Adlers-Olsens Jusi

Lieta nr. 64

Jusi Adlers-Olsens

Lieta nr. 64

(Jussi Adler-Olsen, dz. 1950),

Sērijā par Q nodaļas vadītāja Kārla Merka izmeklētajām lietām nākuši šādi darbi:

•  Sieviete būrī, 2011

•  Fazānu slepkavas, 2012

•  Vēstule pudelē, 2013

atsauksmes

“Romāna “Lieta nr. 64” tapšanu iedvesmojuši reāli notikumi no Dānijas vēstures tumšākā perioda. Tomēr šajā neprātīgajā trillerī ir vēl daudz kā cita.”

The New York Times Book Review

“Kad grāmatu sērijas pamatā ir neatrisināti noziegumi, reti zdodas radīt tādu sižetu, kurš gan aizrauj ar vēsturisku stāstu, *an izraisa nepārvaramu vēlmi lasīt līdz grāmatas beidzamajai appusei. Tomēr Jusi Adleram-Olsenam jau atkal tas izdevies izcili!”

Booklist

“Romāns “Lieta nr. 64” sniedz iespēju izklaidējošā un arī izglītojošā veidā iepazīt patiesi skandināvisku vidi. Stāsts ir tik neiedomājams, ka pat trilleru rakstnieks neko tādu nespētu izdomāt.”

The Boston Globe

“J. Adlers-Olsens ar meistarīgu pašpārliecību sapludina sižeta līnijas, nepiespiesti miksējot gan šausmas, gan pārgalvīgu jautrību. Rodas iespaids, ka autors spētu jautri aprakstīt pat vēdergripu!”

Publishers Weekly

Sirsnīga pateicība Hannei Adlerai-Olsenai par dienišķo iedvesmu, uzmundrinājumu un gudru palīdzību. Paldies arī Fredijam Miltonam, Edijam Kiranam, Hannei Petersonai, Mihai Šmalstigai un Karlo Andersenam par nenovērtējamiem un pamatīgiem komentāriem, kā ariAnnei K. Andersenai par vērīgām acīm un dzirkstošu enerģiju. Paldies par viesmīlību Nilsam un Mariannei Horbo, Gitei un Pēteram K. Rannesiem un Dānijas Rakstnieku un tulkotāju centram Haldā. Paldies policijas komisāram Leifam Kristensenam par dāsno dalīšanos pieredzē un labojumiem attiecībā uz policijas darbu. Paldies A/S “Sund og Baelt”, Dānijas Radio arhīvam, Mariannei Fridai, Kurtam Rehedam, Birtei Fridai-Nilsenai, Ullai Idei, Frīdai Torupai, Giritai Koberei, Karlam Ravnam un Sesei Novellai par palīdzību manos pētījumos saistībā ar Sprogē salas Sieviešu namu.

Veltīts manai mātei un tēvam, Karenai Margrētei un Henrijam Olseniem, un manām māsām Elsebetei, Mariannei un Vipei

PROLOGS

Novembris, 1985

VIENU NEUZMANĪGU MIRKLI šī sajūta pārņēma viņu savā varā. Vēsā, trauslā šampanieša glāze pirkstos, balsu sanoņa un vīra vieglā roka ap vidukli. Izņemot iemīlēšanos, tai līdzinājās tikai īsi uzplaiksnījumi no tālas bērnības. Drošības izjūta, ko radīja vecāsmātes pļāpāšana. Klusināti smiekli, laižoties snaudā. To cilvēku smiekli, kuri jau sen bija miruši.

Nete saknieba lūpas, lai neļautu sajūtai ņemt virsroku. Tā dažkārt notika.

Viņa izslējās un nolūkojās uz raibu kleitu un taisnu muguru “paleti”. Daudz cilvēku bija ieradušies uz svinīgajām vakariņām, kurās godināja Lielās Ziemeļu medicīnas balvas šīgada Dānijas laureātu. Zinātnieki, ārsti, sabiedrības krējums. Sabiedrība, kurā viņa nebija piedzimusi, bet kurā ar gadiem jutās aizvien labāk.

Nete dziļi ievilka elpu un jau grasījās apmierināti nopūsties, kad pārāk skaidri sajuta sev pienaglotu skatienu, kas staroja caur pūli ar svinīgām frizūrām un stingri sasietiem tauriņiem. Šīs nedefinējamās un satraucošās elektriskās izlādes, ko raida tikai acis, kuras nevēl tev labu. Viņa instinktīvi parāvās sāņus kā vajāts dzīvnieks, kas meklē patvērumu krūmos. Uzlika plaukstu vīram uz rokas un mēģināja smaidīt, kamēr skatiens šaudījās starp svinīgi ģērbtiem augumiem un vieglām lustru migliņām.

Kāda sieviete brīdi smieklos atmeta galvu, pavērdama spraugu uz zāles galasienu.

Tur viņš stāvēja.

Šis stāvs slējās pāri visiem kā bāka. Par spīti kumpumam un līkajām kājām, milzīgs, izslējies meža zvērs, kura acis pārslīdēja pār pūli kā prožektori.

Nete atkal sajuta spraigi vērojošo skatienu dziļi sevī un pilnīgi droši zināja: ja viņa nereaģēs tūlīt, tad visa viņas dzīve sabruks dažās sekundēs.

-    Andreas, viņa teica, tverdama pie kakla, kas jau tagad bija lipīgs no sviedriem. Vai mēs varētu iet? Es nejūtos labi.

Vairāk nekas nebija vajadzīgs. Viņas vīrs pacēla tumšās uzacis, pamāja pārējiem ar galvu un pagriezās prom no pūļa, paņemdams sievu zem rokas. Nete viņu par to mīlēja.

-    Paldies! viņa teica. Diemžēl atkal galva.

Vīrs pamāja. Viņš pats to pazina pārāk labi. Gari, tumši vakari dzīvojamā istabā, kad uznāca migrēna.

Ari tas viņiem bija kopīgs.

Kad viņi tuvojās svinību zāles masīvajām kāpnēm, garais vīrietis pieslīdēja no sāniem un nostājās viņiem priekšā.

Nete ievēroja, ka viņš izskatās krietni novecojis. Agrāk tik dzirkstošās acis bija kļuvušas blāvas. Mati neatpazīstami. Divdesmit pieci gadi darīja savu.

-    Nete, tu šeit? Laikam gan pēdējā, kuru es būtu gaidījis šajā sabiedrībā, viņš īsi sacīja.

Viņa pavilka vīru sāņus, bet viņas vajātāju tas netraucēja. Vai tu neatceries mani, Nete? Balss atskanēja no aizmugures. Protams, atceries. Kurts Vads. Tu noteikti mani atceries.

Pusceļā lejup pa kāpnēm viņš abus panāca.

-    Varbūt tu esi direktora Rozena piegulētāja? Padomā, tu tiešām esi tikusi līdz šīm aprindām!

Nete mēģināja aizvilkt vīru sev līdzi, bet Andreass Rozens nemēdza uzgriezt muguru problēmām. Arī šajā situācijā ne.

-    Vai jūs būtu tik laipns un liktu mierā manu sievu? viņš sacīja, pavadīdams klusinātos vārdus ar skatienu, kas brīdināja par lielām dusmām.

-    Re, kā! Nevēlamais viesis pakāpās soli atpakaļ. Tātad tu esi ievilkusi Andreasu Rozēnu savā tiklā, Nete. Labs darbiņš. Vads savilka sejā grimasi, ko citi iztulkotu kā greizu smaidu, bet Nete zināja labāk. Tas nu gan bija paskrējis man garām. Es šajās aprindās tik bieži neapgrozos. Nelasu tenku žurnālus.

Nete kā palēninājumā redzēja, ka viņas virs nicinājumā papurina galvu. Juta, ka vira plauksta satver viņējo un aizvelk viņu sev līdzi. Mirkli viņa atkal spēja elpot. Soļi dunēja kā nesinhronas atbalsis. “Jātiek prom,” tie mudināja.

Viņi bija nokļuvuši līdz garderobei, kad aiz muguras atkal atskanēja balss.

-    Rozena kungs! Tad jūs varbūt nezināt, ka jūsu sieva ir palaistuve? Vienkārša Sprogē salas meiča, neizvēlīga, paplešot kājas. Viņas debilās smadzenes nezina atšķirību starp patiesību un meliem un…

Netes delms iesāpējās, kad viņas virs pagriezās atpakaļ. Vairāki viesi mēģināja apklusināt svešinieku, kas bija iztraucējis svinības. Pāris jaunu ārstu, pienākuši klāt, draudīgi paliecās pret garā vira krūškurvi, likdami pavisam skaidri saprast, ka viņš te ir nevēlams.

-    Izbeidz, Andreas! Nete iesaucās, kad virs piegāja pie grupiņas ap viņas mocītāju, taču viņš neklausījās. Alfa tēviņš jau bija sācis iezīmēt savu teritoriju.

-    Es nezinu, kas jūs esat, viņš teica, bet iesaku turpmāk neapmeklēt publiskas vietas, pirms nebūsiet iemācījies uzvesties sabiedrībā.

Kārnais stāvs pacēla galvu starp vīriešiem, kas viņu cieši turēja, un visi garderobē pievērsa skatienus viņa sausajām lūpām. Sievietes, kas stāvēja aiz letes un nošķira kažokus no putekļu mēteļiem; viesi, kuri aizlavījās garām; privātie šoferi, kas gaidīja pie automātiskajām durvīm.

Un tad nāca teikumi, kuriem nebūtu vajadzējis atskanēt.

-    Tad pajautājiet Netei, kur viņu sterilizēja, Rozena kungs. Pajautājiet, cik viņai bijis abortu. Pajautājiet, kāda ir sajūta pēc piecām dienām izolācijas kamerā. Pajautājiet un nelasiet man lekcijas par sociālām prasmēm. Atstājiet to labāku ļaužu ziņā, Andreas Rozen.

Kurts Vads atrāvās no bara un pakāpās sāņus naida pilnām acim.

-     Es eju! viņš iesaucās. Bet tu, Nete! Viņš norādīja uz Neti ar drebošiem pirkstiem. Tu vari iet uz elli, kur ir tava īstā vieta!

Visa telpa dūca, pirms durvis aiz viņa bija aizvērušās.

-    Tas bija Kurts Vads, kāds nočukstēja viņiem aiz muguras.

-     Šīsdienas laureāta studiju biedrs, un tā ir vienīgā labā lieta, ko par viņu var pateikt.

Tomēr Nete bija slazdā. Atmaskota.

Ļaužu acis viņu nopētīja. Meklēja zīmes, kas varētu atklāt viņas īsto būtību. Vai izgriezums bija par dziļu? Vai gurni bija vulgāri? Un lūpas?

Kad viņiem izsniedza mēteļus, garderobistes siltā elpa šķita gandrīz indīga. “Tu neesi labāka par mani,” teica viņas seja.

Tik ātri tas notika.

Nete nodūra skatienu un paņēma viru zem rokas.

Savu mīļoto viru, kura skatienu neuzdrošinājās sastapt.

VIŅA KLAUSĪJĀS MOTORA klusajā, vienmērīgajā rūkoņā.

Viņi nebija pateikuši viens otram ne vārda, bet sēdēja un gar pulsējošiem logu tīrītājiem raudzījās rudens tumsā, kurai traucās cauri.

Varbūt vīrs gaidīja noliegumus, bet tādus viņa nevarēja sniegt. Varbūt viņa gaidīja, ka vīrs panāks pretī. Palīdzēs izkļūt no šī stāvokļa. Paskatīsies uz viņu un teiks: lai būtu kā būdams, tam nav nozīmes. Svarīgi ir tikai mūsu vienpadsmit gadi kopā.

Ne tie trīsdesmit septiņi gadi, ko viņa bija nodzīvojusi pirms tam.

Bet viņš ieslēdza radio un ļāva, lai salonu piepilda trokšņains atstatums, kamēr Stings pavadīja viņus uz dienvidiem pār Zēlandi, bet Sāde un Madonna pār Falsteru un Guldborgsundas šaurumu. Nakts ar jaunajām, dīvainajām dziedoņu balsīm. Vienīgā saikne starp viņiem.

Viss pārējais pazuda.

Dažus simtus metru no Blansas ciema un pāris kilometru no mājām virs pagrieza mašīnu kāda lauka malā.

-    Tagad pastāsti man! viņš sacīja, cieši pievērsis skatienu tumsai aiz loga. Neviena silta vārda. Pat ne viņas vārda mierinājumam. Tikai šis “tagad pastāsti man!”.

Nete aizvēra acis. Lūdza vīru saprast, ka ir apstākļi, kas visu izskaidro, un ka vīrietis, kurš viņu apsūdzēja, ir arī tas, kurš vainojams viņas nelaimē.

Taču viss pārējais, kas pateikts, bija taisnība. To viņa atzina klusā balsī.

Viss bija taisnība.

Vienu visaptverošu, mokpilnu mirkli bija dzirdama tikai vīra elpa. Pēc tam viņš pagriezās pret sievu satumsušām acīm. Tad tāpēc mēs nevarējām tikt pie bērniem, viņš teica.

Nete pamāja. Saknieba lūpas un pateica visu, kā ir. Jā, viņa ir vainojama melos un noklusēšanā. To viņa atzina. Jaunībā viņa bija ieslodzīta Sprogē, bet tas nebija viņas vainas dēļ. Virkne pārpratumu, ļaunprātīgas varas pielietošanas un nodevību. Tikai tāpēc. Jā, viņai bija aborti un viņu sterilizēja, bet tas briesmīgais cilvēks, kuru viņi tikko satika…

Vīrs uzlika plaukstu uz viņas rokas, un tās aukstums izplatījās kā strāvas trieciens, liekot viņai apklust.

Viņš iedarbināja mašīnu, izbrauca cauri ciemam un strauji uzņēma ātrumu gar pļavām un tumšo jūru.

-    Man žēl, Nete, bet es nevaru piedot, ka tu man gadiem ilgi ļāvi ticēt, ka mēs kopā varam kļūt par vecākiem. Es to nevaru. Un attiecībā uz visu pārējo man ir nelabi no dzirdētā.

Viņš ieturēja pauzi, bet Nete sajuta ledainus dūrienus deniņos un saspringumu skaustā.

Vīrs pacēla galvu. Tikpat augstprātīgi kā brīžos, kad runāja ar cilvēkiem, kurus neuzskatīja par cieņas vērtiem. Pašapzinīgi kā brīžos, kad neņēma vērā sliktus padomus.

-    Es sakravāšu savas mantas, viņš pavisam skaidri sacīja.

-    Tikmēr tev būs nedēļa laika, lai kaut ko sameklētu. Tu vari ņemt līdzi no Havngordas, ko vēlies. Tev nekā netrūks.

Nete lēnām novērsa seju un lūkojās uz ūdeni. Mazliet nolaida logu un ieelpoja ūdenszāļu smaržu. To nesa melnum melni viļņi, kas varētu viņu sagrābt uz visiem laikiem.

Un atgriezās sajūtas no vientuļām, izmisuma pilnām dienām Sprogē, kur tā pati viļņojošā jūra vilināja pielikt punktu nožēlojamai dzīvei.

“Tev nekā netrūks,” viņš bija teicis, it kā tas kaut ko nozīmētu.

Tātad virs par viņu patiešām neko nezināja.

Mirkli viņa pievērsa skatienu datumam pulksteni 1985. gada 14. novembris un sajuta lūpas notrīcam, kad pagrieza galvu un paskatījās uz viru.

Viņa tumšās acis vidēja sejā kā caurumi galvaskausā. Viņu interesēja tikai pagriezieni un ceļš priekšā.

Tad Nete lēnām pacēla roku pret stūri. Satvēra to mirkli, kad vīrs grasījās protestēt, un pavilka, cik stipri vien spēja.

Motora milzīgais spēks strādāja velti, kamēr ceļš zem viņiem pazuda un metāliskas skaņas kritienā caur dzīvžogu apslāpēja viņas vīra pēdējos protestus.

Kad viņi iekrita jūrā, tas bija gluži kā atgriezties mājās.

1.nodaļa

Novembris, 2010

KARLS BIJA DZIRDĒJIS par šisnakts notikumiem policijas radio ceļā no mājām Alleredā. Parastos apstākļos viņu nekas neinteresētu mazāk par Tikumības policijas darbu, taču šajā gadījumā bija citādi.

Kāda eskorta biroja vadītāja bija aplieta ar sērskābi pašas dzīvoklī Enghāvevejā, un Valsts slimnīcas apdegumu nodaļas personālam bija darba pilnas rokas.

Tagad policija meklēja lieciniekus, bet pagaidām bez rezultātiem.

Bariņš šaubīga izskata puišu no Lietuvas jau bija atvesti uz nopratināšanu, bet nakts gaitā kļuva skaidrs, ka tikai viens no aizdomās turamajiem varētu būt vainīgais, taču viņam nevarēja tikt klāt. Trūka pierādījumu. Cietusī slimnīcas uzņemšanā bija paziņojusi, ka nespēs norādīt uz vainīgo, un nu viņiem bija jāatlaiž viss bars.

Vai gan kas tāds jau nebija piedzīvots?

Iedams pāri Policijas pārvaldes pagalmam, viņš satika “Halmtorva lāsteku”, Branduru īsaksenu no Centra iecirkņa, ceļā uz stāvlaukumu.

-    Dodies bojāt kādam dzīvi? Karls noņurdēja garāmejot, un tas stulbenis, dies atpestī, apstājās, it kā būtu saņēmis uzaicinājumu uz sarunu.

-    Šoreiz tā ir Baka māsa, īsaksens vēsi sacīja.

Karls lūkojās uz viņu nesapratnes pilnām acīm. Par ko, ellē, viņš runāja? Traki gan, viņš atteica, tāda atbilde derēja vienmēr.

-    Tu taču esi dzirdējis par uzbrukumu Enghāvevejā? Viņa izskatījās briesmīgi, īsaksens turpināja. Šonakt dakteriem slimnīcā bija daudz darba. Tu taču labi pazīsti Bergi Baku, vai ne?

Karls atmeta galvu. Bergi Baku?! Kā nu ne! A nodaļas komisārs, kas palūdza atvaļinājumu un tad aizgāja priekšlaicīgā pensijā. Tas svētulīgais maitasgabals?

-    Es ar viņu esmu apmēram tikpat labos draugos kā ar tevi, Karls izgrūda.

īsaksens drūmi pamāja ar galvu. Jā, viņu abu mīlestību varētu piespiest pie zemes ar tauriņa spārniem.

-    Vai tu pazīsti arī Berges māsu Esteri Baku? viņš jautāja.

Karls lūkojās uz kolonādi, kur nāca Roze ar čemodāna lieluma

rokassomu pār plecu. Ko viņa grasījās darīt? Sarīkot atvaļinājumu darbavietā?

Viņš sajuta, ka īsaksens seko viņa skatienam, un nolaida acis.

-    Nekad neesmu viņu saticis, bet viņai pieder bordelis, vai ne? Karls sacīja. Un tā jau vairāk ir tava sfēra, tāpēc nejauc mani tur iekšā.

īsaksena mutes kaktiņi padevās gravitācijas spēkam. Vari rēķināties ar to, ka Baks nesīsies uz pārvaldi un jauksies izmeklēšanā.

Karls tā gluži nedomāja. Vai tad Baks nebija aizgājis no policijas tāpēc, ka necieta savu darbu un viņam riebās nākt uz pārvaldi?

-    Tad viņš būs laipni gaidīts, Karls atbildēja. Tikai ne lejā pie manis.

īsaksens ar pirkstiem izbrauca caur saviem ogļmelnajiem, sapinkātajiem matiem. Protams, ne. Un tev jau arī lejā pietiek ko darīt, kniebjoties ar to tur, vai ne?

Viņš ar galvu pamāja uz Rozi, kas pazuda augšā pa kāpnēm.

Karls nogrozīja galvu. īsaksens ar savām blēņām varēja iet pie visiem velniem. Kniebties ar Rozi! Tad labāk pievienoties klosterim Bratislavā.

-    Pagaidi, Kari, trīsdesmit sekundes vēlāk sacīja dežurants “būrī”. Psiholoģe Mona Ibsena atstāja tev šo. Viņš pa durvīm pasniedza Karlam pelēku aploksni, it kā tas būtu dienas kulminācijas brīdis.

Karls izbrīnīts to aplūkoja. Var būt, ka tā ari bija.

Dežurants turpināja: Es dzirdēju, ka Asads esot ieradies jau ap četriem. Jāteic, ka viņš nu gan pagrabā cītīgi nododas savām lietām. Viņš tur plāno terora uzbrukumu pārvaldei, vai? Dežurants iesmējās, taču aprāvās, ieraudzījis Karla svina smago skatienu.

-    Pajautā viņam pats, Karls atteica, iedomājies par sievieti, kuru lidostā aizturēja tikai tāpēc, ka viņa pieminēja vārdu “bumba”. Acīmredzami avīžu pirmo lappušu vērta pārteikšanās.

Tikko dzirdētais, viņaprāt, bija daudz ļaunāk.

JAU UZ KĀPŅU PĒDĒJĀ PAKĀPIENA viņš sajuta, ka Rozei šodien ir laba diena. Viņam pretī sitās smagnēja krustnagliņu un jasmīnu smarža, kas atgādināja par veco sievieti Esterbrenderslevā, kura mēdza kniebt dibenā visiem vīriešiem, kas pie viņas iegriezās. Kad Roze tā smaržoja, viņam uznāca galvassāpes, un tas nu pārmaiņas pēc nebija viņas parastā īgnuma dēļ.

Asads bija izteicis teoriju, ka viņa šo parfīmu ir mantojusi, bet citi domāja, ka tādus šķebīgus maisījumus joprojām varot nopirkt indiešu veikaliņos, kam neinteresējot, vai pircējs pie viņiem atgriezīsies.

-    Čau, Kari, ienāc, lūdzu! viņa iesaucās no sava kabineta.

Karls nopūtās. Kas tad atkal?

Viņš stīvi aizgāja garām Asada haosam, iebāza galvu Rozes klīniski tīrajā kabinetā un tūlīt pamanīja milzu somu, kuru viņa bija nesusi. Cik Karls varēja spriest, satraucošs šajā dienā bija ne tikai Rozes parfīms. Tāda bija arī milzīgā papīru kaudze, kas spraucās ārā no somas.

-    Ehm, viņš piesardzīgi iesāka, norādīdams uz papīriem. Kas tas ir?

Roze lūkojās uz viņu ar melni ierāmētām acīm, kas nevēstīja neko labu.

-    Dažas vecas lietas, kuras pēdējā gada laikā mētājušās uz komisāru rakstāmgaldiem. Lietas, kurām būtu vajadzējis nokļūt pie mums. Lai nu kam, bet tev būtu jāzina par tādu nolaidību.

Pēdējo mājienu viņa pavadīja ar guturālu dūdošanu, ko varbūt varētu iztulkot kā smieklus.

-    Mapes kļūdas dēļ bija nodotas Nacionālajam izmeklēšanas centram. Es aizgāju pēc tām.

Karls pacēla uzacis. Vairākas lietas. Kāpēc viņa tā smaidija?

-Jā, jā. Es zinu, ko tu domā: tie bija šīsdienas sliktākie jaunumi, Roze viņu apsteidza. Bet tu vēl neesi redzējis šo mapi. Šī nav no NIC, tā jau stāvēja uz mana galda, kad es atnācu.

Roze pasniedza viņam apdilušu mapi. Acīmredzot gribēja, lai Karls tūlīt sāk to šķirstīt, taču vīlās. Sliktām ziņām nepievēršas pirms rīta cigaretes, turklāt visam bija jānotiek pareizajā kārtībā. Viņš taču bija tikko ieradies.

Karls papurināja galvu, iegāja savā kabinetā un nosvieda mapi uz galda, bet mēteli uz krēsla kaktā.

Kabinetā bija sastāvējies gaiss, un dienasgaismas spuldze mirkšķināja īpaši drudžaini. Trešdienas vienmēr bija visļaunākās.

Tad viņš aizsmēķēja cigareti un pāri gaitenim aizslāja uz Asada slotu skapi, kur viss bija kā parasti. Lūgšanu paklājiņš atritināts uz grīdas. Bieza ūdens tvaiku migla, kas oda pēc mirtēm. Radio atskaņoja kaut ko līdzīgu delfīnu pārošanās saucieniem apvienojumā ar gospeļu kori, kas atskaņots uz lenšu magnetofona ar pārāk slābanu dzensiksnu.

Stambula ā la carte.

-    Labrīt! Karls sacīja.

Asads lēnām pagrieza galvu pret viņu. Saullēkts pār Kuveitu nevarēja būt sarkanāks par nabaga iespaidīgo ožas orgānu.

-    Apžēliņ, Asad, tas neizskatās labi, Karls teica, soli atkāpdamies. Ja gripa noteikti grasījās plosīties šajos dziļumos, lai tā met viņam līkumu.

-    Sākās vakar. Asads nošņaukājās. Slapjās acis izskatījās kā sunim.

-    Ej mājās un tūlīt pat, Karls sacīja un atkāpās vēl tālāk. Ilgāk runāt nebija jēgas. Asads tik un tā neklausīs.

Karls nokļuva atpakaļ drošībā, uzcēla kājas uz galda un pirmo reizi dzīvē apsvēra iespēju, vai nevajadzētu doties čārterlidojumā uz Grankanāriju. Divas nedēļas zem saulessarga ar viegli ģērbušos Monu pie sāniem, ko? Tad gripa varētu trakot pa Kopenhāgenas ielām, kā vien vēlas.

Viņš pasmaidīja par šo domu, izņēma Monas atsūtīto mazo aploksni un atvēra to. Jau ar smaržu vien pietika. Smalka un jutekliska, Monas Ibsenas esence. Tik atšķirīga no Rozes tonnām smagās maņu bombardēšanas.

“Mīlulīt,” tā sacīja.

Karls pasmaidīja. Viņš nebija uzrunāts tik mīlīgi, kopš gulēja Brenderslevas slimnīcā ar sešām šuvēm sānos un aklo zarnu ievārījuma burciņā.

Mīlulīt,

Atnāc pie manis šovakar 19.30 uz Mārtiņu zosi, labi? Uzvelc žaketi un paņem sarkanvīnu. Es parūpēšos par pārsteigumiem.

Skūpstu, Mona.

Karls juta karstumu iesveļamies vaigos. Kāda sieviete!

Viņš aizvēra acis, dziļi ievilka cigaretes dūmus un mēģināja ietērpt vārdu “pārsteigumi” attēlos. Tie nebija domāti mazgadīgajiem.

-    Par ko tu te tā smaidi aizvērtām acīm? Aiz muguras atskanēja asa balss. Vai tev nebija jāapskatās mape, ko es iedevu?

Roze stāvēja durvīs uz krūtīm sakrustotām rokām un pieliektu galvu. Tātad viņa nenozudīs, iekams viņš nereaģēs.

Karls nodzēsa cigareti un pasniedzās pēc mapes. Labāk tikt ar to galā, citādi viņa paliks stāvam, līdz rokas būs sasējušās mezglos.

Tās bija desmit izbalējušas lapas no Hjerringas tiesas. Jau pirmajā lapā Karls saprata, kas tas ir.

Pie joda, kā šī lieta bija nonākusi uz Rozes galda?

Viņš ātri pārskrēja ar acīm pirmajai lapai. Zinādams, kādā secībā teikumi sekos. 1978. gada vasara. Vīrietis noslīcis Nerres upē. Lielas mašīnu fabrikas īpašnieks, aizrautīgs makšķernieks, turklāt dažādu .

klubu biedrs. Četri pāri svaigu pēdu ap makšķernieka soliņu un noplukušo somu. Nekā no viņa rīkiem netrūka. Abu spole un makšķeres par vairāk nekā piecsimt kronām gabalā. Jauks laiks. Nekā savāda autopsijā. Ne infarkta, ne trombu. Vienkārša noslīkšana.

Ja vien upe šajā vietā nebūtu tikai septiņdesmit piecus centimetrus dziļa, visi to norakstītu kā nelaimes gadījumu.

Taču Karls zināja, ka ne jau šī nāve ir modinājusi Rozes interesi. Arī ne tas, ka lieta nebija atrisināta un tāpēc tagad atradās pagrabā pie viņiem. Tas bija fakts, ka lietai bija pievienotas vairākas fotogrāfijas un divās no tām rēgojās Karla ģīmis.

Karls nopūtās. Noslīkušo vīru sauca Birgers Mērks, un viņš bija Karla miesīgais tēvabrālis. Jautrs un dāsns vīrs. Gan viņa dēls Ronnijs, gan Karls Birgeru apbrīnoja un labprāt devās viņam līdzi izbraucienos. To viņi bija darījuši arī tajā dienā, lai apgūtu makšķerēšanas viltības un noslēpumus.

Taču pāris Kopenhāgenas meiču bija ar riteņiem izbraukušas cauri visai Dānijai un tagad tuvojās savam mērķim Skagenā ar sviedros pikanti piemirkušiem plāniem T krekliņiem mugurā.

Skats uz abām gaišmatainajām daiļavām, kas sparīgi minās pāri pakalniem, trāpīja Karlam un Ronnijam kā ar āmuru, un viņi nometa makšķerkātus un aizdieba pār lauku kā telēni, kas pirmo reizi dzīvē spēruši kāju zālītē.

Kad abi pēc divām stundām atgriezās pie upes ar meiteņu piegulošo krekliņu aprisēm uz mūžu iededzinātām tīklenē, Birgers Mērks jau bija miris.

Pēc ilgām nopratināšanām un aizdomām Hjerringas policija pārtrauca lietas izmeklēšanu. Lai gan policisti tā arī neatrada abas Kopenhāgenas meitenes, kas bija jauno vīriešu vienīgais alibi, pret Ronniju un Kārlu necēla nekādas turpmākas apsūdzības. Karla tēvs bija nikns un izmisis mēnešiem ilgi, taču citu seku šai lietai nebija.

-    Tu toreiz neizskatījies slikti, Kari. Cik tev bija gadu? Roze, stāvot durvīs, vaicāja.

Karls nometa mapi uz galda. Viņam nebija vēlēšanās kavēties atmiņās par tiem laikiem.

-    Cik gadu? Man bija septiņpadsmit, bet Ronnijam divdesmit septiņi. Karls nopūtās. Vai tev ir kāda nojausma, kāpēc tā lieta te piepeši uzradusies?

-    Kāpēc?! Roze ar asajiem pirkstu kauliņiem piesita sev pie galvas. Labrīt, princi, mosties! Ar to taču mēs nodarbojamies, vai ne? Mēs rokamies vecās, neatklātās slepkavību lietās!

-   Jā. Bet, pirmkārt, šo lietu izbeidza kā nelaimes gadījumu, un, otrkārt, tā nav uzradusies uz tava galda pati no sevis, vai ne?

-    Varbūt man jāpajautā Hjerringas policijai, kāpēc tā nokļuvusi pie mums tieši šobrīd?

Karls pacēla uzacis. Vai ne?!

Roze apgriezās un, papēžiem klaudzot, devās uz savu teritoriju. Signāls bija uztverts.

Karls lūkojās tālumā. Sasodīts, kāpēc tā lieta te uzradās? It kā tāpat jau nebūtu sagādājusi pietiekami daudz problēmu.

Viņš vēlreiz paskatījās uz fotogrāfiju ar Ronniju un sevi un tad pastūma mapi pie kaudzes ar citām lietām. Pagātne bija pagātne, un tagadne bija tagadne, to nekas nevarēja mainīt, turklāt pirms četrām minūtēm viņš bija izlasījis Monas ziņu, kurā Mona viņu nosauca par “mīlulīti”. Jānosaka taču prioritātes.

Karls pasmaidīja, izvilka no kabatas mobilo telefonu un aizkaitināti palūkojās uz sīkajiem taustiņiem. Ja viņš sūtītu Monai īsziņu, tās uzrakstīšana prasītu desmit minūtes, bet, ja piezvanītu, tad varētu tikpat ilgi sēdēt un gaidīt, kad viņa pacels klausuli.

Viņš nopūtās un sāka rakstīt īsziņu. Nekādu šaubu, ka mobilā taustiņu tehnoloģiju bija radījis pigmejs ar makaronu pirkstiem, un normāli funkcionējošiem vidēja lieluma Ziemeļeiropas vīriešiem tāpēc bija jājūtas kā nīlzirgiem, kas spēlē blokflautu.

Pēc tam viņš aplūkoja savu pūliņu rezultātus un ar nopūtu ļāva tur palikt veselai virtenei drukas kļūdu. Gan jau Mona sapratīs: viņas Mārtiņu zoss ir atradusi noietu.

Brīdī, kad viņš nolika telefonu, durvju ailā parādījās kāda galva.

Pliko galvvidu piesedzošie mati kopš pagājušās reizes bija apcirpti un ādas jaka izgludināta, taču vīrietis tajā izskatījās tikpat saņurcīts kā allaž.

-    Bak?! Ko, ellē, tu te dari? Karls mehāniski pajautāja.

-    It kā tu jau to nezinātu, atteica vīrs ar acu kaktiņos jaušamu miega trūkumu. Es jūku prātā. Tāpēc!

Viņš smagi apsēdās uz krēsla par spīti Karla noraidošajiem žestiem. Mana māsa Estere nekad vairs nebūs tāda kā agrāk. Un tas maita, kurš ielēja viņai sejā skābi, sēž pagrabā Eskildsgādē un plīst aiz smiekliem. Tu tak saproti, ka vecs policists nelepojas ar to, ka viņa māsa vada bordeli, bet vai tev šķiet, ka tam nelietim pēc izdarītā jātiek cauri sveikā?

-    Man nav ne jausmas, kāpēc tu esi atnācis, Bak. Ja tevi neapmierina lietas virzība, runā ar Centra iecirkni vai vismaz ar Markusu Jakobsenu vai kādu citu no priekšniekiem. Es nenodarbojos ne ar vardarbības, ne tikumības lietām, tu to labi zini.

-    Esmu atnācis, lai lūgtu tevi un Asadu atbraukt līdzi un izspiest no tā nelieša atzīšanos.

Karls juta pieri savelkamies krunkās līdz pat matiem. Vai viņš bija jucis?

-    Tu tikko esi saņēmis jaunu lietu, varbūt jau esi to pamanījis, Baks turpināja. Tā nāk no manis. Es to pirms dažiem mēnešiem saņēmu no laba kolēģa Hjerringā. Šonakt noliku to uz Rozes galda.

Karls skatījās uz Baku, apsvērdams iespējas. Cik varēja spriest, to bija trīs.

Viena būtu piecelties un iekraut tam kretīnam pa ģīmi. Spēriens pa pakaļu būtu otra, taču Karls izvēlējās trešo.

-    Jā, mape tur stāv, viņš sacīja un norādīja uz papīru elli rakstāmgalda stūrī. Kāpēc tu to nenesi man? Tas būtu bijis mazliet piedienīgāk.

Baks īsi pasmaidīja. Kad gan piedienība starp mums pie kaut kā ir novedusi? Nē. Es gribēju nodrošināties, ka lietu te lejā ir redzējis vēl kāds cits, lai tā piepeši nepazustu, saproti?

Tagad atkal sāka kārdināt abas pārējās iespējas. Labi, ka tas idiots te vairs nerādījās ikdienā.

-    Es paglabāju mapi, līdz pienāca īstais brīdis. Saproti?

-    Nesaprotu gan. Kāds brīdis?

-    Man ir vajadzīga tava palīdzība.

-    Tu taču nedomā, ka es iespējamam vaininiekam ielauzīšu galvaskausu tāpēc, ka tu man pie deguna pavicināsi trīsdesmit gadus vecu lietu. Un zini, kāpēc?

Karls pie katra punkta pacēla gaisā vienu pirkstu.

-     Viens! Lietā ir iestājies noilgums. Divi! Tas bija nelaimes gadījums. Mans tēvabrālis noslīka. Viņam acīmredzot kļuva slikti, un viņš iekrita upē, tāds bija arī izmeklētāju secinājums. Trīs/ Manis tur nebija, kad tas notika, un mana brālēna arī ne. Četri! Atšķirībā no tevis es esmu kārtīgs policists, kas nepiekauj aizdomās turamos.

Karls brīdi sēdēja, apdomādams pēdējo teikumu. Cik Karls zināja, Baks viņam nevarēja piesiet neko tamlīdzīgu. Katrā ziņā tā liecināja viņa sejas izteiksme.

-    Un pieri! Karls izslēja gaisā visus pirkstus un tad sažņaudza tos dūrē. Ja es tomēr ķertos kādam pie rīkles, tad, visticamāk, zināmam kungam, kurš spēlē policistu, lai gan tāds vairs nav.

Baka smaida krunciņas nozuda. Labi. Bet tad es varu tev pastāstīt, ka vienam no maniem vecajiem Hjerringas kolēģiem patīk ceļot uz Taizemi. Divas nedēļas Bangkokā ar visām ekstrām.

“Un kāda man tur daļa?” Karls nodomāja.

-    Tas acīmredzot patīk arī tavam brālēnam Ronnijam, tāpat kā patīk žūpot, Baks turpināja. Un zini, Kari? Kad tavs brālēns Ronnijs ir kārtīgi paņēmis uz krūts, viņš sāk runāt.

Karls apspieda smagu nopūtu. Ronnijs, tas nožēlojamais āksts! Vai ar viņu atkal būs problēmas? Viņi pēdējo reizi bija redzējušies vismaz pirms desmit gadiem savādās iesvētībās Oderā, kad Ronnijs pie bāra bagātīgi iestiprinājās ar dzērieniem un piecirta viesmīlēm. Tas jau nebūtu nekas, ja tikai viena no viesmīlēm nebūtu mazliet pārāk labvēlīga un, galvenais, nepilngadīga un iesvētāmā māsa.

Skandāls tika novērsts, tomēr neizdzēšami iespaidoja ģimenes Oderas atzaru. Nē, Ronnijs nebija no atturīgajiem.

Karls noraidoši pamāja ar roku. Kāda viņam daļa gar Ronniju?

-    Ej vien pie Markusa un stāsti, ko gribi, Bak, bet tu viņu pazīsti. Viņš teiks tieši to pašu, ko es. Aizdomās turamos nesit un bijušajam kolēģim nedraud ar tādām lietām kā šī.

Baks atgāzās krēslā. Un tajā Taizemes bārā liecinieku klātbūtnē tavs brālēns visiem izlielījās, ka esot nogalinājis savu tēvu.

Karls samiedza acis. Tas neizklausījās īpaši ticami.

-    Ak tā? Tad jau viņš ir pilnīgi nodzēris smadzenes! Nu ziņo par viņu, ja gribi. Es zinu, ka viņš nevarēja noslīcināt savu tēvu. Viņš taču bija kopā ar mani.

-    Viņš apgalvoja, ka tu esot piedalījies. Tev gan ir jauks brālēns!

Karla uzacis nolaidās līdz virsdegunei, kamēr viņš piecēlās un sakopoja visus savus spēkus plecos. Lūdzu, panāc šurp, Asad! viņš visā rīklē nokliedzās Bakam tieši sejā.

Pagāja tikai desmit sekundes, kad slimais indivīds jau šņaukājās durvīs.

-    Asad, mans mīļais, gripas mocītais draugs. Vai tu būtu tik laipns un uzklepotu šim muļķim? Tikai ievelc elpu labi dziļi.

-     KAS VĒL ATRADĀS jauno lietu kaudzē, Roze?

Roze izskatījās tā, it kā grasītos paņemt visu to makulatūru un iekraut viņam klēpī, taču Karls viņu pazina. Kaut kas jau bija aizķēris viņas uzmanību.

-    Šīsnakts uzbrukums eskortmeiču sutenerei man atgādināja vienu lietu, kuru tikko esam saņēmuši no Koldingas. Tā bija kaudzē, ko es atnesu no NIC.

-    Vai tu zini, ka tā sutenere ir Baka māsa?

Roze pamāja ar galvu. īsti nepazīstu to vīru, bet baumas klīst ātri. Tas šeit tikko bija viņš, vai ne? Viņa uzsita pa augšējo mapi un atvēra to ar melni lakotiem nagiem. Klausies, Kari, citādi varēsi to lasīt pats.

-Jā, jā, Karls atteica, kamēr viņa skatiens slīdēja pār Rozes moderno, pelēkbalto biroja vidi. Gandrīz vai sāka pietrūkt viņas alter ego Irsas gaišsārtās elles.

-    Šī lieta ir par sievieti, vārdā Rita Nilsena, ar “pseidonīmu”… Roze gaisā uzzīmēja pēdiņas, …Luīze Čikone. To viņa izmantoja kādu laiku astoņdesmitajos, kad organizēja tā sauktās… atkal pēdiņas, …“erotiskās dejas” klubos Jitlandes Trijstūrī. Vairākas reizes sodīta par krāpšanu un vēlāk par savešanu un sutenerismu. Septiņdesmitajos un astoņdesmitajos eskorta biroja īpašniece Koldingā, bet pēc tam bez pēdām pazūd Kopenhāgenā 1987. gadā. Izmeklēšanas gaitā Mobilā vienība vispirms meklē viņu Vidusjitlandes un Kopenhāgenas pomovidē, bet pēc trim mēnešiem izbeidz lietu ar piezīmi, ka tā, visticamāk, bijusi pašnāvība. Pa to laiku bija radušies daudzi jauni, nopietni uzdevumi, un viņi vairs nevarēja veltīt resursus šai lietai, kā te rakstīts.

Roze nolika mapi uz galda un savilka sejā skābu izteiksmi.

-     Izbeigta, tāpat kā noteikti izbeigs Esteres Bakas lietu. Vai tu varbūt esi redzējis kādu, kas te drudžaini skraidītu, cenšoties notvert nelieti, kurš to nodarīja nabaga sievietei?

Karls paraustīja plecus. Vienīgais drudžainais, ko viņš šorīt redzējis, bija viņa padēla Jespera īgnā seja, kad Karls viņu pamodināja pulksten septiņos un lūdza doties uz mācībām Gentoftē paša spēkiem.

-    Cik redzu, tajā lietā nebija nenieka, kas norādītu uz pašnāvnieciskām tendencēm, Roze turpināja. Rita Nilsena iesēžas savā glaunajā, baltajā piecsimtajā mersedesā un vienā mierā aizbrauc no mājām! Pēc pāris stundām viņa ir kā zemē iegrimusi, un tas ir viss. Roze izvilka fotogrāfiju un nosvieda to Karlam priekšā. Tajā bija redzama automašīna ietves malā ar pilnīgi izlaupītu salonu.

Kas par vāģi! Uz tā motora pārsega varētu gorīties vismaz puse Vesterbro palaistuvju savos sūri grūti pelnītajos mākslīgās ādas kažokos. Nemaz nelīdzinājās viņa lietotajam dienesta auto.

-    Pēdējo reizi viņu redzēja piektdien 1987. gada 4. septembrī, un pēc kredītkartes izrakstiem mēs varam izsekot viņas braucienam no mājām Koldingā pulksten piecos no rīta pāri Fīnai, kur viņa uzpilda benzīnu, un tālāk ar Storebelta prāmi uz Kopenhāgenu, kur viņa nopērk cigaretes kioskā Nerrebrogādē pulksten 10.10. Kopš tā laika neviens vairs nav viņu redzējis. Viņas mersedesu pēc pāris dienām atrod Kapelvejā, un salons ir pilnībā izlaupīts. Ādas sēdekļi, rezerves ritenis, radio, kasešu magnetofons un daudz kas cits. Pat stūre ir pievākta. Cimdu nodalījumā palika tikai pāris kasešu un dažas grāmatas.

Karls pakasīja zodu. Toreiz nebija daudz veikalu ar karšu termināļiem un kur nu vēl kioskā Nerrebro. Kāpēc apgrūtināt sevi un maksāt ar kredītkarti? Viņai noteikti vajadzēja izvilkt karti caur lasītāju un pēc tam parakstīties, un tas viss par nieka cigarešu paciņu. Tur nu gan vajag pacietību!

Roze paraustīja plecus. Varbūt viņai nepatika skaidra nauda. Varbūt viņai nepatika tai pieskarties. Varbūt viņai patika turēt naudu bankā un ļaut citiem maksāt procentus. Varbūt viņai bija tikai piecsimtnieks, kuru kioska īpašnieks nevarēja samainīt, var…

-    Stop, stop! Pietiek. Karls pavicināja rokas. Bet saki man: uz ko balstījās teorija par pašnāvību? Vai viņa bija nopietni slima vai varbūt viņai bija slikts finansiālais stāvoklis? Vai tāpēc viņa pirka cigaretes ar kredītkarti?

Roze paraustīja plecus kaut kur zem sava ogļu pelēkā, milzīgā svītera. Droši vien Irsas adīts. Njā, labs jautājums, tas tiešām ir mazliet dīvaini. Rita Nilsena alias Luīze Čikone patiesībā bija turīga dāma un, spriežot pēc viņas neapskaužamā CV, ne tik viegli izkonkurējama. Viņas “meitenes” Koldingā sauca viņu par azbesta veceni un izdzīvotāju. Viņa drīzāk būtu iznīcinājusi visus pārējos zemeslodes iedzīvotājus nekā sevi, sacīja viena no meitenēm.

-    Hm! Kārlu pārņēma īpašā sajūta. Tas viņu kaitināja, taču interese bija pamodināta. Klusi un mierīgi sāka rasties jautājumi. Piemēram, par cigaretēm. Vai cilvēks pērk cigaretes, pirms grasās izdarīt pašnāvību? Varbūt lai apklusinātu domas un nomierinātos?

Nolāpīts! Dzirnavas galvā jau atkal mala, un kurš to bija lūdzis? Ja viņš ķersies tam klāt, tad var rēķināties, ka darba būs vairāk, nekā gribētos.

-    Tātad pretstatā mūsu daudzajiem kolēģiem tu domā, ka mums ir darīšana ar noziegumu? Bet vai te vispār kaut kas norāda uz nonāvēšanu vai slepkavību? Karls pēc šiem jautājumiem ieturēja nelielu pauzi. Ja neskaita to, ka lieta nav slēgta, bet vienkārši apturēta, kas tev vispār ir?

Milzu svīteris atkal noraustījās. Tātad nekā nebija.

Karls lūkojās uz mapi. Ritas Nilsenas fotogrāfija zem papīra saspraudes uz mapes vāka izstaroja lielu spēku. Kalsna sejas apakšdaļa un ļoti plati vaigukauli. Acīs spīdēja spīts un cīņas spars. Bija skaidrs, ka Ritai nospļauties uz dēlīti, kas piespiests viņai pie krūtīm. Noteikti ne pirmā reize, kad viņu fotografēja policijas arhīvam. Nē, tādas sievietes cietumsodi nebiedēja. Viņa bija īsta izdzīvotāja, kā jau prostitūtas teikušas.

Kāda velna pēc lai viņa atņemtu sev dzīvību?

Karls pievilka mapi sev klāt un atvēra to, ignorēdams Rozes greizo smaidu.

Tātad šī melni krāsotā maikste atkal bija iedarbinājusi jaunu lietu.

2.nodaļa

Novembris, 2010

ZAĻAIS FURGONS IERADĀS precīzi pulksten 12.30, tieši kā pasūtīts.

-    Man šodien Zēlandē jāapbrauc vēl piecas vietas, Vada kungs, šoferis sacīja. Es ceru, ka viss ir gatavs.

Šis Mikēls bija krietns virs. Desmit gadu dienestā, neuzdodot nevienu vienīgu jautājumu. Glīts, akurāts un pieklājīgs. Tieši tāds vīrs, kādu “Tīrās līnijas” vēlējās redzēt savu pārstāvi sabiedrībā. Tādi kā viņš radīja citiem vēlēšanos iestāties partijā. Kluss un uzticams, ar siltu skatienu zilajās acīs. Ļoti gaišie, viļņainie mati vienmēr kārtīgi sasukāti. Mierīgs pat vissaspringtākajās situācijās kā pirms mēneša tracī Haderslevā vienā no partijas dibināšanas sapulcēm. Deviņi demonstranti ar naidīgiem lozungiem dabūja just, ka vīrus ar sirdi īstajā vietā nevajag kaitināt.

Tieši tādi vīri kā Mikēls nodrošināja, ka viss bija galā un nokārtots, pirms ieradās policija.

Nē, tos demonstrantus viņi noteikti vairs neredzēs.

Kurts Vads atvēra durvis uz bijušās skolas veco stalli, uz sienas pastūma sāņus vecu apkaltu plāksni virs nelielas saldētavas un aiz tās displejā ievadīja desmitzīmju kodu, kā bija to darījis neskaitāmas reizes iepriekš. Pēc tam viņš brīdi pagaidīja, līdz atskanēja labi pazīstamais klikšķis un dibensienas vidusdaļa aizslīdēja sāņus.

Tumšajā telpā glabājās viss, kas neattiecās uz citiem, izņemot viņa līdzbiedrus. Saldētava ar nelikumīgo abortu embrijiem, kartotēku skapji, biedru saraksti, klēpjdators, kuru viņš izmantoja

konferencēs, un vecās piezīmes no viņa tēva laikiem, uz kurām balstījās viss viņu darbs.

Kurts atvēra saldētavu, izņēma kasti ar plastmasas maisiņiem un tūlīt nodeva to tālāk šoferim. Te ir embriji, kurus mēs kremējam paši. Cerams, ka saldētava furgonā vēl nav pilna.

Šoferis pasmaidīja. Nē, tur vēl ir daudz vietas.

-    Un te kurjerpasts mūsu cilvēkiem. Tu redzi, kam.

-Jā, šoferis sacīja, pārlaizdams acis aploksnēm. Diemžēl Fredensborgā būšu tikai nākamnedēļ. Vakar paņēmu visu Ziemeļzēlandi.

-    Tas jau ari nav tik svarīgi. Ja tikai tiec līdz Orhūsai. Tur tu būsi rit, vai ne?

Šoferis pamāja ar galvu un ielūkojās plastmasas kastē. No tiem es noteikti tikšu vaļā. Vai mums ir ari embriji, kas jāved uz Glostrupas krematoriju?

Kurts Vads aizvēra bīdāmās durvis un piegāja pie saldētavas priekštelpā. Tās saturu drīkstēja redzēt.

-Jā, tie ir te, viņš atbildēja, paceldams vāku un izņemdams vēl vienu plastmasas kasti.

Viņš nolika kasti uz grīdas un no plaukta virs saldētavas paņēma plastmasas vāciņus. Te būs papīri par šiem embrijiem. Viņš pasniedza dokumentus šoferim. Viss, kā tam jābūt.

Šoferis salīdzināja katru maisiņu kastē ar pavadzīmēm. Viss kārtībā, neviens neko nevar iebilst, viņš sacīja un aiznesa visu uz furgonu, novietoja abu kastu saturu katru savā mini izmēra saldētavā, sašķiroja vēstules pa nodaļu plauktiņiem, pielika roku pie cepures un pieklājīgi atvadījās.

Kurts Vads izslēja roku gaisā sveicienam, kad furgons nozuda pa Brendblesterveju.

“Kāda Dieva žēlastība, ka savā vecumā vēl aizvien varu strādāt mūsu lietas labā,” viņš priecīgi nodomāja.

“Nemaz nevarētu iedomāties, ka jums jau ir astoņdesmit astoņi,” ļaudis teica atkal un atkal, un viņiem bija taisnība. Kad Kurts Vads vēroja sevi spogulī, tad arī pats redzēja, ka viņa vecumam viegli varētu noņemt savus piecpadsmit gadus, un viņš zināja, kāpēc tā.

“Ir svarīgi dzīvot saskaņā ar saviem ideāliem,” tāds bija viņa tēva moto. Gudri vārdi, kurus Kurts pats bija centies īstenot dzīvē. Protams, tam bija sava cena, bet, kamēr galva strādāja, arī ķermenis jutās labi.

Kurts izgāja caur dārzu un devās iekšā mājā pa sētas durvīm, kā to vienmēr darīja konsultāciju laikā. Kad klīnikā strādāja viņa pēctecis, mājas priekšējā daļa vairs nepiederēja Kurtam, tā nu tas bija. Turklāt viņam jau arī bija pietiekami ko darīt partijas veidošanā. Nē, laiks, kad viņš šķiroja un nogalināja, bija pagājis. Viņa pēctecis to darīja tikpat labi un apņēmīgi.

Viņš ieslēdza kafijas automātu un ar pirkstu pārbrauca pār mērkarotēm, lai kafijas tajās nebūtu ne par maz, ne par daudz. Beātei pēdējā laikā bija jutīgs kuņģis, tāpēc tas bija svarīgi.

-    Kafijas pauze, Kurt?

Tas bija viņa pēctecis Karls Johans Henriksens. Tāpat kā Kurtam, arī viņam patika valkāt svaigi mazgātu un izgludinātu virsvalku. Lai cik viņš būtu svešs savām pacientēm, akurātais virsvalks nozīmēja, ka pacientes viņu uzlūko kā autoritāti, kam mierīgi var uzticēt savu dzīvību. Vientiesīgās muļķes!

-    Drusku problēmas ar kuņģi, Henriksens sacīja un paņēma no skapja glāzi. Karstus kastaņus, sviestu un sarkanvīnu ir patīkami baudīt, bet tas reti kad ir patīkami nākamajā dienā.

Viņš pasmaidīja, piepildīja glāzi ar ūdeni un iebēra tur mazu paciņu antacīda Samarin.

-     Bija atbraucis šoferis, abas saldētavas ir iztukšotas, Kari Johan. Vari sākt tās atkal piepildīt.

Kurts uzsmaidīja savam audzēknim, jo vārdi bija lieki. Iespējams, Henriksens bija vēl efektīvāks nekā Kurts savā laikā.

-    Jā, drīz jau arī to darīšu. Šodien būs vēl trīs aborti. Divi parastie un viens īpašais. Henriksens arī pasmaidīja, kamēr ūdens glāzes saturs priecīgi burbuļoja.

-    Un tas ir?

-    Somāliete no Tostrupgordas, kuru sūta Bente Lingsē. Esot dvīņu grūtniecība, Henriksens paskaidroja, paraustīja uzacis un iztukšoja glāzi.

Jā, Karls Johans Henriksens bija krietns vīrs. Gan partijai, gan Slepenajai cīņai.

-    VAI TU ŠODIEN nejūties labi, mana skaistā Beāte? Kurts piesardzīgi jautāja, ieiedams istabā ar paplāti.

Nu jau bija pagājuši desmit gadi, kopš Beāte pēdējo reizi spēja atbildēt, bet pasmaidīt viņa varēja. Lai gan viņa bija kļuvusi ārkārtīgi vārga un jaunības daiļums jau sen bija viņu atstājis, Kurts nespēja izturēt domu, ka viņam kādu dienu, droši vien jau ļoti drīz, būs jādzīvo tālāk bez sievas.

“Kaut Beāte piedzīvotu dienu, kad mēs varētu no tribīnes folketingā paust savu pateicību par viņas ieguldījumu,” Kurts nodomāja un saņēma viņas vieglo plaukstu savējā.

Viņš pieliecās, uzmanīgi to noskūpstīja un sajuta sievas plaukstu viegli notrīsam. Vairāk viņam arī neko nevajadzēja.

-    Lūdzu, mīļā, viņš sacīja un pacēla tasīti Beātei pie lūpām, viegli pūzdams uz tās virsmu. Ne par karstu, ne par aukstu. Tieši tā, kā tev patīk.

Beāte savilka iekritušās lūpas, kas bija tik mīļi skūpstījušas Kurtu un abus zēnus, kad viņiem tas visvairāk bija vajadzīgs, un bez skaņas lēnām iesūca kafiju. No viņas acīm varēja noprast, ka tā ir laba. Šīs acis, kuras bija tik daudz redzējušas un kurās viņa skatiens bija guvis mierinājumu, kad retu reizi viņu pārņēma šaubas.

-    Es šodien runāšu televīzijā, Beāte. Es, Lenbergs un Kaspersens. Viņi centīsies piespiest mūs pie sienas, bet viņiem tas neizdosies. Un šodien mēs iegūsim jaunas balsis un ievāksim desmit gadu darba augļus. Daudz, daudz balsu, un visi domā tāpat kā mēs. Varbūt žurnālisti mūs uzskata par trim veciem dīvaiņiem. Viņš iesmējās. Droši vien tādi jau arī esam. Bet viņi domās, ka mums ir aizmiglojies prāts. Ka mūs var pieķert muļķībās un nekonsekvencē. Viņš noglāstīja Beātei matus. Es ieslēgšu televizoru, lai tu vari noskatīties.

JAKOBS RAMBERGERS BIJA kompetents un labi sagatavojies žurnālists, un jebkas cits jau ari nebūtu prātīgi, ņemot vērā kritiku, kas pēdējā laikā bija izteikta par daudzajām bezzobainajām intervijām. Gudrs žurnālists no skatītājiem baidījās vairāk nekā no darba devējiem, un Rambergers bija gudrs un šo to spēja. Viņš uzdūra elites politiķus uz iesma tiešajā ēterā un izģērba līdz ādai arodbiedrību bosus, rokeru bandu vadoņus, bezatbildīgus biznesmeņus un noziedzniekus.

Tāpēc Kurts bija sajūsmā, ka viņus intervēs tieši Rambergers, jo šoreiz viņam beidzot neizdosies saplosīt intervējamos, un tas noteikti izraisīs atbalsi mazajā Dānijā.

Rambergers un viņa studijas viesi pieklājīgi sasveicinājās priekštelpā, kur viņa kolēģi sēdēja, gatavodami nākamo ziņu izlaidumu, bet, līdzko Rambergers bija palaidis vaļā savu upuru rokas, viņi stāvēja katrs savos ierakumos.

-Jūs tikko esat paziņojuši Iekšlietu ministrijai, ka “lirās līnijas” savākušas pietiekami daudz parakstu, lai kandidētu nākamajās folketinga vēlēšanās, žurnālists sacīja pēc īsas un ne īpaši glaimojošas iepazīstināšanas. Man laikam jūs jāapsveic, bet tajā pašā elpas vilcienā ari jājautā, ko “Tīrās līnijas”, jūsuprāt, var piedāvāt dāņu vēlētājam tādu, ko nepiedāvā jau pastāvošās partijas?

-Jūs par dāņu vēlētāju sakāt “viņš”, lai gan zināt, ka tās pārsvarā ir sievietes. Kurts Vads pasmaidīja. Viņš pamāja ar galvu kamerai. Bet vai tad dāņu vēlētājam ir cita izvēle kā vien atteikties no vecajām partijām?

Intervētājs paskatījās uz viņu. Man pretī taču nesēž jaunieši. Jūsu vidējais vecums ir septiņdesmit viens gads, un jūs, Vada kungs, ar saviem astoņdesmit astoņiem nenoliedzami velkat šo skaitli uz augšu. Tad, liekot roku uz sirds, vai jums nešķiet, ka jūsu gadījumā varbūt ir četrdesmit piecdesmit gadu par vēlu meklēt ietekmi uz valsts pārvaldīšanu?

-    Cik atceros, tad Dānijas ietekmīgākais vīrs ir gandrīz desmit gadus vecāks par mani, Vads atbildēja. Visi dāņi iepērkas viņa veikalos, kurina mājas ar viņa gāzi un pērk preces, kas atvestas viņa kuģos. Kad jūs būsiet pietiekami drosmīgs, lai atvestu šo izcilo cilvēku uz studiju un izsmietu par viņa vecumu, tad varat atkal uzaicināt mani un uzdot to pašu jautājumu.

Žurnālists pamāja ar galvu. Es vienkārši domāju: ir grūti saprast, kāpēc vidējais dānis varētu vēlēties, lai folketingā viņu pārstāv vīri, kas ir vienu vai divas paaudzes vecāki par pašu. Cilvēks taču nepērk pienu, kam derīguma termiņš beidzies pirms mēneša?

-    Nē, un nepērk tik negatavus augļus kā tie politiķi, kas mūs vada šobrīd. Man šķiet, ka mums vajadzētu atmest tās pārtikas metaforas, Rambergera kungs. Mēs trīs, starp citu, nekandidēsim uz folketingu. Mūsu programmā ir ļoti skaidri rakstīts, ka pēc parakstu iesniegšanas mēs sasauksim dibināšanas kongresu un šajā forumā izvēlēsimies savus folketingā kandidātus.

-Ja jau esam pievērsušies jūsu programmai, tad tur pirmām kārtām ir morāles normas, idejas un ideoloģija, kas liek domāt par laikiem, kuros negribas atgriezties. Par politiskiem režīmiem, kas apzināti uzbruka minoritātēm un sabiedrības vājākajiem pilsoņiem: garīgi atpalikušajiem, etniskajām minoritātēm un cilvēkiem ar zemu sociālo statusu.

-    Tie ir maldi, to nevar salīdzināt, iejaucās Lenbergs. Gluži pretēji, mūsu programma uzsver, ka mēs ar savu ietekmi, ar atbildīgu un humānu attieksmi izvērtēsim katru gadījumu individuāli un atturēsimies no virspusējas pieejas, kad problēmas netiek risinātas nopietni un pašos pamatos. Tāpēc mūsu moto ir vienkāršs: “Pārmaiņas uz labu”. Un tās būs pavisam citādas pārmaiņas, nekā norādāt jūs.

Intervētājs pasmaidīja. Izklausās lieliski, bet paliek jautājums, vai jūs vispār iegūsiet šādu ietekmi. Tas nav mans personiskais apgalvojums, bet avīzes ir atkārtoti rakstījušas, ka jūsu partijas programmu vislabāk var salīdzināt ar nacistu programmu par rasu tīrību. Iesīkstējušas dogmas, saskaņā ar kurām pasaule sastāv no dažādām rasēm, kas mūžīgi cīnās cita ar citu. Pastāv augstāka un zemāka rase, un augst…

-    Jā, un augstāko rasi iznicinās, ja tā sajauksies ar zemāku, iejaucās Kaspersens. Es redzu, ka gan avīzes, gan jūs esat internetā palasījuši par nacismu, Rambergera kungs, viņš turpināja.

-    Taču mūsu partija neslavina diskrimināciju, netaisnību un necilvēcību, kā to darīja un joprojām dara nacisti un viņiem līdzīgas partijas. Gluži pretēji. Mēs tikai apgalvojam, ka nevajag uzturēt dzīvību gadījumos, kad tai nav nekādu izredžu uz kaut cik cienīgu dzīvi. Ir jānosprauž robežas tam, ko ārsti un parastie pilsoņi spiesti pieņemt un paciest. Un tam, cik lielas ciešanas ģimenēm drīkst sagādāt un cik lieli izdevumi valstij jāsedz tikai tāpēc, ka politiķi iejaucas, īsti neiedziļinādamies savas iejaukšanās sekās.

Izvērsās asas debates, tām sekoja skatītāju telefona zvani, kas skāra visdažādākās tēmas: piespiedu sterilizāciju noziedzniekiem un tiem, kas psihisku slimību vai garīgas atpalicības dēļ nevar parūpēties par saviem pēcnācējiem; sociālu iejaukšanos, kas daudzbērnu ģimenēm atņem vairākus pabalstus; prostitūtu klientu kriminalizāciju; robežu slēgšanu; aizliegumu iebraukt valstī neizglītotiem imigrantiem un daudz ko citu.

Debates bija karstas. Daudzi skatītāji bija neparasti satracināti, kad viņus palaida ēterā, bet tikpat daudzi izturējās pretēji.

Šis raidījums bija zelta vērts.

-    Noteicēji turpmāk būs cilvēki ar mūsu spēku un pārliecību, sacīja Kaspersens, kad viņi vēlāk brauca mājup.

-    Jā, bet nekas nav statisks, Lenbergs atbildēja. Cerēsim, ka šodien ielikām labu pamatu.

-    Ielikām gan. Kaspersens iesmējās. Katrā ziņā tu, Kurt, to izdarīji.

Kurts zināja, ko Kaspersens ar to domā. Žurnālists bija pajautājis, vai tas tiesa, ka viņš gadu gaitā vairākās situācijās ir nopietni saķēries ar sistēmu. Kurts sadusmojās, taču to neizrādīja. Viņš atbildēja: ja kāds ārsts ar prasmīgām rokām un gudru galvu savas dzīves laikā ne reizi nenonāk pretrunā ar ētikas pamatpricipiem, tad viņš nav cienīgs būt par Dieva roku.

Lenbergs pasmaidīja. Jā, tur nu tu Rambergeru apklusināji.

Vads nesmaidīja. Es viņam sniedzu muļķīgu atbildi. Man paveicās, ka viņš nepievērsās konkrētām lietām. Mums visu laiku jāpiesargās, lai viņi neko nedabū rokā, dzirdat? Ja prese uzodīs kaut vai kādu nieku, viņi darīs visu, lai mūs noslaktētu. Un jārēķinās ar to, ka mums nav draugu ārpus savām rindām. Situācija šobrīd ir tieši tāda kā Progresa partijai un Dānijas partijai, kad neviens neņēma tās nopietni. Mums vienkārši jācer, ka prese un politiķi ļaus mums nostabilizēties tikpat mierīgi kā savulaik tām abām.

Kaspersens sarauca uzacis. Es ticu, ka nākamreiz mēs noteikti iekļūsim folketingā, bet tikmēr visi paņēmieni ir atļauti. Jūs zināt, ko es domāju. Ja mums jāziedo darbs Slepenajā cīņā, tad tas ir to vērts.

Vads paskatījās uz viņu. Katrā grupā bija savs Jūda. Kaspersens bija pazīstams ar darbu advokatūrā un vietējā politikā, tāpēc ar savu organizatora pieredzi noteikti bija pelnījis vietu viņu rindās. Taču dienā, kad viņš sāks skaitīt sudraba grašus, ar viņu būs cauri. Par to Vads parūpēsies.

Neviens nedrīkst aizskart Slepeno cīņu, pirms viņš nebūs devis atļauju.

BEĀTE SĒDĒJA PIE TELEVIZORA, kur vīrs bija viņu novietojis, kad devās projām. Tātad palīdze bija tikai nomainījusi pamperu un iedevusi padzerties.

Kurts stāvēja pa mazu gabaliņu un vēroja Beāti. Lustras gaismā viņas mati mirgoja kā dimanti. Viņas sejā bija nojaušams tas ēteriskais vieglums, ar kādu Beāte viņam pirmo reizi dejoja. Varbūt viņa domāja par senām dienām, kad dzīve vēl bija priekšā.

-    Vai redzēji raidījumu, manu eņģei? viņš pavisam klusi jautāja, lai Beāti neizbiedētu.

Beāte mirkli pasmaidīja, taču skatiens joprojām šķita esam tālu projām. Kurts zināja, ka gaišo brīžu ir maz. Asinsizplūdums bija iepleties kā ķīlis starp Beātes dvēseli un dzīvi viņai apkārt, un tomēr viņš sajuta, ka mazliet viņa ir sapratusi.

-    Es tagad nolikšu tevi gulēt. Sen jau laiks.

Viņš pacēla trauslo stāvu uz rokām. Toreiz, kad abi bija jauni, viņš bija cilājis Beāti kā sniegpārsliņu. Tad nāca gadi, kad viņam nepietika spēka nobriedušās sievietes apaļīgumam, bet tagad viņš atkal pacēla sievu kā nieku.

Varbūt par to vajadzētu priecāties, tomēr Kurts nepriecājās un, nolikdams Beāti gultā, nodrebēja. Tik ātri viņa tagad aizvēra acis. Gandrīz pirms galva aizskāra spilvenu.

-    Redzu, mīļā, ka dzīve iztek. Drīz būs mūsu kārta.

Atkal nokāpis lejā, Kurts izslēdza televizoru, piegāja pie antīkās bufetes un ielēja sev konjaku.

-    Pēc desmit gadiem es vēl būšu dzīvs, Beāte, es apsolu, viņš pie sevis sacīja. Pirms mēs atkal satiksimies, visas mūsu vīzijas būs iemiesotas un sasniegtas.

Viņš pamāja ar galvu un iztukšoja glāzi vienā malkā.

-    Un neviens, mīļā, mūs neaizkavēs. Neviens.

3.nodaļa

Novembris, 1985

PIRMAIS, KO VIŅA SAJUTA, bija svešķermenis degunā. Tas un balsis virs viņas. Pieklusinātas, bet autoritatīvas balsis. Gaišas un maigas.

Viņas acis aiz plakstiem kustējās, it kā meklētu vietu, kur atrodama lielāka sapratne. Tad viņa iesnaudās, ietina sevi tumsā un mierīgos elpas vilcienos. Notvēra vieglu vasaras dienu un bezrūpīgu rotaļu ainas.

Bet piepeši no mugurkaula vidus uz leju asi iedūra sāpes.

Krampji parāva galvu atpakaļ, bet visa ķermeņa apakšdaļa sakusa kopā vienā ilgā, mokošā sāpju izlādē.

-    Dosim viņai vēl piecas iedaļas, sacīja balss, aiziedama miglā un atstādama viņu tādā pašā tukšumā kā pirms tam.

NETE PIEDZIMA MĪLĒTA. Pastarīte un vienīgā meitene bērnu bariņā, kam, par spīti trūcīgajiem apstākļiem, nekā netrūka.

Viņas mātei bija labas rokas. Rokas glāstiem un mājas darbiem, un Nete kļuva par viņas spoguli. Dzirksts acīs, rūtota kleita un vēlme piedalīties visā, kas vien notika mazajā zemnieku saimniecībā.

Kad Netei bija četri gadi, tēvs mājas priekšā izveda ērzeli un smaidīja, kamēr Netes vecākais brālis pār bruģēto pagalmu atveda viņu ķēvi.

Dvīņi iesmējās, kad ērzeļa loceklis sāka drebēt, bet Nete soli atkāpās, kad lielais dzīvnieks apleca viņu jauko Molliju un piespiedās viņai klāt.

Nete gribēja kliegt, lai viņi izbeidz, bet tēvs atieza bezzobainu smaidu un sacīja, ka drīz viņiem būšot par vienu ratu vilcēju vairāk.

Vēlāk Nete saprata, ka dzīve bieži sākas tikpat dramatiski kā beidzas un māksla ir izbaudīt visu starp abiem punktiem, cik labi vien iespējams.

-    Viņai taču bija laba dzīve, tēvs vienmēr teica, iedurdams kaklā cūkai, kas spirinājās pretī. Un to pašu viņš teica par Netes māti, kad viņa gulēja zārkā tikai trīsdesmit astoņu gadu vecumā.

Tieši šie vārdi nospieda Netes prātu, kad viņa beidzot pamodās slimnīcas metāla gultā un apjukusi skatījās apkārt tumsā.

Ap viņu mirkšķināja gaismiņas un aparāti. Viņa neko neatpazina.

Tad viņa pagrieza savu ķermeni. Tikai pavisam nedaudz, taču efekts bija pārsteidzošs: galva spēji parāvās atpakaļ, bet plaušas izspīlējās un lika balss saitēm uzsprāgt.

Viņa neuztvēra kliedzienus kā savējos, jo sāpes kājās pārspēja visu. Tomēr tie atskanēja.

Pār viņas augumu pārslīdēja klusināta gaismas strēle no strauji atvērtām durvīm, un piepeši visur bija gaismas jūklis, mirgoja dienasgaismas spuldzes un apņēmīgas rokas strādāja ar viņas ķermeni.

-    Nomierinieties, Nete, sacīja kāda balss, un tad nāca šļirce un mierinošie vārdi, taču šoreiz viņa neieslīdēja nemaņā.

-    Kur es esmu? Nete jautāja, kad ķermeņa apakšdaļa aizpeldēja trīsošā karstumā.

-Jūs esat Nikēbingas Falsteras slimnīcā, Nete. Labās rokās.

Piepeši Nete ieraudzīja, kā māsiņa pagriež galvu pret kolēģi un sarauc uzacis.

Šajā mirklī viņa atcerējās, kas bija noticis.

VIŅI IZVILKA SKĀBEKĻA CAURULĪTI Netei no nāsīm un atsukāja viņai matus. It kā viņu vajadzētu sagatavot galīgā sprieduma uzklausīšanai: ka dzīve tagad ir garām.

Trīs ārsti stāvēja gultas kājgalī, kamēr galvenais ārsts pavēstīja viņai jaunumus, pelēkas acis zem saķemmētām uzacīm. Jūsu vīrs gāja bojā uz vietas, Rozenas kundze. Tie bija pirmie vārdi, kas nāca pār viņa lūpām. Mums ļoti žēl. Tas atskanēja daudz vēlāk. Vajadzēja sakārtot īstos faktus īstajā secībā. Andreasu Rozēnu acīmredzot bija nogalinājis cilindru bloks, kas līdz pusei iespiedies vadītāja sēdeklī. Tā kā viņam vairs nevarēja palīdzēt, glābēji koncentrējās uz to, lai izvilktu Neti, un darbs tika paveikts priekšzīmīgi. Ārsts izteica šo vārdu tā, it kā Netei vajadzētu pasmaidīt, kad viņš to izrunāja.

-    Mēs izglābām jūsu kājas, Nete. Droši vien jūs mazliet klibosiet, tomēr tas ir labāk par alternatīvu.

Tieši šajā vietā viņa pārstāja klausīties.

Andreass bija miris.

Viņš bija miris, viņa nenokļuva vīram līdzi otrā pusē, un nu viņai bija jādzīvo bez Andreasa. Vienīgā cilvēka, kuru viņa bija mīlējusi pilnīgi un dziļi. Vienīgā cilvēka, kurš bija licis viņai justies veselai.

Un viņa bija nogalinājusi Andreasu.

-    Viņa iesnaužas, sacīja viens no ārstiem, bet tā nebija taisnība. Nete vienkārši ierāvās sevī. Tur, kur saplūda izmisums, sakāve un to iemesli, bet Kurta Vada seja liesmoja tik skaidri kā elles uguns.

Ja nebūtu Vada, viss viņas dzīvē būtu izvērties citādi.

Ja nebūtu viņa un pārējo.

Nete savaldīja kliedzienus un asaras, kam tagad būtu vajadzējis izlauzties, un apsolīja sev: pirms viņa pametīs šo dzīvi, viņi visi dabūs samaksāt par to, ko viņai atņēmuši.

Viņa dzirdēja, kā cilvēki atstāj telpu. Tie jau bija viņu aizmirsuši. Tagad svarīga bija nākamā palāta.

KAD APGLABĀJA NETES MĀTI, tonis mājās kļuva raupjāks, un piecus gadus vecā Nete bija apķērīga. Dieva vārdi un baušļi pieder svētdienai, sacīja tēvs. Un Nete iemācījās vārdus, ar kādiem citas meitenes iepazinās tikai daudz vēlāk dzīvē. Kolaboracionistus, kuri strādāja vāciešiem un remontēja viņu iekārtas Odensē, te dēvēja par “slinkām, sūdainām cūkām”, bet tie, kas izpildīja viņu uzdevumus, bija “smirdīgi pakaļas”. Viņu mājās lietas sauca īstajos vārdos.

Ja ļaudis gribēja runāt smalki, tiem bija jāiet citur.

Tāpēc jau pirmajā skolas dienā Nete dabūja zināt, kas ir pļauka. Sešdesmit skolēnu rinda pie skolas ēkas un Nete pašā priekšā.

