aizbrauca pāri pārbrauktuvei.

—     Paiesim sāņus! — Berestovs zobus griezdams teica, atvēra un parādīja milicim savu apliecību. Milicis izlasīja, tumši piesarka, noņēma un tūlīt atkal uzlika galvā cepuri, tad iesita ar plaukstām sev pa sāniem un izmisīgā balsī uzkliedza pūlim:

—     Nu, kas tad te būtu tik interesants? Galīgi nekā interesanta te nav, pat gluži otrādi! Izklīstiet, pilsoņi!

Un, galvu noliecis, sekoja Berestovam.

—     Ko lai es ar tevi tagad iesāku? — soļodams blakus milicim, Berestovs šņāca. — Es pat nevaru tev nekā izdarīt, kaut kas traks! Lops tu esi, vairāk nekas! Nu, kā lai es viņu tagad panāku?

—           Nu, būtu jūs taču… Būtu jūs, biedri kapteini, devis man kaut mazāko mājienu! — dudināja patiesi sarūgtinātais milicis.

—      Kapā tu mani, dzīvu cilvēku, iedzini, un vairāk nekā… — Berestovs gurdi sacīja, pirmo reizi kopš agra rīta atcerējies, ka ir smēķētājs, un aizkūpināja papirosu. — Tavas vainas pēc man izspruka tāds neģēlis!

—      Vienu mirkli! — milicis iesaucās, uzticīgi skatīdamies Berestovam acīs. — Un viss! Biedri kapteini — viss! Vienu mirkli!

Viņš ātri aizskrēja aiz kāda žoga un drīz vien atgriezās, vezdams līdzi motociklu gluži kā āzi aiz ragiem.

Uzstūmis motociklu uz šosejas, viņš uzsauca Berestovam:

—      Sēdieties laiviņā, biedri kapteini! Panāksim! Un viss! Esiet pavisam mierīgs! Reiz Masjutins ko saka, tad varat paļauties! Un viss!

—      Paldies, biedri Masjutin! — jau drusku nomierinājies Berestovs atbildēja, iziedams uz šosejas. — Bet vai tad es varu dzīties viņam pakaļ milicijas motociklā? Mans uzdevums ir — izsekot! Un tā, lai tas viņam ne prātā neienāktu…

—            To var! — milicis sajūsmināts iesaucās.

—     Un viss, biedri kapteini! To arī var!

Viņš aizstūma motociklu atkal aiz žoga, atgriezās uz šosejas un apstājās.

—      Vai tad tagad vairs viņu var panākt? — Berestovs nopūtās un noslaucīja seju melni noputējušā kabatas drānā. — Aiz pārbrauktuves ceļam ir ļoti daudz sazarojumu. Es pazīstu šo šoseju…

—     Esiet mierīgs, biedri kapteini! — Masjutins

izplēsta lapa nr 177,178

—     Lops! — dusmīgi noteica kāda sieviete ar groziem rokas, iedama garām Berestovam. — Žūpo gaišā dienas laikā. Cilvēki strādā, bet ko tu, parazits tāds, dari?

—     Pats par savu naudu dzeru! — Berestovs uztraucies atbildēja, baidīdamies, ka sieviete varētu pasaukt vēl kādu milici.

—     Nosist tādus vajadzētu! — sieviete sacīja ar dziļāko pārliecību, iedama uz bāzes vārtiem.

Nolēcis uz šosejas, Gorels nopurinājās kā no ūdens izlīdis suns, izvilka cigaretes un aizsmēķēja, tad, pārlaidis skatienu apkārtnei, pārkāpa pār šosejas grāvi dažu soļu atstatumā no Berestova un aizgāja pa lauku uz siena kaudzēm, kur meitenes ar grābekļiem ārdīja nesen nolijušā lietus noplacinātos, smaržīgos siena vālus.

Berestovs redzēja, kā Gorels piegāja pie meitenēm, kādu laiku stāvēja līgodamies un, pēc meiteņu skaļajiem smiekliem spriežot, stāstīja kaut ko jocīgu. Tad Gorels atņēma kādai meitenei grābekli un sāka ārdīt sienu.

Gorels nodzīvoja pa pļavu vairākas stundas.

Berestovs noskatījās, kā meitenes salika līdzatnesto ēdamo uz zemē izklāta balta lakata un pacienāja Gorelu. Pēc tam meitenes strādāja, bet Gorels snauda, atspiedis muguru pret siena kaudzi.

Kad jau saka tumst, Gorels aizgāja pa lauku, pavadīdams kādu gara auguma meiteni, kas bija ģērbusies glīti pašūtā dzeltenā sarafanā. Tobrīd Berestovs jau bija paslēpies aiz lauka malā nokrautajiem vairogiem sniega aizturēšanai. Tur viņu uzgāja bērni — zēns un meitenīte, maziņa, ar resnām kājelēm un apaļu, noskūtu, saulē iedegušu galviņu. Berestovs sāka bērniem stāstīt par putniem, un viņi nāca to pavadīt pa lauku. Sekot Gorelam pāri pilnīgi atklātam laukam būtu visgrūtāk, bet bērni Berestovam palīdzēja. Paņēmis meitenīti uz rokām un turpinādams stāstīt visu, ko vien zināja par putniem un ligzdām, Berestovs neslēpdamies pārgāja laukam un iegriezās pirmajā ielā, kas ārpilsētu savienoja ar pilsētas centru.

Aizsūtījis bērnus atpakaļ, Berestovs nelikumīgi piesavinājās svešu mantu: paņēmis no žoga lielu un dziļu grozu, viņš uzcēla to plecos un, tādā veidā nomaskējies, turpināja sekot Gorelam un slaidajai meitenei dzeltenajā sarafanā.

Tā viņi ilgu laiku klīda pa šķērsieliņām, un Berestovam daudzkārt bija jāmaina maskēšanās līdzekļi, izskats un gaita.

Beidzot meitene aizveda Gorelu līdz vecai sētas mājai Pionieru ielā, un abi nozuda nošķiebtas un zemē iegrimušas ēkas dziļajā un tumšajā priekšnamā.

Berestovs paslēpās pagalmā sētas mājas tuvumā starp remonta vajadzībām savestiem baļķiem.

Viņš redzēja, ka meitene, šoreiz viena pati, izskrēja ar somu rokā pagalmā un skriešus aizsteidzās pa vārtiem. «Uz veikalu iepirkties!» nodomāja Berestovs. Krēsla arvien vairāk sabiezēja. Vajadzēja pārbaudīt, vai mājai nav vēl kādas durvis otrā pusē, bet iziet no savas slēptuves Berestovs neuzdrošinājās — pagalmā visu laiku staigāja ļaudis.

Sevišķi daudz nemiera Berestovam sagādāja bērni. Tumsai iestājoties, viņi rotaļājās sevišķi aizrautīgi, tvarstīja cits citu, kāpa uz malkas grēdas, uz žoga un baļķiem. Ik brīdi kapteinis varēja sagaidīt, ka visu redzošās mazās acis un kustīgās rokas atradīs viņu.

Laiks ritēja. Tāpat kā aizejot skriešus atgriezās meitene, tagad jau ar smagu somu rokā.

Berestovs uzelpoja, kad mātes un tēvi beidzot sadzina bērnus mājās. Kādu laiku visos sētas mājas logos spīdēja spilgta gaisma, pa atvērtajiem logiem varēja dzirdēt, kā šķind karotes un dakšiņas, atsizdamās pret šķīvjiem, un kā sarunājas nogurušie pieaugušie.

Berestovam nepatīkami iesūkstējās kuņģī. Pēdējo reizi viņš bija ēdis ap pulksten desmitiem no rīta, bet tagad bija jau vienpadsmitā vakara stunda.

Bērni sāka raudāt, lūgdamies atļauju «vēl pusstundiņu parotaļāties», bija dzirdamas pļaukas, pierunāšana, apsaucieni. Pienācis laiks iet gulēt.

Pavisam tuvu Berestovam uz baļķiem apsēdās meitenes.

—    Bet varbūt viņš tiešām ir vecs paziņa! — kāda meitene teica… — Vai tad nu tīri svešu cilvēku no ielas ņems un vedīs pie sevis mājās?

—    Ko nu par to nejēdzīgo muļķi! — iesaucās gandrīz bērnišķīga balss. — Kad zēni uzzinās, mums visām ies plāni…

—    Loļka, mājās! — kāda balss dusmīgi sauca no mājas.

—    Māt, es vēl drusku pasēdēšu! — steidzīgi atsaucās bērnišķīgā balss. — Visas meitenes ir te, māt, nudien, visas … Vēl pusstundiņu …

—     Ka tev saka, nāc mājās! Vai gribi būt tāda pati kā Verķa? — uzstājīgi pavēlēja no loga skanošā balss. — Nāc mājās!

—      Eiženij, tūlīt nāc mājās! Ja neklausīsi, pateikšu tēvam! — atskanēja sauciens no otra loga. — Ja pēc minūtes nebūsi klāt, ņemšu rokā siksnu!

—     Atkal siksna! Interesanti, cik ilgi tas turpināsies?

—     Kur tu paliec, Ļuda? Gulēt.. .

—     Te nu bija sēdēšana! — kāda meitene nopūtās, celdamās kājās. — Igors teicās atnākt ar ģitāru … Bet Verķa tomēr ]oti labi dzied «Balodīti». Kā aktrise!

—     Un kas tur tik labs, kas tur labs? — bērnišķīgā balss atkal steidzīgi bēra. — Viņa dzied par zemu.

Meitenes aizgāja. Pēc kāda laika pie baļķiem sanāca puiši, vienam rokās bija ģitara.

—     Ir jau vēls, viņas vairs nenāks! — kāds no zēniem teica.

—     Es nevienas arī negaidu! — asi atcirta otrs, kuram rokās bija ģitara. — Vēl nav piedzimusi tā meitene, kuru es gaidītu!

—     Puiši, iesim uz skvēru!

—     Ko mēs tur meklēsim? Es iešu gulēt! — ģitārās īpašnieks noteikti paziņoja un devās uz mājas durvju pusi. Pārējie viņam sekoja, klusu sarunādamies.

Klusums tomēr nebija ilgs. Uz baļķiem sasēdās sievietes. Viņas runāja bez steigas, atpūzdamās pēc darba un raižu pilnās dienas un izbaudīdamas apmierinājumu par to, ka bērni un vīri paēdināti, nomazgāti un būs miers līdz rītam.

Sievietes sēdēja ilgi, sarunas te apsīka, te atkal atdzīvojās, kāda neviļus pateikta vārda ierosinātas.

Istabās, kuru logi bija līdz galam vaļā, daudzbalsīgi tikšķēja un sita stundas pulksteņi.

Kaut kur dziļāk mājā zema sievietes balss sāka dziedāt «Balodīti».

Neko neteikušas, sievietes apklusa. Klusums, kādā viņas noklausījās dziesmu, bija nomācošs, nosodošs.

—     Ir gan cilvēki! — viena no sievietēm beidzot ierunājās, paraudzīdamās uz mājas pusi, kur dziesma bija jau apklususi. — Ļaujas mirkļa priekam. Saldina citu dzīvi! Bet mirkļa prieks nekādu laimi nedod — tikko uzliesmojis, jau dziest.

—     Viņiem jau visa ģimene tāda! — kāda cita sieviete atbildēja. — Vasiliju Petroviču degvīns nobeidza, Anna pameta ģimeni. Fedjku ietupināja par fabrikā i/darītu zādzību . . . Palikusi vienīgi Verķa, un arī tā jau iet neceļus.

—    Kas tur sēž pie viņas?

—     Kaut kāds paklīdenis! Vai tad kārtīgs cilvēks, pirmo reizi atnācis, sēdēs pāri pusnaktij? Ar labu nakti, kaimiņienes, kājas prasās mājup iet! Manējie rīt visi iet darbā pirmajā maiņā. Bet, kas attiecas uz Verķu, tad rīt mums, kaimiņienes, jāsanāk visām kopā un jāaprunājas ar viņu. Ja neklausīs ar labu, atradīsim citu ceļu. Mums ir bērni, un mēs nevaram pieļaut savā mājā neķītrības.

Berestovs saprata, ka bez palīdzības viņš galā netiks. Pēc viņa domām, Gorels nez vai paliks svešā vietā pa nakti. Vismaz no viņa to nevarētu sagaidīt. Tātad kuru katru bridi viņš varēja iznākt no mājas un doties tālāk. Nakti vienam pašam grūti sekot kādam cilvēkam pa vientuļām, mēness apspīdētām ielām.

Sievietes aizgāja. Viena vēl palika un laipnā balsī uzstājīgi sauca: «Vasja, Vasja, suņa gabals, nāc šurp, es tev iedošu zupiņu, tad varēsi atkal blandīties.»

No šķūnīša jumta nolēca garš, tievs un melns runcis ar nekaunīgām zaļām acīm. Ņurrādams viņš pinās sievietei ap kājām, berzējās gar ceļgaliem, drebinādams augstu izslieto asti, kuras galiņš bija saliekts kā skorpionam.

Sīs sievietes balsi Berestovs jau pazina. Pēc sarunas laikā dzirdētā viņš zināja, ka viņas vīrs un vairāki pieauguši dēli strādā visi vienā rūpnīcā. Meita ārste un aizbraukusi līdzi savam vīram — lidotājam uz Cukotku. Ģimenē vēl auga bārenīte, senu draugu meitiņa, pieņemta pēc to nāves. Sarunas laikā sieviete nebija ar citām strīdējusies, nebija nopēlusi citu izteiktās domas, bet, kad viņai ko jautāja, tad bija noteikti pateikusi savas domas.

—     Iesim mājās, paēdīsim zupiņu! — sieviete vēlreiz teica runcim, un tas ieņaudēdamies skrēja viņai pa priekšu uz mājas durvīm.

—     Māmiņ! — Berestovs klusu uzsauca.

Sieviete apstājās un atskatījās.

—     Mamiņ, panāciet, lūdzu, tuvāk! — Berestovs klusu atkārtoja.

Sieviete pienāca un, neuzticīgi klusēdama, ar izbrīnu paskatījās uz Bercstovu, kas vēl vienmēr gulēja starp baļķiem.

—    Māmiņ! — Berestovs teica, galvu nepaceldams — Jūsu tuvumā atrodas kāds ļauns cilvēks. Man viņš jāizseko. Es jums iedošu zīmīti ar telefona numuru, uz turieni jāpiezvana, ejiet tūlīt uz automatu un skaidri pasakiet, ka Berestovs lūdz atsūtīt cilvēkus uz Pionieru ielu divdesmit viens. Tas ir viss, vairāk nekā nevajag, viņi sapratis, tikai rīkojieties labi ātri.

Viņš ar zīmuli uz papīra gabaliņa uzrakstīja telefona numuru un pasniedza zīmīti sievietei. Kopā ar zīmīti viņa satvēra savā vingrajā, siltajā rokā arī Berestova roku un, saturēdama to, noliecās pavisam zemu, Berestovam pie pašas sejas, ieskatījās viņam acīs un, ne vārda neteikusi, palocīja galvu, piecēlās un izgāja pa vārtiem.

Pagāja kāda pusstunda.

Beidzot Berestovs ievēroja, ka tumsa vārtu kaktā kļuva it kā vēl melnāka. Viņš pastiepa roku un ar naudas gabala malu izsita pa baļķi norunāto signālu. Gar žogu paslīdēja ēna un drīz vien materializējās baļķu grēdā blakus Berestovam.

—    Sētas mājā! — Berestovs nepakustēdamies čukstēja. — Liekas, ka istabas logi iziet uz otru pusi. Tur dziedāja, un man pēc skaņas tā likās. Pirmajā stāvā. Otrā pusē noteikti jāizliek postenis, viņš var pa logu aizbēgt.

—            Izdarīsim, biedri kapteini! — atčukstēja ēna.

—   Pulkvedis lika jums steidzīgi braukt uz nodaļu. Mašīna gaida ielas galā, ceturtā numura pagalmā. Viss būs kārtībā!

—     Cik daudz cilvēku jūs, atnācāt?

—            Pietiks! — ēna apgalvoja. — Ielenksim pilnīgi laipnas uzmanības lokā.

—     Kā iet Zacharovam?

—           Slikti! Nē, biedri kapteini, viņš mums vairs neizbēgs. Brauciet pavisam mierīgi!

Gorelam nepatika ne Vera, ne viņas istaba.

Aiz visām istabas sienām bija kaimiņi. Un cauri tām skanēja cilvēku balsis. Gaitenī visu laiku dauzījās bērni un staigāja pieaugušie. Gorels juta, ka viņa apciemojums izraisījis visu iedzīvotāju uzmanību; viņš nožēloja, ka bija atnācis.

Gorels nolēma pirms aiziešanas pārliecināties, vai viņam neseko, apstaigādams pagalmu, ielūkojās tumšajos kaktos, izpētīja katru ēnu.

Viņš apskatīja arī baļķu kaudzi, kas bija sakrauta blakus sētas mājai.

Viss bija kluss un tukšs.

Gorels izgāja pa vārtiem.

Sāka aust gaisma. Tumsa ap kokiem izbalēja, nami un dažādi priekšmeti it kā blāzmoja pustumsā.

Gorels aizgāja pa ielu.

Zēl, ka kapteinis Zacharovs nevarēja šai brīdī redzēt, kā viņa biedri «pavada» Gorelu! Šoreiz tas viņiem padevās sevišķi labi.

Zēl, ka pulkvedis Smirnovs neredzēja savus darbiniekus šajā satraukuma pilnajā, grūtajā naktī. Viņam būtu kļuvis vieglāk ap sirdi.

Iela bija tukša.

Pa ielu gāja tikai Gorels.

Noskaidrot, vai viņam kāds neseko, Gorelam tagad bija dzīvības jautājums . . . No tā bija atkarīgi visi viņa turpmākie plāni un rīcība, darba sekmes un — jāsaka pavisam atklāti — arī viņa paša nenovērtējami dārgā dzīvība.

Gorels vairākkārt apstājās, vērīgi lūkojās apkārt un klausījās.

Divas reizes viņš pielietoja nemaldīgu pārbaudes paņēmienu. Pirmo reizi viņš pārlēca pār žogu un neskrēja tālāk, bet, pieplacis pie žoga dēļiem, skatījās pa spraugu un ilgi klausījās, it kā gribēdams sadzirdēt tukšās ielas elpu.

Nē, viņš bija viens. Nevienas skaņas, ne ēnas.

Otrreiz viņš iešmauca kādos vārtos un atkal ilgi skatījās un klausījās.

Sajā klusajā, baltajā rītā viņš noteikti bija viens pats.

Iznācis pa vārtiem, viņš gāja tālāk jau vienmērīgā solī kā noguris cilvēks, kurš ar labpatiku atgriežas mājās atpūsties.

Bet viņam pa pēdām gāja cilvēki riebīgi miklos apģērbos, svīzdami aiz briesmīga muskuļu sasprindzinājuma, ja vajadzētu, viņi bija gatavi tā iet vēl daudzas stundas un dienas, kamēr viņus nomainīs citi biedri vai arī tiks dots rīkojums stāties ceļā ienaidniekam un uz visiem laikiem atņemt tam iespēju aizbēgt.

Nevarētu teikt, ka Miša Solovjovs šajās dienās, kas viņa biedriem bija spraiga darba pilnas, neka nebūtu darījis vai ari izpildījis tikai mazvērtīgus uzdevumus.

Viņš strādāja daudz un centīgi, bet visam viņa darbam nebija nekāda sakara ar Gorelu. Smirnovs it kā bija aizmirsis jaunekli. Veltīgi būtu atgādināt par sevi, un Solovjovs nāca pie atziņas, ka viņš ir īsts nelaimes putns un ka visa viņa dzīve pašos pamatos sagandēta.

—     Jaunākais leitnant! — Smirnovs kādā rītā teica, ataicinājis Solovjovu pie sevis. — Aizbrauciet pēc šīs adreses un atvediet pie manis biedru Igoru Aleksandroviču Kubikovul

Ceļā Igors Aleksandrovičs visu laiku tērzēja, un viss, ko viņš stāstīja, Mišām likās jauns un interesants. Arī Kubikova ārienē bija kaut kas jauneklīgs un valdzinošs.

Dzīvoklī, kur Kubikovam vajadzēja tikties ar Smirnovu, viņi ieradās pirms noliktā laika un kādu pusstundu pavadīja divatā. Reizē ar pulkvedi Smirnovu atnāca vēl kāds cilvēks, kuru ieraugot Kubikovs sarāva uz augšu savas kuplās, gaišās uzacis un viņa seja izplūda jūsmīgā smaidā.

—     Jā, jūs taču esat veci paziņas! — Smirnovs steidzīgi sacīja, pamanījis Kubikova sejas izteiksmi. — Jo labāk, man nevajadzēs jūs iepazīstināt ar profesoru Korotkovu.

—Sveicināti, Igor Aleksandrovič! — Korotkovs teica klusā un maigā balsī.

—     Biedri, mūsu rīcībā ļoti maz laika, tāpēc bez kādām iepriekšējām pārrunām brauksim tieši uz mūsu darba vietu… — Smirnovs sacīja. — Michail Petrovič, — viņš pievērsās Solovjovam,

—     jūs brauksiet mums līdzi. Paņemiet no mana

šofera čemodānu un neizlaidiet to no rokām! Tas būs mums vajadzīgs darbā. Brauksim, biedri!

Kad viņi izkāpa no mašīnas pie Pētera vārtiem un gāja uz Ermitažu, ziņkārīgs garāmgājējs tos droši vien noturētu par cilvēkiem, kas sadomājuši apmeklēt dienas kino seansu. Kubikovs stāstīja Korotkovam kādu jaunu anekdoti, tas smējās, mezdams mulsus skatienus uz pulkvedi, bet Smirnovs ar interesi aplūkoja jauno namu blakus Pētera vārtiem, kuram tikai nupat bija noņemtas sastatnes.

Kad Ermitaža bija sasniegta, Smirnovs negaidīti iegriezās dārza vārtos, un Miša ar diezgan smago čemodānu labajā rokā nevilcinādamies sekoja pulkvedim. Kubikovs un Korotkovs, apjukumā saskatīdamies, sāka mīņāties uz vietas, tad pie viņiem pienāca kāds cilvēks, kurš bija apskatījis blakus ieejai izliktās afišas, un smaidīdams ātri pateica:

—    Neapstājieties, biedri Korotkov! Ejiet, ludzu, tālāk!

Korotkovs un Kubikovs saskatījās un steidzās panākt Smirnovu.

Pagājis kādu gabaliņu pa aleju, Smirnovs palūkojās apkārt, noskatīja brīvu solu un apsēzdamies teica:

—    Atpūtīsimies kādu brīdi, biedri! Ir gan karstums! Pavisam ārkārtīgs, varētu teikt! Vai jūs, Igor Aleksandrovič, viegli paciešat karstumu?

Kubikovs nepaspēja atbildēt, jo Smirnovs, ieraudzījis pie dārza vārtiem kaut ko tikai viņam vienam saprotamu, piecēlās no sola un sacīja:

—     Alvainojiet, Igor Aleksandrovič. Laiks doties tālāk…

Iegājuši vestibilā, viņi velreiz apstājās, un tur tiem pievienojās vēl kāds vīrietis, kā vēlāk noskaidrojās — rajona prokurors.

Miša un Smirnovs aizgāja, Korotkovs, Kubikovs un prokurors stāvēja un klusēdami gaidīja. Beidzot ienāca kāds vīrietis civiltērpā un steidzīgi teica:

—     Ejiet, biedri! Tikai izturieties pavisam brīvi, vārdu sakot, it kā jūs gribētu apciemot kādus paziņas!

Viņi uzkāpa līdz trešajam stāvam, un brīdī, kad pa priekšu ejošais Korotkovs spēra kāju uz kāpņu laukuma, atvērās vienas no tur esošajām trim durvīm un Miša Solovjovs klusēdams pamāja ar galvu Korolkovam, aicinādams nākt iekšā.

—    Un es biju domājis, ka aiz durvīm mūs sagaidīs cilvēks maskā! — Kubikovs sacīja, nervozi iesmiedamies.

—     Klusāk, Igor Aleksandrovič! — viņu apsauca Smirnovs, kurš parādījās priekštelpas durvīs.

—    Nāciet, lūdzu, iekšā, biedri, un nerunājiet par blakus lietām. Mums ļoti maz laika!

Jūlijas ēdamgaldu aizcēla pie loga, Miša ar krītu atzīmēja uz grīdas vietas, kur bija atradušās galda kājas. Atbrīvoto grīdas laukumu Miša pārklāja ar baltu palagu un uz tā nolika divus nelielus ādas koferīšus, ar kādiem parasti redz staigājam balerinas un futbolistus. Mazliet sāņus atradās čemodāns, kuru Miša uznesa no mašīnas. Čemodāns tagad bija atvērts un tā nodalījumos bija redzami darba rīki, kārbas ar malerialiem, elektriskais lodāmurs, aparati.

—            Biedri, — Smirnovs griezās pie Korotkova.

—    Mēs tagad parādīsim jums kādu aparatu un tam pievienoto sprāgstvielas komplektu. Pirmkārt, jānoteic, kas tas par aparatu, otrkārt, sprāgstviela jāpadara nekaitīga. Tūlīt mūsu inženieris demonstrēs jums šo aparatu.

Miša pasniedza Korotkovam un Kubikovam plānus zamšādas cimdus bez pogām, ar elastīgu gumijas noslēgu. Inženieris — sirms, korpulents cilvēks, lietišķi nokrekšķinājās, nometās ceļos uz palaga, atvēra pirmo koferi un piesardzīgi sāka izņemt detaļas no zamšādas futrāļiem.

—    Igor Aleksandrovič! — pulkvedis uzrunāja Kubikovu. — Jūs esat liels aparatu pazinējs. Ko jūs teiksiet par šo daiktu?

Kubikovs klusēdams apskatīja detaļas citu pēc citas.

—    Lupu! — viņš aprauti pateica, un Miša viņam pasniedza spēcīgu lupu.

Inženieris atvēra otru koferīti. Korotkovs tūlīt sniedzās pēc sprāgstvielas pievadītāja mechanisma.

—    Mīna! — Korotkovs noteica. — Un diezgan modernas konstrukcijas.

—    Tas ir miera laika ierocis! — Smirnovs pamāja ar galvu un negribot iesmējās.

—    Nu tad sāksim sprāgstvielas izlādēšanu! — Korotkovs sacīja, pētīdams futrāli, kurā atradās viens no masivajiem kubiem. — Igor Aleksandrovič, vispirms jāuztaisa izolējošie aizsargapvalki.

—         Viss darbam vajadzīgais ir mūsu čemodanā! — Smirnovs teica. — Taisnību sakot, aparatu mēs jau izpētījām. Arī sprāgstvielu mēs būtu varējuši paši padarīt nekaitīgu. Jūs, biedri, tikāt pieaicināti kā eksperti! Jums būs savā laikā jāierodas liesā un jāizstāsta viss, ko šodien redzēsiet!

—     Griežņus! — Kubikovs uzsauca un, novilcis žaketi, atrolīja krekla piedurknes. Inženieris viņam pasniedza kārbu ar elektrogriežņu komplektu.

Smirnovs ar paliku vēroja, kā strādā Korotkovs un Kubikovs. Tagad viņš saprata, kāpēc Ponomarevs, ieteikdams viņam šos vīrus, bija tos nosaucis par dvīņiem. Smirnovs saprata arī, kāpēc atturīgais, vienmēr savās domās iegrimušais Korotkovs strādā kopā ar Kubikovu. Tikko pieskāries aparatam, Kubikovs pilnīgi pārvērtās. Viņš klusēja, un Smirnovam pat likās, ka Kubikovs kjuvis tā kā vājāks. Taču visvairāk pulkvedi pārsteidza Kubikova rokas. Katrs instruments, kuru tas paņēma rokā, kjuva it kā par viņa pirkstu pagarinājumu, un, lai gan Kubikovs neizmērīja īstos izolējošos apvalkus, tomēr jaunie, kurus viņš turpat uz vietas pagatavoja, pēc izmēra uz mata atbilda oriģinālām.

Laiku pa laikam viņš izmeta Korotkovam pa īsai piezīmei, pa pusvārdam, aprautam žestam, un grūti nācās noteikt, kuram bija vadošā loma kopējā darbā. Nē, tā bija zinātnieka un konstruktora absolūta saskaņošanās — viņi domāja vienādi, tikai Korotkovs savas domas ietērpa skaitjos un formulās, bet Kubikova domas atrada savu izpausmi metālā, stiklā, plastmasā, koksnē. So lielisko divvienību pulkvedis vēroja ar baudu, kādu jūt cilvēks, kas prot cienīt darbu un talantu.

Vienreiz Korotkovs pārtrauca darbu un apjucis paskatījās uz Smirnovu.