-    Sasper jods, te nu gan ir daudz bērnu! viņa skaļi sacīja un līdz ar to uzreiz izpelnījās direktores permanento nepatiku un dusmas un izjuta viņas labās rokas efektivitāti.

Vēlāk, kad sārtums uz vaiga bija pārgājis zilumā, Nete, dažu iesvētību vecuma zēnu pamudināta, pastāstīja, ko viņai atklājuši vecākie brāļi: ja daiktu brauka šurpu turpu, tas izšauj.

Tajā pašā vakarā viņa raudādama sēdēja istabā un centās paskaidrot tēvam, kāpēc uz viņas vaiga redzami asinsizplūdumi.

-    To tu noteikti esi pelnījusi, tēvs sacīja, un ar to viss beidzās. Viņš bija nomodā jau kopš pulksten trijiem un tagad jutās noguris. Tā viņš jutās, kopš vecākais dēls bija dabūjis darbu Birkelsē, bet dvīņi aizgājuši jūrā Hvidesandā.

Pēc tam skola ik pa laikam sūdzējās par Neti, bet tēvs nekad neuztvēra to īsti nopietni.

Un mazā Nete neko nesaprata.

NEDĒĻU PĒC AVĀRIJAS viena no jaunajām māsiņām nostājās pie Netes gultas un pajautāja, vai tiešām nav neviena, ar ko varētu sazināties.

-    Man šķiet, ka jūs nodaļā esat vienīgā, kuru neviens neapciemo, viņa sacīja. Tas noteikti bija domāts kā pamudinājums iznākt no klusās čaulas, kur Nete bija paslēpusies, taču padarīja čaulu tikai cietāku.

-    Man neviena nav, viņa atteica un lūdza, lai liek viņu mierā.

Tajā pašā vakarā ieradās jauns advokāts no Maribo, kurš apgalvoja, ka esot viņas vīra mantojuma pārvaldnieks un drīz būšot vajadzīgi daži paraksti, lai varētu visu nokārtot. Netes stāvokli viņš nepieminēja.

-    Vai esat domājusi, cik lielā mērā turpināsiet sava vīra biznesu, Nete? advokāts jautāja, it kā šis temats jau būtu apspriests.

Viņa papurināja galvu. Kā viņš varēja tā jautāt? Viņa bija laborante. Satikusi savu vīru viņa uzņēmumā tieši šajā statusā, un tas bija viss.

-    Vai rīt varēsiet piedalīties bērēs? advokāts jautāja.

Nete juta, kā piepeši iekož apakšlūpā. Kā apstājas elpošana un pasaule līdz ar to. Kā gaisma piepeši kļūst par asu.

-    Bērēs? Vairāk viņa nespēja izteikt.

-   Jā. Jūsu vīramāsa Tīna kopā ar mūsu advokātu biroju ir parūpējusies par visu. Jūsu vīra norādījumi bija ļoti skaidri, tāpēc bēru ceremonija notiks Stokemarkes baznīcā rīt pulksten trīspadsmitos. Saskaņā ar viņa vēlēšanos tā būs klusa ceremonija un piedalīsies tikai paši tuvākie.

Vairāk viņa nespēja klausīties.

4.nodaļa

Novembris, 2010

JAUNAIS TELEFONS ASADA KABINETĀ bija kaut kas īpašs. Tas skanēja kā Bohēmijas baznīcu zvani, un, ja Asada nebija uz vietas, pagāja vesela mūžība, pirms tas noklusa. Karls divas reizes bija lūdzis to krāmu aizvākt, taču Asads sacīja, ka pārvaldes telefons čerkstot un, ja nu reiz tas te ir, tad kāpēc to neizmantot?

“Starp saviem draugiem tu atradīsi ļaunākos ienaidniekus,” Karls nodomāja, kad telefona zvans atkal lika viņa kājām izlēkt no rakstāmgalda apakšējās atvilktnes.

-    Aizvāc taču beidzot to tingeltangeli! Karls iesaucās, bet Asada balss kabinetā tikai kaut ko nomurmināja.

-   Vai tu dzirdēji, ko es tikko teicu? Karls jautāja, kad apaļā galva šņaukādamās parādījās durvīs.

Asads neatbildēja. Varbūt nevēlamais jautājums izprovocēja puņķu uzkrāšanos ausu ejās.

-    Tas Baks zvanīja, Asads sacīja. Viņš teica, ka stāvot Eskildsgādē pie pagraba, kur dzīvo tas lietuvietis, kurš uzbruka viņa māsai.

-    Ko tu saki? Berge Baks! Tu taču nometi klausuli, Asad?

-    Nē, viņš pats nometa, bet pirms tam pateica: ja mēs nenākšot, tad tev pašam būšot sliktāk, Kari.

-    Man? Kāda velna pēc tad viņš zvanīja tev?

Asads paraustīja plecus. Es šonakt te biju, kad viņš atnāca un nolika to mapi pie Rozes. Viņa māsai uzbruka, tu taču zināji?

-Jā-

-    Viņš stāstīja, ka zinot vainīgo, un es teicu, ka viņam nu gan tas nebūtu jāpacieš.

Karls ieskatījās tumšajās, drudža mocītajās acīs. Kas tajā paurī īsti notika? Vai tas bija izoderēts ar kamieļvilnu?

-    Ak kungs, Asad! Viņš vairs nav policists. Šajā zemē to, kur viņš mūs grib iejaukt, sauc par linča tiesu un par to draud sods. Vai tu zini, ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka ilgu laiku varēsi baudīt pilnu pansiju, taču brīdī, kad pametīsi viesnīcu “Aiz restēm”, tev uz galda vairs nebūs ēdiena. Adios, amigo.

-    Es nezinu to viesnīcu, par kuru tu runā, Kari. Un kāpēc tu tagad piemini ēdienu? Es nevaru neko ieēst, kad esmu tik sasalies.

Karls nogrozīja galvu. Saaukstējies, Asad. Saaukstējies. Vai saaukstēšanās bija ietekmējusi arī viņa vārdu krājumu?

Viņš pasniedzās pēc sava telefona un nospieda Slepkavību nodaļas vadītāja numuru. Arī Markusa parasti tik autoritatīvā balss izklausījās piesmakusi.

-               Jā, jā, viņš sacīja, kad Karls viņu informēja par Baka zvanu.

-     Baks šorīt astoņos stāvēja manā kabinetā un pieprasīja atpakaļ veco darbu. Vienu mirklīti…

Karls saskaitīja astoņus šķaudienus, pirms tas nabags atgriezās pie klausules. Vēl viena inficēta teritorija, kurai Karls metīs lielu likumu.

-    Nelaime tā, ka Bakam laikam ir taisnība. Tas lietuvietis Lins Verslovs ir tiesāts par līdzīgu uzbrukumu Viļņā, un nav nekādu šaubu, ka ienākumus viņš gūst prostitūcijas biznesā. Tomēr mēs to nevaram pierādīt, Jakobsens turpināja.

-    Skaidrs. Es policijas kanālā dzirdēju, kā viņa apgalvoja, ka nevarot norādīt noziedznieku, tomēr brālim viņa laikam to ir pastāstījusi.

-    Nē, Baks dievojas, ka neesot. Bet viņai agrāk bijušas problēmas ar šo Verslovu, to Baks zināja pilnīgi noteikti.

-    Un tagad “bijušais” Berge Baks ir Vesterbro un spēlē policistu.

Atskanēja vairāki šķaudieni. Nu tad varbūt tev vajadzētu

doties turp un viņu aizkavēt, Kari. Tik daudz mēs esam vecam kolēģim parādā.

-    Vai tiešām? Karls atcirta, bet Markuss Jakobsens jau bija pārtraucis sarunu. Pat Slepkavību nodaļas vadītājs var noslīkt puņķu jūrā.

-     Nu ko, Kari? aizmugurē vaicāja Asads, it kā jau nebūtu visu sapratis. Katrā ziņā viņš jau bija uzvilcis savu mauzolejam līdzīgo dūnu jaku. Es pateicu Rozei, ka dažas stundas būsim prom, bet viņa neko nedzirdēja. Viņai galvā ir tikai tā Rita Nilsena.

Dīvains cilvēks tas Asads! Kā viņam vispār varēja ienākt prātā novembra dienā doties slapjajās Kopenhāgenas ielās šādā veselības stāvokli? Vai gēni bija pavisam sajukuši? Vai tuksneša smiltis bija aizputinājušas viņa maņu aparātus?

Karls nopūtās un paņēma no krēsla mēteli.

-    Tikai viens jautājums, viņš sacīja, kamēr abi kāpa augšā pa kāpnēm. Kāpēc tu šeit biji tik agri? Man teica: jau ap četriem.

Karls bija gaidījis konkrētu atbildi, piemēram: “Es skaipā runāju ar savu onkuli. Tas viņam ir visērtākais laiks,” nevis šīs lūdzošās acis kā cilvēkam, kuram šobrīd draud pasaules lielākā spīdzināšana.

-    Vai nav vienalga? Asads atteica, bet ar Kārlu tā nevarēja spēlēties. Tādas muļķības cilvēki atļāvās runāt, kad nepavisam nebija vienalga. Un, ja neskaita izteicienus “man negribētos” un “jā, bet”, Karls nezināja neko sliktāku.

-Ja gribi mazliet pacelt mūsu sarunas līmeni, ieslēdz savus lokatorus, Asad. Ja es kaut ko jautāju, tad tas nav “vienalga”.

-    Kas man jāieslēdz?

-    Vienkārši atbildi, Asad, Karls aizkaitināts sacīja, ievilkdams vienu roku mēteļa piedurknē. Kāpēc tu te biji tik agri? Vai tas saistīts ar ģimeni?

-Jā.

-    Paklau, Asad. Ja tev ir problēmas ar sievu, tā nav mana darīšana. Bet, ja tev skaipā jārunā ar savu onkuli, vai kas nu, pie joda, viņš ir, tad taču tam nav jānotiek, gaismiņai svīstot, vai ne? Vai tad tev mājās nav datora?

-    Kāpēc gaismiņai jāsvīst, Kari?

Šajā bridi Karla otra roka iesprūda piedurknē. Sasodīts, Asad, tas ir tāds izteiciens. Vai tev mājās nav datora?

Asads paraustīja plecus. Nē, pašlaik nav. To visu ir grūti paskaidrot, Kari. Nu, vai netaisīsimies pie Baka?

SENOS LAIKOS, KAD KARLS uzvilka baltos cimdus un sāka rīta patruļas šajā Vesterbro daļā, pa noplukušu ēku logiem izliecās cilvēki un kaitināja viņu Kopenhāgenas izloksnē: tādiem sūda jitlandiešu kruķiem jāvelk kājās savas koka tupeles un jāšļūc atpakaļ pie mēslu čupas. Toreiz tas viņu šokēja, tagad viņam tā pietrūka. Stāvot un raugoties apkārt šajā pilsētas daļā, kur netalantīgi arhitekti bija pierunājuši stulbus vietējos politiķus apbūvēt visu ar šausmīgi neglītiem betona klučiem, kuros kā mājās nejutās pat viszemākais sociālais slānis, šis laiks piepeši šķita gaismas gadu attālumā. Tagad šajās ieliņās ļaudis dzīvoja tikai tādā gadījumā, ja viņiem nebija citu iespēju. Tik vienkārši. Un visi tie, kas te dzīvoja agrāk, sēdēja vēl nepievilcīgākajā Ishojā un ilgojās nokļūt atpakaļ.

Nē, ja gribēja redzēt īstas mūra ēkas ar dzegām un nokvēpušiem skursteņiem, Istedgādes sānieliņās tādas bija ilgi jāmeklē. Toties, ja vēlējās ieraudzīt betona čaulas, sporta bikses ar nošļukušu dibenu vai vīrus nedzīvām sejām, tad šī bija īstā vieta. Nigēriešu suteneri te dzīvoja plecu pie pleca ar Austrumeiropas blēžiem. Labi apstākļi pat vispieticīgākajām un dīvainākajām noziedzības formām.

Berge Baks bija dienējis šajos kvartālos ilgāk par jebkuru citu Slepkavību nodaļā, tāpēc viņš zināja visas briesmas un likumus, un viens no tiem piekodināja, ka nekad un nemūžam nedrīkst doties slēgtā telpā bez kolēģa, kas tevi piesedz.

Tagad Karls un Asads stāvēja lietū un analizēja skumjo, tukšo ielas ainu, bet Baka tur nebija. Tātad viņš bija iekritis slazdā.

-    Viņš teica, ka gaidīšot mūs, Asads sacīja, norādīdams uz pagraba ieeju jau pilnīgi izdemolētā veikalā ar sadauzītām rūtīm.

-    Vai tu esi drošs par adresi?

-     Kā divreiz divi, Kari.

“Šo sentenci gan Asads ir pārpratis,” Karls nodomāja, lasīdams saulē izbalojušo zīmīti pie pagraba durvju rūts rāmja. “Kaunas Trading, Lins Verslovs”. Šķietami ļoti nevainīgi, taču šādas firmas mēdza mirt tikpat ātri kā dzimt, un bieži īpašnieki bija apšaubāmāki nekā piestātnes pāļi Hirtshalsā.

Dienesta automašīnā Asads bija nocitējis Lina Verslova dosjē. Viņš bija vairākas reizes aizvests uz Policijas pārvaldi un katru reizi izsprucis brīvībā. Raksturots kā absolūti nežēlīgs psihopāts, kam piemīt neticamas spējas piespiest dumjus un lētticīgus austrumeiropiešus uzņemties viņa vainu par grašiem. Vestres cietums bija pilns ar tādiem.

Karls satvēra rokturi un pastūma durvis; zvaniņš notinkšķēja, kad tās atvērās un atklāja garenu telpu, kurā nebija pilnīgi nekā, izņemot iepakojumus un saburzītu papīru, ko atstājis iepriekšējais īpašnieks.

Viņi izdzirdēja dobju skaņu no dibenistabas. Izklausījās pēc dūres sitiena, bet bez parastajiem vaidiem pēc tam.

-    Bak! Karls iesaucās. Vai tu tur esi? Viņš uzlika roku uz pistoles maksts, gatavs izvilkt ieroci.

-    Man viss kārtībā, atskanēja balss aiz apskrambātajām kartona durvīm.

Karls tās piesardzīgi atvēra un novērtēja ieraudzīto skatu.

Abi vīri bija cietuši, bet ļaunāk klājies sīkajam, dzīslainajam lietuvietim. Pūķa tetovējumu, kas vijās viņam ap kaklu, ieskāva asinsizplūdums, padarīdams to gandrīz trīsdimensionālu.

Karls juta, ka viņa seja savelkas sāpīgā grimasē. Labi, ka tas nebija viņa ģīmis.

-    Ko, ellē, tu dari, Bak? Vai tu esi jucis?

-     Viņš mani sadūra. Baks ar galvu pamāja uz grīdu, kur atradās nazis ar asinīm notraipītu galu. Viens no tiem nolādētajiem tauriņnažiem, ko var atvērt ar vienu rokas kustību. Karls tos ienīda. Ja viņam būtu teikšana, tad šāda naža īpašnieks maksātu milzīgu soda naudu.

-    Vai tev viss labi? viņš pajautāja, un Baks pamāja ar galvu.

-    Virspusējs dūriens augšdelmā, būs labi. Es atvairīju uzbrukumu, tā ka ziņojumā vari ierakstīt pašaizsardzību, viņš sacīja un trieca ar dūri lietuvietim pa degunu tik stipri, ka Asads sarāvās.

-    Bļāviens! tas nīkulis ar akcentu iekliedzās, kamēr Karls paspēra soli uz priekšu un nostājās starpā. Jūs redzējāt! Es neko nedarīju. Tāpat kā tad, kad viņš te ienesās. Viņš tik sit. Ko man bij darīt? lietuvietis žēlojās. Ne vairāk kā divdesmit piecus gadus vecs un jau mēslos līdz ausīm.

Vēl pāris saraustītos teikumos vīrelis paziņoja, ka esot pilnīgi nevainīgs. Viņš neko nezinot ne par kādu uzbrukumu nekādā bordeli un to esot policijai stāstījis jau simtiem reižu.

-    Nāc iesim, Bak. TŪLĪT! Karls sacīja, bet Baks viņa vārdus pavadīja ar vēl vienu dūres sitienu, tā ka vīrietis atmuguriski paklupa pār galdu.

-    Viņš netiks cauri sveikā, sakropļojis manu māsu. Baks pagrieza galvu pret Kārlu, viņa sejā trīcēja katrs muskulis. Vai tu apjēdz, ka viņa zaudēs redzi vienā acī? Tā galvas puse būs viena liela rēta. Viņam jānāk ar mums, tu saproti, Kari?

-Ja tu turpināsi, es pieaicināšu palīgus no Centra iecirkņa, Bak. Tad tev būs jātiek ar viņiem galā, Karls teica, domādams to nopietni.

Asads papurināja galvu. Mirklīti, viņš sacīja, apgāja apkārt Karlam, saķēra Baku un aizrāva viņu prom tā, ka ādas jakas šuves notirkšķēja.

-    Aizvāciet to melno idiotu no manis! lietuvietis iekliedzās, kad Asads viņu satvēra un vilka uz durvīm telpas dziļumā.

Lietuvietis draudēja, ka visi šajā telpā tiks nogalināti, ja tūlīt nepazudīs. Viņiem uzšķērdīs vēderu un nogriezīs galvu. Šādus draudus parasti vajadzēja uztvert nopietni, ja tos izteica tāds tips. Ar draudiem vien bija pietiekami, lai viņu ietupinātu.

Šajā brīdī Asads sagrāba lietuvieti aiz apkakles tik stipri, ka protesti vairs nespēja izlauzties viņam no rīkles, tad atvēra durvis uz otru telpu un ievilka viņu tur.

Baks un Karls saskatījās, kad Asads ar kāju aizspēra durvis ciet.

-    Asad! Tu nedrīksti viņu nogalināt, saprati? Karls drošības dēļ iesaucās.

Klusums aiz durvīm bija biedējošs.

Baks smaidīja, un Karls saprata, kāpēc. Tagad Karlam bija atņemti visi ieroči. Nekādas vicināšanās ar pistoli. Nekādu zvanu Centra iecirknim. Katrā ziņā viņš neriskētu sagādāt savam palīgam problēmas, un Baks to zināja.

-    Nervozē, Kari? Baks pamāja ar galvu, atrotīdams piedurkni un aplūkodams skrambu apakšdelmā. Pāris šuvju vajadzēs uzlikt. Viņš izvilka no kabatas netīru mutautu un cieši apsēja brūci. Karls to nebūtu darījis, bet kāda viņam daļa. Ja Baks dabūs asins saindēšanos, tad varbūt apgūs personisko higiēnu.

-    Es atceros tavu pagātni, Kari. Jūs ar Ankeru labāk par jebkuru citu zinājāt, kā no tiem maitasgabaliem izspiest atzīšanos. Jūs bijāt lielisks pāris. Ja jūsu grupai nebūtu pievienojies Hārdijs, jūs viegli varējāt iekulties sūdos. Tā ka nespēlē tagad aizvainoto.

Karls skatījās uz dibenistabas durvīm. Ko, ellē, tas Asads darīja? Tad viņš pagriezās pret Baku. Tu ne velna nezini, Bak. Man nav ne jausmas, kur tu esi ķēris savus pieņēmumus, bet vari būt drošs, ka maldies.

-     Esmu apklaušinājies apkārt. Brīnums, ka tu esi izvairījies no dienesta izmeklēšanas. Tomēr jāatzīst, ka jūs pratāt demonstrēt savu nopratināšanu rezultātus. Varbūt tāpēc. Viņš noritināja krekla piedurkni. Es gribu atgriezties pārvaldē. Tev būtu man jāpalīdz, viņš sacīja. Es zinu, ka Markuss negrib, bet zinu arī, ka taviem vārdiem ir zināms svars viņa acīs. Diezin kāpēc?

Karls pašūpoja galvu. Ja situācijas izpratne bija iedzimta īpašība, tad Baka DNS spirālē šī gēna pilnībā iztrūka.

Viņš paspēra dažus soļus un atvēra durvis uz dibenistabu.

Tur viņš ieraudzīja ārkārtīgi mierīgu ainu. Lietuvietis sēdēja uz galda malas un gandrīz kā hipnotizēts lūkojās uz Asadu. Viņa iepriekš tik sarūgtinātā un sašķobītā seja tagad bija nāvīgi nopietna. No sejas bija nomazgātas asinis. Pleci nolaidušies savā vietā.

Pēc Asada mājiena viņš piecēlās un pagāja garām Bakam un Karlam, neskatīdamies uz viņiem. Neteicis ne vārda, pacēla no grīdas sporta somu, piegāja pie skapja un atvēra kādu atvilktni. Izņēma no tās drēbes, apavus un nelielu naudaszīmju paciņu un juku jukām sasvieda visu somā.

Asads klusēdams stāvēja pāris metru attālumā un vēroja lietuvieti, joprojām sarkanu degunu un slapjām suņa acīm. Šādam skatam nevajadzētu nevienu nobiedēt.

-    Vai varu to tagad dabūt? lietuvietis jautāja, norādīdams uz Asada roku.

Divas fotogrāfijas un naudas maks mainīja īpašnieku.

Lietuvietis atvēra maku un apskatīja tā nodalījumus. Daudz naudas un plastikāta kartīšu.

-    Atdod man arī tiesības, viņš sacīja, bet Asads papurināja galvu. Acīmredzot to viņi jau bija apsprieduši.

-    Tad es pazūdu, lietuvietis teica, kamēr Baks grasījās protestēt, bet Asads papurināja galvu. Viņš jau bija visu nokārtojis.

-    Tev ir trīsdesmit stundas un ne sekundes vairāk! Saprati?! Asads mierīgi sacīja, un lietuvietis pamāja ar galvu.

-     Ei, vienu mirklīti! Tu neļausi viņam tā aiziet! Baks iesaucās, bet aprāvās, kad Asads pagriezās pret viņu un mierīgi teica: Viņš tagad ir mans cilvēks, Bak, vai tu neredzi? Tev vairs nav par viņu jādomā, skaidrs?

Baks uz mirkli nobālēja, bet tad viņa sejā atgriezās krāsa. Asads šobrīd līdzinājās ūdeņraža bumbai, kas tikko sagatavota uzspridzināšanai. Lieta bija izsprukusi Bakam no rokām, un viņš ar to samierinājās.

Pēdējais, ko viņi redzēja, kad lietuvietis atvēra durvis un nozuda caur priekštelpu, bija pūķa tetovējums un kurpe, kas viņam steigā gandrīz nomuka no kājas. Pārvērtība bija pilnīga. Laka noskrāpēta. Atlicis tikai divdesmit piecus gadus vecs puisis, kurš skrēja, lai glābtu dzīvību.

-     Tagad vari pateikt māsai, ka esat atriebti. Asads nošņaukājās. Jūs viņu nekad vairs neredzēsiet. Pilnīgi ar garantiju!

Karls sarauca uzacis, bet neko neteica, lidz viņi stāvēja uz ielas pie dienesta mašīnas.

-    Kas tur tikko notika, Asad? viņš jautāja. Ko tu viņam izdarīji? Un ko nozīmē tās trīsdesmit stundas?

-    Es tikai drusku stiprāk sagrābu viņu aiz krāgas un nosaucu dažus vārdus, Kari. Cilvēkus, ko varētu uzrīdīt viņam un viņa ģimenei, ja viņš tūlīt neaiztīsies no valsts. Man vienalga, ko viņš tagad dara, bet viņam jāslēpjas ļoti labi, lai tie viņu neatrastu. Asads pamāja ar galvu. Bet viņi tik un tā atradīs, ja gribēs.

Baks uzmeta Asadam skatienu, kurā slēpās gadiem ilgi krāta neuzticēšanās. Ir tikai viens, ko tie čaļi respektē, un tā ir krievu mafija, viņš sacīja. Un tu man neiestāstīsi, ka tev tur ir kāda teikšana. Viņš gaidīja no Asada atbildi, bet tādas nebija. Un tas nozīmē, ka tu ļāvi tam čalim izsprukt, muļķi!

Asads mazliet piešķieba galvu un uzlūkoja Baku apsārtušām acīm. Man šķiet, tev vajadzētu pateikt māsai, ka tagad viss ir labi. Vai nebrauksim atpakaļ, Kari? Man dikti vajadzētu karstu tēju.

5.nodaļa

Novembris, 2010

KARLA SKATIENS KLĪDA starp mapi uz galda un plakano televizora ekrānu pie sienas, bet neviens no tiem nekārdināja. TV2 ziņās valsts ārlietu ministre steberēja uz nagliņpapēžiem un centās izskatīties kompetenta, savukārt piejaucēti žurnālisti klanījās un māja ar galvu, viņas zibeņojošā skatiena pavadīti, bet viņam priekšā uz galda atradās lietas mape par tēvabrāļa noslīkšanu 1978. gadā.

Tas bija kā izvēlēties starp mēri un holeru.

Karls pakasīja aiz auss un aizvēra acis. Sasodīts, kas par stulbu dienu! Nemaz ne tik atsvaidzinoši neaktīva un nestrukturēta, kā viņš bija cerējis.

Plauktā gandrīz metrs jaunu lietu, un divas no tām jau bija traki ieinteresējušas Rozi, it īpaši Rita Nilsena, bordeļa īpašniece, kas pazuda Kopenhāgenā. Jau tas vien nevēstīja neko labu. Nemaz nerunājot par to, ka Asads otrpus gaitenim nošņaukājās ik pēc septiņām sekundēm, no sava slotu skapja izdalīdams baktērijas milzīgos daudzumos. Viņš bija galīgi slims un tomēr pirms mazāk nekā pusotras stundas bija piespiedis rūdītu noziedznieku pie sienas ar tik noteiktiem draudiem, ka čalis aizmuka pa galvu pa kaklu ar šausmām sejā. Ko, pie joda, Asads ar viņu izdarīja? Pat Karla vecais pārinieks Ankers, kurš nudien spēja nobiedēt ļautiņus līdz nāvei, salīdzinājumā ar viņu izskatījās kā jēriņš.

Un tā nolādētā senā lieta! Kāpēc viņa brālēns Ronnijs Taizemes bārā bija izmuldējies, ka tēvabrāļa nāve nav nelaimes gadījums, ja Karls zināja, ka tas ir nelaimes gadījums? Un kāpēc Ronnijs

apgalvoja, ka pats nogalinājis tēvu, ja tas nebija iespējams? Viņi abi taču tikmēr plecu pie pleca stāvēja uz Hjerringas ceļa un blenza uz diviem pāriem Kopenhāgenas krūšu, tātad tas nevarēja būt Ronnijs. Un tagad Baks viņam apgalvoja: Ronnijs stāstījis, ka arī Karls tur piedalījies.

Karls papurināja galvu. Izslēdza televizoru ar tukšpauraino, pašapmierināto un iekarsīgo ārlietu ministri un paņēma telefona klausuli.

Četri veltīgi zvani uz četrām dažādām adresēm. Pārbaude Iedzīvotāju reģistrā un vēl pāris zvanu, kam arī nebija rezultātu. Ronnijam piemita iespaidīgas spējas ļauties, lai viņu aprij sabiedrības mūžīgi augošās atkritumu kaudzes.

Tātad Līsai būs jāsameklē tas klaidonis, lai kurā pasaules nostūri viņš atrastos.

Pagāja pusminūte ar garajiem signāliem, līdz Karls, aizkaitinājuma pārņemts, piecēlās kājās. Kāpēc sekretāres augšā neatbildēja?

Pa ceļam uz trešo stāvu viņš pagāja garām vairākiem sarkandeguņiem ar drūmiem ģīmjiem. Gripa plosījās visur. Iedams Karls pacēla labo plaukstu priekšā sejai. “Prom, velna vīrus!” viņš nodomāja, atturīgi mādams ar galvu šķaudošiem un klepojošiem kolēģiem ar tik spīdīgām acīm un izmocītām sejām, ka gandrīz vai jādomā pienācis pasaules gals.

Toties Slepkavību nodaļā bija kluss kā kapā. It kā visi slepkavas, kam nodaļas darbinieki gadu gaitā uzlikuši rokudzelžus, būtu apvienojušies kopīgā atriebes gājienā ar bakterioloģiskajiem ieročiem. Varbūt nodaļa pēdīgi attaisnoja savu nosaukumu? Vai viņi visi bija nolikuši karoti, ja jau te tik tukšs?

Katrā ziņā aiz letes nebija seksīgās Līsas ar flirtējošām flaminga kustībām, un vēl dīvainākā kārtā nebija arī Sērensena kundzes, īgnās kazas, kas piecēlās no savas vietas, tikai lai aizietu uz tualeti.

-    Kur visi palikuši? Karls iesaucās tā, ka skavotāji notinkšķēja.

-    Izbeidz, Kari! iekvekšķējās kāda balss no atvērtām durvīm gaiteņa vidū.

Karls pabāza galvu haotiskajā kabinetā, kura papīru kaudzes un apskrambātās mēbeles lika viņa paša juceklim pagrabā izskatīties pēc luksusa kajītes uz krulza kuģa.

Viņš pamāja galvai aiz papīru kaudzēm un paspēja uzdot savu jautājumu, pirms Terje Plougs pacēla saaukstēšanās izmocīto seju.

-    Kur visi palikuši? Vai te plosās gripas epidēmija?

Atbilde izteica visu. Pieci labi artikulēti šķaudieni, kam pievienots drusciņ klepus un pilošas nāsis.

-    Okei, Karls novilka ar uzsvaru uz otro zilbi un pakāpās mazliet atpakaļ.

-     Larss Bjems ir sapulču telpā kopā ar vienu no grupām, un Markuss ir ārā, kolēģis šņaukādamies atbildēja. Bet, ja nu tu esi atnācis, Kari, mēs esam atraduši jaunas pēdas pneimatiskā naglotāja lietā. Es tieši grasījos tev zvanīt.

-    Ak tā. Karla skatiens palaida vaļā sarkano degunu un aizklīda tālumā. Nu jau tas šķita tik sen, kad viņu, Ankeru un Hārdiju sašāva pussabrukušajā būdelē Amagerā. Vai viņš nekad netiks no tā vaļā?

-    Šorīt nojauca to baraku, kurā jūs sašāva, kad bijāt atraduši Georgu Madsenu ar naglu galvā, Plougs sausi sacīja.

-    Bija jau arī pēdējais laiks. Karls iebāza rokas bikšu kabatās. Rokas bija miklas.

-     Buldozeri stūma tā, ka norāva visu zemes virskārtu.

-    Ak tā. Un ko viņi atrada? Karls jautāja. Viņš jau šobrīd nespēja vairāk klausīties. Nolādētā lieta!

-    Koka kasti, aiznaglotu ar Paslode naglām, un iekšā maisu ar līķa daļām ļoti atšķirīgā stāvoklī. Viņi atrada kasti pirms stundas un izsauca policiju. Tehniķi un Markuss ir tur.

Nolādēts! Tagad Hārdijam un viņam atkal nebūs miera.

-     Nav šaubu, ka pastāv kāda saistība starp Georga Madsena slepkavību, tiem diviem no Sores, kurus arī nogalināja ar naglotāju, un līķi kastē, Terje Plougs teica, noslaucīdams asarojošos acu kaktiņus ar kabatlakatiņu, kuru vajadzētu sadedzināt profesionāļu uzraudzībā.

-    Un pēc kā jūs tā spriežat?

-    Līķa galvaskausā bija diezgan gara nagla.

Karls pamāja. Tāpat kā pārējos līķos. Saprātīga dedukcija.

-    Es gribētu, lai tu pēc pusstundas atbrauc man līdzi uz turieni.

-    Tiešām? Ko jums no manis vajag? Tā vairs nav mana lieta.

Spriežot pēc Terjes sejas izteiksmes, Karls tikpat labi būtu

varējis paziņot, ka no šī brīža valkās gaišsārtus kamieļvilnas svīterus un nodarbosies tikai ar lietām, kurās figurē trīskājaini dalmācieši.

-     Markuss ir citās domās, Terje noteica.

Protams, tā bija arī Karla lieta. Par to katru dienu atgādināja spīdīga rēta viņam deniņos. Kaina zīme, kas liecināja par gļēvumu un nespēju rīkoties dzīves visizšķirošākajā brīdī.

Karls pārlaida skatienu Plouga kabineta sienai ar apsūdzošajām nozieguma vietu fotogrāfijām. Ar tām varētu aizpildīt vidēja lieluma kartona kasti.

-    Labi, viņš noteica. Bet es braukšu pats, Karls piebilda oktāvu zemāk nekā parasti. Viņš neparko nesēdēs Plouga bakterioloģiskajā cementa maisītājā. Tad labāk iet kājām.

-    Mīļo pasaulīt, ko tu te dari? aiz letes atskanēja Sērensena kundzes balss, kad Karls brīdi vēlāk defilēja garām sekretāru valstībai, galvā pārcilādams ainas no nelaimīgās dienas, kad Ankers zaudēja dzīvību, bet Hārdijs spēju kustēties.

Ļaunu vēstošā veidā viņas balss skanēja gandrīz maigi un pretimnākoši, tāpēc Karls pagriezās, uztrinis sarkasmu un gatavs pretuzbrukumam.

Sērensena kundze stāvēja tikai pāris metru no viņa, bet izskatījās tik citāda, ka viņš tikpat labi būtu varējis vērot punktiņu simt metru attālumā.

Tas nebija tāpēc, ka viņa būtu ģērbusies citās drēbēs nekā parasti. Sērensena kundze joprojām līdzinājās cilvēkam, kas iepircies humānās palīdzības veikalā aizsietām acīm. Taču šīs acis un sausie, tumšie un šobrīd diezgan īsie mati piepeši mirdzēja kā laka kurpes galma ballē, bet visļaunākais viņai uz vaigiem dega divi mazi sarkani plankumiņi, kas liecināja ne tikai par labu asinsriti, bet ari par to, ka viņā ir vairāk dzīvības, nekā varētu iedomāties.

Apžēliņ, viņa sacīja: “Prieks tevi redzēt!” Tas bija gandrīz sirreāli.

-                Hmm, Karls norūca. Kurš gan būtu uzdrošinājies ko citu?

-     Vai jūs nezināt, kur ir Līsa? Vai viņa ir saslimusi tāpat kā pārējie? viņš piesardzīgi jautāja, gatavs saņemt lamas un žulti.

-    Viņa ir sapulču telpā un stenografē, bet vēlāk ies lejā uz arhīvu. Vai palūgt, lai viņa ieskrien pie tevis?

Karls norija siekalas. Viņa teica: “Ieskrien”? Vai viņš patiešām dzirdēja, kā plintniece alias Sērensena kundze izmanto vārdu “ieskrien"?

Šajā apjukuma mirklī Karls savilka kroplīgu smaidu un mērķtiecīgi virzījās uz kāpnēm.

-    JĀ, ŠEF! ASADS NOŠŅAUKĀjAs. Par ko tu gribēji runāt?

Karls piemiedza acis. Tas ir ļoti vienkārši, Asad. Izstāsti man

pavisam konkrēti, kas īsti notika dibenistabā Eskildsgādē.

-    Kas notika? Tas puisis tikai uzmanīgi klausījās.

-    Jā, Asad, bet kāpēc? Ar ko tu viņam piedraudēji? Rūdītu Baltijas noziedznieku nenobiedē ar Andersena pasakām, vai ne?

-    O, nu tās gan var būt diezgan biedējošas. Piemēram, par to meiteni un indīgo ābolu…

Karls nopūtās. Ne jau Andersens sarakstīja Sniegbaltīti, Asad. Ko tu viņam piedraudēji uzsūtīt?

Asads mirkli vilcinājās. Tad dziļi ievilka elpu un ielūkojās Karlam tieši acīs. Es vienkārši pateicu, ka paturu viņa tiesības tāpēc, lai pa faksu aizsūtītu dažiem cilvēkiem, ar kuriem agrāk kopā strādāju, un viņam jāskrien mājās pie ģimenes un jāved viņi prom no mājas. Ja kāds būs mājās, kad ieradīsies mani kontakti, vai viņš tajā brīdī vēl būs Dānijā, tad māju nosvilinās.

-    Nosvilinās? Nedomāju, ka mēs to varam kādam stāstīt. Tu taču saproti, Asad? Karls ieturēja mākslīgu pauzi, bet Asada skatiens neatlaidās.

-    Un tas puisis noticēja? Karls turpināja. Bet kāpēc? Kam tu gribēji sūtīt faksu, un no kā lietuvietis tā nobijās?

Asads izvilka no kabatas salocītu papīra lapu. Kad viņš to atlocīja, pašā augšā varēja izlasīt: “Lins Verslovs”. Apakšā līdzīga, bet ļoti neglaimojoša fotogrāfija, daži īsi dati un daudz ķeburu valodā, no kuras Karls neko nesaprata.

-    Es ievācu ziņas, pirms mēs aizbraucām ar viņu “parunāt”, Asads sacīja, gaisā uzzīmēdams pēdiņas. Dabūju no draugiem Viļņa. Viņi var tikt policijas arhīvā, kad vien grib.

Karls sarauca pieri.

-    Tu apgalvo, ka dabūji to no Lietuvas Drošības dienesta cilvēkiem?

Asads pamāja ar galvu tā, ka deguns nopilēja.

-    Un viņi pa telefonu nolasīja tev teksta tulkojumu?

Deguns atkal nopilēja.

-     Skaidrs. Laikam tur nav sarakstītas jaukas lietas, kā varu iedomāties. Un tu šim Verslovam piedraudēji, ka slepenpolicija, vai kā nu viņus tur sauc, veiks represijas pret viņa ģimeni? Vai viņam tiešām bija pamats tam ticēt?

Asads paraustīja plecus.

Karls pasniedzās pār galdu un pievilka sev klāt plastmasas vāciņus. Man šeit ir tava lieta no Ārvalstnieku pārvaldes kopš tās dienas, kad tu ieradies pie manis, Asad. Un nu es beidzot saņēmos tur kārtīgāk ieskatīties.

Karls juta tumšas acis cieši pievērstas savam pakausim.

-    Cik es redzu, par tavu pagātni tur visās detaļās rakstīts tieši tas, ko tu man stāstīji, Asad. Viņš paskatījās uz savu palīgu.

-    Jā, kas gan cits, Kari?

-    Bet nekā cita tur nav. Ko tu darīji, pirms ieradies Dānijā? Kāpēc tev bija tiesības iebraukt valstī? Kurš parūpējās neparasti ātri piešķirt uzturēšanās atļauju? Tur nav ne sievas, ne bērnu dzimšanas datu, ne informācijas par viņu dzīvi. Tikai vārdi, un viss. Tā ir savādi netipiska un nepilnīga informācija. Gandrīz vai jādomā, ka šos papīrus kāds ir mazliet parediģējis.

■

Asads atkal paraustīja plecus. Acīmredzot šajos plecos mājoja universāla sintakse ar ļoti daudzām niansēm.

-    Tu apgalvo, ka tev ir draugi Lietuvas izlūkdienestā un tu vari lūgt viņus piepalīdzēt ar draudiem un konfidenciālu informāciju, ja tikai pacel klausuli. Zini ko, Asad?

Palīgs atkal paraustīja plecus, taču šoreiz skatiens bija modrāks.

-    Tas nozīmē, ka tu spēj kaut ko tādu, ko nespēja pat mūsu izlūkdienesta šefs.

Atkal plecu kustība. Varbūt, Kari. Bet ko tu ar to gribi teikt?

-                Ko es gribu teikt? Karls izslējās un nometa vāciņus uz galda.

-     Es gribu teikt: kas, ellē, ir sagādājis tev tādu ietekmi? To es gribētu zināt, bet nevaru šeit izlasīt.

-    Paklausies, Kari. Vai mums te lejā kopā nav labi? Kāpēc mums tur jārakājas?

-    Tāpēc, ka šodien tu pats pārkāpi robežu, aiz kuras nepietiek ar parastu ziņkārību.

-Ko?

-     Sasodīts! Vai tu nevari vienkārši pastāstīt, ka strādāji Sīrijas izlūkdienestā un sataisīji sūdus, un tāpēc viņi tev nogriezīs galvu, ja tu atgriezīsies mājās, bet šajā valstī tu esi sniedzis pakalpojumus drošībniekiem vai citiem bandītiem, un tāpēc viņi ļauj tev tušēt pagrabā par labu algu? Kāpēc vienkārši to nepastāstīt?

-Jā, nu es jau varētu, ja tas, ko tu saki, būtu taisnība, bet tā gluži nav, Kari. Tomēr taisnība ir tas, ka esmu paveicis kādu darbiņu Dānijai un tāpēc esmu šeit, bet tieši tāpēc arī nevaru neko teikt. Varbūt kādu dienu varēšu.

-    Tātad tev ir draugi Lietuvā. Vai tu vari man pastāstīt, kur vēl tev ir draugi? Varbūt tas mums kādu citu reizi palīdzētu, ja es zinātu, kas viņi ir?

-    Es noteikti pateikšu, kad vajadzēs, Kari. Droši kā akā.

Karla pleci noslīga. Kā bankā, Asad. Viņš mēģināja uzsmaidīt

savam slimajam palīgam. Bet turpmāk tu nedarīsi neko tādu kā šodien, vispirms nedevis man zīmi, labi?

-    Zīmi?

-    Mājienu, Asad. Tev vispirms jāpasaka, skaidrs?

Asads pastiepa apakšlūpu un pamāja ar galvu.

-    Un vēl kas. Vai vari man pateikt, ko tu dari pārvaldē tik agri no rīta? Vai tas ir kaut kas tāds, kas man nav jāzina, ja jau tas notiek nakts tumsā? Un kāpēc es nedrīkstu apciemot tevi Kongevejenā? Un kāpēc redzēju, kā tu strīdies ar cilvēku, kurš arī acīmredzot nāk no Tuvajiem Austrumiem? Kāpēc tu un Samīrs Gazi no Redovres policijas ķeraties viens otram pie rīkles, līdzko satiekaties?

-    Tas ir privāti. Kari.

Asads to pateica tā, ka tas atstāja iespaidu. Tas bija aizvainojoši. Kā brīdī, kad biedrs noraida pastieptu roku. Nepārprotama norāde: lai cik daudz viņiem būtu kopīgā, Karls ir ne tikai otrajā vietā, bet gluži vienkārši neiederas Asada dzīvē no mirkļa, kad viņš aiziet garām caurlaidei. Atslēgas vārds bija uzticēšanās, un tādas te vispār nebija.

-    Tā jau es domāju, ka abi feinie čaļi te pļāpā. Gaitenī atskanēja pazīstama balss.

Līsa, stāvot durvīs, atklāja zobus pavedinošā smaidā un pamirkšķināja viņiem. Cik nepiemērots brīdis!

Karls skatījās uz Asadu, kurš tūlīt bija ieņēmis relaksētu pozu un savilcis sajūsminātu sejas izteiksmi.

-    Vai, draudziņ! Līsa sacīja, paspēra pāris soļu un maigi noglāstīja Asada zili melno vaigu. Tu arī esi saaukstējies? Tavas acis pilnīgi slīkst. Un tu viņu spied strādāt, Kari? Vai tad neredzi, cik bezpalīdzīgs tas nabadziņš izskatās? Līsa pagriezās pret Kārlu ar pārmetumu zilajās acīs. Plougs lika pateikt, ka viņi gaida tevi Amagerā.

6.nodaļa

Augusts, 1987

TIKAI TAD, KAD bija sasniegusi pašu Korsgādes galu un pie mājas parādes durvīm apsēdusies uz soliņa zem kastaņām ar skatu uz Peblinges ezeru, viņa jutās pilnīgi brīva no nepatikas pret lielpilsētu un ieslodzījuma savā ķermenī.

Nete zināja, ka astoņdesmito gadu ielās valda skaistie un labi veidotie augumi, un tieši šajā ziņā viņai bija grūti tiem līdzināties. Jo sevišķi šodien.

Viņa aizvēra acis, satvēra apakšstilbu un piesardzīgi parīvēja. Uzlika pirkstu galiņus uz stilba kaula izvirzījuma un atcerējās savu veco mantru: “Es esmu laba diezgan”, “Es esmu laba diezgan,” tomēr šodien tā skanēja tukši, lai kuru vārdu viņa uzsvērtu. Tas jau arī bija krietni sen, kopš viņa bija to skandējusi iepriekšējo reizi.

Paliekusies uz priekšu, Nete salika rokas uz ceļgaliem un iespieda pieri klēpī, bet kājas tikmēr kustējās kā klusas bundžiņas. Parasti tas palīdzēja pret nejaukajām sāpju lēkmēm.

Gājiens uz Daells Varehus lielveikalu un atpakaļ uz Peblinges Dosseringu bija tāls un radīja sāpes. Sašķaidītajā lielakaulā, kas spieda pēdu uz iekšu; pēdas locītavā, kas soli pēc soļa pielāgojās kājas zaudētajiem centimetriem; gūžā, kas centās atslogot spiedienu.

Viņai sāpēja, bet tas nebija ļaunākais. Iedama pa Nerregādi, viņa stīvi skatījās uz priekšu un centās neklibot, labi zinādama, ka tas neizdodas, un to bija grūti pieņemt. Pirms diviem gadiem viņa bija pievilcīga un žigla sieviete, bet tagad jutās kā ēna.

Taču ēnām ir labi dzīvot ēnā, vismaz tā viņa bija domājusi līdz šim. Lielpilsēta palīdzēja neizcelties. Tāpēc viņa gandrīz pirms diviem gadiem bija aizbēgusi uz Kopenhāgenu. Prom no kauna, bēdām un vietējo iedzīvotāju ledainā aukstuma Lollandē.

Viņa bija pametusi Havngordu, lai aizmirstu, un tagad notika

šis.

Nete saknieba lūpas, kad pāris jaunu sieviešu aizstūma garām bērnu ratiņus, nekaunīgi nesdamas laimi balsīs un sejās.

Viņa novērsa skatienu un vispirms palūkojās uz vienu no kvartāla pagrimušajiem tipiem, kas nāca ar savu neglīto, nevaldāmo jaukteni, un pēc tam uz peldošajiem putniem, kuri izraibināja ezera virsmu.

Nolādētā dzīve! Divdesmit sekundes Daells Varehus liftā pirms četrdesmit piecām minūtēm bija satricinājušas viņu līdz pamatiem. Vairāk nevajadzēja. Tikai divdesmit sekundes.

Viņa aizvēra acis un atcerējās to visu. Soļi uz liftu piektajā stāvā. Piespiest pogu. Atvieglojums par to, ka nebija jāgaida vairāk kā dažas sekundes, līdz durvis atvērās.

Taču šis atvieglojums tagad bija ieķēries viņā kā vīruss.

Viņa bija iekāpusi nepareizajā liftā. Ja vien būtu izvēlējusies liftu nodaļas otrā galā, viņa varētu turpināt dzīvi kā iepriekš. Ļaut, lai viņu aprij Nerrebro ēku kolosi un ielu bastioni.

Viņa papurināja galvu. Tagad viss bija mainījies. Kopš šīm liktenīgajām sekundēm Netes Rozenas atlieku vairs nebija. Viņa bija mirusi, zudusi, iznīcināta. Tagad viņa atkal bija Nete Hermansena. Meitene no Sprogē bija augšāmcēlusies.

Ar visu, ko tas nozīmēja.

ASTOŅAS NEDĒĻAS PĒC AVĀRIJAS Neti bez īpašām atvadu ceremonijām no slimnīcas nosūtīja mājās, un turpmākajos mēnešos viņa viena dzīvoja Havngordā. Advokātiem bija daudz darba, jo vīra bagātība bija liela, un brīžiem no krūmiem un grāvjiem glūnēja fotogrāfi. Kad vienu no Dānijas biznesa ievērojamākajiem spēlētājiem sadragā autoavārijā, vajag iespaidīgas avīžu pirmās lapas, un kurš gan tur iederas labāk par atraitni ar kruķiem un izmocītu seju? Taču Nete aizvilka aizkarus un ļāva pasaulei trakot bez viņas. Viņa lieliski zināja, ko ļaudis domā. Niecība, kas no eksperimentu laboratorijām bija nokļuvusi priekšnieka gultā, nav pelnījusi tur atrasties. Pasaule laika gaitā bija pieluncinājusies viņai tikai vira un naudas, nevis kā cita dēļ.

Šāda sajūta viņai bija joprojām. Pat dažas no mājas aprūpes māsām nespēja apslēpt nicinājumu, un Nete viņas ātri nomainīja.

Šajos mēnešos stāstus par Andreasa Rozena avāriju izpušķoja baumas un aculiecinieku nostāsti. Pagātne savilkās ap Neti kā cilpa, un, kad policisti aizveda viņu uz iecirkni Maribo, ciema ļaudis stāvēja pie logiem un smaidīja. Visi ciemā zināja, ka cilvēki, kas dzīvoja iepretī avārijas vietai, bija redzējuši kaut ko līdzīgu cīņai automašīnas salonā, mirkli pirms auto iztriecās caur dzīvžogu un iekrita tieši jūrā.

Tomēr Nete nesabruka un neatzinās savā grēkā ne sabiedrībai, ne varai. Tikai savā sirdi.

Nē, viņu nesalauza, jo viņa jau sen bija iemācījusies stāvēt taisni pat tad, kad trakoja vētras.

Un izspruka cauri sveikā.

VIŅA LĒNĀM IZĢĒRBĀS pie logiem uz ezeru un mierīgi apsēdās uz soliņa pie spoguļa guļamistabā. Rēta virs kaunuma kaula bija kļuvusi manāmāka, kad apmatojums vairs nebija tik biezs. Gandrīz neievērojama, šaura, bāli violeta svītra, kas iezīmēja līniju starp laimi un nelaimi, starp dzīvību un nāvi. Rēta pēc sterilizācijas.

Viņa noglāstīja neauglīgo, ļengano vēderu un sakoda zobus. Berzēja, līdz āda kaisa un kājas drebēja, elpa paātrinājās un domas sajuka.

Tikai pirms četrām stundām viņa bija sēdējusi virtuvē ar lielveikala katalogu rokā un iemīlējusies gaišsārtā džemperī no piektās lappuses.

“Rudens katalogs 1987” daudzsološi ziņoja vāks. “Smalks adījums” vēstīja teksts virs attēla vienā no lappusēm.

Viņa bija lūkojusies uz šo rožaino brinumu caur vieglu kafijas migliņu un domājusi, ka tāds rakstains džemperis un Pinetta kreklblūze ar polsteriem varētu palīdzēt viņai atkal iekļauties dzīvē. Lai gan bēdas bija lielas, priekšā gaidīja gadi, kas jānodzīvo, un drīz viņa būs tam gatava.

Tāpēc pirms divām stundām Nete stāvēja liftā ar iepirkumu maisiņu rokās un jutās bezgala priecīga. Tieši pirms stundas un piecdesmit deviņām minūtēm lifts apstājās ceturtajā stāvā, tajā iekāpa garš vīrietis un nostājās viņai tik tuvu, ka Nete varēja viņu saost.

Vīrietis neuzmeta viņai pat skatienu, taču Nete viņu redzēja. Vēroja vīrieti ar aizturētu elpu, apjukusi spiedās stūrī dusmās piesarkušiem vaigiem un reizē cerēja, ka vīrietis nepagriezīsies un nenotvers viņas seju spoguļos.

Viņš acīmredzot bija cilvēks, kurš ir pārāk apmierināts ar pasauli un pats ar sevi. Kā mēdz teikt: visu kontrolē. Kontrolē dzīvi un, par spīti lielajam vecumam, arī nākotni.

Tas neģēlis.

Pirms stundas, piecdesmit astoņām minūtēm un četrdesmit sekundēm viņš bija izkāpis no lifta trešajā stāvā un atstājis Neti, kas stāvēja sažņaugtām dūrēm, kampdama gaisu. Turpmākajās garajās minūtēs viņa neko nejuta. Braukāja augšup lejup, nereaģēdama uz pārējo pircēju raižpilnajiem jautājumiem. Viņai vajadzēja nomierināt straujo sirdi un sakopot domas.

Kad Nete atkal stāvēja uz ielas, iepirkumu maisiņa viņai vairs nebija. Kuram gan vajadzīgs gaišsārts džemperis un blūze ar polsteriem vietā, kurp tagad virzījās viņas dzīve?

Un nu viņa, kaila, ar sakropļotu dzīvi un dvēseli, sēdēja dzīvoklī piektajā stāvā un plānoja, kā un kuram vislabāk varētu atriebties.

Nete mirkli pasmaidīja. Viņa aptvēra, ka varbūt patiesībā neveiksminiece nemaz nebija viņa. Varbūt neveiksminieks bija tas nolādētais nezvērs, kuram liktenis bija licis šķērsot Netes ceļu gandrīz laimīgā brīdī.

Tā viņa jutās pirmajās stundās, kopš Kurts Vads vēlreiz bija ielauzies viņas dzīvē.

KAD PIENĀCA VASARA, ieradās ari brālēns Tage. Nevaldāms puisis, kuru nespēja savaldīt ne skola, ne Asenas ielas. “Pārāk daudz muskuļu un pārāk maz smadzeņu,” mēdza teikt viņas tēvabrālis, bet Netei patika, ka brālēns atbrauca. Tad viņai kāds dažas nedēļas palīdzēja izturēt smagās darbdienas. Vistu barošana mazai meitenei piederējās, pārējais gan ne. Un Tagem patika sasmērēt rokas, tāpēc cūkkūts un mazā govju kūts kļuva par viņa valstību. Tikai brīžos, kad pie viņiem bija Tage, Nete varēja vakarā ielīst gultā bez sāpēm kājās un rokās, un tāpēc viņa Tagi mīlēja.

Varbūt mīlēja mazliet par daudz.

-    Kurš tev iemācījis runāt tādas rupjības? pēc vasaras brīvdienām rājās skolotāja. Parasti Neti visvairāk sodīja pēc vasaras brīvdienām, jo Tages iemīļotie vārdi “pisties, drāzties” un “stīvais” bija ļoti tāli skolotājas vientuļajai pasaulei.

Tieši šie vārdi un Tages vasarraibumainā bezrūpība nobruģēja pirmos akmeņus ceļā pie Kurta Vada.

Gludus, gludus akmeņus.

VIŅA PIECĒLĀS NO SOLIŅA un apģērbās, galvā veidodama sarakstu. Sarakstu, kas atvēra kapilārus ādā un izlīdzināja krunkas pierē.

Pasaulē bija cilvēki, kuri nebija pelnījuši elpot. Cilvēki, kuri skatījās tikai uz priekšu un nekad atpakaļ, un viņa tādus pazina. Jautājums tikai, kādu cenu viņiem vajadzētu maksāt.

Nete pa garo gaiteni aizgāja uz galaistabu, kur stāvēja galds, ko viņa bija mantojusi no tēva.

Vismaz tūkstoš maltīšu viņa bija ieturējusi pie šī galda, un tēvs vienmēr sēdēja, noliecies pār ēdienu. Kluss, sarūgtināts un paguris no dzīves un sāpēm. Retu reizi viņš pacēla skatienu un mēģināja uzsmaidīt Netei, bet nekam vairāk spēka nepietika.

Ja nebūtu Netes, tēvs būtu sameklējis striķi un pakāries jau dažus gadus agrāk. Tik ļoti viņu mocīja ģikts, vientulība un dvēseles tukšums.

Nete noglāstīja tumšo maliņu, uz kuras allaž atspiedās tēva apakšdelmi, un ļāva pirkstiem aizslīdēt uz vidu, kur bija atradusies brūnā aploksne, kad viņa te ievācās pirms nepilniem diviem gadiem.

la bija saburzīta un apdilusi, jo viņa neskaitāmas reizes bija to atvērusi un pārlasījusi.

Uz aploksnes bija rakstīts: “Laborantei Netei Hermansenas jaunkundzei, Orhūsas tehniskā skola, Halmstadgāde, Orhūsa N.” Pasta darbinieki ar sarkanu bija pievienojuši mājas numuru un pasta indeksu. Par to Nete viņiem daudz reižu jutās pateicīga.

Viņa viegli pārslldināja pirkstu galus pār mārku un datumu. Bija pagājuši gandriz septiņpadsmit gadi, kopš vēstule iekrita viņas pastkastītē. Pirms veselas mūžības.

Tad viņa atvēra aploksni, izņēma vēstuli un atlocīja.

Mīļā Nete!

Pa līkumotiem un neizdibināmiem ceļiem esmu noskaidrojis, kas ar Tevi notika, kopš Tu iekāpi vilcienā Bredebro stacijā un smaidīdama pamāji mums atvadas.

Tev jāzina, ka viss, ko es uzzināju par Tavu turpmāko ceļu dzīvē pēdējos sešos gados, ir mani tik ļoti iepriecinājis, ka nespēju to pat aprakstīt.

Tagad taču Tu zini, ka esi laba diezgan, vai ne? Tavas mācīšanās grūtības ir uzveicamas, un arī Tev pasaulē ir vieta. Un vēl kāda vieta! Es tā lepojos ar Tevi, mīļā Nete! Atestāts ar labām atzīmēm. Laborantu mācības Obenro tehniskajā skolā kā labākajai savā klasē, un nu Tu drīz būsi Orhūsā izmācījusies par bioloģisko pētījumu laboratorijas tehniķi. Cik tas ir lieliski! Tu varbūt brīnies, kā es to zinu, tāpēc varu atklāt dīvaino sagadīšanos, ka firma Interlab, kurā Tu strādā kopš 1. janvāra, pieder manam senajam draugam Kristoferam Heilam. Turklāt viņa dēls Daniels ir mans krustdēls, tāpēc mēs bieži tiekamies, un pēdējā tikšanās bija mūsu ikgadējais ģimeņu saiets ar Ziemassvētku siržu darināšanu un žagariņu cepšanu pirmajā Adventa svētdienā.

Es pajautāju savam draugam, ar ko viņš šobrīd nodarbojas, un, iedomājies tikai, viņš tikko bija izlasījis ļoti daudz pieteikumu un parādīja man to, kuru izvēlējies. Vai Tu vispār vari iztēloties manu pārsteigumu, kad ieraudzīju Tavu vārdu? Un atvaino manu diskrēcijas trūkumu, bet es izlasīju Tavu pieteikumu un dzīves gājumu. Godīgi sakot, man noritēja prieka asara.

Mīļā Nete, neliecies traucēties par veca kunga sentimentu; Tev tikai jāzina, ka Marianne un es ārkārtīgi priecājamies par Tevi, un Tu ar mieru sirdī vari iztaisnot muguru un visai pasaulei izkliegt teikumu, kuru mēs kopā izdomājām pirms daudziem gadiem: es esmu laba diezgan!

ATCERIES to, mīļā meitene!

Mēs Tev vēlam visu iespējamo veiksmi un laimi turpmākajās dzīves gaitās.

Ar sirsnīgākajiem sveicieniem,

Marianne un Ēriks Hanstholmi,

Bredebro, 1970. gada 14. decembrī

Viņa trīs reizes izlasīja vēstuli un trīs reizes apstājās pie vārdiem: “Tagad taču Tu zini, ka esi laba diezgan.”

-    Es esmu laba diezgan! viņa pēc tam skaļi sacīja, iztēlodamās Ērika Hanstholma smieklu krunciņām izvagoto seju. Pirmo reizi viņa šo teikumu dzirdēja tikai divdesmit četru gadu vecumā, un tagad viņai bija piecdesmit. Kur šie gadi palikuši? Kaut viņa būtu sazinājusies ar Ēriku, kamēr vēl nebija par vēlu!

Nete dziļi ievilka elpu, pielieca galvu un iegravēja atmiņā burtu slīpumu, lielos burtus un katru sīkāko kleksīti, ko pauzē bija atstājusi viņa tintes pildspalva.

Tad viņa izņēma no aploksnes otru papīru un ilgi sēdēja un lūkojās uz to ar asarām acīs. Vēlāk viņa bija saņēmusi daudz diplomu un apliecību, bet šis bija pirmais un lielākais viņas dzīvē. To viņai bija izgatavojis Ēriks Hanstholms, un tas bija ļoti dāsni no viņa puses.

Augšā akurātiem lielajiem burtiem bija rakstīts DIPLOMS, bet apakšā četrās rindiņās pa visu lapu: “Nevienu, kurš prot izlasīt šo, nevar saukt par analfabētu.”

Tas arī viss.

Nete noslaucīja acis un saknieba lūpas. Cik neiejūtīgi un egoistiski, ka viņa neuzmeklēja Ēriku. Kā gan viņas dzīve būtu izveidojusies, ja nebijis Ērika un viņa sievas Mariannes? Un tagad bija par vēlu. Sēru sludinājumā pirms trim gadiem bija rakstīts: miris pēc ilgas slimības.

“Pēc ilgas slimības”, lai ko tas arī nozīmētu.

Viņa bija aizrakstījusi Mariannei Hanstholmai, lai izteiktu līdzjūtību, bet vēstules atnāca atpakaļ. Laikam arī viņa ir mirusi, Nete toreiz nodomāja. Kurš gan vēl bija palicis viņas pasaulē, atskaitot tos, kas bija izpostījuši viņas dzīvi?

Neviens.

Nete salocīja vēstuli un diplomu un ielika abus atpakaļ aploksnē. Tad piegāja pie palodzes, paņēma alvas šķīvi un ielika tajā brūno aploksni.

Kad viņa tai pielaida uguni un dūmi aizviļņoja augšup līdz griestu apmetumam, viņa pirmo reizi kopš avārijas vairs nejuta kaunu.

Nete gaidīja, līdz liesmas apdzisa, un tad saberza pelnus pulveri. Aiznesa šķīvi uz viesistabu un mirkli stāvēja un vēroja augu ar lipīgajiem matiņiem. Šobrid tas neoda tik stipri.

Tad viņa iebēra pelnus puķpodā un pagriezās pret sekretāru.

Pašā augšā šajā smalkajā mēbelē atradās aplokšņu kaudzīte ar tai piederīgu puķainu vēstuļpapīru. Dāvana namamātei, kas ir tikpat neizbēgama kā smaržīgās sveces ar auduma manšetēm. Viņa paņēma sešas no šīm aploksnēm, apsēdās pie ēdamgalda un uz katras no tām uzrakstīja vienu vārdu.

Kurts Vads, Rita Nilsena, Gite Čārlza, Tage Hermansens, Vigo Mogensens un Filips Nērvigs.

Viens vārds katram periodam viņas dzīvē, kad viss bija aizgājis nepareizajā virzienā.

Kad vārdi bija viņas priekšā, tie nepavisam nešķita nozīmīgi, izskatījās pat gandrīz nebūtiski. Cilvēki, kurus varēja izdzēst no dzīves ar vienu spalvas vilcienu. Tomēr realitātē tā nebija. Vārdi nepavisam nebija bez nozīmes. Un nozīme galvenokārt slēpās faktā, ka šie cilvēki, ja vēl bija dzīvi, staigāja apkārt tikpat brīvi kā Kurts Vads. īpaši nedomādami par pagātni un gļotainajām pēdām, ko atstājis viņu ceļš caur dzīvi.

Bet viņa liks tiem apstāties un paskatīties atpakaļ. Pati savā, ipašā veidā.

Pēc tam Nete pacēla telefona klausuli un nospieda Iedzīvotāju reģistra numuru.

Viņa sacīja:

-    Labdien, te jūs traucē Nete Hermansena. Vai jūs būtu tik laipni un pateiktu, kā sameklēt dažus cilvēkus? Man nav viņu šībrīža adrešu.

7.nodaļa

Novembris, 2010

VĒJŠ BIJA MAINĪGS, un Karls jau pa lielu gabalu saoda līķa smaku vēdījam miklajā rudens gaisā.

Aiz pāris buldozeriem ar nolaistām lāpstām stāvēja baltā ģērbušies cilvēki no Slepkavību izmeklēšanas nodaļas un sarunājās ar krimināltehniķiem.

Tātad viņi bija nonākuši līdz punktam, kur darbu varēja pārņemt Tiesu medicīnas nodaļas nesēji.

Terje Plougs stāvēja ar mapi padusē un kūpināja pīpi, bet Markuss Jakobsens cigareti, lai gan tas neko nelīdzēja. Tik nepiedienīgā veidā apglabātais nabadziņš jau sen bija pilnīgi satrūdējis, un tādas lietas smird briesmīgāk par jebko citu. Gandrīz vai jāpriecājas, ka lielākajai daļai klātesošo bija aizpampuši ožas orgāni.

Karls pagāja tuvāk, saraucis nāsis, un palūkojās uz kasti, kas joprojām stāvēja zemē, bet tagad gandrīz atrakta un ar atvērtu vāku. Tā nebija tik liela, kā viņš bija gaidījis. Tikai ap septiņdesmit pieciem centimetriem visos virzienos, bet ar to vairāk nekā pietika, lai ietilpinātu labi sadalītu līķi. Kaste bija pamatīga, sanaglota no veciem, lakotiem grīdas dēļiem ar gropēm un ierievēm. Pavisam noteikti zārks, kas būtu varējis nogulēt zemē daudzus gadus, iekams sapūtu.

-    Kāpēc viņu gluži vienkārši neiemeta bedrē? Karls jautāja, nostājies izrakumu malā. Un kāpēc tieši šeit? Viņš norādīja uz apkārtni. Te taču netrūkst vietas, vai ne?

-    Mēs aizgājām apskatīt grīdas dēļus, ko izlauza barakā. Nodaļas vadītājs savilka šalli ciešāk ap ādas jakas apkakli un norādīja uz dēļu kaudzi aiz dažiem strādniekiem oranžos kombinezonos.

-    Tā nu mēs tagad diezgan precīzi zinām, kur kasti iegremdēja zemē caur grīdu, Markuss Jakobsens turpināja. Tas bija gandrīz stūrī pie dienvidu sienas. Tur ne pārāk sen ir zāģēts ar ripzāģi, tehniķi saka pirms pieciem gadiem.

Karls pamāja ar galvu. Skaidrs. Tātad upuris ir nogalināts un sadalīts citā vietā un pēc tam atvests šurp.

-    Jā, tā izskatās, nodaļas vadītājs šņaukādamies sacīja, cigaretes dūmiem vijoties ap galvu. Varbūt brīdinājums Georgam Madsenam, lai viņš uzvedas prātīgāk nekā tas nabags, kas tur guļ.

Terje Plougs pamāja ar galvu. Tehniķi saka: kaste esot ierakta zem izzāģētā laukuma viesistabā. Cik redzu no skices ziņojumā… viņš norādīja uz istabu plānu savā mapē, …tas bija tieši zem krēsla, kur jūs atradāt Georgu Madsenu ar naglu galvā. Tur, kur jūs sašāva.

Karls izslējās. Informācija neierindoja šo trešdienu starp veiksmīgākajām. Skaidrs, ka tagad sekos simtiem stundu izmeklēšanas darba un rakņāšanās notikumos, ko Karls vislabprātāk gribētu aizmirst. Ja tas būtu viņa varā, viņš tūlīt pat dotos prom. Aizbrauktu līdz “Lidostas grilam”, apritu pāris ceptu desiņu ar maizi un krietnu porciju kečupa, klusi un mierīgi paturēdams acīs pulksteņa rādītājus, līdz būtu pagājušas trīs četras stundas un būtu laiks doties mājās un pārģērbties pirms Mārtiņu zoss pie Monas.

Plougs skatījās uz Kārlu, it kā būtu nolasījis viņa domas.

-    Okei, Karls noteica. Tātad mēs zinām, ka vīrietis ir nogalināts citur un droši vien aprakts zem Georga Madsena istabas grīdas ar viņa ziņu. Kuru detaļu mums trūkst?

Viņš pakasīja vaigu un pats arī atbildēja: Ak jā. Tagad mums tikai jāuzzina, kāpēc. Kas ir šis vīrietis, un kurš to izdarījis. Piece of cake! Bet tas jau tev būs nieks, vai ne, Terje? Karls noņurdēja, un viņu pārņēma nelabums.

Šajā melnajā zemes gabalā viņš pirms pāris gadiem gandrīz zaudēja dzīvību. No šejienes neatliekamās palīdzības mediķi aiznesa Ankera līķi un Hārdija sakropļoto augumu. Šeit Karls pievīla savus draugus un gulēja uz grīdas ievainots un sastindzis kā pārbiedēts dzīvnieks, kamēr tie izrēķinājās ar viņa pāriniekiem. Un, kad šī kaste pēc neilga brīža veiks savu pēdējo ceļojumu pie tiesu medicīnas ekspertiem, visas taustāmās liecības par šiem notikumiem būs noslaucītas no zemes virsas. Tas šķita reizē aplami un pareizi.

-    Droši vien tas ir noticis ar Georga Madsena ziņu, jā, bet, ja līķa aprakšana bija domāta kā brīdinājums Madsenam, tad laikam droši var teikt, ka viņš tajā īsti neieklausījās, nodaļas vadītājs komentēja.

Karls skatījās garām Markusam Jakobsenam uz atvērto kasti.

Galvaskauss, pagriezts uz sāniem, atradās uz viena no melnajiem plastmasas maisiem, kuros joprojām bija iesaiņotas līķa daļas. Spriežot pēc galvaskausa lieluma, izteiktā žokļa un saaugušā lauztā deguna, tas bija ne tikai vienkārši vīrietis, bet vīrs, kurš daudz ko piedzīvojis. Un nu viņš te gulēja bez zobiem, satrūdējušu skalpu un nogājušiem matiem, bet caur gļotaino puvekļu masu vīdēja diezgan prāvas galvanizētas naglas galviņa. Acīm redzami līdzīga tām, kas atrastas Georga Madsena un abu Sorē darbnīcas automehāniķu galvaskausos.

Nodaļas vadītājs novilka kombinezonu un pamāja fotogrāfiem. Pēc pāris stundām mēs apskatīsim kasti Tiesu medicīniskās ekspertīzes nodaļā un tad redzēsim, vai tur kaut kas var palīdzēt noteikt upura identitāti, viņš noteica, dodamies uz savu mašīnu, kas atradās gabaliņu tālāk uz grantētā ceļa.

-    Uzraksti ziņojumu, Ploug! viņš vēl uzsauca.

Karls pakāpās pāris metru atpakaļ un mēģināja atbrīvoties no līķa smakas, ievilkdams pāris dziļu elpas vilcienu tuvu pie Plouga kūpošās pīpes.

-    Kāda velna pēc mani vajadzēja vilkt šurp, Terje? viņš jautāja. Vai tu gribi redzēt, kā es sabrūku?

Plougs tikai palūkojās uz viņu ar drūmu skatienu. Viņam bija pilnīgi vienalga, vai Karls sabrūk vai ne.

-     Cik atceros, kaimiņa māja atradās blakus, viņš sacīja, norādīdams uz vēl vienu gruntsgabalu. Viņam taču vajadzēja dzirdēt vai redzēt, kā cilvēki ievelk kaimiņmājā lielu kasti un pēc tam sāk ar ripzāģi demolēt Madsena grīdu, vai ne? Vai tu atceries, ko kaimiņš par to teica?

Karls pasmaidīja. Nu paklau, Terje. Pirmām kārtām kaimiņš pirms Madsena nogalināšanas bija tur nodzīvojis tikai desmit dienas, tāpēc viņu nepazina. Cik es un tehniķi varam spriest pēc tās smirdīgās kaudzes, liķis ir gulējis zemē vismaz piecus gadus, tātad trīs gadus pirms Madsena slepkavības. Tad kā, pie velna, lai kaimiņš par to zinātu? Starp citu, vai tas nebiji tu, kas pārņēma izmeklēšanu, kad mani aizveda uz slimnīcu? Vai tu pats ar viņu nerunāji?

-    Nē, tas vīrs vēlāk tajā pašā dienā sabruka ar infarktu un nomira tur pie ietves malas, kamēr mēs kravājām mantas. Acīmredzot slepkavība, apstākļi un visa tā policijas darbošanās viņu pārāk smagi satrieca.

Karls pastiepa uz priekšu apakšlūpu. Ak tā? Tiem neliešiem uz sirdsapziņas bija ļoti daudz dzīvību.

-    Tātad tu to nezināji? Plougs izņēma no iekškabatas bloknotu. Tad jau laikam arī nezināsi, ka pēdējā laikā esam saņēmuši informāciju par vairākām līdzīgām slepkavībām Holandē. Pagājušā gada maijā un septembrī augstceltņu rajonā Šiedamā pie Roterdamas atrada divus vīriešus, kas ari bija nogalināti ar pneimatisko naglotāju. Mēs no turienes saņēmām veselu kravu fotogrāfiju.

Viņš atvēra savu mapi un norādīja uz fotogrāfijām ar abu vīriešu galvaskausiem, bet pāris policistu jau novilka lentes ap atraduma vietu.

-    Tāpat kā slepkavību upuriem Zēlandē, viņiem deniņos bija deviņdesmit milimetru Paslode naglas. Es vēlāk nosūtīšu tev materiālu kopijas. Parunāsim pēc tam, kad saņemsim ziņojumu no tiesu mediķiem.

“Skaidrs,” Karls nodomaja. “Hārdija smadzenēm būs ar ko nodarboties.”

VIŅŠ IERAUDZĪJA LĪSU pie Rozes kabineta; sakrustojusi rokas zem krūtīm, viņa māja ar galvu un uzmanīgi uzklausīja Rozes spriedumus par dzīvi kopumā un pagrabu atsevišķi. Karls dzirdēja fragmentus “nožēlojami apstākļi”, “kapličas gaisotne”, “ķerts priekšnieks” un bija pilnīgi vienisprātis, līdz aptvēra, ka Roze runā par viņu.

-    Ehm, viņš nokremšļojās, cerēdams, ka Roze sarausies, taču viņa nepagodināja Kārlu pat ar skatienu.

-    Te nu tas Dieva brīnums pats personiski, viņa nekaunīgi sacīja un pasniedza viņam dažus papīrus. Apskaties, ko es atzīmēju Ritas Nilsenas lietā, un esi pateicīgs, ka šajā bedrē ir darbinieki, kuri strādā, kamēr citi pastaigājas svaigā gaisā.

Ak kungs! Vai atkal bija tik traki? Tad jau pavisam drīz uzradīsies viņas tā sauktā dvīne Irsa.

-    Tu augšā jautāji pēc manis, Līsa teica, kad Rozes ēna pazuda savā kabinetā.

-     Es veltīgi centos sameklēt savu brālēnu Ronniju un iedomājos, ka…

-    Ak tas? Mirkli Līsa izskatījās vīlusies. Baks mums šo to pastāstīja. Traks stāsts! Bet es darīšu, ko spēšu.

Līsa veltīja viņam smaidu, kas pārvērta ceļgalus želejā, un pagriezās uz arhīva pusi.

-    Vienu mirklīti, Līsa, Karls viņu apturēja. Kas, pie velna, noticis ar Sērensenu? Piepeši viņa šķiet tik… jā, es gandrīz teiktu sirsnīga.

-    A, Kata. Viņa apmeklē NLP kursus.

-    NLP kursus? Kas tie par…

Šajā brīdī iezvanījās Karla mobilais telefons. Uz displeja bija Mortena Hollanda vārds. Ko viņa īrniekam vajadzēja?

-Jā, Morten, Karls sacīja, pamādams ar galvu Līsai.

-    Vai es iztraucēju? atskanēja piesardzīga balss.

-    Vai aisbergs iztraucēja Titāniku? Vai Bruts iztraucēja Cēzaru? Kas atgadījies? Vai kaut kas ar Hārdiju?

-    Ē, nu, zināmā mērā. Starp citu, par to Titāniku bija labi, ha-ha! Bet Hārdijs grib ar tevi runāt.

Karls dzirdēja, kā telefona klausule nolaižas lejup pie Hārdija spilvena. Mortens un Hārdijs bija ķērušies pie šāda nelāga ieraduma. Agrāk pietika ar to, ka Hārdijs un Karls patērzēja vakarā, kad Karls atgriezās mājās un apsēdās uz Hārdija gultas malas, bet acīmredzot tagad ar to bija par maz.

-    Vai tu mani dzirdi, Kari? Karls varēja skaidri iztēloties lielo, paralizēto vīru, kamēr Mortens spieda telefona klausuli viņam pie auss. Pievērtas acis, krunka pierē un sausas lūpas. Hārdija balsī skanēja slikti slēptas bažas. Tātad viņš pavisam noteikti jau bija runājis ar Terji.

-    Plougs zvanīja, viņš sacīja. Tu taču zini, par ko ir runa, vai ne?

-Jā-

-    Labi, vai vari man to pastāstīt, Kari?

-    Tie, kas mūs sašāva, ir aukstasinīgi slepkavas, kas ar visiem līdzekļiem cenšas saglabāt disciplīnu savās rindās.

-    Tu labi zini, ka ne jau to es domāju. Sarunā iestājās pauze. Viena no nepatīkamajām. Viena no tām, kas parasti beidzas ar konfrontāciju.

-    Zini, ko es domāju? Es domāju, ka Ankers bija dziļi iekšā tajos sūdos. Viņš zināja, ka barakā sēž miris vīrietis, pirms mēs devāmies turp.

-    Ak tā. Un kāpēc tu tā spried, Hārdij?

-    Es vienkārši zinu. Viņš tajā laikā ļoti pārvērtās. Bija sācis tērēt daudz vairāk naudas, mainījās viņa personība. Un tajā dienā viņš nedarbojās pēc priekšrakstiem.

-     Ko tu ar to gribi teikt?

-     Viņš aizgāja nopratināt kaimiņu, pirms mēs vispār bijām iegājuši Georga Madsena mājā. Bet kā mēs droši varējām zināt, ka tur ir līķis?

-    Kaimiņš taču ziņoja.

-     Izbeidz, Kari! Cik bieži mēs esam piedzīvojuši, ka šāds ziņojums patiesībā izrādās par beigtu zvēru vai radio un televizora troksni? Ankers vienmēr iegāja pārbaudīt, vai tā nav viltus trauksme, pirms sāka darbu. Bet ne todien.

-    Kāpēc tu man to stāsti tagad? Vai tev nešķiet, ka laika ir bijis pietiekami?

-    Vai tu atceries, ka mēs ar Minnu izmitinājām Ankeru, kad sieva viņu izmeta?

-Nē.

-    Tas bija tikai uz neilgu laiku, bet Ankers bija pamatīgā bedrē. Viņš šņauca kokainu.

-   Jā, to pastāstīja tas psihologs Kriss, ko Mona man uzlaida. Bet toreiz es to nezināju.

-    Viņš bija iesaistījies kautiņā kādu vakaru, kad devās izklaidēties pilsētā. Uz viņa drēbēm bija daudz asiņu.

-    Un…?

-    Daudz asiņu, Kari. Un vēlāk viņš drēbes izmeta.

-    Un tagad tu saskati saistību starp šodien atrasto līķi un to epizodi?

Atkal šī pauze. Hārdijs bija viens no pārvaldes labākajiem izmeklētājiem toreiz, kad vēl staigāja. “Zināšanas un intuīcija,” viņš pats mēdza teikt. Nolāpītā intuīcija!

-    Paskatīsimies, ko teiks autopsija, Hārdij.

-    Galvaskausam kastē nebija zobu, vai ne?

-    Nebija.

-    Un līķis bija pilnīgi sadalījies?

-Jā, apmēram tā. Ne gluži zupā, bet gandrīz.

-    Un mēs droši vien arī neuzzināsim, kas viņš bija.

-    Tur jau laikam neko nevar darīt, vai ne, Hārdij?

-    Tev viegli runāt, Kari. Ne jau tev ir jāguļ ar šļauku zarnās un dienu no dienas jāblenž griestos. Ja Ankers bija iejaukts tajos sūdos, tad tā, velns parāvis, ir arī viņa vaina, ka es te guļu. Tāpēc es tev zvanu, Kari. Paturi to lietu acīs, nolādēts! Un, ja Plougs nohalturēs, tad tu savam vecajam pāriniekam esi parādā saukt viņu pie kārtības, dzirdi?

Kad Mortens Hollands atvainojās un pārtrauca sarunu, Karls aptvēra, ka sēž uz krēsla malas ar Rozes papīriem klēpī. Viņam nebija ne jausmas, kā vispār nokļuvis kabinetā.

Karls uz mirkli aizvēra acis un mēģināja iztēloties Ankeru. Jau šobrīd vecā pārinieka vaibsti bija pilnīgi izdzisuši no atmiņas.

Kā lai viņš spētu atcerēties Ankera acu zīlītes, nāsis, balsi un visu pārējo, kas liecinātu par kokaīna atkarību?

8.nodaļa

Novembris, 2010

-    VAI REDZĒJI ROZES ATZĪMES Ritas Nilsenas lietā, Kari?

Karls pacēla skatienu un tik tikko novaldīja smieklus. Viņa priekšā stāvēja Asads, vicinādams mazu papīru kaudzīti. Acīmredzot viņš bija atradis līdzekli pret pilošo degunu, jo no viņa nāsīm spraucās ārā divi lieli vates kušķi, kas izskaidroja, kāpēc svelpeņi un šņāceņi, kuri jau tāpat mēdza pazust viņa izrunā, tagad bija pavisam izgaisuši.

-     Kādas atzīmes? Kur? Karls jautāja, apspiezdams smaidu.

-    Lietā par to, kura pazuda Kopenhāgenā. Tā bordeļdāma Rita Nilsena. Asads nometa uz galda kopiju kaudzīti. Roze tagad zvanās un teica, lai mēs tikmēr apskatot šito.

Karls paņēma kopijas un norādīja uz vates kušķiem. Vai tu varētu izņemt tos tamponus? Es nespēju koncentrēties.

-    Bet tad es pilēšu, Kari.

-    Nu tad pili. Tikai ne uz grīdas. Viņš pamāja ar galvu, kad vate ielidoja atkritumu spainī, un tad aplūkoja kopijas. Kādas atzīmes?

Asads pieliecās draudīgi tuvu un pašķīra dažas lapas uz priekšu.

-    Te, viņš teica un norādīja uz daudzām rindiņām, kas bija izceltas ar sarkanu.

Karls pārlaida acis pirmajai lapai. Policisti aprakstīja, kādā stāvoklī atrasts Ritas Nilsenas pamestais mersedess, un Rozes marķējums izcēla nedaudzās cimdu nodalījumā uzietās mantas. Tur bija ceļvedis pa Ziemeļitāliju, Lākerol dražejas, paciņa papīra

kabatlakatiņu, pāris brošūru par Florenci un, beidzot, četras kasetes ar Madonnas dziesmām.

“Acīmredzot tolaik Nerrebro nebija liela noieta zagtām Madonnas kasetēm,” Karls nodomāja un ievēroja, ka zem teikuma “Who’s that Girl? kasete ir bez satura” Roze ar pildspalvu bija novilkusi īpaši treknu svītru. “Jocīgs formulējums,” viņš smaidot domāja. “Bez satura.” Šo teikumu varēja pārprast.

-    Nūjā, viņš noteica. Tie nu gan ir ievērojami jaunumi, Asad. Tur atrada Madonnas kaseti bez satura. Vai mums tūlīt nevajadzētu ziņot presei?

Asads neizpratnē palūkojās uz viņu. Nākamajā lapā ir vēl. Jā, tās lapas ir drusku otrādā secībā.

Viņš norādīja uz vēl vienu atzīmi. Tur bija runa par telefona zvanu, kas 1987. gada 6. septembrī paziņoja par Ritas Nilsenas pazušanu. Zvanītāja bija Lone Rasmusena no Koldingas, kura strādāja pie Ritas Nilsenas atbildēja uz telefona zvaniem un pieņēma pasūtījumus meitenēm pēc izsaukuma. Viņa satraucās, ka Rita Nilsena nebija atgriezusies Koldingā sestdien, kā plānots. Vēl bija pierakstīts, ka šī Lone Rasmusena policijā ir sena paziņa ar vairākām prostitūcijas un narkotiku lietām pagātnē.

Pasvītrotais teikums vēstīja: “Lone Rasmusena stāsta, ka Ritai Nilsenai svētdien kaut kas bijis ieplānots, jo šī un nākamās dienas viņas kalendārā bija pārsvītrotas ar sarkanu; kalendāru viņa glabāja masāžas klīnikā, ko Lone Rasmusena konsekventi dēvē par “eskorta aģentūru”.”

-    Okei, Karls noteica ar uzsvaru uz otro zilbi, turpinādams lasīt tekstu. Tātad Ritai Nilsenai dienās pēc pazušanas kaut kas bija ieplānots, un izmeklētāji bija papētījuši to tuvāk, bet nebija atraduši nekādu precīzāku informāciju par brīvo dienu plāniem.

-    Domāju, ka Roze tagad mēģina atrast to Loni Rasmusenu. Asads nošņaukājās.

Karls nopūtās. Tas bija noticis pirms divdesmit trim gadiem. Spriežot pēc Lones Rasmusenas personas koda, viņai tagad bija pāri par septiņdesmit, visai liels vecums sievietei ar tādu pagātni. Un, ja viņa tomēr bija dzīva, tad ko gan pēc tik daudziem gadiem varētu piebilst pie jau tā nekonkrētajiem izteikumiem?

-    Paskaties, Kari! Asads vēlreiz pāršķīra lapas un norādīja uz kādu teikumu, iesnu dēļ lasīdams to ar apslāpētiem līdzskaņiem.

-    Ritas Nilsenas dzīvokļa kratīšanā desmitajā dienā pēc viņas pazušanas atrada tik novārgušu kaķi, ka to vajadzēja iemidzināt.

-    Sasodīts! Karls noteica.

-    Jā, un te, Asads rādīja lappuses apakšā, nav atrasti pierādījumi, kuri liecinātu par noziegumu, nav ari personisku dokumentu, dienasgrāmatu vai kā cita, kas varētu atklāt nopietnu krīzi. Ritas Nilsenas mājoklis ir ļoti kārtīgs, taču ar zināmā mērā nenobriedušu iekārtojumu daudziem nieciņiem un neparasti daudzām iestiklotām Madonnas fotogrāfijām, kas izgrieztas no žurnāliem. Visā visumā nekā, kas varētu norādīt uz pašnāvību vai slepkavību.

Roze atkal ar divām svītrām bija pasvītrojusi teikumu “daudzām iestiklotām Madonnas fotogrāfijām, kas izgrieztas no žurnāliem”.

Kāpēc šis pasvītrojums? Karls noslaucīja degunu. Vai tas arī sāks tecēt? Nē, laikam ne. Sasodīts, viņš šovakar nedrīkst būt slims. Mona taču gaida.

-    Es nezinu, kāpēc Rozei tā Madonna šķiet tik svarīga, Karls sacīja. Bet par kaķi gan būtu jābrīnās.

Asads pamāja ar galvu. Mīti par neprecētu sieviešu attiecībām ar mājdzīvniekiem noteikti nebija pārspīlēti. Ja kādai bija kaķis, tad viņa noteikti par to labi parūpējās, pirms ķērās pie kaut kā tik dramatiska kā pašnāvība. Vai nu abi devās nāvē kopā, vai arī kaķi laicīgi atdeva labiem cilvēkiem.

-    Es pieņemu, ka mūsu Koldingas kolēģi ir par to domājuši, Karls noteica, taču Asads papurināja galvu.

-    Nē. Viņi pieņēma, ka Nilsena acīmredzot izdarīja pašnāvību aiz pēkšņa impulsa. Viņš nošņaukājās.

Karls pamāja ar galvu. Tāda iespēja, protams, ari pastāvēja. Viņa taču bija tālu no mājām un kaķa. Nekad jau nevarēja zināt.

Gaitenī nodārdēja Rozes balss. Lūdzu, panāciet abi šurp. Tūlīt

Pie velna, viņa tagad sāks ari komandēt? Vai tad vairs nepietika ar to, ka viņa noteica, kuras lietas izmeklēt? Ja viņa bija nodomājusi šādu toni izmantot pastāvīgi, tad nudien būtu laiks dot pretī, lai tā trakā noskaišas un pārvēršas par Iršu. Rozes otra personība gan nebija tik apķērīga, bet gluži dumja arī ne.

-    Nāc, Kari, Asads sacīja, pavilkdams viņu aiz piedurknes. Acīmredzot viņš bija labāk trenēts.

Roze stāvēja kabineta vidū, melna no galvas līdz kājām kā skursteņslauķis, aizklājusi ar plaukstu telefona klausuli un nelikdamās manām Karla piemiegtās, nosodošās acis.

-    Tā ir Lone Rasmusena, viņa čukstēja. Jums jādzird, ko viņa saka. Es vēlāk paskaidrošu.

Pēc tam viņa nolika klausuli uz galda un nospieda skaļruņa pogu.

-    Tā, Lone, tagad šeit ir mans priekšnieks Karls Mērks un viņa palīgs, Roze sacīja. Vai jūs būtu tik laipna un atkārtotu, ko man tikko stāstījāt?

Okei, Roze sauca viņu par priekšnieku. Tātad viņa joprojām zināja, kurš te ir noteicējs. Karls atzinīgi pamāja. Viņa tomēr bija dabūjusi rokā Loni Rasmusenu. Nebija slikti.

-    Jāa, telefonā atskanēja mazliet stiepta balss. Lēna, piesmakuši balss, kāda beigās neizbēgami ir narkomāniem, ja tie neatbrīvojas no savas atkarības. Patiesībā tā neizklausījās veca. Tikai bezgala novalkāta. Vai jūs tagad mani dzirdat?

Roze to apstiprināja.

-    Nu, es tikai teicu, ka viņa mīlēja to stulbo kaķi, un vienai citai meičai, neatceros, kā viņu sauca, to kaķi reiz vajadzēja pieskatīt, bet viņa aizmirsa, un tad Rita tā pārskaitās, ka tā stulbene izlidoja no aģentūras. Vēlāk, kad Rita bija kaut kur prom, kaķi baroju es, devu kaut kādus konservus, un tikai tad, ja Rita nebija prom ilgāk par dienu vai divām, kaķis palika viens. Jā, viņš gan tad drusku pietaisīja dzīvokli, bet Rita vienkārši visu uzmazgāja.

-    Tātad jūs apgalvojat, ka Rita nemūžam neatstātu savu kaķi, ja kāds to neaprūpētu, Roze piepalīdzēja.

-    Tieši tā! Tas bija dīvaini. Es nezināju, ka kaķis ir dzīvokli, turklāt man nebija iedota atslēga, Rita tās tik vienkārši nedāļāja, citādi jau es zinātu, ka tas nabaga radījums mirst badā, jūs taču saprotat, vai ne?

-    Jā, mēs saprotam, Lone. Bet tā otra lieta, ko tikko man stāstījāt, vai jūs varētu to atkārtot? Par Madonnu.

-    Nūjā. Rita bija kā apsēsta ar viņu. Patiešām apsēsta.

-    Jūs teicāt, ka Rita bija viņā iemīlējusies.

-    Jā, neprātīgi. Viņa par to nerunāja, bet mēs visi to zinājām.

-    Tātad Rita Nilsena bija lesbiete? Karls iejaucās.

-    Hi-hi, mums ir ari vīrieša balss, Lone ieķiķinājās piesmakušā balsi. Nūjā, Rita kniebās ar visu, kas kust. Šajā mirkli Lone strauji aprāvās, un Rozes puritāniskajā valstībā bija dzirdams, kā kāds mēģina apdzēst nebeidzamas slāpes. Godīgi sakot, es nedomāju, ka viņa jebkad kādam atteica, Lone turpināja pēc vēl pāris malkiem. Tikai toreiz, kad darīja to par naudu un tas klaidonis, vai kas nu viņš bija, izrādījās tukšā.

-    Tātad jūs neticat, ka Rita izdarīja pašnāvību? Karls turpināja.

Atbildē atskanēja ilgi, piesmakuši smiekli, tiem sekoja izsauciens: Ak tu dies, protams, ne!

-    Un jums nav ne jausmas, kas varētu būt noticis?

-    Ne jausmas. Tas bija ellīgi dīvaini. Bet droši vien kaut kas ar naudu, lai gan kontā tās bija daudz, kad juristi beidzot nokārtoja mantojuma lietas. Jā, man šķiet, ka pagāja astoņi gadi.

-    Viņa visus savus līdzekļus un dzīvokli novēlēja “Kaķu aizsardzības biedrībai”, vai ne? Roze iejaucās.

“Atkal kaķi,” Karls nodomāja. Nē, tāda sieviete neļautu savam kaķim nomirt badā.

-Jā, tas gan bija stulbi. Es noteikti būtu pratusi izmanot dažus no tiem miljoniem, līnijas otrā galā atskanēja klusākā balsī.

-    Labi, Karls sacīja. Es tagad apkopošu faktus. Rita piektdien aizbrauca uz Kopenhāgenu, un jūs nospriedāt, ka viņa sestdien atgriezīsies mājās. Tāpēc jums nebija jābaro kaķis. Pēc tam jūs nodomājāt, ka svētdienas naktī viņa nakšņos mājās Koldingā un pēc tam uz dažām dienām kaut kur aizbrauks, un jums, iespējams, vajadzēs pabarot kaķi, bet nezinājāt, vai tas vispār ir dzīvoklī. Vai tā?

-Jā, uz to pusi.

-    Un kaut kas līdzīgs bija noticis jau agrāk?

-Jā, protams. Viņai patika uz pāris dienām aizbraukt. Devās uz Londonu vai tamlīdzīgi. Skatīties mūziklus vai kaut ko tādu, tas viņai patika. Kuram gan nepatiktu, bet viņa jau varēja to atļauties, vai ne?

Pēdējie teikumi bija ļoti neskaidri, un Asads koncentrējies stāvēja piemiegtām acīm, it kā būtu uznākusi smilšu vētra. Taču Karls dzirdēja visu.

-    Vēl tikai viena lieta. Rita Kopenhāgenā ar savu kredītkarti nopirka cigaretes pēdējā dienā, kad viņu kāds redzēja dzīvu. Vai jūs zināt, kāpēc viņa neiepirkās ar skaidru naudu? Tā tomēr bija ļoti niecīga summa.

Lone Rasmusena iesmējās. Nodokļu onkuļi reiz pieķēra viņu ar simt tūkstošiem mājās atvilktnē. Varat man ticēt, ka tas maksāja dārgi, jo viņa īsti nevarēja paskaidrot, kur naudu ņēmusi. Kopš tā laika visa viņas nauda nonāca bankā un viņa skaidrā vairs neizņēma nevienu kronu. Visu pirka ar debetkarti vai kredītkarti. Bija gan daudz veikalu, kuros viņa nevarēja iepirkties, bet tad viņa vienkārši gāja citur. Negribēja vēlreiz nokļūt nepatikšanās. Un tā arī nenotika.

-    Labi, Karls noteica. Tas tātad bija noskaidrots. Žēl, ka jūs nedabūjāt viņas naudu, viņš piebilda, gandrīz patiešām tā domādams. Droši vien tas būtu nozīmējis Lones Rasmusenas nāvi, toties tas būtu noticis ar šiku.

-    Jā, bet es dabūju viņas mēbeles un visas mantas no dzīvokļa, “Kaķu aizsardzības biedrībai” tās nevajadzēja, un tas bija labi, jo man pašai bija tikai lēti krāmi.

Karls varēja to iztēloties.

Tad viņi pateicās un pārtrauca sarunu. Viņi varot zvanīt jebkurā laikā, Lone Rasmusena beigās piebilda.

Karls pamāja ar galvu. Vismaz kādas pārmaiņas viņas dzīvē.

Roze ilgi skatījās uz viņiem, zinādama, ka viņi ir vienisprātis. Šajā lietā kaut kas bija, tāpēc tā kārtīgi jāizpēta.

-     Kas vēl, Roze? Karls jautāja. Stāsti!

-    Tu neko daudz nezini par Madonnu, vai ne? viņa atteica.

Karls brīdi gurdi lūkojās uz viņu. Rozes acīs, kas bija skatījušas

pasauli krietni īsāku laiku nekā viņējās, ikviens trīsdesmit gadu vecumu sasniedzis cilvēks acīmredzot šķita jau iesīkstējis, bet, ja viņam bija pāri par četrdesmit, tad viņš vispār nebija bijis jauns. Kā gan šādas acis uztver cilvēku, kuram ir piecdesmit, sešdesmit vai vēl vairāk?

Viņš paraustīja plecus. Par spīti vecumam, viņš, protams, zināja par Madonnu diezgan daudz. Taču Rozei nebija jāzina, kā viena no Karla draudzenēm bija novedusi viņu līdz ārprātam ar “A Material Girl" vai kā Viga pilnīgi plika bija dejojusi viņam uz segām, erotiski grozīdama gurnus un klaigādama: “Papa don’t preach, I’m in trouble deep. Papa don’t preach, I've been losing sleep.” Šādu skatu noteikti negribējās atklāt nevienam.

-    Nu, šo to zinu, Karls sacīja. Pēdējā laikā viņa ir kļuvusi reliģioza, vai ne?

Roze nejutās iespaidota. Rita Nilsena 1983. gadā Koldingā izveidoja savu eskorta meiteņu biroju un masāžas klīniku un vietējā pomovidē nodēvēja sevi par Luīzi Čikoni. Vai tas tev kaut ko izsaka?

Asads pacēla pirkstu. Čikone, to es esmu ēdis. Tā ir pasta ar gaļu, vai ne?

Roze sašutusi paskatījās uz viņu. Madonnas īstais vārds patiesībā ir Madonna Luīze Čikone. Lone Rasmusena man pastāstīja, ka masāžas klīnikā spēlēja tikai viņas ierakstus un Rita mūžīgi centās atdarināt Madonnas grimu un frizūru. Kad viņa pazuda, viņai bija Merilinas Monro iedvesmotās balinātās cirtas, kādas Madonnai bija “Who's that Girl" turnejā. Paskatieties paši!

Viņa noklikšķināja datorpeli, un monitorā parādījās ārkārtīgi pikanta fotogrāfija: Madonna tīkliņzeķēs, piegulošā melnā triko, ar skaistu astoņdesmito gadu grimu, tumšām uzacīm un kupliem, gaišiem matiem; viņa vaļīgi turēja mikrofonu nevērīgi nolaistā rokā. Jā, Karls to lieliski atcerējās. It kā tas būtu bijis vakar.

-    Tieši tā viņa esot izskatījusies, Lone Rasmusena stāstīja. Tumšas acu ēnas un asinssārtas lūpas. Tāda bija Rita Nilsena, kad pazuda. Jā, vecāka, bet diezgan izskatīga.

-    Oho! Asads sacīja. Viņš prata izteikties īsi un precīzi.

-    Es pievērsos Ritas cimdu nodalījuma saturam, Roze turpināja. Tur bija visi Madonnas ieraksti kasetēs. Ari “Who’s that Girl” saundtreks, lai gan pašas kasetes nebija, tā droši vien bija palikusi nozagtajā magnetofonā. Un vēl tur bija brošūras par Florenci un ceļvedis pa Ziemeļitāliju. Tas viss it kā saderēja kopā, un es kaut ko iedomājos. Paskatieties!

Viņa uzklikšķināja kādai ikonai uz darbvirsmas, un parādījās tā pati Madonnas fotogrāfija, kas iepriekš. Tieši tā pati, tikai šīs lapas apakšpusē bija vairāki datumi, uz kuriem Roze norādīja.

-    14. un 15. jūnijs, Našinomijas stadions, Osaka, Japāna, Asads skaļi izlasīja. Vēl japāniskāk tas nevarēja izklausīties. Vienkārši baigi.

-    Patiesībā stadiona nosaukums ir Nišinomija, kā norāda visi mani pārējie avoti, bet kāda starpība, Roze noteica, melnajās lūpās pavīdot zināmam pārākumam. Taču paskatieties saraksta apakšā, tad redzēsiet jokus.

Karls dzirdēja, kā Asads nolasa vēlreiz: 6. septembris, Stadio Komunale, Florence, Itālija.

-    Labi, Karls noteica. Un kurš gads? Ļauj man minēt 1987?

Roze pamāja ar galvu, šoreiz patiesi aizrāvusies. Jā, svētdiena,

kad Ritas Nilsenas kalendārā bija ievilktas sarkanas svītras. Viņa grasījās doties uz Madonnas pēdējo koncertu “Who’s that Girl” turnejā, ja tu man jautā. Esmu pilnīgi pārliecināta. Ritai vajadzēja zibenīgi pārrasties no Kopenhāgenas, lai varētu sakravāties un doties uz Florenci klausīties sava elka koncertu.

Asads un Karls saskatījās. Brošūras, kaķa barošana, aizraušanās ar dziedātāju, viss sakrita.

-    Varbūt mēs varētu pārbaudīt, vai viņa bija rezervējusi lidmašīnas biļeti no Billundas 1987. gada 6. septembrī?

Roze vīlusies paskatījās uz viņu. Tas jau ir izdarīts, un tik vecu ziņu viņiem sistēmā nav. Ari dzīvokli neko neatrada, tāpēc jāpieņem, ka lidmašīnas un koncerta biļetes Ritai bija līdzi, kad viņa pazuda.

-    Tad jau tā nebūs pašnāvība, Karls īsi noteica, pavisam viegli paplikšķinādams Rozei pa plecu.

KARLS IZLASĪJA ROZES PIEZĪMES par Ritu. Acīmredzot izsekot Ritas Nilsenas dzīves gājumam bija diezgan vienkārši, jo kopš pašas agras bērnības viņai modri sekoja vairāk nekā skeptiska sabiedriskās sistēmas acs. Bija iesaistījušās visas instances. Bērnu aizsardzības iestādes, psihiatri, policija, slimnīcas un cietumu sistēma. Dzimusi 1935. gada 1. aprīlī. Māte prostitūta turpināja darbu uz ielas, kamēr Ritu audzināja kāda ģimene sabiedrības pašā zemākajā slānī. Piecu gadu vecumā apzagusies veikalā, sīki noziegumi visu sešu skolas gadu garumā. Pāraudzināšanas iestāde, meiteņu nams un atkal noziegumi. Pati pirmo reizi kļuva par prostitūtu piecpadsmit gadu vecumā, grūtniecība sešpadsmit gados, pēc tam aborts un kāds periods sociālo dienestu uzraudzībā kā sociāli nelabvēlīgam indivīdam ar garīgās attīstības traucējumiem. Ģimene tad jau sen bija izirusi.

Pēc audžuvecāku perioda atkal prostitūcija un tad periods Kellera psihiatriskajā slimnīcā Brejningā. Diagnosticētas vieglas garīgas novirzes, un pēc dažiem bēgšanas mēģinājumiem un vardarbības epizodēm vairākas reizes ievietota Sprogē salas Sieviešu namā no 1955. līdz 1961. gadam. Atkal audžuģimene, jauni noziegumi, un tad viņa pazuda no sistēmas laika posmā no 1963. gada vasaras līdz septiņdesmito gadu vidum, kad acīmredzot bija pelnījusi iztiku kā dejotāja dažādās Eiropas lielpilsētās.

Pēc tam viņa nodibināja masāžas klīniku Olborgā un vēlāk tika tiesāta par sutenerismu, bet tad viņas sociālās problēmas beidzās. Acīmredzot Rita bija guvusi mācību, jo viņai izdevās ar bordeli un eskorta meitenēm sapelnīt lielu naudu, bet varas iestādes viņu netraucēja. Rita maksāja nodokļus un atstāja mantojumu trīsarpus miljonu kronu apmērā, kas atbilda vismaz trīsreiz lielākai summai šībrīža naudas vērtībā.

To lasīdams, Karls iegrima pārdomās. Ja Rita Nilsena bija garīgi atpalikusi, tad viņš pazina arī daudzus citus, kas tādi bija.

Šajā brīdī viņš ielika elkoni peļķītē uz rakstāmgalda un konstatēja, ka viņa deguns klusi un mierīgi bija tecējis tā, ka gandrīz varētu piepildīt krūzīti.

-    Sasodīts! viņš izsaucās un atgāza galvu, taustīdamies pēc kaut kā, kur izšņaukt degunu.

Pēc divām minūtēm viņš jau stāvēja gaitenī, iztraucēdams Rozi un Asadu, kas sprauda dokumentu kopijas pie mazākā no ziņojumu dēļiem.

Karls skatījās uz otru ziņojumu dēli, kas stiepās no Asada slotu skapja durvīm līdz Rozes kabinetam. Pie tā bija piestiprināta viena papīra lapa katrai no neatrisinātajām lietām, ko viņi saņēmuši kopš Q nodaļas izveidošanas. Hronoloģiski sakārtotas un vairākas no tām savienotas ar krāsainām aukliņām, kas norādīja uz iespējamo saistību. Tā bija Asada sistēma, un tas bija vienkārši. Zilas aukliņas, ja Asadam šķita, ka lietām ir kaut kas kopīgs, bet sarkanbaltas aukliņas, ja saistība patiešām bija.

Šobrīd tur bija pāris zilu aukliņu, bet nevienas sarkanbaltas.

Nebija šaubu, ka šo faktu Asads vēlas mainīt.

Karla skatiens pārslīdēja pār lietām. Tur bija sakrājies vismaz simt lapu. Viss iespējamais un arī daudz kā tāda, kas te vispār neiederējās. Tas bija gluži kā meklēt siena kaudzē gan adatu, gan diegu un reizē mēģināt ievērt diegu adatā, rokām taustoties pa aklo.

-     Es tagad dodos mājās, viņš sacīja. Man laikam piemetusies tā pati sērga, kas tev, Asad. Ja esat nolēmuši palikt te ilgāk, tad jums vajadzētu sadabūt žurnālus no tā perioda, kad Rita Nilsena pazuda. Es ierosinātu ņemt vienu nedēļu pirms 1987. gada 4. septembra un tālāk līdz pat 15. septembrim. Jāpaskatās, kas notika tajā laikā, jo es to galīgi neatceros.

Roze stāvēja, šūpodamās gurnos. Varbūt tu iztēlojies, ka mēs zibenīgi varētu uziet kaut ko tādu, ko tolaik palaida garām darbietilpīgā policijas izmeklēšanā?

“Darbietilpīgā,” viņa teica. Ērmīgs vārds tādā visai jaunā mutē.

-    Nē. Es neiztēlojos neko citu kā vien pāris stundu gultā pirms Mārtiņu zoss, Karls attrauca un devās prom.

9.nodaļa

Augusts, 1987

MĀTE NETEI VIENMĒR TEICA, ka viņai esot labas rokas. Pēc mātes domām, nebija nekādu šaubu, ka Nete kādā jaukā dienā saņems atzinību par šo roku prasmēm. Ja neskaita gudru galvu, tādas mazas, veiklas rokas bija svarīgākais darbarīks, ko Dievs dāvājis cilvēcei, un tēvs to kārtīgi izmantoja, palicis divatā ar Neti.

Kad apgāzās žoga stabi, tos piecēla Nete, un viņa arī aizdrīvēja cūku siles, kad tās satrunēja. Viņa sanagloja dažādas lietas un atkal tās atlauza, pēc vajadzības.

Un tieši šīs veiklās rokas kļuva par viņas lāstu Sprogē. Tās saskrāpējās līdz asinīm, kad laukus pārņēma krūmi. Tām visu dienu bija jāstrādā, nesaņemot neko pretī. Katrā ziņā neko labu.

Tad nāca labāki gadi, kad rokas ieguva mieru, bet nu tām atkal bija jāķeras pie darba.

AR TO PAŠU MĒRLENTI, kuru izmantoja šujot, viņa ļoti rūpīgi izmērīja pašu pēdējo telpu gaiteņa galā. Metru pēc metra izpētīja istabu augstumā, platumā un garumā. No kopējās platības atņēma logus un durvis un tad sastādīja savu pasūtījumu. Darbarīki, krāsa, špakteļmasa, silikons, līstes, naglas, daudz plastmasas rituļos, blīvējums, akmens vate, grīdas plāksnes un pietiekami daudz ģipškartona divām kārtām.

Nerrebro celtniecības materiālu veikals Rīesgādē apsolīja piegādāt visu nākamajā dienā, un tas viņai lieliski derēja, jo viņa vairs nevarēja ilgāk gaidīt.

Kad viss bija uznests dzīvoklī, Nete ķērās pie istabas izolācijas un būvdarbiem dienas laikā, kamēr apakšstāva kaimiņš bija darbā, bet blakusdzīvokļa kaimiņiene iepirkās vai pastaigājās ap Ezeriem ar savu mazo tibetiešu paklāju apčurātāju.

Neviens nedrīkstēja dzirdēt, ko viņa dara savā piektajā stāvā pa kreisi. Neviens nedrīkstēja redzēt viņu ar āmuru vai zāģi rokās. Neviens nedrīkstēja uzdot ziņkārīgus jautājumus, jo šobrīd viņa bija anonīmi mitinājusies šajā dzīvoklī divus gadus un plānoja to darīt līdz sava mūža galam.

Neatkarīgi no pārējā, ko bija ieplānojusi.

KAD ISTABA BIJA GATAVA, Nete apmierināta nostājās durvīs un aplūkoja paveikto. Visgrūtāk bija uzklāt izolāciju un apšuvumu griestiem, bet tie arī bija vissvarīgākie, tāpat kā durvis un, visbeidzot, grīda, kuru viņa bija pacēlusi un izolējusi ar divām plastikāta un akmens vates kārtām. Tagad viņa bija pielāgojusi durvis tā, ka tās joprojām vērās uz iekšpusi, lai gan uz grīdas bija izklāts paklājs.

Ja neņēma vērā līmeņu atšķirību ar gaiteni, itin nekas nepiesaistīja uzmanību. Istaba bija gatava. Nodrīvēta un izkrāsota, ar stiprām blīvējuma līstēm uz durvīm un logiem, iekārtota tieši tāpat kā iepriekš. Gleznas pie sienām, nieciņi uz palodzes un, protams, vidū ēdamgalds ar mežģīņu galdautu un sešiem krēsliem. Viņas pašas krēsls ar roku balstiem stāvēja galda galā.

Tad Nete pagriezās pret augu uz palodzes un piesardzīgi parīvēja pirkstos vienu lapiņu. Smarža bija nejauka, tomēr ne pretīga. Tieši melnās driģenes smarža lika viņai justies droši.

VISAS MEITENES SPROGĒ salā sačukstējās par Giti Čārlzu, kad viņa 1956. gada vasaras vidū ieradās ar pasta kuģīti. Runāja, ka viņai esot medicīnas māsas izglītība, bet tā nebija taisnība. Varbūt māsu palīdze, bet ne māsa, jo, atskaitot priekšnieci, nevienam no darbiniekiem salā nebija nekādas izglītības, to nu Nete zināja.

Meitenes laikam vairāk sačukstējās tāpēc, ka beidzot bija ieradies kaut kas skaists, uz ko paskatīties. Kad Gite tik koķeti šūpoja rokas un slīdēja uz priekšu gariem, līganiem soļiem, kas atgādinot Grētu Garbo, viņā patiesi bija kaut kas īpašs. Viņa noteikti nelīdzinājās pusmūža sarūgtinātajiem sievišķiem, kuras bija vecmeitas, šķirtenes vai atraitnes un tāpēc spiestas meklēt darbu šajā elles nostūrī.

Gite Čārlza bija stalta, gaišmataina tāpat kā Nete un mēdza skaisti uzspraust matus, kā to neatļāvās pat priekšniece. Sievišķīga, gracioza un viss, par ko sapņoja kļūt Nete un daudzas citas meitenes.

Jā, viņas meta uz Giti Čārlzu skaudīgus un dažkārt pat iekāres pilnus skatienus, taču drīz atklāja, ka aiz trauslās ārienes slēpjas sātans. Tāpēc, izņemot Ritu, pārējās turējās pa gabalu.

Kad Čārlzai, kā viņu iesauca, apnika Ritas sabiedrība, viņa pievērsa savas zilās acis Netei. Solīja viņai palīdzību ikdienas darbos, drošību un varbūt arī iespēju aizbraukt no salas.

Jautājums tikai, cik jauka Nete grasījās būt pret viņu. Gite brīdināja: ja Nete nejauši izpļāpātos par abu kopīgajām nodarbēm, tad viņai labāk vairs neko nedzert, ja viņa vēlējās dzīvot. Jo dzērienā varēja būt ielietas melnās driģenes.

Tieši šie pretīgie jaunās sievietes draudi iepazīstināja Neti ar melno driģeni un tās briesmīgajām īpašībām.

-    Hyoscyamus niger, Čārlza dramatiski un lēni sacīja, lai uzsvērtu lietas nopietnību. Jau nosaukums vien lika Netei nodrebēt.

-     Raganas to izmantojušas, lai aizlidotu uz Bloksbergas kalnu, Gite turpināja. Ja šīs sievietes notvēra, tad priesteri un bendes izmantoja šo pašu augu, lai spīdzināšanu laikā apstulbinātu raganu maņas. Tāpēc to sauca par raganu ziedi, un es tevi brīdinu, ka ar to jāuzmanās. Vai tomēr nebūs labāk man paklausīt?

Tā nu Nete klausīja viņai mēnešiem ilgi, un šis laiks visādā ziņā bija ļaunākais Sprogē salā.

Raudzīdamās pār jūru, Nete redzēja ne tikai viļņus, kas varētu aiznest viņu prom no salas brīvībā, bet arī viļņus, kas varētu novilkt viņu lejup. Lejā, tumsā, kur neviens vairs nevarētu viņu atrast un nodarīt viņai pāri.

MELNĀS DRIĢENES SĒKLAS bija vienīgais, ko Nete paņēma līdzi no Sprogē, kad beidzot pameta salu. Neko vairāk pēc četriem gadiem smaga darba un moku.

Pēc daudziem gadiem ieguvusi laborantes izglītību, viņa uzzināja par izrakumiem klosteru teritorijās, kur tika atdzīvinātas simtiem gadu vecas melno driģeņu sēklas, un tūlīt pēc tam iesēja savas vecās sēklas puķpodā un novietoja to saulainā vietā.

Pēc neilga laika tur kā Fēnikss no pelniem izslējās pamatīgs zaļš augs un māja viņai kā vecs draugs, kas uz laiku bijis aizbraucis, bet tagad atgriezies.

Dažus gadus tas bija audzis Havngordas zemē, un šī auga pēcnācēju pēcnācējs tagad zaļoja bēniņu dzīvoklī Nerrebro. Visus tā priekštečus Nete bija izžāvējusi un paglabājusi kopā ar drēbēm, kuras valkāja dienā, kad beidzot tika projām. Tās bija cita laika relikvijas. Nogrieztas lapas, sēklu pogaļas, sakaltuši stublāji un saritinājušās atliekas no tā, kas reiz bija visdaiļākie baltie ziedi ar tumšām dzīslām un dzirksti sarkanajā acī viducī. No šiem augiem Nete bija savākusi divus maisiņus ar organisko materiālu un precīzi zināja, kā to izmantot.

Varbūt tajā laikā tieši driģene un tās neatklātie noslēpumi lika Netei papildināt savu laborantes izglītību. Varbūt tieši tā pamudināja viņu pievērsties ķīmijai un visai tās būtībai.

Katrā ziņā viņa ar savām jaunajām zināšanām par vielām un to ietekmi uz cilvēku piepeši varēja labāk saprast, kādam brīnumainam un nāvējošam līdzeklim daba bija ļāvusi brīvi augt Sprogē.

Pēc dažiem eksperimentiem viņai izdevās piektā stāva virtuvītē pagatavot izvilkumu no trim auga aktīvajām vielām, un to visu viņa izmēģināja pati ļoti mazās, vājās devās.

Hiosciamīns izraisīja pamatīgus aizcietējumus, viņai izkalta mute, mazliet pietūka seja un mutes kaktiņi, sirds ritms kļuva, maigi izsakoties, savāds, bet pa īstam viņa nesaslima.

No skopolamīna Nete baidījās vairāk. Viņa zināja, ka tikai piecdesmit miligrami ir nāvējoša deva. Pat mazās devās skopolamīns izraisa stipru miegu un reizē rada eiforizējošu efektu. Nekāds brīnums, ka Otrā pasaules kara laikā to izmantoja kā patiesības serumu. Cilvēkam šajā palēninātajā stāvoklī gluži vienkārši bija vienalga, ko viņš domā un runā.

Un vēl bija atropīns. Arī bezkrāsains kristālisks alkaloids, kas, tāpat kā pārējās vielas, bija atrodams nakteņu dzimtas augos. Varbūt Nete ar to nebija tik piesardzīga kā ar pārējām divām vielām, bet katrā ziņā tas izraisīja viņai redzes traucējumus, stipras runas grūtības, drudzi, dedzināšanas sajūtu ādā un halucinācijas, kas gandrīz noveda līdz samaņas zudumam.

Nebija šaubu, ka šo trīs vielu kokteilis veidoja nāvējošu maisījumu, ja vien koncentrācija bija pietiekami augsta. Un Nete zināja, ka tā ir pietiekami augsta, ja šo maisījumu savāra stiprā tējā un pēc tam no tā iztvaicē deviņdesmit piecus procentus ūdens.

Tagad viņai rokās bija diezgan liela ekstrakta pudele, bet rūtis bija aizsvīdušas, un gaiss rūgteni smacīgs visās dzīvokļa telpās.

Tātad atlika tikai atrast pareizo devu pareizajam organismam.

NETE NEBIJA IZMANTOJUSI vīra datoru kopš ievākšanās dzīvoklī. Kāpēc lai viņa to darītu? Nebija neviena, kam rakstīt, nekā, par ko rakstīt, nebija arī rēķinu vai darījumu korespondences. Nekādu aprēķinu vai tekstu apstrādes. Tas laiks bija garām.

Taču šajā 1987. gada augusta ceturtdienā viņa ieslēdza datoru, klausījās tā dūkoņā un vēroja lēnām uznirstošo zaļo ekrānu, juzdama kņudoņu augumā un spazmas pakrūtē.

Kad vēstules būs uzrakstītas un nosūtītas, vairs nebūs ceļa atpakaļ. Netes dzīves ceļš sašaurinājās un draudēja beigties ar strupceļu. Tā Nete to redzēja, un tā viņa to gribēja.

Viņa uzrakstīja vairākus uzmetumus vēstulei, ko vēlējās nosūtīt, bet galīgais variants iznāca šāds:

Labdien…

Ir pagājuši daudzi gadi, kopš mēs tikāmies pēdējo reizi. Gadi, par kuriem ar lepnumu varu teikt, ka tie pavisam lēnām izveidojās par patīkamu dzīvi.

Šajos daudzajos gados esmu pārdomājusi savu likteni un secinājusi, ka viss nemaz nevarēja notikt citādi, un beigu beigās tagad saprotu, ka pati nebiju bez vainas.

Tāpēc mani vairs nemoka visi senie notikumi, skarbie vārdi un pārpratumi. Drīzāk ir pat pretēji. Es ar lielu mieru atskatos pagātnē un redzu, ka esmu visu pārcietusi un tagad ir pienācis izlīguma laiks.

Kā Jūs varbūt zināt no preses, es daudzus gadus biju precējusies ar Andreasu Rozēnu, un viņa mantojums visādā ziņā ir padarījis mani par ļoti turīgu sievieti.

Liktenis ir tā vēlējis, ka es šobrīd ārstējos slimnīcā un man diemžēl ir konstatēta nedziedināma slimība, tāpēc laika ir atlicis ļoti maz.

Tā kā lietas apstākļu dēļ es nevarēju tikt pie mantiniekiem, tagad esmu nolēmusi sadalīt savu bagātību cilvēkiem, kuri šķērsojuši manu dzīves ceļu laimē un nelaimē.

Tāpēc šajā saistībā es gribu aicināt Jūs ierasties manā dzīvesvietā Peblinges Doseringā 32, Kopenhāgenā

PIEKTDIEN, 1987. GADA 4. SEPTEMBRĪ, PULKSTEN…

Klāt būs mans advokāts, kas parūpēsies, lai Jums tiktu pārskaitīti 10 miljoni kronu. Par šo dāvanu Jums, protams, būs jāmaksā nodokļi, bet par visu parūpēsies advokāts, un Jums par to nav jāraizējas.

Esmu pārliecināta, ka pēc tam mēs varēsim parunāties par aizgājušo dzīvi. Diemžēl nākotne man neko daudz nesola, toties es varēšu saldināt Jūsējo, un tas mani iepriecinās un dāvās man dvēseles mieru.

Es ceru, ka esat pie labas veselības un vēlaties mani satikt. Kā jau teicu, tas mani ļoti iepriecinātu.

Es saprotu, ka laika ir ļoti maz, bet, lai kādi būtu Jūsu plāni šai dienai, esmu pārliecināta, ka Jūs uzskatīsiet šo mazo ceļojumu par pūļu vērtu.

Lūgšu Jūs paņemt līdzi šo ielūgumu un ierasties precīzi minētajā laikā, jo šajā dienā advokātam un man ir vēl citas darīšanas.

Pievienoju divus tūkstošus kronu svītrotajā čekā ceļa izdevumu segšanai.

Priecāšos Jūs satikt. Tas radīs milzīgu mieru manā dvēselē un varbūt arī Jūsējā.

Ar sirsnīgiem sveicieniem,

Nete Hermansena

Kopenhāgenā, 1987. gada 27. augustā.

“Tā ir laba vēstule,” viņa nodomāja un nokopēja to sešos failos, piešķīra katram šablonam savu vārdu un tikšanās laiku, tad vēstules izdrukāja un parakstīja. Akurāti, stingri un kompetenti. Šie seši cilvēki agrāk nebija redzējuši tādu parakstu ar viņas roku.

Sešas vēstules. Kurts Vads, Rita Nilsena, Gite Čārlza, Tage Hermansens, Vigo Mogensens un Filips Nērvigs. Mirkli viņa apsvēra, vai neuzrakstīt abiem saviem izdzīvojušajiem brāļiem, bet tad atmeta šo domu. Viņi taču toreiz bija tik jauni un Neti gandrīz nepazina. Turklāt šo notikumu laikā bija jūrā, un viņas vecākais brālis Madss taču nomira. Nē, brāļus nevarēja vainot.

Tāpēc tagad viņas priekšā atradās sešas aploksnes. Patiesībā tur vajadzētu būt deviņām, bet nāve bija viņu trīs reizes apsteigusi, laiks bija aizvēris šīs nodaļas.

Nāve bija paņēmusi viņas skolotāju, galveno ārstu un Sprogē priekšnieci. Viņi izspruka. Šie trīs, kas tik viegli būtu varējuši dot priekšroku žēlsirdībai. Vai, ticamāk, būtu varējuši ļaut valdīt taisnīgumam. Jo visi trīs pieļāva netaisnību un briesmīgas kļūdas un visi trīs gāja pa dzīvi ar dzelžainu pārliecību, ka dara pretējo. Ka viņu darbs un dzīve ir nesuši labumu ne tikai sabiedrībai, bet arī nabadziņiem, kas no tā cieta.

Un tieši tas mocīja Neti. Ak tu dieniņ, kā tas mocīja!

-    NETE, PANĀC ŠURP, nošņācās viņas skolotāja. Un, kad Nete vilcinājās, skolotāja viņu aiz auss vilka visu ceļu ap skolas ēku tā, ka ap viņām pacēlās putekļi.

-    Tu pretīgais nezvēr! Tu stulbais, neaptēstais bērns, kā tu uzdrošinies? viņa kliedza un sita Netei pa seju ar kaulainu roku. Kad Nete raudādama iesaucās, ka nezina, kāpēc viņu sit, skolotāja iesita vēlreiz.

Gulēdama zemē, viņa skatījās, kā virs viņas slejas pārskaities stāvs. Iedomājās, ka tagad kleita būs netīra un tēvs par to sadusmosies, jo kleita taču bija dārga. Mēģināja patverties aiz ābeļziediem, kas laidās lejup no kokiem, aiz cīruļa dziesmas, kas vibrēja augstu virs galvas, aiz savu biedru bezrūpīgajiem smiekliem otrpus skolas ēkai.

-    Pietiek, es vairs negribu par tevi neko zināt, neglītais čūskulēn, saprati? Neķītrā zaimotāja!

Bet Nete nesaprata. Viņa bija spēlējusies ar zēniem, un viņi pajautāja, vai Nete varētu pacelt kleitu, un, kad viņa smiedamās to izdarīja, atklādama pāri lielu, gaišsārtu apakšbikšu, ko bija mantojusi no mātes, visi sajūsmā iesmējās, jo tas viss bija tik tieši un vienkārši. Līdz starp viņiem iespraucās skolotāja, iešķīla pļaukas visiem apkārt stāvošajiem, grupa izjuka un tikai Nete palika stāvam.

-    Mazā padauza! skolotāja kliedza, un Nete zināja, ko tas nozīmē, tāpēc atbildēja, ka viņa nu gan tāda nav un, ja kāds viņu tā apvaino, tad pats tāds ir.

Pie šiem vārdiem skolotājai gandrīz pārgriezās acis.

Tieši tāpēc viņa aiz skolas ēkas tik stipri sita Neti un tāpēc spēra smiltis viņai sejā un auroja, ka Nete vairs neies šajā skolā un, ja skolotājai jebkad radīsies izdevība, tad viņa iemācīs tādam zemcilvēkam nerunāt pretī. Par tādu uzvedību Nete neesot pelnījusi dzīvē neko labu. Un to, ko Nete tikko bija izdarījusi, nekad, nekad, nekad vairs nevarēs labot. Katrā ziņā viņa par to parūpēsies.

Un tā tas ari notika.

10 .nodaļa

Novembris, 2010

BIJA ATLIKUŠAS TIKAI trīsarpus stundas, kad viņam saķemmētiem matiem un izgludinātā kreklā vajadzēs stāvēt pie Monas durvīm, izskatoties pēc vīra, ar kuru viņa varbūt labprāt pavadītu karstu nakti.

Karls sašļucis palūkojās uz savu pelēko seju atpakaļskata spogulī, kamēr novietoja dienesta auto pie pēdējās rindu mājas Alleredā. Pavisam neiespējams uzdevums.

“Divas stundas slīpi noteikti palīdzēs,” viņš nodomāja, mirkli pirms ieraudzīja stāvlaukumā iznākam Terji Plougu.

-    Kas tad nu, Terje? Karls uzsauca, izkāpdams no mašīnas.

Plougs paraustīja plecus. Naglotāja lieta, tu jau zini. Man

vajadzēja dzirdēt Hārdija versiju.

-    To taču tu esi dzirdējis jau vismaz piecas reizes.

-    Jā, bet viņš varētu būt atcerējies kaut ko jaunu, kopš lieta ir pavirzījusies uz priekšu.

Bija skaidri redzams, ka asinssuns Plougs ir saodis pēdas. Viņš pārvaldē bija viens no pamatīgajiem. Neviens cits ar prieku nebrauktu trīsdesmit piecus kilometrus, lai dabūtu drusciņu malkas aizdomu ugunskuram.

-    Un Hārdijs atcerējās?

-    Varbūt.

-     Sasodīts, ko tad tas nozīmē?

-    Pajautā viņam pats, Terje sacīja un atvadījās, paceldams divus pirkstus.

JAU PRIEKŠNAMĀ KARLAM PRETĪ steidzās Mortens Hollands. Ar šādu īrnieku privātā dzīve patiesi bija apgrūtināta.

Mortens ieskatījās pulkstenī. Labi, ka tu nāc tik agri, Kari, ļoti labi. Te tik daudz kas noticis. Es gandrīz nezinu, vai spēšu visu atcerēties. Mortens izklausījās pavisam aizelsies, bērdams savus īsos teikumus. Tas nu Karlam šobrīd nepavisam nebija vajadzīgs.

-    Mieru, mieru, Karls atteica, taču tas neapturēja simt divdesmit kilogramu smago miesas un tauku blāķi, it īpaši, ja balss saitēm draudēja katars.

-    Es veselu stundu runāju pa telefonu ar Vigu. Viņa ir galīgi neomā, tev viņai tūlīt jāpiezvana.

Karls nodūra galvu. Ja viņš vēl nebija īsti slims, tad tagad noteikti saslims. Kā gan viņa sieva, ar kuru kopā viņš nedzīvoja jau gadiem ilgi, joprojām varēja tik stipri ietekmēt viņa imūnsistēmu?

-    Ko viņa gribēja? Karls gurdi jautāja.

Mortens atvairīdamies pacēla sejai priekšā savas bālās plaukstas un koķeti pamāja. Tas Karlam jānoskaidro pašam.

Arī tas.

-    Vai noticis vēl kas, ja neskaita Terjes Plouga apciemojumu? viņš piespieda sevi pavaicāt. Labāk to visu pārciest, pirms atslēgsies.

-Jā, Jespers piezvanīja no skolas. Viņš teica, ka viņam esot nozagts maks.

Karls nogrozīja galvu. Ak šis padēls! Gandrīz trīs gadi Alleredas ģimnāzijā, lai izstātos tieši pirms diviem noslēguma eksāmeniem. Sliktas atzīmes visos priekšmetos. Tagad otrais gads Augstākās sagatavošanas kursos Gentoftē, protesta mētāšanās šurpu turpu starp Vigas dārza māju Islevā un Karla rindu māju Alleredā, istabā katru otro dienu cita meitene, ballītes, trači un problēmas. Bet tā nu tas bija.

-    Cik naudas tur bija? Karls jautāja.

Mortens samirkšķināja acis. Vai tiešām tik daudz?

-Ar to viņam pašam vajadzēs tikt galā, Karls noteica un iegāja dzīvojamā istabā.

-    Sveiks, Hārdij, viņš klusi sacīja.

Varbūt visļaunākais bija tas, ka, viņam ierodoties, slimnīcas gultā nekad nekas nesakustējās. Viegla palaga kustība nemāja sveicienu, un neizlīda plauksta, kuru varētu satvert.

Viņš noglāstīja paralizētā drauga pieri, kā bija ieradis, un sastapa zilas acis, kas sapņoja redzēt visu citu, tikai ne to, kas apkārt.

-    Tu skaties ziņas, Karls konstatēja, pamājis uz plakano TV ekrānu stūrī.

Hārdija mutes kaktiņi noslīga. Ko gan citu viņš varēja iesākt?

-    Tikko te bija Terje Plougs, viņš teica.

-    Jā, es viņu satiku. Viņš lika manīt, ka tu esot pastāstījis kaut ko jaunu, vai es pareizi sapratu? Karls mazliet atkāpās, kad viņam sāka kņudēt deguns, taču šķavas pagaisa pašas. Piedod, bet man jāturas pa gabalu. Šķiet, ka būšu slims. Pārvaldē gandrīz visi ir slimi.

Hārdijs mēģināja pasmaidīt. Šķita, ka tas viņu vairs nesatrauc.

-     Plougs man mazliet pastāstīja par šodien atrasto līķi.

-Jā, tas bija nožēlojamā stāvoklī. Sadalīts un salikts mazos atkritumu maisiņos. Maisiņi gan, protams, bija mazliet aizkavējuši trūdēšanu, un tomēr es to sauktu par sadalīšanās stadiju.

-    Terje teica: viņi atraduši mazu maisiņu, kas bijis tādā kā vakuuma stāvoklī, Hārdijs sacīja. Viņi domā, ka tajā bijis silts gaiss, kas ļoti ātri atdzisis. Katrā ziņā miesa tur ļoti labi saglabājusies.

-    Ak tā? Tad jau tur noteikti būs labas DNS pēdas. Varbūt mēs pietuvosimies atrisinājumam, Hārdij. Man šķiet, ka mums abiem tas noderētu.

Hārdijs skatījās tieši uz viņu. Es Plougam teicu, ka vajadzētu pārbaudīt, vai šim vīrietim nav cita etniskā izcelsme.

Karls piešķieba galvu un juta, ka deguns atkal tek. Kāpēc?

-    Ankers man stāstīja, ka esot kāvies ar kaut kādu ārzemnieku tovakar, kad pārnāca mājās ar asiņainām drēbēm, kamēr dzīvoja pie Minnas un manis. Un es tev teikšu, ka tās drēbes nebija asiņainas kā pēc kautiņa. Katrā ziņā ne tāda kautiņa, kādus esmu redzējis.

-    Pie velna, kāds tam sakars ar šo lietu?

-    Es ari pats sev to jautāju. Bet kaut kas man liek domāt, ka Ankers bija nepatikšanās, saproti? Mēs par to jau esam runājuši.

Karls pamāja ar galvu. Parunāsim par to rit, Hārdij. Tagad man jālien gultā pāris stundu nosnausties, lai varu dabūt laukā šito draņķi. Es šovakar braukšu pie Monas, un viņa sola Mārtiņdienas zosi ar pārsteigumiem.

-    Nu tad lai tev labi iet, Hārdijs atteica. Tas skanēja rūgti.

KARLS SMAGI IEGĀZĀS gultā un domāja par cepuru kūri. Cik viņš zināja, viņa tēvs joprojām to izmantoja, kad saslima.

“Apgulies gultā ar diviem gultas stabiem,” tēvs teica. “Pakar cepuri uz viena staba un tad pasniedzies pēc šņabja pudeles, kurai vienmēr būtu jāstāv uz tava naktsgaldiņa. Dzer, līdz ieraudzīsi cepures uz abiem stabiem. Es tev garantēju, ka nākamajā dienā būsi vesels. Vai ari tev būs pilnīgi vienalga.”

ŠI kūre iedarbojās vienmēr, bet ko tad, ja pēc pāris stundām jāsēžas pie stūres? Ko tad, ja negribi smirdēt pēc alkohola? Tādu stāvokli Mona noteikti neatalgotu ar buču un apskāvienu.

Karls pāris reižu nopūtās un sajuta žēlumu pret sevi. Tad tomēr pasniedzās pēc sava Tullamore un iedzēra pāris malciņu. Tas taču nevarēja kaitēt.

Pēc tam viņš mobilajā telefonā nospieda Vigas numuru, dziļi ieelpoja un gaidīja, aizturējis elpu. Tas mēdza iedarboties nomierinoši.

-    Ā, jauki, ka piezvanīji, iečivinājās Viga. Tātad bija skaidrs, ka nebūs labi.

-    Sper vaļā, Viga! Es esmu pārāk noguris un slims aplinku runām.

-    Tu esi slims? Bet tad jau mēs varam parunāt citu reizi.

Ak jēziņ! Viga taču ļoti labi saprata, ka Karls zina: viņa tā nedomā.

-    Vai tas ir par naudu? Karls jautāja.

-    Kari! Tas skanēja pārāk sajūsmināti, tāpēc Karls iedzēra vēl vienu malku no viskija pudeles. Gurkamals mani bildināja.

Tajā pašā mirklī Karls piedzīvoja, ka viskijs nāsīs var būt visai dedzinoša viela. Viņš pāris reižu noklepojās, noslaucīja puņķus no degungala un ignorēja acis, kas eksplozīvi pieplūda ar asarām.

-    Sasodīts, tā taču ir bigāmija, Viga! Tu esi precējusies ar mani, atceries?

Te Viga iesmējās.

Karls pieslējās gultā sēdus un nolika pudeli.

-    Klausies! Vai tas ir veids, kā tu pieprasi šķiršanos? Vai tu iztēlojies, ka es vienā mierīgā trešdienā sēdēšu gultā un sirsnīgi smiešos, kamēr tu man stāstīsi, ka visa mana pasaule ir sagriezusies otrādi? Velns parāvis, es taču nevaru atļauties šķiršanos, Viga, tu to zini. Es nevaru paturēt māju, kurā mēs dzīvojam, ja mums tagad jādala manta. Māju, kurā dzīvo tavs dēls un divi īrnieki. Tu to nevari pieprasīt, Viga. Vai tu un tas Gurķumētra nevarat vienkārši samesties kopā? Kāpēc jums noteikti jāprecas?

-    Mūsu Anand Karaj notiks Patialā, kur dzīvo viņa ģimene. Vai tas nav fantastiski?

-     Ei ei, pagaidi, Viga! Vai tu nedzirdi, ko es saku? Kā lai es šobrīd tieku galā ar šķiršanos? Vai tad mēs nenorunājām, ka mums jāvienojas, kad būs tik tālu? Un kas, ellē, ir tas Andu karijs, par ko tu runā? Es neko nesaprotu.

-Anand Karaj, muļķi. Mēs paklanāmies grāmatai Guru Granth Sahib, lai publiski parādītu, ka gribam precēties.

Karls zibenīgi pārlaida skatienu guļamistabas sienai. Tur joprojām karājās mazas sedziņas no laikiem, kad Viga bija aizrāvusies ar hinduismu un Bali mistērijām. Vai vispār bija kāda reliģija, ar kuru viņa laika gaitā nebūtu flirtējusi ar visu miesu un dvēseli?

-    Es nepavisam nesaprotu, Viga. Vai tu visā nopietnībā domā, ka es izvilkšu no kabatas trīssimt vai četrsimt tūkstošus, lai izprecinātu tevi vīrietim ar pusotru kilometru matu turbānā un viņš varētu tevi apspiest augu dienu?

Viga iesmējās kā skolniece, kas panākusi savu un izdūrusi caurumus ausīs.

Ja tā turpināsies, Karls drīz noģībs. Viņš pasniedzās pēc papīra kabatlakatiņa uz naktsskapīša un izšņauca degunu. Dīvainā kārtā nekas nenāca ārā.

-    Kari! Es dzirdu, ka tu patiešām neko nezini par guru Nānaka mācību. Sikhisms atbalsta līdzvērtību, meditāciju un iztikas pelnīšanu godīgā veidā. Ir jādalās ar nabagiem un augstu jāvērtē darbs. Tu vienkārši neatradīsi tīrāku dzīvesveidu par to, kādu praktizē sikhi.

-    Labi, ja viņiem noteikti jādalās ar nabagiem, tad Gurķumētra iesākumam varētu dalīties ar mani. Teiksim, divsimt tūkstošus kronu, un mēs būsim kviti?

Atkal šie smiekli, kas negribēja rimties. Nomierinies, Kari. Tu aizņemsies naudu no Gurkamala, pirms iedosi to man. Tu dabūsi ļoti zemus procentus, par to tev nemaz nav jāuztraucas. Un es palūdzu vienu mākleri novērtēt māju. Šobrīd Renneholtas parka rindu mājas šādā stāvoklī pārdod par vienu, komats, deviņiem miljoniem, un mēs esam parādā sešsimt tūkstošus, tā ka tu tiksi cauri ar pusi no atlikušajiem viens, komats, trīs un turklāt varēsi paturēt visu kustamo mantu.

Pusi! Sešsimt piecdesmit tūkstoši kronu!

Karls atzvila gultā un aizvēra telefona vāciņu.

Šķita, ka šoks ir izdzinis vīrusu no viņa organisma un aizvietojis to ar trīsdesmit divām svina lodēm krietni dziļi krūškurvī.

KARLS SAJUTA VIŅAS SMARŽU, jau pirms atvērās durvis.

-    Nāc iekšā, Mona sacīja un pavilka viņu aiz rokas.

Laime ilga vēl trīs sekundes, līdz viņa strauji pagriezās uz ēdamistabu un iepazīstināja Kārlu ar ļoti īsā, piegulošā melnā kleitā tērpušos būtni, kura stāvēja, atspiedusies pret ēdamgaldu, un aizdedzināja sveces.

-    H ir Samanta, mana jaunākā meita, Mona teica. Viņa ļoti priecājas tevi satikt.

Skatiens, ar kādu Kārlu nomēroja šis Monas klons divdesmit gadu jaunākā izdevumā, nepavisam nepauda lielu prieku. Samanta ātri novērtēja Karla iekritušos deniņus, viegli izplūdušās auguma aprises un kaklasaites mezglu, kas piepeši kļuva par ciešu. Bija skaidri redzams, ka šis skats neatstāj labu iespaidu.

-    Labdien, Kari, viņa sacīja, jau šajā brīdī ļaudama nojaust nepatiku pret mātes iegrābienu lielajā atvilktnē ar nosaukumu “Vīrieši, kurus atvilcis kaķis”.

-     Labdien, Samanta, Karls atbildēja, cenzdamies izspiest sajūsmai līdzīgu smaidu. Ko gan Mona bija par viņu stāstījusi, ja vilšanās meitas sejā ieguva tik acīm redzamu izpausmi?

Labāk nekļuva, kad istabā ieskrēja mazs zēns, aizcīnījās līdz Karla ceļgaliem un ieblieza pa tiem ar plastmasas zobenu.

-    Es esmu bīstams laupītājs! sauca gaišcirtainais briesmonis, kuru viņi dēvēja par Ludvigu.

Vīruss tā priekšā nobālēja. Vēl daži tādi šoka mirkļi šajā dienā, un viņš būs pavisam vesels.

Uzkodām Karls tika cauri ar smaidu un piemiegtām acīm, kā to bija iemācījies no neskaitāmām ainām filmās ar Ričardu Gīru, taču, kad ienesa zosi, Ludvigam iepletās acis.

-    Tev deguns pil mērcē, viņš sacīja, norādīdams uz Karla degunu un līdz ar to aktivizēdams dažas krampjainas spazmas savas mātes pakrūtē.

Kad zēns sāka pļāpāt par Karla rētu deniņos, nosauca to par neglītu un atteicās ticēt, ka viņam ir pistole, Karlam bija izbeigušies ieroči.

“Please," viņš nodomāja, pacēlis acis pret debesīm. “Ja tu man tagad nepalīdzēsi, pēc desmit sekundēm viens puika dabūs pa biksēm.”

Glābējzvans nebija ne daiļās vecāsmātes situācijas izjūta, ne jaunās mātes aizrādījumi. Tā bija dūkoņa Karla bikšu kabatā, kura norādīja, ka, paldies Dievam, šis vakars ir beidzies.

-    Atvainojiet, Karls teica, paceldams vienu roku pret abām sievietēm, bet ar otru tverdams pēc mobilā.

-Jā, Asad, viņš sacīja, ieraudzījis palīga vārdu uz displeja. Šobrīd viņš bija gatavs atbildēt uz jebko un pilnīgi uz labu laimi, ja vien tas viņam palīdzētu. Bija jātiek prom.

-    Piedod manus traucējumus, Kari. Vai tu vari man pateikt, cik daudzus pazudušos katru gadu piesaka Dānijā?

Mīklaina ievada replika, kas prasīja tikpat mīklainu atbildi. Nevainojami.

-    Es domāju, tūkstoš piecsimt. Kur tu tagad esi? Šī replika vienmēr skanēja labi.

-    Mēs ar Rozi joprojām esam pagrabā. Un, kā tu domā, cik daudzi no šiem tūkstoš piecsimt joprojām ir pazuduši gada beigās, Kari?

-    Tas var būt dažādi. Es teiktu, augstākais, desmit cilvēku.

Karls piecēlās no galda un mēģināja izlikties neprātīgi aizņemts.

-Jauns pavediens lietā? Viņš jautāja. Arī laba replika.

-    Es nezinu, Asads atbildēja. To izlem tu. Tajā nedēļā, kad pazuda tā bordeļa dāma Rita Nilsena, ziņoja vēl par diviem pazudušiem un vēl par vienu nākamajā nedēļā, bet neviens no viņiem tā arī nav atrasts. Vai tev tas nešķiet ļoti dīvaini? Četri tik nedaudzās dienās, Kari, ko tu saki? Tas taču būtu normāli pusgada laikā.

-    Ak kungs, es tūlīt būšu! Fantastiska nobeiguma replika it visam, lai gan Asads noteikti mazliet izbrīnījās. Kad Karls pēdējo reizi bija tik ātri reaģējis?

Karls pagriezās pret kompāniju. Piedodiet! Jūs droši vien manījāt, ka šodien esmu mazliet izklaidīgs. Tas tāpēc, ka esmu ļoti stipri saaukstējies, un es tiešām ceru, ka neesmu nevienu aplipinājis. Viņš vēlreiz nošņaukājās, lai to uzsvērtu, un konstatēja, ka tagad deguns ir izkaltis sauss. Hm, un arī tāpēc, ka šobrīd mums ir četri pazuduši cilvēki un neparasti šaušalīga slepkavība Amagerā, kas jāatrisina. Man tiešām ļoti žēl, bet esmu spiests doties prom. Citādi būs problēmas.

Viņš cieši pievērsa skatienu Monai, kas tagad izskatījās nopietni noraizējusies. Pavisam citādi nekā brīžos, kad sēdēja psihologa krēslā.

-    Vai tā atkal ir vecā lieta? viņa pajautāja, ignorēdama Karla komplimentus par jauko vakaru. Uzmanies! Tu joprojām neaptver, cik dziļi tas tevi ietekmē, Kari!

Viņš pamāja ar galvu. Jā, tā lieta. Bet tev nav jāuztraucas par mani, es nedomāju nekur iepīties. Ar mani viss ir kārtībā.

Mona sarauca uzacis. Sasodīts, cik nejēdzīgs vakars! Tas nozīmēja divus soļus atpakaļ. Neveiksmīga ienākšana ģimenē. Meita viņu ienīda. Karls ienīda mazbērnu. Viņš nepaspēja pagaršot zosi un iepilināja puņķus mērcē, turklāt Mona atkal vilks gaismā šo nolādēto lietu. Ar garantiju uzrīdīs viņam to wannabe psihologu Krišu.

-    Pilnīgi viss, Karls pabeidza šo sarunu, nomērķēdams uz zēnu ar diviem revolveri attēlojošiem pirkstiem un ar smaidu nospiezdams mēlīti.

Nākamreiz jāpavaicā mazliet sīkāk, ko Monas pārsteigumi var nozīmēt.

11.nodaļa

Augusts, 1987

IZDZIRDĒJIS NOGRABAM PASTKASTĪTES VĀCIŅU, Tage nolamājās. Kopš bija uzlicis uzrakstu “Lūdzu, reklāmu neievietot!”, viņš saņēma vēstules tikai no Ieņēmumu dienesta, un viņiem jau nekad nekas labs nebija padomā. Tage nesaprata, kāpēc viņi nevarēja likt mierā to nožēlojamo slceni, ko viņš spēja nelegāli sakasīt, lāpot riepas, tīrot aizdedzes sistēmas un mopēdu karburatorus. Vai viņi labāk gribētu, lai Tage, izstiepis roku, stāv Midelfartas “sociālajos” vai iet zagt uz vasarnīcām pie Skorupstrandas tāpat kā pārējie veči, ar kuriem kopā viņš dzēra?

Viņš pasniedzās lejup pēc vīna pudeles starp gultu un alus kasti, ko izmantoja par naktsskapīti, pārbaudīja, vai naktī pudelē ir kaut ko iepildījis, tad pacēla to pie kājstarpes un piečurāja pilnu. Pēc tam noslaucīja rokas segas pārvalkā un lēnām piecēlās. Tagem jau sāka apriebties, ka pie viņa dzīvo neizskatīgā, stostīgā Mete jo ateja atradās dzīvojamā ēkā aiz viņas istabas, bet šeit, darbnīcā, kur dzīvoja viņš, bija sapuvuši grīdas dēļi, pa spraugām vilka vējš, un ziema nebija aiz kalniem.

Tage paskatījās apkārt. Vecas, apskretušas žurnālu lapas ar plikām meitenēm, kas ieziedušas krūtis ar eļļu. Visur mētājās riepas, kameras un mopēdu fragmenti, bet motoreļļa iekrāsoja betona grīdu ar plankumiem un svītrām. Ar šo vietu nevarētu lepoties, tomēr tā piederēja viņam.

Viņš pasniedzās augšup un atrada uz plaukta pelnutrauku, pilnu ar labiem nodeguļiem. Tage izvēlējās vislabāko un mierīgi

vilka caur to gaisu, kamēr oglīte pievarēja pēdējos desmit milimetrus līdz eļļas notraipītajiem pirkstiem. Tad viņš to nodzēsa.

Pēc tam viņš saraustīja apakšbikses un pār auksto grīdu aizgāja līdz durvīm. Ja paspertu soli ārā, varētu aizsniegt pastkastīti. Tāda glīta kaste, sanaglota no skaidu plāksnēm, vāciņš tagad bija divreiz biezāks nekā tolaik, kad viņš to izgatavoja neatminamos laikos.

Vispirms Tage kārtīgi nopētīja ielu. Viņš negribēja atkal piedzīvot traci par to, ka stāv te, pašā Brenderupas centrā, alus vēderu izgāzis, nospeķotās apakšbiksēs. “Klīrīgās vecenes nespēj skatīties uz vīrieti labākajos gados,” tā viņš mēdza teikt večiem uz soliņa. Tas bija labs vārds, kuru viņam patika lietot. Klīrīgs. Izklausījās tik ellīgi franciski.

Vēstule, kuru viņš izņēma no pastkastītes, pārsteidzošā kārtā nebija oficiālā aploksne no Ieņēmumu dienesta vai pašvaldības, bet pavisam parasta balta aploksne ar mārku. Tādas vēstules viņš nebija saņēmis daudzus, daudzus gadus.

Tage iztaisnoja muguru. Itin kā šo īpašo mirkli novērotu vēstules sūtītājs, vai drīzāk it kā vēstulei pašai būtu acis un tā spētu novērtēt, vai saņēmējs ir ziņas vērts.

Viņš nepazina rokrakstu, bet redzēja savu vārdu uzrakstītu akurātiem apaļiem burtiem, kas eleganti rindojās uz papīra, un tas viņam patika.

Tad Tage pagrieza vēstuli un tūlīt sajuta adrenalīnu ieplūstam dzīslās. Kā iemīlējies viņš juta karstumu vaigos, bet acis iepletās kā vajātam vīram.

Šī vēstule bija pavisam negaidīta, un tā bija no Netes. Netes Hermansenas, viņa māsīcas. Ar adresi un visu pārējo. Nete, no kuras viņš nemūžam nebūtu gaidījis ziņu. Pamatotu iemeslu dēļ.

Tage dziļi ievilka elpu un mirkli apsvēra, vai nebāzt vēstuli atpakaļ pastkastītē. It kā vējš, lietus un pastkastīte pati par sevi būtu gatavi to aprīt. Izraut atpakaļ no rokām, lai viņam nevajadzētu saskarties ar tās saturu.

lā viņš jutās.

NO PRAKTISKĀS PIEREDZES darbā tēva saimniecībā Netes vecākais brālis Madss bija iemācījies, ka, tāpat kā visas citas dzīvās būtnes, arī cilvēci var iedalīt divās grupās, proti, tēviņos un mātītēs. Un, ja to iemācījās, tad nevajadzēja zināt daudz vairāk, jo viss pārējais nāktu pats no sevis. Šīs abas grupas sadalīja pasaules noslēpumus savā starpā. Karu, ģimeni, darbu un to, kas notika mājas sienās. Viss bija iekārtots tā, ka par to parūpēsies vai nu viena, vai otra cilvēces daļa.