—     Gerasim Nikolajevič! Bet kā mēs to visu atkal saliksim atpakaļ koferī? Es taču neatceros, kā detaļas bija novietotas! Bet šīs lietas vienmēr dara pilnīgi noteiktā kārtībā!

Inženieris pasmaidīja un pasniedza Korotkovam atvērto koferu palielinātos fotouzņēmumus.

—     Frezes! — Kubikovs pieprasīja. Inženieris viņam pasniedza citu kārbu. Kubikovs to atvēra, ar pirkstiem, it kā stīgām pieskardamies, aptaustīja slīpējamos rīkus, un viņa pirkstiem liptin pielipa sīka, apaļa plāksnīte, ar kuru Igors Aleksandrovičs sāka slīpēt tikko sametināto šuvi izolācijās apvalkā.

Sāka zvanīt uz grīdas noliktais telefons.

—     Jā! — Smirnovs atsaucās. — Skatās pa logu? Lai skatās! Ja tikai kādu nepasauc. Kā ar mašīnu, vai labi novietota? Jā, drīz beigsim. — Un viņš nolika klausuli.

—     Sakiet, lūdzu, vai šis daikts, — pirmo reizi pa visu laiku ierunājās prokurors, ar interesi vērodams, kā norit sprāgstvielas izlādēšana, — nu jā, vai šis daikts nevar eksplodēt?

—     Zināmos apstākļos var eksplodēt pat krēsls, uz kura jūs sēžat, — Kubikovs caur zobiem izgrūda, ar zamšādas spilventiņu slīpēdams vietu, kur nupat vēl bija šuve, bet tagad laistījās līdzena metālā virsma. Inženieris sametināja šuvi otrajam kubam, no kura sprāgstviela jau bija izņemta un atvietota ar pavisam nekaitīgu mastiku, kas pēc izskata un svara nemaz neatšķīrās no sprāgstvielas.

—    Nē, es jau nevaicāju tāpēc, ka man būtu bail, vienkārši gribas zināt… — prokurors nosarcis taisnojās.

—    Var, Fjodor Ivanovič, var eksplodēt! — Smirnovs lietišķi apstiprināja. — Nu jūs redzat, kādu mechaniku mūsu «aizgādnībā esošais» glabā pašā Maskavas centrā! Uzraudzīt jau nu mēs viņu uzraugām, tomēr der nodrošināties neparedzētiem gadījumiem. Šodien viņš, lūk, uz ilgāku laiku izgājis no mājām, un mēs šo gadījumu izmantojām … Bet jūs, Fjodor Ivanovič, atteicāties dot man atļauju šīs operācijās izdarīšanai, bija jāgriežas pie augstākās priekšniecības.

Sākot ar šo bridi, prokurora klusēšana kļuva jau varonīga. Pēc piecpadsmit minūtēm Smirnovs nolēma, ka atmaksa par prokurora sagādātajām liekajām pūlēm pietiekama.

—    Ja būtu kaut mazākā varbūtība, ka šis daikts var eksplodēt, Fjodor Ivanovič, tad mēs tepat uz vietas to nepārvietotu savos traukos… Mēs jau neesam vieni, visapkārt taču cilvēki! Gan mēs atrastu iespēju izolēties!

—    Nē jau, es tāpat vien aiz ziņkārības! — prokurors atviegloti nomurmināja.

—    Labi! — Kubikovs priecīgi noteica un sāka piesardzīgi uzmaukt zamšādas futrāli gatavajam kubam ar mastikas pildījumu. — Ved kaut uz izstādi! …

—    Tikai uzmanieties, biedri, nesaputrojiet! — Smirnovs kļuva nemierīgs, bet Korotkovs pasmaidīja un -parādīja viņam aizmetināto kubu, uz kura bija uzzīmēts trekns melns cipars «1».

—    Ja Igors Aleksandrovičs spētu kļūdīties, — viņs smaidīdams teica, — tad mēs abi sen vairs nebūtu starp dzīvajiem …

Atkal ieskanējās telefons.

—    Jā! — atsaucās Smirnovs. — Viņa aizsūtīja sētnieku pēc atslēdznieka? Nu, tad aizkavējiet viņu kaut kādā pieklājīgā veidā minūtes divdesmit… Rīkojieties!

—    Vajag beigt, biedri! — pulkvedis teica, un inženieris sāka rūpīgi novietot aparatu atpakaļ koferītī, precizēdams detaļu izvietojumu pēc fotogrāfijās. No aparata izņemto sprāgstvielu inženieris iesaiņoja atsevišķā kastē.

—    Eksperti var iet, — Smirnovs sacīja, skatīdamies pulkstenī. — Biedri Korotkov, jūs tūlīt aizvedīs līdz Ermitažai, tur stāv mūsu mašīna. Mēs vēl kādas piecpadsmit minūtes šeit uzkavēsimies. Ekspertizes aktu noformēsim rīt, es jums piezvanīšu. Lielais paldies, biedri! — Un, pagriezies pret Mišu, pulkvedis teica: — Pavadiet viņus un brauciet pats uz nodaļu, te jūs vairs neesat vajadzīgs.

Inženieris salocīja palagu un iemeta čemodānā pie instrumentiem. Tad viņš paņēma lupu un ņēmās apskatīt grīdu, pārbaudīdams, vai dēļu spraugās nav kaut kur iestrēgusi kāda metala skaidiņa.

Miša, Korotkovs un Kubikovs nokāpa pa kāpnēm un izgāja uz ielas.

—    Interesanti! — Kubikovs noteica un apstājies sāka rakņāties pa kabatām, meklēdams cigaretes.

—     Ejiet, ejiet tālāk, lūdzu! — Kubikovam uzstājīgi teica smagās mašīnas šoferis, kas ietves malā pētīja no riepas izņemto kameru.

—     Ko jūs gribat? — Kubikovs nesaprata un kļuva ērcīgs. — Ko viņš grib no manis?

—     Iesim, Igor Aleksandrovič! Tas ir mūsu cilvēks! — Miša steidzīgi paskaidroja un paņēma Kubikovu zem rokas. — Paiesim tālāk, tad aizsmēķēsim.

Klusēdami viņi aizgāja līdz Ermitažai un iesēdās mašīnā.

Smirnovs no Jūlijas dzīvokļa izgāja pēdējais. Pie durvīm viņš vēl apstājās, pārlaida acis visiem priekšmetiem, kurus viņi bija aizskāruši, un, atviegloti nopūzdamies, aizvēra aiz sevis durvis.

Smirnovs nezināja, ka šajā brīdi kapteinis Zacharovs jau gulēja zālē ar caurdurtām plaušām. Smirnovs nezināja ari, ka Gorels nekad vairs nenāks uz Jūlijas dzīvokli un nepieskarsies koferīšiem …

Visa šī sarežģītā operācijā, kas prasīja daudzu cilvēku milzīgu piepūli, bija veikla velti…

Pēdējās pret Gorelu rīkotās operācijās dalībnieki pārnāca nodaļā noguruši, klusi un noraizējušies.

Kad viņi bija piesteigušies pie Zacharova, tas vēl elpoja. Nedaudz tālāk alejā atrada zēnu. Viņam bija lauztas divas ribas. Pat tad, kad viņu izmeklēja chirurgs, zēns neraudāja un nespēja izrunāt neviena vārda. Zilajās, plati ieplestajās zēna acīs bija sastindzis šausmu un neuzticības pilns skatiens. Ārsti konstatēja nervu šoku.

Zacharovs arvien vēl neatguva samaņu. Viņam pārlēja asinis, sasauca ārstu konsiliju un sāka gaidīt brīdi, kad iestāsies nāve, jo nebija vairs nekādu cerību viņu glābt.

Operācijās dalībnieki ziņoja par savu neveiksmi ģenerālim un Smirnovam. Bez Zacharova uz nodalu nebija atgriezies arī Berestovs. Vai nu viņš bija atpalicis no citiem, dzenoties pakal Gorelam, vai arī tam bija noticis kas ļauns.

Atlaidis mājās darbiniekus, Smirnovs, nemiera pilns, palūkojās uz ģenerāli.

Uztvēris viņa skatienu, ģenerālis teica:

—     Bet ko citu Zacharovs varēja darīt? Nē, Gerasim Nikolajevič, kapteiņa rīcība liecina par mūsu spēku, nevis vājumu.

—     Man liels prieks, ka jūs tā domājat! — Smirnovs strauji atbildēja un atviegloti uzelpoja.

—     Saprotiet, mēs taču tikko sākām kopā strādāt! Ir ļoti svarīgi savstarpēji saprasties… Ir īpašības, biedri ģenerāli, kas jau tik dziļi iesakņojušās padomju cilvēka raksturā, ka iznīdēt tās var vienīgi kopā ar cilvēku pašu …

—     Jā! — ģenerālis piekrita. — Jums taisnība. Viņi, protams, to tagad dažreiz izmanto. Bet rezultātā, Gerasim Nikolajevič, viņi vienmēr zaudē! Berestovs gan man dara raizes! Viņš taču ir tik ļoti noteikts darbā! Kas viņam varēja gadīties?

Ap pulksten trim naktī nodaļas dežurants paņēma telefona klausuli.

—           Atvainojiet! — teica vecīga sievietes balss.

—    Ar jums runā biedra Berestova uzdevumā.

—           Klausos! Es klausos, pilsone! — dežurants steidzīgi atbildēja. — Es tūlīt pierakstīšu, runājiet!

—           Biedrs Berestovs lūdz, lai jūs labi ātri atsūtot cilvēkus uz Pionieru ielu divdesmit viens…

—    Lūdzu, atkārtojiet!

Vecīgās sievietes balss cītīgi atkārtoja adresi.

—           Tas ir viss!… — viņa sacīja. — Vairāk viņš nekā neteica. Tikai jūs nu pacentieties gan! Viņš ]oti lūdza. Sveicināti, uz redzēšanos!

Dežurants piezvanīja uz garažu, izsauca mašīnu un tad uzgrieza pulkveža Smirnova mājas telefona numuru.

—            Mūsu noklīdušais atsūtīja sveicienus no ceja, — dežurants stāstīja. — Viņš sūdzas, ka vienam esot garlaicīgi…

—           Lai grupa tūlīt izbrauc! — Smirnovs pavēlēja. — Arī man atsūtiet pakaļ mašīnu!

Tajā rītā, kad Gorels aizgāja uz tikšanos ar Zacharovu, Jūlija sev iegalvoja, ka viss nokārtosies, viss būs labi. Tikai pašai jābūt jautrākai, biežāk jāsatiekas ar cilvēkiem un jāņem no dzīves viss, ko tā spēj dot.

Tā Jūlija nolēma, stāvēdama zem dušas, un tūlīt sāka gatavoties jaunajai dzīvei. Viņa uztaisīja pavisam citādu frizuru, gludi nosukādama ar breolinu ieziestos matus, apģērba tikko pašūtu kleitu no viegla ceriņu krāsas auduma un ņēmās gudrot, kur varētu aiziet līdz Gorela pārnākšanai.

Priekšnamā atskanēja zvans.

Stāstīdams veselas sērijas briesmu stāstu par vientuļu vieglprātīgu sieviešu aplaupīšanu izolētos dzīvokļos, Gorels bija Jūliju pieradinājis sīki izprašņāt visus apmeklētājus.

Jūlijai atbildēja sievietes balss,

—    Sveiki, biedrene Charitonova! Esmu jusu kaimiņiene no divdesmit otrā dzīvokļa. Atveriet, lūdzu!

Jūlija atvēra durvis. Viņas priekšā stāvēja smaidoša sieviete… bet Jūlija neredzēja sievietes seju! Viņa ieraudzīja kurpes, kas sievietei bija kājās, un tūlīt sajuta, ka pakrūtē kaut kas iesmeldzās un kļūst pavisam salti…

Par tādām kurpēm Jūlija bija sapņojusi visu savu mūžu!

Aveņkrāsā, no vissmalkākās ādas, ar biezu, no viena liela korķa gabala izgrieztu pludlīnijas zoli un papēdi! Jūlija vēlreiz aplūkoja kurpes purngala līniju un juta naidu pret šo laimīgo, smaidošo sievieti. Ar tādām kurpēm kājās katrs spēj smaidīt!

—     Atvainojiet, lūdzu! — viešņa sacīja. — Es atnācu pie jums slepenā, tīri sievišķīgā darīšanā. Vai atļausiet ieiet?

—     Lūdzu, nāciet! — Jūlija sausi atteica, paraustīdama labo plecu. Izrādījās, ka šai nekauņai, kas iebruka svešos dzīvokļos, ari kleita bija pavisam neparasta! No viena vesela zila krepa gabala izgriezta, tā piekļāvās augumam gluži kā cimds rokai! Un tad vēl smagās aveņkrāsas krelles! — Es jūs redzu pirmo reizi! — Jūlija naidīgi sacīja.

—          Es atbraucu pagājušā nedēļā… jau stāvedama priekšnamā, viešņa smaidot atteica, — pie savas māsīcas divdesmit otrajā dzīvoklī. Mani sauc Galina Mironovna! Redziet, es ievēroju, ka jūs ģērbjaties ]oti eleganti. Nu, un es gribētu pārdot dažas mantas … Bet to neviens nedrīkst zināt, citādi es no vīra dabūšu brāzienu! Ziniet, vīriešiem šādās lietās savādi uzskati…

—    Vai kurpes jums ir? — Jūlija steidzīgi noprasīja, raudzīdamās uz viešņas kājām.

—    Jā… Taisni tādas pašas kā šīs, tikai zaļā krāsā! Kādu numuru jūs valkājat?

—    Trīsdesmit sesto! — Jūlija, elpai aizraujoties, atbildēja. — Bet šīs te? Vai šīs jūs nepārdosiet?

—    Tiešām nezinu! — viešņa samulsa. — Par šīm gan neliku domājusi… Tās taču ir apvalkātas! Bet vispirms uzlaikojiet! Varbūt nemaz nederēs!

—    Gan jau derēs! — Jūlija atcirta, apsēdās turpat priekštelpā uz krēsla un drebošām rokām vilka kurpi kājā. Viešņa stāvēja, pacēlusi vienu kāju, un līdzjūtīgi noskatījās, kā Jūlija pūlas iedabūt kāju kurpē.

—    Pašā laikā! — Jūlija teica, ar labpatiku kustinādama kājas pirkstus tikko uzautajā kurpē.

—    Cik jūs gribat par tām?

—    Zināt ko? — viešņa piedāvāja. — Nāciet tūlīt līdz uz manu dzīvokli! Uzlaikosiet zaļās kurpes, vēl šo to apskatīsiet… Tad arī izlemsim. Es domāju, ka mēs vienosimies!

—    Divdesmit otrais dzīvoklis? … Tas būs piektajā stāvā pa otrām parādes durvīm?

—     Jā… Tas ar balkonu!

—    Iesim! — Jūlija enerģiski sacīja, pieceldamās no krēsla.

—    Kurpi gan atdodiet man kaut pagaidām! Es taču nevaru iet ar vienu basu kāju! — viešņa iesmējās.

Divdesmit otrā dzīvokli neviena cita nebija, tikai Galina Mironovna un Jūlija.

—    Māsīca ar bērnu aizbrauca darīšanās, bet viņas vīrs ir komandējumā, — Gaļina Mironovna paskaidroja, atvērdama čemodānu un izbērdama uz dīvana veselu kaudzi dažādu mantu.

Kādu pusstundu Jūlija nekādi nevarēja izšķirties, ko īsti lai pērk. Viņa izmeklēja mantas, lika atpakaļ, tad izvēlējās vēl kaut ko. Gaļina Mironovna nesteidzās un labprāt izrādīja Jūlijai katru mantiņu, gan pati to uzģērbdama, gan uzlaikodama savai viešņai.

Pēc tam abas pārrunāja, ko katrai gribētos iegādāties vai pašūt. Tad sarēķināja, cik Jūlijai būs jāmaksā par izraudzītajām mantām.

Gaļina Mironovna sameklēja veselu kaudzi modes žurnālu, un Jūlija nemaz nejuta, kā laiks skrien.

Kad Jūlija beidzot atmodās no saldā transa, viņai iešāvās prātā, ka Gorels varbūt jau pārnācis. Viņš ļoti nervozē un dusmojas, ja pārnākot neatrod Jūliju mājās.

Jūlija savāca izraudzītās mantas un piecēlās.

—    Nāciet man līdzi! — viņa sacīja. — Mājās samaksāšu jums …

Pie durvīm Galina Mironovna ilgi raustīja un grozīja slēdzeni, pūta uz pirkstiem un atkal mēģināja atslēgt durvis.

Atslēga bija salauzta!

Nolikusi mantiņas priekštelpā uz krēsla, Jūlija pati mēģināja atslēgt durvis. Tomēr nekas neiznāca.

—    Reizēm atslēga tā niķojas! — apmulsusī Gaļina Mironovna paskaidroja. — Ak tu kungs, cik nepatīkami! Man jāsteidzas pie zobārsta.

—    Varbūt lejā, pagalmā būs sētnieks, vajag viņu pasaukt! — Jūlija sacīja. — Lai viņš mēģina atslēgt durvis no ārpuses, slēdzeni mēs viņam nometīsim…

Jūlija piegāja pie loga un skatījās lejā. Sētnieka pagalmā nebija.

—            Bet man jāsteidzas! — Jūlija izmisusi teica.

—    Saprotiet, ja mans vīrs pārnāks agrāk un neatradīs mani mājās, būs nepatikšanas! Vai zināt, ko mēs izdarīsim! Mēs aizsūtīsim puikas pasaukt sētnieku un palūgsim, lai viņš atved atslēdznieku …

Pagāja tomēr vēl ilgs laiks, līdz atslēdznieks atlauza atslēgu. Gajina Mironovna uzvārīja tēju un pacienāja Jūliju, bet Jūlijas garastāvoklis kļuva ar katru brīdi sliktāks… Pat mantiņas viņai vairs nesagādāja prieku! Gribējās vienīgi tikt mājās un pārliecināties, ka Gorels, pēc paraduma rokas aiz galvas aizlicis, gul izstiepies uz dīvana un snauž… Pēdējā laikā viņš gandrīz vienmēr snauda. Pats teica, ka vainīgi esot nervi.

Gorela mājās nebija. Jūlija samaksāja Galinai Mironovnai un izvadīja viņu no dzīvokļa.

Tuvojās vakars.

Jūlija izņēma no ledus skapja produktus un pagatavoja pusdienas.

Gorels vēl vienmēr nenāca.

Jūlija kļuva nikna. Nodoms sākt jaunu, bezrūpīgu, jautru dzīvi tagad šķita nejēdzīgs. Tagad Jūlija domāja par to, ka viņas dzīve ir nelabojami sagandēta, bet Gorels, bez šaubām, dzīvo ar citu sievieti un gaida tikai izdevīgu brīdi, lai aizietu no Jūlijas.

Lai izklaidētos, viņa vēlreiz apskatīja no Gaļinas Mironovnas nopirktās mantas. Uzlaikoja tās.

Sāka jau tumst.

«Lops!» Jūlija domās uzkliedza Gorelam. «Vienmēr viņš dara tikai to, ko pats grib! Ikviens cits vīrietis piezvanītu, ka aizkavējies. Nu, lai tad ari iet pie visiem velniem! Es arī darīšu visu, ko gribēšu.»

Viņa apāva jaunās aveņkrāsas kurpes, uzlika galvā no Gaļinas Mironovnas nopirkto cepuri — mazu, apaļu melnu salmu micīti ar baltu spalvu pušķi, paņēma rokas somiņu un izgāja no mājām.

Bija jau gandrīz pavisam tumšs.

Uzposušos jautru cilvēku bariņi stāvēja pie Ermitažas ieejas. Spēlēja mūzika.

Jūlijai kļuva tik skumji ap sirdi, ka viņa noteikti apraudātos, ja tikai nebūtu jābaidās par skropstām, pieķepētām ar melno tušu. Zodu iecirtuši, Jūlija aizgāja garām Ermitažai uz bulvara pusi.

Uz soliem sēdēja samīlējušies pārīši un čukstēdami risināja savas bezgalīgās, ļoti svarīgās sarunas.

Jūlija apsēdās uz kāda sola. Viņa izņēma no somas papirosu un aizsmēķēja. Blakus sēdēja kāds vīrietis un, atmeties ar elkoņiem uz sola atzveltnes, vai nu snauda, vai arī bija nogrimis savās domās. Viņam mugurā bija gaišs dārga auduma uzvalks. Jūlija pagriezās pret sēdētāju un teica:

—    Jaunais cilvēk, man ir skumji!

Vīrietis pagrieza galvu uz viņas pusi, labi ieskatījās un it kā šaubīdamies uzprasīja:

—    Ju]eņka?

Atpakaļ neskatīdamās, Jūlija skrēja pr<jm no bulvara un pirmo reizi mūžā juta, ka kauns var būt nepanesams. «Kaut tikai viņš mani nepanāktu!» viņa domāja. «Lai tikai nesāktu mani izjautāt! Koja Kļimenko! Charitonova labākais draugs . . . Tikai mājās, mājās … Varbūt tur logā jau spīd gaisma! Varbūt Kostja ir mājās . . .»

Dzīvoklī bija tikpat tumšs un kluss. Ātri novilkusi kleitu un kurpes, Jūlija uzmeta plecos peldmēteli un palika stāvot, nezinādama, ko tagad darīt, ko domāt. Tad viņai ienāca prātā koferi ar preci. Ja Gorels aizgājis uz visiem laikiem, tad viņš arī koferus būs paņēmis līdzi… Jūlija metās pie skapja. Koferi stāvēja, kā stāvējuši, uz plaukta.

«Ja viņš mani pametīs, es pārdošu to ādu!» Jūlija nodomāja, «lešu pie kurpniekiem un pārdošu .. . Vajadzētu paskatīties, kas tā par ādu . . . Viņš runāja par lakādu! . . . Lakāda ir dārga!»

Jūlija paņēma koferi, kādu brīdi ņēmās ar aizslēgiem, bet neprata tos atdarīt, beidzot atlauza un ieraudzīja dīvaina apveida priekšmetus cieši pie-

gu)ošos melnas zamšādas futrāļos. Viņa paņēma vienu, visprāvāko priekšmetu un attaisīja zamšādas futrāli. Pazibēja mēļa metala propelera lāpstiņa. Jūlija steidzīgi aizpogāja futrāli un nolika savādo priekšmetu atpakaļ koferī.

Nolikusi koferi skapī, Jūlija atsēdās uz dīvana.

—     Ak tu kungs! — viņa iesaucās skumji un skaļi … — Ak kungs, ko tas nozīmē?

Atmiņa pakalpīgi atgādināja desmitiem lielu un sīku faktu, kuriem viņa nebija gribējusi vai ari nebija uzdrošinājusies piegriezt vērību.

Starp tiem bija kāds loti baigs fakts, un, tikai iedomājoties vien par to, Jūlijai pārskrēja šermuļi pār muguru.

Gulēt iedams, Gorels vienmēr izģērbās tumsā. Reiz Jūlijai ievajadzējās kaut ko paņemt un viņa negaidīti aizdedza spuldzi uz naktsgaldiņa tieši tajā brīdī, kad Gorels izģērbās.

—    Ko tu dari? — Gorels nikni uzkliedza, mēģinādams ar svārkiem aizsegties. Jūlija tomēr paspēja ieraudzīt, ka viņam ap gurniem apjozta šaura siksniņa, kurai piestiprināta plakana, kājai iekšpusē cieši pieguļoša pistoles maksts.

—     Luminalu vajag … — Jūlija miegaini nomurmināja, instinktivi izlikdamās, ka nekā nav redzējusi … — Iedod man tableti, citādi atkal nevarēšu iemigt, — viņa sacīja un pagriezās ar seju pret sienu.

Savu apģērbu Gorels vienmēr tīrīja un gludināja pats, bet kādu nedēļu pēc šī notikuma Jūlija izmantoja bridi, kad Gorels bija iegājis vannas istabā, un iebāza roku viņa bikšu kabatās. Kabatu sānos odere bija pārgriezta, lai Gorels varētu kurā katrā bridi, citiem nemanot, satvert ieroci.

«Viņš taču ir spekulants!» Jūlija centās sevi nomierināt. «Pārvadā kontrabandas preci! Droši vien tam tā jābūt!»

Un pacentās tūlīt aizmirst šo notikumu.

—    Viņš ir bīstams cilvēks! — Jūlija gandrīz skaļi teica un, atlaidusi pirkstus, nometa skapja atslēgas uz dīvana. — Ar viņu var aiziet bojā! Vienīgais, ja es iesniegtu par viņu ziņojumu, varbūt tad varētu izglābties … Ja viņš rītdien nepārnāks — es ziņošu!

Gorels nepārnāca.

Tā satikās pulkvedis Smirnovs un Jūlija.

Smirnovs aplūkoja Jūlijas balto seju un mirdzošās acis, kas šajā baiļu sastindzinātajā sejā it kā dzīvoja pašas savu, nemiera pilnu dzīvi, un atzina, ka darījis pareizi, atmezdams domu par Jūlijas iesaistīšanu Gorela atmaskošanas darbā. Šķita, ka tas ir vienkāršākais ceļš. Vai kāds cilvēks Gorelam bija tuvāks nekā Jūlija? Tomēr gandrīz viss šīs sievietes īsais mūžs liecināja, ka viņas dvēsele pieradusi pie dzīves dubļiem. Jūlija vienmēr bija meklējusi vieglos aplinku ceļus, nekas viņai nebija dārgs, vienmēr viņa bija slēpusies aiz citu mugurām, — lūk, ari tagad viņa ieradusies meklēt glābiņu likuma drošajā aizsardzībā.

—    Bet, ja pilsonis Kļebanovs būtu atgriezies mājās, tad jūs nebūtu nākusi pie mums? — Smirnovs vaicāja.

—    N-nē, protams, tas ir, jā, protams! Būtu atnākusi! Noteikti . . .

Nē! Uz lādu cilvēku palīdzību nevar pa]autics.

—   Tātad jūs ziņojat, ka viņš nodarbojas ar spekulāciju un nēsā līdz ieroci . . . Vai jūs vairāk neko par viņu nezināt?

—    Bet . . . Ko tad? — Jūlija pakalpīgi vaicāja, ar visu augumu pieliekdamās tuvāk Smirnovam un ieurbdamās ar acīm viņa sejā. — Ko vēl jūs gribētu zināt?

Jā, tāda sieviete apstiprinās visu, vienalga ko. Lai glābtu savu ādu, viņa stāstīs nepatiesību, sagrozīs faktus, apmelos . .. Nē, lēmums bija pareizs!

Smirnovs piespieda zvana pogu, izsaukdams dežurantu.

—    Jūs esat brīva! -fviņš sacīja Jūlijai un piecēlās no krēsla.

—    Bet kā tagad būs ar mani? — Jūlija negribot iesaucās. — Sakiet, lūdzu . . . Vai man nekas nebūs? Es taču pati atnācu, vai ne? Man nav ne mazākās jausmas par to, kas viņš ir! Man taču nekas nebūs, biedri priekšniek?

—   Uz šo jautājumu atbildi vislabāk varēsiet dot jūs pati! — Smirnovs atbildēja, pasniegdams dežurantam Jūlijas caurlaidi. — Jūs taču pati sevi labāk pazīstat! Ja neesat izdarījusi nekā pretlikumīga, kāpēc tad baidīties.

Vairākas dienas Gorelam pagāja, cīnoties ar kapteiņa Berestova grupu.

Reizēm Gorelam jau likās, ka viņš ir atbrīvojies no sekotājiem. Bel pagāja dažas stundas, un viņš atkal uztvēra draudīgās pazīmes, ka sekošana turpinās.

Gorels dzīvoja ka mežonis, kā klaidonis. Viņš klīda pa Maskavas apkaimi un pašu Maskavu, uz ālru roku kaut ko ieēda, bet, kad kļuva nepieciešams dažas stundas nogulēt, viņš noīrēja mašīnu tālam braucienam un gulēja, piespiedis galvu pie putekļainā sēdekļa polstera.

Par Gorela gailam Berestovs vairākas reizes dienā ziņoja pulkvedim Smirnovam, un pulkvedis pastāvīgi atkārtoja vienu un to pašu:

—     Nemāniet sevi, kapteini! Jūs neesat pietiekami piesardzīgs. Viņš jūs mana . . .

—     Biedri pulkvedi, mēs darām visu iespējamo! — Berestovs aizvainots taisnojās. — Kad ļaudis atgriežas no dežūras, viņi nevar kājās nostāvēt!

—     Tajā dienā, kad jūs tiešām pacentīsieties, viņš dosies uz savu alu! — Smirnovs palika pie sava. — Viņam arī nemaz nav tik patīkami dzīvot kā vilkam . . . Bet viņš visu laiku mana jūs, kapteini!