Madss sapulcēja savus brāļus, māsu un brālēnu ap sevi pagalmā, novilka uz leju bikses un norādīja uz savu locekli.

-Ja tev ir šitāds, tad tu esi viena suga. Bet, ja tā vietā ir šķirba, tad otra. Tas ir tik vienkārši.

Abi brāļi un Tage iesmējās, bet Nete arī pavilka uz leju apakšbikses, lai tādā bērnišķīgā veidā izrādītu solidaritāti un izpratni.

īpaši Tagem tas šķita jautrs piedzīvojums, jo tur, no kurienes nāca viņš, visas izģērbšanās notika slepenībā, un, patiesību sakot, viņš nekad nebija īsti sapratis, kāda ir atšķirība starp vīrieti un sievieti.

Tā bija Tages pirmā vasara pie tēvabrāļa. Daudz labāka nekā karstās dienas Asensas ostā un šaurajās ieliņās, kur viņš un pārējie zēni niekojās ar Eiffel cigarešu paciņām un sapņoja reiz doties tālbraucienos.

Viņiem labi saderēja, Netei un viņam. Arī dvīņubrāļi bija labi draugi, bet Nete bija vislabākā, lai gan bija gandrīz astoņus gadus jaunāka. Ar viņu bija tik viegli. Viņa smējās, tiklīdz Tage sašķobīja seju. Metās visdullākajos piedzīvojumos, kad vien viņš aicināja.

Tā bija pirmā reize Tages dzīvē, kad uz viņu kāds lūkojās ar apbrīnu, un tas viņam patika. Tāpēc viņš centās palīdzēt Netei darbos.

Kad dvīņi un Madss pazuda no saimniecības, Netei palika tikai tēvs un vasaras kopā ar Tagi, un viņš skaidri atcerējās, cik Netei tas bija smagi. īpaši ņemot vērā ciema ļaužu mūžīgos apmelojumus un tēva neparedzamo garastāvokli un brīžiem netaisno izturēšanos.

Starp viņiem neuzplauka mīlestiba, abi bija tikai uzticami draugi, tomēr visā šajā intimitātē uzglūnēja arī urdošie jautājumi par divām cilvēces grupām un to, kā tās dažkārt izturas viena pret otru.

Tāpēc tieši Tage iemācīja Netei, kā cilvēki pārojas, un tāpēc tieši viņš, pats to negribēdams, atņēma viņai visu.

VIŅŠ SMAGI APSĒDĀS gultā, uzlūkoja pudeli uz darbgalda un apsvēra, kas viņam palīdzētu vislabāk. Dzert ķiršu vīnu pirms vai pēc vēstules izlasīšanas.

Pa to laiku Tage dzirdēja, kā īrniece Mete rosās un klepo dzīvojamā istabā. Šādas skaņas parasti nesaistījās ar sievieti, bet viņš pie tām bija pieradis. Bija arī patīkami sajust viņu zem segas aukstā ziemas dienā, kamēr vien pašvaldība neapjauta, ka viņi dzīvo kopā pa īstam un krāpjas ar pabalstiem.

Tage pasvārstīja aploksni rokā un izvilka vēstuli. Smalks papīrs ar ziediem, pārlocīts divas reizes. To atlocīdams, Tage bija gaidījis, ka atkal ieraudzīs rokrakstu, taču vēstule bija uzdrukāta mašīnrakstā un pavisam skaidri salasāma. Viņš to ātri izlasīja, lai mokas būtu pārciestas, un bija gatavs ķiršu vīna malkam, kad nokļuva līdz vietai, kur bija rakstīts, ka Nete viņam piešķirs desmit miljonus kronu, ja viņš ieradīsies Kopenhāgenā noteiktajā laikā un vietā.

Viņš palaida vēstuli vaļā un skatījās, kā tā nolaižas uz betona grīdas, kur atlocījās pavisam.

Tad Tage ieraudzīja, ka vēstules apakšā ar papīra saspraudi piestiprināts čeks, bet uz čeka rakstīts viņa vārds un summa divi tūkstoši kronu.

Tik daudz naudas viņš nekad nebija turējis rokās šajā mēneša pusē, tas bija vienīgais, par ko viņš spēja domāt. Viss pārējais šķita nereāli. Miljoni, Netes slimība. Viss pārējais!

Divi tūkstoši kronu! Pat matroža laikos viņam nebija tik daudz naudas mēneša beigās. Pat tad, kad viņš strādāja treileru fabrikā, pirms tā pārcēlās uz Nerre Obī un tika no viņa vaļā, tāpēc ka viņš žūpoja.

Tage izvilka čeku no saspraudes un pataustīja.

Jā, tas nudien bija īsts.

NETE BIJA JAUTRA, bet Tage izveicīgs. Kad pie saimniecības vienīgās govs atveda bulli, Nete pajautāja, vai Tage arī varot dabūt tādu pašu stīvo, un, kad Tage demonstrēja, ka var gan, Nete locījās aiz smiekliem, it kā tā būtu viena no asprātībām, ko mēdza bārstīt viņas brāļi. Pat tad, kad abi skūpstījās, Nete bija vienkārša un bezrūpīga, bet Tage jutās priecīgs. Viņš bija ieradies, lai izmēģinātu laimi pie Netes, jo viņa allaž aizņēma Tages domas, lai gan tikai nesen bija ieguvusi sievišķīgas formas. Viņš labi izskatījās brūnajā karavīra formā ar laiviņu aiz uzpleča un cieši sajoztu vidukli, un tas iedarbojās, pateicoties bullim un govij, kuri tagad bija nonākuši līdz gada neizbēgamajiem rituāliem.

Netei Tage šķita tik pieaudzis un pareizs, un viņa nevilcinājās, kad Tage bēniņos lūdza meiteni izģērbties un viņu iepriecināt. Kāpēc lai viņa to nedarītu? Visi taču bija teikuši, ka tā paredzēts, tā tas notika, kad satikās viņš un viņa.

Nekādu seku nebija, un viņi palaikam atkārtoja, ko iemācījušies: nekas nelīdzinās baudai, kādu viens otram var sniegt cilvēku ķermeņi un tuvība.

Piecpadsmit gadu vecumā Netei iestājās grūtniecība. Un, lai gan viņa nopriecājās un sacīja Tagem, ka tagad viņi būs kopā uz mūžu, Tage atteicās atzīt savu paternitāti. Ja viņš patiešām esot Netes bandubērna tēvs, viņš kliedza, tad tas novedīšot viņu nepatikšanās, jo Nete ir mazgadīga un tas ir nelikumīgi. Viņš negrasoties tādēļ iet cietumā.

Netes tēvs ticēja meitas paskaidrojumiem un sadauzīja Tagi zili melnu, bet viņš joprojām visu noliedza. Viņa dēli nekad nebija tā reaģējuši uz tik nežēlīgu nopratināšanu, tāpēc viņš, gluži dabiski, Tagem noticēja.

Kopš tā laika Tage nebija Neti redzējis. Viņš tikai šo to dzirdēja un brīžiem juta lielu kaunu.

Pēdīgi viņš izvēlējās visu aizmirst.

TAGE GATAVOJĀS DIVAS DIENAS. Tīrīja rokas ar smēreļļu, berza un berzēja, līdz sasprēgājusī āda kļuva gaišsārta un izskatījās dzīva. Skuvās vairākas reizes dienā, līdz atkal bija gluds un spīdīgs. Pie friziera viņu sagaidīja kā pazudušo dēlu: mazgāja, apcirpa un bagātīgi aplaistīja ar smaržūdeni tik prasmīgi, kā to pieprot tikai profesionāļi. Viņš pucēja zobus ar dzeramo sodu, līdz smaganas sāka asiņot, un pamazām spēja saskatīt spogulī atbalsi no labākiem laikiem. Ja jau viņam jāsaņem desmit miljoni, tad viņš to darīs ar glanci. Nete redzēs viņu tādu, it kā viņš būtu dzīvojis vērtīgu dzīvi. Viņa redzēs to Tagi, kurš reiz lika viņai smieties un tuvoties viņam ar lepnumu.

Viņš joprojām nodrebēja no domas, ka gandrīz piecdesmit astoņu gadu vecumā piecelsies no sabiedrības padibenēm un stāvēs kā vesels cilvēks, nebaidīdamies, ka viņam pievērstās ļaužu acis vēl ļaunu.

Naktī Tage sapņoja par cieņu, apbrīnu un gaišiem laikiem jaunā vidē. Lai velns par stenderi paliek, ja viņš pēc tam vēl dzīvos šajā nožēlojamā miestā, kas saskatīja viņā tikai buboņu mēri. Pilsētā ar tūkstoš četrsimt iedzīvotājiem, kur nonīka pat dzelzceļš, bet pilsētas lepnums bija treileru fabrika, kura jau sen bija pārcelta citur un kuras vietā atvērta tautas augstskola ar pilnīgi slimo nosaukumu “Ziemeļu miera tautskola”.

Tage izvēlējās lielāko vīriešu apģērbu veikalu Bogensē un nopirka spīdīgu, zili svītrotu uzvalku, par kuru pārdevējs ar greizu smaidiņu sejā apgalvoja, ka tā esot pēdējā mode, un kurš pēc lielas atlaides maksāja tieši tik, ka no čeka vēl atlika nauda mopēda benzīnam un biļetei no Ejbī uz Kopenhāgenu un atpakaļ.

Tas bija Tages dzīves lielākais brīdis, kad viņš uzkāpa uz Velo Solex un izpukšķināja cauri pilsētai. Vēl nekad viņam pievērstie skatieni nebija šķituši tik patīkami.

Vēl nekad agrāk viņš nebija juties tik gatavs dzīvei un liktenim, kas gaidīja kaut kur tālumā.

12 .nodaļa

Augusts, 1987

ASTOŅDESMITAJOS GADOS Kurts Vads ar lielu apmierinātību bija nolūkojies, kā labējā kustība piesaista aizvien vairāk cilvēku, un tagad, 1987. gada augusta beigās, gandrīz visi preses izdevumi pareģoja, ka konservatīvais spārns atkal uzvarēs vēlēšanās.

Tas bija tiešām labs laiks Kurtam Vadam un līdzīgi domājošiem. Progresa partija nikni uzbruka imigrantiem, un aizvien vairāk kristīgo grupu un nacionālo biedrību bija sapulcējušās ap veikliem politiskajiem aģitatoriem, kas prasmīgi vicināja pātagu pār morālo izvirtību un pagrimumu, neizrādot ne mazāko mīkstsirdību un sentimentalitāti pret vispārējiem cilvēktiesību principiem.

Viņu ideja vēstīja, ka cilvēki nav dzimuši vienādi un līdzvērtīgi, un ar to ļaudīm bija jāiemācās sadzīvot.

Jā, šis laiks bija labvēlīgs Kurtam Vadam un viņa pārstāvētajām idejām. Pamazām tās bija ieguvušas atbalstu gan folketingā, gan dažās nevalstiskajās organizācijās, un nauda plūda pie Kurta mīļotā bērna biedrības “Tīrās līnijas”, kuru viņš centās pārvērst par partiju ar daudzām vietējām nodaļām un pārstāvniecību Kristansborgā. Ar šīm morālajām pārmaiņām sabiedrībā gandrīz vai radās sajūta, ka atgriežas trīsdesmitie, četrdesmitie un piecdesmitie gadi, katrā ziņā tas bija ļoti tālu no pretīgajiem sešdesmitajiem un septiņdesmitajiem, kad jaunieši devās skaļās demonstrācijās un sludināja brīvo mīlestību un sociālismu. Laikiem, kad vara peldināja naudā nožēlojamus indivīdus no sabiedrības padibenēm, bet antisociālu uzvedību attaisnoja kā valsts un sabiedrības nolaidības rezultātu.

Nē, tā vairs nebija. Astoņdesmitajos katrs bija pats savas laimes kalējs. Un daudzi kala tiešām labi, to varēja just, jo katru dienu Kurta Vada “Tīrās līnijas” saņēma brīvprātīgus ziedojumus no cienījamiem pilsoņiem un sabiedriskajiem fondiem.

Rezultāti neizpalika. Jau šobrīd “Tīro līniju” rēķinus un materiālu izsūtīšanu administrēja divas biroja darbinieces, bet vismaz četras no deviņām vietējām organizācijām pieauga par pieciem biedriem nedēļā.

Jā, beidzot tautā izpaudās plaša nepatika pret homoseksuālistiem, narkomāniem, mazgadīgajiem noziedzniekiem, izlaidību, sliktu gēnu pavairošanu, imigrantiem un bēgļiem. Turklāt bija ieradies AIDS un atgādinājis par to, ko kristīgajās aprindās dēvēja par “Dieva pirkstu”.

Piecdesmitajos, lai izrēķinātos ar ļaunumu, šādas problēmas nebija nepieciešamas, bet toreiz jau arī bija pieejami krietni labāki līdzekļi.

Bet, kā jau minēts, šobrīd bija labi laiki. Lai gan neviens to nepauda skaļi, zibenīgā ātrumā izplatījās “Tīro līniju” ideja: sliktas asinis nedrīkst sajaukt ar labām.

BIEDRĪBA, KAS CĪNĪJĀS par iedzīvotāju un nācijas tīrajām asinīm un morālajām vērtībām, laika gaitā bija nomainījusi trīs nosaukumus, kopš Kurta tēvs to nodibināja savā spītīgajā cīņā par rasu tīrību un sabiedrības morālā līmeņa pacelšanu. Četrdesmitajos to sauca par “Komiteju cīņai pret netiklību”, pēc tam par “Dāņu biedrību” un, visbeidzot, par “Tīrajām līnijām”.

Tas, kas bija radies Fīnas ārsta galvā un pēc tam nodots savam dēlam, vairs nebija privāta lieta. Tagad apvienībā bija divtūkstoš biedru, kuri ar prieku maksāja augsto biedra naudu. Cienījami pilsoņi no advokātiem, ārstiem un policistiem līdz sociālajiem darbiniekiem un garīdzniekiem. Cilvēki, kuri savā ikdienas darbā redzēja daudz kritizējama un kuriem bija izpratne un spējas, lai kaut ko darītu lietas labā.

Ja Kurta tēvs vēl būtu dzīvs, viņš lepotos ar to, cik tālu dēls aiznesis šīs idejas un kā turpinājis darbu, ko viņi gadu gaitā dēvēja vienkārši par Slepeno ciņu. Ciņu, kurā viņš un domubiedri darīja daudz nelikumīga un centās to padarīt likumīgu caur partiju “Tīrās līnijas”. Cīņu, kurā viņi atļāvās atšķirot bērnus, kas nebija pelnījuši dzīvi, no tiem, kas bija.

Kurts Vads tikko bija pabeidzis telefonisku radio interviju par oficiālajām “Tīro līniju” pamatnostādnēm, kad viņa sieva saules gaismas strēlē uz ozolkoka galda nolika vēstuļu kaudzīti.

Tāda kaudzīte vienmēr bija maisījums no visa iespējamā.

Anonīmās vēstules Kurts tūlīt iemeta papīrgrozā. Tādu bija aptuveni trešā daļa.

Pēc tam parastās draudu un naida vēstules; viņš pierakstīja nosūtītāju vārdus un tad iemeta vēstules arhīva kaudzē biroja darbiniecēm pilsētā. Ja viņas no adresēm ievēroja, ka tas pats nosūtītājs bieži atkārtojas, Kurts piezvanīja vietējās organizācijas vadītājam, kurš parūpējās, lai turpmāki skribelējumi tiktu apturēti. Bija daudz veidu, kā to panākt, jo lielākajai daļai ļaužu ir kaut kas, ko viņi nevēlas redzēt nonākam atklātībā, un vietējiem advokātiem, ārstiem vai garīdzniekiem bija pieejami daudzi arhīvi. Daži to sauktu par šantāžu. Kurts to sauca par pašaizsardzību.

Starp vēstuļu autoriem bija arī cilvēki, kuri vēlējās, lai viņus uzņem biedrībā, un šajā saistībā bija nepieciešama īpaša modrība. Ar iefiltrēšanos bija sarežģīti cīnīties, kad tā bija jau notikusi, tāpēc vajadzēja ievērot lielu piesardzību pašā sākumā. Šī iemesla dēļ Kurts Vads pats atvēra savu pastu.

Visbeidzot, bija tipiskās vēstules, kas aizpildīja visu spektru no žēlabām līdz niknumam.

Šajā pēdējā šīsdienas pasta kaudzītē Kurts Vads atrada Netes Hermansenas vēstuli. Viņš nespēja apspiest smaidu, ieraudzījis nosūtītāju. Nebija daudz lietu, kas gadu gaitā būtu izvērsušās tik veiksmīgi kā Hermansenas lieta. Divas reizes dzīvē viņš bija apturējis šīs sievietes netiklību un degradējošo uzvedību. Mazā palaistuve!

Ar ko gan šis nožēlojamais cilvēks tagad gribēja viņu apgrūtināt? Ar asarām vai pārmetumiem? Patiesībā Kurtam bija vienalga. Viņam Nete Hermansena nebija nekas ne agrāk, ne tagad. Par to, ka viņa bija palikusi viena, kopš viņas stulbais vīrs nositās avārijā tajā pašā vakarā, kad viņš Neti pēdējo reizi satika, varēja tikai paraustīt plecus.

Viņa tiešām nebija pelnījusi neko labāku.

Neatvērto aploksni Kurts iemeta arhīva kaudzē pie visām pārējām neinteresantajām vēstulēm. Viņā nepamodās pat ziņkārība. Nepavisam ne tā, kā reiz senos laikos.

PIRMO REIZI VIŅŠ par Neti uzzināja, kad skolas valdes priekšsēdētājs atnāca uz Kurta tēva ārsta praksi ar ziņām par meiteni, kas bija iekritusi Puges upē un tagad asiņoja.

-     Varbūt viņai bijis spontānais aborts, par to daudz kas liecina, sacīja valdes priekšsēdētājs. Ja paklīst runas, ka pie tā vainojami skolas puikas, nevajag to uztvert nopietni. Tas bija nelaimes gadījums, un, ja jūs izsauks pie viņas uz mājām, dakter, tad jums jāzina, ka visas vardarbības pazīmes ir izraisījis meitenes kritiens upē.

-     Cik meitenei gadu? Kurta tēvs jautāja.

-    Apaļi piecpadsmit.

-    Tādā vecumā grūtniecība nav dabiska lieta, tēvs teica.

-    Meitene jau arī nav dabiska. Priekšsēdētājs iesmējās. Viņu pirms vairākiem gadiem izmeta no skolas visādu neķītrību dēļ. Zēnu pavedināšana, rupjības, prastums runā un darbos un vardarbība pret skolasbiedriem un skolotāju.

Pie šiem vārdiem Kurta tēvs izslēja galvu un pamāja pilnīgā sapratnē.

-    A, viena no tiem, viņš sacīja. Droši vien garīgi atpalikusi.

-    Pilnīgi noteikti, priekšsēdētājs atteica.

-    Un varbūt starp labajiem skolēniem, ko šis maziskais skuķis varētu apsūdzēt, ir kāds, kuru priekšsēdētāja kungs pazīst personīgi?

-Jā, viņš atbildēja un paņēma cigāru no kastītes uz galda.

-    Viens no zēniem ir mana brāļa svaines jaunākais dēls.

-    Ak tā, sacīja Kurta tēvs. Tad var mierīgi teikt, ka te sadūrušies dažādi sabiedrības slāņi, vai ne?

Kurts tobrīd bija trīsdesmit gadus vecs un jau sāka pārņemt tēva praksi, taču tādus pacientus kā pieminētā meitene vēl nebija redzējis.

-     Ko meitene dara? Kurts jautāja, saņemdams atzinīgu mājienu no tēva.

-    Nu, visu jau es nezinu, bet viņa laikam palīdz tēvam saimniecībā.

-    Un kas ir tēvs? vaicāja Kurta tēvs.

-     Cik atceros, viņu sauc Larss Hermansens. Pavisam parasts vīrs. Tāds būdīgs.

-    Ak jā, es viņu pazīstu, Kurta tēvs teica. Protams, viņš pazina. Viņš taču bija klāt, kad meitene piedzima. Tēvs ir mazliet dīvains, un pēc sievas nāves tas ir tikai pastiprinājies. Visādā ziņā ļoti noslēgts un savāds tips. Nav nekāds brīnums, ka meitene arī ir mazliet pajocīga.

Un pie tā viņi palika.

Kā jau gaidīts, dakteri Vadu izsauca uz zemnieku saimniecību, un tur viņš konstatēja, ka meitene muļķīgi paslīdējusi, iekritusi upē un virpuļojusi straumē, sasizdamās pret kokiem un akmeņiem pie krasta. Ja viņa teica ko citu, tas noteikti bija no šoka un apjukuma. Diemžēl viņa asiņoja. Kurta tēvs apvaicājās, vai meitene varētu būt stāvoklī.

Arī Kurts bija tur klāt tāpat kā visos citos tēva pēdējos izsaukumos un skaidri atcerējās, kā meitenes tēvs pie šī jautājuma nobālēja un lēni papurināja galvu.

Policijas iesaistīšanās neesot nepieciešama, viņš teica.

Tāpēc neviens neko vairāk neuzsāka.

VAKARPUSĒ ATKAL BIJA PAREDZĒTAS biedrības aktivitātes, un Kurts Vads ar prieku tās gaidīja. Pēc desmit minūtēm viņš satiks trīs “Tīro līniju” visaktīvākos biedrus, kam bija ne tikai cieši kontakti ar labējo partiju pārstāvjiem, bet ari labi sakari ar tieslietu un iekšlietu un veselības ministriju ierēdņiem, kuri ar baltu aci lūkojās uz notikumu attīstību valstī, it īpaši saistībā ar imigrāciju un ģimeņu apvienošanu. Izskaidrojums viņu interesei, tāpat kā visiem pārējiem biedriem, bija pavisam vienkāršs un loģisks: jau šobrīd valsti bija ielavījies pārāk daudz svešu elementu. Zemi, nevēlami indivīdi.

“Drauds dāniskumam,” skanēja balsis no visām pusēm, un Kurts Vads bija vairāk nekā vienisprātis ar viņiem. Tas viss bija gēnu jautājums, un cilvēki ar slīpām acīm vai brūnu ādu neiederējās skaistajā ainā, kur mita gaišmatainas meitenes un zēni ar staltu, skaistu augumu. Tamili, pakistāņi, turki, afgāņi, vjetnamieši. Tāpat kā visu citu netīrību, viņus vajadzēja apturēt un darīt to efektīvi. Bez vilcināšanās.

Tovakar viņi ilgi runāja par to, kādus līdzekļus izmantot “Tīro līniju” darbā, un, kad divi no vīriem bija aizgājuši, Kurts palika kopā ar to, kuru pazina vislabāk. Lielisks cilvēks, ārsts tāpat kā viņš pats, ar ienesīgu praksi uz ziemeļiem no Kopenhāgenas.

-    Mēs vairākkārt esam runājuši par Slepeno cīņu, viņš teica un ilgi skatījās uz Kurtu, pirms turpināja. Es taču pazinu tavu tēvu, un viņš pastāstīja par manu atbildību, kad es viņu satiku rezidentūrā Odenses slimnīcā. Viņš bija lielisks cilvēks, Kurt. Es daudz iemācījos no viņa gan profesionālos, gan ētiskos jautājumos.

Abi pamāja ar galvu. Kurtam bija tas prieks dzīvot kopā ar tēvu līdz savam sešdesmit otrajam mūža gadam. Tagad bija pagājuši trīs gadi, kopš tēvs nomira deviņdesmit septiņu gadu vecumā: tik ātri skrēja laiks.

-    Tavs tēvs sacīja, lai vēršos pie tevis, ja vēlēšos aktīvi darboties, sacīja Kurta viesis un ieturēja ilgu pauzi, it kā pilnībā apzinātos, ka nākamais solis ievedīs grūtu jautājumu un dziļu lamatu labirintā.

-    Es priecājos, Kurts beidzot teica. Bet kāpēc tieši tagad, ja drīkstu jautāt?

Viesis sarauca uzacis un kādu brīdi klusēja, iekams atbildēja.

-    Tam, protams, ir vairāki iemesli. Mūsu sarunas vakaros ir viens no tiem. Arī pie mums Ziemeļzēlandē ierodas daudz svešinieku, bieži tie ir imigranti, kas apprecas par spīti tuvai radniecībai. Kā mēs zinām, nereti gadās, ka no šāda veida “tuvradnieciskas krustošanās” nepiedzimst veseli bērni.

Kurts pamāja ar galvu, tā bija taisnība. Katrā ziņā bērni dzima.

-    Un šajos gadījumos es labprāt gribētu dot savu artavu, viesis klusi noteica.

Kurts atkal pamāja. Vēl viens prasmīgs un krietns vīrs bariņā.

-    Vai tu apzinies, ka šādā gadījumā iesaistīsies darbā, kuru visu atlikušo dzīvi nekādos apstākļos nedrīkstēsi apspriest ar citiem, vien ar tiem, ko mēs esam īpaši apstiprinājuši tieši šim darbam?

-Jā, tā jau es varēju iedomāties.

-    Tas, ar ko mēs nodarbojamies Slepenajā cīņā, parasti necieš dienasgaismu, bet to jau tu noteikti saproti. Mums daudz ir likts uz spēles.

-    Es zinu.

-    Un daudzi labprātāk redzētu, ka tu pazūdi no zemes virsas, nekā samierinātos ar to, ka tu tomēr nespēj turēt mēli aiz zobiem vai neveic savu darbu ar pienācīgu diskrēciju un rūpību.

Viesis pamāja. Jā, tas ir saprotams. Esmu pārliecināts, ka pats arī tā domātu.

-    Tātad tu esi gatavs, ka iepazīstinām tevi ar procedūrām, kas saistītas ar nevēlamo grūtniecību pārtraukšanu un šo sieviešu sterilizēšanu?

-Jā.

-    Mēs šajā saistībā lietojam īpašu terminoloģiju. Mums ir adrešu saraksti un īpaši izstrādātas aborta metodes. Ja mēs tevi par to informēsim, tu būsi pilntiesīgs biedrs, saproti?

-    Jā. Kas man jādara, lai jūs varētu mani pieņemt?

Kurts ilgi skatījās uz viņu. Vai tur bija vajadzīgā griba? Vai šīs acis būtu mierīgas arī tad, ja draudētu cietums un negods? Vai šis mugurkauls spētu izturēt spiedienu no ārpuses?

-   Tavi tuvinieki nedrīkst neko zināt, ja vien viņi aktīvi nepiedalās mūsu darbā.

-   Mana sieva neinteresējas par manu darbu, esi mierīgs. Viesis pasmaidīja. Tieši šajā sarunas brīdī Kurts bija cerējis uz tādu smaidu.

-   Labi. Tagad iesim uz manu konsultāciju kabinetu, tu izģērbsies un ļausi, lai es pārmeklēju, vai tev drēbēs vai uz miesas nav noklausīšanās aprīkojuma. Pēc tam tev būs jāuzraksta par sevi daži fakti, ko tu nevēlētos, lai vēl kāds bez mums uzzinātu. Esmu drošs, ka tev, tāpat kā visiem pārējiem, ir kāds skelets skapī, vai ne? Un tam vajadzētu būt saistībā ar tavu ārsta darbu.

Viesis pamāja ar galvu. Ne visi to darīja.

-   Saprotu, ka jūs gribat noslēpumus, lai jums būtu kaut kas par mani, ja es nobītos?

-Jā, tādiem taču jābūt, vai ne?

Viesis atkal pamāja.

-   lādu ir daudz.

Pēc tam kad Kurts bija ciemiņu pārmeklējis un noskatījies, kā tas paraksta savu grēksūdzi, viņš izteica obligātos stingros brīdinājumus par lojalitāti un klusēšanu attiecībā uz Slepenās cīņas darbību un pamatideju. Kad arī tas viss vīrieti nenobiedēja, Kurts deva viņam īsus norādījumus par to, kā izprovocēt spontānos abortus, neizraisot aizdomas, un, visbeidzot, cik ilgam laikam jāpaiet starp šādām procedūrām, lai nepievērstu sev veselības inspekcijas un policijas uzmanību.

Tad sekoja pateicība un atvadas, un Kurts palika sēžam ar lielisku sajūtu, ka vēl vienu reizi ir darbojies savas zemes labā.

Viņš ielēja sev konjaku, apsēdās pie ozolkoka galda un mēģināja atcerēties, cik daudz reižu viņš pats bija veicis šādas procedūras.

Tādu bija daudz. Arī Netes Hermansenas gadījums.

Kurts atkal pievērsa skatienu viņas vēstulei, kas atradās kaudzes augšpusē, bet pēc tam aizvēra acis patīkamās atmiņās par pašu pirmo un neaizmirstamo gadījumu.

13 .nodaļa

Novembris, 2010

TĀDĀ VĒLĀ VAKARA STUNDĀ melnā novembra dienā logiem Policijas pārvaldes biezajos mūros piemita kaut kas maģisks, tie bija nomodā gluži kā spīdošas acis. Kabinetos vienmēr bija lietas, kas nevarēja gaidīt. Tieši šobrīd pilsēta rādīja savus asos zobus. Šajā stundā piekāva kādu prostitūtu, draugi piedzērās un sadūra viens otru ar nazi, bandas meklēja konfrontāciju un cilvēkiem iztukšoja makus.

Karls šajā ēkā bija pavadījis tūkstošiem stundu, kamēr ārpusē spīdēja laternas, bet parastie pilsoņi mājās mierīgi gulēja, taču kopš šīm dienām nu jau bija pagājis kāds laiciņš.

Ja vien nebijis to briesmīgo moku, ko viņš cieta pie Monas vakariņu galda. Ja viņš šī neveiksmīgā vakara vietā būtu sēdējis uz gultas malas un lūkojies dziļi Monas brūnajās acīs. Ja tā būtu, viņš nemūžam nepārbaudītu, kas viņam zvana tik vēlā stundā. Bet tā nenotika, un Asada zvans nāca gandrīz kā glābiņš.

lāpēc Karls to izmantoja un tagad kāpa lejā uz pagrabu, un, galvu grozīdams, skatījās uz Rozi un Asadu, kuri nāca viņam pretī.

Ko jūs abi īsti darāt? Karls jautāja, aizspraukdamies viņiem garām. Vai tu aptver, ka šobrīd esi darbā jau deviņpadsmit stundu, Asad?

Viņš paskatījās pār plecu. Rozes soļi aizmugurē arī gluži neizstaroja enerģiju. Un tu, Roze? Kāpēc tu vēl esi šeit? Varbūt jūs domājat, ka tā varat sagrabināt sev vēl vienu brīvdienu, ko? Karls sacīja, nomezdams mēteli uz krēsla kabinetā. Kāpēc Ritas Nilsenas lieta nevarēja gaidīt līdz rītam?

Asads pacēla savas biezās uzacis, un Karls satrūkās, ieraudzījis viņa apsarkušās acis. Te ir tās avīzes, ko mēs apskatījām, viņš teica, nomezdams kaudzi uz Karla rakstāmgalda stūra.

-Jā, bet mēs neizpētījām īpaši pamatīgi, Roze piebilda.

Pazīstot Rozi, tas bija diezgan pieticīgs apgalvojums. Viņš ievēroja arī Asada smaidu. Viņi pavisam nešaubīgi bija urbušies avīzēs, līdz lapas sabirza. Protams, tā. Vispirms meklēšanas nodaļas faili par visām 1987. gada septembrī meklēšanā izsludinātajām personām un pēc tam avīzes. Viņš tos abus pazina.

-   Šajā periodā nekas nenorāda uz izrēķināšanos narkomānu vidē vai epizodēm, kam šajā apkaimē būtu saistība ar izvarošanu vai līdzīgiem noziegumiem, Roze sacīja.

-   Vai kāds ir pieļāvis iespēju, ka Rita Nilsena galu galā varēja atstāt mašīnu citā vietā un līdz ar to tā varbūt nemaz nav viņa, kas mersedesu novietoja Kapelvejā? Karls jautāja. Varbūt mums nemaz nav jāmeklē Kopenhāgenā. Ja viņa nenovietoja mašīnu pati, tad taču var būt pazudusi jebkur šurpceļā no Storebelta prāmja.

-   Ir gan pieļāvis, Roze teica. Tomēr saskaņā ar policijas ziņojumu kioska īpašnieks Nerrebro viņu atcerējās pavisam skaidri, kad policisti ieradās pie viņa parunāt par Nilsenas kredītkartes darījumiem. Viņa tajā priekšpusdienā bija Nerrebro.

Karls saknieba lūpas. Kāpēc tad viņa aizbrauca no mājām tik agri? Vai esat par to domājuši? viņš vaicāja.

Asads pamāja ar galvu. Absolūti tāpēc, ka viņai bija tikšanās, es domāju.

Karls bija vienisprātis. Tieši šis izbraukšanas brīdis bija pievērsis viņa uzmanību. Neviens nedodas ceļā pulksten piecos no rīta bez ļoti pamatota iemesla un jo īpaši ne Ritas Nilsenas profesijā, ko tās dabas dēļ ieteicams strādāt diennakts tumšajās stundās. Nē, agrajai izbraukšanai nebija arī saistības ar galvaspilsētas veikalu darba laiku sestdienā; tad kas gan cits tur varēja būt kā vien tikšanās Kopenhāgenā?

-   Vai nu kāds viņu ir saticis Kopenhāgenā, un tādā gadījumā šim kādam ir vairāk informācijas par viņas pazušanu nekā mums, vai arī viņa nemaz nenokļuva uz savu tikšanos, bet šajā gadījumā vismaz jābūt kādam, kas to konstatēja, Karls sacīja. Kā jums šķiet, vai viņa ir meklēta pietiekami cītīgi?

-   Pietiekami cītīgi? Asads palūkojās uz Rozi, kas arī bija diezgan lielā neizpratnē. Viņi acīmredzot gluži vienkārši bija pārguruši.

-Jā, katrā ziņā pietiekami, lai cilvēkiem, kas bija ar viņu kontaktējušies vai grasījās to darīt, būtu zināms par viņas pazušanu, Roze atbildēja.

-   Bet paklau, Kari, viņa turpināja. Mūsu kolēģi trīs dienas klauvēja pie visām durvīm. Par to rakstīja visās avīzēs un vietējā presē. Viņas pazušanu izsludināja televīzijā, vietējās un valsts mēroga radiostacijās, bet uz to nereaģēja neviena dzīva dvēsele, atskaitot kioska īpašnieku.

-   Tāpēc tu domā, ka patiesībā kāds zināja par viņas pazušanu, bet nevēlējās par to ziņot. Līdz ar to tu norādi, ka šie cilvēki varēja būt saistīti ar viņas pazušanu. Vai es pareizi sapratu?

Roze sasita kopā papēžus un salutēja. Jā, jūsu eminence.

-   Nu, nu. Un tagad jūs apgalvojat, ka tajās dienās bija neparasti daudz pazudušo, kas nav atrasti, vai tā, Asad?

-          Jā, un nu mums ir vēl viens, kas nav atrasts, Asads sacīja.

-    Mēs pasūtījām vēl vienas nedēļas avīzes, lai būtu droši, vai tur nav kāda, kurš neparādās sarakstos, ko saņēmām no policijas apgabaliem.

Pēdējo teikumu Karls pārdomāja divreiz. Tātad tagad mums, ieskaitot Ritu, ir… pieci cilvēki, kas tā arī vairs neuzradās? Pieci bez pēdām pazuduši cilvēki divu nedēļu laikā, ja?

-Jā, tajās divās nedēļās, uz kurām mēs koncentrējāmies, visā valstī meklēšanā bija izsludināti piecdesmit pieci, bet pēc desmit mēnešiem šie pieci vēl nebija atrasti. Un nav atrasti joprojām, pēc divdesmit trim gadiem. Roze pamāja ar galvu. Man šķiet, ka tas ir gandrīz vai Dānijas rekords ar tik daudziem pazudušajiem dažās dienās.

Karls mēģināja novērtēt tumšos lokus viņai zem acīm. Vai tas bija nogurums vai ari vienkārši dienas gaitā pārvietojusies skropstu tuša?

-   Parādi! viņš teica un ar pirkstu pārbrauca pār Rozes sarakstu.

Tad paņēma pildspalvu un izsvītroja vienu no vārdiem. Viņu

mēs varam izlaist, viņš sacīja un norādīja uz sievietes vecumu un pazušanas apstākļiem.

-   Jā, mums ari šķita, ka viņa ir par vecu, Asads piekrita. Un to es saku, lai gan mana tēva māsa ir divus gadus vecāka, būs astoņdesmit pieci uz Ziemassvētkiem, tomēr viņa cērt malku visu garo dienu.

“Tik daudz tukšu vārdu,” Karls nodomāja. Paklau, Asad! Šai sievietei bija demence, un viņa pazuda no pansionāta, tāpēc es nedomāju, ka viņa cirta malku. Bet pārējie sarakstā? Vai viņus jūs pārbaudījāt? Vai ir kāda saistība starp viņiem un Ritas Nilsenas pazušanu?

Šajā brīdi abi pasmaidīja. Ak tu tētīt, kā viņi smaidīja!

-   Nu tad stāstiet! Kas tur ir?

Asads iedunkāja Rozei sānos, tātad to bija pamanījusi viņa.

-   Kāds advokāts Filips Nērvigs no advokātu firmas “Nērvigs & Senderskovs” Korsērā, viņa sacīja. Dienu pirms viņa pusaugu meitas svarīgākās rokasbumbas spēles tajā gadā Nērvigs paziņojis, ka meitai viņa vietā diemžēl jāņem līdzi māte, lai arī viņš sen bija apsolījis sēdēt skatītāju rindās. Par iemeslu viņš minējis tikai kādu ārkārtīgi svarīgu tikšanos Kopenhāgenā, kuru nevarot pārcelt.

-   Un viņš pazuda?

-   Jā. Viņš tajā rītā aizbrauca no Halsskovas ar vilcienu un acīmredzot nokļuva Centrālajā stacijā ap pusvieniem, un viss. Kā zemē iekritis.

-   Vai kāds ir redzējis viņu izkāpjam no vilciena?

-Jā. Daži, kas brauca no Korsēras, viņu pazina. Viņš aktīvi darbojās vairākās Korsēras biedrībās, tāpēc daudzi vietējie zināja, kas viņš ir.

-   A, tagad man mazliet ataust gaisma, Karls teica, ignorēdams puņķus, kas joprojām lēni slīdēja pa nāsīm. Pazūd pazīstams Korsēras advokāts. Jā, par šo lietu daudz rakstīja. Vai viņu vēlāk neatrada kādā Kopenhāgenas kanālā?

-   Nē, viņš pazuda pavisam, Asads sacīja. Tu laikam domā citu vīru.

-   Vai šī lieta jau karājās pie mūsu dēļa, Asad?

Palīgs pamāja ar galvu. Tātad starp to un Ritas Nilsenas lietu jau bija novilkta sarkana aukliņa ar baltām svītrām.

-   Es redzu, ka tev tajā papīrā kaut kas ir par šo lietu. Kas tur rakstīts par Nērvigu, Roze?

-   Viņš piedzima 1925. gadā, viņa paspēja pateikt.

-    1925? Ak debess! Karls iesaucās. Tad jau 1987. gadā viņam bija pāri par sešdesmit. Tas nu gan ir vecs tēvs pusaudzei, kura spēlē rokasbumbu.

-   Noklausies pārējo, pirms atkal mani pārtrauc, Kari, Roze gurdi sacīja. Viņas acu kustības tagad sāka līdzināties tām, ko pielietoja novecojušas rokdziedātājas, viegli izvalbīti acāboli zem milzīgām, tušas smaguma noliektām skropstām. Pēc brīža Roze noteikti aizmigs viņu acu priekšā.

-   Viņš piedzima 1925. gadā, viņa atkārtoja. 1950. gadā Orhūsā pabeidza jurisprudences studijas. Advokāta palīgs firmā “Laursens & Bonde” Vallensbekā no 1950. līdz 1954. gadam. Neatkarīgs advokāts 1954. gadā Korsērā, tiesības pārstāvēt klientus Valsts tiesā 1965. gadā. Apprecējies ar Sāru Jūliju Enevoldsenu 1950. gadā un šķīries no viņas 1973. gadā. Laulībā divi bērni. Pēc tam 1974. gadā apprecējies ar savu sekretāri Mīi Hansenu. Viņiem ir viens kopīgs bērns, meita Sesilija, dzimusi tajā pašā gadā.

Šajā vietā Roze zīmīgi palūkojās augšup zem tumšajām uzacīm. Tad, lūk, kā. Tāpēc viņš bija tik vecs tēvs. Atkal jau stāsts par seksu ar sekretāri. Filips Nērvigs acīmredzot bija vīrs, kurš zināja, ko grib.

-   Viņš vairākas reizes kandidēja uz vietējo sporta biedrību priekšsēdētāja amatu un tika ievēlēts uz trim periodiem. Visbeidzot, viņš bija gan tur, gan draudzes padomē līdz pat 1982. gadam, kad bija spiests pamest šos posteņus, apsūdzēts par krāpšanu savā advokāta praksē. Lieta nonāca tiesā, bet viņu nenotiesāja, jo pierādījumi bija nepilnīgi. Tomēr Nērvigs zaudēja daudz klientu, un, kad pēc pieciem gadiem viņš pazuda, viņam bija atņemta vadītāja apliecība par braukšanu dzērumā un viņš bija lielos parādos.

-   Hmm. Karls pastiepa uz priekšu apakšlūpu un nodomāja, ka šobrīd kāda cigarete veicinātu gan veselību, gan prāta darbību.

-   Nē, Kari. Pat nedomā tagad smēķēt, Roze sacīja.

Karls apjucis paskatījās uz viņu. Kā, ellē…?

-   Ē, es nemaz netaisījos, Roze. Viņš nokremšļojās, jo tagad juta kņudoņu arī kaklā. Saki man, Asad: vai tev tur patvārī nav kāda tēja?

Brūnās acis uz mirkli iemirdzējās, bet tad palīgs atkal sašļuka.

-   Ai nē. Bet tu vari dabūt manu labo kafiju. Ko teiksi?

Karls norija siekalas. Tad nu gan gripa būtu aizbiedēta!

-   Ne pārāk stipru, Asad, viņš teica, skatīdamies lūdzošām acīm. Pēdējā reizē kafija bija izmaksājusi pusi tualetes papīra rullīša. Šoreiz viņš nevēlējās riskēt.

-   Tātad šīs lietas saista tikai tas, ka abi cilvēki pazūd aptuveni līdzīgos apstākļos, Karls prātoja. Viņiem abiem tajā dienā ir jādodas uz Kopenhāgenu. Mēs nezinām, kurp dodas Rita Nilsena, bet Nērvigs ir skaidri pateicis, ka viņam ir tikšanās. Tas nu gan nav daudz, Roze.

-   Tu esi aizmirsis laiku, Kari. Viņi pazūd vienā datumā un gandrīz vienā laikā. Tas taču ir dīvaini.

-   Neesmu gluži pārliecināts, Roze. Kas ir divās pārējās lietās sarakstā?

Roze ielūkojās papīrā. Te ir Vigo Mogensens, par kuru mēs neko nezinām. Viņš vienkārši pazuda. Pēdējo reizi redzēts ostā Lundeborgā, kur uzņēma kursu uz Lielo Beltu savā mazajā kuterī.

-   Vai viņš bija zvejnieks?

-   Njā, tā bija tikai neliela laiva. Viņam agrāk bija kuteris, bet to nodeva lūžņos. Noteikti kaut kādas ES kvotu blēņas.

-   Vai viņa laivu atrada?

-Jā, Vamemindē. To bija nospēruši daži poļi, kas apgalvoja, ka laiva ilgu laiku stāvējusi Jullingē, pirms viņi to paņēmuši. Katrā ziņā viņiem nelikās, ka to varētu saukt par zādzību.

-   Ko teica ostas darbinieki Jullingē?

-   Viņi teica, ka tā neesot taisnība. Nekādas laivas nav bijis.

-   Varbūt poļi nolaupīja laivu un izmeta Mogensenu pār bortu?

-   Nē, viņiem bija darbs Zviedrijā no 1987. gada augusta līdz oktobrim. Tātad viņi nemaz nebija Dānijā tajā laikā, kad Mogensens pazuda.

-   Cik liela bija tā laiva? Vai tā varēja kaut kur stāvēt nepamanīta?

-   To mēs kaut kad noskaidrosim, atskanēja balss no durvju puses; tur stāvēja Asads ar visglītāko paplāti no izcakotas sudraba imitācijas. Karls ar šausmām uzlūkoja kafijas tasīšu izmēru. Jo mazākas, jo ļaunāk. Un šīs bija ļoti mazas.

-   Priekā, Kari! Asads sacīja, lūkodamies ar drudža izmocītām acīm un līdzinādamies cilvēkam, kuram nepieciešama mākslīgā elpināšana.

Karls izdzēra kafiju vienā malkā un nodomāja, ka nav jau tik ļauni, bet šī sajūta ilga tikai četras sekundes. Pēc tam viss organisms reaģēja tā, it kā viņš būtu ieņēmis rīcineļļas un nitroglicerīna maisījumu.

-   Laba, ne? Asads teica.

Nav nekāds brīnums, ka viņa acis bija sarkanas.

-   Okei, Karls nosprauslojās. Vigo Mogensenu mēs uz brīdi noliksim malā. Mana oža teic, ka šo lietu nevajag saistīt ar Ritu Nilsenu. Vai mums pie dēļa ir Vigo Mogensena lieta, Asad?

Palīgs papurināja galvu. Tur secināja, ka tas droši vien ir nelaimes gadījums ar noslīkšanu. Priecīgs vīrs, kam patika iemest pa mēriņam. Nebija jau liels klenderis, tikai tāds iemetējs.

-   Plenderis, Asad. To sauc par plenderi, un neprasi man, kāpēc. Kas mums vēl ir? Karls paskatījās uz Rozes papīru un centās apspiest nelabumu, kad kafijas substance sasniedza kuņģi.

-           Vēl mums ir viņa, Roze sacīja, norādīdama uz kādu vārdu.

-   Te rakstīts: Gite Čārlza. Dzimusi 1934. gadā Torshavnā. Tirgotāja Alistera Čārlza meita. Tēvs pēc kara bankrotēja, vecāki izšķīrās, un tēvs devās atpakaļ uz Aberdīnu, bet Gite, viņas māte un jaunākais brālis pārcēlās uz Vejli. Tad viņa kādu laiku mācījās medicīnas māsu skolā, bet tika izslēgta un iestājās darbā psihiatriskajā slimnīcā Brejningā. Pēc tam strādāja par māsu palīdzi dažādās vietās visā valstī un beigās nokļuva slimnīcā Samsē.

Roze lēnām māja ar galvu, lūkodamās zemāk tekstā.

-   Turpmākais ir ļoti tipiski tādiem cilvēkiem, kas vienkārši kādu dienu pazūd, viņa turpināja. Paklausies šo. Strādā Tranebjergas slimnīcā Samsē no 1971. līdz 1980. gadam un šķietami visiem patīk, lai gan pāris reižu ierodas darbā piedzērusies. Gite Čārlza saņem palīdzību alkohola atkarības ārstēšanā, un viss iet labi, līdz kādu dienu viņu pieķer zogam medicīnisko spirtu. Izrādās, ka viņai ir pavisam nekontrolējama alkohola problēma, un viņu nekavējoties atlaiž. Pēc dažiem mēnešiem Čārlzu pieņem darbā mājas aprūpes dienestā, kur viņa ar riteni brauc pie salas slimajiem un vecajiem cilvēkiem un viņus labi aprūpē līdz dienai, kad atklājas, ka viņa tos apzog, un tad viņu atkal atlaiž. No 1984. gada līdz pazušanas brīdim Čārlza ir bez darba un dzīvo no sociālā pabalsta. Tā nu gluži nav spīdoša karjera.

-   Pašnāvība?

-   Tā pieņēma. Viņa ir redzēta ar prāmi dodamies uz Kalundborgu un izkāpjam krastā, un tas ir viss. Bija glīti ģērbusies, bet neviens ar viņu nerunāja. Un lietu ielika atvilktnē.

-   Tad jau ari šī lieta laikam nekarājas pie mūsu tāfeles, Asad?

Asads papurināja galvu. Jocīgā pasaulē mēs dzīvojam, viņš

noteica.

Jā, nudien. Un jocīgā kārtā šķita, it kā Karla slimība mazliet atkāptos, bet viņa zarnas tupēja uz ceļiem un lūdzās žēlastību.

-   Vienu mirklīti, Karls sacīja un izlidoja gaitenī tualetes virzienā. Mazi, šļūcoši solīši ar sasprindzinātu dibenu. Nolādēts, tā nu bija pēdējā reize, kad viņš dzēra šito mēslu.

Karls apsēdās tualetē, nolaidis bikses līdz potītēm un atspiedis pieri pret ceļiem. Kā gan bija iespējams tik ātri izdalīt to, ko viņš tik ilgi ēda? Šī bija viena no mīklām, ko viņam patiesībā negribējās atrisināt.

Viņš noslaucīja sviedrus no pieres un mēģināja domāt par kaut ko citu. Fakti katrā ziņā kavējās prātā, tieši pa rokai. Zvejnieks no Fīnas. Māsu palīdze. Prostitūta no Koldingas un advokāts no Korsēras. Ja starp šīm lietām vispār bija kāda saistība, tad lai viņu sauc par muļķi. Statistika taču bija dīvaina lieta, tāpēc nebija gluži neticami, ka vienā un tajā pašā nedēļas nogalē neatkarīgi cits no cita bez pēdām pazūd četri cilvēki. Kāpēc ne?

Tāda taču bija sagadīšanos daba. Tās parādījās tur, kur vismazāk tika gaidītas.

-   Mēs kaut ko atradām, Kari, atskanēja balss otrpus tualetes durvīm.

-   Vienu mirkli, Asad, es tūlīt būšu, Karls teica, tā nepavisam nedomādams. Viņš neparko necelsies, līdz krampji vēderā nebūs rimušies. Viņš negrasījās riskēt.

Karls dzirdēja durvis uz gaiteni aizcērtamies un brīdi sēdēja un elpoja dziļi un mierīgi, līdz peristaltiskās kustības uz kādu laiku pierima. Viņi kaut ko ir atraduši.

Un Karls domāja tā, ka smadzenes kūpēja, labi zinādams, ka tur kaut kas slēpjas, tikai nezinādams, kas. Šo nojautu bija izprovocējis kaut kas Gites Čārlzas lietā. Bet kas?

Tomēr vienu viņš šajās četrās lietās bija ievērojis, un tas bija pazudušo vecums. Ritai Nilsenai bija piecdesmit divi. Filipam Nērvigam sešdesmit divi. Gitei Čārlzai piecdesmit divi. Vigo Mogensenam piecdesmit četri. Ne gluži tipisks vecums, kad pazust bez pēdām. Tas mēdza notikt agrāk, kad cilvēks bija jauns, traks un emocionāls. Un vēlāk, kad nomāca slimības, vientulība un vilšanās dzīvē. Taču šie cilvēki nebija ne jauni, ne veci, viņi visi bija tā pa vidu, un tomēr no tā neko nevarēja secināt. Kā jau teikts, statistika nebija paredzama.

Pēc pusstundas Karls aizsprādzēja siksnu, ar sāpīgu pēcpusi un noteikti par kilogramiem diviem vieglāks.

-   Tava kafija ir pārāk stipra, Asad, viņš sacīja, apsēzdamies biroja krēslā.

Tas nekauņa iesmējās. Ne jau mana kafija, Kari. Tu vienkārši esi noķēris to pašu, ko mēs. Klepo, šķaudi, dirs kā no ložmetēja, un acis arī varbūt apsarks. Tas ilgst divas dienas, bet tev jau iet ātrāk. Pārvaldē uz poda ir sēdējuši visi, laikam izņemot Rozi. Viņai droši vien ir dzelzs veselība kā kamielim. Tu vari to radījumu barot ar slāpekļa bumbām un Ebolas vīrusu, bet tas tik kļūst resnāks.

-   Kur viņa ir, Asad?

-   Skatās internetā. Bet tūlīt būs klāt.

-   Ko jūs atradāt? Karls apšaubīja Asada izskaidrojumu vēdera problēmām, jo spazmas atgriezās, līdzko viņš paskatījās uz kafijas tasīti. Tieši tāpēc viņš Asadam par izbrīnu apklāja to ar papīra lapu.

-   Nu, par to Giti Čārlzu. Viņa vienā vietā bija strādājusi ar jukušiem cilvēkiem. To mēs atradām.

Karls piešķieba galvu. Un? viņš teica, izdzirdīs papēžu klaudzoņu gaitenī.

Roze iegāzās kabinetā, un viņas seja bija atplaukusi platā smaidā. Mums ir saistība starp Ritu Nilsenu un Giti Čārlzu, un šī saistība ir šeit, viņa sacīja un pielika pirkstu pie melnbaltas kartes izdrukas.

Tur bija rakstīts Sprogē.

14 .nodaļa

Augusts, 1987

VIŅA SĒDĒJA KĀ PIELĪMĒTA pie sola un lūkojās uz bunkuru Korsgādē. Tagad vairs nebija palicis ilgi, līdz garām nāks narkomāns ar savu neglīto jaukteni.

Suni sauca par Sātanu, un tieši tāds tas arī bija. Vakar nezvērs bija sagrābis kokerspanielu un palaidis to vaļā tikai pēc veikla spēriena, ko viņam raidīja puisis kārtīgās koka tupelēs. Protams, narkomāns draudēja puisi piekaut un uzrīdīt viņam suni, bet no tā nekas nesanāca. Bija pārāk daudz skatītāju, un Nete bija viena no viņiem.

Nē, tas suns nebija pelnījis staigāt pa pilsētu, Nete nodomāja un tāpēc tagad bija nolēmusi nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu.

Desā, kas bija nolikta Korsgādes galā pie vecā kara laiku betona bunkura, bija iešļircināts tik daudz melnās driģenes ekstrakta, ka ar to vajadzētu pietikt. Rijīgais lops nespētu atturēties, jo desa atradās tieši tur, kur tas mēdza ošņāties, lai paceltu kāju. Ja tāds suns dabūja zobos ēdienu, nekāds spēks uz zemes nespētu to atņemt. Nete arī nedomāja, ka suņa saimnieks to gribētu, jo viņš tik ļoti neraizējās par sava suņa rakņāšanos atkritumos kā citi suņu īpašnieki, un tomēr.

Nete gaidīja tikai dažas minūtes, kad ieraudzīja elsojošo nezvēru velkam savu saimnieku pa Peblinges Doseringas celiņu. Pagāja mazāk nekā desmit sekundes, līdz tas saoda laupījumu un ar ātru kampienu bija iesūcis desu rīklē.

Cik Nete redzēja, suns to nemaz nesakošļāja.

Kad tie abi pagāja viņai garām, Nete mierīgi piecēlās, iegaumēja laiku rokaspulkstenl un kliboja nopakaļ.

Viņa zināja, ka vīrietis nav spējīgs pieveikt lielo gabalu ap visiem četriem ezeriem, bet pietiktu ari ar mazāku. Pastaiga ap Peblinges ezeru šajā tempā prasīja stundas ceturksni, un ar mikstūras stipro koncentrāciju vajadzētu pilnībā pietikt.

Jau uz Karalienes Luīses tilta izskatījās, ka suns nespēj noturēt virzienu. Katrā ziņā narkomāns vairākas reizes parāva pavadu, taču stūrgalvīgais lops apjucis grozīja purnu.

Otrpus tiltam vīrietis vilka suni lejup uz taku pie ezera un sāka uz to kliegt, it kā suns neklausītu tikai aiz spītības, taču viņš rimās, kad suns sāka uz viņu rūkt un atieza zobus.

Šajā stāvoklī abi sastinguši stāvēja minūti vai divas, bet Nete atspiedās pret tilta greznajām margām un izlikās, ka viņu ir aizgrābis skats uz ezeru un Ezera paviljona restorānu.

Taču aizgrābtībai bija cits iemesls. Ar acs kaktiņu viņa redzēja, kā suns smagi apsēžas un apmulsis skatās apkārt, it kā vairs nesaprastu, kur ir augša un kur apakša. Mēle tagad karājās ārā no mutes, un tas bija viens no simptomiem.

“Pēc brīža tas ielēks ūdenī, lai padzertos,” Nete nodomāja, bet suns to nedarīja. Šis brīdis jau bija garām.

Tikai tad, kad suns novēlās uz sāniem, sāka sprauslāt un pēdīgi gulēja pavisam klusu, tas muļķis pavadas otrā galā saprata, ka te kaut kas nepavisam nav labi.

Ar apjukuma un bezspēcības izteiksmi sejā viņš vilka pavadu un sauca: Sātan, nāc nu!

Taču Sātans nekur negāja. Desa un melnā driģene bija padarījušas savu.

Bija pagājušas nepilnas desmit minūtes, un viss bija tā, kā tam jābūt.

NETE STUNDU BIJA SĒDĒJUSI un klausījusies pa radio klasisko mūziku, jo tā nomierināja un palīdzēja konstruktīvi domāt. Tagad viņa bija redzējusi driģenes iedarbību un par to vairs nebija jāraizējas. Atlika tikai jautājums, vai apmeklētāji precīzi ievēros laiku, kādā bija aicināti ierasties. Katrā ziņā viņa nešaubījās, ka visi uzķersies. Desmit miljoni tomēr bija ļoti, ļoti liela nauda, un kurš gan Dānijas karalistē nezināja, ka viņai ir tik un vēl daudz, daudz vairāk? “Nē, viņi uzķersies,” Nete domāja, kad radio sākās ziņu izlaidums.

Ziņas nešķita satraucošas. Baznīcas lietu ministrs viesojās VDR, un tikko bija sākusies tiesas prāva pret kādu izraēlieti, kas bija atklājis noslēpumus par atomieročiem.

Nete piecēlās, lai dotos uz virtuvi pagatavot pusdienas, kad izdzirdēja pieminam Kurta Vada vārdu.

Viņa nodrebēja, it kā būtu sadurta ar kaut ko asu. Aizturēja elpu, it kā tas būtu vienīgais glābiņš.

Balss bija tāda pati kā pirms diviem gadiem. Augstprātīga, skaidra un pašpārliecināta. Tomēr temats bija jauns.

-   “Tīrās līnijas” nozīmē daudz vairāk nekā tikai pretestību sabiedrības mīkstmiesībai imigrantu jautājumos. Mūs uztrauc arī dzemdības zemākajās un vājākajās sabiedrības grupās. Vienalga, vai viņi būtu piedzimuši garīgi neattīstīti, kļuvuši par narkomāniem vai mantojuši antisociālas noslieces, sociāli nelabvēlīgu vecāku bērni rada ļoti lielu daļu no problēmām, ar ko mums valstī ik dienas jācīnās un kas maksā miljardus, viņš sacīja, neļaudams žurnālistam iespraukties pa vidu. Padomājiet tikai, ko mēs ietaupītu, ja noziedzniekiem nebūtu tiesību radīt bērnus. Sociālā aprūpe taču kļūtu gandrīz lieka. Cietumi paliktu tukši. Vai, piemēram, ja mums nebūtu šo milzīgo izdevumu imigrantiem bezdarbniekiem, kuri tikai lielo pabalstu dēļ atvelk šurp visu ģimeni un piepilda mūsu skolas ar bērniem, kas nesaprot ne mūsu valodu, ne paražas. Padomājiet, ko tas nozīmētu, ja lielai ģimenei, kas pārtiek no pabalstiem un pamet novārtā bērnu audzināšanu, piepeši vairs nebūtu tiesību tā vairoties. Laist pasaulē bērnus, ko viņi paši nekādā veidā nespēj apgādāt. Jo runa ir par…

Nete smagi apsēdās uz krēsla un lūkojās uz kastaņkoku lapotnēm.

Viņā viss sagriezās otrādi. Kas viņš tāds bija, ja uzdrošinājās spriest tiesu, kuram būs dzīvot un kuram ne?

Protams, Kurts Vads.

Mirkli Netei šķita, ka viņa izvemsies.

NETE STĀVĒJA TĒVA PRIEKŠĀ. Tik tumšu seju Nete viņam nekad vēl nebija redzējusi. Tumšu un sarūgtinātu.

-   Es tevi aizstāvēju visu skolas laiku, vai tu saproti, Nete?

Viņa pamāja ar galvu. To viņa labi zināja. Vairāk reižu, nekā

viņa spēja saskaitīt, abi bija izsaukti uz sarunām tumšajā klasē, un tēvs sākumā bija protestējis pret direktores un skolotājas draudiem, bet pamazām tiktāl atmaidzis, lai uzklausītu apsūdzības un solītu labošanos Netes vietā. Jā, viņš noteikti mācīs meitu bīties Dieva un padomāt, kādus vārdus viņa ņem mutē. Jā, viņš noteikti vedīs meitu uz labāka ceļa un labos viņas nevaldāmo uzvedību.

Taču Nete nekad nesaprata, kā tēvs pats varēja tik rupji lamāties un kāpēc bija tik aplami runāt par mātītēm un tēviņiem, ja it viss saimniecībā rādīja pretējo.

-   Viņi saka, tu esot tik dumja un rupja, ka samaitājot visus sev apkārt, tēvs sacīja. Tevi izmeta no skolas, un es sameklēju vienu dāmu, kas tevi mācīja, lai gan tas nebija lēti. Ja tu vismaz būtu iemācījusies lasīt, bet arī to tu nespēji. Kur vien eju, cilvēki skatās uz mani ar nepatiku. Es esmu tas zemnieks, kura meita dara pilsētai kaunu. Mācītājs, skola, visi izvairās no tevis un līdz ar to arī no manis. Tu neesi iesvētīta un tagad turklāt esi grūta un apgalvo, ka to esot izdarījis tavs brālēns.

-   Tā arī ir. Mēs to izdarījām kopā.

-   Bet tā taču nav, Nete! Tage apgalvo, ka viņam ar tevi nekā neesot bijis. Tad kurš ir vainīgais?

-   Tage un es abi kopā.

-   Meties ceļos, Nete!

-   Bet…

-   ZEMĒ!

Viņa darīja, ko tēvs licis, un noskatījās, kā viņš smagiem soļiem aiziet pēc maisiņa uz galda.

-   Ņem, viņš teica un nobēra risu graudiņus viņai priekšā uz grīdas tasītes lieluma kaudzē. Ēd!

Tad viņš nolika blakus ūdens krūzi. Un dzer!

Nete paskatījās apkārt. Uz fotogrāfiju, kurā māte stāvēja smaidīga un trausla savā līgavas kleitā, uz bufeti ar šķīvjiem un uz sienas pulksteni, kas jau sen bija apstājies. Nekas šajā istabā viņu nemierināja, nekas nepiedāvāja izeju.

-   Pasaki, ar ko tu pisies, Nete, vai ēd!

-   Ar Tagi. Tikai ar viņu.

-   Še! Tēvs nošņācās un drebošām rokām iebāza pirmo risa graudiņu sauju viņai mutē.

Risi ķērās Netei kaklā, lai gan viņa dzēra, cik spēja. Tie dūrās arvien stiprāk ik reizi, kad vajadzēja norīt. Mazie, smailie graudiņi, kas atradās uz grīdas.

Kad tēvs apslēpa seju plaukstās un sāka raudāt un lūgties, lai Nete pastāsta, kurš viņu padarījis grūtu, viņa pielēca kājās, saplēsdama ūdens krūzi. Četri soļi līdz durvīm, un viņa bija ārā, drošībā. Ātra, veikla, turklāt pazina apkārtni labāk par citiem.

Nete dzirdēja tēva saucienus aiz muguras un vēlāk viņa kliedzienus tālumā, taču tie viņu neapturēja. Toties apturēja sāpes vēderā, kad risi sāka uzsūkt kuņģa sulu un šķidrumu. Kuņģis izspīlējās, un viņa atgāza galvu un tvēra pēc gaisa.

-Tas bija Taaaaageeee! viņa kliedza pār meldriem un upi, kas plūda viņai garām. Un tad nokrita ceļos un piespieda dūres tik cieši pie vēdera, cik vien spēja. Tas mazliet atviegloja sāpes, taču kuņģis joprojām pletās, un viņa rīstījās un bāza pirkstus rīklē, bet nekas nelīdzēja.

-   Tas bija Tage, māt, pasaki tēvam! Nete raudāja, pavērsusi acis pret debesīm. Taču pretim neraudzījās māte. Tie bija pieci zēni ar makšķerēm.

-   Tā ir viņa, Pipeļu Nete! iesaucās viens no zēniem.

-   Pipeļu Nete, Pipeļu Nete! citi piebalsoja.

Nete aizvēra acis. Viss viņā šķita aplam. Pakrūtē un vēderā. Vietās, par kuru eksistenci savā augumā viņa nekad nebija nojautusi. Tagad viņa pirmo reizi sajuta dobjos dūrienus aiz vienas acs augšup gar galvaskausa izliekumu, pirmo reizi saoda pati savus sviedrus. Un viss viņā centās izkliegt sāpes ārā un padarīt augumu atkal vienotu.

Tomēr Nete nekliedza, lai cik ļoti to gribēja, un nespēja arī atbildēt, kad zēni pajautāja, vai viņa nepaceltu kleitu, lai viņi varētu ieraudzīt ko vairāk.

Nete labi dzirdēja cerību viņu vārdos. Tieši tagad viņi uz mirkli atklājās tādi, kā bija: mazi, dumji, nezinoši iesvētību vecuma puišeļi, kas vienmēr bija darījuši tā, kā tēvs lika, un nekā citādi. Tas, ka Nete neatbildēja, viņus ne tikai sadusmoja, bet arī apmulsināja, un tas bija visļaunākais, ko viņiem varēja nodarīt.

-   Viņa ir cūka! iesaucās viens no viņiem. Viņu vajag nomazgāt upē.

Un zēni bez brīdinājuma satvēra Neti aiz kājām, pleciem un vidukļa un no visa spēka iemeta upē.

Visi dzirdēja dobjo skaņu, kad Nete ar vēderu uzkrita uz kāda akmens, un visi redzēja, kā viņa kūlās ar rokām, kamēr asinis sāka iekrāsot ūdeni sarkanu viņai starp kājām.

Taču neviens neko nedarīja. Ak nē, darīja gan. Aizlaidās.

Un tur, aukstajā ūdenī, atskanēja kliedziens.

Kliedziens viņu izglāba, jo tēvs gāja uz skaņu, izvilka Neti no ūdens un aiznesa mājās. Stiprās rokas piepeši kļuva saudzīgas. Arī viņš bija ieraudzījis asinis un sapratis, ka viņa vairs nespēj aizstāvēties.

Viņš ielika Neti gultā, atvēsināja viņas vēderu ar slapjām lupatām un lūdza piedošanu par savu nesavaldību, bet meita neatbildēja. Sāpju dūrieni galvā, vēderā un kuņģī to vienkārši neļāva.

Pēc tam viņš nekad vairs nejautāja, kurš uztaisījis viņai bērnu, jo bērna vairs nebija. Arī Netes mātei bija bijuši spontānie aborti, tas nebija nekāds noslēpums, un šie simptomi neļāva kļūdīties. Pat Nete to zināja.

Vakarā, kad Netes piere kļuva pavisam karsta, tēvs izsauca dakteri Vadu. Pēc stundas viņš atnāca kopā ar savu dēlu Kurtu, šķietami nejuzdamies pārsteigts par Netes stāvokli. Dakteris tikai konstatēja, ka viņa ir paslīdējusi un iekritusi upē, kā viņš jau dzirdējis no citiem un tagad redzot. Slikti, ka meitene ir asiņojusi, viņš sacīja un apjautājās tēvam, vai viņa ir stāvokli. Viņš pat nepapūlējās meiteni izmeklēt.

Nete skatījās uz tēva seju, kad viņš papurināja galvu, sastindzis no kauna un apjukuma.

-   Tas taču būtu nelikumīgi, tēvs klusi teica. Protams, ne. Nevajag iesaistīt policiju. Nelaimes gadījums ir nelaimes gadījums.

-   Tu noteikti atlabsi, sacīja daktera dēls, pārāk ilgi glāstīdams Netes roku, un viņa pirkstu gali pavisam viegli un nemanīti pieskārās mazajām krūtīm.

Tā bija pirmā reize, kad Nete redzēja Kurtu Vadu un jau tad sajuta nepatiku pret viņu.

Vēlāk tēvs ilgi skatījās uz Neti, iekams saņēmās un nolēma izpostīt viņas un savu dzīvi.

-   Es vairs ilgāk nevaru tevi te paturēt, Nete. Mums jāatrod tev audžuģimene. Es rīt runāšu ar sociālo dienestu.

KAD RADIO INTERVIJA ar Kurtu Vadu bija galā, Nete, saraukusi uzacis, ilgi sēdēja uz krēsla dzīvojamā istabā. Pat Karla Nilsena “Fīnas pavasaris” un Baha prelūdijas nespēja dāvāt viņai mieru.

Nezvērs bija guvis iespēju runāt radio. Žurnālists mēģināja viņu apturēt ar asiem jautājumiem, taču Vads bija izmantojis visu atvēlēto laiku, turklāt darījis to prasmīgi un atbaidoši pretīgi.

Visas idejas, ko viņš pārstāvēja toreiz, bija ne tikai neskartas, bet vēl pastiprinātas tādā mērā, ka Neti pārņēma šausmas. Kurts Vads pavisam publiski deklarēja savas darbības un organizācijas mērķus, kas tik acīm redzami piederējās pie cita laika. Laika, kad ļaudis cēla roku nacistu sveicienā, sasita papēžus un nogalināja vājprātīgā ticībā, ka daļa cilvēku ir labāki par citiem un tam līdzi nāk arī tiesības sašķirot cilvēci derīgajos un nederīgajos.

Par katru cenu vajadzēja panākt, lai šis nezvērs uzķeras uz āķa. Lai tas maksā ko maksādams.

Nete drebēja pie visām miesām, kamēr sameklēja Vada telefona numuru, un bija spiesta uzgriezt to vairākas reizes, līdz trāpīja pareizi.

Bija vajadzīgi trīs mēģinājumi, iekams līnija vairs nepūta aizņemtu signālu, tātad arī citi laikam bija dzirdējuši interviju, ja jau aktivitāte bija tik liela. Cerams, tie bija cilvēki, kas viņu tāpēc nicināja.

Taču Kurta Vada balss tā neizklausījās, kad viņš beidzot pacēla klausuli.

-   Kurts Vads, partija “Tīrās līnijas”, viņš sacīja bezgala nekaunīgi un tieši.

Kad Nete nosauca savu vārdu, Vads sašutis jautāja, kā Nete uzdrīkstoties tērēt viņa laiku ar savām vēstulēm un tagad ar šo zvanu.

Viņš grasījās nomest klausuli, bet Nete sakopoja visus spēkus un pavisam mierīgā balsī teica:

-   Esmu uz nāvi slima un gribēju tikai teikt, ka esmu samierinājusies ar to, kas notika starp mums. Es nosūtīju vēstuli, kurā rakstīju, cik liela summa tiks nodota jums vai biedrībām, kurās darbojaties. Nezinu, vai esat izlasījis manu vēstuli, bet katrā ziņā domāju, ka jums vajadzētu to izdarīt un labi pārdomāt, kas tajā rakstīts, jo laika nav daudz.

Tad viņa klusi nolika klausuli un skatījās uz indes pudeli, līdz migrēna pierima.

Bija palikušas tikai piecas dienas.

15 .nodaļa

Novembris, 2010

KARLS PAMODĀS ar nospiestu vaigu, saoda eksotisku smārdu un sev priekšā ieraudzīja pētīgu acu pāri un bārdas rugāju paklāju.

-    Lūdzu, Kari, Asads sacīja un pašūpoja kūpošu glāzi ar verdoši karstu šķidrumu.

Karls spēji atrāva degunu un sajuta stīvumu sprandā, it kā tas būtu iespiests skrūvspīlēs. Velns, cik pretīgi tā tēja oda!

Viņš paskatījās apkārt un atcerējās, cik vēlu bija ievilcies iepriekšējais vakars un cik nepievarams piepeši šķitis brauciens uz mājām. Tagad viņš paostīja padusi un to nožēloja.

-    īsta tēja no Rakas, Asads piesmakušā balsī teica.

-    Rakas? Karls atkārtoja. Izklausās šausmīgi. Vai tu esi pārliecināts, ka tā nav slimība? Kaut kas ar gļotām kaklā?

Asads pasmaidīja. Raka ir skaista pilsēta pie Eifratas upes.

-    Eifratas? Kurš ir dzirdējis par tēju no Eifratas? Un kurā valstī, ja drīkstu vaicāt?

-    Sīrijā, protams. Asads iebēra glāzē pāris karotīšu cukura un pasniedza glāzi Karlam.

-    Asad, cik es zinu, Sīrijā neaudzē tēju.

-    Zāļu tēja, Kari. Tu šonakt traki daudz klepoji.

Karls izstaipīja spranda muskuļus, bet tas nelīdzēja, drīzāk kļuva vēl sliktāk. Un Roze? Vai viņa aizbrauca mājās?

-    Nē. Viņa lielāko daļu nakts notupēja tualetē. Tagad ir viņas kārta.

-    Vakar taču viņa nebija slima.

-   Saslima.

-   Kur viņa ir tagad?

“Cerams, jūdzēm tālu,” Karls nodomāja.

-   Viņa ir Karaliskajā bibliotēkā un skatās grāmatas par Sprogē. Kad nepļūtīja, viņa lasīja par to internetā. Te būs šis tas, Asads sacīja un pasniedza Karlam dažas saspraustas lapas.

-   Es vispirms gribētu mazliet nomazgāties, Asad.

-   Labi, un, kamēr lasīsi, vari ēst šitos, cik tik lien iekšā. Tie ir pirkti turpat, kur tēja. Ļoti, ļoti, ļoti labi.

“Šajā teikumā gan bija viens vai divi “ļoti” par daudz,” Karls nodomāja, pievērsis skatienu paciņai, kas bija izrotāta ar arābu zīmēm un cepuma attēlu, pie kura saminstinātos pat kuģa katastrofa cietušais.

-   Paldies, viņš pateicās un aizstreipuļoja uz tualetēm, lai apmazgātos pie krāna. Gan jau brokastis varēs dabūt citur. Līsai trešajā stāvā parasti atvilktnēs glabājās kādi gardumi.

Šo ceļu bija vērts mērot.

-   LABI, KA ATNĀCI, Līsa sacīja, atklādama priekšzobus satriecošā smaidā. Esmu atradusi tavu brālēnu Ronniju, un jāteic, ka tas nebija viegli. Tas vīrs maina adreses kā citi naktskreklus.