Reiz pēc neizsakāmi grūtas diennakts Gorels pamodās smiltīs pie kāda laivu iznomāšanas punkta un juta, ka palicis viens.

Atvieglojuma sajūta bija tik spēcīga un negaidīta, ka Gorels ilgi nevarēja saņemties, lai pieceltos un ietu tālāk.

Uz šosejas iznācis, viņš apturēja taksometru un lika braukt uz Lielo Afanasjeva šķērsielu pie Arbata. Mašīnā viņam pēkšņi sākās stipras galvas sāpes, lauzīja visus kaulus. Lūpas apkalta un sasprēgāja.

—    Ātrāk! — Gorels teica taksometra šoferim. Viņš zināja, kas ar viņu notiek. Līdzīgs stāvoklis viņam pēdējā laikā bija gadījies vienu otru reizi pēc stipras nervu piepūles. Ja viņš nepagūs laikā nolikties gultā, viņš var zaudēt samaņu. — Ātrāk! — Gorels nikni atkārtoja.

Lūk, te jau ir deviņpadsmitais dzīvoklis! Gorels sataustīja zvana pogu.

Durvis atvēra meitene, pēc balss spriežot — pusaudze. Gorels jau vairs neko neredzēja. Meitenes vietā viņam acu priekšā plaiksnījās gaišs traips visās varavīksnes krāsās.

Galva vai plīsa aiz sāpēm.

—     Atnācu pie Adelinas Saveljevnas! — viņš teica, tvarstīdams ar roku durvju stenderi, lai nepakristu.

—    Mātes nav mājās! — atbildēja nelaipna meitenes balss. — Un es nezinu, kad viņa pārnāks.

—    Lūdzu, atļaujiet man ieiet! — Gorels teica un pārkāpa pār slieksni. Meitene neapmierināti klusēja.

—      Atvainojiet, lūdzu! — Gorels grīļodamies teica. — Mani sūta Adelinas Saveļjevnas vecs draugs. Es jūtos ārkārtīgi slikti. Pēc dažām stundām tas pāries, bet tagad man jāatgulstas kaut kur tumsā …'

—     Kira, es biedram palīdzēšu! — ieteicās vēl kāda balss, šoreiz runāja jauneklis. Sveša roka aptvēra Gorela plecus.

—   Kas jūs esat? — Gorels strauji vaicāja, cenzdamies atbrīvoties. — Pagaidiet, kas jūs esat? — viņš atkārtoja, atgrūzdams jaunekli.

—    Es esmu Kiras draugs, mani sauc Volodja! — jaunekja balss paskaidroja. — Nāciet, es jūs aizvedīšu lidz dlvanam . . . Vai jums ļoti slikti?

—    Jā! — Gorels atbildēja. — Man kādreiz tā gadās. Tas ilgst dažas stundas. Ak dievs, kā sāp galva! Ārstu nekādā gadījumā nesauciet un neizģērbiet mani, vakarā man jābrauc.. Jā .. . Pasakiet Adelinai Saveljevnai, ka nāku Meščerska uzdevumā. Meščerskis liek sveicināt!

Gorela karstā galva noslīga uz vaska drānu pārvilktā divana veltnīša, un viņš vairāk nekā nedzirdēja.

Baleta cienītāju un senu katedraļu pazinēju, filozofijas doktoru Robertsu piemeklēja nelaime.

Vasarnīcā brokastojot, viņa meitiņa Bella norija stikla lausku.

Bija ieplīsusi mala glāzei, no kuras viņa dzēra karstu pienu. Meitene pat nemaz nemanīja, ka lielais, pusapaļais stikla gabals kopā ar pienu caur muti ieslīdējis dziļi kaklā.

Bella iekliedzās, sāka kāsēt un nosvieda glāzi. Katru reizi, kad viņa ieklepojās, pa muti izplūda asins strūkliņas. Meitene kļuva bāla, viņai zuda spēki. Māte raudādama turēja viņu rokās. Robertss aizskrēja uz garažu pēc mašīnas.

Kad Bellu aizveda Skļifosovska vārdā nosauktās slimnīcas bērnu nodaļā, stikla lauska jau bija dziļi iespiedusies audos un rīkle aiztūkusi.

Gaidot bērnu nodaļas pieņemamās telpās ķirurgu, Robertsu laulātais pāris aizvadīja drausmīgas pusotras stundas.

Beidzot ķirurgs iznāca un teica:

—    Visumā stāvoklis ir šāds. Operācijā izdevās labi. Stikla lausku izņēmām. Izdarījām asins pārliešanu. Ja būs vajadzīgs, atkārtosim asins pārliešanu. Grūtības, protams, būs. Barot viņu nāksies ar zondes palīdzību, nu, un tamlīdzīgi. . . Temperatūra gan diezgan augsta … Redzēsim, kā būs rīt!

—    Ķirurga kungs, — Robertss sacīja, nervozi raustīdams zodu, — mēs abi ar sievu pateicamies jums no visas sirds … Mēs lūdzam jūs visu svēto vārdā — atļaujiet manai sievai kopt Bellu! Neviena cilvēka rokas nevar atvietot mātes rokas! Mēs jūs sirsnīgi lūdzam!

Ķirurgs saviebās, padomāja un tad sacīja:

—    Tas, protams, ir pret noteikumiem. Meitene nav vairs maziņā. Tomēr, ievērojot, ka jūs esat mūsu viesi, mēs pieļausim izņēmumu. Lai māte paliek, es viņu aizvedīšu pie meitenes . . .

Robertsa sieva sāka raudāt. Pēc īsa brīža ķirurgs viņu aizveda pie meitenes. Robertsa kungs atgriezās mājās viens pats.

Tajā pašā brīdī, kad viņš iegāja savā dzīvoklī, pie viņa ieradās Bilidžers.

—   Svarīgs jaunums! — Bilidžers sacīja. — Saņemtas nepatīkamas ziņas no Gorela!

—             Acumirkli! — Robertss gurdi nopūtās.

—   Es nupat kā aizvedu Bellu uz slimnīcu . . . Ļaujiet man attapties!

—    Jā, jā, piedodiet! — Bilidžers steidzīgi atvainojās. — Kā jūtas nabaga meitenīte?

—    Es nezinu, sieva palika pie viņas . . . Droši vien slikti! Nu, ko jūs teicāt, ko Gorcls ziņo?

—    Ziņas atsūtītas no rezerves punkta, no Afanasjeva šķērsielas!

—     Jūs esat traks! . . .— Robertss nobāla un uzreiz aizmirsa meitu. — Tātad katastrofa!

—     Jā, un acīm redzot jau sen! — Bilidžers mulsi pasmaidīja. — Es nevaru saprast, ser, kur palikusi jusu slavenā nojauta! Izrādās, ka visi pēdējie Gorela ziņojumi bijuši viltoti. . . Mēs abi sarakstījāmies ar valsts drošības iestāžu darbiniekiem!

—    Ko Gorels ziņo?

Aiz uztraukuma drebēdams, Robertss mēģināja iedomāties katastrofas apmērus. Vai, ierodoties Afanasjeva šķērsielā, Gorelam izdevies atkratīties no sekotājiem? Un ja nu arī šo patvertni jau novēro? Tad — pilnīga katastrofa! Varbūt pat vēl viens starptautisks skandals!

—     Viņš lūdz tam piesūtīt jaunu dokumentu komplektu ar citu vārdu un jaunu aparatu komplektu. Atkāpjoties pirmais komplekts bijis jāpamet. Viņš noteikti prasa, lai mēs rīkojoties pēc piecpadsmitā varianta.

—     Ai, ai, ai, ai . . . — Robertss aizelsdamies nopūtās un tvēra ar roku pie sirds. — Bilidžer, tas taču nekam neder! Aparatus nedrīkstēja pazaudēt…

—     Ja tas ir noticis, tad Gorels nav varējis citādi rīkoties! — Bilidžers paraustīja plecus.

—     Un arī es domāju, ka pašreizējos apstākļos piecpadsmitais variants ir vispiemērotākais!

—     Pagaidiet, pagaidiet, Bilidžer! — Robertss dusmīgi pārtrauca. — Tas jāapdomā! Steidzīgi jāsazinās ar priekšniecību. Es nevaru šo jautājumu izlemt patstāvīgi. ..

—    Man šķiet, ka priekšniecība būs ar jums ļoti neapmierināta! — Bilidžers ar labpatiku teica.

—   Tā taču ir jūsu izgāšanās! Gorels vienmēr veic visu ļoti precizi. Tātad iznāk, it kā mēs būtu izjaukuši viņa darbu! Jā, jā! — Bilidžers atkārtoja, pamanījis Robertsa protestējošo žestu. — Ticiet man, ka priekšniecība tieši tā skatīsies uz notikušo!

—    Jā . . . Tur, mājās, viņiem viss liekas pavisam vienkārši! — Robertss niknā balsī sacīja un iededza rakstāmgalda lampu. — Es arī varētu labi vadīt operācijās — no turienes!

—    Nē, ser! Ja mēs šodien paziņosim par mūsu lielo neveiksmi, — Bilidžers ar baudu izrunāja šos vārdus, — es baidos, ka jums vairs nekad neiznāks būt par vadītāju!

—    Kā jūs sacījāt? — Robertss rupji pārtrauca savu sarunas biedru un novērsa skatienu sāņus.

—    Viņš lūdz nosūtīt dokumentus, naudu un aparatus? Piecpadsmitais variants? Nu, lai notiek! — Robertss piekrita, smagi nopūzdamies. •— Es tagad piezvanīšu uz slimnīcu, pavaicāšu, kā jūtas Bella, un tad sāksim gatavot operāciju. Parūpējieties par dokumentiem, Bilidžer! Kā jūs domājat, vai dzīvoklis Afanasjeva šķērsielā ir drošs? — Robertss glaimīgi vaicāja, satverdams telefona klausuli.

—    Es nevienam neticu! — Bilidžers dzēlīgi atteica, stāvēdams jau pie durvīm … — Vai var uzticēties dubļiem, kuri dažreiz jāizbrien? Slapjā laikā tie ir neizbēgami, un tas ir viss . . . Lūdzu,

izsakiet manu vissirsnīgāko līdzjūtību jūsu meitai un kundzei!

Robertss klusēdams pamāja ar galvu un uzgrieza dežurējošā ārsta numuru.

—   Kā es noskaidroju, — kapteinis Berestovs ziņoja Smirnovam, — Lielās Afanasjeva šķērsielas dzīvokļa saimniece Adelina Saveljevna Preisa nekur nestrādā. Viņas virs, būvinženieris, pierakstīts citur, Pokrovkas ielā . . .

—    Vai virs strādā rūpniecības uzņēmumu celtniecībā? — Smirnovs ātri vaicāja.

—   Nē. Viņš ir specialists vasarnīcu būvē. Adelinas Saveļjevnas ģimenes locekļi — meita studente un veca mājkalpotāja, kura pie viņiem dzīvo jau kādus četrdesmit gadus.

—   Biedri Berestov, jūsu grupā gadījušies tiešām labi un godīgi cilvēki! — Smirnovs sacīja mazliet satrauktā balsī. — To es zinu! — viņš turpināja.

—    Un tomēr parunājiet ar katru no viņiem atsevišķi. Lai viņi saprot, kāda atbildība pašlaik gulstas uz mums! Ir pienācis grūtākais brīdis visā operācijā!

—    Mēs to saprotam, biedri pulkvedi! — Berestovs pamāja ar galvu.

—   Aprunājieties ar katru atsevišķi! — Smirnovs piekodināja. — Tagad mēs nedrīkstam kļūdīties!

—   Jā, tā tas ir! — Berestovs piekrita. — Gerasim Nikolajevič, kā jūtas Zacharovs?

—   Zacharovam klājas slikti, kapteini! — Smirnovs drūmi atteica. — Si nelieša nazis bijis saindēts! Zacharovam visu laiku pārlej asinis, bet rezultātu nav. Viņš pamazām izdziest.

—     Un zēns … Nav vēl sācis runāt?

—     Nē. Slikti, pavisam slikti, Berestov! Ak, kaut varētu tādus kā Gorels uz vietas izolēt kā trakus suņus!

—     Tas būtu tiešam labi! — Berestovs nopūtās.

—     Bet mēs tūļājamies! — Smirnovs nikni piebilda. — Apcietināsim — ari nebūs labāk, būs jārakņājas pa visiem tiem mēsliem, kas ap nelieti sakrājušies visas viņa garās dzīves laikā.

—    Biedri pulkvedi, Preisas meitai institūtā laba slava . . . Atsauksmes visumā pozitivas. Pie viņiem bieži nāk kāds zēns, viņas draugs, komjaunietis. Ar māti meita nesatiek.

—     Nē, biedri kapteini, labāk paļausimies paši uz saviem spēkiem! — Smirnovs neapmierinātā balsi pārtrauca. — Galvenais tagad ir — elastīgums un stingrība. Lūk, jāprot apvienot abas šis īpašības! Un tomēr, vai jūs esat pārliecināts, ka viņš devās uz Afanasjeva šķērsielu tieši tāpēc, ka jūs bijāt sevišķi izmanīgi?

—     Protams, biedri pulkvedi! — Berestovs aizvainots atbildēja. — Vai tad viņš ir pats sev ienaidnieks?

—    Nu, nu! Es saprotu, ka jums nav viegli. Uzdevumu tomēr var izpildīt! Neaizmirstiet, biedri Berestov, ka pēc uzbrukuma Zacharovam viņš gandrīz divas dienas jūs nemaz nepamanīja! Vai tad toreiz jūs kaut kā pavisam citādi strādājāt? Nē, bet jūs sajutāt niknumu pret viņu par savu biedru! Tagad, lūk, jūs kā komunists, kā komandieris palīdziet katram savam darbiniekam skaidri aptvert, kas par putnu šis Gorels! Ar prātu vien dzīvot nevar, kapteini! Čekistam vajadzīga ari kvēla sirds! Atcerieties Fēliksu Edmundoviču!

To visu Smirnovs teica kapteinim Berestovam ap pusdienas laiku.

Bet vakarā ap pulksten septiņiem kapteinis Berestovs piezvanīja pulkvedim un aiz niknuma un satraukuma lūstošā balsī paziņoja, ka Gorels arestēts.

—    Ko? — Smirnovs iekliedzās un gandrīz izmeta telefona klausuli. — Kā tas gadījās?

—   Viņu arestējusi trīsdesmit ceturtā militārā objekta apsardze! — vēl vienmēr nespēdams atgūt elpu, paskaidroja Berestovs. — Viņš arestēts brīdi, kad mēģinājis nofotografēt pieejas objektam.

—          Kas par blēņām? — Smirnovs nomurmināja.

—    Un jūs nekā nevarējāt izdarīt?

—     Nebija iespējams, biedri pulkvedi! — vainīgs juzdamies, tomēr visumā stingri un noteikti atzinās Berestovs. — Viņi uzklupa tam no paslēptuvēm kā vanagi! Sanāca strādnieki, izteica savu sašutumu . , . Visumā situācijā bija mums ļoti nepatīkama. Tad nu gaidiet, viņš drīz ieradīsies pie jums!

—    Nepatīkami! — noklausījies pulkveža ziņojumu, ģenerālis pagrozīja galvu. — Varbūt, palikdams pāris nedēļas uz brīvām kājām, viņš būtu mums vēl ko jaunu atklājis! Bet ko mēs tagad esam ieguvuši? Vienīgi dzīvokli Lielajā Afanasjeva šķērsielā? Drusku pai maz! Tagad, protams, neko vairs nevar darīt, būs jāievada atklāta izmeklēšana.

Un galvenais, nenotvērām Robertsu nozieguma brīdī! Lai gan mums ir pierādījumi, bet viņi lieliski prot liegties, tādi jānotver tieši aiz rokas! Paklausieties, Gerasim Nikolajevič, kāds velns viņu dzina uz trīsdesmit ceturto objektu?

—    Es pats netieku gudrs! — Smirnovs saniknots atrūca. — Vispār viņi par šo objektu jau sen interesējas, tas mums ir zināms . . .

—    Kas tad nu iznāk?. . . Vai viņi būtu atteikušies no diversijas Ponomareva laboratorijā? — ģenerālis apsvērdams runāja. — Nolēmuši Gorelu izmantot atsevišķiem uzdevumiem?

—     Tā iznāk! — Smirnovs piekrita, paraustīdams plecus. — Protams, tikai tad, ja noticam situācijai . . .

—    Bet situācijā, redziet, mums izveidojusies pavisam tāda miglaina, saraustīta! — ģenerālis iebilda. — Visa pēdējo notikumu gaita, Gerasim Nikolajevič, man nepatīk. Mēs kaut ko jaucam vai palaižam garām neievērotu, to nevar apšaubīt. . .

—     Iespējams tas ir! — Smirnovs vainīgā balsī piekrita. — Nu jau drīz ieradīsies pats varonis, varēsim aprunāties …

Gorelu atveda uz noda]u trīsdesmit ceturtā objekta apsardzes priekšnieks pats un augstprātīgi lepni, kā jau uzvarētājs, nodeva tieši Berestovam.

—    Drusku par ātru rīkojāties, biedri major! — Berestovs sapīcis sacīja. — Izjaucāt mums dažus nodomus!

—     Jūsu smalkajos paņēmienos neesmu iedziļinājies!— apsardzes priekšnieks pasmīnēja. — Man pavēlēts nelaist ienaidnieku objekta tuvumā, un es ari nelaižu. Jūsu pienākums gudri kombinēt, nu tad paši ari kombinējiet!

—           Bez šaubām! — Berestovs negribīgi piekrita.

—    Tā ir! Nē, biedri, jūs, protams, parādījāt, ka stāvat savu uzdevumu augstumos! Apsveicu, biedri major! . . .

—           Izsaku savu līdzjūtību! — majors ]oti skaidri pateica un atvadīdamies braši, pa kavalēristu parašai sacirta papēžus.

—     Ieradās! — Berestovs ziņoja pulkvedim.

—     Kā viņš izturas? — Smirnovs jautāja.

—            Normāli — nekaunīgi! — Berestovs drūmi atbildēja.

—     Ko atrada, viņu izkratot?

Berestovs nolika pulkvedim priekšā uz galda dokumentus ar Ignata Leopoldoviča Morozova vārdu un starp tiem karaklausības apliecību ar Konstantina Ivanoviča Klebanova vārdu. Pāršķirstījis karaklausības apliecību, Smirnovs nolika to pie malas un sāka pētīt kabatas šķiltaviņās iemontēto mikrofotoaparatu.

Un tad Smirnovs un Gorels pirmo reizi satiekas.

Viņi sēž iepretim viens otram. Gorelam pleci nošļukuši, iegrimušās acis piemiegtas. Plānie, brūnganie plakstiņi tikko manāmi raustās.

. ..— Sveiki, Konstantin Ivanovič! — Smirnovs saka, aplūkodams Gorela seju, kas no klaiņošanas un negulēšanas pavisam sakritusi un novājējusi. Smirnovam uzkrājies prāvs skaits Gorela fotogrāfiju, un viņš tagad redz, cik grūti svešajam vilku sugas radījumam klājies Padomju zemē!

—    Jums būtu laiks nosaukt savu īsto vārdu! — Smirnovs aicina.

Gorels klusē.

Kādu pusstundu Smirnovs mēģina ieskaidrot Gorelam, ka tagad viņam nav vairs nekādas jēgas klusēt un liegties. Laiks rit, bet Gorels joprojām drūmi un bezcerīgi klusē.

Dežurants aizved arestēto.

Uz Smimova rakstāmgalda zvana telefons.

—    Biedri pulkvedi! — runā pieņemamās telpas dežurants. — Te kāda pilsone atnākusi ar ziņojumu. Cik es varu spriest, tas attiecas uz jūsu nozari.

—     Izrakstiet caurlaidi un atvediet viņu pie manis! — Smirnovs atbild, vēl vienmēr domās analizēdams Gorela klusēšanas iemeslus. Kāpēc Gorels klusē? Tagad taču viņam nav izdevīgi klusēt!

Atlaidis stenografisli, Smirnovs devās pie ģenerālā ziņot par pirmo neveiksmīgo sarunu ar Gorelu.

Kad pulkvedis atgriezās, apmeklētāja jau sēdēja atzveltnes krēslā. Jau ienākot istabā, Smirnovs redzēja, ka viņa ir pavisam jauniņa, gandrīz vēl pusaudze.

Viņas poza bija līdz smieklīgumam līdzīga zobārsta pacientes pozai — no visa spēka žņaugdama krēsla roku balstus, viņa sēdēja, galvu ..stīvi un augstu izslējusi. :.'u

Pieejot tuvāk, Smirnovu pārsteidza meitenes seja. Sajā sejā nebija nevienas pareizas līnijas, visas proporcijas šķita sajauktas. Acis bija pārāk lielas, ovala, slīpa šķēluma ar īpatnu, reti sastopamu brūnu krāsu. Tādām acīm piederētos plāns, lepns deguns ar lielām kustīgām nāsīm, bet meitenes deguns bija resns un uzrauts. Sejas apakšējā da]a šķita mazliet smagnēja, bet, kad Smirnovs ieskatījās vērīgāk, viņš saprata, ka tādu iespaidu rada lielā, biezā apakšlūpa, kuru pašā vidū šķēla dzija rieva. Augšlūpa bija daudz šaurāka un plānāka. Uz labās nāss melna, apaļa dzimumzīmīte, un otra gluži tāda pati bija gandrīz pie paša deguna, uz kreisās uzacs. Bet visa seja tomēr bija loti pievilcīga.

Pamanījis meitenes sasprindzināto pozu, Smirnovs neviļus pasmaidīja un teica:

—     Ilgi jūs tā neizturēsiet! Iekārtojieties ērtāk!

Meitene sarauca pieri, bet nepakustējās.

—    Vai zināt ko? — Smirnovs teica, aizsmēķēdams papirosu, — tā mums nekas labs nesanāks, pilsone … — Viņš paskatījās, kāds uzvārds ierakstīts caurlaidē, — pilsone Preisa! Mēs jūs šurp neaicinājām. Jūs atnācāt labprātīgi. Acīm redzot jums vajadzīgs padoms kādā grūti atrisināmā jautājumā. Vai tā ir?

Meitene klusēdama pamāja ar galvu. Viņas pirksti nervozi raustīja rokas somiņas siksniņu.

—    Atļausiet jums aizrādīt, — Smirnovs turpināja, — ka jūs velti tīksmināties ar savu varonību. Godīgums ir katra padomju cilvēka normālā īpašība!

Meitene paskatījās uz Smirnovu, viņas apakšējā, spilgti sarkanā lūpa nodrebēja, un pēkšņi viņa vāri pasmaidīja. Zobi meitenei bija lieli, mazliet nevienādi un ar zilganu spīdumu.

—    Man prieks, ka jūs to saprotat! — ari Smirnovs pasmaidīja. — Ir taču kauns būt gļēvulim. Jā, tieši kauns! Kāpēc jūs ļaujat maziskām, mietpilsoniskām bailēm valdīt pār sevi?

—    Esmu lasījusi un dzirdējusi par Berijas noziegumiem, — meitene atbildēja, caur pieri nedroši skatīdamās uz pulkvedi. — Tādas lietas tik ātri nevar aizmirst. Jūs nedrīkstat spriest par mani bargi tāpēc, ka atnācu pie jums ar smagu sirdi.

—    Nē, atvainojiet! — Smirnovs atteica un aizdedzināja nodzisušo papirosu. — Mans spriedums būs bargs. Visi šie jautājumi taču ir vienkārši un jums vajadzētu tos saprast! Arī pirms Berijas gadījās ienaidnieki, kas mēģināja mūsu zemes sirdij piekļūt, izmantojot valsts iestādes. Vācijā pirms kara to palaimējās izdarīt fašistiem, tā radās Hitlers. Bet pie mums, — ir pirms, ir pēc kara, — tas neizdodas! Daudzi nelieši, un starp tiem arī Berija, darīja visu, kas bija viņu spēkos, bet nekas neiznāca. Vai jūs nekad neesat padomājusi, kāpēc?

—    Agrāk ne, bet tagad es par to domāju! — meitene atbildēja un atkal vāri pasmaidīja. — Kur daudz godīgu, labu cilvēku, saujiņa neliešu nevar uzvarēt… Vai ne?

—     Mūsu iestādēs strādā parasti cilvēki! — Smirnovs sacīja. — Tādi paši kā visi citi mūsu valstī. Tikai mums uzstāda lielākas prasības, tā visa starpība. Bet tagad runāsim par jūsu jautājumu. Kādu padomu jūs gribējāt dabūt?

—    Es jums tūlīt visu izstāstīšu! — meitene atviegloti teica. — Es jau sen gribēju atnākt, bet

ne|āva visas tās lietas, par kurām jūs runājāt un par kurām es nepratu domāt .. .

—    Par kurām domāt jūs neuzskatījāt par savu pienākumu! — Smirnovs pārlaboja. — Lielas prasmes tur nevajag! Tātad es klausos! Mani sauc Gerasims Nikolajevičs!

—    Bet mani — Kira … — meitene sacīja un iekoda apakšlūpu starp zobiem, bet viņas nupat vēl skaidrajās un mierīgajās acīs pēkšņi it kā no pašām dzīlēm uzpeldēja kaut kas, un tas lika Smirnovam kļūt vērīgākam. Tādas acis ir cilvēkiem, kas apraduši ar ilgstošām un stiprām fiziskām sāpēm.

«Vai jus, Gerasim Nikolajevič, ticat, ka var beigt mīlēt tuvu cilvēku par to, ka viņš izdarījis kaut ko sliktu? Es tam neticu. Ja cilvēki tā par sevi apgalvo, tad viņi melo citiem. Ja cilvēks tam arī tic, tad viņš melo pats sev.

Es atnācu tāpēc, ka mīlu savu māti.

Varbūt viņai vēl varētu palīdzēt. Noziegumu viņa taču nav izdarījusi. Viņa vienkārši ir nelaimīgs cilvēks, bez gribas spēka, kam nav izdevies pareizi izveidot savu dzīvi.

Manai mātei ir viena vājība.

Viņas pirmais vīrs, kāds Kirils Meščerskis, bijis nepa laikā briesmīgi bagāts. Es vēl tagad nezinu, ar ko viņš nodarbojies, — dažreiz māte stāsta, ka viņš bijis advokats, citreiz atkal dēvē viņu par inženieri. Bet viņa ir pilnīgi pārliecināta, ka tikai toreiz, būdama Meščerska sieva, viņa dzīvojusi īstu dzīvi. «Bet pēc tam,» māte saka, «es vairs nedzīvoju, bet tikai veģetēju . . .» Viņam par godu māte pat mani nosaukusi par Kiru. Muļķīgs — ists lelles vārds, es to nevaru ciest.

Visa nelaime tā, ka mana māte bijusi ļoti skaista. Tik skaista, ka, aplūkojot viņas fotouzņēmumus no agrākiem laikiem, nemaz negribas ticēt, ka tie ir parastas sievietes attēli. Tie līdzinās gleznām. Un vairāk nekā viņai arī nav un nekad nav bijis, Gerasim Nikolajevič! Mana māte ir sīks, strīdīgs, netaisns cilvēks. Varbūt nav labi tā runāt par savu māti, bet patiesība tomēr paliek patiesība!

Mātei bijuši daudzi vīri. Pats kārtīgākais no visiem — mans tēvs. Viņš komandēja artilērijas pulku un karā krita pie Varšavas. Ar māti viņš šķīries, protams, mātes vainas pēc, kad man bijuši trīs gadi. Kad tēvs iebrauca Maskavā, viņš vienmēr atnāca pie mums, klusēdams nosēdēja pāris stundas, tad atvadījās no mātes, bet es gāju viņu pavadīt. Un ziniet, viņš katru reizi man parādīja Maskavā kaut ko interesantu. Reiz viņš mani aizveda pie kāda sava drauga uz Ļeņina bibliotēku, uz manuskriptu nodaļu. Tēvs aizbrauca, bet es līdz pat šai dienai apmeklēju viņa draugu, tikai tagad mājās. Viņš ir vecs manuskriptu restaurēšanas meistars, un, kad es pie viņa aizeju, viņš mani nosēdina kaut kur kaktiņā, iedod lupu un kādu retu grāmatu, es stundām ilgi aplūkoju zīmētos burtus, vinjetes, ilustrācijās, ko cilvēka rokas radījušas pirms daudziem gadu simteņiem, bet viņš man stāsta par šiem cilvēkiem tā, it kā būtu dzīvojis kopā ar viņiem. Kādu citu reizi tēvs mani aizveda pie konservatorijas skolotājas, un arī viņu es vēl tagad bieži apmeklēju, lai gan muzikāli neesmu apdāvināta. Es vienkārši aizeju un klausos, kā viņa spēlē. Viņas dzīvokli ir daudz puķu, maz mēbeļu un vienmēr — cilvēki. Man tur ir sava vietiņa uz palodzes, skolotāja tur nekad neko neliek, kad aizeju, uzraušos ar visām kājām savā vietiņā un klausos, vērodama pa logu Maskavu, un vēlāk tā negribas iet mājās! . . . Mēs ar tēvu apmeklējām kādu meistaru rūpnīcā «Mašinostroiteļ», pie kura tēvs kādreiz strādājis par atslēdznieku; kādā vasarā viņi paņēma mani lidz uz laukiem, un es tur nodzīvoju līdz pašam rudenim. Tad mēs vēl apciemojām daudzus tēva darba biedrus, un visur kopā ar viņu bija interesanti un jauki. Pirms atvadīšanās tēvs mani aizveda uz kādu veikalu, lai es izmeklētos sev dāvanu. Kopā ar viņu es vienmēr izvēlējos kaut ko ]oti skaistu. Es priecājos, ka tēvs šķiries no mātes, viņa otrā sieva ir laba sieviete, bet māte būtu tēvu pavisam nomocījusi. Ar māti neviens nevar sadzīvot, vienīgi es un viņas pēdējais vīrs, un tas arī vienīgi tāpēc, ka nedzīvo kopā ar māti vienā dzīvokli …

Ir man, ir visiem mātes vīriem dzīvi sagandēja Kirils Meščerskis.