Karls iedomājās abus noplukušos T kreklus, ko pārmaiņus vilka pa nakti, un pūlējās izmest šo ainu no galvas. Kur Ronnijs ir tagad? viņš jautāja, cenzdamies neizskatīties tik nožēlojami.

-   Viņš ir noīrējis dzīvokli Vanlēsē, te būs mobilā numurs. Tas ir priekšapmaksas kartes numurs, lai tu zini.

Nolādēts! Vanlēse, kurai viņš brauca garām katru dienu. Ir nu gan maza pasaule!

-   Kur tad vecā īgņa, vai viņa arī saslimusi? Karls vaicāja, norādīdams uz Sērensena kundzes vietu.

-   Nē, viņu, tāpat kā mani, tik viegli nevar pieveikt. Līsa noplātīja rokas, norādīdama uz tukšajiem kabinetiem. Ne tā, kā tos kuslos vīriņus. Nē, Kata ir savos NLP kursos. Šodien ir pēdējā diena.

Kata? Sērensena kundzi taču nesauca par Katu.

-   Kata, vai tā ir Sērensena kundze?

Līsa pamāja ar galvu. Patiesibā Katarina, bet viņai labāk patīk Kata.

Karls pa kāpnēm nolīgoja uz pagrabu.

Trešajā stāvā bija pilnīgs trakonams.

-   VAI IZLASĪJI MANAS IZDRUKAS? Roze jautāja, ieraudzījusi Kārlu. Viņa neizskatījās labi.

-   Diemžēl ne. Vai tev nevajadzētu iet mājās, Roze?

-   Vēlāk, mums par kaut ko jāparunā.

-   Jā, tā jau man likās. Un kas tad ir ar to Sprogē?

-   Gite Čārlza un Rita Nilsena tur atradās vienā laikā.

-Jā, un… Karls sacīja, izlikdamies, ka nesaprot šo vārdu nozīmi, lai gan tā nebija. Tas bija sasodīti labs darbs, un to zināja viņi visi trīs.

-   Viņas noteikti bija pazīstamas, Roze teica. Gite Čārlza tur bija viena no darbiniecēm, bet Rita viena no ieslodzītajām.

-   Ieslodzītajām? Ko tu ar to domā?

-   Tu neko daudz nezini par Sprogē, vai ne, Kari?

-   Es zinu, ka tā ir sala starp Zēlandi un Fīnu, pār kuru ved Lielā Belta tilts. To redzēja no prāmjiem, kad tie kursēja pāri Lielā Belta šaurumam. Bāka salas vidū. Pakalns un daudz zāles.

-   Jā, un dažas mājas, vai ne?

-Jā, tas tiesa. Kopš pār salu iet tilts, šis ēkas ir ļoti skaidri saskatāmas, it īpaši, ja brauc no Zēlandes puses. Dzeltenas, vai ne?

Viņiem pievienojās Asads. Šoreiz glīti saķemmējies un akurāti saskrambātu seju. Varbūt vajadzētu ieguldīt naudu jaunā skuveklī?

Roze piešķieba galvu. Tu taču zini par sieviešu namu salā, Kari?

-Jā, protams. Tur uz laiku nosūtīja vieglas uzvedības sievietes, vai ne?

-   Jā, kaut kas tādā garā. Es stāstīšu īsi, tāpēc klausies, Kari, un tas attiecas arī uz tevi, Asad.

Roze pacēla pirkstu gaisā kā skolotāja. Tagad viņa bija savā elementā.

-   Tas sākās 1923. gadā ar kādu Kristiānu Kelleru, psihiatru. Viņš vairākus gadus bija vadījis slimnīcas garīgi slimajiem, tās tolaik sauca par Kellera dziednīcām, tostarp arī Brejningu. Viņš bija no tiem ārstiem, kas, akli ticot savai nemaldībai, domā, ka var novērtēt un atlasīt cilvēkus, kuri nespēj ieņemt tā saukto “piemēroto vietu” Dānijas sabiedrībā. Par pamatu viņa teorijām Sprogē iestādes dibināšanā noderēja tālaika eigēnikas un sociālās higiēnas priekšstati par “sliktu ģenētisko materiālu”, deģenerētu bērnu dzimšanu un daudz citu muļķību tādā garā.

Asads pasmaidīja. Eigēnika! Es zinu, kas tas ir. Tas ir, kad zēniem nogriež sēkliniekus, lai viņi varētu dziedāt augstās notis. Tādu bija daudz senajos harēmos Tuvajos Austrumos.

-   Tie bija einuhi, Asad, Karls izlaboja un tikai tad ievēroja Asada viltīgo sejas izteiksmi. Sasodītais ampelmanis!

-   Es tikai pajokoju, Kari. Šonakt to izlasīju. Eigēnika ir no grieķu valodas un nozīmē “laba izcelsme”. Es zinu. Tā mācība sadala cilvēkus pēc izcelsmes un vides. Viņš biedriski paplikšķināja Karlam pa plecu. Nekādu šaubu, ka Asads par šo tēmu zināja vairāk nekā Karls.

Tad Asada smaids nozuda. Un zini ko? Man tas riebjas, viņš sacīja. Riebjas, ka daži jūtas labāki nekā citi. Rasu pārākums, tu jau zini. Dalīt cilvēkus vērtīgākos un mazāk vērtīgos. Viņš tieši skatījās uz Kārlu. Tā bija pirmā reize, kad Asads pieminēja šādu tematu.

-   Bet tā jau ar cilvēku ir, vai ne? viņš piebilda. Vajag tikai justies daudz labākam par pārējiem, tad ir labi. Tas, pēc kā visi tiecas, vai ne?

Karls pamāja ar galvu. Tātad Asads bija piedzīvojis diskrimināciju uz paša ādas. Protams.

-   Tolaik pie vainas bija šarlatānisms, Roze turpināja. Patiesībā ārsti neko nezināja. Ja kāda sieviete bija uzvedusies antisociāli, viņa tūlīt nonāca uzmanības lokā. īpaši sievietes, kas bija mazliet “vaļīgas”, kā mēdz teikt. Viņām piedēvēja zemu seksuālo morāli un teica, ka viņas izplatot seksuāli transmisīvās slimības un dzemdējot bērnus deģenerātus. Lai no viņām atbrīvotos, sievietes nosūtīja uz Sprogē bez īsta sprieduma un uz nenoteiktu laiku. Acīmredzot ārsti domāja, ka viņiem ir tiesības un pienākums tā darīt, jo viņi taču bija normālie, bet šīs sievietes nenormālās.

Roze uz mirkli apklusa, lai piešķirtu nākamajam teikumam lielāku svaru.

-   Manuprāt, tie bija šaurpierīgi, pašpārliecināti, fanātiski dakteri, kas metās palīgā, ja kāda draudze gribēja tikt vaļā no sievietes, kura pārkāpa mietpilsoņu morāles principus. Un tādā veidā viņi sevi nostādīja Dieva vietā.

Karls pamāja ar galvu. Jā, vai paša velna vietā, viņš noteica.

-    Bet, godīgi sakot, man šķiet, ka sievietes, kas atradās salā, bija garīgi atpalikušas. Tas gan neattaisno tādu apiešanos, viņš steidza piebilst. Varbūt tieši otrādi.

-   Phē! Roze nicīgi nošņācās. Garīgi atpalikušas, jā, tā viņi teica. Varbūt tādas viņas bija saskaņā ar stulbajiem un primitīvajiem intelekta testiem, bet kas, ellē, viņi tādi bija, ka varēja atļauties saukt šīs sievietes par atpalikušām, ja viņas varbūt visu mūžu bija dzīvojušas bez pienācīgas izglītības? Lielākā dala bija vienkārši sociāli gadījumi, un punkts, bet pret viņām izturējās kā pret noziedzniecēm un mazvērtīgām būtnēm. Protams, viņu vidū bija jukušās vai garīgi atpalikušās, bet tādas ne tuvu nebija visas. Un, cik zinu, tad būt stulbam Dānijā nekad vēl nav bijis noziegums, jo citādi šodien valdībā nebūtu daudz tādu, kas staigā uz brīvām kājām. Tas bija pilnīgi nepieņemams pārkāpums. Cilvēktiesību tiesai un Amnesty International tur būtu, ko darīt, un pats ļaunākais ir tas, ka šādas lietas valstī turpinās vēl šodien. Padomā par visiem, kurus piesien pie gultas. Par tiem, kurus sazāļo un atstāj sapūt. Kuriem atsaka pilsonību tāpēc, ka viņi nespēj atbildēt uz smieklīgiem jautājumiem. Pēdējos vārdus Roze gandrīz izspļāva.

“Viņa nav izgulējusies, vai varbūt sākušās mēnešreizes,” Karls nodomāja, meklēdams kabatā cepumus, ar kuriem viņu bija apgādājusi Līsa.

Viņš piedāvāja vienu Rozei, bet viņa papurināja galvu. Nūjā, viņš bija aizmirsis, ka viņai sāp vēders. Tad piedāvāja cepumu Asadam, bet ari viņš atteicās. Lieliski, vairāk paliks pašam.

-   Paklausies, Kari! Sprogē bija sala, no kuras sievietes nevarēja tikt projām, tu saproti? Tas bija elles priekškambaris. Šīs sievietes uzskatīja par slimām, bet viņas nesaņēma nekādu ārstēšanu, jo tā nebija slimnīca. Tas nebija arī cietums, tāpēc viņas tur sēdēja nenoteiktu laiku. Dažas palika tur gandrīz visu dzīvi bez kontaktiem ar ģimeni vai citiem cilvēkiem ārpus salas. Un viss turpinājās līdz pat 1961. gadam. Tas taču ir noticis tavas dzīves laikā, Kari, tu to aptver? Nekādu šaubu, ka tagad bija pamodināta Rozes taisnības izjūta.

Karls jau grasījās protestēt, bet būtībā Rozei bija taisnība. Tas bija noticis viņa dzīves laikā, un tas viņu pārsteidza.

-   Labi. Viņš pamāja ar galvu. Tātad tas Kristiāns Kellers deportēja šīs sievietes uz Sprogē tāpēc, ka neuzskatīja viņas par piemērotām normālai dzīvei, vai tā? Un tāpēc tur nokļuva Rita Nilsena?

-Jā, es visu nakti lasīju par tiem briesmīgajiem cilvēkiem. Par Kelleru un viņa pēcteci Vildenskovu Brejningā. Viņi abi valdīja laikā no 1932. gada līdz diviem gadiem pirms iestādes slēgšanas 1961. gadā. Gandrīz četrdesmit gadu garumā tūkstoš piecsimt sievietes tika nosūtītas turp uz nenoteiktu laiku, un es varu tev apgalvot, ka tas nebija nekāds rožu dārzs. Nežēlīga apiešanās, smags darbs. Slikti izglītots personāls, kas uzskatīja tā sauktās “meitenes” par zemcilvēkiem, brutāli disciplinēja un uzraudzīja augu diennakti. Ja meitenes neuzvedās labi, tika izmantotas karcera kameras. Izolācija dienām ilgi. Lai šādai meitenei būtu cerība tikt prom no tās nolādētās salas, bija jārēķinās, ka viņu vispirms sterilizēs. Piespiedu kārtā! Viņām atņēma gan seksualitāti, gan dzimumorgānus, Kari! Roze atmeta galvu un iespēra pa sienu. Nolādēts, tas ir pilnīgi neaptverami!

-   Vai tu jūties labi, Roze? Asads jautāja, piesardzīgi uzlicis plaukstu viņai uz rokas.

-   Tā ir visļaunprātīgākā varas izmantošana, kādu iespējams iedomāties, Roze sacīja. Tādu sejas izteiksmi Karls viņai vēl nebija redzējis. Būt notiesātai uz dzīvi tukšā salā, kur vari sapūt. Mēs, dāņi, neesam ne sūda labāki par tiem, kurus visvairāk nicinām, viņa šņāca. Mēs esam tādi kā tie, kuri nomētā sievietes ar akmeņiem par neuzticību, kā nacisti, kas nogalināja jukušos un invalīdus. Vai to, kas notika Sprogē, nevar salīdzināt ar padomju psihiatrijas slimnīcām disidentiem vai institūcijām Rumānijā? Protams, var, jo mēs neesam ne sūda labāki!

Tad viņa pagriezās un nozuda tualešu virzienā. Tātad vēdera problēmas vēl nebija gluži beigušās.

-   Uff, Karls novilka.

-Jā, viņa par to Sprogē trakoja visu nakti, Asads klusi teica. Viņš negribēja riskēt, ka Roze to dzird. Patiesībā man šķiet, ka viņa uzvedas pārāk dīvaini. Varbūt drīz atsūtīs savā vietā Irsu.

Karls piemiedza acis. Šādas aizdomas brīžiem radās. Tev šķiet, ka Roze pati ir piedzīvojusi tādu apiešanos? Vai uz to tu mērķē, Asad?

Palīgs paraustīja plecus. Es tikai saku, ka viņai iekšā kaut kas grauž kā akmentiņš kurpē.

KARLS MIRKLI SKATĪJĀS uz telefona klausuli, pirms pacēla to un nospieda Ronnija numuru.

Kad signāli bija atskanējuši pietiekami daudz reižu, viņš nometa klausuli, pagaidīja divdesmit sekundes un piezvanīja vēlreiz.

-   Hallo! atskanēja vārga balss, ko bija nogurdinājis vecums, alkohols un vēlas naktis.

-   Sveiks, Ronnij! Karls sacīja.

Nekādas atbildes.

-   Te Karls.

Joprojām nekādas atbildes.

Tad viņš uzsauca mazliet skaļāk un pēc tam vēl mazliet skaļāk un beidzot sagaidīja kādu aktivitāti krācošu elpu un gļotainu klepu pēc tām sešdesmit cigaretēm, kuru nodeguļi noteikti tagad atradās pelnutraukā.

-   Ko tu teici, kas tu esi?

-   Karls, tavs brālēns. Sveiks, Ronnij!

Vēl viena klepus lēkme klausulē. Cik pulkstenis?

Karls ieskatījās pulksteni. Piecpadsmit pāri deviņiem

-   Piecpadsmit pāri deviņiem. Vai tu esi pilnīgi jucis? Es neesmu saņēmis no tevis ziņu desmit gadus, un tu piezvani pulksten deviņos! Ronnijs nometa klausuli.

Nekā jauna šai pasaulē. Karls iztēlojās brālēnu. Noteikti pliks, atskaitot zeķes, jo tās viņš nekad nevilka nost. Noteikti ari ļoti gari nagi un nevienmērīgi bārdas rugāji. Liels vīrs, kas vislabāk jutās pustumsā un paslēpies no saules, lai kurā pasaules malā atrastos. Ja viņam patika Taizeme, tas noteikti nebija iedeguma dēļ.

Pagāja mazāk nekā desmit minūtes, iekams Ronnijs atzvanīja.

-   Kas šis ir par numuru, Kari? No kurienes tu zvani?

-   No sava kabineta Policijas pārvaldē.

-   Tfu tu velns!

-   Esmu par tevi šo to dzirdējis, Ronnij, mums jāparunā.

-   Ko tu esi dzirdējis?

-   Tu apšaubāmos bāros pa visu pasauli stāstot par sava tēva nāvi un jaucot mani tur iekšā.

-   Kurš to saka?

-   Citi policisti.

-   Tad viņi ir galīgi ķerti.

-   Vai vari ierasties?

-   Policijas pārvaldē? Tu joko? Vai esi kļuvis senils, kopš mēs pēdējo reizi tikāmies? Nē, ja mums jāsatiekas, tad nu tam jābūt to pūļu vērtam.

Pēc mirkļa viņš ierosinās kaut ko tādu, kas maksā naudu. Maku atvērs Karls, un nauda tiks tērēta dzērieniem.

-   Tu tak varētu uzsaukt aliņu un kādas sviestmaizes “Tivoli hallē”, tas ir pavisam netālu no tevis.

-   Es nezinu to vietu.

-   Tieši pretī “Rio Bravo”, to taču tu zini. Uz Stormgādes stūra.

Ja jau tas āksts zināja, ka Karls pazīst “Rio Bravo”, tad kāda velna pēc neierosināja satikties tur?

Viņi norunāja tikšanās laiku, un Karls pēc tam brīdi domāja, ko sacīt tam muļķim, lai vārdi aizietu viņam līdz smadzenēm.

“Droši vien Mona,” viņš nodomāja, kad telefons atkal iezvanījās. Karls ieskatījās pulkstenī. Pusdesmit, tā varētu būt viņa. Jau šī doma vien izsauca taureņus pakrūtē.

-   Jā, viņš atsaucās, taču tā nebija Monas balss un nepavisam ne seksīga. Gluži kā vidējais pirksts tieši ģīmī.

-   Vai tu varētu uzkāpt augšā, Kari? Tas bija Tomass Laursens, kompetentākais policijas tehniķis uz rietumiem no Kopenhāgenas, līdz viņu apturēja apnikums un liels laimests, kuru viņš vēlāk zaudēja aplamos ieguldījumos. Tagad viņš bija ļoti labs kafejnīcas vadītājs piektajā stāvā, cik Karls bija dzirdējis, un bija jau arī pēdējais laiks uzvilkties augšā.

Kāpēc ne?

-   Par ko ir runa, Tomas?

-   Par Amagerā atrasto līķi.

PAR VECO ĒDNĪCU, pirms policijas vadība nolēma to padarīt mūsdienīgāku, šajā telpā tagad vairs atgādināja vienīgi tas, ka te joprojām bija pārsteidzoši maz vietas.

-   Vai veicas labi? Karls jautāja plecīgajam vīram, kas atbildei sānis pamāja ar galvu.

-   Katrā ziņā nedomāju, ka pagaidām varēšu samaksāt par Ferrari, ko vakar pasūtīju, Tomass smiedamies sacīja un ievilka Kārlu virtuvē.

Tad smaids pazuda. Vai tu zini, cik skaļi cilvēki mēdz runāt, kad te ieturas? viņš klusi sacīja. Katrā ziņā es to nezināju, pirms sāku te strādāt.

Tomass atvēra alus pudeli un nejautājis sniedza to Karlam.

-   Paklausies, Kari. Ja es teikšu, ka esmu dzirdējis: jūs abi ar Baku esot sagājuši matos par Amageras lietu, vai tā ir taisnība?

Karls iedzēra malciņu. Šobrīd viņam bija daudz ko noskalot.

-   Ne tieši par šo lietu, bet kāpēc?

-   Katrā ziņā Baks vakar dažiem vecajiem kolēģiem lika manīt, ka tu esot pavisam apšaubāmā veidā izsprucis no uzbrukuma Amageras barakā, kur nogalināja Ankeru un smagi ievainoja Hārdiju. Tu esot gribējis, lai izskatās tā, ka tev ir uzbrukts. Tā brūce deniņos nebūtu varējusi likt tev zaudēt samaņu, un tādu šāvienu no neliela atstatuma esot viegli viltot.

-   Draņķis! To viņš noteikti stāstīja, pirms es izpalīdzēju lietā, kur uzbruka viņa māsai. Nepateicīgais sūdabrālis! Un kurš šādas baumas izplata tālāk?

Laursens papurināja galvu. Tātad to viņš nevēlējās stāstīt. Acīmredzot te augšā visiem bija jājūtas drošiem, ka var tenkot, ko vien vēlas. Lai nu tā būtu, ja vien tās baumas nebūtu par Kārlu pašu.

-   Baidos, ka te daudzi tā par tevi domā, bet tas nav viss, Kari.

-   Kas vēl? Karls nolika alus pudeli uz ledusskapja. Viņš negrasījās ost pēc miestiņa, kad pēc brīža stāvēs lejā pie priekšnieka un cels traci.

-   Tiesu mediķi vakar līķa kabatās atrada vairākas nozīmīgas mantas. Viena bija monēta, kas bija ieslīdējusi ielocē. Precīzāk izsakoties, viena krona. Patiesībā viņi kabatā atrada piecas dāņu monētas, bet šī bija visjaunākā.

-   No kura laika?

-   Ne īpaši veca. 2006. gads. Tātad līķis ir nogulējis zemē, augstākais, četrus gadus. Bet bija vēl kas.

-   Jā, es saprotu. Ko vēl viņi atrada?

-   Divas monētas kabatā bija iesaiņotas pārtikas plēvē, un uz tām bija pirkstu nospiedumi. Divu dažādu cilvēku labais rādītājpirksts.

-   Okei. Vai kaut kas ir noskaidrots?

-  Jā, ir gan. Nospiedumi bija pavisam skaidri un labi saglabājušies, tāpēc es domāju, ka monētas acīmredzot bija iesaiņotas plēvē ar nolūku.

-   Kam piederēja šie nospiedumi?

-   Viens piederēja Ankeram Henningsenam!

Karls iepleta acis. Mirkli atcerējās Hārdija aizdomu pilno seju. Dzirdēja viņa sarūgtināto balsi, kad viņš pieminēja Ankera kokaīna atkarību.

Šajā brīdī Laursens atkal pasniedza Karlam pudeli, pirms palūkojās uz viņu pētīgām acīm.

-   Un otrs bija tavējais, Kari.

16 .nodaļa

Augusts, 1987

KURTS VADS BRĪDI SĒDĒJA, svārstīdams rokā Netes vēstuli, un tad atplēsa to bez jebkādām emocijām, it kā tā būtu zāļu firmas reklāma.

Reiz Nete bija tā, kas modināja viņā vēlmi kļūt varmācīgam, bet pēc šā gadījuma bija sekojuši dučiem citu. Tad kāpēc tagad vispār nodarboties ar šo nenozīmīgo zemnieci? Kā gan Netes domas varēja viņu interesēt?

Kurts pāris reižu izlasīja vēstuli un nolika to sāņus ar smaidu.

Mazā nekauņa, viņa runāja par labdarību un piedošanu, to viņš nebija gaidījis. Kāpēc lai viņš ticētu kaut vienam vārdam?

-   Labs mēģinājums, Nete Hermansena, viņš sacīja, bet es noteikti tevi pārbaudīšu.

Kurts aizstūma augšējo rakstāmgalda atvilktni līdz pašam dibenam, un rakstāmgalda stūri atskanēja viegls klikšķis. Tad viņš mazliet pagrūda galda virsmu, kas aizslīdēja sāņus un atklāja centimetru augsto iedobumu, kur atradās viņa nenovērtējamā adrešu un telefonu grāmatiņa.

Viņš atvēra vienu no pirmajām lappusēm, uzgrieza numuru un nosauca savu vārdu.

-    Man ir nepieciešams viens personas kods, vai varat man palīdzēt? Tā ir Nete Hermansena, iespējams, ar vira uzvārdu Rozena. Adrese Peblinges Doseringa 32, piektais stāvs, Nerrebro, Kopenhāgena. Jā, viņa. Jūs viņu atceraties? Jā, viņas virs bija lietpratējs, lai gan man šķiet, ka pēdējos gados viņa spriestspēja

zināmās lietās pievila. Jums jau ir viņas personas kods? Tas gan bija ātri.

Kurts pierakstīja Netes Rozenas personas kodu un pateicās. Atgādināja savai kontaktpersonai, ka ar lielāko prieku sniegs kādu pakalpojumu pretī, ja tas būs nepieciešams. Tāda bija brālība.

Tad viņš vēlreiz atvēra telefonu grāmatiņu, sameklēja nākamo telefona numuru, uzgrieza to, nolika grāmatiņu vietā un aizstūma galda virsmu atpakaļ, līdz tā atkal noklikšķēja.

-   Sveiks, Svenne, te Kurts Vads, viņš teica, kad klausule bija pacelta. Man nepieciešams kaut ko uzzināt par Neti Rozēnu, un man ir personas kods. Saskaņā ar manām ziņām viņa šobrīd it kā izejot ārstēšanas kursu kādā slimnīcā, un es gribētu, lai tu to apstiprini. Jā, droši vien Kopenhāgenā. Cik daudz laika tev vajadzēs? Njā, es ļoti priecātos, ja tu to varētu izdarīt šodien. Tu pacentīsies? Labi! Milzīgs paldies.

Pēc tam Kurts atgāzās krēslā un izlasīja vēstuli vēlvienreiz. Tā bija pārsteidzoši labi formulēta, bez jebkādām pareizrakstības kļūdām. Pat interpunkcija bija nevainojama, tātad nekādu šaubu, ka viņai kāds ir palīdzējis. Dislektiķe, aprobežota un ar nepilnīgu izglītību. It kā Nete varētu viņu piemuļķot.

Kurts greizi pasmaidīja. Jādomā, ka viņai ir palīdzējis advokāts. Vai tad tur nebija rakstīts, ka advokāts būs klāt tikšanās brīdī, ja Kurts pieņems ielūgumu?

Viņš skaļi iesmējās. It kā viņš grasītos to darīt.

-   Par ko tu te viens pats smejies, Kurt?

Viņš pagriezās pret sievu un pašūpoja galvu.

-   Man vienkārši ir labs garastāvoklis, viņš sacīja un apņēma sievu ap vidu, kad viņa pienāca pie rakstāmgalda.

-   Tu to esi pelnījis, mīļais. Esi tik krietni pastrādājis.

Kurts Vads pamāja ar galvu. Viņš pats arī bija diezgan apmierināts.

KAD KURTA TĒVS aizgāja pensijā, Kurts pārņēma viņa praksi un klientu loku, pacientu slimības vēstures un dažādas kartotēkas no “Komitejas cīņai pret netiklību” un “Dāņu biedrības”. Svarīgi dokumenti Kurtam, inde nepareizās rokās, bet ne tuvu tik indīgi kā tas darbs, kura vadību viņam lūdza pārņemt, Slepenās cīņas darbs.

Tas jau nenozīmēja tikai sameklēt grūtnieces, kuru nedzimušie bērni nebija pelnījuši dzīvot. Tas bija arī rūpīgs darbs, lai iesaistītu šajā lokā vairāk kvalificētu cilvēku. Cilvēku, kuri ne par kādu naudu neatklātu, ko šī slepenā biedriba pārstāv.

Dažus gadus Kurta prakse Fīnā darbojās kā nevainojams viņu aktivitāšu centrs, bet pamazām, kad aizvien vairāk abortu koncentrējās galvaspilsētas reģionā, viņš nolēma saraut saites ar pagātni un pārcelties uz Brendbī. Tā nebija īpaši aizraujoša Kopenhāgenas priekšpilsēta, toties tieši notikumu centrā. Tuvu centrālajām slimnīcām, tuvu prasmīgākajiem ārstiem un speciālistiem ar lielu praksi un vissvarīgāk tuvu klientēm, pret kurām vērsās Slepenās cīņas darbība.

Šajā priekšpilsētā viņš sešdesmito gadu vidū satika savu sievu Beāti. Apbrīnojama sieviete un turklāt medicīnas māsa ar labiem gēniem, nacionālu apziņu un uzvarētāja domāšanu, kas Kurtam vēlāk bija ļoti noderīga.

Jau pirms kāzām Kurts viņu iepazīstināja ar savu darbu un ziedošanos Slepenās cīņas labā. Varbūt viņš bija gaidījis zināmu nepatiku vai labākajā gadījumā nervozitāti, taču pretēji gaidītajam Beāte izrādīja gan sapratni, gan iniciatīvu. Patiesībā tieši viņa nodibināja saites ar medicīnas māsu un vecmāšu aprindām. Tikai viena gada laikā viņa bija piesaistījusi kustībai vismaz divdesmit piecas vervētājas, kā viņa tās sauca, un darbs uzņēma strauju tempu. Tieši Beāte arī izdomāja nosaukumu “Tīrās līnijas” un ierosināja, ka reizē ar Slepenās cīņas praktisko darbu vajadzētu intensificēt arī politisko aspektu.

Sievietes un mātes ideāls.

-   PASKATIES, BEĀTE! Kurts pasniedza viņai Netes vēstuli un ļāva to lēnām izlasīt. Beāte lasīdama smaidīja. Tieši to pašu uzvarošo smaidu viņa bija nodevusi mantojumā abiem lieliskajiem dēliem.

-   Ir nu gan! Un ko tu atbildēsi, Kurt? viņa jautāja. Vai tā varētu būt? Vai viņai tiešām ir tāda nauda?

Kurts pamāja ar galvu. Nekādu šaubu, taču viņa nav nolēmusi mani apzeltīt, viņai ir padomā kas cits, par to tu vari būt droša.

Viņš piecēlās un atvilka aizkarus, kas sedza visu galasienu, atklādams piecus lielus tumšzaļa metāla kartotēkas skapjus, ko bija glabājis gadiem ilgi. Pēc mēneša viņš būs pabeidzis būvēt lielo seifu vecajā stallī, kas tagad bija saimniecības ēka, un viss nonāks tur. Nevienam, izņemot pašu tuvāko loku, tur nekas nebūs darāms.

-   Es joprojām atceros numuru, viņš smaidīdams sacīja un no otrā skapja izvilka kādu atvilktni.

-   Lūk, viņš teica, nomezdams pelēkbalto mapi Beātei priekšā.

Kurts sen nebija ņēmis to ārā, un kāpēc lai viņš to darītu?

Tomēr, ieraugot vāku, viņš atgāza galvu, un skatiens uz mirkli aizmaldījās tālumā.

Sešdesmit trīs pacientu lietas un slimības vēstures bija viņa un tēva kopīgais īpašums, taču šī piederēja tikai viņam. Pirmais darbs, ko viņš bija veicis Slepenās cīņas labā.

Tur bija rakstīts: “Lieta Nr. 64”.

-   Viņa ir dzimusi 1937. gada 18. maijā. Tikai nedēļu vecāka par mani, sieva sacīja.

Kurts iesmējās. Jā, taču atšķirība tā, ka tev ir piecdesmit gadu, bet tu izskaties pēc trīsdesmitpiecgadīgas, savukārt viņa noteikti, visticamāk, izskatās sešdesmit piecus gadus veca.

-   Es redzu, ka viņa ir bijusi Sprogē. Kā gan var būt, ka viņa tik labi raksta?

-   Droši vien kāds palīdzējis. Man tā šķiet.

Kurts pievilka sievu sev klāt un saspieda viņas plaukstu. Viņš nerunāja gluži taisnību. Patiesībā Beāte un Nete bija neparasti līdzīgas, tieši viņa iemīļotais tips. Gaišmatains, zilacains nordiskais tips ar mīkstām formām visās vajadzīgajās vietās. Sievietes ar gludu ādu un lūpām, kas aizrāva elpu.

-   Tu saki: tev ir pamats domāt, ka viņa negrasās tevi apzeltīt. Kāpēc? Tavā žurnālā rakstīts, ka 1955. gadā viņai veica tīrīšanu, tas taču neizklausās īpaši nopietni.

-   Netei Hermansenai vienmēr ir bijusi sašķelta personība, un viņai ir tendence ļaut vaļu tai daļai, kura attiecīgajā situācijā der vislabāk. Tas ceļas no muļķības, psihopātiskām iezīmēm un izkropļota paštēla, un, protams, es spēju tikt ar to galā, tomēr man noteikti jārīkojas.

-   Kā?

-   Esmu uzdevis ievākt informāciju. Tad mēs uzzināsim, vai viņa tiešām ir tik slima, kā vēlas mums iestāstīt ar šo vēstuli.

JAU NĀKAMAJĀ RĪTĀ Kurts Vads saņēma atbildi uz savu jautājumu, un viņa nojautas apstiprinājās.

Neviens cilvēks ar šādu personas kodu nebija reģistrēts valsts slimnīcu vai privātklīniku reģistros kopš Netes un viņas vīra avārijas 1985. gada novembrī. Pēc uzturēšanās Nikēbingas Falsteras slimnīcā un dažām kontrolēm turpat un Valsts slimnīcā nebija pilnīgi nekā.

Pie joda, ko tā Hermansena gribēja? Kāpēc viņa meloja par savu slimību? Skaidrs, ka viņa ar labiem vārdiem un ticamiem izskaidrojumiem vēlējās ievilināt Kurtu lamatās, bet kāda iemesla dēļ tam jānotiek tieši tagad? Ko viņa grasījās darīt, ja viņš ieradīsies? Viņu sodīt? Vai varbūt patiesībā tas bija mēģinājums piespiest viņu atklāties? Vai tad Nete nezināja, ka viņš prot sevi aizstāvēt? Vai viņa tiešām domāja, ka varēs slepus pielikt viņam diktofonu un izvilināt noslēpumus un atzīšanās?

Kurts iesmējās.

Nete bija vienkārši maza muļķa zoss, kas gribēja ievilināt viņu slazdā. Kā gan viņa iedomājās, ka varētu atklāt, ko Kurts savā laikā ar viņu izdarījis? Visu, ko advokāts Nērvigs bija atspēkojis.

Viņš pasmaidīja par šo domu. Mazāk nekā desmit minūšu laikā viņš varēja sadabūt bariņu stipru, nacionālistiski noskaņotu puišu, kas bija raduši izmantot spēku, ja vajadzīgs. Ja Kurts pieņemtu ielūgumu un piektdien ierastos Netes mājās ar šiem puišiem pie sāniem, tad vēl redzētu, kurš tiktu sodīts un piedzīvotu pārsteigumu.

Kurts Vads smējās. Tas šķita ļoti kārdinoši, tomēr tieši tajā dienā viņiem bija dibināšanas sapulce jaunajā Hadstenas nodaļā, tāpēc izklaidei bija jāpiekāpjas nopietnākiem darbiem.

Viņš aizstūma Netes vēstuli pār galda malu papīrgrozā ar pārliecību, ka nākamreiz, kad viņa mēģinās darīt ko līdzīgu, viņš reizi par visām reizēm Netei parādīs, kurš te valda pār kuru un ko tieši tas nozīmē.

Kurts iegāja savā konsultāciju kabinetā un nesteidzīgi uzvilka un sakārtoja ārsta virsvalku; galu galā tieši ar šo formastērpu mugurā viņš izstaroja vislielāko autoritāti un profesionalitāti.

Pēc tam viņš apsēdās pie stikla galda, pievilka klāt dienas kalendāru un pārskatīja pierakstus. Tā nebija aizņemta diena. Viens nosūtījums uz abortu, trīs neauglības konsultācijas, vēl viens nosūtījums un tad dienas vienīgā lieta no Slepenās cīņas.

Pirmā paciente, kas ienāca pie viņa, bija glīta un ļoti nomākta jauna sieviete. Saskaņā ar viņas ārsta ziņām vesela, labi audzināta meitene, kas vēlējās izdarīt abortu tāpēc, ka draugs bija viņu pametis un viņa iegrimusi depresijā.

-Jūs esat Sofija? Kurts jautāja, uzsmaidījis viņai.

Meitene saknieba lūpas. Jau šobrīd viņa bija tuvu sabrukumam.

Kurts Vads skatījās uz viņu, neko neteikdams. Viņai bija labas, zilas acis. Glīta, augsta piere. Skaistas uzacis un ausis, glīti piekļāvušās pie galvas. Labas proporcijas, trenēts augums, skaistas rokas.

-   Draugs jūs ir pametis, tas ir ļoti skumji, Sofij. Cik saprotu, jūs viņu ļoti mīlējāt.

Viņa klusi pamāja.

-   Viņš bija labs un kārtīgs puisis?

Viņa atkal pamāja.

-   Bet varbūt arī dumjš, ja jau izvēlējās vieglāko ceļu aizbēgt no visa?

Meitene protestēja, tā jau viņš bija domājis.

-   Nē, viņš nav dumjš. Viņš studē universitātē, un es ari to gribētu.

Kurts Vads piešķieba galvu. Jūs neesat par to īpaši priecīga, vai ne, Sofij?

Meitene nodūra acis un papurināja galvu. Tagad viņa jau raudāja.

-Jūs šobrīd strādājat savu vecāku apavu veikalā, vai tā nav laba vieta?

-   Jā, bet tas ir tikai pagaidām. Es kaut kad iešu studēt.

-   Ko jūsu vecāki saka par abortu, Sofij?

-   Viņi neko nesaka. Tas esot mans lēmums. Viņi neiejaucas. Katrā ziņā nekādā sliktā veidā.

-   Un jūs esat izlēmusi?

-Jā.

Kurts Vads piecēlās, apsēdās atzveltnes krēslā meitenei blakus un saņēma viņas roku. Paklausieties, Sofij. Jūs esat vesela jauna sieviete, un bērns, no kura gribat atbrīvoties, šobrīd ir pilnīgi jūsu lēmuma varā. Es zinu, ka jūs spētu sagādāt šim bērnam labu dzīvi, ja tagad mainītu domas. Vai jūs gribētu, lai es piezvanu jūsu vecākiem un pajautāju, ko viņi patiesībā domā? Izklausās, ka viņi ir ļoti labi vecāki, kas negrib jūs nekādi piespiest. Vai jums nešķiet, ka man vajadzētu uzklausīt, kas viņiem sakāms? Ko jūs teiktu?

Sofija pacēla galvu, it kā viņš būtu piespiedis kādu pogu. Modra, negribīga un ļoti lielās šaubās.

Kurts Vads neko neteica. Viņš zināja, ka tieši šobrīd ir ļoti svarīgi būt atturīgam.

-   KĀ PAGĀJA DIENA, Kurt? Beāte jautāja, ieliedama viņam vēl pustasi tējas. Three o’clock tea [1] tā viņa to sauca. Šie brīži bija pats labākais, ja prakse un mājas atradās vienā ēkā.

-   Labi. Es šorīt atrunāju no aborta vienu skaistu un gudru jaunu meiteni. Viņa pilnīgi sabruka, kad pastāstīju, ka vecāki ļoti vēlas viņu atbalstīt it visā. Ka viņa mierīgi var dzemdēt bērnu un strādāt viņu veikalā, cik nu spēs. Viņi palīdzēs bērnu pieskatīt, un tam nav jāietekmē viņas studijas.

-   Tas labi, Kurt.

-Jā, viņa bija ļoti jauka meitene. Ļoti nordiska. Tas būs skaists bērniņš par labu Dānijai.

Beāte pasmaidīja. Un tagad? Laikam kaut kas pavisam cits. Vai dakteris Lenbergs atsūtīja cilvēkus, kas šobrīd sēž uzgaidāmajā telpā?

-   Tu to noprati? Kurts pasmaidīja. Jā. Lenbergs joprojām darbojas biedrības labā. Piecpadsmit līdzīgi gadījumi tikai četru mēnešu laikā. Tu esi iesaistījusi sistēmā efektīvus cilvēkus, mīļā.

PĒC PIECPADSMIT MINŪTĒM, kad Kurts sēdēja un lasīja nosūtījumu, kabineta durvis atvērās. Viņš mirkli palūkojās uz pāri un laipni pamāja ar galvu, salīdzinādams redzēto ar informāciju nosūtījumā.

Apraksts bija īss, bet ārkārtīgi izteiksmīgs.

“Māte Kamilla Hansena, trīsdesmit astoņi gadi, grūtniecības piektajā nedēļā. Seši bērni no četriem dažādiem vīriešiem, sociālo pabalstu saņēmēja. Pieci bērni saņem speciālo apmācību, bet vecākais šobrīd ir ievietots specializētā iestādē. Nedzimušā bērna tēvs Jonnijs Hūrinainens, divdesmit pieci gadi, sociālo pabalstu saņēmējs, trīs reizes tiesāts par zagšanu, narkomāns, lieto metadonu. Abiem vecākiem ir tikai pamatskolas izglītība.

Pēdējās nedēļās Kamilla Hansena sūdzas par sāpēm urinējot. Sūdzību cēlonis ir hlamīdijas, taču paciente par to nav informēta.

Es ierosinu ķirurģisku iejaukšanos.”

Kurts pamāja pie sevis. Patiesi krietns vīrs tas Lenbergs.

Tad viņš pacēla galvu pret nesaderīgo pāri.

Līdzīga kukainim, kas darbojas kā vairošanās mašīna, tur sēdēja topošā māte ar lieko svaru, kaislīga smēķētāja, neķemmētiem, netīriem matiem un gaidīja, ka viņš tai palīdzēs dzemdēt vēl vienu pilnīgi nelietojamu bērnu, kādiem viņa bija devusi dzīvību jau sešas reizes. Ka viņš atļaus jauniem indivīdiem ar to pašu nožēlojamo gēnu materiālu apdzīvot Kopenhāgenas ielas. Bet to viņš nevēlējās, ja vien varēja no tā izvairīties.

Kurts viņiem uzsmaidīja, un viņam pretī vērās muļķīgas sejas ar sliktiem zobiem. Vai viņi nespēja izskatīties normāli pat smaidot? Tas šķita nožēlojami.

-  Jums ir problēmas ar čurāšanu, vai ne, Kamilla? Vai paskatīsimies? Jūs tikmēr varat iziet uzgaidāmajā telpā, Jonnij. Esmu pārliecināts, ka mana sieva jums atnesīs tasi kafijas, ja vēlaties.

-   Labāk kolu, Jonnijs atteica.

Kurts pasmaidīja. Viņš dabūs savu kolu. Bet pēc piecām sešām kolām dabūs atpakaļ savu Kamillu. Asarās par to, ka ārsts ir bijis spiests veikt viņai tīrīšanu, un laimīgā neziņā par to, ka šī ir pēdējā reize, kad tas bijis nepieciešams.

17 .nodaļa

Novembris, 2010

KAD KARLS BIJA ATGUVIES no šoka par to, ka pie sapuvušā līķa atrasta monēta ar viņa pirkstu nospiedumiem, viņš paspieda Laursenam roku un lūdza dot ziņu, ja atklājas vēl kaut kas tamlīdzīgs. Jebkas interesants. Jaunas tehniskas pēdas, ko nodaļa varētu vēlēties Karlam noklusēt, vai kaut kas nejauši izpļāpāts. Karls gribēja zināt visu.

-    Kur Markuss? viņš jautāja Līsai trešajā stāvā.

-    Viņam ir brīfings ar dažām grupām, LIsa atteica. Vai viņa mēģināja izvairīties no tieša skatiena vai arī viņam jau bija piemetusies paranoja?

Tad Līsa pacēla galvu un paplivināja skropstas. Vai vakarvakarā kārtīgi piebāzi zosi, Kari? viņa jautāja, un viņas smiekli piecdesmito gadu filmā būtu cenzēti.

Labi. Ja jau viņas prātu nodarbināja prieki, ko Karls bija vai nebija guvis zem segas, tad acīmredzot baumas par monētu ar viņa pirkstu nospiedumiem vēl nebija kļuvušas par nodaļas karsto sarunu tematu.

Karls iegāzās sapulču telpā, ignorēdams apmēram piecpadsmit acu pāru, kas pielipa viņam kā piesūcekņi.

-    Atvaino, Markus, viņš sacīja nogurušajam, bālajam vīram ar uzrauktajām uzacīm un darīja to tik skaļi, lai visi dzirdētu. Bet mums jātiek skaidrībā par dažām lietām, pirms tās kļūst nekontrolējamas.

Karls pagriezās pret kolēģiem. Piecus no viņiem bija krietni iezīmējusi pēdējo dienu caureja un iesnas. Iekritušiem vaigiem, sarkanām acīm un visai agresīvu izskatu.

-   Šeit klīst baumas par manu lomu apšaudē Amagerā un nostāda mani sliktā gaismā. Tādēļ es runāšu tagad un pēc tam vairs negribu par to neko dzirdēt, skaidrs? Man nav ne mazākās nojausmas, kāpēc tā līķa kabatā atradās monētas ar maniem un Ankera pirkstu nospiedumiem. Bet, ja jūs labi padomāsiet ar savām drudža mocītajām smadzenēm, tad sapratīsiet, ka jums bija paredzēts tās uziet, ja līķis kādreiz atrastos. Tiktāl jūs saprotat?

Viņš palūkojās apkārt. Nevarētu teikt, ka reakcija būtu spraiga.

-   Nūjā. Bet jūs taču piekritīsiet, ka līķi noteikti varēja aprakt citā vietā, vai ne? Piemēram, zemē, tomēr tas netika darīts. Tātad visa šī ņemšanās norāda, ka viņus neuztrauca līķa atrašana, jo tādā gadījumā izmeklēšana koncentrētos uz nepareizajiem mērķiem, vai ne?

Joprojām neviens negrasījās ne pamāt, ne protestēt.

-   Velns parāvis! Jā, es zinu, ka jūs visi esat prātojuši par to, kas īsti toreiz notika apšaudē un kāpēc es kopš tā laika neesmu piedalījies izmeklēšanā. Tagad Karls skatījās tieši uz Terji Plougu, kas sēdēja trešajā rindā. Zini, Terje, es vairs negribu par to domāt vienkārši tā iemesla dēļ, ka man kauns par todien notikušo. Un kā jums šķiet, vai ne tieši tāpēc Hārdijs tagad guļ manā dzīvojamā istabā, nevis jūsu mājās? Tas ir veids, kā es tieku galā ar šo lietu. Tagad es nepametu Hārdiju nelaimē, bet toreiz varbūt neizdarīju to, kas bija jāizdara.

Šajā mirklī daži no viņiem pabīdīja krēslus. Tas varēja būt signāls, ka viņi ir sapratuši. Bet tikpat labi tie varēja būt arī hemoroīdi. Nekad jau neko nevar zināt ar valsts ierēdņiem.

-   Vēl pēdējais. Kā jums šķiet, kāda ir sajūta, ja piepeši, asinis spļaudami, virsū uzgāžas tavi labākie kolēģi, bet uz tevi pašu tikko ir šāvuši? Un jāpiebilst: trāpījuši. Man šķiet, ka jums vajadzētu par to padomāt. Tas stipri bendē nervus.

-   Neviens tevi ne par ko neapsūdz, sacīja Plougs. Beidzot kāda reakcija. Un mēs šobrīd nemaz par to nerunājam.

Karla skatiens pārslīdēja telpai. Diezin kas gan notika to mūmiju pauros? Vairāki viņu no sirds ienīda. Un tas bija abpusēji.

-   Nu labi. Bet tādā gadījumā es tiešām uzskatu, ka šajā mājā vajadzētu turēt muti un padomāt, pirms runā visādas draņķības, tas arī viss!

Karls aizcirta durvis tā, ka visa ēka norībēja, un neapstājās, pirms nebija apsēdies pie sava rakstāmgalda, taustīdamies pēc sērkociņiem, lai varētu aizsmēķēt to nolādēto cigareti, kas drebēja viņa lūpu kaktiņā.

Līķa kabatā bija atrasta monēta ar viņa pirkstu nospiedumiem, un viņam nebija ne jausmas, kā tā tur nokļuvusi un kāpēc. Sūdu būšana!

“Kāpēc, kāpēc, kāpēc?” jautājums malās viņam galvā. Tagad vairs nebija iespējams uzgriezt šai lietai muguru. Nolādēts, cik viņam bija slikti!

Karls dziļi ievilka elpu caur sakostajiem zobiem un atkal sajuta, ka pulss paātrinās un sirds ritms uzņem tempu. “Domā par kaut ko citu,” viņš pats sevi brīdināja. Neparko negribējās atkal piepeši atrasties uz grīdas ar tādu spiedienu krūškurvī, kas pieveiktu daudz lielākus vīrus labākā fiziskajā formā.

“Maini tematu,” viņš nodomāja un aizvēra acis.

Šobrīd viens cilvēks vairāk par jebkuru citu bija pelnījis, lai viņu izdrebina orkāns, kas plosījās Karla prātā, un tas bija Baks.

-   Tev nāksies saprast, ka ar Kārlu Merku netaisa tādus jokus, viņš skaļi sacīja, meklēdams numuru.

-   Ko tu dari, Kari? Tu tak runā pats ar sevi, stāvot durvju ailā, teica Asads, un viņa sarauktā piere atgādināja veļasdēli.

-   Tev par to nav jāraizējas, Asad. Es tikai pamatīgi sadošu Bakam par tenkām, ko viņš te par mani izplata.

-   Ak tā. Man liekas, tev vispirms vajadzētu noklausīties šo, Kari. Es tikko piezvanīju uz Policijas skolu vienam vīrietim, vārdā Nilsens, un drusku parunāju ar viņu par Rozi.

Cik nepiemērots brīdis! Kad viņš bija sakopojis pavisam konstruktīvas dusmas. Vai tas viss tagad izčākstēs?

-   Nu tad stāsti, ja tas nevar gaidīt. Ko viņš teica?

-   Vai tu atceries? Kad Roze te ieradās pirmo reizi, Markuss Jakobsens mums stāstīja: viņa neesot kļuvusi par policisti tāpēc, ka izkritusi eksāmenā un braukusi gluži vai kā ar lauztu kāju.

-   Jā, Asad. Kaut ko tādā garā.

-   Tas ir tiesa, ka viņa brauca slikti. Nilsens teica: viņa apgāzusies līkumā un sadauzījusi trīs smukas mašīnas lupatās.

Karls apbrīnā pamāja ar galvu. Oho! Tu saki, trīs mašīnas?

-Jā, to, kurā sēdēja viņa pati, braukšanas instruktora mašīnu un vēl vienu, kas stāvēja ceļā.

Karls mēģināja iztēloties šo situāciju. Jāteic, nudien efektīgi. Bet tad jau mums laikam nevajadzētu dot viņai dienesta mašīnas atslēgas, viņš noņurdēja.

-   Tas nav viss, Kari. Roze tur ļāva uzrasties savai Irsai. Kamēr mašīnas atradās ar riteņiem gaisā.

Karls manīja, kā viņam atkaras žoklis, tomēr nespēja kontrolēt vārdus, kas izspruka no mutes. Svētais džekpots! viņš noteica, lai gan domāja ko citu. Ja Roze spēlēja dvīņumāsu Irsu šādā situācijā, tad jau tas nebija nekāds joks. Tādā gadījumā viņa bija zaudējusi realitātes izjūtu.

-   Skaidrs, tas nav labi. Ko darīja Policijas skolas pasniedzēji?

-   Viņi aizsūtīja Rozi pie psihologa. Tobrīd viņa atkal bija Roze.

-   Ak kungs! Asad, vai tu esi runājis par to ar Rozi? Cerams, ka

ne.

Asads vīlies paskatījās uz viņu. Protams, ne.

-   Un vēl, Kari. Viņa bija sekretāre Centra iecirknī, pirms atnāca šurp. Tu atceries, ko Brandurs īsaksens par viņu teica?

-   Miglaini. Viņa esot ieskrējusi viena kolēģa mašīnā un vēl iznīcinājusi kaut kādus svarīgus papīrus.

-   Jā, un vēl par dzeršanu.

-   A, viņa nokniebusies ar pāris kolēģiem Ziemassvētku ballītē, kurā drusku izgājusi no rāmjiem. Tas mazais puritānis Brandurs toreiz stāstīja, ka nevajagot piedāvāt viņai alkoholu.

Karls mirkli ar skumjām iedomājās par Līsu senos laikos, kad viņa vēl nebija satikusi to Franku. Līsas gadījumā viņam šķita, ka mazliet alkohola Ziemassvētku ballītē ir īsti vietā. Viņš pasmaidīja.

-   Bet vai tu nedomā, ka Brandurs vienkārši bija greizsirdīgs uz kolēģiem, kam Roze bija veltījusi savu savādi ietērpto sievišķību? Tas, ko Roze dara Ziemassvētku ballītē, ir viņas un pārējo iesaistīto darīšana, un tur nav jājaucas ne Branduram, ne man, ne kādam citam.

-   Nu, par Ziemassvētku ballītēm un visām tām pikantajām lietām es neko nezinu, Kari. Bet, kad Roze to izdarīja tajā ballītē, viņa piepeši atkal kļuva par Irsu. Es tikko runāju ar dažiem no Centra iecirkņa, un visi to atcerējās. Asada uzacis pacēlās uz augšu. Tas laikam nozīmēja: “Iedomājies tikai!”

-   Katrā ziņā viņa nebija Roze, jo runāja pavisam citā balsī un uzvedās citādi, viņi teica. Varbūt viņa bija pavisam kāda trešā, viņi nebija gluži droši, Asads pabeidza stāstu, un viņa uzacis atgriezās savā vietā.

Šī informācija lika saausīties. Trešā personība, ak Dievs!

Karls juta, kā Bergem Bakam domātā tirāde izgaist. Nolāpīts, viņš taču bija to pelnījis!

-   Vai tu zini, kas Rozei kaiš? viņš jautāja.

-   Viņa nav bijusi slimnīcā, Kari, ja to tu domā. Bet man ir Rozes mātes telefona numurs, vari pajautāt viņai.

-   Rozes mātes telefona numurs? Asads nudien nebija muļķis. Ķērās problēmai tieši pie ragiem.

-   Labi, Asad! Un kāpēc tu pats nepiezvani?

-   Tāpēc, ka… Asads lūdzoši paskatījās uz Kārlu. Es to negribētu. Ja Roze atklās, tad labāk, lai viņa saskaišas uz tevi, ja?

Karls padevies noplātīja rokas. Acīmredzot šī nebija diena, kuras kārtību viņš varētu noteikt pats.

Viņš pasniedzās pēc numura, ko Asads viņam iedeva, un ar žestiem rādīja, ka Asads var nozust, tad nospieda numuru un gaidīja. Tas bija viens no vecajiem numuriem ar 45 priekšā. Lingbī vai Viruma, cik varēja spriest.

Šī gan bija nejēdzīga diena, tomēr līnijas otrā galā vismaz kāds pacēla klausuli.

-   Irsa Knudsena, balss sacīja.

Karls neticēja savām ausīm. Ēēee, Irsa?! Mirkli viņu pārņēma šaubas, bet tad viņš izdzirdēja, kā Roze sauc Asadu gaitenī. Tātad viņa joprojām bija darbā. Jā, piedodiet, viņš turpināja.

-   Te Karls Mērks, Rozes priekšnieks. Vai es runāju ar Rozes māti?

-   Nē taču. Sieviete iesmējās basa tembrā. Es esmu viņas māsa.

Velns parāvis, tad patiešām bija māsa, kuru sauc Irsa? Balss skanēja ļoti līdzīgi Rozes spēlētajai Irsas versijai, tomēr citādi.

-   Rozes dvīņumāsa?

-   Nē. Irsa atkal iesmējās. Šajā metienā nav dvīņu, bet mēs esam četras māsas.

-   Četras!!! Varbūt viņš to pateica mazliet par skaļu.

-Jā. Roze, es, Vikija un Līse Marija.

-   Četras māsas… un Roze ir vecākā. Es to nezināju.

-   Jā, mums starpā ir tikai gads. Tēvs un māte centās tikt galā pa fikso, bet, tā kā puikas nesanāca, tad māmuķis tomēr iesprauda korķi. Pēc šiem vārdiem Irsa iesmējās rukšķošiem smiekliem, kas nudien atgādināja Rozi.

-   Atvainojiet. Patiesībā es piezvanīju, lai parunātu ar jūsu māti. Vai tas ir iespējams? Viņa ir mājās?

-   Diemžēl ne. Māte nav bijusi mājās vairāk nekā trīs gadus. Viņas jaunā vīra dzīvoklis Kosta del Solā viņai acīmredzot patīk labāk. Atkal atskanēja nazālās skaņas. Acīmredzot viņa bija jautra meiča.

-   Labi, es ķeršos pie lietas. Vai varu parunāt ar jums konfidenciāli? Es domāju: Rozei nevajadzētu uzzināt, ka esmu zvanījis.

-   Nē, nevarat gan!

-   Ak tā! Tātad jūs grasāties stāstīt Rozei, ka es zvanīju? To nu man negribētos.

-   Nē, tā es neteicu. Mēs šobrīd Rozi nemaz nesatiekam. Bet es pateikšu pārējām. Mums nav noslēpumu.

Tas nudien bija dīvaini, nepavisam ne pēc grāmatas.

-   Skaidrs. Nu tad es jums pajautāšu: vai Rozei bijušas psihiskas problēmas vai personības traucējumi? Vai viņa ir saņēmusi kādu ārstēšanu?

-   Hmm, ārstēšanu, es nudien nezinu, ko atbildēt. Katrā ziņā viņa ir apēdusi lielāko daļu tablešu, ko mūsu mātei izrakstīja, kad nomira tēvs. Turklāt pīpējusi kā traka, šņaukusi visu iespējamo un dzērusi, tad jau to varbūt var saukt par ārstēšanu. Es tikai nezinu, vai tas palīdzēja.

-   Palīdzēja kam?

-   Tam, ka viņa vairs negribēja būt Roze, kad jutās sūdīgi. Labāk gribēja būt viena no mums vai vēl kāds cits.

-   Vai jūs ar to gribat teikt, ka viņa ir slima?

-   Slima? Es nezinu, vai viņa ir slima. Katrā ziņā viņa ir drusku ķerta.

Tik daudz Karls bija sapratis. Vai tas tā vienmēr ir bijis?

-   Jā, cik nu es atceros. Bet kļuva ļaunāk, kad nomira tēvs.

-   Skaidrs. Vai tam ir kāds īpašs iemesls? Piedodiet, tas laikam izklausījās mazliet skarbi, es tā gluži nedomāju. Vai jūsu tēva nāvē bija īpaši apstākļi?

-Jā, bija gan. Viņš gāja bojā nelaimes gadījumā darbā. Viņu ievilka mašīnā un pēc tam vajadzēja lasīt kopā uz brezenta. Viens no maniem draugiem stāsta, ka glābēji viņu nodevuši tiesu medicīnas ekspertiem ar vārdiem: “Varbūt jūs no tā varat kaut ko salikt.”

Viņa to pateica pārsteidzoši mierīgi. Gandrīz ciniski.

-   Man ļoti žēl, tā nu gan ir briesmīga nāve. Es saprotu, ka tas jūs visas noteikti stipri iespaidoja. Bet Roze laikam pilnīgi sabruka?

-   Viņa vasarā aizvietoja sekretāri fabrikā un redzēja, kā viņi atvelk to brezentu pāri laukumam. Jā, Roze pilnīgi sabruka.

Briesmīgs stāsts. Kurš gan nebūtu sabrucis?

-   Tāpēc viņa piepeši vairs negribēja būt Roze. Tik vienkārši. Vienu dienu viņa tēloja panku, otru dienu elegantu dāmu vai kādu no māsām. Es nezinu, vai Roze ir slima, taču Līsei Marijai, Vikijai un man nepatīk būt kopā ar viņu, kad viņa piepeši pārvēršas un ir viena no mums, to taču jūs varat saprast.

-   Kā jums šķiet, kāpēc ar viņu tā notika?

-   Es jau teicu. Viņa ir ķerta. Jūs noteikti pats redzat, citādi nebūtu piezvanījis.

Karls pamāja ar galvu. Roze šajā ģimenē nebija vienīgā, kas pieprata dedukciju.

-   Vēl pēdējie jautājumi, lai apmierinātu ziņkāribu. Vai jums ir gaiši, cirtaini mati un patīk gaišsārta krāsa? Jūs valkājat plisētus svārkus?

Līnijas otrā galā atskanēja nevaldāmi smiekli. Johaidī, tad viņa jau ir paguvusi to izmēģināt arī pie jums! Jā, gaiši, cirtaini mati ir pareizi. Krāsas arī. Piemēram, tagad man ir gaišsārta nagu laka un lūpu krāsa. Bet plisētos svārkos gan es neesmu staigājusi gadiem.

-   Svārkos ar skotu rūtīm?

-   Nu, tie bija diezgan stilīgi vienu laiku pēc manām iesvētībām.

-  Ja jūs ieskatīsieties savā skapī, vai kur nu esat tos nobāzusi, Irsa, tad, manuprāt, pamanīsiet, ka šie svārki vairs nav jūsu pārziņā.

Pabeidzis sarunu, Karls sēdēja un smaidīja. Viņš gan nezināja neko daudz par pārējām māsām, bet viņas nevarēja būt tik ļaunas, lai viņš un Asads netiktu galā, ja viņas piepeši te ierastos ar Rozes ģīmi.

“TIVOLI HALLE” TIEŠĀM ATRADĀS iepretim “Rio Bravo”, bet nekāda halle tā nebija. Katrā ziņā Karls nebija dzirdējis, ka pagrabu ar divus metrus augstiem griestiem varētu saukt par halli.

Brālēns sēdēja mazliet tālāk telpā un patīkami tuvu tualetei. Ja Ronnijs bija apmeties šādā vietā, tad noteikti negrasījās steigties nekur citur kā vien uz tualeti, lai pūslis varētu turēt līdzi aktivitātēm rijīgā rumpja otrā galā.

Ronnijs pacēla roku, itin kā Karls varētu viņu nepazīt. Apžēliņ, viņš bija novecojis un pieņēmies svarā, bet citādi diemžēl nebija mainījies nemaz. Ar pomādi ieziesti mati ne gluži labākajā piecdesmito gadu rokenrola stilā, drīzāk kā sentimentālam mīlētājam argentīniešu ziepju operā, ko skatās priekšpilsētu kundzītes. Viga viņa stilu dēvētu par atbaidošu: cieši austa, spīdīga mafiozo žakete un džinsi, kas nederēja ne pārējam mundierim, ne Ronnijam pašam. Milzīga pakaļa un tievas kājas. Noteikti labi izskatītos koķetai Neapoles sinjoritai, bet ne viņam. Ari smailpumu kurpes ar sprādzēm ne. īsi sakot: tīrais ārprāts!

-   Es jau pasūtīju, Ronnijs sacīja, norādīdams uz divām tukšām alus pudelēm.

-   Es pieņemu, ka viena bija domāta man, Karls teica, bet Ronnijs papurināja galvu.

-   Vēl divas! viņš uzsauca un tad paliecās pret Kārlu.

-Jauki tevi atkal satikt, brālēn. Viņš gribēja satvert Karla

rokas, bet Karls paspēja laikus atrauties. Citiem viesiem tagad būs par ko parunāt.

Karls ieskatījās Ronnijam acis un divos teikumos apkopoja Berges Baka stāstu par Ronnija izrunāšanos Taizemes bārā.

-Jā, Ronnijs sacīja. Un tad? Viņš tiešām neko nenoliedza.

-   Tu par daudz dzer, Ronnij. Vai man aizlikt par tevi vārdu Majorgordenā, lai tu vari iekļūt Minesotas programmā? Nedomā, ka es maksāšu, bet, ja tu turpināsi publiski stāstīt, ka nogalināji savu tēvu un es tur piedalījos, tad var gadīties, ka tevi pavisam bez maksas varētu atindēt uz valsts rēķina vienā no jaukajiem cietumiem, ko tiesa tik dāsni piedāvā.

-   Nevar gan, tai lietai jau sen ir iestājies noilgums. Ronnijs uzsmaidīja pavecajai dāmai, kas atnesa viņam šķīvi un vēl divas pudeles. Kaltēta menca.

Karls uzmeta īsu skatienu ēdienkartei. Zivju slaktiņš maksāja simt deviņdesmit piecas kronas. Noteikti visdārgākais ēdiens kartē, bet velns lai parauj, ja Ronnijs nesamaksās par to pats.

-   Paldies, alus nav man, Karls teica, pastumdams abas pudeles brālēnam. Tad nepaliks nekādu šaubu par to, kurš maksās rēķinu.

Karls pagriezās pret Ronniju. Dānijā slepkavību lietām nav noilguma, viņš sausi sacīja, ignorēdams viesmīles salēkšanos pie šī vārda.

-   Paklau, vecīt, Ronnijs ierunājās, kad abi atkal bija palikuši vieni. Neko taču nevar pierādīt, tāpēc neuztraucies un šitā neuzveicies. Tēvs bija draņķis. Varbūt viņš bija jauks pret tevi, bet pret mani ne, ja tu to nezināji. Tie makšķerēšanas braucieni bija tikai acu aizmālēšana, lai atstātu iespaidu uz tavu tēvu. Vecajam tak nepatika makšķerēt. Līdzko mēs bijām aizlaidušies pie meičām uz lielceļa, viņš bija nolēmis labi iekārtoties saliekamajā krēslā ar smēķiem un mēriņu. Nospļauties viņam bija uz tām zivīm. Daudzas no tām “noķertajām”, Ronnijs uzzīmēja gaisā pēdiņas, viņš bija paņēmis līdzi no mājām. Tu to nezināji?

Karls papurināja galvu. Vai tas varēja būt tas pats vīrs, kuru viņa tēvs mīlēja un no kura Karls bija tik daudz iemācījies?

-   Nav tiesa, Ronnij. Zivis bija svaigas, un tavs tēvs nebija dzēris, autopsijas protokols to norādīja ļoti skaidri. Kāpēc tu runā tādas muļķības?

Ronnijs sarauca uzacis un izēda muti, pirms atbildēja. Tu toreiz biji liels bērns, Kari. Tu redzēji tikai to, ko gribēji redzēt. Un, cik noprotu, tu joprojām esi bērns. Ja negribi dzirdēt patiesību, tad samaksā un lasies.

-   Nu tad pastāsti. Pastāsti, kā tu nogalināji tēvu un kā es tur piedalījos!

-   Vienkārši padomā par visiem plakātiem savā istabā.

Kas, ellē, tā par atbildi?

-   Kādiem plakātiem?

Ronnijs iesmējās. Nestāsti man, ka es atceros, bet tu ne.

Karls dziļi ievilka elpu. Dzeršana acīmredzot bija apskādējusi brālēna smadzenes.

-   Brūss Lī, Džons Saksons, Čaks Noriss. Ronnijs gaisā demonstrēja pāris karatē sitienu. Pow, pow! Enter the Dragon. Fist ofFury. Tie plakāti, Kari.

-   Karatē plakāti?! Tie man bija tikai neilgu laiku. Tobrīd tie jau sen bija noņemti; ko tu īsti gribi teikt?

-JEET KUNE DOOOO! Ronnijs piepeši iesaucās, izspļaudīdams mencu pār galdu, un tuvākie apmeklētāji gandrīz nometa tasītes.

-    Tas bija tavs kaujas sauciens, Kari. Olborga, Hjerringa, Frederikshavna, Nerresundbī. Ja kādā no šīm pilsētām rādīja Brūsa Lī filmu, tu biji tur. Vai tu neatceries, vecīt? Līdzko drīkstēji skatīties “bērniem līdz sešpadsmit”, tu stāvēji pie kases lodziņa. Tas nevarēja būt tik ļoti pirms tam, vai ne? Cik zinu, vecuma ierobežojums bija sešpadsmit gadu, un, kad tēvs nomira, tev bija septiņpadsmit.

-   Pie joda, par ko tu runā, Ronnij? Kāds tam visam sakars?

Ronnijs atkal noliecās pār galdu. Tu man iemācīji sitienu ar

plaukstas malu, Kari. Un, kad ieraudzīji meitenes uz ceļa, tu vairs neskatījies atpakaļ. Šajā brīdī es iesitu tēvam pa kaklu. Ne ļoti stipri, bet mēreni, kā tu biji stāstījis; tā esot jāsit, ja negrib pārlauzt cilvēkam kaklu. Es mājās biju trenējies uz aitām. Tāpēc mērķēju tieši pa miega artēriju, iemaucu viņam un tad iespēru ar papēdi, lūk, tā!

Karls redzēja, kā noraustās galdauts. Dievs pasarg, ja viņš to demonstrēs!

-   Sēdi un nespļauj mencu man uz drēbēm, viņš sacīja. Zini ko, Ronnij? Tā taču nav taisnība, kāpēc tu runā tādas muļķības? Es atsveicinājos no tava tēva, un mēs aizgājām reizē. Vai tev tiešām ir tāda trauma, ka vajag safabricēt par tēvu šādus melus, lai varētu dzīvot tālāk? Cik tu esi nožēlojams!

Ronnijs pasmaidīja. Domā, ko gribi. Vai ņemsi desertu?

Karls papurināja galvu. Ja es vēl kādreiz dzirdēšu tevi runājam par šo nelaimes gadījumu, tad nudien parādīšu tev Jeet Kune dol

Karls piecēlās un pameta brālēnu pie zivs atliekām droši vien nopietnās pārdomās par to, kā tagad tikt vaļā no rēķina.

Nekāds deserts tomēr nesanāks.

-   TEVI GAIDA AUGŠĀ pie Markusa Jakobsena, sacīja sargs, kad Karls atgriezās.

“Ja viņš tagad mani izsauks uz paklāja, es tiešām sadusmošos,” Karls nodomāja, iedams augšā pa kāpnēm.

-   Ķeršos uzreiz pie lietas, Kari, Markuss teica, pirms vēl Karls bija aizvēris kabineta durvis. Un lūgšu tevi atbildēt pilnīgi atklāti. Vai tu zini, kas ir Pīts Bosvels?

Karls sarauca uzacis. Nē, tas man neko neizsaka, viņš atbildēja.

-   Mēs šajā pēcpusdienā saņēmām anonīmu informāciju par līķi Amagerā.

-   Skaidrs. Neciešu anonīmu informāciju. Ko tā vēstīja?

-   Ka upuris ir anglis. Pīts Bosvels, divdesmit deviņi gadi, melnādainais, izcelsmes vieta Jamaika. Viņš pazuda 2006. gada rudenī. Dzīvoja viesnīcā Triton un strādāja tirdzniecības kompānijā, kas reģistrēta ar nosaukumu Kandaloo Workshop. Tirgoja mākslas priekšmetus un mēbeles no Indijas, Indonēzijas un Malaizijas. Tas tev neko neizsaka?

-   Itin neko.

-   Dīvaini, jo informators arī stāsta, ka tev, Ankeram Henningsenam un Pītam Bosvelam bijusi tikšanās tajā dienā, kad viņš pazuda.

-   Tikšanās? Karls juta, ka uzacis savelkas. Kāpēc lai es tiktos ar cilvēku, kurš importē mēbeles un nieciņus? Man ir vienas un tās pašas mēbeles, kopš ievācos savā mājā. Es nevaru atļauties jaunas mēbeles, bet, ja man kaut ko vajag, tad dodos uz Ikea tāpat kā visi pārējie. Ko, ellē, tas nozīmē, Markus?

-   Es arī pats sev to jautāju. Bet tad jau redzēsim. Anonīmi ziņojumi reti ir vienreizējs pasākums, viņš sacīja.

Ne vārda par Karla ielaušanos sapulcē.

18 .nodaļa

Augusts, 1987

GITE ČĀRLZA BIJA KĀ GLEZNA, kas savulaik sajūsminājusi savu radītāju, bet tagad stāv kaktā pie krāmu tirgotāja ar izsmērētu parakstu. Torshavnā jau vārds vien bija licis viņai justies īpašai, un pieaugot viņa sev apsolīja: ja reiz viņas dzīvē ienāks kāds līgavainis, viņa no tā neatteiksies. Bērns, vārdā Gite Čārlza, bija stipra un bramanīga meitene, kas Gites atmiņās palika kā atbalsta punkts. Par visu, kas nāca pa vidu, nebija vērts runāt.

Kad tēvs bankrotē un pamet ģimeni, pasaule sabrūk un lielas cerības izgaist, katrā ziņā tā jutās Gite, viņas māte un jaunākais brālis.

Vejlē viņi atrada drošu, bet ne īpaši glaimojošu veco māju aizstājēju dzīvoklī, kam nebija skata ne uz ostu, ne jūru, un drīz ģimene sastāvēja no trim locekļiem, kas, vienaldzīgi cits pret citu, stūrēja katrs savā virzienā. Gite nebija redzējusi ne māti, ne brāli, kopš viņai apritēja sešpadsmit nu jau pirms trīsdesmit septiņiem gadiem -, un bija ar to gluži apmierināta.

“Paldies Dievam, viņi abi nezina, cik nožēlojami viss ir izvērties,” Gite nodomāja, ievilkdama cigaretes dūmus īpaši dziļi. Kopš pirmdienas viņa nebija neko dzērusi, un tas padarīja viņu traku. Ne tāpēc, ka viņa būtu atkarīga, nepavisam ne. Taču šis mazais kaifs, sitiens pa smadzenēm un svilinošais mirklis uz mēles viņu it kā izcēla no tukšuma. Ja kontā bija nauda, kuras mēneša beigās parasti nebija, viena džina pudele varēja padarīt pāris dienu svētlaimīgas. Vairāk Gitei nevajadzēja, viņa nebija dzērāja, nē. Tikai mazliet nomākta.

Gite brīdi apsvēra, vai ar riteni neaizmīties līdz Trānebjergai un nepārbaudīt, vai kāds večuks no mājas aprūpes laikiem joprojām atceras viņu ar labu. Varbūt mazu tasīti kafijas, ko varētu papildināt ar glāzi ķiršu vīna, liķiera vai portvīna.

Viņa aizvēra acis un gandrīz sajuta mutē garšu.

Tikai vienu glāzīti jebkā, un kļūtu vieglāk gaidīt pabalstu. Tie starplaiki bija tik sasodīti gari.

Gite bija mēģinājusi panākt, lai pabalstu izmaksā katru nedēļu, taču sociālie darbinieki šo triku bija atmaskojuši. Ja viņa pabalstu saņēma reizi nedēļā, tad jau pēc pāris dienām bija klāt ar izstieptu roku un tukšu kabatu, bet, ja to izmaksāja reizi mēnesī, tad viņi Giti ieraudzīja tikai mēneša beigās.

Praktiska kārtība, to viņa pati saprata. Nebija taču muļķe.

Viņa lūkojās pāri laukiem un uz mirkli ieraudzīja pasta mašīnu braucam augšup no Nordbī baznīcas pa Morupkirkeveju. Šajā gadalaikā salā nekas daudz nenotika. Tūristi bija prom, brāļi, kam salā piederēja gandrīz viss, bija ielīduši savos tehnikas angāros, bet visi pārējie vienkārši gaidīja vakara ziņas un pavasara atnākšanu.

Gite gandrīz divus gadus bija nodzīvojusi šajā piebūvē, un māju īpašnieks nekad neielūkojās viņas pusē. Tas bija vientuļi, bet Gite bija pieradusi. Viņa daudzējādā ziņā bija īsts salinieka iemiesojums. Fēru salās, Sprogē un Samsē pavadītie gadi bija daudz labāki nekā laiks lielajās pilsētās, kur visi allaž bija ļoti aizņemti, bet tik un tā viņiem nebija daļas citam gar citu. Nē, salas bija radītas tādiem kā viņa. Tur ar dzīvi varēja tikt galā.

Tagad pasta mašīna apstājās pie viņu mājām, un pastnieks izkāpa no mašīnas ar vēstuli rokā. Zemnieks nesaņēma sūtījumus īpaši bieži. Viņš bija no tiem, kam pietiek ar Morupas veikala reklāmām, un to apkārtējā pasaule noteikti bija sapratusi.

Gite apstulba. Vai pastnieks iemeta vēstuli viņas kastītē? Varbūt viņš kļūdījās?

Kad pasta mašīna bija aizbraukusi, viņa savilka peldmēteli ciešāk, čībās iztipināja ārā un atvēra pastkastītes vāciņu.

Uz aploksnes bija rakstīts ar roku, un šādu vēstuli viņa nebija saņēmusi gadiem ilgi.

Gite satraukumā dziļi ievilka elpu, pagrieza vēstuli otrādi un sajuta pakrūti savelkamies pārsteigumā un izbrīnā. Tur bija rakstīts: Nete Hermansena.

Viņa izlasīja sūtītāja vārdu un adresi vēl pāris reižu un tad apsēdās pie virtuves galda, taustīdamās pēc cigaretēm. Ilgi sēdēja un lūkojās uz vēstuli, iztēlodamās, kas tur varētu būt.

Nete Hermansena! Tas bija tik sen.