Kā tas varēja notikt? Lūk, tā.

Ja māte saņēma naudu, tad, pārskaitīdama to, viņa vienmēr teica, ka tie esot tikai ubaga graši, īstu naudu viņai mājās nesis vienīgi Kirils. Tūkstošiem! Ja māte pirka sev jaunu mēteli, tad obligāti piezīmēja, ka Meščerskis tādas nožēlojamas skrandas būtu viņai rautin norāvis no muguras. Meščerska laikā viņa valkājusi tikai dārgus kažokus! Meščerska laikā viņai bijusi vasarnīca Jaltā, briljanta auskari, auto, — un tā bez mitas, katrā gadījumā mēs, tas ir, es un mātes vīri, dabūjām dzirdēt pārmetumus un Meščerska slavināšanu.

Kā mēs to varējām izturēt? Ziniet, nepiegriezām vērību. Atjokojām, pateicām kādu asu vārdu. Mēs to uzskatījām par mātes īpatnību. Ir taču cilvēki ar visādām savādībām! Un mēs visi bijām, protams, pārliecināti, ka māte, stāstot par Meščerski, lielāko tiesu fantazē. Tāpat vien, lai palielītos, lai uzmundrinātu sevi.

Pēc manām domām, Meščerskis bijis īsts nelietis. Vienmēr stāstījis mātei, ka nevar bez viņas dzīvot, bet divdesmit sestajā gadā aizbraucis it kā komandējumā uz ārzemēm un nav vairs atgriezies. Riebīgs tips!

Par nelaimi viņš mātei laiku pa laikam atrakstīja. Bet viņa, saņēmusi vēstuli, bija kā spārnos veselu pusgadu, kamēr atnāca jauna vēstule! Reizēm viņš ar kādu paziņu atsūtīja mātei šādas tādas panckas, par kurām māte tāpat līksmoja, gandrīz vai raudādama aiz prieka.

Ļaunākais bija tas, ka gadu gaitā Meščerska dievināšana nemazinājās, bet, gluži otrādi, kļuva arvien kvēlāka. Māte sāka apgalvot, ka drīz viņi abi atkal dzīvošot kopā. Viņš pašlaik realizējot kādu sarežģītu pasākumu, kura rezultātā viņi atkal satikšoties. Tā viņš rakstot. . . Tiesa, par to, kā tas notikšot, — vai mātei būšot jābrauc pie viņa vai arī viņš atgriezīšoties Padomju Savienībā, — māte izteicās visai miglaini. Bet tad viņi dzīvošot kopā līdz pat mūža galam. No mātes viņš prasot tikai vienu — ticēt viņam un gaidīt!

Šādas vēstules padarīja māti pavisam neprātīgu! Un tad vēl ik pēc pusotra vai pēc diviem gadiem ieradās Meščerska sūtīti cilvēki ar sveicieniem, vēstulēm un dāvanām. Visi viņi apgalvoja, ka esot mūsu pašu padomju cilvēki un sastapušies ar Meščerski ārzemju komandējumu laikā.

Ja jūs, Gerasim Nikolajevič, zinātu, cik riebīgi bija šie cilvēki. Joko, bet acis tiem saltas, ļaunas, viņi mēģināja pielabināties mātei, bet paši nicināja viņu, es taču to skaidri redzēju! Ierodas, vēl pāris reizes atnāk, tad pazūd.

Bet māte gluži kā akla. Nekā ne redz, ne dzird. Pietika, ja pa durvīm ienāca kāds klaidonis un pateica, ka viņu sūtījis Meščerskis, māte jau kusa aiz prieka un bija gatava mesties ceļos viņa priekšā!

Tomēr arī tas vēl nebija visgrūtākais! Dzīve mājās kļuva tik drausmīga, it kā kāds gulētu uz nāves gultas un visi pārējie gaidītu, kad viņš beigs elpot . ..

Sen jau būtu aizgājusi no mājām, bet man žēl mātes, Gerasim Nikolajevič! Viņa ir stipri pārvērtusies, kļuvusi pavisam nervoza, naktīs neguļ, dzer vienmēr aspirinu! Pēdējā laikā mēs dzīvojam gluži kā dzelzceļa piestātnē. Māte vairs nerūpējas par saimniecību. Dzīvoklis netiek remontēts, ēdam, kas pagadās, mūsu dzīve rit tā, it kā viss patlaban notiekošais būtu tikai pagaidām, bet drīz vien sāksies pavisam cita, jauna, īsta dzīve. Kāda? Ko māte īsti gaida? Es mēģināju runāt par to ar māti, bet viņa neklausās, tikai kliedz, ka es esot aprobežota, stulba būtne un nespējot viņu saprast. Tajā dienā, kad es saņēmu gatavības apliecību, viņa mani nemaz neapsveica un aizbrauca uz Gagriem! Vairākus mēnešus māte nemaz neziņāja, ka esmu iestājusies medicinas institūtā, bet, kad uzzināja, paraustīja plecus un sacīja, ka tas esot man raksturīgi — izvēlēties tik neinteresantu profesiju . . .

Visu pēdējo laiku māte bija loti drūma, ar mani gandrīz nemaz nerunāja, strīdējās par katru nieku. Tad pēkšņi nāca «lielais» notikums! Pagājušā nedēļā ieradās jauns Meščerska sūtnis! Māte atkal atdzīvojās.

Viņš ieradās pie mums un saslima ar kaut kādu malarijai līdzīgu slimību. Veselu dienu un nakti nogulēja bez samaņas. Nākošajā naktī viņi abi runājās līdz rīta gaismai. Tad viņš aizgāja, un es to vairs neesmu redzējusi. Bet māte kļuva pavisam citāda. Viņa ir enerģiska, jautra, visu laiku joko un pat apmīļo mani, ko nav darījusi jau daudz gadu, Gerasim Nikolajevič!

Es mēģināju nopietni izrunāties ar māli. Lūdzu, lai viņa man pasaka taisnību. Ko viņa gaida no Meščerska? Kas ir visi šie cilvēki? Kāpēc viņi ierodas mūsu mājās kā saimnieki un apietas ar mums kā ar saviem kalpiem? Par ko viņa naktī runājusi ar šo pēdējo atnācēju?

Lūk, ko māte atbildēja. «Kira,» viņa teica, «es tagad saprotu, ka būtu labāk, ja tu dzīvotu par sevi. Tev nerūp manas intereses, man atkal ir svešas tavējās. Tu esi pieaudzis cilvēks, bet dabā pastāv likums, ka jaunie pamet savus vecākus . . . Šķirsimies, es piekritīšu visiem noteikumiem. Sadalīsim dzīvokļa iekārtu vai arī es tev izmaksāšu naudā . . . Došu tev savu zelta pulksteni un kotika kažoku . . .»

«Māt!» es sacīju. «Par ko tu runa? Pec dabas likumiem dzīvo meža zvēri. Mums, cilvēkiem, ir saistoši sabiedriskie likumi! Kā es varu tevi pamest? Tu esi nelaimīgs, slims cilvēks! Es projām no tevis neiešu!»

Bet viņa svieda man ar pelnu trauku un ieslēdzās savā istabā.

Un tagad es atnācu pie jums pēc padoma. Ko lai es daru? Kas ar mums noliek? Reizēm man iešaujas prātā izskaidrojums, no kura k]ūst tik baigi, ka aizraujas elpa. Palīdziet man izprast mūsu dzīvi! Kas ir Meščerskis? Kas dod viņam tādu varu pār māti? Par kādu «jaunu» dzīvi viņa vienmēr runā? Gerasim Nikolajevič, palīdziet mums! Es zinu tikai vienu — nav iespējams dzīvot tā, kā mēs dzīvojam . . . Iedodiet man, lūdzu, papirosu, es reizēm smēķēju, kad neviens neredz, un no jums es nekaunos . . . Paldies! Nē, es pati aizdedzināšu sērkociņu . . . Man patīk uguns. Gerasim Nikolajevič, tas ir viss . . . Vairāk man nav ko stāstīt!»

Kiras seja ik mirkli mainīja izteiksmi gluži kā brūni sārla gliemežnīcas virsma, kad tai pāri slīd ēnas.

—    Tātad jūs atnācāt pie mums tāpēc, ka mājās grūta dzīve?

—     Jā, es gribēju . . .

—     Jūs gribējāt, lai es jūsu vietā izprotu, kas pie jums mājās ir labs, kas slikts?

Kira satraukti klusēja un ar izbrīnu vēroja pulkvedi.

—     Jūs gribējāt, — Smirnovs labsirdīgi turpināja, — lai mēs savestu kārtībā jūsu mājas dzīvi? Bet mēs, Kira, esam iestāde, kas atmasko noziedzniekus! Mēs neiejaucamies cilvēku privātā dzīvē, un nevienam nav tiesības to darīt, ja nav nopietnu iemeslu.

—     Es gribēju . . .

—     Jūs, Kira, gribējāt, lai es pasaku, vai jūsu māte rīkojas labi vai slikti? Bet ko jūs pati par to domājat?

—    Es nezinu, tie visi ir ļoti nopietni jautājumi . . . — Kira steidzīgi atbildēja. Viņa atkal iekoda lūpu zobos, un acis tai aizvainoti iezibējās.

—     Es atnācu, lai vaļsirdīgi visu izstāstītu … — viņa piebilda, lēni izrunādama vārdus, un iemeta pelnu trauciņā neizsmēķēto papirosu. — Jūs mani it kā nosodāt!

—    Kira, cik jums gadu?

—    Divdesmit divi ar pusi. Nē, rājienu gan, ludzu, man neizsakiet. Tādēļ es šurp nenācu! — papurinājusi galvu, viņa noteikti sacīja.

—    Ko jūs, vai tad es drīkstu? — pulkvedis pasmaidīja. — Es tikai gribēju apjautāties, cik ilgi vēl vajadzēs jūs audzināt. Nē, tiešām? Nu, pieņemsim, ka jūsu mātei nebija laika to darīt. Skolā jūs taču audzināja? Arī komjaunatnes organizācijā? Institūtā atkal audzina? Vai nebūtu jau laiks kļūt patstāvīgai?

—    Cilvēks parāda sevi darbā! Un, kad es . . .

—           Cilvēka būtība izpaužas viņa rīcībā! Ari darbs ir rīcība!

—           Cilvēki, kas ierodas Meščerska uzdevumā, man šķiet aizdomīgi! — Kira noteikti sacīja.

—     Kāpēc jūs līdz šim viņus pacietāt?

—            Es dzīvoju pie mātes … — Kira vāji aizstāvējās.

—            Jau četri ar pusi gada jūs esat pilngadīga! Kā izpaudusies šī jūsu pilngadība? Jūs viena pati braucat metro? Lietus laikā staigājat bez kalošām? Nu redziet nu, viņai jau veseli divdesmit divi ar pusi gada, bet viņa raud!

—           Pēc jūsu domām es esmu ir ģ]ēvule, ir bez gribas, ir . . .

—           Tas nav tikai pēc manām domām. Tas tā ir patiesībā. Arī pie mums jūs taču neatnācāt pēc pašas ierosmes, vai ne? Melot, pēc manām domām, jūs tomēr nespēsiet!

—           Taisnība … — Kira iešņukstējās un slaucīja ar cimdu acis. — Iedodiet man vēl vienu papirosu.

—           Iztiksiet ari bez papirosa! Kas jums deva padomu nākt pie mums?

—           Volodja! Tas ir — Oļešins. Kāds no mūsu studentiem. Nē, vai jūs tiešām domājat, ka es nekam nederu?

—          Nē taču, tādas muļķības es neesmu jums teicis. Un Volodja? Droši vien gaida kaut kur tuvumā ?

—           Skvērā . . . Bet kā jūs to zināt? — vienā mirkli asaras Kiras acis bija izžuvušas, viņa pasmaidīja un ziņkārīgi skatījās uz Smirnovu.

—    Esmu jau vecs, Kira. 1 ūllt jūs aizvadīs līdz izejai! — Smirnovs parakstīja Kiras caurlaidi un piespieda zvana pogu. — Nu, novēlu jums visu labu! — viņš teica Kirai.

—           Bet … — Kira piecēlās no krēsla. — Vai jūs man neko neteiksiet? Nedosiet nekādu padomu?

Smirnovs piecēlās. Ienāca dežurants.

—            Ivan Ivanovič! Pavadiet pilsoni Preisu līdz izejai! — Smirnovs pavēlēja dežurantam.

Tad pulkvedis pagriezās pret Kiru, un, līdzjūtīgi smaidīdams, sacīja:

—            Pati, pati izlemiet! Ir jau laiks! Galva jums taču uz pleciem ir! Arī sirds krūtis! Volodja arī nav tālu, un jums tas ir svarīgs faktors. Acīm redzot viņš jums dod pareizus padomus. Bet jūs tomēr pamēģiniet dzīvot pali ar savu prātu. Uz redzēšanos…

—            Vai es… Vai es drīkstu vēl kādreiz atnākt pie jums? — Kira noskumusi vaicāja.

—            Esmu ļoti aizņemts, Kira! — Smirnovs vienkārši sacīja un pagāja uz durvju pusi. — Vienīgi ja gadītos kas svarīgs …

Dežurants nepacietīgi ieklepojās.

Kira gribēja kaut ko teikt, bet apdomājās.

—            Labi. Pati! — viņa sacīja, tad nopūtās, pavicināja cimdu un izgāja gaitenī.

—            Ivan Ivanovič! — Smirnovs uz mirkli aizturēja dežurantu. — Atsūtiet tūlīt pie manis Aleksandru Daņiloviču.

—           Uz redzēšanos, Gerasim Nikolajevič! — gaitenī stāvēdama, Kira klusu sacīja, bet Smirnovs tikai izklaidīgi pamāja ar galvu. Viņš Kiru vairs

ne redzēja, ne dzirdēja . .. Viņu šajā mirkli bija pavisam apstulbinājusi pēkšņa doma.

Kad Berestovs steidzīgi ienāca kabinetā, Smirnovs stāvēja pie loga, ar abām rokām atbalstījies pret spraiš|icm. Viņš pievērsās ienācējam, un Berestovs ieraudzīja, ka pulkveža acis zib un viņš reizē ir gan saniknots, gan arī priecājas par kaut ko.

—    Nupat pie manis bija Adelinas Preisas meita, — Smirnovs sacīja, atkal pieiedams pie rakstāmgalda. — Lāga meitene, bet vēl pavisam zaļa. Viņa pastāstīja ļoti interesantas lietas, kapteini! Satikšanās viela Preisas dzīvoklī pastāv jau sen! Jā, jā… Mēs tās ietekmi ne vienu vien reizi esam darba gaitā jutuši. Nogulējām, Aleksandr Daņilovič! Bet nekas, toties, man liekas, varēsim atrisināt vēl daudzus neskaidrus jautājumus! Kā uzvedas Gorels? — negaidot un strupi noprasīja pulkvedis.

—    Gu], Ēd. Klusē. Izturas pavisam mierīgi, pat dusmas sanāk, biedri pulkvedi! — Berestovs atbildēja un ar interesi vēroja Smirnova seju.

—     Piezvaniet tūlīt uz prokuraturu un pasakiet, ka šodien viņi var uzrādīt Gorelam apsūdzību par Okuņeva noslepkavošanu un uzbrukumu zēnam Juri jam Stolbcovam un kapteinim Zacharovam. Tad vēl. Apskatieties, vai arehivā nav ziņas par kādu Kirilu Meščerski. Nepa laikā un vēlāk.

Kad Berestovs bija aizgājis, pulkvedis noņēma telefona klausuli, uzgrieza ģeneraļa numuru, un, dabūjis savienojumu, sacīja:

—    Atļausiet aiziet pie jums, biedri ģenerāli!

Man icnaca prata kads ārkārtīgi svarīgs apsvērums! Tieši tā! Pēc pāris minūtēm būšu pie jums.

Gorelu tiesāja par slepkavību.

Pie maza galdiņa, kas veidoja it kā Smirnova rakstāmgalda pagarinājumu, sēdēja stenografiste, grozīdama pirkstos zīmuli un pārdomādama, vai viņai izdosies šodien nokārtot institūtā ieskaiti vācu valodā.

Pēkšņi stenografiste juta, ka visus cilvēkus, kas atradās kabinetā, pārņēmis sasprindzinājums. Viņa pacēla galvu un paskatījās uz klātesošajiem. Prokurors lasīja izmeklēšanas materialus. Smirnovs sēdēja, zemu noliecis galvu pār tikko uz papīra lapas uzrakstītām atzīmēm. Ģenerālis, ģērbies civilā tērpā, sēdēja klusu un neuzkrītoši uz krēsla blakus grāmatu skapim. Berestovs vērīgi pētīja veclaicīgo ozolkoka pulksteņa skapi. Gorels sēdēja atzveltnes krēslā, pleci viņam, kā vienmēr, bija zemu noslīguši, pusaizvērtās, miegainās acis nekā neredzēja. Viņš joprojām klusēja.

Toksikoloģijas profesors Sergejs Jakovjevičs Fjodorovskis, izmeklējis nelaiķim Okuņevam un smagi ievainotajam kapteinim Zacharovam noņemtos asins paraugus, bija konstatējis, ka abos gadījumos aukstais ierocis saindēts ar indi, kas saposta nervu centrus un vispirmā kārtā asins riņķošanas sistēmu.

Stenografiste paskatījās uz apsūdzēto. Viņa plaksti bija atvērušies, skatiens k]uvis saprātīgs un uztraukts. Apsūdzētā lūpas sakustējās un gāmurs nocilājās, it kā viņš būtu kaut ko norijis.

Viņš paskatījās uz Smirnovu un atkal pievērsa skatienu prokuroram. Prokurors beidza lasīt apsūdzības raksta pēdējās rindkopas. Stenografiste pēkšņi pamanīja, ka apcietinātā sejā skaidri saredzami zilgani plankumi, bet āda starp tiem izskatās bāla kā mironim. Viņa lūpas bija pavisam tumšas, bet elpa kļuvusi nevienmērīga.

Stenografiste palūkojās uz Smirnovu un pavisam skaidri redzēja, ka pulkvedim deniņos strauji pulsē dzīsliņa. Ģenerālis bija pielicis pie acīm plaukstu kā cepures nagu. Stenografistes un Berestova skatieni sastapās, un Berestovs strauji novērsa acis.

«Kāpēc viņi tā uztraucas?» stenografiste brīnījās. «Kas te īsti notiek?»

Pabeidzis lasīt pēdējo teikumu, prokurors apklusa.

Sasprindzinājums kļuva tik nomācošs, ka stenografistei pēkšņi sāka dauzīties sirds.

Viņa atkal paskatījās uz apsūdzēto. Apakšējā lūpa tam bija atkārusies, atsegdama nikotina nodzeltinātos zobus.

Apsūdzētais piecēlās un atkal smagi noslīga krēslā.

Visi klusēja. Neviens nekustējās.

—    Tā ir k|ūda! — apcietinātais teica un, turēdamies pie krēsla roku balstiem, piecēlās. — Es nevienu neesmu ne nogalinājis, ne ievainojis. —. Viņš ar abām rokām saķēra kaklu. — Neviens mani netika brīdinājis! — viņš gandrīz vai kliedza. — Tā ir neģēlība! Pēc jūsu likumiem par slepkavību soda ar nāvi! Es zinu likumus! Es neesmu devis piekrišanu iet nāvē!

—     Interesanti! — ģenerālis griezīgi teica, joprojām turēdams plaukstu pie acīm. — Džentlmenis loti viduvēji pārvalda krievu valodu! Vai jūs dzirdat, biedri, cik stiprs akcents? Kā tad viņu neviens pie mums nav ievērojis?

Apcietinātais nedzirdēja, ko ģenerālis saka. Viņu bija pārņēmusi viena vienīga sajūta — kāds viņam nodarījis pāri. Nežēlīgi un nodevīgi nodarījis pāri, pats slēpdamies aiz stūra. Apcietinātais ārdījās un kliedza, raudāja balsī, plēsa savas drēbes. Smirnovs ataicināja ārstu, apcietinātajam iedeva baldrianu ar bromu.

Kad apcietinātais pēc vairākām sļundām bija atguvies, visi atkal sapulcējās Smirnova kabinetā.

—     Tātad jūs apgalvojat, ka neesat vainīgs slepkavībā? — prokurors vaicāja.

—     Tik un tā man neviens neticēs! — apcietinātais apatiski atbildēja. — Mani nošaus, un ar to viss beigsies. Protams, ka es neesmu slepkavojis! Es esmu tikai Lielā Jūliusa dublieris!

Berestovs neizturēja un iesvilpās. Ģenerālis nolaida roku un viegli pasmaidīja, pamāja ar galvu Smirnovam.

—     Es esmu dubultnieks! — apcietinātais atkārtoja. — Viņi mani nodevuši, un es nedomāju klusēt! Es tikai palīdzu Lielajam Jūliusam; kad viņam jāiegūst laiks vai jāpazūd, viņš noliek mani pa triecienam, bet pats turpina izpildīt uzdevumu …

—    Lielais Jūliuss … — Smirnovs nomurmināja.

—    Nu, to viru mēs pazīstam! Bet vai Stefena Gorela vārds jums nav zināms? — viņš vaicāja apcietinātajam.

—     Nē! — tas ātri atteica. — Bet Jūliusam ir daudz vārdu. Katram darbam viņš pieņem jaunu vārdu. Nemainīgu numuru vai palamu agri vai vēlu atšifrē. Lai atšifrētu Jūliusu, jāņem vērā daudzi vārdi.

—     Kāds uzdevums jums bija tagad, pie mums? — ģenerālis vaicāja.

—     Šodien es jums pateikšu visu! — apcietinātais steidzīgi atbildēja un piecēlies pagriezās pret ģenerāli, instinktivi nojauzdams, ka ar viņu runā cilvēks, kam ir augstākā dienesta pakāpe un augstākais stāvoklis starp visiem klātesošajiem.

—     Tagad es pateikšu visu! — apcietinātais atkārtoja, un viņa balsī ieskanējās draudi. — Ierados Krievijā pirms dažām dienām, atbraucu grāmatu kastē kopā ar diplomātisko bagažu. Šefs, Robertsa kungs, izsniedza man dokumentus ar Morozova vārdu un karaklausības apliecību, kuru es it kā nevijus būtu atstājis starp īstajiem dokumentiem, ar K]eb… Kļebanova vārdu. Lot i grūti izrunājams vārds. Man nav vairs cigarešu, atļaujiet uzsmēķēt no jūsējām… Pateicos! Tā, tagad ir labi… Jūs man neticēsiet, bet es esmu laimīgs, ka beidzot reiz varēšu pilnīgi atmaksāt šiem neliešiem un izstāstīt jums visu, visu, visu … Ar šiem dokumentiem man bija jāierodas dzīvokli Lielajā Afanasjeva šķērsielā, jāpavada tur dažas stundas, no turienes jādodas uz militāro objektu un nepiesardzīgi jāizdara uzņēmums, lai mani arestētu …

Robertss, vizinādamies kopā ar sievu, pats izsēdināja mani no mašīnas ārpus pilsētas, un es devos izpildīt uzdevumu …

—     Vai jums pavēlēja nopratināšanā klusēt? — Smirnovs vaicāja.

—            Saprotams! — apstiprināja apcietinātais.

—    Klusēt un novilcināt laiku. Lai jūs domātu, ka esat notvēruši Gorelu, un netraucētu viņu izpildīt uzdevumu…

—     Vai jums ir zināms, kas Lielajam Jūliusam īstenībā uzdots?

—     Ko jūs! Nē, nē!… — patiesi nobijies, iesaucās apsūdzētais. — Ko jūs! Kādēļ man tas jāzina! Tūlīt paskaidrošu, kā es strādāju ar Jūliusu. Tas ir pavisam vienkārši! Lūk, piemēram, nesen Parizes tuvumā. Kāda zinātnieka vasarnīca. Jūliuss ir viņa viesis. Zinātnieks strādā savā kabinetā. Dārzā iepretim kabineta logiem Jūliuss atpūtas krēslā lasa. Es, krūmos paslēpies, gaidu signālu. Pienāk izdevīgs brīdis, un mēs apmaināmies vietām. Es sēžu iepretī kabineta logiem un lasu, bet Jūliuss fotografē laboratorijā. Zinātnieks redz, ka Jūliuss sēž saulītē un lasa… Daudz un dažādas kombinācijās esam taisījuši! Es visu pateikšu. Tā taču neģēlība sūtīt mani tādā darbā, kur draud nāves sods par slepkavību. Un pēc tam, kad viņi mani mocījuši tik daudz gadu …

Apcietinātajam atkal uznāca raudāšanas lēkme. Smirnovs pasniedza viņam glāzi ūdens un nogaidīja, kamēr viņš apmierināsies .

—     Vai esat francūzis? — ģenerālis jautāja.

—     Ja, monsieur! Filips Destēns — tas ir mans īstais vārds …

—     Kā jus nok)uvāt pie Jūliusa? — ģenerālis pārtrauca apcietinātā izsaucienus.

—     Nelaime vienmēr uzbrūk negaidīti! — Destēns nomākti sacīja. — Es esmu frizieris, monsieur! Četrdesmit piektajā gadā es biju Bretaņā pie savas mātes. Braucu ar velosipedu, tas ir lēts un patīkams ceļošanas veids. Atcejā uz Parizi mani bija ievērojis Lielais Jūliuss. Boširo miestiņā apmetos kādā turistu pansijā. Naktī mani pamodināja spilgta gaisma, es atvēru acis un ieraudzīju pie savas gultas policistus. Viņi saslēdza man rokas dzelžos. Biju apcietināts par slepkavību. Es gandrīz vai prātu zaudēju, kad nākamajā dienā mani pieveda pie līķa: nekad nebiju redzējis šo cilvēku! Pēc dažām dienām kamerā ienāca Jūliuss un sacīja, ka mana lielā līdzība ar viņu varot mani glābt no nāves soda. Lūk, tā es nokļuvu viņa rīcībā. Divas reizes mēģināju aizbēgt, un abas reizes Jūliuss mani par to piekāva. Trešo reizi es vairs neuzdrošinājos bēgt. Tas arī viss, — ko lai vēl saku? Uz Parizi pie ģimenes es vairs neatgriezos. Sievai viņi pateica, ka es esot dabūjis galu autokatastrofā uz ceļa. Es nezinu, kas noticis ar manu ģimeni. Viņi gan apsolīja neaizskart Katrinu un mazo Katrinīti, — bet vai tad viņiem var ticēt? Tie tak ir suņi!

—1 Nu, pagaidām viss ir skaidrs! — ģenerālis pieceldamies teica Smirnovam. — Destēna kungs var stāties pie sīkas un pilnīgas autobiogrāfijās uzrakstīšanas, bet mūs gaida daudz steidzamāki darbi. Lūdzu, pulkvedi, ienāciet pie manis! Ari jūs palūgšu, kapteini! — ģenerālis piebilda, pavērsies pret Berestovu.

—    Kur varētu būt Gorels, mani cienījamie biedri? — ģenerālis vaicāja Smirnovam un Berestovam, kad viņi bija palikuši vieni ģeneraļa kabinetā. — Jūsu nojauta, Gerasim Nikolajevič, izrādījās pareiza. Trīsdesmit ceturtajā objektā aizturēts Gorela dubultnieks. Bet tas, ka jūs pareizi uzminējāt notikušo, mūsu stāvokli nepadara vieglāku, bet gan vēl grūtāku. Tātad Gorels atkal mums izsprucis no rokām! Kā tas varēja notikt, kapteini Berestov?

—    Pakārt mani vajadzētu, biedri ģenerāli! — Berestovs pavisam izmisis atbildēja. — Es esmu vainīgs. Tikai tagad saprotu, cik vainīgs esmu! Viss notika šādi. Mēs pavadījām Gorelu līdz Afanasjeva šķērsielai un sākām novērošanu. Tālāk. Tai pašā dienā, kad Destēns devās uz trīsdesmit ceturto objektu, mūsu grupas darbinieks Rjabušenko ziņoja man pa telefonu: «Novērojamais atgriezās mītnē.» Es viņam prasu: «Kā to lai saprot — «atgriezās»? Viņš taču nemaz nav izgājis!» Rjabušenko man atbild: «Jā, izgājis nav, biedri kapteini!» — «Kā tad tu man ziņo,» es saku, «ka viņš atgriezies?» Rjabušenko klusē. Devos pats turp, satikāmies abi. Es tad nu …

—    Saņēmāt Rjabušenko labi stingri? — ģenerālis ieprasījās.

—    Tā bija! Es viņam visu laiku atkārtoju: «Tātad tu neesi pamanījis, ka viņš aizgāja! Un ne tikai tu vien, bet jūs visi esat nogulējuši!» Taisnibu sakot, novērošanu izdarīt tur ir ļoti grūti, un Gorels varēja izsprukt kurā katrā vietā. Saaicināju citus darbiniekus. Neviens nebija redzējis Gorelu aizejam no dzīvokļa.

—     Nu, tad jūs, protams, sākāt ārdīties… — ģenerālis ieminējās.

—     Nē, kāpēc tad ārdīties! Es tikai gribēju noskaidrot, kurš no maniem cilvēkiem slēpj savu kļūdu! Tas taču ir visļaunākais, biedri ģenerālmajor!

—    Viņš neārdījās, viņš tos pierunāja! — Smirnovs sabozies norūca.

—     Tieši tā, biedri pulkvedi! — Berestovs, vainīgs juzdamies, piekrita. — Tagad es saprotu, ka pierunāju viņus atzīt neizdarītu kļūdu. Nu, viņi ir disciplinēti ļaudis, grib, lai darbs sekmētos, tāpēc arī noticēja man!

—     Tātad, tikko Destēns iznāca no dzīvokļa Afanasjcva šķērsielā, visa grupa viņam sekoja …

—            Jā! — Berestovs drūmi palocīja galvu.

—     Bet, kad viņu trīsdesmit ceturtajā objektā ar tādu sajūsmu notvēra, mūsējie devās uz nodaļu bēdāties. Bet Gorels pa to laiku piemānīja novērotāju, kas palika dežurēt Afanasjeva šķērsielā. Ar vienu vien cilvēku viņš tika galā… Un nozuda! Tā ir mana vaina, biedri ģenerāli!

Ģenerālis piecēlās no krēsla un kādu laiku klusēdams staigāja pa istabu, cenzdamies spert soļus tā, lai zābaku purngali trāpītu paklāja raksta kvadratos.

—     Bet es domāju tā! — viņš apstājās un saīdzis teica. — Bailes no kļūdām ir daudz bīstamākas nekā pašas kļūdas! Vai jūs dzirdat, biedri? Baidīdamies izdarīt kļūdu, cilvēks zaudē aktivitati. Viņš dreb par savu autoritati un, cenzdamies ar visiem spēkiem un par katru cenu saglabāt savu iebojāto reputāciju, zaudē galu galā savas labākās īpašības. Starp citu, viens no tādiem «glābšanās» paņēmieniem ir nekavējoties un bez ierunām atzīt savu vainu. Sak, jo ātrāk un pilnīgāk es atzīšos, jo stingrāk pats sevi nokritizēšu, jo mazāka būs mana atbildība! Bet, ja nu Rjabušenko būtu palicis pie sava, noteikti apgalvojis, ka novērojamais «nav gājis prom — un tas ir viss,» — tad mēs būtu kļuvuši domīgi un beidzot arī izpratuši, kas patiesībā noticis. Nē, tiešām! — ģenerālis iekaisis turpināja, atkal uzsākdams soļot pa paklāja kvadrātiem. — Vai tad mēs neesam cilvēki? Esam! Dzīvam cilvēkam viss var gadīties. Bet, ja mūsu starpā valdīs pilnīga atklātība, ja visi darbinieki būs uzticami, kļūdas nebūs bīstamas. Un tagad ņemsim un apdomāsim, kā lai tiekam ārā no grūtā stāvokļa. Gorels jāatrod vēl šodien pat, tā ir pavēle! Vai dzirdējāt, kapteini Berestov? Kaujas pavēle!

Miša Solovjovs aizgāja apmeklēt Zacharovu.

Gaisma mazajā slimnīcas telpā bija balta un mierīga. Zacharovs sēdēja pusguļus atlaidies pret spilveniem, un Miša viņu pirmajā brīdī nepazina: kapteinis bija pavisam novājējis un viņa seja kļuvusi tumša. Apsveicinājies Miša atsēdās uz krēsla, sakrustoja kājas zem tā un sakārtoja iestērķelēto ķiteli, kuram bija nepatīkama smaka.

—          Nu, ko tu tāds sabozies? — Zacharovs vāri pasmaidīja. — Tu laikam domā, ka vienmēr palikšu tāds sarucis? Nē, tāds es kļūšu, kad man būs gadu sešdesmit. Atveseļošos un izskatīšos atkal kā jauneklis … Kā klājas, Mišuk?

Miša ar pūlēm pasmaidīja.

—     Nekas, ļoti labi, pateicos, biedri kapteini! — viņš atbildēja, izvairīdamies no Zacharova skatiena. — Normāli!

—     Kāpēc tu melo? — Zacharovs apklusa, lai saņemtu spēkus. — Pulkvedis atkal piesēdināja pie papīriem?

—     Jā! — Miša bēdīgi palocīja galvu. — Es gribu iesniegt raportu, lai mani sūta atpakaļ uz karaspēka daļu.

—     Kāpēc tad tā? — Zacharova gurdais un it kā no tālēm atklīdušais skatiens iegrima Mišas acīs.

—     Man neveicas, biedri kapteini! — Miša padevīgi atbildēja. — Kauns. It kā es būtu sliktāks par visiem citiem. Tagad pat nelaiž vairs pie īsta darba. Tikai tādos sīkumos šo to palīdzu… Bet es … — Miša nevarīgi apklusa.

—     Bet tu gribētu pastrādāt varoņdarbu? — Zacharovs sirsnīgi pasmaidīja.

Miša klusēdams nopūtās. Viņa ausis bija kļuvušas pavisam sarkanas.

—     Varoņdarbs, «Mazulīt», nav tikai darbs vien. Varoņdarbs prasa arī raksturu! — Zacharovs lēnām runāja, taupīdams spēkus un elpu. — Man patlaban ienāca prātā kas cits… — viņš turpināja. — Varbūt tev nav īstas patikas uz mūsu darbu? Tu taču zini, ka profesija ir viens, bet iekšējais aicinājums pavisam kas cits! Piemēram, lai būtu par ārstu, nepieciešams aicinājums! Pedagogam — gluži tas pats. Gadās, ka cilvēks beidz institutu ar uzslavu, bet savā profesijā nespēj strādāt, kā nākas. Ir pašam grūti, ir citiem cilvēkiem nav viegli ar viņu sastrādāt!

Zacharovs apklusa. Viņa acu plaksti aizvērās, elpa k]uva tikko dzirdama. Pagāja dažas minūtes, Miša pieliecās, ielūkojās Zacharova sejā un saprata, ka kapteinis aizmidzis. Bet, kad, Mišām pieceļoties, iečīkstējās krēsls, kapteinis atvēra acis.

—   Nē, nē, esmu nomodā, — viņš sacīja Mišām.

—    Man tagad bieži tā gadās. Ne no šā, ne no tā pēkšņi kāds it kā pagriež manī strāvas izslēdzēju… Kad atspirgšu… Par ko mēs runājām? Nē, man pašam tas jāatceras. Jā, par aicinājumu. Redzi, es kādreiz biju skolotājs. Labāku darbu es nevaru iedomāties. Bet tam nav nozīmes. Sākās karš, iestājos zemes sargos. No turienes — armijā. Dienēju kājniekos, biju izlūks. Partija mobilizēja mani darbam drošības iestādēs. Atteikties es nevarēju, esmu taču komunists, sapratu, ka grūtajos darba iecirkņos vajadzīgi cilvēki. Un tā arī turpināju strādāt līdz pat šai dienai. Bet partijas darbu, Mišuk, es vienmēr esmu mīlējis. Jau kopš komjaunieša gadiem biju pieradis vienmēr atrasties starp cilvēkiem, mani vienmēr interesēja, kāpēc cilvēkiem grūti un kā viņiem lai palīdz. Un, kad sāku strādāt drošības iestādēs, sapratu — nav nekādas starpības. Šķiet, «Mazulīt», tas pats partijas darbs, tikai apstākļi grūtāki. Vienmēr jāiet uzbrukumā! Bet tu vēl esi jauns! Tevi cilvēki vēl neinteresē, tu pats ar sevi vēl neesi ticis galā! Gribas padižoties, tu vēl vienmēr domā tikai par sevi! …

—   Nevajag, biedri kapteini, jums grūti runāt!

—   Ko nu, grūti! — Zacharovs dusmīgi saviebās. — Ārsts saka, ka es atspirgšot!

Zacharovs atkal aizvēra acis un kādu brīdi gulēja klusēdams, Miša sakņupis sēdēja uz maza, neērta krēsla un bailīgi klausījās baltajā klusumā.

—   Par ko es runāju? — Zacharovs ska|i ieteicās. — Nē, es pats… Ārsts saka, ka tas pāriešot. Jā. Tu gribi aiziet. Nu, ko tur lai dara, Michail. Pie mums bez iekšēja aicinājuma nevar strādāt. Man tomēr liekas, ka tu pats sevi vēl nepazīsti. Es tevi novēroju. Vēl mazu laiciņu, un tev jau gribēsies ziedot visus spēkus, lai cilvēki varētu mierīgi dzīvot… Mans padoms — nogaidi…

—   Kad jūs atgriezīsieties nodajā, tad arī izlemšu!

—   Es, «Mazulīt», vairs noda]ā neatgriezīšos! — Zacharovs monotoni sacīja un pagriezās pret sienu.

—   Veselība nejaus …

—   Atspirgsiet, biedri kapteini! Ievainojums sadzīs! — Miša steidzās atbildēt.

—   Ko nu par ievainojumu! Tas, protams, sadzīs! Ar indi bija jācīnās, sirds sabeigta… Ko nu mēs par to tagad runāsim. Pastāsti labāk, kā tev iet! Pastāsti kaut ko interesantu!

—    Interesantu… — Miša pēkšņi kaut ko atcerējās un sāka smaidīt. — Kā tad, ir gan kaut kas interesants, biedri kapteini! Jau šurp nākot nodomāju katrā ziņā pastāstīt. Man iznāca iepazīties ar Kubikovu. Ar Igoru Aleksandroviču. Ar ekspertu.

—   Ko tu saki? — Zacharovs kļuva mundrāks un, atbalstījies pret spilveniem, paņēma no galda nepiebāztu pīpi.

—   Aizbraucu pie viņa noformēt dažus dokumentus, nu, viņš mani uzaicināja pusdienās. Svētdien vizinājāmies slidlaivā. Jā, redziet, kāda man autoritate nodaļā. Visiem karstākais darba laiks, bet es braukāju pie Kubikova … — Miša aizvainots nopūtās.

—   Nu labi, es tev kaut ko paskaidrošu. — Zacharovs pasmīnēja, sūkdams tukšo pīpi. — Gorela lietas izmeklēšanā tevi vairs nevar izmantot. Tu pats esi vainīgs, tu viņam parādījies.

—   Kad? — Miša nobāla, uzreiz aizmirsdams Kubikovu.

—   Sen jau. Pašu pirmo reizi, kad tu novēroji Okuņevu… Gorels sekoja otrā mašīnā. Tajā mašīnā, kas aiz jums pārbrauca ielu krustojumu dzeltenā signālā laikā, — vai atceries?

—   Es esmu muļķis, biedri kapteini… Ai, kāds stulbenis!

—   Tieši par to ir runa! Pagaidi, es tev paskaidrošu, kādā ziņā tu esi stulbenis. Pie Ņikitas vārtiem viņš lika šoferim apdzīt jūsu mašīnu tieši tādēļ, lai redzētu tevi. Bet tu sēdēji pavisam atklāti, it kā dotos uz viesībām … Nu, un tagad — spried pats, kā lai tevi izmanto darbā, ja tu jau pašā sākumā atklāji savu inkognito. Uz ko tu vari dusmoties? Tev nav ko teikt? Nu, lūk, tā tas arī ir. Bet tu gribi iesniegt raportu.

—   Es esmu muļķis! — Miša sarūgtināts atkārtoja.

—   Muļķus pie mums darbā netur. Za]š tu vēl esi, Michail! Un pārāk lielu vērību veltī savai personai. Droši vien toreiz, izpildot uzdevumu, dižojies, jūsmoji par sevi! Sak, lūk, kur jaunais, apdāvinātais pretizlūkošanas darbinieks Michails Solovjovs bezbailīgi vajā ienaidnieku … Esi vienkāršāks, «Mazulīt»! Domā vairāk par cilvēkiem, kuru labā tu strādā! Nu, kas tad bija ar Kubikovu?

—   Nekā sevišķa, biedri kapteini! — apatiski atteica Miša, no dzirdētā pavisam satriekts. Tomēr cita doma tūlīt izklīdināja sarūgtinājumu. Jaunas, smagas sajūtas nomākts, viņš vēroja kapteiņa seju.

—   Bet kā jūs dzīvosiet, biedri kapteini, ja neatgriezīsieties vairs nodaļā? — Miša nedroši un līdzjūtīgi vaicāja.

—   Pavisam vienkārši! — Zacharovs atkal novērsās. — Strādāšu kā agrāk skolā! Es mācīju vēsturi. Atgūšu mazliet spēkus, iestāšos skolotāju kvalifikacijas celšanas kursos. Iedos man klasi, Mišuk! Trīsdesmit piecas bērnu dvēselītes — tas, vai zini, ir plašs darbalauks… Tagad es…

Zacharova balss apklusa, it kā izdzisa . . . Viņš atkal iesnaudās. Miša brīdi nogaidīja, bet Zacharova snauda pārvērtās dziļā, mierīgā miegā. Uzrakstījis kapteinim zīmīti, kurā bija pateiktas ardievas un viss, ko parasti saka grūti slimiem cilvēkiem, Miša klusu, uz pirkstgaliem izgāja no istabas.

Kira nolēma noteikti un atklāti izrunāties ar māti. Sī izrunāšanās izvērtās par vienu no tām smagajām, juceklīgajām sarunām, kuru laikā cilvēki lāgā nesaprot, ko tie īsti grib cits no cita, un izgāž savas daudzu gadu laikā uzkrājušās dusmas.

Augstāko spriegumu saruna sasniedza ap pulksten trim naktī.

Adelina Save]jevna stāvēja istabas vidū, un viņas acu milzīgie, melnie redzokļi raudzījās akli, nekā neuztverot.

Kira sēdēja pie galda un, galvu rokās atspiedusi, raudāja skaļi kā mazs bērns.

—   Ko tu gribi no manis? — Adelina Saveļjevna draudīgi noprasīja.

—   Es gribu, lai mēs būtu godīgi cilvēki! — Kira teica izmisuma pilnā balsī. — Vai tu saproti? Lai tev būtu kaut kas, ko tu mīlētu, lai tev kaut kas darītu prieku! Gribu dzīvot kā visi citi, gulēt mierīgi! Es ienistu tavu Mešrerski tāpēc, ka viņš visu laiku posta mūsu dzīvi. Neatbildi uz viņa vēstulēm. Lai nenāk vairs viņa cilvēki, negaidi no viņiem nekā …

—   Labi! — Adelina Saveļjevna pēkšņi padevīgi piekrita un atsēdās Kirai blakus pie galda.

—   Esmu ar mieru. Tikai iesim tagad gulēt!

Viņa runāja apbrīnojami mierigi un labsirdīgi. Kira bija pārāk nogurusi, lai šaubītos par Adelinas Saveļjevnas vaļsirdību, viņas samierinājās un devās pie miera.

Agri no rīta Adelinu Saveļjevnu apcietināja.

Atvadoties Kira apskāva māti, sapurināja viņu aiz pleciem un teica gandrīz pavisam mierīgi:

—   Māmiņ, tā ir kļūda. Vai arī pārejoša nepieciešamība. Tu esi aplams, bet godīgs cilvēks, — vai tu dzirdi, māt? Tu nedrīksti baiļoties, tev nav no kā baiļoties! Drīz mēs redzēsimies!

Adelina Saveļjevna saviebās un nepacietīgi atgrūda Kiru.

—   Tas viss ir muļķības! — viņa teica, jau iedama uz durvīm. — Kāda nozīme tam visam, ko tu pļāpā?

Robertsa kungs taisījās braukt uz slimnīcu, lai apmeklētu Bellu. Viņš brauca uz turieni katru dienu un vienmēr veda koferī saliktas daudzas glāzes un burkas ar sarīvētu barību un sulām, kuras meitenei ievadīja kuņģī ar zondes palīdzību.

Robertsu uz slimnīcu parasti pavadīja Medža, ēdienus Bellai pēc ķirurga priekšrakstiem gatavoja viņa. Arī šoreiz viņa ienesa Robertsa dzīvoklī burciņu buljona ar sarīvētu vistas gaļu un pudeli mandeļu piena.

Kabinetā pie Robertsa sēdēja Bilidžers. Sakārtojusi krokas baltajam muslina priekšautiņam, kuru viņa vienmēr aplika, kad gatavoja ēdienu Bellai, Medža bikli uzsmaidīja Bilidžeram.

—   Pateicos jums, Medža! — Robertss nervozēdams sacīja. — Nolieciet visu uz galda.

—   Nav par ko! — Medža nosarkdama atkal uzsmaidīja Bilidžeram. — Es dievinu jūsu nabaga meitiņu!

—        Labi, labi, — Robertss pārtrauca Medžu.

—   Ejiet, Medža, mēs esam aizņemti!

Aizvainoti smaidīdama, Medža izgāja no istabas un cieši aizvēra durvis.

—    Kaut kādu labumu mēs tomēr iegūsim no visas šīs muļķīgās ēdienu gatavošanas! — Robertss sacīja, apskatīdams pudeli ar mandeļu pienu.

—   Es negribēju piekrist, jo viņi tur slimnīcā lieliski gatavo ēdienus, varēja pilnīgi iztikt bez liekiem izdevumiem! Bet sieva palika pie sava! Dodiet šurp koferi, Bilidžer! Jūsu ideja par satikšanos slimnīcā ir lieliska. Viņiem nekad neienāks prātā…

Bilidžers piecēlās, piegāja pie grāmatu skapja, attaisīja apakšējo atvilktni un izņēma ādas koferi, kas bija tikai mazliet lielāks par tiem, kas glabājās Jūlijas dzīvoklī.

Robertss atnesa no priekšistabas citu koferi, kuru viņš katru dienu ņēma līdz uz slimnīcu.

—   Labi! — Robertss teica, salīdzinādams koferus. — Tiesa, manējais mazliet tumšāks un vairāk apbružāts, bet tas jau acīs neduras!

Nolicis savu koferi pie malas, viņš piesardzīgi atvēra otru.

—   Taisnību sakot, tas neatbilst noteikumiem! —• viņš norūca, ielikdams koferī naudas un dokumentu sainīšus. — Aparats un sprāgstviela — viss kopā. Bet šoreiz nav laika par to domāt!

—   Nav ko uztraukties! — Bilidžers sacīja, un viņa balsī bija tieši tik daudz nekaunības, cik varēja atļauties. — Kopš kāda laika mūsu operācijā daudz kas netiek darīts pēc noteikumiem. Piemēram, mēs abi nemaz nedrīkstam transportēt sprāgstvielu, nedrīkstam satikties ar Lielo Jūliusu

—   Bet kā tad lai nodod viņam sprāgstvielu un dokumentus? Destēns ilgi muti neturēs! — Robertss teica nemiera pilnā balsī. — Attiecībā uz viņu man nav nekādu iluziju. Labi vēl, ja viņš izp|āpā tikai to, ko drīkst! Nē, operācijā jābeidz divu dienu laikā!

Bilidžers klusēja.

Robertss vairs neslēpa savu nemieru. Viņš skatījās uz Bilidžeru un mēģināja izdibināt, vai tas jau nosūtījis priekšniecībai vēstuli, kurā izklāstītas visas viņa, Robertsa, pielaistās k|ūdas un nepareizības, vai arī vēl tikai taisās to darīt.

—   Galu galā tas taču ir jūsu pienākums —• sameklēt jaunas satikšanās vietas un jaunus sakarniekus! — Robertss nolēma atklāt uguni uz ienaidnieku. — Kur tad nu ir tie jūsu jaunie sakari Maskavā? Jūs esat atbrīvots gandrīz no visiem citiem pienākumiem! Caurām dienām jūs blandāties pa pilsētu, — bet kādi ir rezultāti?

—   Es neslēpju grūtības, ar kādām man jāsastopas! — Bilidžers paraustīja plecus. — Sakari, kurus es esmu nodibinājis, nav vēl pietiekami pārbaudīti, un es negribu likt uz spēli savu diplomātā reputāciju. Man šķiet, ka jums laiks doties ceļā. Gorels vienmēr ir loti precizs.

—   Suņa darbs, suņa dzīve! — Robertss norūca, novilkdams mājas svārkus un apģērbdams žaketi.

Bilidžers nesteidzās aiziet. Atsēdies atzveltnes krēslā, viņš apskatīja kaudzīti jaunu grāmatu krievu valodā, kuras Robertss vakar bija nopircis. Nē,

Bilidžers tiešām izturējās nekaunīgi! Tātad ziņojumu par Robertsa neveiksmēm viņš jau nosūtījis un varbūt pat saņēmis atbildi.

Bez daudziem citiem trūkumiem Robertsam vēl piemita ātra daba.

—   Jūs man vairs neesat vajadzīgs, Bilidžer! — Robertss teica, siedams kaklasaiti. — Varat iet!

—   Loti labi! — Bilidžers smaidīdams atbildēja un salika grāmatas uz Robertsa galda agrākajā kārtībā. — Laimīgu ceļu!

Tas, ka Bilidžers neapvainojās, kad viņu, līdzīgi Medžai, aizraidīja kā nevajadzīgu, vēl lieku reizi Jāva Robertsam izjust, cik nedrošs viņa paša stāvoklis …

Bēdas tuvina cilvēkus. Taču nekur tas nav tā jūtams kā bērnu slimnīcas uzgaidāmā telpā. Laikam šeit visi saprot cits citu tāpēc, ka bez kopējām bēdām cilvēkus vieno arī vecāku jūtas.

Sī nerunīgu tēvu, neveiklu brāļu, aprimušu māšeļu un pārmērīgi runīgu māšu skaidrā un satrauktā pasaulīte Gorelam likās šaura kā matēta stikla kārbiņa. Oda pēc mājas cepumiem un chlora. Uz galda atradās puķes ar cietu, baltu skaidu pušķiem rotātos podos. Ķiršu krāsas grīdas plāksnītes vienu mirkli kaut ko atgādināja, bet viņš neļāva vaļu atmiņām. Nebija ne laika, ne vajadzības.

Saskaņā ar Bilidžera instrukciju Gorels turēja rokās plīša rotaļu zaķi un kārbu ar konfektēm. Viņš aizgāja līdz zāles galam un apsēdās uz krēsla pie paša loga.

Blakus krēslā sēdēja jauniņa sieviete. Sākumā

Gorels automatiski ievēroja, ka sievietei mugurā zila kleita ar baltu apkaklīti, bet ausīs mazi pēr]u auskari. Pēc tam viņš ieraudzīja blakus ausij viļņainu zelta krāsas matu cirtu ar apsūbējuša sudraba mirdzumu. Sieviete iztina nupat veikalā nopirkto rotaļu servizi un lika katrā krūzītē pa konfektei. Viņas pirksti maigi un glāstoši skāra trauslās lietiņas: drīz pēc šīm mantiņām tvers mazas rociņas tur augšā, palatā.

Pamanījusi Gorela skatienu, sieviete pasmaidīja.

—        Nebūtu vērts šurp nesti — viņa lietišķi teica.

—    Parīt vedīšu viņu mājās, bet lai jau papriecājas. Jūsējais gan laikam pavisam maziņš! — Un viņa pamāja ar galvu uz plīša zaķi, ko Gorels turēja rokās.

Gorels norūca kaut ko nesaprotamu.

—   Nekas! — Sieviete mierinoši teica. — Te ir labi ārsti. Tiesa, mazie slimo grūtāk! Viņi taču neko nevar pateikt, ar viņiem jārīkojas pec nojautas.

Tad sieviete gāja pie lodziņa, kur dežurējošā māsa pieņēma slimajiem bērniem atnestās mantas, un iedama vēlreiz atskatījās uz Gorelu. Sis cilvēks bija viņai iedvesis bailes. Viņa nekādi nevarēja izprast, — kāpēc! Tikai pēc vairākām stundām, jau mājās pārnākusi, viņa atcerējās Gorela skatienu un saprata, ka tas nebija cilvēka skatiens. Tā skatījās dzīvnieki — tieši, īsi, bez domām un jūtām, paklausot vienīgi instinktiem.

«Tādas sievietes apprec!» Gorels nodomāja, vērodams sievieti, kas ātri devās uz izeju, un kaut kur dziļi krūtīs atkal iesmeldzās pazīstamā mocošā sāpe. Viņam ietrīcējās ceļgali, bet šajā bridi uzgaidāmā telpā ienāca gara auguma vīrietis ar ļoti mazu galvu un apaļu, sārtu seju, uz kuras spīguļoja brilles zelta ietvarā. Labajā rokā viņš turēja ādas koferi.

Vīrietis apskatījās un, ieraudzījis Gorelu, gāja uz viņa pusi. Piegājis pie loga, viņš pieliecās un nolika koferi blakus krēslam, uz kura sēdēja Gorels.

Mirklī, kad ienācējs izslējās un domās aprēķināja, pēc cik sekundēm varēs atstāt uzgaidāmo telpu, no visām pusēm un tieši viņam pretī panācās cilvēki, un šo cilvēku augumu loks nošķīra un izolēja ir Gorelu, ir Robertsu no mazās, rūpju pilnās pasaulītes uzgaidāmajā telpā.

īsi un nikni caur zobiem iesvilpdamies, Gorels metās pie loga, bet kapteinis Berestovs sagrāba diversantu aiz pleciem.

—   Muļķīgi! — pulkvedis Smirnovs pienākdams teica Gorelam. — Vai tad jūs domājat, ka ārā aiz loga nav mūsu cilvēku?

—   Atņemt banditam ieročus! — Berestovs pavēlēja saviem palīgiem. Smirnovam pasniedza diversantam atņemto pistoli.

—   At-ļau-jiet! — iespiedzās Robertss, kuri tikai tagad atguva spēju runāt. — Neaiztieciet mani! Es protestēju! Es prasu, lai paziņo sūtnim! Es esmu neaizskarams! Es sūdzēšos! Es atnācu apmeklēt savu bērnu!

—   Jā, jā, jā! — pulkvedis Smirnovs viņu pārtrauca. — Mēs zinām visu, ko jūs tādos gadījumos sakāt. Ne vienu vien reizi esam dzirdējuši. Varat

būt mierīgs: ir sūtnim paziņosim, ir visas formalitātes izpildīsim, kas paredzētas tādos gadījumos, kad diplomātisko pārstāvi notver nozieguma vietā aiz rokas kā zagli vai slepkavu.

Kad noziedznieki stingrā apsardzībā bija iesēdināti mašīnās un pulkvedis Smirnovs, gatavodamies sēsties savā mašīnā, aizsmēķēja papirosu un paspēra jau soli no trotuārā uz mašīnas pusi, piesteidzās korpulenta sieviete baltā ķitelī un satvēra viņa roku.

—   Vai tiesa, ka pie mums nupat apcietināja diversantu? — viņa steigā izmeta. — Es esmu uzgaidāmās telpas pārzine… Vai tas ir tiesa?

—   Diemžēl, tiesa! — Smirnovs atbildēja un iesēdās mašīnā.

—   Bet tas taču ir Robertsa kungs! — pārzine iesaucās, saskatījusi mašīnas pustumsā Robertsa seju, kas aiz šausmām bija kļuvusi zaļgana.

—   Mans dievs, mans dievs, tas tiešām ir viņš! Pie mums atrodas viņa meitiņa un sieva! Apmeklētāju grāmatā viņš ierakstīja pateicību mums! Ierakstīja tik skaistus vārdus par slimnīcu, par mūsu valsti… Kā tas varēja notikt?