1956. GADA VASARAS NOGALĒ, pusgadu pēc Gites divdesmit otrās dzimšanas dienas, viņa ar pasta kuģīti devās no Korsēras uz Sprogē pilna cerību, bet tikpat kā neko nezinādama par vietu, kas tagad būs viņas mājas vairākus gadus.

Gite bija personiski konsultējusies ar Brejningas galveno ārstu, lai noskaidrotu, vai šis darbs varētu būt viņai piemērots, un ārsts ar mūžam siltajām un gudrajām acīm caur savām stiprajām raga brillēm palūkojās uz viņu ar tādu skatienu, ka tā jau bija atbilde pati par sevi. Tāda jauna, vesela un dabiska meitene šādā vietā varot darīt tikai labu, viņš teica, un tā arī palika.

Viņa pazina garā vājos. Daži varēja būt īsta sodība, bet ar lielāko daļu bija viegli tikt galā. Meitenes salā neesot gluži tik dumjas kā viņas nodaļā, un par to viņa priecājās.

Viņas bariņā stāvēja piestātnē savās rūtainajās, garajās kleitās, plati smaidīja un dedzīgi māja ar roku, taču Gitei bija prātā tikai doma, ka viņu mati ir neglīti, bet smaids mazliet par platu. Vēlāk Gite saprata, ka sieviete, kuru viņa aizstāja, bija nīstāka par jebkuru citu. Meitenes bija skaitījušas dienas, līdz ieradīsies pasta kuģītis un aizvedīs šo sievišķi prom.

Varbūt tāpēc viņas uzņēma Giti ar apskāvieniem, plikšķinādamas viņai pa muguru.

-   Tu man ļoti patīc! izsaucās kāda meitene, kas bija trīsreiz lielāka par pārējām, skaudama Giti tā, ka viņai pēc tam vairākas dienas bija zilumi pa visu miesu. Meiteni sauca Viola, un viņas pāri plūstošā klātbūtne drīz kļuva nogurdinoša.

Tātad Gite bija gaidīta un labi ieredzēta.

-   Brejningas dokumentos es redzu, ka jums ir labpaticis saukt sevi par medicīnas māsu. Jūsu zināšanai, es neatbalstu šādu apzīmējumu, tomēr neiebildīšu, ja jūs paliksiet pie tā. Mums šeit nav apmācīta personāla, un, iespējams, mēs varētu mazliet pacelt standartus, ja pārējām darbiniecēm šķistu, ka viņām ir jātiek līdzi kāda līmenim. Vai esam vienojušās?

Priekšnieces telpās neviens nesmaidīja, bet pagalmā aiz logiem stāvēja pulciņš smejošu meiteņu un paslepšus meta uz Giti skatienus. Saspiedušās bariņā, viņas vaikstījās un ar saviem bļodveidā apgrieztajiem matiem līdzinājās putnubiedēkļiem.

-   Dokumenti izskatās apmierinoši, bet jums jāzina, ka garie mati var raisīt meitenēm nevēlamas iedomas, tāpēc es lūgšu tos savākt zem matu tīkliņa, kamēr esat viņu vidū.

Es parūpējos, lai jūsu istaba būtu tīra un sagatavota, un no jums sagaidu, ka turpmāk pati par to gādāsiet. Jums jāzina, ka šajā ziņā mēs esam tīrīgākas un akurātākas nekā vietā, no kurienes jūs nākat. Vienmēr tīras drēbes, arī meitenēm, un rīta higiēna ir obligāta.

Viņa pamāja ar galvu, gaidīdama tādu pašu mājienu no Gites. To viņa saņēma.

PIRMO REIZI GITE ieraudzīja Neti, kad pēc pāris stundām viņu caur meiteņu ēdamistabu aizveda uz darbinieku zāli, kas atradās turpat blakus.

Meitene sēdēja pie loga un skatījās uz ūdeni, it kā viņai eksistētu tikai tas. Šo pilnīgā miera stāvokli nespēja iztraucēt ne pārējās meitenes, kas pļāpāja ap viņu, ne lielā Viola, kura uzsauca Gitei sveicienu, ne ēdiens uz galda. Gaisma krita pār Netes seju un veidoja ēnas, kas šķita izvelkam no viņas prāta visdziļākās domas, un jau šajā mirklī viņa Giti apbūra.

Kad priekšniece iepazīstināja meitenes ar Giti, viņas plaukšķināja, māja un sauca savus vārdus, norādīdamas uz sevi. Tikai Nete un meitene, kas sēdēja viņai pretī, reaģēja citādi. Nete pagrieza galvu un ieskatījās Gitei tieši acīs, it kā tur būtu bruņas, kam vispirms jāizlaužas cauri, bet otra meitene ķircinošām acīm kavējās pie Gites auguma.

-   Kā sauc to kluso meiteni, kas sēž pie loga un skatās ārā? Gite vēlāk jautāja, apsēdusies pie darbinieku galda.

-   Es nezinu, kuru jūs domājat, atteica priekšniece.

-   To, kura sēdēja pretī tai izaicinošajai meitenei.

-   Pretī Ritai, jūs domājat? Tad jau tā ir Nete, sacīja viņas blakussēdētāja. Viņa vienmēr sēž stūrī un skatās uz jūru un kaijām, kas met lejā gliemežus. Bet, ja domājat, ka viņa ir klusa, jūs pamatīgi kļūdāties.

GITE ATVĒRA NETES HERMANSENAS VĒSTULI un sāka lasīt, bet rokas drebēja aizvien stiprāk. Kad viņa nokļuva līdz vietai, kur Nete pieminēja, ka grib uzdāvināt Gitei desmit miljonus kronu, viņa noelsās un bija spiesta nolikt vēstuli. Vairākas minūtes staigāja pa mazo virtuvi un neuzdrošinājās uz vēstuli skatīties. Mazliet sakārtoja tējas kārbiņas, pārbrauca pār galdu ar lupatu un rūpīgi noslaucīja rokas gar gurniem, pirms atkal ļāva skatienam noslīdēt lejup. Tur bija rakstīs: desmit miljoni kronu. Un zemāk tekstā ka pievienots čeks. Gite paķēra aploksni un konstatēja, ka tā ir taisnība. To viņa pirmajā mirklī nebija pamanījusi.

Tad viņa smagi apsēdās un trīcošām lūpām skatījās apkārt noplukušajā istabā.

-   Tā ir no Netes, viņa vairākas reizes pie sevis atkārtoja, pirms novilka peldmēteli.

Čekā bija divi tūkstoši kronu. Daudz vairāk, nekā maksāja prāmja un vilciena biļete uz Kopenhāgenu un atpakaļ. Gite to nevarētu apmainīt Tranebjergas bankā, jo bija tai parādā lielāku summu, bet varēja pārdot zemniekam par tūkstoš piecsimt kronām. Un tad ar riteni aizbraukt uz Morupas veikalu, cik ātri vien spēja.

Ar šo situāciju viņa nevarēja tikt galā bez taustāmas palīdzības. Un pudeļu piedāvājums lielveikalā bija vairāk nekā labs.

19 .nodaļa

Septembris, 1987

NETE SAVĀCA BROŠŪRAS, kas bija glīti gulējušas rindā uz žurnālu galdiņa, un nolika tās uz palodzes. Vilinošas brošūras ar skaistiem trisistabu dzīvokļiem Santaponsā, Andračā un Portokristo, pāris rindu māju Sonvidā un Pollencā un viens penthauss Santelmo. Samērīgas cenas un pietiekama izvēle. Sapņi stājās rindā, un tagad tos vajadzēja piepildīt.

Viņa gribēja būt prom no Dānijas, kad pienāks ziema, un Maljorka šķita lieliska vieta. Šajā skaistajā ainavā viņa plūks sava vīra smagā darba augļus un novecos ar cieņu.

Parīt, kad viss būs galā, viņa pasūtīs biļeti uz Palmu de Maljorku un sāks meklēt īsto dzīvokli. Pēc nedēļas viņa būs prom.

Tad Nete vēlreiz paņēma savu sarakstu ar vārdiem un to pārskatīja, iztēlodamās notikumu gaitu, jo neko nedrīkstēja atstāt nejaušībai.

Tur bija rakstīts:

Rita Nilsena 11.00-11.45

*   Uzkopšana: 11.45-12.30

Tage Hermansens 12.30-13.15

*   Uzkopšana: 13.15-13.45

Vigo Mogensens 13.45-14.30

*   Uzkopšana: 14.30-15.00

Filips Nērvigs 15.00-15.45

*  Uzkopšana: 15.45-16.15

Kurts Vads 16.15-17.00

‘Uzkopšana: 17.00-17.30

Gite Čārlza 17.30-18.15

*  Uzkopšana: 18.15-

Nete pamāja ar galvu, iztēlojusies katra uzaicinātā ierašanos. Jā, viss izskatījās pareizi.

Līdzko viens no viņiem būs dzīvoklī, viņa nospiedīs pogu, lai izslēgtu namruni. Kad upuris dzīvokli vairs nespēs pretoties, viņa to atkal ieslēgs. Ja kāds no nākamajiem viesiem piezvanīs par agru, viņa lūgs to iet prom un ierasties norādītajā laikā. Ja kāds atnāks par vēlu, viņa noliks to rindas beigās un ierosinās, lai viņš vai viņa aiziet uz Ezeru paviljonu un ietur maltīti uz viņas rēķina. Viņi noteikti paklausīs, situācija un atalgojums nemudināja ne uz ko citu.

Bet, ja gadītos tik neveiksmīgi, ka viņi saskrietos pie ieejas durvīm, Nete bija sakārtojusi secību tā, lai attiecīgie divi nekad nebūtu tikušies iepriekš. Kurts Vads un Gite Čārlza gan varbūt pazina viens otru no kādas slimnīcas vai aprūpes iestādes, taču risks, ka tāds vīrs kā Kurts Vads punktuāli neievērotu savu laiku, bija ļoti, ļoti niecīgs.

-    Labi, ka Giti atstāju pēdējo, Nete skaļi sacīja. Ar viņu nevarēja zināt, vai viss notiks precīzi laikā. Viņa tādām lietām nekad nepievērsa uzmanību.

Jā, plāns bija labs un šķita, ka laika arī ir pietiekami daudz.

Neviens no pārējiem kāpņu telpas iedzīvotājiem nelaidīs iekšā nevienu svešu viesi, tas bija pilnīgi droši. Biedinājumam un brīdinājumam zaglīgie Blogordas laukuma narkomāni jau bija sagādājuši pietiekami daudz sliktu piemēru.

Kad viss būs galā, Netei atliks vakars un nakts, lai nokārtotu visu pārējo.

Viņai tagad vajadzēja tikai pārliecināties, ka istaba ir pietiekami hermētiska, un tam bija nepieciešams eksperiments.

Nete paņēma savu iepirkumu somu un skrūvgriezi no darbarīku kastes uz ēdamistabas grīdas, izgāja kāpņu telpā un nometās ceļos pie ārdurvīm. Vienas skrūves galviņa viņas vārda plāksnītē bija nodilusi, tomēr ar nelielu piepūli viņai izdevās atskrūvēt ari to un noņemt plāksnīti. Tad viņa ielika plāksnīti somā un nokāpa lejā pa kāpnēm.

Vispirms atslēgu un apavu darbnīca Blogordsgādē, bet pēc tam saimniecības preces Nerrebrogādē, viņa nolēma.

-    Es centīšos paspēt, sacīja atslēgu meistars aiz letes, skatīdamies uz Netes atnesto plāksnīti. Bet paies stunda piecpadsmit, kamēr izgatavošu jaunu. Man vispirms jāpiesit papēži dažām kurpēm.

-    Es atgriezīšos pēc pusotras stundas. Un parūpējieties, lai burti ir tādi paši un vārds uzrakstīts pareizi.

“Nu tad tā," viņa nodomāja, iedama pa ielu. Pie ieejas namruņa joprojām bija rakstīts: “Nete Rozena”, bet viņa to grasījās izlabot ar pašlīpošu etiķeti un flomāsteru. Kopš šī brīža viņu sauca Nete Hermansena, dokumenti jau bija parakstīti un iesniegti. Varbūt mājas iedzīvotāji brīnīsies, bet tā bija viņu darīšana.

-     Man vajag kaut ko ar ļoti spēcīgu smaržu, viņa sacīja krāsu tirgotājam Nerrebrogādē. Esmu bioloģijas skolotāja, un rīt bērniem ir stunda par ožu. Man pašai mājās ir jauki smaržojošas lietas. Tagad mums jāatrod kaut kas ass un kodīgs.

Tirgotājs viņai greizi uzsmaidīja. Tad jāņem terpentīns, amonjaks un petroleja. Un vēl es ieteiktu izvārīt pāris olu un paņemt līdzi etiķa pudeli. Bērniem noteikti būs asaras acīs.

-    Paldies, un vēl formalīnu. Četras piecas pudeles.

Viņi uzsmaidīja viens otram, plastmasas maisiņi mainīja īpašnieku, un tas bija izdarīts.

Pēc divām stundām jaunā plāksnīte ar Netes Hermansenas vārdu bija pieskrūvēta. Uz durvīm, aiz kurām drīz tiks piepildīta atriebība, nedrīkstēja būt rakstīts: “Rozena”.

Tad Nete ieslēdzās. Iegāja virtuvē, paņēma astoņus dziļos šķīvjus un ienesa tos istabā gaiteņa galā.

Drošības dēļ uz galda bija izklātas avīzes, un uz tām Nete novietoja šķīvjus, piepildīdama katru ar spēcīgi smaržojošu vai smirdošu šķidrumu. Odekolons, lavandas ūdens, terpentīns, petroleja, benzīns, etiķis, tehniskais spirts un, visbeidzot, amonjaks.

Kad Nete ielēja pēdējo, neredzams tvaiku mākonis cirtās viņai pretim kā sitiens ar plaukstas malu un sāpīgi izspīlēja nāsis un rīkli.

Nete atstāja pudeles stāvam, ātri izmetās no istabas un aizvēra durvis.

-    Ā! viņa iestenējās, aizskrēja uz tualeti un ilgi skaloja seju ar aukstu ūdeni. Cik briesmīgs bija šis dažādo vielu smaržas kokteilis un cik grūti tikt no tā vaļā! Gandrīz šķita, ka tam caur nāsīm ir tieša pieeja smadzenēm.

Viņa aizkliboja cauri visām istabām un plaši atvēra logus, lai varētu izvēdināt smakas, kuras bija izsprukušas ārā, kad viņa pameta hermētisko istabu, vai bija ieķērušās viņai drēbēs.

Pēc stundas viņa aizvēra logus, nolika formalīna pudeles virtuves skapīša dibenā blakus darbarīku kastei, izgāja no dzīvokļa un apsēdās uz soliņa pie ezera.

Mutes kaktiņos vīdēja viegls smaids.

Viss izdosies.

NOGAIDĪJUSI STUNDU, VIŅA bija gatava iet atpakaļ augšā. Tagad nāsis elpoja brīvi un vieglais vasaras vējš bija kārtīgi izvēdinājis drēbes. Neti pārņēma laba un mierpilna sajūta.

Ja pretēji gaidītajam kāpņu telpā vai dzīvoklī būs jūtama kaut mazākā smaka, viņai vajadzēs strādāt visu nakti. Uzdevums bija skaidrs: viņa nevarēja zināt, vai plāns ar formalīnu īstenosies saskaņā ar ieceri, tāpēc istabai jābūt pilnīgi hermētiskai. Citādi viņa nevarēs atļauties doties uz Maljorku, kā to vēlējās.

Nete iegāja kāpņu telpā un ilgi stāvēja, ošņādama gaisu. Te bija jūtama viegla parfīma smarža un kaimiņu suņa dvaka, bet nekā cita. Katrā ziņā viņas ožai nekad nekas nebija kaitējis.

Šo vingrinājumu Nete atkārtoja katrā stāvā ar to pašu rezultātu un, uzkāpusi līdz piektajam stāvam, nometās ceļos pie savām durvīm, plaši atvēra vēstuļspraugu un dziļi ieelpoja.

Viņa pasmaidīja. Joprojām nekā.

Tad viņa iegāja dzīvoklī, kur vēdīja tas pats svaigais gaiss, kas bija ieplūdis pa logiem pirms stundas. Mirkli stāvēja klīstošu skatienu un koncentrējās uz vienīgo maņu, kas varēja nošķirt izgāšanos no veiksmes. Joprojām nekā.

Vēl pēc stundas dzīvoklī, kur nebija ne mazāko smakas pēdu, viņa beidzot iegāja hermētiskajā istabā gaiteņa galā.

Mazāk nekā sekundes laikā acīs izsprāga asaras. Gluži kā īsts nervu gāzes uzbrukums asās smakas atrada ikvienu poru viņas nenosegtajā ādā. Nete cieši aizmiedza acis un aizsedza muti, kamēr aiztaustījās pie loga un atrāva to vaļā.

Gluži kā cilvēks, kas piedzīvojis slīkšanu, viņa izbāza galvu ārā un tvēra pēc gaisa, klepodama šķietami nebeidzamu klepu.

Pēc stundas ceturkšņa visu astoņu dziļo šķīvju saturs bija izliets tualetē un noskalots daudzas reizes. Nete atkal plaši atvēra visus dzīvokļa logus un kārtīgi izmazgāja šķīvjus. Kad pienāca vakars, viņa konstatēja, ka eksāmens ir nokārtots.

Ēdamgaldu hermētiskajā istabā viņa pārklāja ar baltu galdautu. Izņēma savu smalkāko porcelānu un uzklāja galdu. Kristāla glāzes, sudraba galda piederumi un akurāta maza galda karte pie katras vietas.

Tam jāizskatās svinīgi, jo tie būs svētki.

Pēc tam viņa lūkojās ārā uz kastaņkoku lapotnēm, kuru lapas jau dzeltēja. Labi, ka viņa drīz būs prom.

Pirms gulētiešanas Nete aizvēra visus hermētiskās istabas logus. Visbeidzot viņa gar logu rāmju maliņu novilka caurspīdīgā silikona kārtiņu un apmierināta aplūkoja savu darbu.

Paies ļoti ilgs laiks, iekams šos logus atkal atvērs.

20 .nodaļa

Novembris, 2010

VIRS KARLA GALVAS klusi zibeņoja melni, nelaimi vēstoši mākoņi: pneimatiskā naglotāja lieta ar Hārdija aizdomām un monētas ar pirkstu nospiedumiem, Vigas kāzas un to ietekme uz viņa finansēm, Asada pagātne, Rozes dīvainības, Ronnija idiotiskā muldēšana un pilnīgi neveiksmīgais Mārtiņdienas vakars. Nekad agrāk viņu reizē nebija nospiedušas tik daudzas problēmas. Viņš tik tikko paspēja pārvietot svaru no vienas kājas uz otru, kad jau uzgāzās nākamā katastrofa. Nē, tāda problēmu gūzma nepavisam nepiestāvēja citādi lieliskam valsts nodarbinātam izmeklētājam, kas risināja mīklas, ar kurām citi netika galā. Gandrīz vai bija jāsāk cerēt, ka drīz kāds izveidos nodaļu, kuras galvenais uzdevums būs risināt viņa mīklas.

Karls smagi nopūtās, paņēma cigareti un ieslēdza 7V2 ziņas; bija mazs mierinājums redzēt citus, kas ir vēl dziļākā ķezā.

Tikai viens skatiens uz ekrānu, un viņš atkal atgriezās realitātē. Pieci pieauguši vīrieši, kuri apsprieda valdības finansiālo jautājumu kabatas filozofiju, vai kaut kas varēja būt vēl nesvarīgāk? Tam taču tik un tā nebija jēgas.

Karls paņēma papīra lapu, ko Roze bija nolikusi uz ziņojuma, kamēr viņš bija augšā pie nodaļas vadītāja. Nožēlojama ar roku aprakstīta puslapa vai tas bija viss, ko viņa varēja atrast par Sprogē salas medicīnas māsu Giti Čārlzu?

Viņš lasīja, un tas nebija īpaši uzmundrinoši.

Lai gan Roze bija aptaujājusi daudz cilvēku, neviens Samsē salas mājas aprūpes dienestā nespēja atcerēties Giti Čārlzu un

tāpēc arī nevarēja pastāstīt par zādzībām pie vecajiem ļaudīm, kurus viņa apciemoja. Nebija nekā arī no viņas laika Tranebjergas slimnīcā, jo slimnīca pa šo laiku bija slēgta un personāls izklīdis uz visām debespusēm. Māte jau sen bija mirusi, bet brālis emigrējis uz Kanādu un tur pirms dažiem gadiem nomiris. Vienīgā reālā saistība ar viņas dzīvi bija vīrietis, kas izīrēja viņai istabu Morupas Kirkevejā Samsē salā pirms divdesmit trim gadiem.

Roze izīrētāju aprakstīja tēlaini. “Tas vīrs bija pastulbs vai arī spītīgs kā velns. Kopš laika, kad Gite Čārlza bija viņa īmiece, viņš to divdesmit viena kvadrātmetra pundurdzīvokli ir izīrējis piecpadsmit līdz divdesmit citiem īrniekiem. Viņš Giti atcerējās ļoti labi, bet nespēja pateikt neko saprātīgu. Tāds zemnieks ar sūdainām tupelēm un sarūsējušiem traktoriem pagalmā, kurš domā, ka aplokšņu nauda ir vienīgā pareizā.”

Karls nolika papīra lapu un paņēma no mapes policijas izmeklēšanas materiālus Gites Čārlzas lietā. Arī to nebija daudz.

Tagad attēls televizora ekrānā mainījās, ātri pārslēdzoties no dažām lielām sapulcēm kongresu zālēs uz pāris vecu vīru sejām, kas plati smaidīja ikvienam.

Žurnālists, kurš komentēja sižetu, neizrādīja lielu cieņu pret tā varoņiem, nolasīdams savu tekstu.

“Šobrīd, kad partijai “Tīrās līnijas” pēc neskaitāmiem mēģinājumiem ir izdevies savākt pietiekami daudz parakstu, lai varētu piedalīties nākamajās folketinga vēlēšanās, mums jāuzdod sev jautājums, vai Dānijas politikā ir sasniegts zemākais punkts. Kopš Progresa partijas dienām vēlēšanās nav piedalījusies neviena partija ar tik kontroversiālu un, pēc daudzu domām, kritizējamu platformu. Šodien dibināšanas kongresā partijas dibinātājs, bieži kritizētais un fanātiskais ārsts, neauglības speciālists Kurts Vads iepazīstināja sabiedrību ar partijas folketinga kandidātiem, un pretēji Progresa partijas situācijai savā laikā starp šiem kandidātiem ir vairāki prominenti un ļoti izglītoti cilvēki ar ievērojamu karjeru. Kandidātu vidējais vecums ir četrdesmit divi gadi, un līdz ar to ir apgāzts pārējo partiju apgalvojums, ka “Tīrās līnijas” pārstāv večuki. Partijas dibinātājs Kurts Vads gan ir astoņdesmit astoņus gadus vecs, un vairāki valdes locekļi jau sen ir pensijā.”

Šajā vietā sižeta kadros bija redzams garš vīrietis ar baltu vaigubārdu, kurš izskatījās krietni jaunāks par astoņdesmit astoņiem gadiem. Apakšā bija rakstīts: Kurts Vads, partijas dibinātājs.

-    Vai tu apskatījies manas piezīmes un policijas ziņojumu par Gites Čārlzas pazušanu? iejaucās Roze.

Karls pievērsa viņai skatienu. Pēc sarunas ar Rozes īsto māsu Irsu nebija viegli saprast, ko par viņu patiesībā domāt. Vai arī tā bija tikai mākslīga fasāde šīs melnās drēbes, grims un kurpes, kas varēja uzdurt kobru divās sekundēs?

-    Ē, jā. Mazliet.

-     Par to Čārlzu nav nekā daudz vairāk, izņemot policijas ziņojumu, ko mēs jau sākumā dabūjām no Līsas. Policijai pēc viņas pazušanas nebija nekādu pēdu, un viņu vienkārši izsludināja meklēšanā. Tika piesaukti viņas dzeršanas paradumi, un, lai gan dīvainā kārtā netika tieši minēts, ka viņa ir alkoholiķe, visi izdarīja loģisku secinājumu, ka viņa kaut kur ir gājusi bojā dzērumā. Tā kā viņai nebija ne tuvinieku, ne kolēģu, to visu ātri aizmirsa. Exit Gite Čārlza.

-Te ir minēts, ka viņu redzēja uz Kalundborgas prāmja. Vai pastāv teorija, ka viņa būtu varējusi pārkrist pār bortu?

Roze savilka aizkaitinātu sejas izteiksmi. Nē, Kari, viņu redzēja izkāpjam krastā, es taču jau teicu. Tu neesi veltījis tam ziņojumam īpaši daudz laika, ko?

Pēdējo teikumu Karls izvēlējās laist gar ausīm. Atvairīšanās bija viņa specialitāte. Ko izīrētājs teica par viņas pazušanu? viņš jautāja. Viņš noteikti brīnījās, kad netika samaksāta īre.

-    Tā nenotika, īri viņam maksāja sociālais dienests, citādi Gite naudu vienkārši nodzērusi. Nē, tas draņķis nebija domājis ziņot varas iestādēm, un viņam jau arī bija vienalga, kamēr nauda turpināja pienākt. Ziņoja tirgotājs. Viņš sacīja, ka Gite Čārlza 31. augustā ienākusi veikalā visai pašapzinīga, ar tūkstoš piecsimt kronām kabatā. Tirgotājam viņa teikusi, ka mantojusi daudz naudas un tagad braukšot uz Kopenhāgenu tai pakaļ, bet viņš par to pasmējies, viņu nokaitinādams.

Karls parāvās atpakaļ. Mantojums, tu saki? Vai šis apgalvojums atbilda patiesībai?

-    Nē, es pārbaudīju tiesas arhīvā. Nekāda mantojuma nebija.

-    Hmm. Tas jau nu arī būtu pārāk skaisti.

-    Bet tev tomēr jānoklausās daži teikumi, kurus vērts iegaumēt.

Roze paņēma no galda mapi un atvēra apmēram pa vidu ziņojumam.

-     Šeit. Tirgotājs ziņoja par viņas pazušanu nedēļu vēlāk, jo Gite bija iedevusi piecsimtnieku un teikusi ja viņa pēc nedēļas neatgriezīsies par desmit miljoniem bagātāka, tad nauda pieder viņam. Bet, ja viņa atgriezīsies, tad viņam būs jāatdod nauda un jāielej tase kafijas ar vienu mēriņu. Tirgotājam nebija īpaši daudz ko zaudēt, vai ne? Tieši tāpēc viņš saderēja.

-    Desmit miljonu! Karls iesvilpās. Skaidrs, viņa laikam lidinājās pa sapņiem.

-    Noteikti. Bet paklausies šo. Kad tirgotājs pēc nedēļas atrada ostā viņas riteni, viņš tomēr nojauta kaut ko nelāgu.

-    Nu, tas ir saprotams. Viņam joprojām bija piecsimt kronu. Viņa droši vien nebija no tiem, kas var tā vienkārši svaidīties ar naudu.

-    Tieši tā. Ziņojumā ir rakstīts: “Tirgotājs Lase Bjergs apgalvo: ja vien Gite Čārlza patiešām nav saņēmusi savus desmit miljonus un uz visiem laikiem atstājusi savu veco dzīvi pagātnē, ar viņu ir noticis kaut kas briesmīgs.” Un tagad teikumi, ko es lūdzu ievērot: “Šie pieci simti kronu Gitei Čārlzai bija milzīga summa. Kāpēc lai viņa to labprātīgi atdotu?”

-     Izskatās, ka vajadzētu aizbraukt uz Samsē, parunāt ar tirgotāju un izīrētāju un apskatīt apkārtni, Karls sacīja. Tā būtu izdevība mazliet pamukt no visa.

-    Tu tur neko neatradīsi, Kari. Tirgotājs ir pansionātā ar stipru demenci, ar izīrētāju es jau runāju, viņš ir galīgi dumjš, bet Gites mantu vairs nav. Tas idiots pēc kāda laika pārdeva visu utenī. Iedzīvojās.

-    Tātad pilnīgi tukšs numurs?

-    Absolūti tukšs!

-     Skaidrs. Kas tad mums ir? Mēs zinām, ka vienā un tajā pašā dienā bez pēdām pazuda divas savstarpēji pazīstamas sievietes. Gite Čārlza un Rita Nilsena. Gite Čārlza neko neatstāja, bet Ritas Nilsenas gadījumā viņas agrākajai darbiniecei Lonei Rasmusenai joprojām ir dažas Ritas mantas, lai gan tas mums neko nedod. Šajā vietā Karls grasījās izvilkt no paciņas cigareti, bet pirksti sasala gaisā no Rozes arktiski saltā skatiena. Mēs varētu aizbraukt pie Lones Rasmusenas un mazliet parakņāties atstātajās mantās, bet kurš gan tādēļ gribēs dzīties uz Vejli?

-    Viņa vairs nedzīvo Vejlē, Roze teica.

-    Kur tad?

-    Tistedā.

-     Sasodīts, tas taču ir vēl tālāk.

-    Jā, bet tā nav Vejle.

Karls tomēr izvilka cigareti un jau grasījās aizsmēķēt, kad ieraudzīja, kā Asads ieslīd pa durvīm, dedzīgi ar rokām gaiņādams vēl neeksistējošus dūmus. Velns, cik jūtīgi viņi visi te kļuvuši!

-    Vai esat apsprieduši to Giti Čārlzu? Asads jautāja.

Abi pamāja ar galvu.

-    Es neesmu neko paspējis par to zvejnieku Vigo Mogensenu, viņš turpināja, bet esmu galā ar Filipu Nērvigu. Man ir norunāta tikšanās ar viņa atraitni, kas joprojām dzīvo viņu mājā Halsskovā.

Karls paskatījās griestos. Un kad tas būtu? Cerams, ne tagad.

Rozes plakstiņi ar pūlēm pacēlās uz augšu. Viņa patiešām izskatījās nogurusi. Pamēģini izmantot smadzenes, Kari. Vai tev nešķiet, ka mēs te esam bijuši pietiekami ilgi?

Karls paskatījās uz Asadu. Tad tas ir rīt?

Asads pacēla gaisā īkšķi. Varbūt tad es varētu braukt ar mašīnu, viņš ierosināja.

Tas nu gan nenotiks!

-    Tavs mobilais zvana, Kari, Roze sacīja, norādīdama uz dūcošo rīku. Karls palūkojās displejā un, nepazinis numuru, pacēla telefonu pie auss.

Tā bija ne īpaši laipna sievietes balss. Labdien, vai es runāju ar Kārlu Merku? tā jautāja.

-Jā, es klausos.

-    Tad es lūgšu jūs atnākt uz “Tivoli halli” un samaksāt rēķinu, no kura jūsu brālēns aizmuka.

Karls izskaitīja līdz trīs. Kāda velna pēc lai man ar to būtu saistība?

-    Man rokās ir ēdienkarte ar veselu romānu aizmugurē. Es to nolasīšu: “Diemžēl man tagad jāskrien, lai paspētu uz lidmašīnu. Mans brālēns, Policijas pārvaldes Slepkavību izmeklēšanas nodaļas komisārs Karls Mērks, ir apsolījis pēc brīža atnākt un samaksāt rēķinu. Jūs zināt, kas viņš ir. Viņš sēdēja un runājās ar mani pie galdiņa. Viņš lūdza mani iedot jums viņa mobilā telefona numuru, ja viņš būtu aizņemts, un tad jūs varēsiet norunāt, kā viņš samaksās.”

-    Ko? Karls iebrēcās. Vairāk vārdiem viņam nepietika enerģijas.

-    Šo zīmīti mēs atradām uz galda, kad piegājām pajautāt, vai viņš nevēlas vēl kaut ko pasūtīt.

Šajā brīdī Kārlu pārņēma savādas izjūtas. Apmēram kā toreiz, kad patruļas vadītājs viņu, jaunizcepto skautu, stiprā lietū aizsūtīja pakaļ malkai pusotru kilometru tālu.

-     Es nāku, viņš sacīja un nolēma mājupceļā izbraukt caur Vanlēsi, lai apciemotu kādu kungu, vārdā Ronnijs Mērks.

RONNIJS NEBIJA NOĪRĒJIS īpaši iespaidīgu mitekli. Saukt to par graustu būtu gluži vai slavējošs apraksts. Sarūsējušas metāla kāpnes gar kailu ēkas fasādi, netīra betona platforma un metāla durvis pusotra stāva līmenī. Gandrīz kā prototips kinomehāniķa telpas ieejai likvidētā kinoteātrī. Viņš pāris reižu padauzīja pa durvīm, dzirdēja saucienus iekšpusē, un pēc pusminūtes durvīs nograbēja atslēga.

Šoreiz Ronnijs bija ģērbies homogēnāk. Ar šņācošiem pūķiem greznotas apakšbikses un apakškrekls, un nekā cita.

-    Es jau attaisīju aliņus, Ronnijs teica un ievilka Kārlu piedūmotā telpā, ko apgaismoja lampas ar rotējošiem ūdenskritumiem uz abažūra un krāsainas rīspapīra lampiņas ar visai karstiem erotiskiem motīviem.

-    Tā ir Mēja, kā es mēdzu viņu saukt, Ronnijs sacīja, norādīdams uz aziātiska izskata sievieti, kuras augumu noteikti varētu ietilpināt Ronnijā trīs četras reizes.

Sieviete nepagriezās. Viņa bija aizņemta pie plīts: mazās, tievās rokas žestikulēja virs katliem, kuri piepildīja gaisu ar Pataijas priekšpilsētu smaržu, kam pievienotas divas karotes ogļu no Alleredas grila.

-    Viņa ir aizņemta. Drīz ēdamlaiks, Ronnijs teica un apsēdās uz izdiluša dīvāna, ko nomaskēja karija dzelteni, sarongai līdzīgi apģērba gabali.

Karls apsēdās viņam pretī un paņēma alus pudeli, ko Ronnijs novietoja uz melnkoka galdiņa starp viņiem.

-    Tu man esi parādā sešsimt septiņdesmit kronu un paskaidrojumu, kā tu esi spējīgs jau atkal ēst pēc tās maltītes, kuru apriji “Tivoli hallē”.

Ronnijs pasmaidīja un paplikšķināja pa vēderu. Tas ir labi trenēts, viņš sacīja, un tajiešu sieviete pagriezās pret viņu ar baltāko smaidu, kādu Karls bija redzējis. Viņa nebija divdesmit piecus gadus veca un spoguļgluda kā citas importētās taizemietes. Nē, viņai bija gadu atstātās pēdas, smieklu krunciņas un acis, kas saprata daudz.

Viens nulle Ronnija labā, Karls nodomāja.

-    Tu mani uzaicināji, Kari. Es taču tev teicu pa telefonu. Tu mani izsauci uz tikšanos darba laikā, un, kā zināms, tas maksā.

Karls dziļi ievilka elpu. Izsaucu? Darba laikā? Vai drīkst jautāt, ar ko tu nodarbojies, Ronnij? Vai esi profesionāls apakškreklu staipītājs?

Viņš redzēja, kā taizemietes augums pie katliem mazliet noraustījās, bet Ronnijs plati pasmaidīja. Viņai piemita ne tikai humora izjūta, viņa acīmredzot arī saprata dāniski.

-    Priekā, Kari, Ronnijs sacīja. Jauki tevi atkal redzēt.

-    Tad es nedabūšu savas sešsimt septiņdesmit kronas?

-    Nope. Bet tu vari dabūt vislieliskāko Thom Kha Gai, kādu varētu vēlēties.

-    Izklausās indīgi.

Taizemiete pie katliem atkal noraustījās.

-    Tā ir kokosriekstu zupa ar vistu, cili, kafīra laimu un galangas sakni, Ronnijs paskaidroja.

-    Paklausies, Ronnij. Karls nopūtās. Labi, tu man šodien izkrāpi sešsimt septiņdesmit kronu, bet Dievs ar to. Tā ir pēdējā reize, kad tev tas izdevās. Taču šobrīd es esmu līdz ausīm darbos, un mūsu saruna šodien mani satrauca. Vai tu mani kaut kādā veidā šantažē, Ronnij? Tādā gadījumā es tev teikšu, ka paies mazāk par piecām minūtēm, kad tev un mazajai Mejai būs izvēle starp tiesu un lidmašīnu atpakaļ uz Smaidu zemi, vai no kurienes nu jūs esat ieradušies.

Šajā brīdī sieviete pagriezās un sāka kaut ko saukt Ronnijam tajiešu valodā. Viņš pāris reižu papurināja galvu un piepeši izskatījās ļoti dusmīgs. It kā kuplās uzacis iegūtu pašas savu dzīvi.

Tad viņš pagriezās pret Kārlu. Es gribu vērst tavu uzmanību uz to, ka šorīt tu pats vērsies pie manis un mana sieva Mēja Jinga Tahana Merka tikko izsvītroja tevi no viesu saraksta.

NEPAGĀJA NE MINŪTE, kad Karls bija ārā pa durvīm. Šai sievietei acīmredzot bija laba pieredze: ja viņa pietiekami sparīgi vicina pa gaisu virtuves rīkus, cilvēki veikli nozūd.

“Tad nu mūsu ceļi atkal šķiras, Ronnij,” Karls nodomāja ar uzmācīgu nojautu, ka vārētu ari kļūdīties. Viņš sajuta kabatā vibrējam telefonu un zināja, ka tā ir Mona, jau pirms paskatījās uz displeju.

-    Sveika, mīļā, viņš sacīja, cenzdamies izklausīties mazliet saaukstējies. Bet ne tik ļoti, lai tas varētu likt šķēršļus kādam uzaicinājumam.

-   Ja tev ir vēlēšanās vēlreiz satikt manu meitu un Ludvigu, rit būs tāda izdevība, Mona teica.

Ielūgums neizklausījās īpaši entuziastisks.

-    Protams, Karls atteica sparīgāk, nekā nepieciešams.

-    Labi. Rīt pie manis pulksten septiņos. Un man jāatgādina, ka rīt pulksten trijos tev ir tikšanās ar Krišu viņa kabinetā. Tu tur jau esi bijis.

-    Tiešām? Es neatceros, Karls meloja.

-    Esi gan, un zini, Kari? Tev tas ir nepieciešams. Es pazīstu signālus.

-     Bet rīt es būšu Halsskovā.

-    Ne pulksten trijos, skaidrs?

-    Mona, es jūtos labi. Manī nav nekādu panikas atblāzmu no naglotāja lietas.

-    Es runāju ar Markusu Jakobsenu par tavu histērijas lēkmi šodien sapulču telpā.

-    Histērijas lēkmi?

-    Un man jābūt drošai, ka vīrietis, kuru grasos izvēlēties par savu pastāvīgo mīļāko, ir atbilstošā psihiskajā stāvoklī.

Karls meklēja savās smadzeņu krokās pareizos vārdus, bet tas bija grūti. Lai izpaustu viņa šībrīža jūtas, vislabāk noderētu Latīņamerikas deju soļi, ja viņš tos prastu.

-    Izskatās, ka tuvākajā laikā tev klāsies smagi. Diemžēl viņi līķa kastē ir atraduši vēl kaut ko, un Markuss Jakobsens lūdza mani pavēstīt tev par lietas jaunāko attīstību.

Deju soļi apstājās.

-    Zem līķa viņi atrada papīra gabalu. Tā bija plastikātā iesaiņota fotogrāfijas kopija. Nogalinātais Pīts Bosvels fotogrāfijā stāv starp tevi un Ankeru, aplicis rokas jums ap pleciem.

21 .nodaļa

Novembris, 2010

-    TU IZSKATIES PIEKUSIS, Kari, varbūt braukt man? Asads jautāja nākamajā rītā.

-    Es esmu piekusis, bet tu nebrauksi ar šo mašīnu, Asad. Katrā ziņā ne tikmēr, kamēr es tajā sēžu.

-    Vai tu slikti gulēji?

Karls neatbildēja. Viņš bija gulējis lieliski, bet tikai divas stundas, jo šī bija domu pārpilna nakts. Iepriekšējā vakarā Markuss Jakobsens e-pastā bija atsūtījis viņam fotogrāfiju, kurā nogalinātais stāvēja plecu pie pleca ar Kārlu un Ankeru, un tādējādi apstiprinājis Monas stāstu.

“Šobrīd Tehniskā nodaļa noskaidro, vai fotogrāfija varētu būt viltota. Mēs droši vien esam vienisprātis, ka tas būtu vislabākais rezultāts,” rakstīja nodaļas vadītājs.

Vai ne? Protams, vislabāk būtu, ja fotogrāfija izrādītos viltota, jo tā taču bija. Diezin vai Markuss te zvejoja kādu atzīšanos.

Karls nemūžam nebija stāvējis blakus nogalinātajam un viņu vispār nepazina, tomēr šādas lietas laupīja miegu. Ja Tehniskā nodaļa nevarēs pierādīt, ka fotogrāfija ir viltota, viņu gaidīja drīza atstādināšana. Kurš tad nepazina Markusa procedūras?

Karls, sakodis zobus, skatījās uz auto rindu viņiem priekšā. Ja viņš būtu apdomājies, izbraukt vajadzēja pusstundu vēlāk.

-    Daudz mašīnu ceļā, Asads sacīja. Varens novērotājs!

-    Ja tā nolāpītā rinda drīz neizkustēsies, mēs būsim Halsskovā tikai desmitos.

-    Jā, bet mums taču ir visa diena, Kari.

-     Nē, man jābūt atpakaļ līdz trijiem.

-    Ak tā. Bet tad jau šitais jāmet zemē, Asads teica un norādīja uz GPS. Mēs nogriezīsimies no šosejas un būsim galā zibenīgi. Es rādīšu ceļu, Kari. Skatīšos kartē.

Šī piezīme maksāja viņiem vēl vienu stundu, iekams viņi beidzot iegriezās piebraucamajā ceļā pie Filipa Nērviga atraitnes mājas mirklī, kad sākās radio ziņas vienpadsmitos.

-    Plaša demonstrācija pie Kurta Vada mājas Brendbī, stāstīja diktors. Nevalstiskās organizācijas ir uzsākušas kopīgu akciju, lai parādītu, kādus nedemokrātiskus principus pārstāv “Tīrās līnijas”. Kurts Vads saka…

Šajā vietā Karls izslēdza motoru un izkāpa no mašīnas uz piebraucamā ceļa oļiem.

-    JĀ, JA NEBŪTU Herberta… Filipa Nērviga atraitne pamāja ar galvu uz savu vienaudzi, pāri par septiņdesmit gadus vecu vīrieti, kas ienāca viesistabā. …tad mēs ar Sesiliju vispār nebūtu varējušas paturēt šo māju.

Karls pieklājīgi sasveicinājās ar vīrieti, kurš grasījās apsēsties.

-    Es saprotu, ka jums tas bija grūts laiks. Karls pamāja ar galvu. Tas droši vien bija ļoti maigi teikts, jo viņas vīrs ne tikai bankrotēja, bet arī atļāvās pazust no visas šīs ķezas.

-                Es jautāšu tieši, Nērvigas kundze. Te viņš uz mirkli apjuka.

-    Jūs taču joprojām esat Nērviga, vai ne?

Sieviete paberzēja delnas virspusi. Šis jautājums acīmredzot lika justies neērti. Jā, Herberts un es neesam precējušies. Man bija personiskā maksātnespēja, kad Filips pazuda, un mēs to nevarējām darīt.

Karls mēģināja saprotoši pasmaidīt, lai gan ļaužu laulības statuss viņam bija pilnīgi vienaldzīgs. Vai varētu būt, ka jūsu vīrs vienkārši aizbēga, jo nespēja tikt ar visu galā?

-    Nē, ja jūs domājat, ka viņš izdarīja pašnāvību. Tam Filips bija pārāk liels gļēvulis. Tas izklausījās mazliet skarbi, bet patiesībā viņai varbūt vairāk patiktu, ja virs būtu pakāries kādā no dārza kokiem. Tas laikam ari būtu labāk.

-    Es domāju ja jūsu vīrs tiešām aizbēga. Kaut kādā veidā atlika skaidru naudu un apmetās kaut kur ļoti tālu.

Sieviete pārsteigta paskatījās uz viņu. Vai šī iespēja viņai nekad nebija ienākusi prātā?

-     Neiespējami. Filipam riebās ceļot. Es reizēm lūdzos, lai mēs dodamies kādā mazā ceļojumā kaut kur ar autobusu. Tikai uz pāris dienām, bet, nē, Filips negribēja. Viņš necieta jaunas vietas. Kā jūs domājat, kāpēc viņš izveidoja savu praksi tādā nostūrī? Tāpēc, ka tas atradās divus kilometrus no vietas, kur viņš uzaudzis. Tāpēc!

-    Jā, bet varbūt viņam apstākļu dēļ radās nepieciešamība aizceļot. Argentīnas stepes vai Krētas kalnu ciemi mēdz paslēpt cilvēkus, kam mājās radušās problēmas.

Sieviete nosprauslājās un papurināja galvu. Tas viņai šķita pilnīgi neiedomājami.

Te iejaucās vīrietis, kuru viņa sauca par Herbertu.

-    Atvainojiet, bet varbūt es drīkstu piebilst, ka Filips bija mana vecākā brāļa skolasbiedrs, un mans brālis vienmēr teica, ka Filips ir īsts memmesdēliņš. Viņš skatījās uz savu dzīvesbiedri. Noteikti, lai nostiprinātu savas pozīcijas: labāks par priekšgājēju. Reiz, kad klase brauca uz Bornholmu, Filips negribēja doties līdzi. Viņš teica, ka nevarot saprast vietējo izloksni un tas neesot domāts viņam. Skolotāji dusmojās, bet viņš palika pie sava. Filipu nevarēja piespiest darīt to, ko viņš negribēja.

-    Hmm, manās ausīs tas gluži neizklausās pēc memmesdēliņa, bet varbūt šajos apvidos ir citādi. Labi, atmetīsim šo teoriju. Nav izdarījis pašnāvību, nav aizmucis uz citu valsti. Tātad paliek tikai nelaimes gadījums un nonāvēšana vai slepkavība. Uz ko jūs vairāk sliecaties?

-    Domāju, ka viņu nogalināja tā nolādētā biedrība, kuras loceklis viņš bija, atraitne sacīja, uzmetusi skatienu Asadam.

Karls pagrieza galvu pret Asadu, kura tumšās uzacis kopā ar labi pazīstamajām pieres krunkām tagad bija uzraukušās gandrīz līdz matu līnijai.

-                Izbeidz, Mīe, tā taču nevar teikt, no dīvāna sacīja Herberts.

-     Mēs par to neko nezinām.

Karls pievērsa ciešu skatienu vecajai sievietei. Es īsti nesaprotu. Kāda biedrība? viņš jautāja. Policijas materiālos par biedrību nekas nav rakstīts.

-    Nē, es to neesmu pieminējusi.

-    Skaidrs. Varbūt jūs varētu mazliet paskaidrot, uz ko mērķējat?

-    Jā. Biedrību sauca par Slepeno cīņu.

Šajā vietā Asads izņēma bloknotu.

-    Slepenā cīņa, tiešām tēlains nosaukums. Izklausās gandrīz kā Šerloka Holmsa gabalā. Karls mēģināja pasmaidīt, lai gan dziļi sirdī bija modušās pavisam citas izjūtas. Un kas tā Slepenā cīņa ir? viņš jautāja.

-    Mīe, man šķiet, ka tev ne… Herberts iejaucās, bet Mīe Nērviga par to nelikās ne zinis.

-    Es par to biedrību īpaši daudz nezinu, jo Filips nekad neko nestāstīja, laikam nedrīkstēja. Bet gadu gaitā šo to dzirdēju. Atceries, ka es biju viņa sekretāre, Mīe atbildēja, neņemdama vērā dzīvesbiedra protestējošo žestu.

-     Šo to? Karls jautāja.

-    Ka daži cilvēki ir pelnījuši dzemdēt bērnus, bet citi nav. Ka Filips reizēm palīdz piespriest piespiedu sterilizāciju. To viņš bija darījis vairākus gadus, pirms es sāku strādāt firmā. Kad Kurts bija šeit, viņi bieži pieminēja kādu vecu lietu. Tā laikam bija viņu pirmā kopīgā lieta, saukta par Hermansena lietu. Filips vēlākajos gados bija arī ārstu un citu advokātu kontaktpersona. Viņš vadīja veselu tīklu.

-    Ak tā. Bet tas jau bija atbilstoši laika garam, vai ne? Es domāju: kāpēc lai jūsu vīrs tādēļ būtu apdraudēts? Laika gaitā ar varas iestāžu atbalstu un svētību ir sterilizēts daudz garīgi slimo.

-Jā, bet bieži sterilizēja un ieslodzīja arī tās, kas nebija jukušas. Tas taču bija visvienkāršākais, ja vēlējās kādu novākt no ceļa. Piemēram, čigānietes. Un daudzbērnu mātes, kas pārtika no sociālajiem pabalstiem, vai prostitūtas. Ja Slepenā cīņa varēja ievilināt šīs sievietes savos konsultāciju kabinetos, tad viņas iznāca ar aizsietiem olvadiem un katrā ziņā bez augļa dzemdē, ja tāds tur bijis.

-    Atkārtosim vēlreiz. Jūs apgalvojat, ka tika veiktas nopietnas, radikālas un, cik saprotu, ļoti nelikumīgas ķirurģiskas iejaukšanās, turklāt bez pašu sieviešu ziņas?

Mīe Nērviga pacēla tējkaroti un apmaisīja kafiju tasītē. Tas nebija nepieciešams, jo kafija bija auksta un melna. Tā bija viņas atbilde. Tālāk viņiem jāmeklē pašiem.

-    Un vai mums ir kaut kas par to biedrību? Piezīmes, kartotēkas, žurnāli vai ziņojumi?

-    Nē, ne tieši, bet man ir Filipa mapes un avīžu izgriezumi apakšstāvā, Filipa vecajā kabinetā.

-    Paklau, Mīe, vai tu domā, ka tā ir prātīga ideja? Vai tas kādam nāks par labu? jautāja viņas partneris. Man šķiet, ka mums visiem būs labāk, ja pagātne netiks cilāta no jauna.

Mīe Nērviga neatbildēja.

Šajā brīdī Asads ar sāpīgu sejas izteiksmi klusi pacēla gaisā roku. Atvainojiet. Vai es drīkstētu izmantot tualeti?

KARLAM NEPATIKA RAKTIES cauri vecām papīru kaudzēm, tam bija domāti citi cilvēki. Taču tagad viens sēdēja uz poda, bet otra sargāja kabinetu, tāpēc viņam tas bija jādara pašam.

-    Kur mums jāmeklē? viņš jautāja sievietei, kas stāvēja pagraba kabineta vidū un skatījās apkārt, it kā būtu svešiniece.

Karls nopūtās, kad viņa atvēra pāris kartotēku skapju, atklādama neskaitāmas līdz plīšanai piebāztas mapes. To visu pārskatīt būtu neiespējami, no tā viņš noteikti gribēja izvairīties.

Mīe paraustīja plecus. Es neesmu skatījusies skapjos daudzus gadus. Patiesībā man nepatīk kāpt lejā, kopš Filips pazuda. Protams, esmu domājusi, vai nemest visu ārā, bet tie taču ir konfidenciāli papīri, kas jāiznīcina pareizi, tāpēc tas ir sarežģīti. Labāk aizslēgt durvis un aizmirst par to visu, mājā taču pietiek vietas. Viņa uz mirkli apklusa un atkal paskatījās apkārt.

-     Tas būs nogurdinošs uzdevums, Herberts mēģināja iejaukties. Varbūt Mīe un es varētu visu mierīgi izskatīt. Ja atradīsim kaut ko interesantu, mēs varam jums to aizsūtīt, vai ne? Jums tikai jāpastāsta, kas mums jāmeklē.

-     A, tagad es zinu! izsaucās Mīe Nērviga un norādīja uz lielu gaiša koka skapi, uz tā bija sakrautas kastītes, un tajās saspiestas aploksnes, vizītkartes un formulāri.

Viņa pagrieza atslēgu, un žalūziju vāks nolaidās lejup ar šņācošu skaņu kā giljotīnas asmens.

-     Lūk, tur, viņa sacīja, norādīdama uz zilu A2 formāta spirālbloku ar avīžu izgriezumiem. To kārtoja Filipa pirmā sieva. Pēc 1973. gada, kad Filips un Sāra Jūlija izšķīrās, izgriezumi vairs nav līmēti. Tie ir vienkārši salikti starp lapām.

-    Bet es saprotu, ka jūs tur esat ieskatījusies?

-    Jā. Vēlāk taču es liku tur rakstus, ko Filips lūdza izgriezt no avīzēm.

-     Ko jūs gribat man parādīt? Karls jautāja un ievēroja, ka Asads ienāca telpā ne bālāks, kā pienāktos būt arābu izcelsmes cilvēkam. Tad jau tualetes apmeklējums laikam bija palīdzējis.

-    Vai tu jūties labi, Asad? viņš jautāja.

-     Tikai mazs recidīvs, Kari. Asads piesardzīgi uzspieda uz vēdera, likdams manīt, ka tur joprojām varētu būt nekontrolējamas peristaltiskas kustības.

-     Šeit, Mīe Nērviga sacīja. Izgriezums ir no 1980. gada, un es domāju šo cilvēku, viņa teica, norādīdama uz rakstu. Kurts Vads. Es viņu nevarēju ciest. Kad viņš te bija viesojies vai kad vīrs bija runājis ar viņu pa telefonu, Filips pēc tam bija gluži kā pārvērties. Viņš pēc tām sarunām varēja kļūt tik skarbs. Nē, tas nav īstais vārds, ne skarbs, vienkārši ciets kā akmens, itin kā viņam nebūtu nekādu jūtu. Piepeši runāja ar mani un meitu tik neticami auksti. It kā viņa personība būtu pārvērtusies. Parasti viņš bija gluži jauks, bet šādās situācijās mēs bieži strīdējāmies.

Karls palūkojās uz rakstu. Virsraksts vēstīja: “’’Tīrās līnijas” nodibina vietējo nodaļu Korsērā”, un apakšā bija preses fotogrāfija. Filips Nērvigs rūtotā tvīda žaketē, bet vīrietis viņam blakus elegantā melnā uzvalkā ar cieši sasietu kaklasaiti.

“Sapulci vadīja Filips Nērvigs un Kurts Vads,” ziņoja paraksts.

-    Va velns! Karls izsaucās un atvainodamies paskatījās uz saimniekiem. Par viņu taču šobrīd visur runā. Jā, tagad es atceros nosaukumu “Tīrās līnijas”.

Fotogrāfijā bija mazliet jaunāks Kurta Vada izdevums nekā tas, kuru Karls iepriekšējā dienā bija redzējis televīzijā. Ogļmelna vaigubārda. Garš un izskatīgs vīrietis labākajos gados, un viņam blakus sīks vīrs ar asi iegludinātām bikšu vīlēm un smaidu, kas šķita samākslots un reti lietots.

-    Jā, tas ir Kurts Vads. Sieviete pamāja ar galvu.

-    Viņš šobrīd cenšas iedabūt “Tīrās līnijas” parlamentā, vai ne?

Viņa atkal pamāja. Jā, to viņš jau ir mēģinājis. Bet šoreiz izskatās, ka izdosies, un tas ir briesmīgi, jo viņš ir nežēlīgs un ietekmīgs, bet viņa idejas ir slimas. Katrā ziņā tās nedrīkst izplatīt tālāk.

-    Tu taču par to neko nezini, Mīe, atkal iejaucās Herberts.

“Viņš nu gan ir uzmācīgs,” Karls nodomāja.

-    Zinu gan, Mīe Nērviga viegli aizkaitināta atbildēja. Un tu arī zini! Tu esi tam sekojis avīzēs tikpat daudz, cik es. Atceries, ko tas Luiss Petersons kādu laiku rakstīja, mēs taču to apspriedām. Kurtam Vadam un viņa līdzskrējējiem gadiem ilgi ir bijušas neglītas lietas par abortiem, ko viņš sauca par nepieciešamām tīrīšanām, un sterilizācijām. Iejaukšanās, par kurām sievietes pat nezināja.

Herberts protestēja asāk, nekā liktos saprātīgi. Mana sieva… Mīe ieņēmusi galvā, ka Vads ir vainojams Filipa pazušanā. Jūs jau zināt, sēras var kļūt…

Karls sarauca uzacis un ļoti uzmanīgi vēroja viņa mīmiku, kad Mīe Nērviga nelikās ne zinis. It kā viņa argumenti jau sen būtu nederīgi.

-    Divus gadus pēc tam, kad tika uzņemta šī fotogrāfija un Filips bija ieguldījis “Tīrajās līnijās” tūkstošiem stundu darba, tie viņu izmeta. Tas tur… viņa norādīja uz Kurtu Vadu, …personiski atnāca šurp un izmeta Filipu bez mazākā brīdinājuma! Viņi apgalvoja, ka viņš piesavinājies uzticētos līdzekļus, bet tā nebija taisnība. Tas arī nebija tiesa, ka Filips būtu pārkāpis pilnvaras savā firmā, kaut kas tāds viņam pat sapņos nerādītos. Viņš gluži vienkārši neprata labi rēķināt.

-    Es nedomāju, ka tu vari saistīt Filipa pazušanu ar Kurtu Vadu un to epizodi, Mīe, Herberts sacīja, tagad ļoti savaldīgi. Padomā taču, ka viņš vēl ir dzīvs.

-     Es vairs nebaidos no Kurta Vada, mēs par to jau esam runājuši! Mīe dedzīgi izsaucās, un glīti nopūderētie vaigi piesarka.

-     Šoreiz nejaucies iekšā, Herbert. Ļauj man runāt, saprati?

Herberts atkāpās. Bija skaidri redzams, ka vēlāk par šo lietu tiks runāts aiz slēgtām durvīm.

-    Varbūt jūs arī esat “Tīro līniju” biedrs, Herbert? no stūra pavaicāja Asads.

Vīrietim noraustījās žoklis, bet viņš jautājumu nekomentēja. Karls jautājoši palūkojās uz Asadu, kas ar galvu pamāja uz ierāmētu diplomu pie sienas. Karls piegāja tuvāk. “Goda diploms,” tur bija rakstīts. “Piešķirts Filipam Nērvigam un Herbertam Senderskovam, advokātu firma “Nērvigs & Senderskovs”, par Korsēras Studiju stipendijas sponsorēšanu, 1972.”

Asads samiedza acis un diskrēti pamāja uz Mīes Nērvigas partneri.

Karls tikpat diskrēti pamāja pretī. Labs novērojums.

-Jūs arī esat advokāts, Herbert? Karls jautāja.

-    Reiz biju, viņš atbildēja. Aizgāju pensijā 2001. gadā. Bet līdz tam es prāvojos Augstākajā tiesā.

-    Un savā laikā bijāt Filipa Nērviga kompanjons, vai ne?

Herberta balss kļuva mazliet zemāka. Jā, mums bija lieliska

sadarbība, līdz 1983. gadā nolēmām iet katrs uz savu pusi.

-    Tas bija pēc Filipa Nērviga apsūdzībām un strīda ar Kurtu Vadu, cik saprotu, Karls turpināja.

Herberts Senderskovs sarauca uzacis. Šim viegli uzkumpušajam pensionāram bija ilggadiga pieredze, atspēkojot klientiem izvirzītās apsūdzības, un šo pieredzi viņš tagad izmantoja, lai aizstāvētu sevi.

-    Protams, man nepatika tas, ko Filips sastrādājis, taču mūsu šķiršanās bija vairāk praktiska rakstura.

-Jā, ļoti praktiska. Jūs dabūjāt viņa klientus un sievu, Asads sausi sacīja. Visai pārdroši. Vai tad jūs nebijāt labi draugi tolaik, kad viņš pazuda? Un kur jūs īsti atradāties, kad tas notika?

-    A, vai tagad mēs visu griezīsim uz šo pusi? Herberts Senderskovs vērsās pie Karla. Man šķiet, jums vajadzētu pateikt savam palīgam, ka gadu gaitā esmu ticies ar daudziem policistiem un gandrīz ik dienas saskāries ar šādu sarkasmu un dūrieniem mugurā. Es te neesmu apsūdzētais un nekad neesmu bijis, skaidrs? Turklāt tolaik biju Grenlandē. Praktizēju tur pusgadu un atgriezos tikai tad, kad Filips bija pazudis. Šķiet, ka mēnesi vēlāk, un to es, protams, varu pierādīt.

Tikai tagad Senderskovs pagriezās pret Asadu, lai paskatītos, vai pretuzbrukums ir radījis pienācīgu vainas apziņu Asada sejā, taču meklēja to veltīgi.

-    Nūjā. Un pa to laiku Nērviga sieva arī bija kļuvusi pieejama, ko? Asads noteica.

Dīvainā kārtā Mīe Nērviga nekomentēja Asada nepieklājību. Vai viņai bija tāda pati doma?

-    Paklausieties, tas nu ir par traku! Herberts Senderskovs piepeši izskatījās daudz vecāks, lai gan tas netraucēja seno dienu tvērienam. Mēs laipni uzņemam jūs savā mājā, bet mums jāklausās kaut kas tāds. Ja policija mūsdienās tiešām strādā ar šādām metodēm, tad es nepažēlošu piecas minūtes, lai sameklētu policijas direktores telefona numuru. Kā jūs sauca? Asads…? Un uzvārds?

“Laikam drusku jānolīdzina situācija,” Karls nodomāja. Pie visām nepatikšanām, kuru centrā viņš bija nokļuvis pēdējās dienās, nekādā ziņā nevajadzēja jaunas.

-    Atvainojiet, Senderskova kungs, mans asistents aizgāja pārāk tālu. Mēs viņu esam aizņēmušies no citas nodaļas, kur viņš nav radis runāt ar tik izsmalcinātiem ļaudim. Karls pagriezās pret Asadu. Lūdzu, ej uz mašīnu un pagaidi tur, Asad. Es pēc brīža nākšu.

Asads paraustīja plecus. Labi, bos. Tikai atceries paskatīties, vai tajās atvilktnēs nav kaut kas par Ritu Nilsenu. Viņš norādīja uz vienu no skapjiem. Katrā ziņā uz tā tur ir rakstīts “L līdz N”. Tad Asads pagriezās un izšļūca pa durvīm ar tādu kustību, kas lika domāt, ka viņš divdesmit stundas sēdējis zirga mugurā vai arī tomēr nav paspējis gluži visu nokārtot tualetē.

-   Jā, Karls sacīja un pagriezās pret Mīi Nērvigu. Tas tiesa. Es lūgtu atļauju paskatīties, vai šajos skapjos ir kaut kas par sievieti, kura pazuda vienā dienā ar jūsu vīru. Viņu sauca Rita Nilsena. Vai drīkstu?

Nesagaidījis atbildi, viņš pavilka atvilktni “L līdz N” un ieskatījās haosā. Tur bija sasodīti daudz Nilsenu.

Šajā mirklī no aizmugures pienāca Herberts Senderskovs un aiztaisīja atvilktni.

-    Baidos, ka šajā vietā man jāsaka stop. Tie ir konfidenciāli materiāli, un es nevaru pieļaut, ka tiek pārkāpta klientu anonimitāte. Lūdzu, ejiet.

-    Tad man jādabū orderis, Karls atteica un izvilka no kabatas mobilo telefonu.

-     Lūdzu. Bet vispirms ejiet.

-    Nedomāju, ka tā ir laba ideja. Ja šobrīd te ir mape par Ritu Nilsenu, tad pēc stundas varbūt vairs nebūs. Kas zina? Tādām mapēm reizēm piepeši pieaug kājas.

-Ja es saku, ka jums tagad jāiet, tad jums jāiet, vai skaidrs? salti paziņoja Herberts Senderskovs. Iespējams, jūs varat sagādāt kratīšanas orderi, bet tad ari par to domāsim. Es zinu likumus.

-    Izbeidz, Herbert! Šajā brīdī viņa dzīvesbiedre demonstrēja, kurš galu galā šajā mājā valkā bikses un kurš veselu nedēļu varēs tupēt pie televizora un sapņot par ēdienu, ko viņa nevēlēsies pasniegt. Te pierādījās, ka kopdzīve ir cilvēku savstarpējās mijiedarbības veids, kurā ir visvairāk sankciju iespēju.

Mīe Nērviga izvilka atvilktni, šķirstīdama mapes ar profesionalitāti, ko viņai bija dāvājuši seno dienu treniņi.

-    Lūdzu, viņa teica, izņemdama kādu mapi. Tas ir tuvākais Ritai Nilsenai. Viņa parādīja Karlam mapi. Tur bija rakstīts: Sigrida Nilsena.

-    Labi, paldies, tad mēs to zinām. Karls pamāja ar galvu Herbertam, kas nikni blenza uz viņu. Nērvigas kundze, ja jūs būtu tik laipna un paskatītos, vai tur nav arī mapes par kādu sievieti, vārdā Gite Čārlza, un vīrieti, vārdā Vigo Mogensens, es liktu jūs mierā.

Pēc divām minūtēm viņš jau bija ārā pa durvīm. Ne Gites Čārlzas, ne Vigo Mogensena skapjos nebija.

-    NEDOMĀJU, KA TAS VĪRS tevi atcerēsies ar labu, Asad, Karls noņurdēja, pagriežot mašīnu Kopenhāgenas virzienā.

-    Nē. Bet, ja tāds cilvēks krīt histērijā, viņš izturas kā izbadējies kamielis, kas ēd dadžus. Viņš gremo un gremo to sūdu, neuzdrošinādamies norīt. Tu redzēji, kā viņš izlocījās? Man šķiet, ka viņš bija jocīgs.

Karls paskatījās uz Asadu. Pat profilā varēja redzēt, kā viņa smaids izstiepjas līdz abām ausīm.

-    Pasaki man: vai tu vispār biji tualetē, Asad?

Palīgs iesmējās. Nē, es parakņājos istabās un atradu šo, pilnu ar fotogrāfijām. Asads pacēla vēderu uz augšu un iebāza roku zem siksnas dziļi lejup pie saviem intīmajiem apvidiem.

-    Lūdzu, viņš sacīja, izvilkdams aploksni. Es to atradu Mies Nērvigas skapī guļamistabā. Tā bija tādā papes kastē, kādās parasti glabā interesantas lietas. Paņēmu visu aploksni, jo tas nav tik aizdomīgi kā tad, ja es no tās būtu kaut ko izņēmis, viņš teica un atvēra aploksni.

Traka loģika.

Karls nobrauca mašīnu ceļa malā un paņēma pirmo fotogrāfiju.

Tajā redzamie cilvēki acīmredzot svinēja kādu laimīgu notikumu. Pret fotogrāfu paceltas šampanieša glāzes, un visi plati smaida.

Asads ar pirkstu iebakstīja fotogrāfijas vidū. Tur stāv Filips Nērvigs ar citu sievieti, nevis Mli. Laikam varam pieņemt, ka tā ir viņa pirmā sieva. Un paskaties te, viņš sacīja un pārvietoja pirkstu mazliet sāņus. Te stāv Herberts Senderskovs un Mīe, un viņi nav tik veci kā tagad. Vai tev neliekas, ka viņš izskatās baigi ieķēries viņā jau toreiz?

Karls pamāja ar galvu. Senderskova roka katrā ziņā bija cieši apņēmusi Mies plecus.

-    Paskaties otrā pusē, Kari!

Karls apgrieza fotogrāfiju otrādi. Tur bija rakstīts: “1973. gada 4. jūlijs. Nērviga & Senderskova 5 gadu jubileja.”

-    Un paskaties otru bildi, ko es atradu.

Asads pasniedza Karlam fotogrāfiju. Blāvās krāsās un acīm redzami ne profesionāla fotogrāfa darbs. Tā bija Mies un Filipa Nērvigu kāzu bilde pie Korsēras rātsnama. Viņa ar glītu vēderiņu, bet Filips Nērvigs ar triumfējošu smaidu, kas asi kontrastēja ar Herberta Senderskova drūmo seju dažus soļus augstāk uz kāpnēm.

-    Tu saproti, ko es domāju, Kari?

Karls pamāja ar galvu. Filips Nērvigs uztaisīja Herberta Senderskova draudzenītei bērnu. Tātad sekretāre kniebās ar abiem, bet trofeju ieguva Nērvigs.

-Jā. Mums jāpārbauda, vai Senderskovs tiešām bija aizceļojis, kad Nērvigs pazuda, Asads teica.

-    Es domāju, ka bija gan. Šobrīd mani vairāk interesē, kāpēc viņš aizstāvēja to Kurtu Vadu, kuru Mīe Nērviga acīm redzami ienīst. Un, godīgi sakot, viņš ari izklausās pēc nelieša, vai ne? Man šķiet, ka mums vajadzētu ieklausīties Mies sievietes intuīcijā un to visu izvētīt sīkāk.

-    Ko darīt?

-    Izvētīt, Asad. Izmeklēt sīkāk. Mums jāliek pie darba Roze, ja viņa vispār gribēs.

KAD VIŅI SASNIEDZA McDonald’s izkārtni, kas vilināja pie šosejas Karlstrupā, piezvanīja Roze.

-    Tu taču nevari prasīt, lai es tik zibenīgi izpētu tā maitasgabala gaitas! Viņš ir vismaz miljons gadu vecs un, jāteic, pa šiem gadiem nav garlaikojies.

Rozes balss pacēlās līdz robežai, kur vajadzēja iejaukties un viņu mazliet nomierināt.

-    Nē, nē, Roze. Vienkārši sagādā man galvenās līnijas. Detaļām varēsim pievērsties vēlāk, ja tas būs nepieciešams. Noskaidro, vai ir kāds avots, kas var sniegt kopsavilkumu par viņa dzīvi. Kāds raksts vai kaut kas tādā garā. Par ko Kurts Vads ir kritis nežēlastībā saistībā ar presi, likumiem un jo īpaši ar savu darbu. Es tā saprotu, ka viņš ir daudz kritizēts.

-    Ja tev vajag kritiku, tad jāparunā ar žurnālistu Luisu Petersonu. Viņš patiešām bija uzēdies uz Vadu, vari man ticēt.

-Jā, tas tiesa, viņa vārds šodien jau tika pieminēts. Vai viņš nesen ir kaut ko uzrakstījis?

-    Njā, ne gluži. Tas lielākoties bija pirms pieciem sešiem gadiem un tad laikam izbeidzās.

-    Varbūt nebija vairāk, par ko rakstīt?

-    Domāju, ka bija gan. Katrā ziņā daudzi citi žurnālisti ir mēģinājuši uzrakt, ko Kurts Vads īsti darīja. Bet tam Petersonam bija skaļi virsraksti.

-    Labi, kur Luiss Petersons dzīvo?

-    Holbekā. Kāpēc jautā?

-    Esi tik mīļa un iedod man viņa telefona numuru.

-    Oho, kas te tikko notika? Ko tu teici?

Karls apsvēra, vai neizmest kādu asprātību, bet pārdomāja. Viņš arī nezināja nevienu. Es teicu: esi tik mīļa.

-    Allelujā! Roze iesaucās un nodiktēja numuru. Bet, ja gribi ar viņu runāt, tad tev vajadzētu doties uz kafejnīcu Vivaldi Algādē 42, viņa sieva stāsta, ka viņš šobrīd tur sēžot.

-    Kā tu to zini? Vai tu jau zvanīji viņam uz mājām?

-    Protams! Kā tu domā, ar ko tu īsti runā? Roze attrauca un nometa klausuli.

-    Sasodīts! Karls izgrūda un norādīja uz GPS. Asad, ievadi Algādi 42, Holbekā! Mēs brauksim uz krogu, viņš sacīja un iztēlojās Monas seju, kad pēc brīža piezvanīs viņai un paziņos, ka ir spiests atcelt tikšanos ar viņas draugu Krišu.

Viņa noteikti nepriecāsies.

VARBŪT VIŅŠ BIJA IZTĒLOJIES mazu ieskrietuvi, kur nekad neiespīd gaisma un ko neizdibināmu iemeslu dēļ iecienījuši paguruši žurnālisti, taču Cafe Vivaldi tāda nebija. Gluži pretēji.

-    Tu teici: krogs? Asads jautāja, kad viņi iegāja galvenās ielas skaistākajā mājā ar tornīti.

Karls lūkojās apkārt lielajā, piebāztajā telpā un tikai tagad aptvēra, ka viņam nav ne jausmas, kā šis vīrietis izskatās.

-    Piezvani Rozei un palūdz viņa aprakstu, viņš sacīja, vērodams telpu. Griestos lāsmojoši stikli un glīts apmetums. Gaumīgs iekārtojums ar labu apgaismojumu, skaisti soli un krēsli un daudz detaļu.

“Varu derēt, ka tas ir viņš,” Karls nodomāja, pievērsis acis vīrietim, kas sēdēja un pļāpāja pusmūža vīru bariņā uz paaugstinājuma telpas vidū. Tipiski gurdenas acis, mazliet izplūduši sejas vaibsti un mūžīgi meklējošs skatiens.

Karls paskatījās uz Asadu, kas stāvēja un māja ar galvu, runādams ar Rozi pa telefonu.

-    Nē. Asads ātri noskenēja daudzveidīgo piedāvājumu skuķu bariņi, kas patērēja salātus, iemīlējušies pāri, savijuši pirkstus virs kapučīno tasītēm, un vientuļi, avīzēs iegrimuši cilvēki ar piepildītu alus glāzi.

-    Man šķiet, tas ir viņš, Asads teica un norādīja uz jaunu, sarkanblondu puisi, kurš sēdēja uz sarkana sola pašā stūrī pie loga un spēlēja bekgemonu ar savu vienaudzi.

“Es viņu neatšifrētu pat simt gados,” Karls nodomāja.

Viņi nostājās cieši blakus abiem vīriešiem, kamēr tie pārvietoja kauliņus pa dēlīti, un, kad vīrieši viņus neievēroja, Karls īsi nokremšļojās un sacīja:

-    Luis Peterson, vai varam brīdi aprunāties?

Petersons īsi palūkojās uz viņiem un veica lēcienu no dziļas koncentrēšanās stāvokļa uz adrenalīna piepildītu realitāti. Mazāk nekā sekundes laikā viņš ievēroja abu vīru atšķirību un tomēr secināja, ka viņi ir policisti. Pēc tam pievērsa skatienu galdiņam un vēl pēc dažiem ātriem gājieniem pajautāja biedram, vai viņi var paņemt īsu pauzi.

-    Nedomāju, ka viņi te stāv tāpēc, lai noskatītos mūsu trikus, Mogens.

“Pārsteidzoši mierīgs,” Karls nosprieda, kamēr vīrieša draugs pamāja ar galvu un nozuda drūzmā otrpus paaugstinātajai telpas daļai.

-    Es vairs nestrādāju ar kriminālo informāciju, Petersons teica, mierīgi grozīdams pirkstos savu baltvīna glāzi.

-    Skaidrs. Bet mēs nākam pie jums tāpēc, ka esat daudz rakstījis par Kurtu Vadu, Karls atteica.