Mašīna jau bija nozudusi aiz stūra, iekļaudamās galvenās ielas kustības straumē, bet pārzine, pieglauzdama matus, kas bija izspraukušies no baltās galvassegas apakšas, vēl vienmēr mīņājās uz trotuārā un kaut ko murmināja.

Un tad pulkvedis Smirnovs satikās ar Gorelu.

Taču tagad viņa priekšā sēdēja tieši tas, kuru viņš tik neatlaidīgi bija meklējis.

Kas Smirnovam deva šo pārliecību?

Viss Gorela izskats — satraukts un pašapmierināts, bezkaunīgs un gļēvulīgs.

—   Man jums jāizsaka komplimenti par pirmklasīgu darbul — Gorels teica, savilkdams apakšlūpu smaida. — Visā mūžā esmu arestēts tikai trīs reizes.

—   Jūs esat arestēts piecas reizes, — pulkvedis izlaboja, šķirstīdams savas piezīmes un kārtodams materialus nopratināšanai.

—   Kā izlūks esmu apcietināts trīs reizes! — Gorels savukārt iebilda. — Jūs esat labi informēts! — viņš iecietīgi atzina. — Tie divi aresti…

—   Par jūsu kriminālnoziegumiem runa būs vēlāk! — pulkvedis pārtrauca Gorelu un paskatījās uz viņu, bet tas padevīgi un ātri novērsa acis, kā to dara dzīvnieki, sastopot cilvēka skatienu.

—   Man jums jāaizrādal — Gorels asi teica, visiem spēkiem mēģinādams noturēties bezrūpīgas neatkarības pozicijā. — Par manu turpmāko likteni rūpēsies majors Daunss no karaspēka ģenerālštābā! Lūdzu sazināties ar viņu caur Maskavas sūtniecību. Viņš paziņos savus priekšlikumus …

Pulkvedis Smirnovs izdvesa gandrīz nemanāmu atvieglojuma nopūtu. «Jā, nav vairs nekādu šaubu, — tas ir Gorels. Lūk, nu jau viņš sāk kaulēties …»

—   Mēs nesazināsimies ar majoru Daunsu, — Smirnovs mierīgi atteica. — Mēs ar noziedzniekiem netirgojamies, kā to mēdz darīt dažas citas valstis. Mēs viņus ķeram un tiesājam. Jūsu likteni izlems tiesa, tiklīdz būsim pabeiguši izmeklēšanu.

—   Bet… — Gorels, nemaz neslēpdams savu satraukumu, nokoda un izspļāva papirosa iemutes galiņu. — Bet tas taču ir primitivi! Kāda jēga mani nošaut vai turēt cietumā? Es varu noderēt! Izsakiet savus priekšlikumus! Jūs esat uzvarētājs, tātad es nekaulēšos pārāk ilgi… Mana darba klase jums taču zināma!

—   Jūs neesat mums vajadzīgs! — pulkvedis strupi atteica. — Mēs velti šķiežam laiku. Kāds jūsu īstais vārds?

—   Kā tad tā — «neesat vajadzīgs»? — Gorels nikns un nobijies iesaucās. — Jūs neesat pie pilna prāta! Es neesot vajadzīgs? Es vairs nevēlos runāt ar jums. Es pieprasu tikšanos ar jūsu priekšniecību! Jums atbildēt es atsakos …

—   Labi! —•' pulkvedis labprāt piekrita un pastiepa roku pie zvana pogas… — Es ziņošu priekšniecībai par jūsu vēlēšanos …

—   Pagaidiet! — Gorels strauji teica. — Jūs mani nesapratāt. Bet es nesaprotu jūs. Es jums neesmu vajadzīgs kā izlūks. Ko tad jūs īsti gribat?

—   Jūsu noziedznieka gaitas beigušās! — Smirnovs pacietīgi, tomēr ar riebumu skaidroja. — Tagad ar jums nodarbosies tiesa. Es nemelošu pat tad, ja tas atvieglotu manu darbu, — jūsu nākotnē es nekā laba neredzu. Jūs esat nodarījis pārāk daudz Jauna …

Gorels paskatījās uz pulkvedi un ilgi klusēja. Viņa seja acīm redzot sakrita.

Laiks gāja.

Pulkvedis izrakstīja kaut ko no vākos iesietajiem dokumentiem. Kaut kur aiz sienas vienmuļi klabēja rakstāmmašīna. Darbīgi dūca lifts.

Pagāja pusstunda.

Gorels klusēja.

Pulkvedis paskatījās pulkstenī un atkal sniedzās pēc zvana pogas.

—        Pagaidiet! — Gorels sacīja ska]i un lūdzoši. — Nezin kāpēc es ticu visam, ko jūs sakāt. Tas, protams, ir mu]ķīgi, bet es tur nekā nevaru darīt. Vai mani nošaus? — viņš drebošā balsī vaicāja, un viņa lūpas atkal kļuva ļenganas.

—        Laikam gan, — pulkvedis pamāja ar galvu un atkal noliecās pār saviem papīriem, lai neredzētu Gorela baiļu izķēmoto seju.

—        Kaut ko tomēr var darīt! — Gorels teica, cīnīdamies ar baiļu lēkmi. — Vienmēr taču var kaut ko izdarīt! Pasakiet man, ko! Es jums ticu! Es darīšu visu, ko jūs liksiet!

Pulkvedis nekā neatbildēja.

—        Un ja nu es visu izstāstītu? — Gorels piedāvājās cerību pilnā balsī. — Vai jūs saprotat, visu! Es zinu daudz! Es zinu tādas lietas, kuras jums nekad neizdotos izdibināt! Bet es izstāstīšul Kāpēc jums neizmantot gadījumu?

Pulkvedis joprojām klusēja.

—        Pēc jūsu likumiem vaļsirdīga atzīšanās mīkstina sodu! — Gorels teica, gurdams aiz bailēm.

—   Pēc jūsu likumiem cilvēkam vienmēr jādod iespēja laboties! Es neslēpšu nekā, vai jūs dzirdat! Tikai taupiet manu dzīvību!

—        Es nekā nevaru apsolīt! — atteica pulkvedis.

■— Nevajag solīt! — Gorels turpināja, bez asarām iešņukstēdamies, un nenovērsa spīdošās un stingās acis no pulkveža. — Es redzu, ka jūs esat godīgs cilvēks! Es tāpat pateikšu… Vai jūs dzirdat? Visu!

—   Kāds jūsu īstais vārds?

Gorels apklusa. Tad atkal iešņukstējās.

—   Es nezinu! — viņš atzinās. — Es atceros tikai priekšvārdu — Stefens. Visi pārējie bija sveši! Es saku taisnību. Ari savus vecākus neatceros. Stikls, daudz stikla, galerijas, griesti. Ķiršu krāsas grīdas plāksnītes. Reizēm es atceros jūru, lielu, melnu, ar baltām vi]ņu krēpēm. Un vējš dzenā smiltis pa kāpām. Varbūt tie ir sapņi. Piedodiet, man kļuva nelabi. Nē, es negribu mirt, tas ir drausmīgi! Ko lai es daru? Es taču varu visu, vai saprotat? Visu, ko jūs gribēsiet! … Tikai dzīvot! Dzīvot, vai dzirdat?

Zvanīja telefons. Pulkvedis paņēma klausuli, pieri saraucis, noklausījās, ko viņam teica, un atbildēja:

—   Es tūlīt braukšu.

Tad, neskatīdamies uz Gorelu un neatbildēdams uz viņa nesakarīgajiem un histēriskajiem solījumiem un izsaucieniem, pulkvedis teica atnākušajam dežurantam:

—   Aizvediet apcietināto, — un piebilda: — Es aizbraucu! Ja mani kāds meklē, pasakiet, ka esmu slimnīcā pie kapteiņa Zacharova.

Kapteinis Zacharovs cīnījās ar nāvi.

Kad Gerasims Nikolajevičs iegāja slimnieka istabā, mirējam bija tikko izdarīts iešļircinājums.

Uz cieši blakus gultai piebīdītā ķeblīša sēdēja ārsts un gaidīja zāļu iedarbošanos.

Pulkvedis piegāja pie gultas, īsu mirkli skatījās kapteiņa sejā, tad noliecās pie ārsta un klusu teica:

—        Atjaujiet man ieņemt jūsu vietu. Jums te vairs nav ko darīt. Bet es centīšos viņam palīdzēt.

Ārsts gribēja iebilst, bet, paskatījies uz pulkvedi, klusēdams piecēlās.

Apsēdies pie gultas galvgaļa, pulkvedis noliecās, aptvēra kapteiņa Zacharova plecus un klusu teica:

—   Aļoša, tas esmu es! Vai tu mani dzirdi?

Zacharova izdilušajā sejā pavīdēja it kā iekšējas vājas gaismas atspulgs.

—   Aļoša, par ģimeni neraizējies!

—        Jā, parūpējieties gan! — Zacharovs sacīja dīvaini skaidrā balsi. — Trīs galvas, bet vīrieša vairs ģimenē nav. Paldies, ka atnācāt, Gerasim Nikolajevič!

Kopēja, kas istabas kaktā sterilizēja šļirci, apslāpēti iešņukstējās. Ārsts viņai kaut ko klusu pateica, un abi izgāja gaiteni, atstādami Smirnovu un Zacharovu divatā.

Iebāzis roku starp spilvenu un vieglo, jau stingstošo Zacharova augumu, pulkvedis stingri piespieda to sev pie krūtīm.

—        Sievai pasakiet taisnību, — Zacharovs turpināja tikpat skaidrā balsī. — Mātei nevajag teikt. Lai domā — atkal ilgā komandējumā. Dzīvot gribas, Gerasim Nikolajevič! Es domāju — ja ne pie jums, tad klasē. Rudenī labi, pirmā diena jaunajā mācību gadā, nāk veselīgi, paaugušies bērni.

Gan tavējie, un tomēr citādi… Varētu ari par mechaniķi, Bet, ja pavisam izveseļotos, tad atkal kopā ar jums. Muļķis es biju, Gerasim Nikolajevič. Visu laiku domāju, ka tik da-a-a-udz vēl piedzīvošu. Dzīvoju nepārdomādams. Ja būtu zinājis, tik daudz vēl būtu varējis izdarīt . ..

—   Tu daudz esi paveicis, Aļošal — Pulkvedis skali teica. Viņam likās, ka Zacharovs nedzird. Gaišums kapteiņa sejā pamazām dzisa, seja satumsa, vaibsti kļuva raupji. — Mēs viņu saņēmām. Vai tu dzirdi, Aļoša?

—   Tas ir labi… Dodiet roku! — Zacharovs tikai ar pūlēm izrunāja. Segas krokās pulkvedis sataustīja un saspieda Zacharova auksto, jau stingstošo roku, mēģinādams to sasildīt.

—   Lūk, kā tas ir! — Zacharovs teica, zaudēdams pēdējos spēkus. — Jāiet vienam pašam. Nekad neesmu bijis viens. Vienam ir baigi. Vai jūs vēl te, biedri pulkvedi?

—   Es neaiziešu, Aļoša! — pulkvedis pievirzījās Zacharovam vēl tuvāk. — Vai tu mani dzirdi?

—   Slikti… Tālu jau. Viss būs kārtībā, biedri pulkvedi. Jātiek galā …

Pulkvedis atcerējās, ka Zacharovs tā mēdza teikt, dodamies izpildīt uzdevumu, un klusēja, juzdams, ka nav spēka biedram atbildēt.

—   Tumst! — Zacharovs vairs nerunāja, bet izdvesa. — Vai jūs vēl esat te? — Un apklusa.

Pēc īsa brīža viņš beidza elpot. Pulkvedis atbrīvoja notirpušo roku un ilgi sēdēja klusēdams, ne par ko nedomādams, nekustēdamies, sajuzdams vienīgi nogurumu.

Aiz muguras atskanēja soļi, bija ienācis ārsts. Pulkvedis pieliecās un aizspieda Zacharovam acis.

Kad Gerasims Nikolajevičs atgriezās nodaļā, Miša Solovjovs atnesa viņam Gorela un Robertsa nopratināšanas stenogramas pirmās atšifrētās un uz mašīnas pārrakstītās lappuses.

—   Vajag konfiscēt koferi ar «bumbu», kurš atrodas pie pilsones Charitonovas, — pulkvedis teica, vēl vienmēr kaudamies ar nogurumu. — Dabūjiet no prokurora sankciju kratīšanai un brauciet turpl

Miša aizbrauca pie Jūlijas Charitonovas. Dzīvoklī viņš iegāja kopā ar nama pārvaldnieku, sētnieku un pieaicinātiem lieciniekiem.

—   Tā ir nekaunība! — Jūlija sacīja Mišām Solovjovam. — Jūs izmantojat to, ka esmu vientuļa, neaizsargāta sieviete! Es nekā nezinu!

—        Vienu mirkli! — Miša pieklājīgi pārtrauca.

—   Vai jūs pati atslēgsiet skapi jeb vai tas būs jādara man? Labāk būtu — ja jūs pati!

—   Atslēdziet, uzlauziet, arestējiet — man viss vienalga! — Jūlija nosvieda atslēgas.

Miša atslēdza skapi, izņēma Gorela koferus un uz īsu brīdi atvēra, lai pārliecinātos, ka tie ir meklētie.

—   Ak jūs pēc tiem atnācāt! — Jūlija nomierinājusies teica. — Par tiem es jau ziņoju. Pati! Mantas nav manas, tās pieder īrniekam.

—   Lūdzu, parakstiet kratīšanas protokolu! — Miša uzaicināja. Jūlija enerģiski parakstījās, un Miša aizgāja.

Ārlietu ministrijas pārstāvis izsniedza Robertsam un Bilidžeram rīkojumu divdesmit četru stundu laikā izbraukt no Padomju Savienības.

—    I^oti žēl! — Bilidžers teica, piespiesti smaidīdams. — Jums ir lieliskas bibliotēkas. Es patlaban beidzu rakstīt grāmatu par padomju literaturu, pavisam maz vairs atlicis. Dažu mēnešu darbs!

—   Jūsu grāmatā, Bilidžera kungs, tik un tā nebūs ne vārda patiesības par padomju literaturu, — sacīja Ārlietu ministrijas pārstāvis, — tāpēc jūs to varat pabeigt vienalga kur!

—   Es to izdarīšu uz kuģa! — Bilidžers nekaunīgi atbildēja. — Ce]ā uz mājām. Grāmatai būs lieli panākumi. Es jums atsūtīšu vienu eksemplāru.

—   Tas viss ir muļķības, Bilidžer! — Robertss sapīcis sacīja. — Lūk, mans stāvoklis tiešām ir sarežģīts. Mans bērns ir slimnīcā. Sieva nav ar mieru pamest meitu vienu!

—   Mums nav nekādu pretenziju pret jūsu meitu, — Ārlietu ministrijas pārstāvis paraustīja plecus, — un tāpat arī pret jūsu sievu. Kad meitene atveseļosies, viņu kopā ar māti nosūtīs uz dzimteni. Vairāk man nav ko jums ziņot!

Agri no rīta pirms došanās uz aerodromu Robertss kopā ar sūtniecības tulku aizbrauca uz slimnīcu atvadīties no meitas un sievas.

Ar riebumu izgudrodams visādus iemeslus, Robertss kaut kā izskaidroja sievai, kāpēc viņam tik negaidīti jāaizbrauc, un atvadījās.

Jau iedams pa gaiteni uz izeju, Robertss nolēma iegriezties pie galvenā ārsta un lūgt viņu parūpēties par sievu un meitu. Lai cik lielas būtu nepatikšanas, tas tomēr nespēja galīgi sagraut diplomātā prestižu.

Galvenais ārsts pieņēma Robertsu, kājās stāvēdams, klusēdams noklausījās, ko Robertss teica, tad piesarka un, norāvis no deguna brilles, sacīja:

—    Jūs esat vienkārši nelietis! Un šajā pašā mirklī vācieties prom no slimnīcas . . . Tā ir nekaunība — nākt vēl šurp! Ko jūs runājat par sievu un meitu! Vai jūs par viņām domājāt, kad izpelnījāties starptautiska noziedznieka reputāciju? Nekavējoties atstājiet slimnīcas teritoriju! Seit atrodas Jurijs Stolbcovs, tas pats zēns, par kuru bija rakstīts avīzes, un mēs vel nezinām, vai izdosies viņu izārstēt. . . Man pašam dēls gāja bojā kara laikā! Kā jūs, Robertsa kungs, iedrošinājāties nākt pie manis? Tā ir… tā ir vienkārši neiedomājama bezkaunība! Tā ir garīga izvirtība! Vairāk nekas!

—   Robertsa kungs ir diplomātiskais pārstāvis! — atturīgi, bet tomēr ar zināmu ļaunu prieku aizrādīja sūtniecības tulks, kura klātbūtnē saruna notika. — Apvainodami viņu, jūs apvainojat . . .

—  Viņš ir bandits, nevis diplomāts! — bez mazākā apjukuma atcirta galvenais ārsts. — Esiet tik laipns un nekavējoties aizvediet viņu prom no šejienes! Tas ir viss! Vairāk es ar jums nerunāšu! Esmu aizņemts!

Robertss neatvadījies devās uz izeju.

Pulkvedis Smirnovs zināja, ka izmeklēšana Gorela lietā būs grūta un ilga. īstenībā tā bija vēl daudz grūtāka un ilgāka, nekā viņš bija varējis iedomāties.

Gorela izvirtušās smadzenes nekādi nevarēja aptvert, ka ir tādi noziegumi, kurus tauta nevar piedot.

Gorels bija nolēmis izspēlēt savu pēdējo trumpi. Viņš bija nolēmis izpelnīties piedošanu ar veselu atzišanās straumi, kurā ir patiesība, ir meli bija vienlīdz drausmīgi.

Katru faktu nācās daudzkārtīgi pārbaudīt, iekams to varēja atzīt. Dažreiz Gorels vairākas dienas pēc kārtas meloja, izgāzdams pār daudziem cilvēkiem savus smirdošos apmelojumus. Tad atkal ņēmās raudāt un atzīties, ka esot melojis. Brīžiem viņš par vienu un to pašu faktu deva dažādus paskaidrojumus, atkarībā no tā, cik liels bija viņa izmisums, un Smirnovam vajadzēja izrakties caur veseliem materialu kalniem, lai beidzot izdibinātu patiesību.

Nosūtījis Gorelu atpakaļ kamerā, pulkvedis izgāja uz ielas un ilgi klīda gājēju pūlī, kamēr mutē izgaisa rūgtā garša. Pasaule šķita jautra un laba, bet tas turpinājās tikai īsu brīdi — Smirnovam biia jāatgriežas nodaļā un no jauna jāklausās Gorela drausmīgie ziņojumi.

Smirnovs gandrīz nemaz negulēja un neēda. Aizbraucis uz pāris stundām mājās, viņš sēdēja pie galda kluss un nerunigs un it kā iztālēm noklausījās, ko runā sieva ar dēliem. Smirnovam likās, ka viņš atnes lidzi uz mājām daļu no tiem smirdošajiem netīrumiem, kuros ik dienas bija jārokas.

Līdz šim šķietami neatrisināmo jautājumu mudžeklis tomēr ar katru dienu vairāk un vairāk ātri’ sinājās. Smirnovam brīžiem likās, ka viņš novāc mīnas, tikai ne laukos, uz ceļiem un ciematiem, bet tautu attiecībās, sagatavodams zemi miera un draudzības labajai un laimīgajai sējai.

Sajās grūtajās dienās pulkvedim vairākkārt zvanīja Kira Preisa un lūdza atļauju satikties ar māti.

—   Paziņojiet viņai, ka rit dosim satikšanos! — pulkvedis Smirnovs beidzot teica Berestovam. -— Lai ierodas vienpadsmitos no rīta.

—   Sveicināta, Kira! — pulkvedis laipni teica, kad kabinetā ienāca novājējusī Kira, tērpusies tumšā kleitā, kas viņai bija kļuvusi par platu, un, ar galvas mājienu atbildēdama Smirnova sveicienam, klusēdama apsēdās atzveltnes krēslā blakus galdam. — Tūlīt satiksieties ar Adelinu Saveļjevnu. Vai iedot jums papirosu? Jūs taču nekaunaties smēķēt manā klātbūtnē.

—   Nē, paldies! — Kira cieti atteica, izturēdama pulkveža skatienu. — Es nekā negribu no jumsi

—   Kā vēlaties! — pulkvedis paraustīja plecus, un līdz Adelinas Savejjevnas ienākšanai viņi abi klusēja un domāja katrs savu domu.

Ienākusi istabā, Adelina Saveljevna greizi uzsmaidīja meitai, ziņkārīgi paskatījās uz pulkvedi un klusēdama apsēdās blakus Kirai.

—  Pēc noteikumiem man jābūt klāt pie satikšanās, — Smirnovs sacīja. — Bet es gribu, lai jūs, Kira, runājot ar Adelinu Saveļjevnu, justos pavisam brīva un mierīga. Es jūs atstāšu vienatnē.

—       To es jums neesmu lūgusi! — Kira atteica, galvu nepagriezusi. — Es negribu nekādus pakalpojumus.

Pulkvedis izgāja no kabineta.

Viņš atgriezās pēc pusstundas.

Piesarkusī un uzbudinātā Adelina Save]jevna aizsmēķēja jaunu cigareti no izsmēķētās vēl degošā galiņa. Kira sēdēja atzveltnes krēslā, sarāvusies pavisam maziņa, un, spiezdama pirkstus pie deniņiem, nevarīgi skatījās uz durvīm.

—        Tā nav viņa! — Kira sacīja pulkvedim.

—   Tā nav mana māte!

Pulkvedis klusēja.

—  Nē, es, protams, runāju blēņas! — Kira turpināja. — Sī sieviete ir mana māte. Nē, es visu saprotu, viņa ir vājprātīga. Viņu vajag turēt nevis cietumā, bet slimnīcā!

—   Idiote! — Adelina Saveļjevna ļoti skaidri noteica. — Manu vienaldzību pret viņu tā uzskata par vājprāta pazīmi. Nu jā, es viņu nemīlu. Es vispār nemīlu bērnus. Kiru es negaidīju, viņa samaitāja manas dzīves labākos gadus. Nu, ir taču cilvēki, kam, piemēram, nepatīk griķu biezputra? Bet es nevaru ciest bērnus. Kas tur nesaprotams?

—  Dievs ar viņu! — Kira gurdi sacīja. — Mīl vai nemīl. Man sen jau vajadzēja to saprast. Tā ir mana vaina. Bet viss pārējais? Tu, māt, esi ļoti ļauna! Tu man visu to sastāstīji, lai mani nobiedētu, lai sāpinātu. Vai arī — tu esi vājprātīga . . .

—   Nu, ziniet, tas viss man ir apnicis, — nepacietīgi iesaucās Adelina Saveļjevna. — Man jau apnikusi šī tikšanās ar tuviniekiem.

Viņa piecēlās, bet, pamanījusi īpatnu izteiksmi pulkveža skatienā, atkal atsēdās un nogaidoši paskatījās uz viņu.

—   Tāpēc ka citādi tas nevar būt! — Kira satraukti turpināja. — Tu taču nevarēji nopietni atzīties man, savai meitai, ka visus šos gadus esi nodarbojusies ar spiegošanu un nodevību?

—  Kāda nozīme noliegt to, kas jau ir atklāts? — Adelina Saveļjevna lietišķi teica un atkal aizsmēķēja cigareti.

—   Nē, pagaidi! — apjukusī Kira paskatījās uz Smirnovu un tad atkal pievērsa skatienu mātei.

—   Pasaki man, par ko tu īsti domāji, pasacīdama man to adresi? Uz ko tu tagad cerēji, lūgdama mani izdarīt nekrietnību? Tu negaidīji manu ierašanos pasaulē. Tu mani nekad neesi mīlējusi. Visu mūžu tu veltīji saviem nekrietnajiem darbiem un ne par ko citu neinteresējies! Bet man ir ģimene, tā izaudzināja mani, deva man veselību, izglītību . . . Lai arī mana māte ir izdzimtenis, tomēr bērnība man bija! Tāpat kā visi bērni, es mācījos dzejoļus, rotaļājos, braucu uz pionieru nometnēm, sapņoju, pārgāju no klases klasē un, galvenais, biju patiešām pārliecināta, ka esmu laimīga! Un tagad tu varēji būt tik zemiska un prasīt no manis, lai es nododu šo savu īsto ģimeni! Tu to gaidīji? Bet tas taču pierāda, ka tu esi īsts briesmonis!

—   Es lūdzu izbeigt satikšanos! — Adelina Saveļjevna asi teica.

—    Tūlīt jūs aizvedīs, — pulkvedis Smirnovs atbildēja, piecēlās, ielēja glāzē ūdeni un pasniedza Kirai. Viņa satvēra glāzi ar abām rokām un tomēr izlaistīja ūdeni sev uz ceļiem.

—   Es nevaru! — Kira pēc īsa mirkļa sacīja, nolikdama glāzi uz galda. — Nevaru norīt. Kaut kas noticis kaklam.

—   Tas pāries! — Smirnovs sacīja un izņēma no aktu vākiem, kas gulēja uz galda, lielu pergamenta aploksni. — Pilsone Preisa, — viņš griezās pie Adelinas Saveljevnas. — Iepriekšējā izmeklēšanā jūs liecinājāt, ka esat nodarbojusies ar spiegošanu, kāda Meščerska piespiesta.

—   Viņš nav kaut kāds. Viņš ir krievu muižnieks, Kirils Vladimirovičs Meščerskis, — Preisa izaicinoši atbildēja. — Un es viņa lūgumu izpildīju labprātīgi. Es biju laimīga, ka varu kalpot mīļotam cilvēkam.

—   Vai jūs gribat zināt patiesību? — Smirnovs asi vaicāja un atvēra aploksni.

Nē, Adelina Saveljevna negribēja zināt patiesību. Kamēr Smirnovs viņai nolasīja ziņas par to, ka Meščerskis-Blūms, Kirils-Alberts, pēc tautības belģietis, sākumā bijis vācu, vēlāk angju spiegs un Krievijā ieradies, lai savāktu datus par Padomju republikas jauno tautsaimniecību, — Adelina Saveljevna tikai ironiski vīpsnāja un atkārtoja:

—    Nu, un tad? Lai! Man vienalga, kā viņu sauc. Lai arī spiegsi Es viņam palīdzēju un lepojos ar tol

—   Beidziet reiz klausīties tikai pati savas domas! — pulkvedis viņu pārtrauca, un viņa balsī ieskanējās kaut kas tāds, ka Adelina Save]jevna kļuva uzmanīga. — Es saprotu, ka jūs neinteresē jūsu varoņa morālās īpašības. Jūs netraucētu

m

nekādi dub]i. Es tomēr domāju, ka pienācis laiks, lai jūs beidzot dabūtu zināt, ka viņš miris divdesmit astotā gada beigās. Nogalināts Stokholmā, viesnīcas bārā, nenoskaidrotos apstākļos. Paskatieties uz šo fotogrāfiju, — vai tas ir viņš? Un tad apskatiet mūsu archiva reģistra kartīti. Ieraksts par Meščerska nāvi izdarīts divdesmit devītā gada sākumā, to jūs varat redzēt kaut vai pēc tintes krāsas un nodzeltējušā papīra . .. Un tad padomājiet, kādēļ man vajadzētu jūs mānīt! Ko es ar to iegūtu?

Adelina Preisa bija zemiska, bet gudra sieviete.

—   Jā, — viņa sacīja īsajā mirklī, kad apziņa vēl nebija pilnīgi aptvērusi vēsti par Meščerska nāvi. — Jūs ar to neko neiegūstat. Es saprotu. Es redzu, ka jūs sakāt taisnību. Jā . .. atļaujiet man aiziet. Tātad visus šos gadus . .. Visas vēstules …

Viņa piecēlās. Daudzas reizes savā mūžā viņa bija simulējusi ģībšanu. Bet tagad, paspērusi soli uz durvju pusi, Adelina Preisa pirmo reizi mūžā tiešām zaudēja samaņu.

—  Brauciet mājās! — Smirnovs teica Kirai, kad viņa tam bija izstāstījusi savu sarunu ar māti.

—   Vai jums ir nauda taksometram? Ja nav, tad es iedošu. Paņemiet mašīnu un brauciet mājās. Piezvaniet Volodjam, lai viņš tūlīt aiziet pie jums. Iedzeriet stipru tēju un ieņemiet kādu pirafena tableti, jo pēc pusstundas jums sāksies briesmīgas galvas sāpes . . . Uz redzēšanos!

—   Es vēl gribēju teikt… — Kira iesāka, bet Smirnovs viņu stingri un noteikti pārtrauca.

—   Jūs man neko vairs nepaskaidrosiet! — viņš teica, palīdzēdams meitenei piecelties no krēsla.

•— Ziniet, Kira, ka cilvēki, plaši un pareizi runādami par savām kļūdām un nelaimēm, bieži vien nokļūst bīstamas ilūzijas varā. Viņiem sāk likties, ka visas grūtības jau pārdzīvotas. Ka viss pārmainījies — ir dzīve, ir viņi paši. Tomēr vārdi atvieto darbus tikai uz laiku, gadās atkal nelaime, un cilvēki tad jūtas briesmīgi aizvainoti par likteņa netaisnību. Tā rodas neveiksminieku likteņi! Jūs esat jauns un labs cilvēks! Nepļāpājiet, bet parādiet savai ģimenei, ko jūs spējat. Jūs pati taču sacījāt, ka jums esot ģimene! Tas ir ļoti pareizi. Mūsu ģimene ir lieliska, gudra, spēcīga, vienmēr viņa gādā par mums un visur palīdz. Bet viņai ir viena neatņemama īpašība. Viņa netic vārdiem! No mums prasa darbus! Nekad neaizmirstiet to. Nu, kā tad paliek, vai dot jums naudu taksometram?

—   Paldies! — Kira sacīja un, grīļodamās uz sasprindzinājumā notirpušajām kājām, visiem spēkiem mēģināja pasmaidīt. — Iedodiet, lūdzu .. . Es atdošu … Es nekā nepļāpāšu. Uz redzēšanos. Es centīšos!

—  Visu labu! — Smirnovs pamāja ar galvu un, kad meitene bija jau pie durvīm, vēlreiz atkārtoja:

—  Visu labu! Vēlu sekmes.

Izmeklēšana gāja uz beigām. Pulkvedim Smirnovam bija uzkrājušies daudzi steidzami darbi — garu garais saraksts. Tajā vairākas reizes bija atzīmēts: «Zvanījis Ponomarevs. Obligāti jāsazinās.»

—   Gerasim Nikolajevič? — priecīgi iesaucās akadēmiķis Ponomarevs, 'kad Smirnovs viņam piezvanīja. — Paklausies, atbrauc pie manis, es ļoti lūdzu! Nē taču, kāda nozīme mums tikties pilsētā! Nevarēsim kārtīgi izrunāties . . . Tevi tramdīs, mani arī neliks mierā. Paklau, Gerasim Nikolajevič, vai tu šogad jau esi peldējies upē?

—   Vēl ne! — Smirnovs pasmaidīja. — Nekādi nevaru aizkulties līdz krastam. Kad aizbraukšu atvaļinājumā uz Krimu, tad jau gan .. .

—   Ko nu par Krimu! — Ponomarevs sauca klausulē. — Nē, tu atbrauc pie manis! Es tevi aizvedīšu tādā pludmalē, ka tu muti vien ieplētīsi! Paklausies, es nopietni lūdzu, atbrauc. Man ar tevi jāaprunājas…

Nākamās svētdienas rītā pulkvedis aizbrauca pie Ponomareva.

—   Nē, nē, es tevi iekšā neaicinu! — Ponomarevs teica apsveicinoties. — Brauksim tieši uz upīti!

Kad bija sasniegta upīte, Smirnovs noņēma cepuri, atraisīja kaklasaiti un atsēdās uz celma.

—        Tiešām! — viņš gandrīz svētsvinīgi teica.

—   Brīnišķa ir mūsu Viduskrievijas daba! Klusa. Un reizē tomēr līksma. Un mīļa, vai tu saproti, Aleksandr Petrovič, sirdij mīļa!

Upe tiešām bija jauka.

Šaura, dziļa, tā nesa savus dzidros, tīros ūdeņus, līkumodama starp krastiem. Bet gar pašu krastmalu tieši virs ūdens noliecās vītolu apaļās, sudrabpelēkās lapotnes. Otrā krastā plētās jau dzeltējošu kviešu lauki. Tālumā melnoja tumša meža svītra, un tam visam pāri zaigoja plašas, augstas, zilas debesis.

—   Ko es tev teicu? — Ponomarevs sajūsmināts atsaucās. — Pagaidi, tūlīt izpeldēsimies pēc manas metodes ar visām ērtībām.

Viņš atnesa no mašīnas divas rezerves kameras un piepumpēja tās.

—   Liec tās mierā, es pats protu peldēt! — Smirnovs nepiekrita, bet, kad abi noģērbušies, pūzdami un tusnīdami laidās ūdenī, viņš, kādu brīdi papeldējis, tomēr sekoja Ponomareva piemēram un nogūlās uz kameras, kā vardulēns izplētis rokas un kājas, un palika guļam, cenzdamies nekustīgi noturēties virsējā, saules sasildītajā ūdenī, kas krastu tuvumā, kur plaiksnījās vītolu atspulgi, šķita zajš, bet straumes vidū — gaiši zils.

—   Labi! — Smirnovs pats sev palielījās un piemiedza acis. — Vārdu sakot, pavisam lieliski!

Vēlāk, kad Smirnovs jau sēdēja zālē un smēķēja, Ļaudams miesai nožūt, Aleksandrs Petrovičs atkal aizgāja līdz mašīnai un atgriezās ar koferīti.

Koferī bija divas pudeles alus, maize, gurķi, tomāti un cieti novārītas olas.

—    Jocīgs cilvēks, pudeles vajadzēja ielikt upē! — Smirnovs norūca. — Kamēr mēs peldējāmies, alus būtu atdzisis. Nu, par ko tad tu gribēji aprunāties?

—   Nesteidzies, uzkodīsim, vēlreiz izpeldēsimies un tad parunāsim! — Ponomarevs sacīja.

—   Nē, labāk runāsim tūlīt! — Smirnovs palika pie sava. — Tu katru dienu dzīvo šajā greznumā, bet man gribas pirms aizbraukšanas vēl kādu stundiņu pavadīt, nedomājot ne par ko. .. Stāsti, Aleksandr Petrovič, es klausos!

—   Redzi, kas par lietu, — Ponomarevs mulsi iesāka, — gribas dzirdēt tavas domas. Redzi, kas par lietu! Sen, pirms kādiem piecpadsmit gadiem, šķirstīdams jauniznākušo angļu literaturu manā nozarē, es uzgāju kāda jauna zinātnieka biologa interesantu rakstu.

Ponomarevs pastāstīja, kā pamazām viņam radušās sirsnīgas, draudzīgas jūtas pret šo jauno ang]u zinātnieku. Ponomarevs interesējies par viņa rakstiem un bijis ]oti sarūgtināts, kad tie vairs neparādījušies.

Tad pēc garāka, vairākus gadus ilga pārtraukuma atkal bijis iespiests tā paša angļa raksts. Spriežot pēc dažām, tikai zinātniekam saprotamām pazīmēm, Ponomarevs aptvēris, cik grūti klājies angļu biologam šajos klusēšanas gados. Visi viņa iepriekšējie darbi attiekušies uz vielu maiņas problēmām cilvēka organismā. 1 agadēja rakstā iztirzāti ādas poru aizsērēšanas procesi, un patiesībā tas reklamējis kādu jaunu krēmu sejas adas tīrīšanai. Zinātnieka vārds parādījies kāda liela kosmētikas koncerna darbinieku sarakstā. Viss minētais liecināja par zaudētu cīņu, rādīja, ka anglim pietrūcis speķu un līdzekļu turpināt galvenās problēmas pētīšanas darbu, ka viņš paguris cīņā ar trūkumu, ar raizēm par rītdienu un — padevies.

—   Varat iedomāties, Gerasim Nikolajevič, kā es priecājos, kad pēc kāda laika atkal izlasīju lielu rakstu, kuru mans nepazīstamais angļu draugs bija veltījis savas galvenās problēmas pētījumiem! — Ponomarevs stāstīja. — Un cik talantīgi, gudri uzrakstīts! Viņam ir laba galva, viņš sapratis, ka visas grūtas problēmas, kas tagad cilvēcei jāatrisiiu tautu veselības jautajumā, ir cieši saistītas ar valstu ekonomiku . . . Viņš to bija sapratis un aizstāvēja un nopamatoja savu viedokli no zinātnieka biologa pozicijām. Es priecājos un reizē nodomāju: «Cik ilgi tā būs? Vai tev pietiks spēka izturēt?»

—   Jā, diezin vai ar tādiem uzskatiem viņš ilgi noturējās rūpniecībā. Tas lielais kosmētikas koncerns droši vien pieder amerikaņiem! — Smirnovs piezīmēja.

—   Dažus gadus viņš cīnījās, — Ponomarevs turpināja savu stāstu. — Parādījās vēl daži viņa raksti. Un tad — atkal klusums. Kad beidzot bija iespiests jauns viņa raksts — tas bija veltīts metala trauku korozijas jautājumam un reklamēja kastroļu tīrāmo ziedi … Es nodomāju: «Manam anglim droši vien ir liela ģimene. Varbūt viņa apgādībā sirmi vecāki . . .» Vārdu sakot, es par viņu daudz domāju. Biju sajūsmināts un reizē arī nobijies, kad, saņēmis jauniznakušās literatūras kārtējo silti jumu, redzēju, ka viņa vārds vairs nav minēts ķīmijas uzņēmuma darbinieku sarakstā.

Laiks ritēja, un nesen, — Ponomarevs turpināja stāstīt, — pirms pāris nedējam es saņemu no viņa vēstuli. Par ko viņš man raksta? Vispirms viņš piekrīt vairākām manām tēzēm, ar kurām iepazinies pēc publicētiem rakstiem. Pastāsta par savu galveno darbu vielu maiņas jautājumos, kuru turpina grūtos apstākļos.

Bet tas nav pats galvenais.

Viņš savā vēstulē, Gerasim Nikolajevič, brīnišķīgi stāsta par saviem sapņiem. Un, vai zini, par ko viņš sapņo? Viņš raksta, ka ziedošot tagad visus spēkus, lai veicinātu Kolektivās miera aizstāvēšanas padomes nodibināšanu Eiropā. Viņš domā, ka šai padomei vajadzētu organizēt nodaļu, kas apvienotu kulturas darbiniekus, tai skaitā ari zinātniekus. Un ka visi kopā, nostiprinoties draudzīgam radošam kontaktam, mēs varētu daudz ko darīt tautu labā. Zini, Gerasim Nikolajevič, ari e» pats esmu daudzreiz par to domājis! Zinātne jau sen izstaigājusi tālās zināšanu uzkrāšanas takas un iznākusi uz lielajiem dabas likumu ceļiem. Tagad jau bīstami un kaitīgi zinātnes progresam, ja veselā zinātnes nozaru rindā darbs turpinātos saskaldīti, pēc metodes «kā nu kurš prot»! Sen jau pienācis laiks apvienoties!

—   Atvaino, vai tad mēs pretojamies radošas draudzības nodibināšanai ar Rietumiem? — Gerasims Nikolajevičs pārtrauca Ponomareva satraukto domu plūsmu. — Mēs taču milzum daudz spēka, laika un naudas tērējam dažādiem tuvināšanās mēģinājumiem .. .

—   Lūk, es tad arī gribu . . .

—   Nē, pagaidi, ļauj man izteikt savu domu! Jūs abi, tu, Aleksandr Petrovič, un tavs anglis, gribat uzlabot cilvēces veselību. Bet imperiālisti grib slepkavot, jo tas, pēc viņu domām, ir visefektīvākais paņēmiens iedzīvoties. Te slēpjas mūsu galvenās nesaskaņas, un nevis ar Rietumiem, bet ar Rietumu imperiālistu nelielu, bet pagaidām vēl spēcīgu nogrupējumu. Mēs meklējam metodes, kā padarīt tautai dzīvi vieglāku, bet imperiālisti grib izraisīt postošu karu, jo viņiem vieglāk diktēt savus noteikumus izputinātām tautām. Lūk, kur slēpjas mūsu domstarpības!

—  Bet tā taču ]oti vienkārša un, es gribētu teikt, pat visiem zināma patiesība! — Ponomarevs neapmierināti iebilda.

—   Jā, protams … — Smirnovs piekrita. — Bet man tev jāaizrāda, ka viens no efektivākajiem līdzekļiem naida sēšanā starp valstīm ir tieši vienkāršo jautājumu sarežģīšana. Vienkāršāko, visiem zināmo patiesību slēpšana aiz visādu iedomātu grūtību kalniem! Taču ne jau par šiem jautājumiem tu gribēji ar mani runāt! Par ko tad īsti?

—   Jā, redzi … — Ponomarevs samulsa. — Ir viens tāds apstāklis, par kuru man gribas ar tevi aprunāties! Redzi, mans nepazīstamais angļu draugs raksta, ka ļoti gribētu ar mani satikties. Tāda iespēja paredzama šogad: ziemā Čechoslovakijā notiks ^iologu kongress. Viņš saņēmis uzaicinājumu ierasties un raksta man, ka esot gatavs upurēt vienalga ko, bet ieradīšoties Prāgā. Saproti, Gerasim Nikolajevič, to grūti izskaidrot, to īsti saprast varam tikai mēs, zinātnieki… Redzējušies mēs abi nekad neesam, un tomēr, vari man ticēt, esam daudzas naktis kopā nosēdējuši pie viena mikroskopa, vērojuši vienus un tos pašus procesus un reizē taisījuši slēdzienus. Mēs esam tuvi cilvēki! Man gluži tāpat gribas viņu satikt kā viņam mani. Kopā daudz ko pārdomāt, izstrīdēties, pārbaudīt, vai arī citos jautājumos mūsu domas sakrīt. Ļoti iespējams, ka būs jāpiedzīvo arī vilšanās dažos jautājumos, bet visumā, Gerasim Nikolajevič, viņš ir lielisks puisis! Viņam nemaz nebija tik viegli publicēt savu rakstu, piemēram, par to, ka, vienalga cik lieli ari būtu atsevišķi zinātnes atklājumi, tie nespēj cilvēkam palīdzēt tagadējā nošķirtības, neuzticības un lielā trūkuma laikā . . . Nu, kāpēc tu klusē?

—        Es visu laiku mēģinu izprast, ko tu īsti gribi no manis? — atbildēja Smirnovs.

—        Ko es gribu … — Ponomarevs paraustīja plecus. >— Tas taču saprotams . . . Cilvēks viņš labs, bet izdarīt kļūdu man tomēr negribas! Luk, tādēļ es arī gribēju dzirdēt tavas domas!

—       Jokains cilvēks! — Smirnovs iesmējās, gozēdamies saulē.

—       Kas ir jokains cilvēks? — Ponomarevs aizvainots vaicāja.

—        Protams, tu pats! . Vai tad mēs, pēc tavām domām, esam dvēseles miera saglabāšanas pārvalde?

—       Kāpēc tu visu noved līdz absurdam? — Ponomarevs iekaisa. — Pēc manām domām, man ir pilnīgas tiesības noskaidrot, kas viņš par cilvēku.

—   Satiksies, redzēsi, dzirdēsi un noskaidrosi!

—   Bet ja nu es kļūdos?

—   Slikti! Visiem būs slikti!

—   Atvaino, bet ja viņš mani izprovocē?

—        Jokains cilvēks! — Smirnovs piecēlās sēdus un paņēma papirosus. — Tās nu gan ir blēņas, un to es tev varu teikt pavisam skaidri! Ko nozīmē «izprovocēt»? Izmantot tavas sliktās rakstura īpašības? Tātad tevi var iebaidīt vai nopirkt?

—       Vai tu esi jucis? — Ponomarevs noprasīja aiz niknuma trīcošā balsī. — Tas jau ir vienkārši. . . vienkārši. . . Tas ir nejēdzīgi! Es gribēju pavisam ko citu!

—   Nē jau, kāpēc tagad mēģināt izgrozīties? Tieši to tu gribēji, — Smirnovs noteikti atkārtoja.

—   Tu gribēji apdrošināties pret iespējamām kļūdām gluži tāpat, kā ar valsti slēdz apdrošināšanas līgumu ugunsgrēka gadījumam. Tās ir blēņas, Aleksandr Petrovič.

—   Es lieku priekšā mainīt sarunas tematu! — Ponomarevs strauji piecēlās. Viņa zilās acis aiz niknuma bija plaši ieplestas, seja piesarkusi, elpa aizrāvās. — Iesim peldēties.

—   Kā tu vēlies … — Smirnovs piekrita. — Tikai man, vai zini, gribētos drusku nosnausties. Ej, peldies, bet es tepat saulītē pagulēšos .. .

Ponomarevs aizgāja. Smirnovs dzirdēja, kā viņš nopūtās, kā šļakstināja ūdeni aiz vītoliem un tad apklusa. Un Smirnovs iesnaudās. Viņu pamodināja pieskāriens plecam; atvēris acis, viņš ieraudzīja sev blakus Ponomarevu. Ponomarevs bija notupies zeme un domīgi skatījās pulkvedim sejā.

—   Nu, kā bija? — Smirnovs apvaicājās, pieceldamies un žāvādamies. — Izpeldējies pēc sirds patikšanas? Paskaties, tu taču esi tīri zils nosalis un drebi vien. Noberzies ar dvieli, citādi vēl saaukstēsies!

—   Paklausies, Gerasim Nikolajevič, vai tiešām tu esi tik sliktās domās par mani? — Ponomarevs pavisam satriekts jautāja.

—   Protams, nē! — Smirnovs atbildēja. — Tu domā ļoti pavirši, tur ir tā vaina. Iedod papirosu, man vairs nav. . . Nu, aizbrauksi uz kongresu, satiksies tur ar savu angli, vai tad tu tiešām neizpratīsi, kas viņš par cilvēku?

—   Bet ja to izprast būs grūti?

—   Nu, mūsu tautai ir paradums grūtos brīžos prasīt otram padomu. Tas ir dabiski. Bet šodien tev taču vēl nav nekādu grūtību, un tu jau lūdz padomu. Tāpēc es arī saku, ka tu domā ]oti pavirši.

—     Pavirši, tas nozīmē — bieži vien nepareizi! . ..

—   Iespējams! Laiks doties ce]ā, Aleksandr Petrovič. Neesmu vēl lāgā redzējies ar savējiem, visa nedēļa bija grūta, bet šodien jau no paša rīta atbraucu pie tevis. Posīsimies. Savāc savu saimniecību!

Smirnovs nopurināja smiltis un apģērba žaketi.

Kad Ponomarevs bija ielicis koferi mašīnā, Smirnovs satvēra viņu aiz piedurknes un apturēja pie mašīnas durvīm.

—   Saki, lai šoferis brauc viens pats, bet mēs iesim kā jām. Te jau nav tālu, kādi trīs kilometri. Man gribas izlocīt kājas.

Ponomarevs mēģināja Smirnovu atrunāt, aizrādīdams uz karsto laiku un nogurumu, bet pulkvedis laipni un neatlaidīgi palika pie sava.

—  Iesim pēc azimuta! — viņš nolēma un devās pa ežu pāri auzu laukam uz meža pusi.

Ponomarevs ņurdēdams un sūrodamies lēni soļoja aiz viņa.

—  Apmaldīsimies! — viņš rūca. — Dievs vien zina, cik ilgi būs jāklīst! Mežs šeit pamatīgs!

—  Nekas, gan jau atradīsim ceļu! — Smirnovs smaidīja. Viņi izgāja cauri krūmājam, iegāja mežā, un Smirnovs atkal nogriezās no takas un veda Aleksandru Petroviču taisni cauri brikšņiem.

—   Paklausies, tā taču nudien ir nejēdzība! — Ponomarevs sašuta, bet pulkvedis pagriezās atpakaļ un deva viņam zīmi klusēt.

—   Kādu brīdi paklusēsim! — viņš lūdza. —Un centies iet klusāk.

Sākumā Ponomarevs skaitās, bet tad, vērodams pulkvedi, ieinteresējās un aizmirsa savas dusmas. Smirnovs gāja pa krūmiem un ieplakām klusu, viegliem soļiem. Sad tad viņš apstājās, acis piemiedzis, vēroja koku galotnes, labi apskatīja stumbrus un, noteicis virzienu, gāja tālāk. Ne zariņš neiebrīkšķējās zem viņa kājām, bet, ieejot krūmājā, viņš veikli pieturēja un atlieca sāņus zarus, pašķirdams ceļu Ponomarevam.

Reiz viņš apstājās, vērīgi ieklausījās, brīdi klusēja, pikti nospļāvās, aizsmēķēja papirosu un teica:

—   Kopā ar tevi, protams, nekas nevar izdoties! Tu jau lauzies caur krūmiem kā lācis! Vajadzēja iet vienam pašam! — Un Smirnovs skaļā balsī uzsauca: — Biedri, nāciet ārā no «slēpņa»! Savējie!

Bet visapkārt šalkoja mežs. Valdīja klusums, tuvumā nebija neviena cilvēka.

īsu brīdi Ponomarevam likās, ka Smirnovs dzen jokus ar viņu. Bet Smirnovs izvilka no kabatas tukšo portsigaru un ar naudas gabalu noklauvēja uz tā kādu signālu sarežģītā, grūti uztveramā ritmā.

Krūmi tūlīt pašķīrās, un viņiem pretim iznāca cilvēks, mulsi smaidīdams.

—   Nu, kā veicas? — pulkvedis apsveicinādamies jautāja.

—   Normāli, biedri . . .

—   Pulkvedi… — Smirnovs pateica priekšā.

—        Biedri pulkvedi. . . atļausiet ziņot! Sevišķo uzdevumu bataljona staršina Cekins izpilda uzdevumu. Dežūras laikā nekādi notikumi un fakti nav manīti .. . Atļausiet jautāt, biedri pulkvedi!

—   Jautājiet. . .

—        Biedri pulkvedi, vai jūs mani atradāt vai nejauši pamanījāt?

—       Es jūs meklēju un atradu, — Smirnovs teica, paceldams sausu, dzeloņainu avenāju un rādīdams to staršinam. — Paskatieties: blakus visi avenāji pilni ogām, bet tajos, aiz kuriem jūs bijāt paslēpies, nav nevienas ogas. Apvienojat patīkamo ar lietderīgo?

—        Atvainojiet, biedri pulkvedi, esmu vainīgs, neapdomāju! — sarūgtinātais Čekins atzinās.

—  Nogrēkojos gan ar tām avenēm!

—       Bet es, jāsaka, tāpēc jau arī esmu pulkvedis, lai prastu atrast staršinu! — Smirnovs pasmaidīja.

—   Iegaumējiet priekšdienām. Uz redzēšanos! Tagad varam iet pa celiņu! — Smirnovs piebilda, pievērsdamies Ponomarevam.

—       Kas tas bija? — Ponomarevs neizpratnē vaicāja, atskatīdamies uz vietu, kur nupat bija stāvējis cilvēks, bet tagad lēni sliecās augšup tievi, caurspīdīgi zāles stiebriņi. — Un kur viņš palika?

—       Nu, tagad mēs viņu vairs tik viegli neatradīsim! — Smirnovs iesmējās. — Tagad viņš iegaumēs! Tas bija viens no tiem cilvēkiem, Aleksandr Petrovič, kuru dzīve patlaban veltīta tikai vienam uzdevumam — aizsargāt tevi un tavu laboratoriju no ienaidniekiem … Vari but mierīgs, kur vajadzīgs, paši sargājam.

Smirnovs pratināja Gorelu.

—  Tātad jau toreiz, četrdesmit trešajā gadā, jūs Sosnovskā izpildījāt jūsu izlūkošanas dienesta pavēli, mēģinādams atrast un iznīcināt Gordinu ar visu viņa grupu?

—   Jā, es jums jau paskaidroju … — Gorels nikni piekrita. — Trīs valstīs — Amerikā, Vācijā un Krievijā — toreiz nopietni strādāja, lai atrisinātu atomenerģijas problēmu. Četrdesmit trešajā gadā šī problēma bija satracinājusi visus, un tad sākās kaut kas lidzīgs aulekšošanai pār šķēršļiem. Balva bija pārāk liela — uzvara karā! Tāpēc mūsu izlūkošanas birojs pameta novārtā visu citu un strādāja tikai pie šī jautājuma atrisināšanas. Liela izlūku — atompētnieku grupa strādāja Vācijā. Mani komandēja uz Krieviju. Darba apstākļus sarežģīja tas, ka bija jāstrādā vācu karaspēka ieņemtā Krievijas teritorijā …

—   Sarežģīja? Atgādinu, ka vakar jūs nolēmāt teikt vienīgi patiesību. Mēs vienojāmies, ka melot nav nekādas jēgas!

—   Nu ja, gestapo man palīdzēja! — Gorels steidzīgi piebilda. — Jā. Kāda jēga to slēpt?

—   Kāpēc gan gestapo izturējās pret jums tik augstsirdīgi?

—   To es nezinu. Vienošanos panāca priekšniecība, es tikai strādāju. Nu, protams, ne jau par velti. Es nezinu, ar ko mēs Hitlera valdībai par to maksājām — ar cilvēkiem vai…

—   Vai ar ko?

—   Jus taču esat pieaudzis cilvēks! Vācu rūpniecībā bija ieguldīti mūsu kapitali… Un otrādi! Es nezinu, kā un par ko viņi salīga, par šiem jautājumiem mani neinformēja.

—   Padomājiet! Atcerieties! Par šo jautājumu mums vēl būs jārunā. Ko jums Krievijā izdevās uzzināt? .. .

—   Maz. Gordins ar savu grupu bija pievienojies partizaņiem. Es mēģināju ar vāciešu palīdzību viņu notvert, bet neizdevās. Laboratoriju grupa aiziedama bija uzspridzinājusi.

Par to jūs pastāstījāt diezgan sīki un samērā pareizi. Jūs tātad apgalvojat, ka četrdesmit piektajā gadā Minstenbergā meklējāt doktora Fignera archivu?

—    Jā… Viņa dēls lidotājs Gustavs Figners bija stāstījis, ka, dodamies patvertnē, vecais parasti ņēmis līdzi koferi ar visiem savu pētījumu materiāliem. Uzlidojuma laikā, sagrūstot patvertnei, vecais aprakts. Es jau biju uzsācis atrakšanas darbus, uzdodamies par kādu attālu radinieku, kas grib ar pienācīgu cieņu guldīt zemes klēpī zinātnieka un viņa sievas mirstīgās atliekas. Un tieši šajā laikā mani pazina kāda krieviete…

—   Marija Nikolajevna Dorocbova, kuru jūs sakropļojāt.

—   Tiešām? Man vajadzēja viņu nogalināt. Un ko jūs būtu darījis manā vietā?

—* Nenovirzīsimies sāņus, — Smirnovs teica, pārvarēdams riebumu. — Mūsu sabiedroto noorganizetais process un nāves soda izpildīšana, protams, bija tikai inscenējums?

Nē, pakārt viņi kādu cilvēku pakāra manā vietā, — Gorels paskaidroja. — Sīkāk es par to nepainteresējos. To visu kārtoja mans sargeņģelis majors Daunss.

—   Kas notika pēc tam? Jūs vēl vienmēr daudz ko slēpjat un izdomājat! Apmaiņas nebūs, beidziet nodoties ilūzijām!

—   Nē jau. Man nekādu iluziju nav, — Gorels iešņukstējās. — Kas nu par ilūzijām. Es izstāstīju visu, kas vēlāk notika.

—   Izstāstiet to, ko jūs vēl slēpjat par 1946. gada diversiju Ražas celšanas institūtā …

—   Es izstāstīju visu! — Gorels satraukti atbildēja.

—   Vēl daudz kā trūkst! — Smirnovs viņu pārtrauca. — Man, piemēram, nav skaidrs viens moments. Kā jūs iek]uvāt graudu paraugu glabātavā?

—   Es jau to izskaidroju, — Gorels atbildēja, ar visiem spēkiem cenzdamies apvaldīt drebuļus.

—    Es izskaidroju. Man palaimējās vienoties ar paraugu glabātavas pārzini Akimovu. Viņa jau sen gribēja aizbraukt uz ārzemēm pie radiem. Es viņai iedevu lielāku sumu mūsu valūtā un palīdzēju tikt pāri robežai. Ja atmiņa mani neviļ, tad viņa, manuprāt, no Polijas aizceļoja uz Meksiku pie savas māsas… Dabīgi, ka viņa izpildīja manas prasības, — beidzot pārvarējis uztraukumu, Gorels turpināja stāstīt. — Viņa mani ieveda noliktavā un parādīja vērtīgākās šķirnes.

—       Institūtā jūs ieradāties ar jauno naturalistu stacijas rakstu? Kāpēc jūs izraudzījāties tieši bērnu iestādi?

—    Nu, tas taču saprotams! — Gorels sapīcis atbildēja. — Pie jums loti rūpējas par bērniem. Un arī cilvēkiem, kas nāk bērnu iestāžu uzdevumā, veltī vairāk uzmanības un uzticības.