Petersons pasmaidīja. Ak tā, jūs esat no Drošības dienesta. Sen neesat mani apciemojuši.

-    Nē, mēs nākam no Kopenhāgenas Slepkavību izmeklēšanas nodaļas.

Šajā mirklī puiša sejas izteiksme ar vienu vienīgu līniju pārvērtās no viegli augstprātīgas par ārkārtīgi modru. Bez daudzu gadu pieredzes Karls to neievērotu. Žurnālists, kas medī stāstus, tā nereaģētu. Gluži pretēji viņš atplauktu. Aiz vārda “slepkavība” vienmēr slēpās izredzes uz labi apmaksātām rindiņām lielā avīzē. Taču Petersons šobrīd tā neizskatījās, un tas izteica visu.

-    Kā jau minēju, mēs esam ieradušies, lai vairāk uzzinātu par Kurtu Vadu, par kuru jūs tik daudz esat rakstījis. Vai varat veltīt mums desmit minūtes?

-Jā, labprāt, bet es vairākus gadus neesmu par viņu rakstījis. Varētu teikt, ka paguru.

“Vai tiešām, draugs? Kāpēc tad tu tik traki virpini glāzi pirkstos?” Karls nodomāja.

-    Es par jums painteresējos, viņš meloja. Jūs nesaņemat bezdarbnieka pabalstu. No kā jūs šobrīd iztiekat, Luis?

-    Es strādāju kādā organizācijā, žurnālists atbildēja, cenzdamies izzondēt, cik daudz Karls īsti zina.

Tāpēc Karls pamāja ar galvu. Jā, mēs zinām, un vai jūs mums pastāstītu, kas tā īsti ir par organizāciju?

-    Varbūt. Bet jūs, piemēram, varētu pastāstīt man, kādu slepkavību izmeklējat.

-    Vai es teicu, ka mēs izmeklējam slepkavību? Nē, to es neteicu, vai ne, Asad?

Asads papurināja galvu.

-    Esiet mierīgs, viņš sacīja. Mēs neturam jūs aizdomās ne par ko īpašu.

Tā bija taisnība, tomēr uz žurnālistu tas iedarbojās.

-    Kuru tad jūs turat aizdomās un par ko? Starp citu, vai varu apskatīt jūsu dokumentus?

Karls pacēla savu policista žetonu tik augstu, lai par to varētu papriecāties visi, kas sēdēja tuvumā.

-    Gribat redzēt manu arī? Asads pārdroši pajautāja.

Petersons papurināja galvu, norādīdams, ka to nu viņš nevēlētos gan. Varbūt laiks sadabūt Asadam kaut kādus dokumentus? Jebko. Droši vien pietiktu ar policijas simboliem rotātu vizītkarti.

-     Mēs izmeklējam četru cilvēku pazušanu, Karls teica. Vai jums kaut ko izsaka vārds Gite Čārlza? Viņa bija slimo kopēja un dzīvoja Samsē.

Petersons papurināja galvu.

-     Rita Nilsena? Vigo Mogensens?

-    Nē. Žurnālists atkal papurināja galvu. Kad šie cilvēki pazuda?

-     1987. gada septembra sākumā.

Petersons pasmaidīja. Tad es biju divpadsmit gadus vecs.

-    Jā, nu tad jau tas nebijāt jūs. Asads pasmaidīja.

-    Kā ar Filipu Nērvigu, vai tas kaut ko izsaka?

Šajā brīdī Petersons atspieda galvu pret krēsla atzveltni un izlikās, ka domā, bet Kārlu viņš neapmuļķoja. Petersons labi zināja, kas ir Nērvigs, viņš to izstaroja gluži kā neona reklāma.

-    Jūsu zināšanai, viņš bija advokāts Korsērā, dzīvoja Halsskovā. Agrāk bijis aktīvs “Tīro līniju” biedrs, izslēgts 1982. gadā, bet tad jums bija tikai septiņi gadi, tā ka arī tā nav jūsu vaina, Karls smaidīdams turpināja.

-    Nē, šobrīd tas vārds man neko neizsaka. Vai vajadzētu?

-    Njā, jūs taču esat uzrakstījis tik daudz rakstu par “Tīrajām līnijām”, droši vien esat pamanījis viņa vārdu?

-    Varbūt. Neesmu drošs.

“Un kāpēc neesi, draugs?” Karls nodomāja.

-    Nu, to mēs varam pārbaudīt preses arhīvā. Policija prot lasīt avīžu rakstus, bet to jau jūs noteikti zināt, vai ne?

Petersons nobālēja.

-    Ko jūs esat rakstījis par Slepeno cīņu? pajautāja Asads. Varbūt mazliet priekšlaikus.

Petersons papurināja galvu. Tam vajadzēja nozīmēt neko, un tā laikam bija taisnība.

-    Jūs saprotat, ka mēs to pārbaudīsim, vai ne, Luis? Un vēl es jums šeit pat gribētu pateikt: ar savu ķermeņa valodu jūs mums paziņojāt, ka zināt krietni vairāk, nekā gribat stāstīt. Es nezinu, kas tas ir, tikpat labi tās varētu būt nevainīgas lietas, bet domāju, ka jums tās vajadzētu izklāstīt tūlīt. Vai jūs strādājat Kurtam Vadam?

-    Vai ar tevi viss kārtībā, Luis? pajautāja viņa biedrs Mogenss, pienācis mazliet tuvāk.

-    Jā, viss kārtībā. Tie abi ir uz pavisam aplamām pēdām. Tad Petersons pagriezās pret Kārlu un mierīgi sacīja: Nē, man nav nekādas saistības ar šo vīru. Es strādāju aģentūrā, kuras nosaukums ir Benefice, tā ir neatkarīga organizācija, ko sponsorē ar brīvprātīgi ziedotiem līdzekļiem. Mans uzdevums ir ievākt informāciju par Dānijas partijas un valdošās koalīcijas kļūdām pēdējos desmit gados, un tur ir pietiekami, ko darīt.

-   Jā nudien, jums noteikti pietiek darba. Paldies, Luis, tad mums nevajadzēs tur vairāk iedziļināties. Un kam jūs vācat šo informāciju?

-     Visiem, kas to lūdz. Viņš izslējās krēslā. Žēl, bet nevaru jums vairāk palidzēt. Ja gribat vēl ko uzzināt par Kurtu Vadu, jūs taču varat palasīt. Jums noteikti ir mani raksti, es kopš tā laika esmu pievērsies citām lietām. Ja jums nav konkrētu jautājumu par šīm četrām lietām, ko izmeklējat, es gribētu teikt, ka šī ir mana brīvdiena.

-    Pārsteidzoša notikumu attīstība, Karls sacīja, jau pēc piecām minūtēm stāvēdams uz ielas. Un es gribēju tikai brīfingu par šo Kurtu Vadu. Ko, ellē, tas cilvēks dara?

-    Es tev pēc brīža to pateikšu, Kari. Tagad viņš sēž un baigi zvanās. Negriezies atpakaļ. Viņš mūs patur acīs pa logu. Šķiet, ka vajadzētu palūgt Līsai noskaidrot, kam viņš zvana.

22 .nodaļa

Septembris, 1987

ŠAJĀ RĪTĀ NETE PAMODĀS ar briesmīgām galvassāpēm. Viņa nezināja, vai tās izraisījuši iepriekšējās dienas eksperimenti ar smirdīgajiem šķidrumiem hermētiskajā telpā vai apziņa, ka visizšķirošākajā mūža dienā viņa būs nogalinājusi sešus cilvēkus, pirms paies divpadsmit stundas.

Toties zināja, ka viss izjuks, ja viņa neieņems savas migrēnas tabletes. Varbūt pietiktu ar divām, bet viņa iedzēra trīs un stundu vai divas sēdēja un skatījās pulkstenī, līdz smadzeņu kapilāri nomierinājās un gaisma varēja skart tīkleni, neliekot justies kā strāvas triecienos.

Tad Nete uzlika tējas tasītes uz sarkankoka bufetes savā skaistajā viesistabā, glīti sakārtoja rindā sudraba tējkarotes un novietoja pudeli ar melnās driģenes ekstraktu tā, lai bez problēmām varētu to paņemt un ieliet tasītēs, kad beidzot pienāks noteiktais laiks.

Viņa jau desmito reizi galvā atkārtoja procedūru un tad apsēdās un gaidīja, stāvpulkstenim tikšķot aiz muguras. Rīt pēcpusdienā pacelsies lidmašīna uz Maljorku un viņas prātu pārņems Valdemosas košais zaļums, kas izgaisinās pagātni un visus dēmonus.

Pirms tam vajadzēja tikai piepildīt kapenes.

AUDŽUĢIMENE, KURU TĒVS bija sameklējis pēc meitas spontānā aborta upē, uzņēma Neti kā izstumto, un tāda viņa arī palika.

Meitas istabiņa atradās nomaļus, un visa diena pagāja smagā darbā, tāpēc vienīgais brīdis, kad viņa satika ģimeni, bija maltītes,

un tās notika visdziļākajā klusumā. Ja Nete retu reizi atvēra muti, audžuvecāki viņu apklusināja, lai gan viņa no visa spēka centās runāt glīti. Pat meita un Netes vienaudzis dēls tikpat kā neskatījās uz viņas pusi. Viņa bija svešiniece, tomēr ģimene izturējās tā, it kā viņiem būtu vara pār Netes dzīvību un nāvi. Te nebija daudz piedzīvojumu un itin nemaz mīļu vārdu. Toties prasību, nopietnības un brīdinājumu netrūka.

No Netes audžuģimenes līdz bērnības mājām bija divdesmit kilometru, tikai stundas brauciens ar riteni. Taču Netei nebija riteņa, tāpēc viņa katru dienu iztika ar cerību, ka tēvs reiz ieradīsies ciemos. Viņš neieradās.

Kad Nete bija pavadījusi pie ģimenes nepilnu pusotru gadu, viņu iesauca saimnieku istabā, kur ar audžutēvu runāja vietējais policists. Viņš smaidīja, taču sejas izteiksme pārvērtās, līdzko viņš pamanīja Neti.

-    Nete Hermansena, man ļoti žēl, bet esmu spiests paziņot, ka tavs tēvs svētdien mājās pakārās. Tāpēc varas iestādes nolēma, ka šī labā ģimene kļūs par taviem pastāvīgajiem aizbildņiem. Tas nozīmē, ka viņi iegūs pilnas aizgādības tiesības, līdz tev apritēs divdesmit viens gads. Domāju, ka tu priecāsies. Tavs tēvs atstāja tikai parādus.

Tik īsi to varēja pateikt. Netes dzīve bija sabrukusi. Audience bija galā.

Viņa raudāja uz lauka, kamēr meitenes un puiši sačukstējās, kā jau sačukstas par izstumtajiem. Reizēm viņa jutās tik vientuļa, ka tas sāpēja fiziski. Reizēm tik ļoti alka pēc pieskārieniem, ka āda vai svila.

Ja viņa būtu saņēmusi kaut vienu mazu glāstu, vieglu pieskārienu vaigam! Taču Nete iemācījās dzīvot bez tiem.

Kad nedēļas nogalē pilsētiņā ieradās karuseļi, pārējās saimniecības meitenes devās ceļā ar pilsētas autobusu, nepasacījušas to Netei. Tieši tāpēc viņa nostājās lielceļa malā ar divām kronām kabatā un pacēla roku.

Apstājusies mašīna ar saskrāpētajiem sāniem un izsēdētajiem sēdekļiem nebija nekāds dižais skats, bet smaidīt šoferis prata.

Tātad viņš nezināja, kas viņa ir.

Šoferis teica, ka viņu saucot Vigo Mogensens un viņš atbraucis no pašas Lundeborgas. Kravas kastē viņam bija kūpinātas zivis kādam tirgotājam, kas tās pārdeva tirgus bodītē. Divas pilnas kastes, kas smaržoja pēc jūras un dūmiem, un reti izjusta satraukuma.

Kad pārējās meitenes ieraudzīja Neti starp karuseļiem un šaušanas teltīm ar saldējumu rokā un glītu, jaunu vīrieti pie sāniem, viņu skatienos iezagās kaut kas tāds, ko Nete vēl nebija redzējusi. Vēlāk viņa to iztulkoja kā skaudību, taču šajā mirklī vienkārši izbijās, un gluži pamatoti.

Tā bija silta diena, gluži kā vasarās ar Tagi, un Vigo tik aizrautīgi stāstīja par jūru un brīvo dzīvi, ka Nete to gluži vai sajuta kā savējo. Aizvien pieaugoša laimes izjūta sasildīja Neti un padarīja Vigo spēli vieglāku, nekā to būtu spējuši citi apstākļi.

Tāpēc Nete ļāva viņam apskaut plecus, kad Vigo veda viņu mājās. Tāpēc skatījās uz viņu ar cerību un piesarkušiem vaigiem, kad viņš apturēja mašīnu birzītē un pievilka Neti sev klāt. Un tāpēc neuztraucās, kad viņš uzvilka prezervatīvu un sacīja, ka tagad viss būšot jauki un itin nemaz ne bīstami.

Viņa sejas izteiksme pārvērtās, kad vēlāk viņš konstatēja, ka prezervatīvs ir pārplīsis. Nete pajautāja, vai viņa tagad būs grūta, varbūt cerēdama, ka Vigo apstiprinās šādu iespēju un katrā ziņā ņems Neti sev līdzi.

Viņš to neteica, taču grūta Nete kļuva, un pārējās meitenes drīz to atklāja.

-    Kura vemstās pa lauku, tai kukulis krāsnī! iesaucās viena no viņām. Un viņas smējās tā, ka atraisījās lakatiņi.

Pēc pusstundas Nete stāvēja savas audžumātes priekšā, kura trīcošā balsī draudēja ar pašu nelabo un policiju, ja Nete neatbrīvosies no bērna.

Tajā pašā dienā pagalmā ieslīdēja taksometrs un dēlu aizsūtīja prom no mājām. Ģimene negribēja, lai dēlu kāds varētu saistīt ar neķītrību, ko Nete ievazājusi viņu dzīvē. Nete gan dievojās, ka tas esot jauks, jauns vīrietis no Lundeborgas, kuru viņa satikusi tirgū, bet tas nelīdzēja, jo pārējās meitenes, kas bija redzējušas abus kopā, apgalvoja, ka viņš bijis tieši tāds izvirtulis, kas lien zem meiteņu brunčiem tikai sava prieka dēļ.

Šo runu rezultāts bija ultimāts. Vai nu Nete atkal dosies pie sava vecā ciema ārsta un likvidēs to cūcību, vai arī viņi lūgs bāriņtiesu nodot lietu policijai.

-    Tu jau agrāk esi mēģinājusi atbrīvoties no bērna, audžumāte sacīja bez mazākās līdzjūtības, bet audžutēvs aizveda Neti un izlaida pie ārsta mājas. Pēc tam Nete varēs braukt atpakaļ ar autobusu, jo audžutēvs tam nevar veltīt visu dienu. Viņš ari nenovēlēja Netei veiksmi, ja nu vienīgi mazliet atvainodamies pasmaidīja. Bet varbūt tas bija ļauns prieks.

Nete nekad nesaprata, ko viņš domā.

VIŅA ILGI SĒDĒJA zaļajā uzgaidāmajā telpā un gaidīja, šūpodamās šurpu turpu un sizdama kopā ceļgalus. Kampara un medikamentu smaka uzdzina nelabumu un šausmas. Neti pārņēma bailes no instrumentiem un ārsta kušetes, un minūtes vilkās gliemeža gaitā, kamēr aiz kabineta durvīm tika ārstēts klepus un sāpošas kājas. Nete dzirdēja ārsta balsi, tā bija zema un mierīga, bet ne mierinoša.

Kad pienāca dienas pēdējās pacientes kārta, ārsts jaunāks nekā tas, kuru Nete bija gaidījusi, satvēra viņas roku un sasveicinājās siltā balsī. Tieši šīs balss dēļ Nete atmeta sākotnējo neuzticēšanos. Kad ārsts piebilda, ka viņu atceroties, un pēc tam pajautāja, vai Netei jaunajā ģimenē klājas labi, viņa klusi pamāja ar galvu un bija viņa varā.

Nete nebrīnījās ne tad, kad viņš aizsūtīja sekretāri mājās, ne arī tad, kad viņš aizslēdza durvis. Toties mazliet nobrīnījās, kāpēc tas ir dēls, nevis tēvs, kurš te stāv un skatās uz viņu tā, it kā abi būtu tikušies jau daudzreiz iepriekš. Viņi taču bija redzējušies tikai to vienu reizi, kad vecais ārsts ieradās pie viņas mājās pēc spontānā aborta.

-    Tev būs tas gods būt manai pirmajai ginekoloģiskajai pacientei, Nete. Tēvs tikko ir atstājis man savu praksi, tāpēc par dakteri tev tagad jāsauc mani.

-    Bet mans audžutēvs taču piezvanīja jūsu tēvam, daktera kungs. Vai jūs zināt, kas tagad notiks?

Ārsts brīdi stāvēja, vērodams Neti ar skatienu, kas viņai nemaz nepatika. Viņš aizgāja pie loga un aizvilka aizkarus, tad pagriezās pret Neti ar tādu izteiksmi sejā, kas vēstīja, ka aiz šī virsvalka slēpjas kaut kas ļoti privāts.

-    Jā, zinu gan, viņš beidzot sacīja, kad apsēdās Netei pretī un novērsās no viņas auguma. Diemžēl apstākļi ir tādi, ka šajā valstī nevar veikt grūtniecības pārtraukšanu pēc patikas, tāpēc tev jāpriecājas, ka esmu tikpat žēlsirdīgi noskaņots kā tēvs. Bet to jau tu zini, viņš teica un uzlika plaukstu Netei uz ceļgala. Tu noteikti ari zini, ka mēs abi nokļūsim lielās nepatikšanās, ja mūsu šīsdienas tikšanās kaut mazākajā mērā taps zināma.

Nete klusi pamāja un pastiepa roku ar aploksni. Atskaitot piecas divu kronu monētas viņai kabatā, aploksnē atradās viss, ko viņa bija sataupījusi pēdējos divos gados, un vēl simtnieks, kuru bija piešķīrusi audžumāte. Pavisam četri simti kronu. Nete cerēja, ka ar to pietiks.

-    Pagaidīsim ar to, Nete. Vispirms tev jāguļas uz kušetes. Vari nolikt apakšbikses uz tā krēsla.

Nete darīja, kā viņš bija licis, un tad skatījās uz kāju balstiem un domāja, ka tik augstu nevar aizsniegt. Viņa iespurcās, lai gan jutās nobijusies. Viss šķita tik nereāli un komiski.

-    Lūk, tā, ārsts sacīja un iecēla viņas kājas balstos, un tur nu viņa gulēja ar atkailinātu apakšdaļu un prātoja, cik ilgu laiku tas prasīs.

Uz mirkli viņa pacēla galvu no kušetes un ieraudzīja, ka ārsts stāv un skatās viņai starp kājām.

-    Tagad guli pavisam mierīgi, viņš teica un pagrozīja ķermeņa apakšdaļu, it kā tikko būtu atpogājis bikses un ļāvis tām noslīdēt lejā.

Nākamajā mirklī Nete saprata, ka redzējusi pareizi.

Viņa manīja ārsta spalvainās ciskas pret savējām. Kādu sekundi tas kutināja, iekams viņa sajuta grūdienu, kas lika augumam izliekties lokā.

-    Au! viņa iekliedzās, kad viņš atvilkās atpakaļ, lai pēc tam asi grūstos atkal un atkal, cieši turēdams Netes ceļgalus tā, ka viņa nevarēja ne pievilkt kājas sev klāt, ne pagrozīties. Viņš neko neteica, tikai blenza Netei starp kājām ieplestām acīm.

Viņa mēģināja ar protestiem to apturēt, taču balsene savilkās. Tad ārsts saļima pār Neti ar visu svaru. Acis izskatījās blāvas un nedzīvas. Tas nebija jauki kā ar Tagi un Vigo. Itin nemaz ne. Jau viņa dvaka vien uzdzina Netei nelabumu.

Pēc brīža Nete ieraudzīja viņa viegli pievērtās acis pavēršamies pret griestiem un lūpas paveramies kliedzienā.

Pēc tam viņš aizpogāja bikses un lēnām novilka pirkstus pār Netes sāpīgo, slapjo kājstarpi.

-    Tagad tu esi gatava, viņš sacīja. Tā to dara.

Nete iekoda apakšlūpā. Šajā sekundē viņā iemājoja kauns, kas viņu nekad vairs neatstāja. Sajūta, ka ķermenis un domas piepeši ir nošķirti lielumi, kurus katru atsevišķi var izmantot vienu pret otru. Nete jutās nelaimīga, dusmīga un ļoti, ļoti vientuļa.

Viņa redzēja, kā ārsts sagatavo anestēzijas aparātu, un mirkli domāja, ka viņai jātiek projām. Bet tad nāca saldenā ētera smarža, kas lika izspīlēties nāsīm. Aizviļņodama miglā, Nete paguva pavisam īsi sev atgādināt: kad viss būs galā, viņa atlikušās desmit kronas izmantos vilciena biļetei uz Odensi un sameklēs organizāciju, ko sauc par “Māšu palīdzības biedrību”. Nete bija dzirdējusi, ka tur piedāvājot palīdzību tādām kā viņa. Kurts Vads noteikti samaksās par to, ko tikko izdarījis.

Līdz ar to bija ielikti pamati katastrofai dzīves garumā.

NĀKAMAJĀ DIENĀ NĀCA sakāve pēc sakāves. Sākumā “Māšu palīdzības biedrības” sievietes bija ļoti pretimnākošas, piedāvāja Netei tēju, turēja viņas roku un visā visumā šķita apņēmušās viņai palīdzēt. Taču, kad Nete pastāstīja par izvarošanu, grūtniecības pārtraukšanu un samaksāto naudu, viņu sejas kļuva pavisam nopietnas.

-    Vispirms tev jāsaprot, ka tu izvirzi ļoti nopietnas apsūdzības, Nete. Un vēl mēs nesaprotam, kāpēc tu vispirms pārtrauc grūtniecību un tad nāc pie mums. Tas viss ir pilnīgi aplam, un tev jāzina, ka būsim spiestas ziņot par šo lietu atbildīgajām iestādēm. Mums jārīkojas saskaņā ar noteikumiem.

Nete apsvēra, vai nepateikt, ka to vēlējusies viņas audžuģimene. Viņi negribēja pieļaut, lai meitene viņu apgādībā demonstrētu savu neķītrību un netikumīgo dzīvesveidu viņu bērniem un saimniecībā nodarbinātajiem jauniešiem. Tomēr Nete to nepateica, tik lojāla viņa bija. Vēlāk gan viņa uzzināja, ka šī lojalitāte nav abpusēja.

Neilgi pēc tam kantorī ieradās divi formās tērpušies policisti un lika Netei doties viņiem līdzi. Viņai jāsniedz liecība policijas iecirknī, bet vispirms jāiegriežas slimnīcā, lai pārbaudītu, vai viņas apgalvojumi ir patiesi.

Kad viss būs galā, viņa varēs pārnakšņot pilsētā “Māšu palīdzības biedrības” modrajā uzraudzībā.

Slimnīcā Neti pamatīgi izmeklēja un konstatēja, ka patiešām ir notikusi ginekoloģiska iejaukšanās. Virsvalkos tērpušies vīrieši bāza viņā pirkstus, bet sievietes ar medicīnas māsu piespraudēm viņu pēc tam noslaucīja.

Te uzdeva jautājumus, uz kuriem Nete godīgi atbildēja. Mediķu sejas pauda nopietnību, bet čuksti pa kaktiem izklausījās raižpilni.

Tāpēc viņa bija pārliecināta, ka šie ārsti un māsiņas ir viņas pusē, un tāpēc pārbijās, kad policijas iecirkņa nopratināšanas telpā viņu sagaidīja brīvs un smaidošs Kurts Vads. Viņš jaukā saskaņā runājās ar abiem formās tērptajiem policistiem, bet vīrietis viņam blakus, kurš stādījās priekšā kā advokāts Filips Nērvigs, acīmredzot bija gatavs padarīt Netes dzīvi neciešamu.

Viņi lūdza Neti apsēsties un pēc tam pamāja ar galvu divām sievietēm, kas ienāca telpā. Vienu Nete pazina no palīdzības biedrības, otra nenosauca savu vārdu.

-    Mēs runājām ar dakteri Kurtu Vadu un saņēmām apstiprinājumu, ka tev ir veikta dzemdes tīrīšana, Nete Hermansena, sacīja otrā sieviete. Te mums ir daktera Vada rakstītā slimības vēsture.

Viņa nolika mapi uz galda Netei priekšā. Augšpusē bija uzrakstīts vārds, kuru Nete neprata izlasīt, bet apakšā skaitlis 64, tik daudz viņa saprata.

-    Jā, te ir tava slimības vēsture, kuru dakteris Vads sarakstīja, kad tu atstāji viņa klīniku, advokāts teica. No tās pavisam skaidri izriet, ka tev veica tīrīšanu pēc stipras un neregulāras asiņošanas, un šis stāvoklis, visticamāk, ir saistīts ar spontāno abortu, ko tu piedzīvoji pirms gandrīz diviem gadiem. Turklāt te rakstīts, ka tu, lai gan tev ir tikai 17 gadu, esi atzinusies nesenā seksuālā tuvībā ar svešiem vīriešiem, un šo apgalvojumu apstiprina arī tavi audžuvecāki. Vai tā ir?

-    Es nezinu, kas ir tīrīšana, bet zinu, ka dakteris darīja ar mani nepareizas lietas. Nete saknieba lūpas, lai varētu apvaldīt to trīcēšanu. Viņi nepiedabūs Neti pinkšķēt.

-    Nete Hermansena, kā tu zini, es esmu Kurta Vada advokāts, un man jālūdz tevi uzmanīties ar apsūdzībām, ko tu nevari pierādīt, sacīja advokāts Nērvigs ar drūmu seju. Tu esi teikusi, ka dakteris Vads tev ir pārtraucis grūtniecību, bet ārsti Odenses slimnīcā nav atraduši tam pierādījumus. Kurts Vads ir apzinīgs un ļoti kompetents ārsts, viņš ir apņēmies palīdzēt cilvēkiem, nevis veikt tādas nelikumības kā grūtniecības pārtraukšana. Tev veica tīrīšanu, bet tas taču bija tevis pašas labā, vai ne?

Advokāta augums noraustījās, it kā viņš gribētu mesties Netei virsū, bet Nete jau tāpat bija nobiedēta.

-    Viņš uzgūlās man virsū un pārojās ar mani, un es kliedzu, lai viņš tā nedara. Tā tas bija, lai mani zibens sasper!

Viņa paskatījās apkārt. Tas bija kā runāt ar kokiem mežā.

-    Man šķiet, tev nevajadzētu lietot tādus vārdus, Nete, teica sieviete no biedrības. Tie tev nenāk par labu.

Advokāts izteiksmīgi palūkojās apkārt. Netei viņš nemaz nepatika.

-    Tātad tu tomēr izvirzi apsūdzību, ka dakteris Vads ir tev uzbrucis, viņš turpināja, un dakteris Vads uz šo laipni atbild, ka ētera anestēzija uz tevi iedarbojās ļoti stipri un šajā saistībā cilvēki bieži redz halucinācijas. Vai tu pazīsti šo vārdu, Nete?

-    Nē, bet tas jau arī nav svarīgi. To, ko nevajadzēja darīt, viņš izdarīja, pirms uzlika man masku.

Tagad visi saskatījās.

-    Nete Hermansena! Ja kāds patiešām gribētu noziegties pret savu pacienti šādā situācijā, tad taču viņš nogaidītu, līdz paciente ir bez samaņas, vai ne? iejaucās sieviete, kuru Nete nebija iepriekš satikusi. Jāteic, ka ir ļoti grūti tev noticēt. It īpaši šobrīd.

-    Bet tā bija. Nete skatījās apkārt un tikai šajā mirklī saprata, ka neviens no klātesošajiem nav viņas pusē.

Tad viņa piecēlās un atkal manīja nepatīkamo sajūtu vēderā un slapjumu apakšbiksēs. Es gribu mājās, viņa teica. Braukšu ar autobusu.

-    Baidos, ka tas nav tik vienkārši, Nete. Vai nu tu atsauc savu apsūdzību, vai arī mums jālūdz tevi palikt, sacīja viens no policistiem. Viņš pastūma Netei kādu papīru, ko viņa nespēja izlasīt, un norādīja uz rindiņu apakšā.

-    Tev tikai jāparakstās, un tu varēsi iet.

Viegli teikt. Bet viņa neprata lasīt un rakstīt.

Netes skatiens aizslīdēja no galda pie garā vīrieša, kas sēdēja viņai pretī. Kad abu skatieni satikās, Kurta Vada acīs pazibēja sazvērnieciska dzirksts, bet to Nete nevēlējās.

-    Viņš darīja, kā es stāstīju, viņa teica.

Viņi lika Netei apsēsties stūrī pie galda, kamēr visi apspriedās savā starpā. Sievietes visu uztvēra īpaši nopietni, un Kurts Vads pāris reižu papurināja galvu, kad abas vērsās pie viņa. Beidzot viņš piecēlās pilnā augumā un paspieda ikvienam roku.

Tātad viņš drīkstēja iet.

Pēc divām stundām Nete sēdēja uz gultas mazā istabiņā kādā mājā, nezinādama, kur tā atrodas.

Viņi sacīja, ka lietu virzīšot ātri un viņai piešķiršot aizstāvi. Ģimene atsūtīšot Netes mantas.

Tātad viņi negribēja Neti atpakaļ.

PAGĀJA DAŽAS NEDĒĻAS, līdz apsūdzības raksts pret Kurtu Vadu nonāca tiesā, un varas iestādes šo laiku netērēja velti. Filips Nērvigs gudri vērsa artilēriju pretējā virzienā, un instances viņu ar prieku uzklausīja.

Viņi pārbaudīja Netes intelektu, izsauca lieciniekus un gatavoja dokumentu kopijas.

Nieka divas dienas pirms lietas izskatīšanas ar Neti sazinājās advokāts, kas bija viņai piešķirtais aizstāvis. Viņš bija sešdesmit piecus gadus vecs un visai jauks, bet vairāk tur nebija ko piebilst.

Tikai sēdēdama tiesas zālē, Nete pilnīgi skaidri aptvēra, ka neviens nevēlas viņai ticēt, bet lieta ir kļuvusi pārāk nopietna, lai to ignorētu.

Neviens no lieciniekiem nepavērsa seju Netes virzienā, kamēr nodeva savu liecību, un gaiss telpā šķita ledains.

Riebīgā un zemiskā skolotāja zināja stāstīt par paceltiem brunčiem, piedauzīgiem vārdiem, muļķību, slinkumu un vispārēju izlaidību, bet mācītājs, kas iesvētīja viņas skolasbiedrus, par bezdievību un velnišķīgām nosliecēm.

Jau tobrīd bija izdarīts secinājums: “antisociāla un atpalikusi”.

Ar šīm nosliecēm Nete gluži vienkārši bija morāli samaitāta un garīgi atpalikusi. Viena no sabiedrības zemākās šķiras, un šai pašai sabiedrībai būtu labāk, ja tai tiktu aiztaupīta saskarsme ar tādu cilvēku. Viņa bija melīga un viltīga par spīti pieticīgajām skolas gaitām. “Vaļīgs un nepastāvīgs raksturs,” viņi atkārtoja atkal un atkal. Neviena mīkstinoša un pozitīva vārda. Netei piedēvēja to, ka viņa kūdījusi citus uz spītību vai pat dumpošanos un viņas pretīgās, stipri erotiskās noslieces vienmēr bijušas liels apgrūtinājums un tagad pēc dzimumbrieduma arī briesmas apkārtējiem. Kad atklājās, ka Binē-Simona testā viņa ieguvusi intelekta koeficientu tikai 72,4, visi bija vienisprātis, ka Kurts Vads savu labo nodomu dēļ ir piedzīvojis negodīgu apmelošanu un nepelnītu vajāšanu.

Nete protestēja un teica, ka testa jautājumi bijuši muļķīgi, bet pēc tam piebilda, ka iedevusi Kurtam Vadam par grūtniecības pārtraukšanu tieši četrsimt kronu, savukārt viņas audžutēvs no liecinieku tribīnes apgalvoja, ka tik daudz naudas viņa nekādi nebūtu varējusi ietaupīt. Nete jutās satriekta. Vai nu viņš meloja, vai arī sieva nebija pastāstījusi par iedoto naudu. Nete iesaucās, lai pajautā viņa sievai, vai tas ir tiesa, taču sievas tur nebija un nebija ari vēlmes izdibināt patiesību.

Tad nāca draudzes priekšnieks, kura radinieka dēls bija iemetis Neti Puges dzirnavu upītē, un paziņoja, ka meiteņu nams vai, vēl labāk, audzināšanas iestāde Netei būtu pareizāka vieta nekā vēl viena audžuģimene. To viņi zinājuši jau toreiz viņa gulējusi, ar ko pagadās, un tad izprovocējusi abortu, metoties uz asiem akmeņiem, viņš teica. Kauna traips viņu mierīgajā draudzē.

Tiesa citu pēc cita noraidīja apsūdzības punktus pret Kurtu Vadu. Nete aptvēra, ka Filipam Nērvigam tas ir viņa dzīves tramplīns uz tiesas zālēm, bet Kurta Vada tik uzticamajai sejai pa to laiku bija pielipis greizs smaids.

Vienā no pēdējām ledaini aukstajām februāra dienām tiesa izsvēra visus par un pret un izteica Kurtam Vadam tiesas nožēlu par visu, ko viņš bijis spiests pārciest šī melīgā un antisociālā skuķa dēļ.

Iedams garām Netei uz izeju, Vads īsi pamāja viņai ar galvu, lai tiesa redzētu viņa augstsirdību, bet ne triumfu un izsmieklu acu kaktiņos. Tas notika gandrīz tajā pašā mirklī, kad tiesnesis deva rīkojumu varas iestādēm nodot šo septiņpadsmitgadīgo bērnu Garīgi slimo aprūpes padomei, lai defektīvais indivīds tiktu pāraudzināts un atgrieztos sabiedrībā kā labāks cilvēks.

Pagāja divas dienas, un Nete bija ievietota Kellera dziednīcā Brejningā.

Galvenais ārsts Netei pavēstīja, ka neuzskata viņu par gluži nenormālu un aizrakstīs draudzes padomei. Ja izrādīsies, ka Nete nav vājprātīga, viņu izlaidīs no dziednīcas.

Tomēr tā nenotika.

Par to parūpējās Rita.

23 .nodaļa

Novembris, 2010

“TĪRO LĪNIJU” DIBINĀŠANAS KONGRESS izvērtās par svētkiem, un Kurts vēroja sapulcējušos ar lepnumu un reti piedzīvotu asaru migliņu acis.

Viņa mūža nogalē beidzot bija izdevies nodibināt politisku partiju, un tagad viņam smaidīja un dedzīgi aplaudēja gandrīz divi tūkstoši krietnu dāņu. Tātad viņa dēlu zemei bija cerība. Kaut Beāte būtu varējusi stāvēt viņam blakus!

-    Paldies Dievam, ka jūs apturējāt to žurnālistu, pirms viņš paspēja pabeigt savu riebīgo tirādi, vēlāk sacīja viens no vietējo nodaļu vadītājiem.

Kurts pamāja ar galvu. Ja cilvēks bija gatavs cīnīties par idejām, kas radīja pretestību un ienaidniekus, bija svarīgi, lai tev apkārt ir stipri vīri, kuri var ķerties pie lietas, ja situācija to prasa. Šajā reizē varēja iztikt bez viņiem, bet kādā citā reizē, kas noteikti pienāks, viņam būs cilvēki nepatīkamajam darbam.

Par laimi, šoreiz situācija atrisinājās ātri, un kongresa atlikusī daļa noritēja ļoti raiti, ar lieliskām “Tīro līniju” vēlēšanu platformas un partijas folketinga kandidātu prezentācijām.

“Jūs veidojat fašistisku partiju, vai ne, Vada kungs?” žurnālists bija uzsaucis, spiezdamies caur pūli, pavērsis diktofonu Kurta virzienā.

Kurts papurināja galvu un pasmaidīja, tā bija jādara, ja cilvēki pienāca par tuvu.

“Nē, noteikti ne,” viņš uzsauca pretī. “Bet parunāsim par to mierīgākos apstākļos. Tad es vedīšu jūs uz pareizā ceļa un pastāstīšu visu, ko gribat zināt.”

Viņš ātri paskatījās uz sargiem, pirms viņi paspēja vīrieti satvert; sargi atkāpās, un pūlis atkal saslēdzās ap žurnālistu. Drīkst aizstāvēties pret visādiem idiotiem un apgrūtinošiem tipiem, bet nedrīkst uzbrukt žurnālistam darbā, tas viņiem būs jāielāgo.

-    Kas viņš tāds ir? Kurts jautāja Lenbergam, kad viņi bija aizvēruši durvis uz veco sapulču zāli.

-    Nekas nozīmīgs. Viens no “Brīvās preses”, kurš vāc informāciju savai grupai. Viņu sauc Sērens Brands.

-    Tad es zinu, kas viņš ir. Paturiet viņu acīs.

-    Mēs jau to darām.

-    Es domāju, kārtīgi paturiet acīs.

Lenbergs pamāja ar galvu, un Kurts papliķēja viņam pa plecu un tad atvēra durvis uz mazāku sapulču zāli. Te viņu gaidīja aptuveni simt vīru ekskluzīva grupa.

Kurts uzkāpa nelielā tribīnē un uzlūkoja uzticamos atbalstītājus, kuri izslējās atzveltnes krēslos un aplaudēja viņam. Nu, mani kungi, Kurts sacīja. Te sēž valsts elite un spītē smēķēšanas aizliegumam?

Vairāki plati pasmaidīja, un viens no viņiem pastiepās, lai piedāvātu cigāru no ādas etvijas. Kurts Vads uzsmaidīja un noraidoši pamāja ar roku. Paldies, bet man jādomā par veselību. Galu galā man vairs nav astoņdesmit.

Visi sirsnīgi iesmējās. Bija jauki būt viņu vidū. Viņi bija iesvaidītie. Cilvēki, uz kuriem var paļauties. Prasmīgi vīri, kas strādājuši Slepenās cīņas labā, un lielākā daļa no viņiem jau daudzus gadus. Tas, ko viņš tagad stāstīs, kritīs labā augsnē.

-Jā, kongress norisinās izcili, un, ja šī gaisotne atspoguļo plašas dāņu tautas grupas noskaņojumu, tad mēs varam gaidīt diezgan daudz mandātu nākamajās vēlēšanās.

Tagad visi piecēlās līksmām stāvovācijām.

Kurts bridi to izbaudīja, tad ar žestiem viņus pieklusināja un ievilka elpu dziļāk. Mēs, kas šeit sēžam, esam radījuši “Tīro līniju” mugurkaulu. Gadu gaitā esam stāvējuši uz barikādēm un darījuši nepieciešamo darbu. Mēs esam bijuši morāles un saprāta frontes kareivji un esam darījuši to diskrēti un klusi. “Vislielāko godu nopelna tas, kurš vēlas to nopelnīt tikai Kunga priekšā,” allaž teica mans tēvs.

Atkal atskanēja aplausi.

Kurts īsi pasmaidīja. Paldies. Tēvam būtu prieks šodien atrasties šeit. Tad viņš nolieca galvu un paskatījās uz tiem, kas sēdēja vistuvāk. Mūsu darbam, veicot sterilizāciju un grūtniecības pārtraukšanu sievietēm, kuras nav spējīgas radīt mūsu zemes vērtus pēcnācējus, ir ilgas, labas tradīcijas, un šajā darbā visi klātesošie ir guvuši izpratni, ka vienaldzība nenes neko labu. Viņš atzinībā pacēla pret klausītājiem abas rokas. Mēs šajā telpā neesam bijuši vienaldzīgi. Daži atkal sāka aplaudēt. Un tagad no mūsu pamatidejām ir izaugusi partija, kas politiskā ceļā radīs sabiedrību, kurā darbs, ko esam veikuši apslēpti un pret likumu, tuvākajā nākotnē varēs nākt gaismā, kļūt likumīgs un būt vispārēja prakse.

-    Pareizi! kāds iesaucās.

-    Pagaidām baidos, ka šim lokam ir jāaptur savas aktivitātes.

Šie vārdi izraisīja zināmu nemieru. Daudzi sēdēja nekustīgi,

cigaretēm dūmojot pirkstos.

-Jūs paši redzējāt, kā žurnālists mēģināja mūs apmelot. Viņam līdzīgo būs aizvien vairāk, un mūsu galvenais uzdevums ir viņus kontrolēt. Tāpēc mūsu darbs uz kādu laiku jāaptur. Zālē atskanēja murdoņa, kas apklusa, kad viņš pacēla roku. Mēs visi priekšpusdienā dzirdējām, ka viens no mūsu labajiem draugiem Hanss Kristiāns Dirmands no Senderborgas jā, redzu, ka daudzi klātesošie pazīst Hansu Kristiānu personīgi, ir izdarījis pašnāvību.

Kurts Vads lūkojās uz klātesošo sejām. Dažās šausmas, citās domīgums.

-    Mēs zinām, ka Hansa Kristiānā darbu pēdējās divās nedēļās vērtēja Veselības pārvaldes izmeklēšana. Kā tas reizēm var gadīties, lai gan nedrīkst notikt, viens no viņa abortiem ar sekojošu sterilizāciju bija veikts tik pavirši, ka meitene bija spiesta meklēt palīdzību Senderborgas slimnīcā. Hanss Kristiāns uzņēmās atbildību, iznīcināja visus savus medicīniskos dokumentus un personiskos papīrus un pēc tam izvēlējās galīgo izeju. Telpā atskanēja daži komentāri, bet Kurts tos nespēja saklausīt.

-Jūs noteikti varat iedomāties sekas, ja atklātos Hansa Kristiānā dalība Slepenajā cīņā. Arī viņš acīmredzot to saprata. Mūsu darbs “Tīrajās līnijās” būtu sagrauts.

Šiem vārdiem sekoja ilgs klusums.

-    Šādas vājuma pazīmes nevar pieņemt situācijā, kad partija “Tīrās līnijas” ir jāiedēsta un jānostiprina dāņu tautas apziņā, viņš sacīja.

Vēlāk vairāki klausītāji pienāca viņam klāt un paziņoja, ka, par spīti brīdinājumiem, ir nolēmuši turpināt slepeno darbību, bet parūpēsies pārskatīt visus savus dokumentus, lai nekas nevarētu kompromitēt viņu lietu.

Tieši to Kurts vēlējās panākt. Drošību pāri visam.

-    Vai tu dosies uz Hansa Kristiānā bērēm? pēc tam pajautāja Lenbergs.

Kurts pasmaidīja. Lenbergs bija krietns vīrs. Vienmēr medīja vājās vietas citu spriestspējā, arī Kurts no tā nebija pasargāts.

-    Protams, ne, Vilfrīd. Bet mums viņa pietrūks, vai ne?

-Jā. Lenbergs pamāja ar galvu. Viņam noteikti nebija viegli pierunāt vienu no viņu vecajiem labajiem draugiem norīt tās miegazāļu tabletes.

Nepavisam ne.

KAD VIŅŠ PARNĀCA MĀJĀS, Beāte jau gulēja savā gultā.

Kurts ieslēdza iPhone, ko viņam bija uzdāvinājis dēls, un konstatēja, ka pienākusi vesela jūra īsziņu.

“Lai pagaida līdz ritam,” viņš nodomāja. Šobrīd jutās pārāk noguris.

Tad viņš bridi apsēdās uz gultas malas un lūkojās Beātes sejā viegli piemiegtām acīm, it kā lai izlīdzinātu laika ievilktās rievas. Kurta acīs viņa joprojām bija skaista, viņš to darīja, drīzāk lai aizmirstu, cik viņa kļuvusi trausla.

Pēc tam viņš noskūpstīja Beāti uz pieres, izģērbās un devās mazgāties.

Zem dušas viņš bija vecs vīrs. Tikai tur nebija iespējams ignorēt ķermeņa sabrukumu. Lūkodamies lejup uz savu augumu, Kurts redzēja, ka viņa ikri ir gandrīz pavisam sarukuši, ar bālu, kailu ādu, ko agrāk klāja biezi, melni matiņi. Ziepes vairs neslīdēja pār vēdera ādu kā senās dienās, rokas nevarēja aizsniegt muguru.

Kurts atgāza galvu un mēģināja aizskalot grūtsirdību, juzdams strūklas cieti sitamies sejā.

Nebija viegli novecot, un nebija viegli palaist vaļā grožus. Viņš gan šodien bija saņēmis kongresa cildinājumus, taču kā cilvēks, kurš atkāpjas otrajā plānā. Cilvēks, kurš ir izdarījis to, kas jāizdara. Kuģa priekšgala figūra, tagad tikai rotājums. Kopš šīs dienas partijas vārdā runās citi. Viņš gan, protams, varēja dot padomus, taču kongress bija izvēlējies tos, kas pārstāvēs partiju, un kurš teica, ka viņi vienmēr sekos Kurta padomiem?

“Vienmēr,” viņš noteica pie sevis. Cik tas bija dīvains vārds astoņdesmit astoņu gadu vecumā! Lielums “vienmēr” piepeši šķita tik ierobežots.

Kurts nopurināja ūdeni un centās nepaslīdēt uz grīdas, kad bikšu kabatā uz tualetes poda iezvanījās iPhone.

-Jā, viņš sacīja, kamēr ūdens iesūcās vannas paklājiņā viņam zem kājām.

-    Te Herberts Senderskovs. Es visu dienu centos tevi sazvanīt.

-     Skaidrs, Kurts atteica. Sen nebijām runājuši, draugs. Atvaino, šodien telefons bija izslēgts. Mums Tostrupā bija kongress.

Senderskovs viņu apsveica, taču balss nepavisam neizklausījās priecīga. Kurt, mūs apciemoja policisti, kas izmeklē vairāku cilvēku pazušanas lietas, arī Filipa pazušanu. Kāds Karls Mērks no

Policijas pārvaldes. Mie tevi vairākas reizes pieminēja. Arī saistībā ar Slepeno cīņu.

Kurts brīdi klusēja. Ko Mīe par to zina?

-    Neko daudz. Katrā ziņā ne no manis un droši vien arī ne no Filipa. Viņa vienkārši ir šur un tur saklausījusies. Pieminēja arī Luisu Petersonu. Viņa negribēja rimties, lai gan es viņu brīdināju. Pēdējā laikā viņa ir kļuvusi ļoti stūrgalvīga.

Tas nebija labi. Ko tieši viņa pateica? Pastāsti man! Kurts sajuta ledainu aukstumu, viņu pārklāja zosāda, un matiņi uz ķermeņa saslējās.

Viņš klausījās Herberta Senderskova stāstā, to nekomentēdams. Ierunājās tikai pēc tam.

-    Vai tas izmeklētājs ir kontaktējies ar Luisu Petersonu?

-    Nezinu, es gribēju pārbaudīt, bet man nav Luisa mobilā telefona numura. To jau gluži nevar atrast internetā, vai ne?

Iestājās ilga pauze, kuras laikā Kurts centās aptvert sekas. Tas nepavisam nebija labi.

-    Herbert, mūsu darbs vēl nekad nav bijis tik nopietni apdraudēts, tāpēc mēģini saprast, ko es tagad tev lūdzu. Tev un Mīei jāaizceļo, tu dzirdi? Es noteikti segšu tavus izdevumus. Jums jādodas uz Tenerifi. Rietumu salā ir dažas augstas klintis, kuras sauc Acantilado los Gigantes. Tās ir ļoti stāvas un iziet tieši uz jūru.

-    Ak kungs, atskanēja vāra balss.

-    Paklausies, Herbert! Citas izejas nav. Tam jāizskatās pēc nelaimes gadījuma, Herbert, tu dzirdi?

Līnijas otrā galā skanēja smagi elpas vilcieni.

-    Herbert, runa ir par tavu brāli, tevi pašu un daudziem draugiem, labiem kolēģiem un paziņām. Par gadiem ilgu veltīgu darbu un politiskajām drupām. Ja Mīi neapturēs, cietīs daudz cilvēku. Mēs runājam par nebeidzamām tiesas prāvām. Ilgiem cietumsodiem, negodu un bankrotu. Viss mūsu darbs, lai nostādītu organizāciju uz kājām, būs zaudēts. Tūkstošiem stundu un daudzu miljonu ziedojumi. Šodien mums bija “Tīro līniju” kongress, nākamajās vēlēšanās mēs iekļūsim folketingā. Ja tu neko nedarisi, tu un Mie to visu sagrausiet.

Joprojām smagā elpa.

-    Vai tu vispār parūpējies iznīcināt Filipa kartotēkas, kā mēs vienojāmies? Vai dokumenti ir prom?

Herberts neatbildēja, un Kurts pamira. Tātad viņam pašam jāķeras pie darba un jāaizvāc tie materiāli.

-    Kurt, es to nespēju. Vai mēs nevaram vienkārši aizbraukt un palikt, līdz viss norims? lūdzās Herberts. It kā viņš nezinātu, ka tas neko nelīdzēs.

-    Divi veci cilvēki ar Dānijas pasēm, Herbert? Tu taču esi traks. Kā jūs varētu iejukt pūlī? Policija jūs noteikti atradīs. Un, ja to nedarīs viņi, tad izdarīsim mēs.

-    Ak kungs!

-    Tev ir divdesmit četras stundas laika nozust. Vari rīt nopirkt ceļojumu no Star Tour, bet, ja tur nebūs lidojumu vai vietu, tad ar satiksmes reisu lido uz Madridi un no turienes tālāk ar iekšzemes reisu uz Tenerifi. Kad būsiet galā, tu katru piekto stundu nofotografēsi, kur jūs atrodaties, un sūtīsi fotogrāfijas man pa e-pastu, lai varu sekot jūsu maršrutam. Un es vairāk neko negribu dzirdēt par šo lietu, skaidrs?

Atbilde nāca ar vilcināšanos. Nedzirdēsi arī.

Tad viņi pārtrauca sarunu.

“Mēs viņus kontrolēsim,” Kurts sev teica. “Dabūsim tās nolādētās kartotēkas ārā no mājas un sadedzināsim.”

Viņš iPhone displejā apskatīja pēdējos zvanus. Herberts bija teicis taisnību. Viņš tiešām kopš pusvieniem bija zvanījis Kurtam ik pēc pusstundas, bet vēlāk piecpadsmit reizes bija zvanījis Luiss Petersons.

Mīļais Dievs, tas nevēstīja neko labu!

Izmeklēšana par Filipa Nērviga pazušanu viņu nemaz nesatrauca, ar to viņam tāpat nebija nekādas saistības. Toties ar visu pārējo, ko Mīe bija pastāstījusi policijai, gan.

Vai tad viņš savulaik nebija brīdinājis Filipu par to nolādēto sievišķi? Un vēlāk Herbertu?

Vai viņš to nebija darījis?

PAGĀJA PUSSTUNDA KRĪZES NOSKAŅOJUMĀ ar daudziem veltīgiem zvaniem uz Luisa Petersona mobilo, iekams jaunais žurnālists atzvanīja.

-    Atvainojiet, es izslēdzu mobilo katru reizi, kad jums piezvanīju, lai mani nevarētu izsekot, viņš sacīja. Es negribēju riskēt, ka tas Mērks un viņa biedējošais asistents man piezvana.

-    Man vajag īsu izklāstu, Kurts teica un tieši to arī dabūja dzirdēt.

-     Kur tu esi? viņš pēc tam pajautāja.

-    Es sēžu atpūtas vietā pie Ķīlēs.

-    Un kurp tu dodies?

-    Tas jums nav jāzina.

Kurts pamāja ar galvu.

-    Esiet mierīgs, es paņēmu līdzi visas Benefice lietas un papīrus.

Labs zēns.

Viņi atvadījās, un Kurts apģērbās. Gultai jāpagaida.

Tad viņš devās uz apvienoto virtuvīti un darbnīcu otrajā stāvā. Izvilka atvilktni zem darbgalda, uzcēla uz ēvelsola plastmasas paplāti ar skrūvēm un izņēma veco Nokia telefonu, kas atradās zem tās.

Kurts pievienoja to lādētājam, nokasīja priekšapmaksas karti, aktivizēja telefonu un nospieda Kaspersena numuru. Viņš atbildēja pēc divdesmit sekundēm.

-    Tu nu gan vēlu, Kurt. Kāpēc tu zvani no šī numura?

-    Krīze, Kurts atbildēja. Pieraksti numuru un piezvani no savas priekšapmaksas kartes. Precīzi pēc piecām minūtēm.

Kaspersens darīja, kā likts, un uzklausīja Kurta stāstu visdziļākajā klusumā.

-    Vai mums ir kāds, uz kuru var paļauties Policijas pārvaldē? Kurts pēdīgi jautāja.

-     Nav neviena. Bet viens ir Centra iecirkni, Kaspersens atbildēja.

-     Sazinies ar viņu un pasaki, ka mums vajag apturēt vienu izmeklēšanu. Lai tas maksā ko maksādams. Pasaki, ka atalgojums būs labs. Lai tikai tas Karls Mērks tiktu savaldīts.

24 .nodaļa

Novembris, 2010

KARLS IESKATĪJĀS PULKSTENĪ, iegriezdams automašīnu policijas daudzstāvu autostāvvietā. Logu tīrītāji sparīgi skrāpēja vējstiklu. Bez piecpadsmit četri, tikai nožēlojamas četrdesmit piecas minūtes par vēlu uz bezjēdzīgo sarunu ar psihologu Krišu. Par to viņš dabūs trūkties šovakar pie Monas. Pie velna, kāpēc visam jābūt tik sarežģīti?

-   Jāpaņem līdzi šis, sacīja Asads, izvilkdams no durvju kabatas saliekamo lietussargu.

Karls izslēdza motoru. “Es netaisos iet ar viņu zem viena lietussarga,” viņš nodomāja, līdz nokļuva pie betona kastes izejas un ieraudzīja, ka debesu velvē kāds ir izrāvis izlietnes korķi un nav iespējams saredzēt pat desmit metrus uz priekšu.

-    Nāc nu apakšā, Kari! Tu tikko biji slims! Asads uzsauca.

Karls neuzticīgi palūkojās uz punktaino lietussargu. Kas, ellē,

lika vīrietim reproduktīvā vecumā pirkt tādas šausmas? Turklāt gaišsārtas?

Viņš palīda zem tā brīnuma un laipoja cauri peļķēm kopā ar Asadu, līdz no lietus pēkšņi iznira kāds kolēģis un nāca pretī ar greizu smaidu, it kā turētu abus aizdomās par kaut ko vairāk nekā koleģiālu saistību. Ļoti mulsinoši.

Pastiepis uz priekšu zodu, Karls paspēra soli lietū. Vīrieši ar lietussargiem nebija viņa stilā, tāpat kā tie, kas piknikā izmetās puspliki.

-   Tu taču esi izmircis kā žurka, sacīja sargi caurlaidē, kad viņš aizsteidzās tiem garām ar tādu skaņu kā satrakojies tualetes plunžeris.

-    LŪDZU, PĀRBAUDI, KAS STĀV aiz organizācijas Benefice, Roze, Karls teica, ignorēdams viņas komentārus par krastā izmestiem vaļiem un apgāztām vannām.

Viņš mazliet nosusināja drēbes ar tualetes papīru un apsolīja sev, ka sagādās tualetēm roku žāvējamos aparātus. Tāds krāms būtu varējis ātri pacelt viņa ķermeņa temperatūru līdz normālai.

-    Vai runāji ar Līsu, Asad? viņš pajautāja pēc trim ceturtdaļām tualetes papīra rullīša, kamēr Asads izklājās uz lūgšanu paklāja savā slotu skapī.

-    Pacieties, Kari. Vispirms lūgšana.

Karls ieskatījās pulkstenī. Pēc brīža puse pārvaldes būs devusies mājās, ieskaitot Līsu. Kādam taču jāievēro darbalaiks.

Viņš ar plakšķi apsēdās biroja krēslā un piezvanīja Līsai.

-    Halllooo, nodziedāja balss, kas ārkārtīgi līdzinājās Sērensena kundzes balsij.

-    Ēe, Līsa?

-    Nē, viņa aizgāja pie ginekologa. Te Kata, Kari.

Karls nudien būtu izticis bez šīs informācijas.

-    Ā. Vai jūs pārbaudījāt, kam šis Luiss Petersons zvanīja ap trijiem?

-    Pārbaudījām, draugs.

“Draugs”, vai viņa tā teica? Kādus kursus viņa tur īsti apmeklēja? Pakaļu bučotāju kursus?

-    Viņš zvanīja kādam Kurtam Vadam Brendbī. Vai gribi viņa adresi?

DIVI ZVANI LUISAM PETERSONAM nedeva nekādu rezultātu, izņemot ziņu, ka abonents šobrīd nav sasniedzams, bet ko gan citu varēja gaidīt? Karlam, protams, patiktu uzdot Petersonam jautājumu, kāpēc viņš zvanījis vīram, ar kuru, kā pats apgalvoja, viņam neesot nekādu darīšanu.

Karls ar nopūtu palūkojās uz ziņojumu dēli un sameklēja psihologa Kriša mobilā telefona numuru uz mazas papīra lapiņas. Viņš negrasījās ierakstīt šo numuru telefonu grāmatiņā, bet labāk tomēr piezvanīt nekā šādā draņķa laikā brist visu ceļu uz Ankera Hēgorda ielu.

-    Kriss la Kūrs, atbildēja balss līnijas otrā galā. Apžēliņ, vai viņam bija ari uzvārds?

-    Te Karls Mērks, viņš sacīja.

-    Man šobrīd nav laika runāt ar jums, Kari, es tūlīt pieņemšu pacientu. Piezvaniet rit agri.

Nolāpīts! Tad šovakar pie Monas būs brāziens.

-    Es ļoti atvainojos, Kris! viņš steidzīgi iesaucās. Man ļoti žēl, ka šodien nevarēju ierasties laikā, bet mans ceļš bija bruģēts ar līķiem un sāļām asarām. Please, pieņemiet mani pirmdienas pēcpusdienā. Es zinu, ka tas nāks man par labu.

Pauze, kas tagad sekoja, bija tikpat briesmīga kā brīdis starp pavēlēm “Nomērķēt” un “Šaut”. Nekādu šaubu, ka tas pašpārliecinātais odekolona mākonis atstāstīs visu tālāk Monai.

-    Hm, jūs tiešām tā domājat? Kriss beidzot sacīja.

Karls jau grasījās atbildēt: “Ko domāju?” kad aptvēra jautājuma būtību.

-    Noteikti. Uzskatu, ka jūsu terapija man darīs daudz laba, viņš teica, šoreiz vairāk domādams par pieeju Monas visādā ziņā dāsnajam augumam nekā par psihologa ceļiem viņa līkumotajās smadzeņu krokās.

-    Okei, tad pirmdien. Pulksten trijos tāpat kā šodien, norunāts?

Karls palūkojās griestos. Sasodīts, ko tad citu?

-    Paldies, viņš pateicās un nolika klausuli.

-    Man tev ir divas ziņas, Kari, atskanēja balss viņam aiz muguras.

Karls bija saodis parfīmu, pirms viņa ierunājās. Tas vibrēja gaisā gluži kā veļas mīkstinātāja smārds. Ļoti grūti ignorēt.

Viņš pagriezās pret Rozi, kas stāvēja durvīs ar avīžu kaudzi padusē.

-    Kas tās par smaržām? Karls jautāja. Labi zinādams, ka nākamos vārdus varēs pārvērst nāvējošos dunča dūrienos, ja viņš neuzmanīsies.

-    Tās? A, tās ir Irsas.

Tātad mute ciet. Irsu viņi nedabūs aizmirst.

-    Vispirms es pārbaudīju Herbertu Senderskovu, kuru jūs satikāt Halsskovā. Kā viņš pats apgalvo, viņam nevarēja būt tiešas saistības ar Nērviga pazušanu, jo laikā no 1987. gada 1. aprīļa līdz 18. oktobrim viņš uzturējās Grenlandē. Bija pieņemts darbā par juristu Grenlandes pašpārvaldē.

Karls pamāja ar galvu, kamēr zarnu traktā brieda nepatīkamas tendences.

-    Tālāk Benefice ir analītikas institūts, ko finansē no fondu līdzekļiem. Bez pāris politiskajiem analītiķiem, kas strādā ārštatā, tur ir viens pastāvīgā darbā pieņemts žurnālists, un tas ir Luiss Petersons. Viņi strādā pēc “dosjē metodes”, un tas nozīmē, ka viņi sagatavo īsas piezīmes, kurās aizņemti politiķi var orientēties dažās sekundēs. Ļoti populistiski, tendenciozi un melīgi materiāli, ja tu man jautātu.

“Nemaz nešaubos,” Karls nodomāja.

-     Kas stāv aiz šīs organizācijas?

-    Kāda Līselote Sīmensa. Viņa ir valdes priekšsēdētāja, bet viņas māsa ir direktore.

-    Hmm. Tas man neko neizsaka.

-    Man arī ne. Bet es mazliet pārbaudīju viņas biogrāfiju. Patiesībā izskatīju viņas deklarētās adreses divdesmit piecu gadu garumā, līdz atradu kaut ko tādu, kas visu sasaista kopā.

-    Un tas būtu?

-    Toreiz viņa Hellerupā dzīvoja vienā adresē ar ļoti pazīstamu neauglības speciālistu Vilfrīdu Lenbergu, viņš ir abu māsu tēvs. Un tas patiesībā ir ļoti interesanti.

-    Ak tā. Karls paliecās uz priekšu. Kāpēc?

-    Tāpēc, ka Vilfrids Lenbergs ir arī viens no “Tīro līniju” dibinātājiem. Vai neesi redzējis viņu televīzijā?

Karls mēģināja atcerēties, taču zarnas bija pārtraukušas savienojumu ar smadzeņu garozu.

. Okei. Un ko tu darīsi ar tām avīzēm?

-    Asads un es vēlreiz izskatīsim cauri periodu, kad šie cilvēki pazuda, taču šoreiz citās avīzēs. Mēs gribam būt droši, ka esam atraduši visu.

-    Labi pastrādāts, Roze, Karls sacīja, cenzdamies aprēķināt attālumu līdz tualetei soļos.

Pēc desmit minūtēm viņš viegli bāls stāvēja kabinetā pie Asada.

-    Es iešu mājās, Asad, mans vēders trako.

“Tagad viņš sacīs: ko es teicu?” Karls nodomāja.

Taču Asads pabāza roku zem galda, izvilka lietussargu un sniedza to Karlam, teikdams:

-    Žēl kamieļa, kas nevar klepot un dirst reizē.

Lai ko, ellē, tas nozīmētu.

BRAUCIENS MĀJUP IZVĒRTĀS par stepa deju uz gāzes pedāļa un nemitīgām sviedru lēkmēm, jo vēders bija pilnīgi satrakojies. Ja viņu apturēs kolēģi no Ceļu policijas, viņš teiks, ka tas ir force majeure. Patiesībā Karls apsvēra, vai neuzlikt bākugunis, jo gadu desmitiem ilgi nebija pietaisījis bikses un šo statistiku gribēja noturēt vēl daudzus gadus nākotnē.

Tāpēc viņš pat grasījās uzlauzt savas parādes durvis, kad atrada tās aizslēgtas. Kurš muļķis varēja to izdomāt?

Pēc piecām atbrīvojošām minūtēm uz poda viņš beidzot nomierinājās. Divas stundas līdz brīdim, kad vajadzēs ar zobu pastas reklāmas smaidu būt pie Monas un spēlēt laipno tēvoci viņas briesmonim mazdēlam.

Hārdijs bija nomodā, kad Karls iegāja istabā. Viņš gulēja un skatījās lietū, kas gāzās pāri aizsērējušām notekām.

-    Pretīgs laiks, viņš sacīja, dzirdēdams Karla soļus. Tomēr es atdotu visu, lai varētu iziet ārā kaut uz divdesmit sekundēm.

-    Sveiks, Hārdij! Karls apsēdās pie viņa gultas un ļāva pirkstiem viegli pārslīdēt pār drauga vaigu. Visam ir savi trūkumi. Es šī laika dēļ tikko esmu noķēris sasodītu vēdergripu.

-    Tiešām? Par tādu es ari atdotu visu.

Karls pasmaidīja un sekoja Hārdija skatienam pār viņa degungalu.

Uz segas atradās atvērta vēstule, un Karls tūlīt pazina sūtītāja adresi. Tādu rakstu drīzumā gaidīja arī viņš pats.

-    Skaidrs. Kā redzu, tavs un Minnas šķiršanās pieteikums ir pieņemts. Kā tu jūties, Hārdij?

Hārdijs saknieba lūpas un mēģināja skatīties visur citur, tikai ne uz Ķarla līdzjūtīgo seju. Tas bija sirdi plosoši.

-    Nedomāju, ka spēju par to runāt, Kari, viņš atbildēja pēc minūtes visdziļākajā klusumā.

Karls saprata viņu labāk nekā vīsi citi. Tā bija laba laulība. Droši vien labākā, kādu Karls vispār novērojis savā paziņu lokā. Pēc dažiem mēnešiem būtu viņu sudrabkāzas, arī tām lode bija pielikusi punktu.

Viņš pamāja ar galvu. Vai Minna pati to atnesa?

-Jā. Un dēls bija līdzi. Viņi uzvedās jauki.

Protams, Hārdijs to saprata. Kāpēc lai viņa mīļotās dzīve apstātos tikai tā iemesla dēļ, ka apstājusies viņējā?

-    Visironiskākais ir tas, ka šodien man radās jauna cerība.

Karls sajuta, ka uzacis nevilšus uzraucas. Viņš atvainodamies

pasmaidīja, bet bija jau par vēlu.

-    Jā, es zinu, ko tu domā, Kari. Ka esmu muļķis un negribu skatīties patiesībai acīs, bet pirms pusstundas Mika ar mani kaut ko izdarīja, un, godīgi sakot, tas bija ellīgi sāpīgi. Katrā ziņā Mortens sāka dancot.

-     Kas, pie velna, ir Mika?

-    Nu, tu jau pēdējā laikā neesi īpaši daudz bijis mājās. Ja nezini, kas ir Mika, labāk pajautā Mortenam. Bet vispirms pieklauvē pie durvīm. Viņi ir intīmā fāzē. Hārdijs apspieda klukstus, ko varēja iztulkot kā smieklus.

KARLS KLUSI KĀ PELĪTE stāvēja pie Mortena pagraba durvīm, līdz apslāpēti smiekli aiz tām deva viņam signālu pieklauvēt.

Viņš piesardzīgi ieslīdēja iekšā. Iztēles aina ar bāli tuklo Mortenu tuvā kontaktā ar kādu, vārdā Mika, varētu nobiedēt jebkuru.

Abi vīri stāvēja pie atvērtajām durvīm uz telpu, kas reiz bija sauna, glīti apskāvuši viens otra plecus.

-    Sveiks, Kari. Es rādu Mikam savu Playmobil kolekciju.

Karls pats juta, cik muļķīgi droši vien izskatās. Vai Mortens Hollands patiešām uzdrošinājās aicināt šo tumšmataino skaistuli uz mājām, lai parādītu viņam savu Playmobil kolekciju?! Tas nu krietni pārspēja visu, ko viņš pats savā laikā bija licis uz āķa, lai ievilinātu tīklā dāmas.

-    Sveiki, Mika sacīja un sniedza roku ar biezāku apmatojumu nekā Karlam uz krūškurvja. Mika Johansens. Es esmu kolekcionārs tāpat kā Mortens.

-    Aaa, Karls teica, pilnīgi zaudējis līdzskaņus.

-    Mika nekrāj Playmobil vai kinderolas kā es, bet paskaties, ko viņš man iedeva.

Mortens pastiepa Karlam mazu kartona kastīti. Uz tās bija rakstīts: 3218-A Bauarbeiter. Patiešām, kastītē bija mazs, zils vīriņš ar sarkanu ķiveri galvā un kaut ko līdzīgu milzīgai slotai rokā.

-    Ļoti glīts, Karls sacīja un atdeva kastīti.

-    Glīts!? Mortens iesmējās un apkampa savu viesi. Tas nav glīts, tas ir fantastisks, Kari. Tagad man ir pilnīga strādnieku komplekta kolekcija no 1974. gada, kad tas viss sākās, līdz mūsdienām. Un kastīte ir kā jauna. Tas ir pilnīgi neticami.

Tik dzirkstošu Karls savu īrnieku nebija redzējis, kopš viņš pirms gandrīz trim gadiem te ievācās.

-    Un ko jūs kolekcionējat? Karls pajautāja šim Mikam, patiesībā nevēlēdamies to zināt.

-    Es kolekcionēju antikvārus darbus par centrālo nervu sistēmu.

Karls veltīgi centās atrast piemērotu grimasi, un tumšais Ado-

nīss iesmējās.

-Jā, zinu, tas ir dīvains kolekcionēšanas objekts. Bet es esmu sertificēts fizioterapeits un akupunktūras speciālists, tāpēc varbūt tik ļoti savādi tas nav.

-    Mes satikāmies, kad man pirms divām nedeļām savilka sprandu. Vai tu atceries, ka mana galva bija pilnīgi kā iesprūdusi, Kari?

Vai tiešām bija kāds brīdis, kad Mortena galva nebija iesprūdusi? Acīmredzot tas bija paslīdējis Karlam garām.

-    Vai runāji ar Hārdiju? Mortens jautāja.

-    Jā, tāpēc es nokāpu lejā. Viņš stāstīja, ka viņam kaut kas esot bijis, maigi izsakoties, baigi sāpīgi. Karls pagriezās pret Miku.

-    Vai jūs iedūrāt viņam adatu acī?

Viņš mēģināja iesmieties, taču pārēji nesmējās.

-    Nē, bet es dūru nervos, kas acīmredzot ir aktīvi.

-    Un viņš reaģēja?

-    Jā, nudien, Mortens atteica.

-    Mums jādabū Hārdijs sēdus stāvoklī, Mika sacīja. Viņam ir sajūtas vairākās ķermeņa daļās. Viens punkts uz pleca un divi punkti pie īkšķa pamatnes. Tas ir ļoti uzmundrinoši.

-    Uzmundrinoši? Kā tā?

-    Esmu pārliecināts, ka neviens no mums nespēj saprast, cik ļoti Hārdijs ir cīnījies, lai stimulētu šīs sajūtas. Bet ir vērojamas pazīmes, ka ar turpmāku darbu viņš spēs iemācīties kustināt īkšķi.

-    Labi, kustināt īkšķi. Un ko tas nozīmē?

Mika pasmaidīja. Tas nozīmē visu pasauli. Tas nozīmē kontaktus, darbu, transportu, spēju pašam būt noteicējam.

-    Vai jūs tagad runājat par elektrisko ratiņkrēslu?

Iestājās pauze, kad Mortens sajūsmināts lūkojās uz savu iekarojumu, bet Karla āda uzkarsa un sirds sāka sisties stiprāk.

-Jā, to un daudz ko citu. Man ir daudz kontaktu veselības aprūpes sistēmā, un Hārdijs noteikti ir cilvēks, par kuru ir vērts un iespējams cīnīties. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka nākotnē viņa dzīve varētu radikāli mainīties.

Karls stāvēja pavisam klusu. Viņam bija sajūta, ka telpa burtiski gāžas virsū. Viņš nezināja, kur ir kājas vai kurp vērst skatienu. īsi sakot, viņš bija satriekts kā bērns, kurš piepeši izpratis pasauli. Sajūta bija gandrīz sveša, tāpēc viņš nespēja neko citu kā vien paspert soli uz priekšu un pievilkt šo jaunekli sev klāt. Viņš gribēja pateikties, bet vārdi bija iestrēguši.

Tad viņš sajuta vieglu roku uz pleca. Jā, sacīja atlidojušais eņģelis. Es zinu, kā jūs jūtaties, Kari. Tas ir ļoti, ļoti liels notikums.

PALDIES DIEVAM, BIJA PIEKTDIENA, tāpēc rotaļlietu veikals Alleredas laukumā joprojām bija atvērts. Pietika laika, lai atrastu kādu nieku Monas mazdēlam, bet neko tādu, ko varētu izmantot sišanai.

-    Sveiks, Karls brīdi vēlāk sacīja zēnam, kas stāvēja Monas dzīvokļa durvīs, izskatīdamies pēc tāda, kurš var nodarīt postu arī bez palīglīdzekļiem.

Karls pasniedza zēnam dāvanu izstieptā rokā un redzēja, kā pretī pašaujas maza rociņa, līdzīga dzeļošai čūskai.

-    Labi refleksi, Karls teica Monai, kamēr zēns aizlaidās ar savu ieguvumu, un piekļāva Monu sev klāt tik cieši, ka starp viņiem nevarētu iespiest pat zāles stiebru. Viņa bija neparasti smaržīga un apetītlīga.

-    Ko tu viņam iedevi? Mona pajautāja un noskūpstīja viņu. Pie velna, kā lai viņš to spētu atcerēties tik tuvu šīm brūnajām acīm?

-    Ē, tas bija… Phlat Bail, tā to laikam sauca. Tāda manta, kuru saspiež kā pankūku, bet tā atkal uzpūšas kā bumbiņa. Tai laikam… ir taimers.

Mona mazliet skeptiski paskatījās uz viņu. It kā spētu iztēloties, ka Ludvigs šai rotaļlietai atradīs tādas izmantošanas iespējas, par kurām Karls gluži nav iedomājies.

Šoreiz Monas meita Samanta bija labāk sagatavojusies, tāpēc paspieda Karlam roku, nefiksēdama skatienu pie visām viņa neglaimojošajām ķermeņa daļām.

Viņai bija mātes acis. Karls nevarēja aptvert, kā gan kāds spēja padarīt šo dievieti par vientuļo māti. Tā viņš jutās līdz brīdim, kad Samanta atvēra muti.

-    Mēs ceram, ka šoreiz jūs nepiepuņķosiet mērci, Kari, viņa sacīja, nevietā izplūzdama dziļos smieklos.

Karls mēģināja piedalīties jautrībā, taču smiekli nenāca no sirds.

Viņi devās taisnā ceļā pie vakariņu galda, un Karls bija gatavs cīņai. Četras tabletes no aptiekas bija apturējušas zarnu vingrošanu, un galva bija pilnīgi skaidra un gatava pretestībai.

-    Nu, Ludvig, viņš ierunājās. Kā tev patīk bumba?

Zēns neatbildēja. Varbūt tāpēc, ka mute bija piebāzta ar divām saujām fri kartupeļu.

-    Viņš to jau pirmajā paņēmienā izšāva pa logu, atbildēja viņa māte. Tev jāuznes tā no pagalma, kad būsim paēduši, saprati, Ludvig?

Ari uz to zēns neatbildēja. Tātad ievēroja konsekvenci.

Karls palūkojās uz Monu, kura tikai paraustīja plecus. Acīmredzot viņš joprojām tika eksaminēts.