—   Tāpēc jūs ari satikāties ar Robertsu bērnu slimnīcā! Tātad Akimova atrodas Meksikā?

—    Nezinu, varbūt viņa ir Parizē. Tā ir viņas darīšana. Atļaujiet ziņot. Es jūtos noguris.

—    Ilgi es jūs vairs neaizturēšu. — Smirnovs pievilka klāt biezu mapi, kurā starp lappusēm bija ieliktas daudzas šauras papīra strēmelītes. — Tātad Akimova uzturas vai nu Meksikā, vai Parizē. Jā, tas izklausās pēc patiesības, — viņš teica, atvērdams mapi pie kādas strēmelītes. — Viņas istabā tika atrasta ar zīmuli rakstīta nepabeigta zīmīte. Acīm redzot kādas vēstules melnraksts, kas vēlāk uzrakstīta un aizsūtīta. Sajā zīmītē, kas adresēta viņas vīram, ar kuru Akimova neilgi pirms tam šķīrusies, viņa raksta:

«Ļoņa, drīz manis te vairs nebūs. Pēdējās dienās, kas mani vēl saista ar Krieviju, visas manas labākās un sirsnīgākās domas kavējas pie tevis. Esmu visu piedevusi un aizbraukšu, neturēdama uz tevi ļaunu prātu. Kļūsti laimīgs un kādreiz…» Ar šiem vārdiem zīmīte beidzas… Kāpēc jūs tā interesējāties par kviešu šķirni «Mēs uzvarēsim»?

—        Savāds jautājums, — Gorels pavīpsnāja.

—   Tā ir lieliska šķirne, nebaidās sausuna.

—   Un jūs iznīcinājāt visus institūta krājumus!

Visas sēklas, kas bija sagatavotas nosūtīšanai sausuma apdraudēto rajonu kolchoziem!

—   Tā man bija pavēlēts! — Gorels nikni atcirta. — četrdesmit sestajā gadā sausums bija liels. Ja arī četrdesmit septītajā gadā atkārtotos sausums, Krievijas stāvoklis būtu grūts … Man pavēlēja vispirmām kārtām iznīcināt pret sausumu izturīgās šķirnes. Es to izdarīju. Pēc tam aizdedzināju arhivu un bibliotēku. Institūts būvēts neparocīgi — atsevišķas ēkas, pilnīgi atdalītas cita no citas, atstarpes lielas. Vēl tagad nesaprotu, kā man izdevās veikt šo operāciju. Ari aizbēgt bija grūti!

—   Ko jūs izdarījāt ar Akimovas līķi?

Gorels nolieca galvu uz rokām un klusēja.

—   Redziet nu, jūs nemaz vairs neesat spējīgs runāt patiesību! — Smirnovs sacīja. — Es jūs brīdināju, ka vaļsirdīga atzīšanās kā sprieduma mīkstināšanas iemesls nebūs jums pa spēkam!

—   Nē, es varu, es varu, es apsolos! — Gorels iekliedzās. — Es jau atbildu uz visiem jūsu jautājumiem! Kā jūs dabūjāt zināt, ka es nogalināju Akimovu?

— Pavisam vienkārši! — Smirnovs atbildēja.

—   Es neticēju, ka viņa spējīga nodot. Zoja Akimova bija bārene, uzaugusi bērnu namā. Dzimtene palīdzēja viņai izaugt. Meitene bezpajumtniece kļuva zinātnes darbiniece. Jūsu apziņai tas tomēr nav aptverams. Jūs nogalinājāt Akimovu un nozagāt noliktavas atslēgas!

—   Nē. Atslēgas es, protams, nozagu vispirms un tikai pēc tam… — Gorels apatiski iebilda.

—   Atslēgas varēja ari nebūt pie viņas … Es uzkavējos institūtā pēc darba laika beigām. Tur nebija gandrīz nekādas apsardzes. Katrā ziņā nebija tādas, kas varētu mani aizkavēt. Tikai grūti bija nepamanītam nokļūt no vienas ēkas līdz otrai! Un par daudz ātri lika pamanīts ugunsgrēks bibliotēkā. Es nepaguvu nozust, un man nācās kopā ar citiem līdz pat rīta ausmai dzēst ugunsgrēku un nojaukt archiva sagruvušo sienu drupas.

—   Kur atradās Akimovas līķis?

—   Manā mašīnā. Es to izdarīju mašīnā. Piedāvājos aizvest viņu no institūta uz mājām.

—   Kāpēc jums vajadzēja viņu nogalināt?

-TRaugoties uz mani, viņas acis nevēstīja neko labu. Es nešaubījos par to, ka, atklājoties diversijai, viņa nekavējoties norādīs uz mani… kā vainīgo, — Gorels tikpat apaliski turpināja. — Viņa bija nepatīkams un grūti pārliecināms cilvēks. Tikai pateicoties tam, ka mani dokumenti bija visideālākā kārtībā, man izdevās nodibināt kaut niecīgu kontaktu…

—   Kā viņas istabā nogādāja «vēstuli vīram»? Un kā jūs vispār uzzinājāt par traģēdiju Akimovas personīgajā dzīvē?

—   Institūta mašīnrakstītāja bija laipnāka… Bet vēstuli istabā es pats nometu. Mēģināju kāda vakarā apciemot Akimovu.

—   Kā viņa jūs uzņēma?

—   Slikti. Es palūdzu glāzi ūdens, viņa izgāja virtuvē, un es pa to laiku aizsviedu vēstuli aiz gultas. Ūdeni viņa man pasniedza kā nēģerim, pie istabas durvīm.

—   Bet kā jums izdevās viņu pierunāt sēsties mašīnā?

—   Notika brīnums. Viņai bija steidzīgi jānogādā stacijā sainis ar sēklu. Kādam aizbraucējam. Atgādinu, ka esmu noguris.

Smirnovs paskatījās pulkstenī un piespieda zvana pogu.

—   Protams, ja man nebūtu palīdzējis kāds cilvēks … — Gorels uzmanīgi iesāka, — es nebūtu ticis galā ar operāciju. Jūsu cilvēks! — Gorels lēnām piebilda. Viņa redzokļi bija sarāvušies un kļuvuši nespodri, lūpas apkaltušas. — Kāds atbildīgs darbinieks! — Gorels turpināja. — Ražas celšanas institūta direktora vietnieks, kāds Kovaļovs…

—   Jūs melojat! — Smirnovs ar milzīgu piepūli savaldījās un runāja mierīgi. — Es taču pārbaudīšu, un atkal atklāsies, ka jūs viņu apmelojāt!

—   Es kļūdījos! — Gorels izbijies nomurmināja, izvairīdamies no Smirnova skatiena. — Man tā likās. Es esmu noguris, un man galvā viss iet juku jukām… Nē, nē, viņš man nepalīdzēja … Viņš mani institūtā pat netika redzējis.

—   Aizvediet apcietināto! — juzdams atvieglojumu, Smirnovs pavēlēja, kad durvīs parādījās dežurants.

Pēc dažām minūtēm atnāca Miša un atnesa pastu.

—   Biedri Solovjov! — pulkvedis teica, slaucīdams ar kabatas lakatu seju un kaklu. — Kad Nataša beigs pārrakstīt pēdējās Gorela nopratināšanas stenogramas lappuses, izlasiet tās un izrakstiet visu, kas attiecas uz Zoju Ivanovnu Akimovu. Un tad uzrakstiet vēstuli Ražas celšanas institūta partijas organizacijai un pasakiet… Nu, uzrakstiet vēstulē to, kas jāraksta gadījumos, kad par labu, godīgu cilvēku ilgi bijusi izplatīta nedibināta, slikta slava. Vai jūs sapratāt?

—   Jā! — steidzīgi un ar patiku Miša pamāja ar galvu. — Pilnīgi sapratu, Gerasim Nikolajevič…

Smirnovs paskatījās uz Mišu un tikko manāmi pasmaidīja. Miša ieraudzīja šo smaidu un apvainojies tumši piesarka. Uztvēris viņa šaudīgo un aizvainoto skatienu, Smirnovs pasmaidīja pavisam atklāti, ar labpatiku.

—   Jūs mani pārpratāt, jaunākais leitnant! — viņš teica. — Tas ir labi, ka jūs priecājaties par iespēju reabilitēt cilvēku. Spējām priecāties par cilvēka skaidrību un godīgumu ir loti liela nozīme mūsu darbā… Bet tieksmi pārāk viegli apvainoties vajag pārvarēt. Nekā laba tā nedos! Izpildiet …

Miša nopūtās, precizi izdarīja pagriezienu uz vietas apkārt un ierindas solī devās uz durvīm, bet, piegājis pie tām, apstājās, atskatījās un savukārt sirsnīgi uzsmaidīja pulkvedim.

Mišas soļi apklusa gaitenī, un Smirnovs sāka kārtot šodien uzrakstītās piezīmes.

Jā, izmeklēšana tuvojās noslēgumam. Būtībā tas bija tīri formāls konstatējums. Gorels bija izstāstījis gandrīz visu. Materiali tika sagrupēti un pārbaudīti pēc visiem apsūdzības punktiem. Drīz noziedznieks stāsies slēgtas tiesas priekšā.

Tiesa būs slēgta tāpēc, ka ikviens apsūdzības pants izraisīs jaunu, sarežģītu un grūtu darbu. Ļoti daudzi no tiem, par kuru noziedzīgo darbību bija pastāstījis Gorels, atrodas vēl brīvībā, gan mūsu zemē, gan aiz tās robežām. Galvenais mērķis nav tikai notvert un izolēt noziedzniekus. Svarīgākais darbs tautas miera un drošības labā ir atrast visus ļaundabīgā audzēja atzarojumus un iznīcināt tos. Priekšā vēl daudz darba …

Bet pagātnē nebija zaudējumi vien.

Lūk, par to patlaban domāja pulkvedis Smirnovs. Nē, pagātnē bija ne tikai zaudējumi un sarūgtinājumi vien!

Veco Voskoboiņikovu vairs negaidīja ilgs mūžs. Bet tos dažus gadus, kurus viņš vēl nodzīvos, tas aizvadīs kā godīgs cilvēks. Par to Smirnovs nešaubījās.

Smagu pārbaudījumu nācās piedzīvot Kirai Preisai. Meitene bija atbrīvojusies no garīgās aklības, sapratusi, ka ikviens no mums ir atbildīgs par savu dzīvi un savu tuvinieku rīcību. Bet galvenais, viņa saprata: lai ari cilvēks diezin kā izvairītos labot savus pārkāpumus un kļūdas, to sekas izpaudīsies, un, jo ilgāk cilvēks būs izvairījies, jo stiprāk.

«Nekas!» Smirnovs nodomāja, atcerēdamies Kiras atklāto, kvēlo skatienu. «Tāda meitene atradis pareizo ceļu. Pamati ir labi! Un mācība arī dabūta kārtīga!»

Smirnovs atcerējās, ar kādu sāpīgu kaunu šoferis bija stāstījis par to, kā viņu iekārdinājuši «viegli, pa tumšo nopelnītie divi simti». Smirnovs atļāva Berestovam pateikt šoferim, kam par labu viņš pārkāpis noteikumus. Nekas, lai pamocās. Viņam būs vēl jāuzstājas kā lieciniekam tiesas sēdē. Nebūs viegli nostāties pie tiesas galda un atzīties, ka svešinieks nopircis viņu par diviem simtiem. Puisis jau daudz ko pārdomājis un pārdomās vēl. Un nekad vairs nepadosies vieglas pelņas kārdinājumam.

Cik rūgti un izmisīgi Smirnova kabinetā raudāja Vera, kas Gorelam vienu nakti bija devusi patvērumu savā pajumtē!

—   Kā lai es tagad dzīvoju? — viņa atkal un atkal bija vaicājusi Smirnovam. — Visi zina, ka esmu paklīdusi! Bet es taču negribēju, — viņa atkārtoja, — goda vārds, biedri priekšniek, es negribēju, lai mana dzīve būtu tāda. Vienreiz gadījās nelaime, un tad, jo tālāk, jo sliktāk …

—   Tāpēc, ka tu padodies neveiksmēm! — Smirnovs bija atbildējis meitenei. — Vai tu zini, kas īsti ir neveiksminieks?

—   Kas? — Vera bija ļoti ziņkāri iesaukusies, pievērsdama Smirnovam saraudāto seju. — Kas, biedri priekšniek?

—   Neveiksminieks ir cilvēks, kurš nekādi netiek va]ā no vienām ilgstošām nepatikšanām! Jā, jā, par to es esmu pārliecinājies! — pulkvedis bija pamājis Verai ar galvu. — Lūk, pieveic, uzvari šīs nepatikšanas, un tad tu redzēsi, cik jauka būs dzīve!

—   Kaut varētu aizbraukt! — Vera bija gurdi ieminējusies. — Uz kādu tālāku vietu, kur neviens nepazīst…

—       Kāpēc ne, tā ir laba doma! — pulkvedis bija piekritis. — Brauc prom. Sāksi godīgi strādāt, visur atradīsi draugus! Kolektivā vienmēr tā notiek. Neļaus tev pāri darīt!

—   Vai jūs nepalīdzētu man atrast kādu labu vietu, kur aizbraukt? — Vera bija kautrīgi palūgusi.

—   Palīdzēšu! — Smirnovs labprāt bija apsolījis. — Kad būs beigusies tiesa, es tev aizrakstīšu atklātni, pateikšu, pie kā griezties. Bet pagaidām mēģini iemācīties kādu amatu. Vienalga kādu, kaut ko vienkāršu pašam sākumam, — nav labi, ja ierodas kolektivā kā tāds nepraša. Kad tu tur iedzīvosies, — sāksi mācīties …

Un loti iespējams, ka Veras liktenis mainīsies uz labo pusi. Pagaidām meitene tur doto vārdu, iestājusies apmetēju kursos… Redzēsim, kā būs turpmāk.

Pulkvedis sagumzīja papīra lapiņas ar atzīmēm un sadedzināja tās pelnu traukā.

Izmeklēšanā tagad būs dažu dienu pārtraukums. Pa to laiku varēs sakārtot protokolus, pārdomāt visu, atvilkt elpu. Smirnovs domās atcerējās, cik daudzu jautājumu atrisināšana atlikta sakarā ar šo izmeklēšanu, un saprata, ka atpūsties neizdosies.

Tomēr, kaut vai divas dienas! Tikai divas dienas bez tāda sasprindzinājuma. Tas ir nepieciešami, jo, tuvojoties vakaram, sāk sāpēt kreisajos deniņos un pakausī. Jāpavada kaut viens vakars kopā ar dēliem un sievu.

Smirnovs piecēlās no rakstāmgalda un piegāja pie loga.

Tuvojas rudens. To var jaust pēc vienmērīgā dzestruma un mierīgajām ēnām un krāsām. Un ari pēc tā, ka pa kaimiņu nama jumtu miegaini staigā zilā sporta kreklā un melnās biksītēs ģērbies jumtu lāpītājs ar tūbas velteņiem kājās. Bet pa jumta logu galvu izbāzis acīm redzot nama pārvaldnieks.

Rudens, tātad drīz būs atvaļinājums!

Smirnovam ienāca prātā pelēkie betonētie celiņi lidostā, starmešu līganie gaismas kūļi un īpatnā nemiera sajūta, kas rodas, uz ilgāku laiku pametot darbu un tuviniekus.

Pēc tam lidmašīna atrausies no zemes, sāņus zem spārna aizslīdēs koki un ēkas, un stundas pusotras lidmašīnā visi klusēs un snaudīs.

Vēlāk visi kļūs mundri, uzsmēķēs, un kaimiņš bakstīs ar savu cieto pirkstu plecā un, mādams ar galvu, lai skatās pa logu lejā, kaut ko enerģiski stāstīs. Pēc pieredzes, kas iegūta daudzos lidojumos un garajā mūžā, Smirnovs zina, ka tur, lejā, atrodas vai nu rūpnīca, vai jaunbūve, kurā strādājis kaimiņš, vai arī kāda augstiene, kuru viņš kopā ar biedriem nav atdevis ienaidniekam grūtajā četrdesmit pirmajā gadā.

Un tad mākoņi kļūs blīvāki, zeme sausāka un rūsganāka, zaļums spilgtāks, debesis gaišākas, un tieši tajā brīdī, kad tu vismazāk to gaidīsi, zem spārna uzpeldēs un tuvosies līdzens, bāli zilgans plankums.

Kabinē tad visi piecelsies un vēros, kā gaiši zilā svītra paplašinās, aug, kļūst gaišāka, košāki zila.

Kaimiņš atkal pabakstīs tev ar pirkstu plecā, stāstīs kaut ko aizrautīgi un pārliecinoši, bet tu, nemaz neklausīdamies, ko viņš saka, piekrītoši palocīsi galvu.

Tikai tev dzimtenes krasti bija jāsargā nevis šeit, bet ziemeļos. Spilgti, gluži kā sapņa pēdējo mirkli tu atcerēsies zaļos krastus, pelēko, šauro jūras līcīti Viborgas tuvumā un pēkšņi pavisam blakus izaugušo ūdens stabu. Tur uzlidoja gaisā mīnai uzskrējušais kuteris, kas brauca pa priekšu.

Un tas bija …

Bet mūsu dzimtā zeme kļūst arvien skaistāka un spēcīgāka, tāpēc nav žēl aizvadītās jaunības, kaut arī tā bija grūtāka nekā tiem, kas šodien kļūst divdesmit gadus veci. Tāpēc daudz tuvākas jūtas saista tos, kuriem divreiz vairāk gadu. Pārāk daudzas augstienes un krasti kopā nosargāti…

Tā domāja Smirnovs, vērodams dzimtās pilsētas mierīgo, skaidro ainavu.

«Jā, drīz būs atvaļinājums! Ir jau arī laiks…»

—   Biedri pulkvedi, atļausiet runāt!

Smirnovs sarāvās un atskatījās.

—   Biedri pulkvedi, atļausiet nodot atšifrētu ziņojumu no Ukrainas, — kapteinis Berestovs sacīja, sniegdams pulkvedim dažas papīra lapiņas.

—   Nolieciet uz galda! .— Smirnovs atteica, ar pūlēm atkratīdamies no savām domām.

Kad Berestovs izgāja, Smirnovs aizsmēķēja, nosēdās pie rakstāmgalda un ļoti uzmanīgi sāka lasīt no Ukrainas saņemto ziņojumu.

«… Krastā atrada izpletni,» lasīja Smirnovs. «Izpletņa saites bija notrieptas ar asinīm. Acīm redzot diversants, nolaižoties zemē, bija uz klintīm ievainojis rokas. Rūpīgi pārmeklējot apkārtni, tuvējā paliura krūmājā izdevās atrast asins traipus un auduma diegus. T umsā aiziedams no krasta, diversants acīm redzot maldījies pa krumāju. Ekspertīzē noskaidrots, ka traipos uz akmeņiem, izpletņa saitēm un krūmu zariem asinis ir identiskas. Ekspertize konstatējusi arī, ka krumu dzelkšņu izrautie diegi atbilst tiem, no kādiem mūsu rūpniecībā auž audumu Padomju Armijas virsnieku tērpiem. Izdevās noskaidrot, ka todien dzelzceļa stacijā kāds majors vai apakšpulkvedis nopircis biļeti uz Maskavu. Kasiere nevarēja noteikti pasacīt, vai pircējs bijis majors vai apakšpulkvedis, un nevarēja ari pateikt, kadai ieroču šķirai tas piederējis. Kasiere saka, ka pircēju ievērojusi tikai tāpēc, ka viņam uz labās rokas svaigā pārsējuma bijuši asins traipi. Tajā pašā laikā ienācis ziņojums no vīnogu un dārzeņu audzēšanas kolchoza biedra Ņik'tas Ivanoviča Kļetina. Biedrs Kļetins ziņo, ka ap pulksten septiņiem no rīta viņu uz ceļa apturējis kāds aviacijas majors un vaicājis, vai Kļetins nevarētu aizvest viņu ar mašīnu līdz stacijai. Kļetins atteicies to darīt tāpēc, ka bijis steidzīgi jāierodas pie agronoma, kurš to izsaucis, un arī tāpēc, ka majors viņam, kā viņš pats saka, «neesot paticis». Pēc Kļetina ziņojuma, majoram bijusi pārsieta labās rokas plauksta. Majors Kļetinam par aizvešanu līdz stacijai esot piedāvājis simt rubļu, tāpēc Kļetins nolēmis, ka par majoru jāziņo.

Pie agronoma iznācis ilgāk uzkavēties, jo vajadzējis steidzīgi izdarīt vairāku vīnogulāju paraugu analizi, un Kļetins atbrīvojies tikai pievakarē un tūlīt iesniedzis ziņojumu. Novērojot vilcienu, uz kuru, pēc. kasieres izteicieniem, «virsnieks» iegādājies biļeti, nekādi rezultāti nav iegūti«Virsnieka» tālāko gaitu pēdas nav atrastas.»

—   Steidzas! — Smirnovs nomurmināja, vēlreiz pārlasīdams ziņojumu. — Kāpēc viņš tā steidzas?

Un ja nu viss šis notikums ar «virsnieku» ir kļūda? Vienkārša faktu sagadīšanās? — Smirnovs jautāja pats sev, nolikdams pie malas ziņojumu. — Izpletnis klintīs un asins traipi uz tā saitēm… Drusku par maz!

Kāpēc viņi nav pievienojuši Kļetina raksturo' jumu? Kļetinam majors neesot paticis. Cilvēki jūt antipatiju dažādu iemeslu dēļ. Kāpēc majors nav Kļetinam paticis? Kas ir Kļetins?

Pēc dažām stundām šis vilciens pienāks Maskavā. Protams, «virsnieka» vilcienā nebūs. Viņš jau vairākas reizes būs mainījis maršrutu. Viņš taču nav pilnīgs idiots? Kā gan viņš varēja rādīt kasierei savu ievainoto roku? Tīšu prātu! Tātad…

Tātad viņam gribētos, lai mēs noticam, ka viņš devies uz Maskavu… Tas ir jau interesantāk. Kurp tad viņš būtu devies?

Smirnovs pazvanīja. Ienāca kapteinis Berestovs.

—   Aleksandr Daņilovič, ja nemaldos, pirms kādām trim četrām nedēļām mēs saņēmām ziņojumu no kāda teclīnika Pevznera. Atnesiet man to!

Leonids Pevzners savā ziņojumā informēja, ka viņš strādājot pilnīgi slepenā sektorā, kas gādājot par piekrastes drošu aizsardzību! Pavisam nesen viņu apbruņojums papildināts ar jauniem aparatiem, kas dodot iespēju ātri un precizi konstatēt lidmašīnas atrašanās vietu gaisā vienalga kādā augstumā. Pevznera darba biedrs, ari techniķis, Bi|inkins, iedzerdams maz pazīstamu cilvēku kompānijā, pie galda izpļāpājis par jaunajiem aparatiem. «Es lūdzu ievērot,» rakstīja Pevzners, «ka Biļinkins izpļāpāja par aparatiem, domādams vislabāko, viņš dižojās ar mūsu militāro spēku. Es viņu labi pazīstu jau vairākus gadus, kā komjaunietis un pilsonis es galvoju par viņu, ka viņš nav ienaidnieks. Bet viņam ir, kā kopmītnē saka, tāds padulns raksturs, viņš papriekš izpļāpājas un pēc tam apdomā, Pēc sava rakstura viņš patlaban nevar strādāt slepenā darbā, jo tādi cilvēki var nodarīt lielu ļaunumu mūsu Dzimtenei.

Klusēt par to, kas noticis, es uzskatu par neiespējamu, tāpat kā neturu par vajadzīgu slēpt no Bijinkina šo savu ziņojumu …»

—   Runa ir par jaunajiem lieljaudas radiolokatoriem, — Smirnovs nomurmināja. — Nu, kas ir, pārbaudīsim pēc kartes, vai «virsnieka» nomešanas vietai nav sakaru ar radiolokatoru bāzes atrašanās vietu.

Izdarījis pārbaudi pēc kartes, Smirnovs minūtes divdesmit klusēja.

Viņš sēdēja, smēķēja un automatiski ieklausījās pa logu dzirdamajā, ikdienišķajā, pazīstamajā ielas troksnī.

Tad Smirnovs uzgrieza kādu telefona numuru.

—   Biedri ģenerāli! — viņš teica. — Atļausiet tūlīt aiziet pie jums. Ir kāds steidzams jautājums …

Iekāris klausuli, Smirnovs izsmēķēja papirosu un tad piespieda zvana pogu …

—       Aleksandr Daņilovič, — viņš teica ienākusajam kapteinim Berestovam. — Jāpasūta divas biļetes lidojumam uz dienvidiem. Es šonakt došos komandējumā. Jāpalīdz biedriem Ukrainā. Iznāk diezgan labi, — Gorela lietas izmeklēšanā patlaban nepieciešams pārtraukums uz dažām dienām, kamēr pārbaudīs agrākās liecības un noskaidros, kas vēl jāizdara, lai galīgi nokārtotu pēdējos jautājumus. Jūs turpināsiet dokumentu noformēšanu. Izsauciet jaunāko leitnantu Solovjovu pie manis.

Kad Berestovs atgriezās nodaļā, Miša sēdēja pie galda un taisīja izrakstus no protokola, kas bija nepieciešami, lai uzrakstītu vēstuli Akimovas reabilitēšanai.

—   Kad es tā noskatos, man liekas, ka tu jau sāc pierast pie papīriem, — Berestovs sacīja, apstādamies pie Mišas galda. — Tu raksti pavisam aizrautīgi!

—   Papīru būšana ir ļoti dažāda! — Miša ar uzsvaru atbildēja, turpinādams rakstīt iesākto rindu.

—   Ir arī tādi, kas …

—   Paldies par paskaidrojumu! — Berestovs pateicās. — Pulkvedis sauc!

—   Mani?

—   Tieši tā. Viņš tā arī pateica, izsauciet jaunāko leitnantu Solovjovu pie manis. Jāapspriežas ar viņu, sak, kādā svarīgā jautājumā. Bez viņa nekādi nevaru izlemt! — Un jau nopietni piebilda:

—   Ej labi ātri!

—   Tieši tā, ierasties pie pulkveža! — Miša steidzīgi atkārtoja, ieslēdza dokumentus ugunsdrošajā skapī un aizdrāzās pie Smirnova.

Miša atgriezās pēc piecām minūtēm. Berestovs palūkojās uz Mišu un iesmējās — tik lielas, skaidri redzamas pūles Mišām bija jāpieliek, lai pārdzīvotu patīkamo ziņu tā, kā klājas īstam, nosvērtam, pieredzējušam izlūkam.

—   Kādu vietu tev pasūtīt lidmašīnā? — Berestovs vaicāja, smaidīdams un ar labpatiku vērodams Mišu. — Kā tev labāk patīk lidot — pie loga vai otrajā rindā?

—  Pie loga! — Miša strauji sacīja. — Protams, ja tas iespējams! — viņš piebilda, tad paskatījās pulkstenī, padomāja un apjucis teica:

—   Bet mājās aizbraukt es tomēr vairs nepaspēšu! Man vēl jāsagatavo pulkvedim vesela kaudze izziņu! Archivā arī vēl jāieskrien! … Ko lai es daru, biedri kapteini?

—        Brauc bez bagažas! — Berestovs ieteica.

—   Pa zaldātu modei! Dvieli un ziepes ceļā vienmēr sadabūsi!

—   Viņš ņem mani līdzi uz operāciju! — beidzot Mišām izspruka. — Droši vien grūls uzdevums, reiz jau viņš pats …

—   Kopā ar pulkvedi vienmēr grūti, — Berestovs teica jau pavisam nopietni. — Bet kādam taču jāveic grūtie darbi! — un pēc brīža piebilda: — Nu labi! Laimīgu ceļa vēju! Vēlu tev sekmes, «Mazulīt» !

Berestova balsī ieskanējās tik liela sirsnība, ka Miša uz viņu paskatījās izbrīnījies un pateicīgs un aizmirsa pat apvainoties par «Mazulīša» palamu, kuru viņam tagad no saviem darba biedriem nācās dzirdēt arvien retāk un retāk.

Tatjana Sitina LIELA JULIUSA GALS Mākslinieks Z. Filics Redaktore Z. Līce Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers Techniskā redaktore A. Aizupiete Korektore M. Ezergaile

Nodota salikšanai 1950. g. 6. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1956. g. 13. augustā. Papīra Formāts 7(>X92'/ii. 9,38 fiz. iespiedi.; 10,97 uzsk. iespiedi., 11,21 izdevu. 1. Metiens 30 000 eks. JT 14 000. Maksā 4 rbļ. 40 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība

Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 8709-D1249. Iespiesta Izdevniecību un poligrāfiskās rūpniecības Galvenās pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 2235.

Content

Sitina Tatjana Lielā Juliusa gals