-    Vai pa caurumu iztecēja drusku smadzeņu, kad tev iešāva? zēns pajautāja pēc vēl dažām fri saujām. Viņš norādīja uz Karla rētu.

-    Pavisam nedaudz, Karls atbildēja. Tagad es esmu tikai divreiz gudrāks par mūsu premjerministru.

-    Tas gan neko daudz neizsaka, no sānu līnijas ieņurdējās zēna māte.

-    Man labi padodas matemātika, vai tev arī? pavaicāja zēns un pirmo reizi pievērsa Karlam savu dzidro skatienu. Laikam to varēja saukt par kontaktu.

-    Lieliski padodas, Karls meloja.

-    Vai tu zini to joku ar 1089? zēns vaicāja. Padomā tik, viņš vispār spēja nosaukt tik lielu skaitli! Cik gadu viņam īsti bija? Pieci?

-    Varbūt tev vajadzētu kādu papīru, Kari, Mona teica un no skapīša atvilktnes aiz muguras izvilka bloknotu un zīmuli.

-    Labi, zēns sacīja. Iedomājies jebkuru trīsciparu skaitli un pieraksti to.

Trīsciparu. Pie velna, kā piecgadnieks zināja šādu vārdu?

Karls pamāja ar galvu un uzrakstīja 367.

-    Tagad apgriez skaitli otrādi.

-    Apgriezt otrādi? Ko tu ar to domā?

-    Uzrakstiet 763. Vai esat pārliecināts, ka jums neiztecēja vairāk smadzeņu masas? pajautāja zēna apburošā māte.

Karls uzrakstīja 763.

-    Tagad atņem mazāko skaitli no lielākā, teica gaišcirtainais ģēnijs.

763 mīnus 367. Karls aizsedza lapiņu, lai viņi neredzētu, ka viņš joprojām atņem tā, kā mācījies trešajā klasē.

-    Cik tas būs? Ludviga acis mirdzēja.

-    Ē, 396, vai ne?

-    Tagad apgriez skaitli otrādi un pieskaiti 396. Cik tas būs?

-    Tu domā: 693 plus 396? Saskaitīt?

-Jā-

Karls saskaitīja skaitļus, aizsegdams manevru ar roku.

-     1089, viņš sacīja pēc maza čīkstina ar prātā paturamajiem cipariem.

Zēns smējās kā traks, kad Karls pacēla galvu. Viņš pats zināja, cik pārsteigts izskatījās.

-    Sasodīts, Ludvig! Tātad ir vienalga, ar kuru skaitli es sāku, galā tāpat būs 1089?

Zēns izskatījās vīlies. Jā, vai tad es neteicu? Bet, ja tavs sākuma skaitlis būs 102, tad pēc pirmās atņemšanas tev iznāks 99. Un tad tev jāraksta nevis 99, bet 099. Atceries, ka skaitlī vienmēr jābūt trim cipariem.

Karls pavisam lēni pamāja ar galvu.

-                Gudrs zēns, viņš sausi noteica un uzsmaidīja viņa mātei.

-     Noteikti atsities mātē.

Viņa neatbildēja. Tad jau Karlam acīmredzot bija taisnība.

-    Samanta ir viena no apdāvinātākajām matemātiķēm valstī. Bet izskatās, ka Ludvigs būs vēl labāks, sacīja Mona, pasniegdama Karlam lasi.

Skaidrs, māte un dēls bija viens otra vērti. Piecpadsmit daļu talanta, desmit pulvera pakaļā un sešpadsmit nepieklājības. Kas par mikstūru! Tā nu nebūs viegla ģimene, kurā ienākt.

VĒL PĒC DAŽIEM intelektuāliem pārbaudījumiem Kārlu beidzot atbrīvoja no turpmākām mocībām. Vēl divas porcijas frī kartupeļu, tad trīs bumbiņas saldējuma, un zēns bija noguris. Viņi atvadījās, un Mona stāvēja viņa priekšā mirdzošām acīm.

-    Man ir tikšanās ar Krišu pirmdien, Karls steidza pateikt. Es piezvanīju un atvainojos, ka šodien nepaspēju, bet man patiešām nebija laika kopš paša rīta, Mona.

-    Nedomā par to, Mona sacīja un pievilka viņu tik cieši klāt, ka viņš gandrīz sāka vārīties.

-    Man šķiet, tu esi gatavs palagu sportam, viņa teica, noslidinādama roku lejup uz viņa bikšupriekšu.

Karls lēnām ievilka gaisu caur zobiem. Cik tā sieviete bija asredzīga! Varbūt to viņa bija mantojusi no meitas.

Pēc obligātajiem ievada manevriem, kas beidzās ar to, ka Mona iegāja vannas istabā “sakārtoties”, Karls palika sēžam uz gultas malas ar piesarkušiem vaigiem, pietūkušām lūpām un pārāk mazām apakšbiksēm.

Tad iezvanījās viņa mobilais telefons.

Nolāpīts, tas bija Rozes numurs pārvaldē.

-   Jā, Roze, viņš mazliet strupi sacīja. Runā īsi, man šobrīd ir svarīgas darīšanas, viņš piebilda un sajuta, kā viņa lepnums lēnām sarūk.

-    Mums ir ķēriens, Kari.

-    Kāds ķēriens, Roze? Kāpēc tu joprojām esi pārvaldē?

-    Mēs te esam abi. Sveiks, Kari! Viņš dzirdēja, kā Asads grabinās fonā. Vai viņi pagrabā rīkoja ballīti?

-    Mēs atradām vēl vienu pazušanas lietu. Par to ziņoja mēnesi pēc pirmajām, tāpēc pirmajā reizē mēs to neuzgājām.

-    Aha, un tu to tūlīt saisti kopā ar citām. Kāpēc?

-    Viņi to sauca par Velo-Solex lietu. Viens vīrietis sēdās uz mopēda un no Brenderupas Fīnā aizbrauca uz dzelzceļa staciju Ejbī. Tur viņš atstāja mopēdu riteņu statīvā, bet pēc tam viņu neviens vairs nav redzējis. Viņš vienkārši pazuda.

-    Un kādā datumā tas notika?

-     1987. gada 4. septembrī. Un tas nav viss.

Karls skatījās uz vannas istabas durvīm, aiz kurām viņa erotiskais sapnis izdeva sievišķīgas skaņas.

-    Runā ātri, kas vēl?

-    Viņu sauca Hermansens, Kari. Tage Hermansens.

Karls sarauca pieri. Un?

-    Jā, Hermansens! aizmugurē iesaucās Asads. Vai tu neatceries? Tas bija vārds, kuru Mīe Nērviga pieminēja saistībā ar pirmo lietu, kas bija kopīga viņas vīram un Kurtam Vadam.

Karls gandrīz spēja iztēloties Asada lēkājošās uzacis.

-    Labi, viņš sacīja. Tas mums jāizpēta. Labi pastrādāts, bet tagad abi ejiet mājās.

-    Tad tiksimies pārvaldē, Kari? Teiksim, rīt deviņos no rīta? fonā skanēja Asada balss.

-    Ē, tas ir sestdienas rīts, Asad. Vai tu neko neesi dzirdējis par kaut ko tādu kā brīvdienas?

Klausule noskrapstēja, acīmredzot Asads to bija pārtvēris.

-    Paklau, Kari. Ja jau es un Roze varam strādāt sabatā, tad taču tu arī vari sestdienā aizbraukt uz Fīnu, vai ne?

Tas nebija jautājums, kas prasīja atbildi. Tā bija ēsma uz āķa un reizē stingrs lēmums.

25 .nodaļa

Septembris, 1987

RITA MIRKLI SKATĪJĀS uz Peblinges ezeru, mierīga, cerību pilna un neprātīgi izbadējusies pēc nikotīna. Pēc divām cigaretēm viņa pagriezīsies pret pelēko mūra ēku, piezvanīs pa namruni, atvērs brūnās pildiņu durvis un ieies kāpnēs uz savu pagātni. Un tad ies vaļā!

Viņa pasmaidīja pie sevis un tad uzsmaidīja puisim, kurš sporta tērpā skrēja garām un pameta atpakaļ nekaunīgu skatienu. Lai gan agri cēlusies, Rita bija savā elementā. Nesatricināma.

Viņa iesprauda cigareti starp lūpām un pamanīja, kā puisis apstājas divdesmit metru tālāk un sāk staipīties, kamēr viņa acis meklē Ritas vaļējo mēteli un lielās krūtis.

“Ne šodien, puisīt, varbūt kādu citu reizi,” signalizēja Ritas skatiens, kamēr viņa aizsmēķēja savu Prince.

Šobrīd runa bija par Neti, un Nete bija interesantāka par puisi, kam smadzenes karājās starp kājām.

No brīža, kad Rita atplēsa vēstuli, līdz pat šim rītam, kad viņa bija ielēkusi mašīnā un uzņēmusi kursu uz Kopenhāgenu, viņai pa galvu malās jautājumi. Kāpēc Nete gribēja viņu redzēt? Vai tad viņas jau sen nebija norunājušas, ka nekad vairs neredzēsies? Vai Nete to nebija iecirtuši kā akmenī, kad viņas pēdējoreiz satikās?

-    Tā bija tava vaina, ka es nokļuvu nolādētajā salā. Tu mani todien tur ievilki, Rita starp diviem dūmu vilcieniem izmēdīja savu veco draudzeni, kamēr puisis sporta tērpā mēģināja izzondēt, kas te notiek.

Rita iesmējās. Tas vispār bija pilnīgi slims laiks. Aukstās 1955. gada dienas trakonamā.

DIENĀ, KAD NETE IERADĀS Austrumjitlandes dziednīcā Brejningā, četri viegli jukušie bija sakāvušies un ēkā ar augstajiem griestiem skanēja saucieni, kliedzieni un traka kņada.

Ritai šādas dienas patika, tad vismaz kaut kas notika. Viņai noteikti nebija iebildumu pret kārtīgu tesiņu, un slimo kopēji to pieprata meistarīgi.

Viņa stāvēja pie pašas ieejas, kad policisti ieveda Neti, un vajadzēja tikai vienu īsu skatienu, lai Rita zinātu, ka šī meitene ir tāda pati kā viņa. Modras acis, izbijušās no visām šausmām, ko viņa ieraudzīja. Bet ne tikai tas, acīs bija arī dusmas. Tāds īsti sīksts skuķis, gluži Ritas gaumē.

Arī Ritai patika dusmas, jo dusmas allaž bija viņas dzinējspēks. Kad viņa zaga, kad izvilka kādam muļķim maku vai pastūma sāņus idiotus, kas stājās viņai ceļā. Rita zināja, ka dusmas nekur neved, taču ar sajūtu vien pietika. Ar dusmām sirdī viņa varēja visu.

Jaunajai piešķīra istabiņu, kas atradās tikai divu durvju attālumā no Ritas istabas, un jau vakariņu laikā viņa nolēma apstrādāt šo skuķēnu. Lai būtu kā būdams, viņas kļūs par draudzenēm un sabiedrotajām.

Rita lēsa, ka meitene ir pāris gadu jaunāka par viņu. Viena no naivajām un slikti dresētajām, kas noteikti bija saprātīga, bet nebija iemācījusies pietiekami daudz par dzīvi un cilvēku dabu, lai saprastu, ka viss ir spēle. Bet to nu Rita bija apņēmusies viņai iemācīt.

Kad meitenei apniks visu dienu lāpīt zeķes un pirmie strīdi ar personālu būs radījuši problēmas, viņa nāks pie Ritas meklēt mierinājumu. Un to viņa saņems. Rita sev apsolīja, ka viņas abas aizmuks, pirms dižskābaržiem saplauks lapas. Cauri Jitlandei un tad Hvidesandā uz kāda no zvejnieku kuģiem ar kursu uz Angliju. Ja bēgs divas smukas meitenes, tad noteikti būs arī zvejnieki, kas par viņām parūpēsies. Kurš gan negribētu divas tādas zem klāja? Jā, tie kuģi šūposies.

Nokļuvušas Anglijā, viņas iemācīsies angļu valodu un samekles darbu, bet, kad būs visu apguvušas, nākamā pietura būs Amerika.

Plāns Ritai bija gatavs. Trūka tikai kāda, ar kuru kopā to īstenot.

NEPAGĀJA NE TRĪS DIENAS, kad šai Netei jau sākās problēmas. Viņa gluži vienkārši uzdeva pārāk daudz jautājumu. Un, tā kā viņa ļoti atšķīrās no visiem jukušajiem un muļķīšiem, tad šos jautājumus sadzirdēja un uztvēra kā uzbrukumu.

-    Nomierinies, Rita sacīja viņai gaitenī. Neļauj viņiem uzzināt, cik tu esi gudra, tas tev nepalīdzēs. Dari, ko viņi liek, un dari to klusēdama.

Tad viņa satvēra Neti un pievilka sev klāt. Tu noteikti tiksi prom, es apsolu, bet vispirms viens jautājums: vai tevi te kāds apciemos no Jitlandes?

Nete papurināja galvu.

-    Tātad tev nav māju, kurp doties, ja tevi kādreiz izlaidīs?

Bija acīm redzams, ka Neti šis jautājums satrieca. Ko tu gribi

teikt ar “kādreiz”?

-    Tu taču nedomā, ka tik vienkārši tiksi projām no šejienes, ko? Es zinu, ka ēkas ir skaistas, un tomēr tas ir cietums. Pat ja tu vari redzēt tālu pāri fjordam un laukiem, visur apkārt stiepjas neredzamas dzeloņstieples. Un tām pāri tu netiksi bez manis, par to es esmu pilnīgi droša, velns lai parauj.

Nete pavisam negaidīti iespurcās.

-    Te nedrīkst lamāties, viņa klusi sacīja un iedunkāja Ritai sānos ar elkoni.

Viņa bija saprātīga.

IZSMĒĶĒJUSI SAVAS DIVAS CIGARETES, Rita ieskatījās pulkstenī. Tas rādīja 10.58, laiks bāzt galvu lauvas rīklē un salauzt tam zobus.

Mirkli viņa grasījās uzsaukt jaunajam vīrietim, kas tagad stāvēja atspiedies pret koku, lai viņš pagaida, kamēr viņa nāks lejā, bet tad iedomājās Netes skaistos matus un apaļīgo augumu un atmeta šo domu. Daiktus taču varēja dabūt vienmēr. Vajadzēja tikai uzsist knipi jebkur un jebkad.

Rita neatpazina Netes balsi namrunī, bet nelikās neko manām.

-    Neetee, cik jauki atkal dzirdēt tavu balsi! viņa iesaucās un atspieda vaļā durvis, kad namrunis iedūcās. Varbūt Nete tiešām bija slima. Katrā ziņā tāda viņa izklausījās.

Mirkļa pēkšņā nedrošība pazuda, kad Nete atvēra durvis un stāvēja, skatīdamās uz viņu, it kā visi divdesmit seši gadi būtu tikai vēja pūtiens un viss aizvainojums starp viņām pagaisis.

-    Nāc iekšā, Rita, tu labi izskaties. Paldies, ka ieradies precīzi, Nete sacīja.

Viņa ieveda Ritu viesistabā un lūdza apsēsties. Joprojām lieli, balti zobi un pilnīgas lūpas. Joprojām šīs zilās acis, kas spēja mainīties no sala uz uguni kā nevienas citas, ko Rita bija redzējusi.

“Piecdesmit gadu veca un tikpat smuka,” Rita nodomāja, kamēr Nete stāvēja pie bufetes, uzgriezusi muguru, un lēja tasītēs tēju. Skaistas, slaidas kājas biksēs ar asi iegludinātām vīlēm. Pieguloša blūze pār līganām gūžām, bet pēcpuse stingra kā allaž.

-    Tu labi turies, skaistulīt. Es atsakos ticēt, ka tev kaiš kaut kas tāds, ko nevar izārstēt. Saki, ka tā nav taisnība. Ka tas bija tikai triks, lai atvilktu mani uz Kopenhāgenu.

Nete pagriezās pret viņu ar tasītēm rokā un siltumu acīs, taču neatbildēja. Aizvien šī klusā spēle tāpat kā toreiz.

-     Biju pārliecināta, ka tu vairs negribi mani redzēt, Nete, Rita teica, lūkodamās apkārt. Tas nebija bagātīgi iekārtots dzīvoklis. Ne jau tādai sievietei, kurai, kā Rita bija pārliecinājusies, pieder daudzi miljoni.

-    Es gan esmu daudz par tevi domājusi, to taču tu vari iztēloties, Nete sacīja, skatīdamās uz abām tasītēm.

Rita pasmaidīja. Divas tasītes, nevis trīs.

Viņa pagriezās pret logu. Tātad advokāta nebūs. Tas noteikti būs jauki.

RITA UN NETE bija labs pāris, personāls to saprata tūlīt. Mums trūkst cilvēku bērnu nodaļā, viņi teica un apgādāja meitenes ar karotēm.

Pāris dienu viņas baroja debilus, lielus bērnus, kas stāvēja piesieti pie radiatoriem, tāpēc ka paši nevarēja sēdēt pie galda. Šaušalīgs, cūcīgs darbs, kuru veica nomaļākā vietā, lai šis skumjais skats nekristu nevienam acīs. Tā kā meitenes izrādījās diezgan pieaugušas savam uzdevumam un spēja turēt bērnu sejas pietiekami tīras, tad atalgojumā saņēma iespēju parūpēties, lai tīrs būtu arī otrs gremošanas sistēmas gals.

Rita vēma, jo nāca no vietas, kur mēslus retu reizi ieraudzīja tikai lietusgāzēs pārplūdušās atejās. Savukārt Nete slaucīja dibenus un mainīja piekakātus autiņus, it kā nemūžam nebūtu darījusi neko citu.

-    Sūdi ir sūdi, Nete teica, un es pati esmu uzaugusi sūdos.

Tad viņa stāstīja par govju pļekām, cūku mēsliem, zirgāboliem

un tik garām dienām, ka vieglais darbiņš dziednīcā laikam šķita kā atvaļinājums.

Tomēr Nete labi zināja, ka tas nav atvaļinājums. To varēja saprast no lokiem viņai zem acīm un no lāstiem, ko viņa veltīja ārstam, kurš bija izkrāpis viņai prātu ar savu cietsirdīgo IK testu.

-    Vai tu domā, ka Brejningas ārsti zina atšķirību, ko nozīmē celties ziemā četros, lai slauktu govi, un darit to pašu vasarā? viņa šņāca, kad retu reizi parādījās kāds no baltos virsvalkos tērptajiem.

-    Vai viņš no kūts smakas var noteikt, ka vienai no govīm ir dzemdes iekaisums, kas nepāries pats no sevis? Protams, ne. Tad viņiem arī nevajag pataisīt mani par muļķi tikai tāpēc, ka es nezinu, kā sauc Norvēģijas karali.

Kad meitenes bija slaucījušas bērniem mutes un dibenus divas nedēļas, viņas varēja iet un nākt bērnu nodaļā, kā gribēja, un Rita uzsāka savu “krusta gājienu”.

-    Ei, vai tu esi bijusi pie galvenā ārsta, Nete? viņa prasīja ik mīļu rītu. Vai varbūt esi bijusi uz sarunu pie kāda cita ārsta? Vai galvenais ārsts ir uzrakstījis savu viedokli draudzes padomei? Vai viņš vispār ir paskatījies uz tavu pusi? Vārdi skanēja kā automāta zalves.

Pirms bija apritējusi vēl viena nedēļa, Netei bija diezgan.

Todien pēc pusdienlaika viņa palūkojās apkārt uz šķibacainajām sejām, līkajām mugurām, īsajām kājām un izvairīgajiem skatieniem. Tagad viņa sāka aptvert.

Viņa bija viena no tiem, kurus apkopa, bet to viņa neparko negribēja.

-    Es gribētu runāt ar galveno ārstu, Nete sacīja vienai no māsiņām, kas, galvu purinādama, aizgāja garām. Kad Nete atkārtoja lūgumu vēl pāris reižu, bet neviens viņā negribēja klausīties, viņa nostājās un izkliedza to, cik skaļi vien spēja.

Ritas pieredze šajā mirklī apsteidza notikumu gaitu.

-Ja tu šādi turpināsi, tad tiešām dabūsi runāt ar galveno ārstu. Bet pirms tam vairākas dienas gulēsi piesprādzēta pie gultas. Un vari būt droša, ka pa to laiku tev durs šprices, lai tu turētu muti.

Nete atgāza galvu, lai varētu izkliegt savu ziņu ar īpašu spēku, bet Rita viņu apturēja.

-    Vienīgais veids, kā tādas meitenes kā tu var izkļūt no šejienes, ir vai nu aizbēgt, vai sterilizēties. Vai tu aptver, cik ātri viņi var nošķirt tās, kuras sterilizēt, no tām, kuras ne? Es zinu, ka galvenais ārsts un psihologs pagājušajā nedēļā izšķiroja piecpadsmit meitenes desmit minūtēs. Kā tev šķiet, cik daudzas izspruka? Kad lietas ir izskatījusi komisija Sociālo lietu ministrijā, vari būt droša, ka lielākā daļa nonāk Vejles slimnīcā.

Tāpēc es vēlreiz jautāju tev, Nete. Vai ārpus slimnīcas ir kāds, kura tev pietrūks? Ja nav, tad bēdz kopā ar mani, kad būsim iedevušas bērniem vakariņas.

Nākamo divu nedēļu notikumus varēja uzskaitīt ātri.

Tajā pašā dienā viņas nozaga baltas blūzes un svārkus un izgāja pa vārtiem tāpat kā visi darbinieki. Viņas paslēpās krūmos un ar katru stundu nokļuva aizvien tālāk no dziednīcas. Nākamajā dienā viņas izsita logu kādā zemnieku saimniecībā, kamēr visi bija kūtī, atrada tur mazliet drēbju un naudas un nozuda.

Motocikla blakusvāģī meitenes nokļuva līdz Silkeborgai, un tur viņas pirmo reizi ieraudzīja policija, kad viņas balsoja mašīnas uz Viborgas ceļa.

Traks skrējiens pa meža ceļiem, un abas atkal bija drošībā. Pēc tam viņas trīs dienas nakšņoja kādā medību namiņā un pārtika no sardīņu konserviem.

Rita izmēģināja laimi pie Netes katru nakti. Piespiedās pie viņas ziemīgi bālās ādas un aplika roku ap krūtīm, bet Nete viņu atgrūda un pateica, ka ir tikai divu veidu cilvēki un tāpēc ir nedabiski, ka viens veids gulētu ar savu paša veidu.

Trešajā dienā, kad pātagoja auksts lietus, izbeidzās konservi. Viņas stāvēja pie ceļa trīs stundas, iekams kāda refrižeratora šoferis apžēlojās par izmirkušajām žurkām un ļāva viņām noslaucīties ar lupatām šofera kabīnē. Šoferis gan briesmīgi blenza, tomēr parūpējās nogādāt viņas uz Hvidesandu.

Viņas tiešām atrada ieinteresētu kutera kapteini, kurš ļoti labprāt gribēja ņemt viņas līdzi uz zivju sēkļiem. Ja meitenes būtu pietiekami jaukas, viņš tālu jūrā ar prieku nogādātu viņas uz kāda angļu kuģīša ar tikpat vientuļu apkalpi, lai viņas varētu turpināt ceļu. Katrā ziņā tā viņš teica.

Kapteinis pieprasīja iespēju izmēģināt preci, taču Nete papurināja galvu, un viņam bija jāiztiek ar Ritu. Kad jūrnieks bija pāris stundu ar viņu izpriecājies, viņš piezvanīja savam brālim, kas bija policists Nerre Snedē.

Notikušo meitenes aptvēra tikai tad, kad divi policisti no Ringkēbingas uzlika viņām rokudzelžus un aizveda uz patruļmašīnu.

Kad abas nākamajā rītā atgriezās Kellera dziednīcā Brejningā, Nete un Rita beidzot sagaidīja sarunu ar galveno ārstu.

-    Tu esi samaitāta un neuzticama, Rita Nilsena, ārsts sacīja.

-     Tu ne tikai ļaunprātīgi izmantoji personāla uzticību, bet esi arī iegāzusi pati sevi. Tev ir briesmīgs raksturs, tu esi dumja, melīga un seksuāli izlaidīga. Ja es ļaušu tādam antisociālam elementam staigāt brīvībā, tu metīsies seksuālās attiecībās ar visiem, kas gadīsies ceļā, un drīz sabiedrībai būs jārūpējas par tevis dzemdētajiem zemcilvēkiem. Tāpēc es šodien ierakstīju tavā izziņā, ka tev neder nekāda cita terapija kā vien tā, kas piespriesta, un turklāt tik ilgu laiku, ka tu nevarēsi to ignorēt.

Dienas otrā pusē Rita un Nete sēdēja aizslēgta Citroen aizmugures sēdeklī. Uz priekšējā sēdekļa atradās galvenā ārsta izziņas, un mērķis bija Sprogē. Viņas devās uz izstumto sieviešu salu.

-    Man nevajadzēja tevi klausīt, Nete šņukstēja, kamēr viņi brauca pār Fīnu. Tas viss ir tava vaina.

-    TВ IR MAZLIET RŪGTA, Nete, Rita teica pēc pirmajiem tējas malkiem. Varbūt tev ir kafija?

Netes sejā piepeši parādījās savāda izteiksme. It kā Rita būtu pasniegusi viņai dāvanu un atrāvusi to atpakaļ mirklī, kad Nete grasījās to paņemt. Ne tikai vilšanās. Kaut kas vairāk un dziļāk.

-    Nē, Rita, diemžēl man mājās nav kafijas, Nete atbildēja gurdā balsī, it kā viņas pasaule grasītos sabrukt.

“Tagad viņa piedāvāsies uzvārīt svaigu tēju,” Rita nodomāja, iekšēji uzjautrinādamās par to, cik nopietni Nete uztver savu namamātes lomu.

Taču Nete neko nepiedāvāja. Viņa vienkārši sēdēja, it kā viss piepeši notiktu palēninātā tempā.

Rita papurināja galvu.

-    Nekas. Varbūt tev ir drusciņ piena, ko pieliet? Tas palīdzēs, viņa sacīja, brīnīdamās par redzamo atvieglojumu, kas parādījās Netes sejā.

-                Protams, Nete atteica un gandrīz aizskrēja uz virtuvi.

-    Vienu mirklīti, tūlīt būšu! viņa sauca no turienes.

Rita palūkojās uz bufeti, kur stāvēja tējkanna. Kāpēc Nete nebija uzlikusi to uz galda? Varbūt tas nebija pareizi nevainojamai namamātei. Katrā ziņā par tādām lietām Rita nezināja nenieka.

Mirkli viņa apsvēra, ka varētu palūgt glāzīti liķiera vai kas nu tur stāvēja mazā karafītē blakus tējkannai, bet tad atsteidzās Nete ar piena kanniņu un ielēja pienu, savilkusi sejā smaidu, kas šķita daudz saspringtāks, nekā situācija prasītu.

-    Cukuru? Nete jautāja.

Rita papurināja galvu. Piepeši Nete šķita tik drudžaina, it kā viņām būtu jāsteidzas, un tas padarīja Ritu ziņkārīgu. Vai tas bija tikai rituāls, kas jāpārcieš, iekams Nete beidzot pastieps viņai roku, parādīs interesi un pateiks, cik ļoti priecājas, ka Rita pieņēmusi ielūgumu? Vai varbūt kas cits?

-     Nu, kur tad ir tas advokāts, par kuru tu rakstīji, Nete? Rita jautāja ar piemērotu smaidu uz lūpām. Smaidu, kas nesaņēma atbildi, bet to jau viņa arī nebija gaidījusi.

It kā viņa nebūtu Neti atšifrējusi. Nekāda advokāta nebija, viņa nesaņems tos desmit miljonus, un Nete nemaz nebija slima.

Bet vajadzēja vienkārši izspēlēt savas kārtis labi, lai ceļojums būtu šo pūļu vērts.

“Uzmanies, viņai kaut kas ir padomā,” Rita sev sacīja un pamāja ar galvu, kad Nete atbildēja, ka advokāts ir nokavējies, bet kuru katru brīdi būs klāt.

Tas nu bija smieklīgi. Tik skaista un bagāta un tomēr tik viegli atšifrējama.

-    Kura pirmā peciņu gaisā? Nete pēkšņi iesmējās un pacēla savu tasīti.

Rita apjuka no šīs noskaņojuma maiņas, kamēr prātā negaidīti uznira pagātnes ainas.

Vai Nete tiešām vēl atcerējās šo rituālu? Ko meitenes retu reizi izspēlēja, kad vakariņās palika bez uzraudzības un nebija neviena, kas viņas savaldītu. Viņas sēdēja ēdamistabā un iztēlojās, ka ir brīvas, sēž Dīrehavsbakenas atrakciju parkā ar augstu paceltām alus glāzēm rokā un dara visu, kas ienāk prātā.

-    Kura pirmā peciņu gaisā? Rita vienmēr iesaucās, un viņas salēja sev rīklē dzeramo ūdeni. Toreiz smējās visas, izņemot Neti, kas tikai sēdēja kaktā un skatījās pa logu.

Nete tiešām to atcerējās?

Rita viņai uzsmaidīja, nojauzdama, ka diena tomēr izvērtīsies laba, pacēla tasīti pie mutes un ielēja to draņķi mutē vienā rāvienā.

-    ES! abas kori iesaucās, skaļi smiedamās, un Nete piegāja pie bufetes, lai ielietu vēl vienu tasīti.

-    Paldies, man ne, Rita, joprojām smiedamās, sacīja. Padomā tik, tu atceries, viņa turpināja un atkārtoja kaujas saucienu. Jā, tur tiešām reizēm gāja jautri.

Viņa atcerējās dažus jokus, ko viņa un pāris citu meiteņu allaž izspēlēja uz salas.

Rita pamāja pie sevis. Savādi, ka šī dzīvokļa gaisotne piepeši varēja atsaukt tik daudz atmiņu, un savādi, ka tās nebija tikai sliktās.

Nete nolika savu tasīti uz galda un iesmējās citā tonī, it kā aiz jautrības slēptos kaut kas vairāk, bet, pirms Rita paspēja reaģēt, Nete palūkojās uz viņu ar ciešu skatienu un mierīgi teica:

-    Godīgi sakot, Rita, esmu pārliecināta ja nebūtu tevis, es būtu varējusi dzīvot normālu dzīvi. Ja tu būtu likusi mani mierā, es nekad nebūtu nokļuvusi Sprogē. Es būtu ātri iemācījusies, kā jāuzvedas slimnīcās. Ja tu nebūtu visu izpostījusi, ārsti būtu sapratuši, ka esmu normāla, un ļāvuši man iet. Viņi aptvertu, ka es neesmu antisociāla, tāda ir tikai mana izcelsme. Es nevienu neapdraudu. Kāpēc tu neliki mani mierā?

“Ak tad tādas tās lietiņas?” Rita nodomāja. Vai Nete gribēja nokārtot rēķinus ar pagātni? Tādā gadījumā viņa bija kļūdījusies, un, iekams Rita pagriezīs karieti atpakaļ uz Koldingu, tā resnā govs dabūs ne tikai apmaksāt braucienu desmit reizes, bet vēl kārtīgi norausies.

Rita nokremšļojās. Viņa gribēja sacīt, ka tēja garšo draņķīgi, Nete nemūžam nebūtu izsprukusi ne no Sprogē, ne Brejningas bez sterilizācijas un ir īsta maita, kam pašai jāuzņemas atbildība par saviem darbiem, taču piepeši mute bija briesmīgi izkaltusi.

Viņa tvēra pie kakla. Tas šķita ļoti savādi, gluži kā viena no alerģijas lēkmēm, kas uznāca, ja viņa ēda vēžveidīgos vai viņai iedzēla lapsene. Ada svila, it kā būtu šaustīta ar nātrēm, un gaisma griezās acīs.

-    Kas, ellē, bija tajā tējā? viņa iestenējās un apjukusi lūkojās apkārt. Tagad dega rīkle, un tas nu nemaz nebija labi.

Stāvs viņas priekšā piecēlās un pienāca tuvāk. Balss bija maigāka, bet dīvaini dobja.

-    Vai tu jūties labi, Rita? tā sacīja. Tev vajadzētu atspiesties pret krēslu, citādi man bail, ka tu nokritīsi. Es izsaukšu ārstu, labi? Varbūt tev ir trieka. Acu zīlītes izskatās ļoti jocīgas.

Rita tvēra pēc elpas. Vara trauki plauktiņos acu priekšā sāka dejot, bet sirdspuksti krūškurvī vispirms pieņēmās spēkā, bet pēc tam kļuva vājāki.

Viņa izstiepa svina smagu roku pret stāvu sev priekšā. īsu mirkli tas līdzinājās dzīvniekam, kurš saslējies uz pakaļkājām un metas uz viņu ar nagiem.

Tad roka noslīga, un sirds brīdi palika gandrīz pilnīgi mierīga.

Kad stāvs Ritas priekšā pazuda, pazuda arī gaisma.

26 .nodaļa

Novembris, 2010

MONA PAMODINĀJA VIŅU ar saules stariem un tik dziļām smieklu bedrītēm vaigos, ka tajās varētu paslēpties.

-    Celies, Kari! Tev jābrauc uz Finu kopā ar Asadu.

Viņa noskūpstīja Kārlu un uzvilka augšā žalūzijas. Viņas augums pēc nakts trakulībām šķita vieglāks. Neviena vārda par tām četrām reizēm, kad Karlam vajadzēja nesties uz tualeti, neviena kautrīga acu skatiena pēc neskaitāmajām robežām, kuras viņi bija pārkāpuši. Mona bija pašpietiekama sieviete un tomēr bija parādījusi Karlam, ka pieder viņam.

-    Lūdzu, Mona sacīja un nolika paplāti viņam blakus. Smaržu baudījums, bet pa vidu kārdinājumiem atradās atslēga.

-    Tā ir tava, Mona teica un ielēja kafiju. Lieto prātīgi.

Karls to pacēla un pasvārstīja. “Tikai divarpus gramu, un tomēr

ceļš uz paradīzi,” viņš nodomāja.

Tad viņš pagrieza mazo plastmasas birku pie riņķīša un izlasīja drukātos burtus. Tur bija rakstīts: “Atslēga mīļākajam”.

Viņš laikam nebija gluži sajūsmā par šo etiķeti.

Tā izskatījās pārāk apbružāta.

VIŅI BIJA VELTĪGI ZVANĪJUŠI Mīei Nērvigai četras reizes.

-    Paskatīsimies, vai viņi ir mājās, Karls sacīja, dienesta auto tuvojoties Halsskovai un Lielā Belta tiltam.

Viņi atrada māju kā ziemas miegam sagatavotu kempinga vagoniņu. Aizslēģoti logi, tukša auto nojume, pat ūdeni viņi bija noslēguši, Karls konstatēja, pagriezis dārza šļūtenes krānu.

-    Te ari neko neredz, Asads teica, iespiedis degunu starp slēģiem mājas otrā pusē.

“Nolāpīts,” Karls nodomāja. “Pele ir aizmukusi.”

-    Mēs varam ielauzties, Asads ierosināja un izvilka no kabatas nazi.

Viņam gan nebija nekādu robežu.

-    Dieva dēļ, bāz to kabatā, Asad. Mēs iebrauksim vēlreiz atpakaļceļā. Varbūt viņi būs atgriezušies.

Tam neticēja arī viņš pats.

-    TUR IR SPROGĒ, Karls sacīja, norādīdams caur Lielā Belta tilta dzelzs tauvām.

-    Tā gan neizskatās tik ļauna, kā reiz bija, Asads noteica, uzcēlis kājas uz cimdu nodalījuma. Vai viņš mašīnā nevarētu sēdēt normāli?

-    Iegriezīsimies šeit, Karls sacīja, kad viņi sasniedza salu un nobrauktuvi tūlīt aiz tilta. Viņš nogriezās no brauktuves un nokļuva pie barjeras, kas šķita nevajadzīgi slēgta. Apstāsimies te, viņš teica.

-    Bet ko pēc tam? Tev pa tiltu būs jābrauc atpakaļgaitā. Vai tu esi traks?

-    Atpakaļgaitā uzlikšu bākuguni, gan jau mūs apbrauks. Nāc nu, Asad. Ja vispirms zvanīsim un prasīsim atļauju, paies visa diena.

Nepagāja ne divas minūtes, kad kaut kas notika. Viņiem pretim mērķtiecīgi nāca sieviete īsiem matiem, koši oranžā jakā ar luminiscējošām šķērssvītrām un ļoti elegantās augstpapēžu kurpēs. Satriecoša kombinācija.

-    Jūs te nedrīkstat atrasties, tūlīt brauciet prom! Mēs uz bridi atvērsim barjeru, un tad jums jābrauc tālāk uz Fīnu vai jāgriežas atpakaļ uz Zēlandi, bet ļoti ātri.

-     Karls Mērks, Q nodaļa, Karls sausi sacīja un pastiepa uz sievietes pusi savu žetonu. Tas ir mans asistents, un mēs izmeklējam slepkavību. Vai jums ir šīs vietas atslēgas?

Tam gan bija zināms efekts, taču arī sievietei netrūka autoritātes, tāpēc viņa paspēra pāris soļu atpakaļ un pielika pie auss rāciju.

Pēc īsām pārrunām viņa pagriezās pret abiem ar ierēdņa atbildības smago nastu uz pleciem.

-     Lūdzu, viņa teica, pasniegdama Karlam rāciju.

-    Karls Mērks, Q nodaļa, Kopenhāgenas Policijas pārvalde, ar ko es runāju?

Vīrietis līnijas otrā galā nosauca savu vārdu. Acīmredzot viens no lielajiem dūžiem Lielā Belta savienojuma birojā Korsērā. Jums jāsaprot, ka nevarat vienkārši ierasties Sprogē bez iepriekšējas atļaujas, viņš strupi sacīja.

-    Zinu. Un nevaru ari pacelt savu pistoli pret masu slepkavu, ja neesmu policists dienestā. Tā taču iekārtota pasaule, vai ne? Es ļoti labi saprotu jūsu nostāju, bet situācija ir tāda, ka mēs ļoti steidzamies un izmeklējam dažas ārkārtīgi riebīgas lietas, kas, visticamāk, ir sākušās Sprogē.

-    Kādas?

-    To es jums nevaru stāstīt. Bet varat piezvanīt policijas direktorei Kopenhāgenā. Tad dabūsiet savu atļauju divu minūšu laikā. Tas nu bija pārspīlēti teikts, dažkārt vajadzēja piecpadsmit minūtes, lai izlauztos kaut līdz direktores kancelejai, jo šobrīd viņi bija briesmīgi aizņemti.

-    Tā ari darīšu.

-    Cik jauki, liels paldies, mēs esam ļoti pateicīgi, Karls noteica, izslēdza rāciju un atdeva to atpakaļ sievietei.

-    Viņš mums piešķīra divdesmit minūtes, viņš sacīja dāmai oranžajā orģijā. Ja šajā laikā varat paspēt izrādīt mums apkārtni, mēs ļoti vēlētos dzirdēt visu, ko jūs zināt par laiku, kad salā bija sieviešu nams.

PĒC DAUDZAJĀM PĀRBŪVĒM no sākotnējā iekārtojuma gandrīz nekas nebija palicis pāri, skaidroja viņu gide.

-    Pašā salas galā atradās maza mājiņa, iesaukta par “Brīvību”, kur sievietes vienu nedēļu drīkstēja uzturēties dienas laikā. Tās bija viņu brīvdienas. Patiesībā senos laikos tā bija karantīnas stacija mēra skartiem jūrniekiem, bet nu tā ir nojaukta, sieviete turpināja un aizveda viņus uz mazu, slēgtu pagalmu, kur pār bruģi slējās milzīgs koks.

Karls skatījās uz četriem ēkas spārniem, kas to ieskāva.

-    Kur dzīvoja meitenes? viņš jautāja.

Sieviete norādīja augšup. Tur, augšā, pie mazajiem jumta lodziņiem. Bet viss ir pārbūvēts. Mūsdienās tur rīko seminārus un tamlīdzīgi.

-    Ar ko meitenes te nodarbojās? Vai viņas varēja pašas to izlemt?

Sieviete paraustīja plecus. Nedomāju vis. Viņas audzēja dārzeņus, pļāva labību, kopa lopus. Un tur bija šūšanas darbnīca, viņa sacīja, norādīdama uz austrumu spārnu. Tās muļķītes laikam ļoti labi prata rokdarbus.

-    Meitenes bija garīgi atpalikušas?

-    Katrā ziņā tā runā. Bet visas jau tādas nebija. Vai gribat redzēt karceri? Tas ir saglabājies.

Karls pamāja ar galvu. Protams, viņš gribēja.

Viņi izgāja caur ēdamzāli ar augstiem, ziliem koka paneļiem un skaistu skatu pa logiem uz ūdeņiem.

Sieviete norādīja uz telpu. Te ēda tikai meitenes. Personāls ēda blakustelpā. Te neko nedrīkstēja jaukt kopā. Ēkas otrā galā dzīvoja priekšniece un viņas vietniece, bet tagad tas ir pilnīgi pārbūvēts. Nāciet augšā.

Viņa pa stāvām kāpnēm veda abus augšā uz necilākām telpām. Gara mozaīku keramikas izlietne vienā šaurā gaiteņa pusē un daudz durvju otrā.

-    Viņām nebija daudz vietas, jo katrā istabā dzīvoja divas, sieviete stāstīja un norādīja uz telpu ar zemiem griestiem un slīpu sienu.

Tad viņa atvēra durvis uz iegarenu jumtistabiņu, kas bija pilna ar sakrautām mēbelēm, plauktiem un lielu daudzumu āķu.

-    Te meitenes varēja glabāt to, kam nepietika vietas istabiņās, viņa sacīja.

Tad oranžā jaka lūdza viņus iznākt gaitenī un norādīja uz mazām durvīm, kas bija aprīkotas ar diviem lieliem aizbīdņiem.

-    Tas ir karceris. Tur meitenes nokļuva, ja slikti uzvedās.

Karls uzkāpa vienu pakāpienu, iegāja pa zemajām dēļu durvīm

un nokļuva šaurā telpā, kur varēja gulēt, tikai izstiepjoties uz sāniem.

-    Viņas te tika ieslodzītas uz pāris dienām vai ilgāku laiku. Dažreiz viņas piesprādzēja, bet, ja meitenes bija pārāk nevaldāmas, tad viņām iešļircināja zāles. Tā nebija jautra dzīve.

Tas nu bija maigi teikts. Karls pagriezās pret Asadu. Palīgs stāvēja sarauktām uzacīm un neizskatījās lāgā.

-    Vai tu jūties labi, Asad?

Palīgs lēnām pamāja. Es tikai jau agrāk esmu redzējis tādas zīmes.

Viņš norādīja uz durvju iekšpusi, kur jaunā krāsa nenosedza dažas dziļas rievas.

-    Tās ir skrāpējumu zīmes, tici man, Kari.

Asads izstreipuļoja no telpas un mirkli stāvēja, atspiedies pret sienu.

Varbūt kādu dienu viņš pastāstīs, ko tas nozīmēja.

Te iepīkstējās viņu gides rācija.

-Jā, viņa sacīja, un viņas sejas izteiksme zibenīgi pārvērtās.

-     Labi, tā es arī pateikšu. Viņa piestiprināja rāciju pie jostas un izskatījās ļoti aizvainota.

-     Man jānodod jums sveicieni no mana priekšnieka un jāpastāsta, ka viņš nav dabūjis rokā policijas direktori, bet daži mani kolēģi savos monitoros ir redzējuši, kā mēs staigājam pa teritoriju. Jums jāpazūd no šejienes, viņš teica. Un nekavējoties saku es.

-    Lūdzu, piedodiet. Jūs drīkstat teikt, ka es jūs piemānīju. Bet, paldies, mēs esam redzējuši pietiekami daudz.

-    VAI TU JŪTIES LABI, Asad? Karls jautāja pēc ilga klusuma, šķērsojot Fīnu.

-Jā, jā. Tev nav jāraizējas. Asads izslējās sēdeklī. Tev jānogriežas pa piecdesmit piekto nobrauktuvi, viņš sacīja, norādīdams uz GPS karti.

Tas rīks taču pateiks to pats!

-     Pēc sešsimt metriem pagriezties pa labi, paziņoja GPS.

-    Tev nav mani jāvada, Asad. GPS to var pats.

-    Un tagad mums pa trīssimt divdesmit devīto šoseju jābrauc uz Hindevadu, netraucēti turpināja viņa palīgs. Pēc tam ir tikai apmēram desmit kilometru līdz Brenderupai.

Karls nopūtās. Šobrīd izklausījās, ka tie būs desmit kilometri par daudz.

Pēc turpmākiem komentāriem katru divdesmito sekundi Asads beidzot norādīja uz galamērķi.

-Tā ir māja, kur dzīvoja Tage, viņš teica, divas sekundes pirms viņam piekrita GPS.

Māja bija par skaļu teikts. Drīzāk nobeicēta koka baraka, sastutēta uz pārpalikušu materiālu kaudzes no gāzbetona līdz eternlta plāksnēm; dažādās attīstības stadijas bija redzamas no pašiem pamatiem līdz laikazoba skartajam viļņotā skārda jumtam. “Nav nekāds rotājums pilsētai,” Karls nodomāja, izkāpdams no mašīnas un nogludinādams bikses.

-    Un tu esi pārliecināts, ka viņa mūs gaida? viņš jautāja, kad bija piezvanījis pie durvīm piekto reizi.

Asads pamāja ar galvu. Jā, jā. Pa telefonu izklausījās jauka dāma, viņš teica. Drusku stostījās, bet norunai jau tāpēc nav ne vainas.

Karls pamāja pretī. “Pa telefonu izklausījās jauka dāma.” Tas vīrs nudien pieprata izdaiļot valodu.

Viņi izdzirdēja klepus lēkmi pirms soļiem, bet tā vismaz bija kāda dzīvība.

Klepu izraisīja nosmēķētu plaušu, kaķa spalvu un koncentrētu alkohola garaiņu sajaukums, bet, par spīti acīmredzamajām vainām un mājas pilnīgajai neatbilstībai cilvēka dzīvesvietas statusam, šī vecuma iezīmētā būtne, vārdā Mete Šmalla, spēja staigāt pa šo iestādījumu ar tādu eleganci, it kā būtu Havreholmas pilskundze.

-    Jā, nu, Tage un es, m-mēs jau nebijām p-precējušies, bet advokāts zināja; ja es izteikšu p-piedāvājumu, tad droši vien šo māju arī dabūšu. Viņa aizsmēķēja cigareti. Noteikti ne pirmo šodien.

-    Tās bija d-desmit tūkstoš kronu, s-sasodīti liela nauda astoņdesmit c-ceturtajā gadā, kad m-mantojuma lietu beidzot n-noslēdza.

Karls palūkojās apkārt. Cik viņš atcerējās, ap desmit tūkstošiem tolaik maksāja videokamera, un tā bija liela cena par videokameru, bet ne par māju, noteikti ne. Taču kurš gan labāk negribētu videokameru nekā šo būvmateriālu atkritumu kaudzi?

-    T-tage te dzīvoja, sieviete sacīja, maigi padzīdama nost dažus kaķus gaisā izslietām astēm. Es te n-nekad nenāku. Tas liekas it kā n-nepareizi.

Viņa atgrūda durvis, kuras bija aplīmētas ar vecām smēreļļas reklāmām, un viņi iegāja smakā, kas tālu pārspēja to, no kuras tikko bija iznākuši.

Durvis uz brīvību atrada Asads, un viņš uzgāja arī smirdoņas avotu. Piecas vīna pudeles stūrī pie gultas, visas piepildītas ar izžuvušu urīnu. Spriežot pēc pudelēm, tās toreiz bijušas pavisam pilnas, jo no vielas, kas palikusi, urīnam iztvaikojot, stikls bija kļuvis pilnībā necaurspīdīgs.

-    Nūjā. Tās 1-laikam būtu v-vajadzējis izmest, sieviete noteica un izsvieda pudeles nezālēs pie mājas.

Viņi stāvēja apvienotā riteņu un mopēdu darbnīcā. Daudz darbarīku un vecu lūžņu, un visam pa vidu gulta, kuras veļa bija aptuveni vienā krāsā ar eļļas plankumu izraibināto grīdu.

-    Vai Tage jums nestāstīja, kurp dodas, kad todien aizbrauca?

-    Nē. V-viņš p-piepeši kļuva tik n-noslēpumains.

-    Labi. Vai drīkstam te apskatīties?

Sieviete deva zīmi, ka šīs mājas tagad ir viņējās.

-Jā, kopš t-toreiz te bija v-vietējie policisti, vairāk n-neviens nav bijis, viņa sacīja un mazliet sakārtoja segu uz gultas. Tas nu gan neko daudz nelīdzēja.

-    Smuki plakāti, Asads teica, norādīdams uz kailajām žurnālu meitenēm.

-    Jā, tas bija pirms silikona, epilatora un tetovētāju adatas, Karls noņurdēja un paķēra kaudzi dažādu papīru, kas stāvēja uz olu trauka, piepildīta ar gultņu lodītēm.

Bija tiešām grūti noticēt, ka šī kaudze varētu pavēstīt jaunas ziņas par Tages Hermansena likteni.

-    Vai Tage kādreiz pieminēja tādu Kurtu Vadu? Asads jautāja.

Sieviete papurināja galvu.

-    Skaidrs. Ko tad viņš pieminēja, vai jūs atceraties?

Viņa atkal papurināja galvu. N-nevienu. Viņš 1-lielākoties runāja par Kreidler-Floretiem, Pušeriem un SCO.

Asads bija neizpratnē.

-    Tās ir mopēdu markas, Asad. Brumm, brumm, tu taču zini, Karls sacīja, pagrozīdams iedomātus gāzes kloķus.

-    Vai Tage atstāja kādu naudu? viņš turpināja.

-    Nē, n-ne kronu.

-    Vai viņam bija ienaidnieki?

Sieviete iesmējās, un viņai uznāca klepus lēkme. Kad bija izklepojusies un izslaucījusi acis, viņa palūkojās uz Kārlu ar zīmīgu sejas izteiksmi.

-    K-kā jūs pats domājat? Viņa norādīja apkārt. Šī vieta t-taču n-nepiesaista draugus.

-    Skaidrs, kaimiņi noteikti gribēja, lai viņš kaut ko dara ar šo māju, bet kopš tā laika nekas daudz nav noticis, tādēļ tas nevarētu būt pazušanas motīvs, vai ne? Vai jūs varētu iedomāties kādu motīvu, Mete?

-    N-nekādu.

Karls manīja, ka Asads grābstās ap meiteņu bildēm. Vai viņš gribēja ņemt tās līdzi uz mājām?

Viņš pagriezās un ieraudzīja aploksni, ko Asads bija pacēlis viņa priekšā.

-    Tā karājās tur augšā.

Asads norādīja uz piespraudi, kas bija iesprausta skaidu plāksnē tieši virs vienas kailās meitenes.

-    Redzi caurumu? Aploksne ir bijusi piesprausta ar divām piespraudēm, paskaties pats.

Karls piemiedza acis. Ja Asads tā teica, tad tas noteikti bija taisnība.

-    Un tad viena piespraude izkrita, bet aploksne pa pusei aizslīdēja aiz plakāta, karādamās uz otras adatas.

-    Kas ir ar to aploksni? Karls jautāja, to paņemdams.

-    Tā ir tukša, bet izlasi otrā pusē, Asads atbildēja.

Karls lasīja. Nete Hermansena, Peblinges Doseringa 32, 2200 Kopenhāgena N.

-    Jā, Kari. Pagriez un paskaties uz pasta zīmogu.

Karls tā izdarīja. Tas bija diezgan izplūdis, tomēr vēl salasāms.

28/8 1987. Tikai nedēļu pirms Tages pazušanas.

Nebija teikts, ka tas kaut ko nozīmēja, vienmēr jau atradās mantas, kas bija kaut kā saistītas ar laiku pirms saimnieka pazušanas. Kurš gan pirms pazušanas kārtības labad aizvāktu no sava mājokļa datētas mantas? Tad jau viņam būtu īpašs nodoms. Varbūt viņš zinātu, ka pazudīs.

Karls lūkojās uz Asadu. Bija skaidri redzams, ka palīga galvā šaudās tūkstoš domu.

-    Es tad piezvanīšu Rozei, Asads nomurmināja, nospiezdams viņas numuru. Viņai jādzird par to aploksni, noteikti jādzird.

Karls aplaida skatienu darbnīcai. Ja bija aploksne, tad jābūt arī vēstulei. Varbūt tā bija paslēpusies aiz plakāta, varbūt zem segas vai atkritumu spainī. Jāpārmeklē viss pamatīgāk.

-    Mete, vai jūs zināt, kas ir šī Nete Hermansena?

-    Nē. Bet ar tādu uzvārdu d-diez vai nav r-radiniece?

PĒC STUNDU ILGAS veltīgas meklēšanas Tages mantās un četrdesmit piecu minūšu brauciena pār Fīnu viņi atkal sasniedza milzīgo tiltu, kas saista Fīnu un Zēlandi, piloniem gandrīz duroties mākoņos.

-    Atkal tā draņķa sala, Asads sacīja, norādīdams uz Sprogē, kas iznira miglā.

Viņš klusēdams brīdi skatījās uz salu un tad pagriezās pret Kārlu. Ja nu Herberts Senderskovs un Mīe Nērviga joprojām nav mājās, ko tad?

Karls lūkojās uz salu, kamēr viņi brauca tai garām. Tā izskatījās mierīga, balstīdama tilta savienojumu. Bāka balta slējās zaļajā pakalnā, skaistās, dzeltenās ēkas stāvēja, patvērušās no vēja, apkart zaļas pļavas un saauguši krūmi.

Roze to bija nosaukusi par elles priekškambari, un Karls piepeši sajuta, kā pār sadalošo barjeru atplūst ļaunums un apkārt uzrodas pagātnes spoki ar rētām dvēselē un rētu pār neauglīgo vēderu. Vai Dānijas valsts patiešām bija pieļāvusi vai pat veicinājusi šādus noziegumus ar profesionālu ārstu un sociālo darbinieku atbalstu? To bija grūti aptvert. Un tomēr. Pat mūsdienās bija zināmi fanātiski diskriminācijas gadījumi. Tie vienkārši acīmredzot vēl nebija pietiekami nobrieduši, lai kļūtu par skandāliem.

Viņš papurināja galvu un palielināja ātrumu. Ko tu tur teici, Asad?

-     Es sacīju: ja nu Herberts Senderskovs un Mīe Nērviga joprojām nav mājās, ko tad?

Karls pagrieza galvu. Tad tev joprojām ir kabatas nazis.

Asads pamāja ar galvu, tātad viņi bija vienojušies. Lai velns par stenderi paliek, tagad viņi iekļūs kartotēkā un paskatīsies, kas ir Mīes Nērvigas pieminētā Hermansena lieta. Orderi jau viņi tik un tā nedabūs, pat ja iesniegs pieprasījumu.

Karla telefons iezvanījās, un viņš ieslēdza skaļruni. Jā, Roze, kur tu esi? viņš sacīja.

-    Es devos uz pārvaldi, kad piezvanīja Asads, tas tomēr ir krietni interesantāk nekā sēdēt un blenzt griestos Stenlēsē. Un tagad esmu drusciņ papētījusi lietu. Viņa izklausījās pavisam satraukta. Johaidī, kādu pārsteigumu es piedzīvoju! Padomā tik, tajā Nerrebro adresē joprojām dzīvo kāda Nete Hermansena, vai tas nav forši?

Asads pacēla gaisā īkšķi.

-    Labi, bet tagad viņa noteikti jau ir veca.

-Jā, es vēl neesmu pārbaudījusi, bet redzu, ka citā laikā viņa ir bijusi reģistrēta šajā adresē kā Nete Rozena. Skaists uzvārds, vai ne? Es pat apdomātu iespēju tādu nopirkt. Mani sauktu Roze Rozena, vai tas neizklausās jauki? Varbūt tas sievišķis varētu mani adoptēt. Viņa taču nevar būt ļaunāka par manu māti.

Asads iesmējās, bet Karls atturējās no komentāriem. Oficiāli viņš neko nezināja par Rozes privātajiem apstākļiem. Ja atklātos, ka viņš ir okšķerējis informāciju par Rozi pie viņas īstās māsas Irsas, tad ietu elle vaļā.

-    Lieliski, Roze. Šo informāciju apskatīsim vēlāk. Tikmēr pārbaudi, kādi dati mums ir par viņu. Mēs šobrīd dodamies uz Halsskovu, lai apskatītu Nērviga kartotēku. Vēl kādi jaunumi?

-    Jā, tagad es esmu vairāk uzzinājusi par Kurta Vada darbiem, sazinājos ar žurnālistu Sērenu Brandu, viņš ir savācis daudz materiālu par Vada partiju.

-     “Tīrās līnijas”?

-    Jā. Bet man šķiet, ka privātajā dzīvē viņa līnijas nav bijušas tik tīras. Visā visumā nekāds jaukais kungs. Laika gaitā ir bijis daudz iesniegumu policijā un lietu tiesā, bet neticamā kārtā neviena notiesājoša sprieduma.

-    Uz ko tu mērķē?

-    Dažādas lietas, bet es vēl neesmu iedziļinājusies. Brands atsūtīs man vairāk informācijas. Pa to laiku es izskatu vecus protokolus, un jums par to būtu jāpriecājas, jo tā nu, velns parāvis, nav mana mīļākā nodarbošanās.

Karls pamāja ar galvu. Viņa arī ne.

-     Ir kāda sena izvarošanas lieta, kas tika noraidīta. Vēlāk bija vēl trīs dažādas Tiesiskās palīdzības ierosinātas lietas. 1967., 1974. un, visbeidzot, 1996. gadā. Viņš vairākas reizes ir bijis apsūdzēts par rasistiskiem izteikumiem. Apsūdzēts par pamudinājumiem uz diskrimināciju, par privātīpašuma neaizskaramības pārkāpšanu, vairākas reizes par apmelošanu. Visas apsūdzības noraidītas, bet, pēc Sērena Branda domām, tikai dažas ar kārtīgu pamatojumu. Parasti pamatojums bija pierādījumu trūkums.

-    Vai ir bijušas apsūdzības slepkavībā?

-    Tiešā ne, bet netiešā jā. Apsūdzības par vairākiem piespiedu abortiem. Vai tā nav slepkavība?

-    Mjā, varbūt. Katrā ziņā vainu pastiprinoši apstākļi, ja sieviete nav piekritusi.

-   Jebkurā gadījumā mums ir darīšana ar vīru, kurš visu dzīvi ir strikti šķirojis tā sauktos zemcilvēkus un krietnos pilsoņus. Kompetents ārsts, kad krietni cilvēki meklēja palīdzību neauglības jautājumos, bet krasi pretējs, ja pie viņa ar grūtniecības problēmām ieradās zemcilvēki.

-    Kas tad notika? Karls no Mies Nērvigas bija saņēmis zināmus mājienus, varbūt tagad tie varētu iegūt pamatojumu.

-    Kā jau teicu, notiesājoša sprieduma nebija, bet Veselības pārvalde vairākas reizes ir pārbaudījusi viņa praksi, lai redzētu, vai viņš ir veicis abortus bez grūtnieču piekrišanas un arī bez viņu ziņas.

Karls juta, kā Asads blakussēdeklī salēcās. Varbūt kāds reiz bija uzdrošinājies nosaukt viņu par zemcilvēku?

-    Paldies, Roze. Parunāsim par to, kad mēs atgriezīsimies pārvaldē.

-     Pagaidi, Kari. Vēl viena lieta. Viens no “Tīro līniju” atbalstītājiem, Hanss Kristiāns Dirmands no Senderborgas, tikko ir izdarījis pašnāvību. Tieši tā es uzgāju žurnālistu Sērenu Brandu. Viņš savā blogā rakstīja, ka varētu pastāvēt saistība starp Dirmandu un to, ko savā laikā darījis Kurts Vads.

-    Riebeklis, Asads noteica, un, ja no viņa atskanēja šāds izteikums, tad lieta bija nopietna.

VIŅI ATRADA HALSSKOVAS MĀJU tikpat tukšu kā no rīta, tāpēc Asads tvēra kabatā un jau devās uz sētas pusi, kad Karls viņu apturēja.

-    Pagaidi mazliet, paliec mašīnā, Asad, viņš teica un devās uz bungalo otrpus ielai.

Karls parādīja savu policista žetonu, un sieviete pārbijusies to aplūkoja. Dažkārt cilvēki reaģēja šādi, citkārt bija jāpiedzīvo spļāvieni.

-    Nē, es nezinu, kur ir Herberts un Mīe.

-    Varbūt jūs viņus pazīstat privāti?

Sieviete mazliet atmaiga. Jā, mēs esam labi draugi. Ik pa divām nedēļām spēlējam bridžu, apmēram tā.

-    Un jums nav ne jausmas, kur viņi varētu uzturēties? Brīvdienu māja, bērni, vasarnīca?

-    Nē. Nekā tāda. Reizēm viņi aizceļo, un tad mans vīrs un es laistām viņu puķes, ja nav atbraukusi meita. Tāds barters, ja jūs saprotat, ko es gribu teikt. Mums arī ir puķes, kas jālaista, kad mēs aizbraucam.

-    Slēģi ir aizvērti. Tas laikam nozīmē, ka viņi ir prom ilgāk nekā pāris dienu.

Sieviete nobraucīja kaklu. Jā. Par to jau mēs raizējamies. Jūs domājat, ka varētu būt noticis kaut kas slikts?

Karls papurināja galvu un pateicās. Šī mazā kundzīte noteikti daudz prātos un katrā ziņā paturēs acīs visu, kas notiek otrpus ielai.

Viņš pagāja garām mašīnai un konstatēja, ka Asads jau ir prom, bet viesistabas loga slēģi sētas pusē ir pavērti un logs aiz tiem vaļā. Nekādu pēdu, neviena skrāpējuma. Asads to noteikti bija darījis daudz reižu iepriekš.

-    Ej uz pagraba durvīm, Kari! Asads uzsauca no iekšpuses.

PALDIES DIEVAM, KARTOTĒKU SKAPJI vēl bija vietā. Tātad mājas īpašnieku pazušanai varbūt nebija saistības ar viņu apciemojumu.

-    Hermansens! Tas ir pirmais, kas mums jāmeklē, Karls sacīja Asadam.

Pagāja tikai divdesmit sekundes, un Asads jau stāvēja ar iekaramo mapi rokā.

-    Zem H, protams. Cik grūti gan tas varētu būt? Taču tas nav Tage Hermansens.

Viņš pasniedza mapi Karlam, un Karls izņēma no tās lietu. Uz tās bija rakstīts: “Kurts Vads pret Neti Hermansenu”, bet apakšā 1955. gada prāvas datumi hronoloģiskā secībā, tiesu apgabala zīmogi un advokāta Filipa Nērviga firmas logo.

Ātri pārskatot tekstu, acīs krita vārdi “apsūdzība izvarošanā” un “apgalvojums par grūtniecības pārtraukšanu par samaksu”, viss izklāstīts tā, ka pierādījumi bija jāsniedz tikai šai Netei

Hermansenai. Prāva beidzās ar Kurta Vada atzīšanu par nevainīgu, no materiāliem tas bija pilnīgi skaidrs, taču nebija rakstīts, kas notika ar Neti Hermansenu.

Šajā brīdī iezvanījās Karla mobilais telefons.

-    Nav īstais brīdis, Roze, viņš sacīja.

-    Es gan domāju, ka ir. Paklausies šo: Nete Hermansena ir bijusi viena no Sprogē meitenēm. Viņa tur bija ievietota no 1955. gada līdz 1959. gadam. Ko tu par to saki?

-    Es saku, ka man jau bija tāda nojauta, Karls atteica un pasvārstīja lietu rokā.

Tā bija diezgan viegla.

PĒC STUNDAS CETURKŠŅA viņi bija pabeiguši iekraut mapes policijas automašīnas bagāžniekā.

Brīdī, kad aizcirta bagāžnieku, viņi ieraudzīja augšup pa pakalnu braucam zaļu furgonu. Karla uzmanību pievērsa nevis pats furgons, bet gan veids, kā tas piepeši samazināja ātrumu.

Viņš nostājās un skatījās uz furgonu, kamēr šoferis acīm redzami vilcinājās un nevarēja izlemt apstāties vai piedot gāzi.

Tad šoferis sāka skatīties uz mājām, kam brauca garām. Varbūt viņš meklēja numuru, lai gan numuri glītajā savrupmāju ielā bija labi saskatāmi. Kāpēc lai tas būtu tik grūti?

Kad furgons brauca garām, šoferis aizgrieza galvu, un Karls ieraudzīja tikai gandrīz baltus, viļņainus matus.

27 .nodaļa

Septembris, 1987

REDZOT ZĒLANDI AIZZIBAM gar vilciena logiem, viņš bija juties kā karalis. “Ceļojums pretim laimei,” viņš nodomāja un iedeva kupejā sēdošajam zēnam vienu kronu.

Karalisks laiks un kronēšanas diena. Diena, kad īstenosies visi viņa neprātīgākie sapņi.

Viņš iztēlojās, kā Nete pieskarsies matiem un, viegli samulsusi, aicinās viņu iekšā. Tage jau sajuta dokumentu rokā. Papīru, kas nodos viņam desmit miljonus kronu par lielu apmierinājumu nodokļu dienestam un mūžīgu laimi viņam pašam.

Taču, kad viņš beidzot stāvēja pie Centrālās dzelzceļa stacijas, zinādams, ka jāsameklē Netes iela un jānokļūst tur mazāk nekā pusstundas laikā, viņu pārņēma bailes.

Tage atrāva taksometra durvis un pajautāja šoferim, cik tas varētu maksāt. Kad cena, kuru viņam nosauca, izrādījās dažas kronas par lielu, viņš lūdza aizvest tik tālu, cik iespējams par viņa atlikušo naudu. Pēc tam viņš iemeta monētas šoferim rokā, aizbrauca septiņsimt metru un tika izsēdināts Vesterbro laukumā ar norādījumu, ka tuvākais ceļš būs caur Teātra pasāžu un tad pilnos rikšos gar ezeriem.

Tage nebija ieradis fiziski kustēties, tāpēc plecu soma smagi dauzījās pret gumu un sviedri izsūcās caur jaunajām drēbēm, izplūstot tumšos plankumos žaketes padusēs.

“Nokavēsi, nokavēsi, nokavēsi,” dimdināja katrs solis pa taku, kamēr garām aiztraucās dažāda vecuma skrējēji.

Katra izsmēķētā cigarete pīkstēja viņa plaušās, un katra izdzertā alus un viskija glāze dūra kāju ikros.

Tage atpogāja žaketi un lūdza Dievu, lai paspētu, bet, kad nonāca galā, pulkstenis rādija 12.35. Piecas minūtes par vēlu.

Tāpēc Tages acis bija pateicības asaras, kad Nete viņu ielaida un viņš pasniedza tai ielūgumu, kā norādīts.

Skaistajā dzīvokli Tage jutās nožēlojami. Nožēlojami pie sava mūža labākā drauga, kas tagad kā pieaugusi sieviete uzņēma viņu pastieptām rokām. Tage būtu varējis apraudāties, kad Nete apjautājās, vai viņš jūtas labi un vai nevēlas tasi tējas, bet pēc divām minūtēm pavaicāja, vai viņš nevēlas vēl vienu.

Viņš būtu Netei tik daudz pateicis, ja piepeši nesajustos briesmīgi slikti. Viņš būtu pateicis, ka vienmēr ir viņu mīlējis. Un kauns par to, ka ir Neti pievīlis, viņu gandrīz iznicināja. Viņš būtu meties ceļos un lūdzis piedošanu, ja piepeši nebūtu uznācis tik briesmīgs nelabums, ka viņš nevilšus sāka vemt uz savas jaunās, skaistās žaketes.

Nete pajautāja, vai viņam ir slikti un vai viņš nevēlas glāzi ūdens vai vēl vienu tēju.

-    Vai te iekšā nav ļoti karsts? Tage iestenējās, cenzdamies elpot dziļi, taču plaušas negribēja klausīt. Un, kamēr Nete bija aizgājusi pēc ūdens, Tage tvēra pie sirds un zināja, ka tagad viņam jāmirst.

NETE MIRKLI SKATĪJĀS uz stāvu, kas sašļucis gulēja krēslā savā neglītajā uzvalkā. Gadu gaitā Tages bija kļuvis ievērojami vairāk, nekā viņa bija iztēlojusies. Jau rumpja svars vien gandrīz lika saļimt, kad viņa to pavēla uz savu pusi, lai varētu satvert līķi zem rokām.

“Ak kungs,” viņa nodomāja un paskatījās uz stāvpulksteņa pendeli. “Tas prasīs pārāk daudz laika.”

Tad Nete palaida ķermeni vaļā un ļāva tam nokrist uz grīdas. Atskanēja nepatīkams būkšķis, kad Tages deguns un piere atsitās pret grīdu. Kaut nu neatskrietu apakšstāva kaimiņš.

Viņa nometās ceļos un tik stipri pagrūda Tages ķermeni, ka tas apgāzās uz sāniem un uzvēlās uz viņas Buhāras paklāja. Nete aizvilka paklāju ar līķi līdz garā gaiteņa durvju slieksnim un izmisusi palūkojās uz gaiteni. Nolādēts, kāpēc viņa nebija par to iedomājusies? Tur taču bija kokosa šķiedras segums, pār kuru viņa nevarēja aizvilkt līķi, lai arī tagad tas gulēja uz paklāja. Segums radītu pārāk lielu pretestību.

Nete no visa spēka pavilka līķi, apvēla ap stūri un vairs nevilka tālāk.

Viņa iekoda lūpā. Jau Rita bija sagādājusi pietiekami daudz grūtību. Viņa gan nebija pārāk smaga, taču mirušais augums šķita tik ļengans, it kā rokas un kājas karātos no ribām. Netei visu laiku bija jāapstājas un jāsaliek rokas atpakaļ Ritai uz vēdera, un visbeidzot jāsasien tās kopā, lai pabeigtu iesākto.

Nete ar riebumu paskatījās uz Tagi. Cik milzīga atšķirība starp zēnu, ar kuru viņa draiskojās, un šo uzburbušo, nosvīdušo seju un tuklajām rokām.

Tad viņa uzstūma Tagi sēdus stāvoklī un nolieca uz priekšu starp viņa paša kājām kā kūlenī. Tas pavirzīja līķi par pusmetru uz priekšu.

Nete paskatījās uz gaiteni. Šajā tempā paietu vismaz desmit minūtes, iekams viņa dabūtu Tagi uz hermētisko istabu, bet tagad nedrīkstēja apstāties.

Tad uz grīdas nonāca Tages galva. Pagrūst viņu pār paša plecu. Atkārtot šo procedūru, pieceļot viņu sēdus, pagāzt uz priekšu un tālāk atkal pār plecu. Vajadzēja tikai grūst tik stipri, lai viss notiktu daudzmaz plūstošā kustībā.

Tomēr viegli tas nebija, Netei tā sāpēja slimās kājas, gūžas un mugura, ka visi sāpju centri gaudoja.

Kad beidzot bija aizvēlusi Tagi uz telpu ar ēdamgaldu un septiņiem krēsliem, viņa necentās uzvilkt Tagi uz krēsla blakus Ritas līķim, kas sēdēja pie savas galda kartes ar galvu uz pleca un rumpi piesietu pie atzveltnes.

Nete lūkojās lejup uz Tagi, kurš gulēja plati ieplestām acīm un sažņaugtiem pirkstiem. Nožēlojami. Pirms diena būs galā, viņai jāpaceļ Tage vietā.

Tad Nete satrūkās. Tages briesmīgā, spīdīgā uzvalka krūšu kabata bija ieplēsta. Vai tur visu laiku bija trūcis auduma strēmelītes? Viņai tas bija jāzina.

Pulkstenis tagad rādīja 13.40. Pēc piecām minūtēm ieradīsies Vigo.

Nete kārtīgi aizvēra durvis un skatījās uz gaiteni, nespēdama nekur ieraudzīt auduma strēmeli. Varbūt tās bija trūcis visu laiku, varbūt viņa vienkārši nebija to ievērojusi. Viņas acis taču ne sekundi nebija novērsušās no Tages sejas, kopš viņš apsēdās uz krēsla.

Tad viņa dziļi ievilka elpu un iegāja vannas istabā mazliet sakārtoties. Nete apmierināta paskatījās uz savu nosvīdušo seju, viņa labi tika galā. Driģenes ekstrakts iedarbojās, kā paredzēts, un plāns pildījās. Protams, pastāvēja iespēja, ka vakarā, kad viss būs galā, nāks kāda reakcija. Viņa piepeši ieraudzīs cilvēkus ēdamistabā citādā gaismā. Varbūt viņa, par spīti visam, nespēs nedomāt, ka arī viņiem apkārt ir bijuši cilvēki, kuri viņus reiz mīlējuši un vēlējuši viņiem labu.

Šobrīd viņa par to nedrīkstēja domāt. To ne.

Nete sakārtoja matus un domāja par tiem, kas vēl nāks. Diezin vai Vigo arī bija kļuvis tik resns kā Tage? Tad viņam noteikti jāierodas laikā. Nete neuzdrošinājās domāt, kas notiks pretējā gadījumā.

Šajā mirklī viņa atcerējās Kurta Vada garo augumu un svaru un tūlīt arī pamanīja, ka Ritas mētelis joprojām karājas uz pakaramā gaitenī.

Nete to paķēra un nometa uz gultas blakus Ritas somai, no mēteļa kabatas izkrita cigaretes.

Viņa mirkli skatījās uz tām.

“Nolādētās cigaretes,” Nete nodomāja. Cik Ritas stulbais netikums bija maksājis dārgi.

28 .nodaļa

Novembris, 2010

-    ES TIKAI GRIBĒJU PATEIKT, ka saimniecības pārzinis ir aizliedzis jums izmantot vīriešu tualeti gaitenī līdz trešdienai, kad viņš to salabos, Roze sacīja, salikusi rokas uz gurniem. Vakar kāds laikam ir pamatīgi aizdambējis podu ar tualetes papīru. Diezin kurš tas varētu būt?

Viņa novērsās no Asada un neticami tieši raudzījās uz Kārlu, pacēlusi uzacis līdz pat ogļmelnajiem matiem.

Karls atvairīdamies iepleta rokas uz sāniem. Starptautiskajā ķermeņa valodā tas nozīmēja: kā lai viņš to zinātu? Viņa paša personiskajā valodā tas nozīmēja, ka tā nav Rozes darīšana un viņš negrasās pārspriest savus tualetes paradumus un zarnu problēmas ar pretējā dzimuma padoto. Tā, lūk.

-Tāpēc, kad izmantosiet sieviešu tualeti, tad vai nu čurājiet sēdus, vai nolaidiet brilli aiz sevis, skaidrs?

Karls sarauca uzacis. Tas kļuva mazliet pārāk intīmi.

-    Pārbaudi visu iespējamo informāciju par Neti Hermansenu un apkopo to vienā sarakstā. Bet vispirms iedod žurnālista Branda telefona numuru, viņš atsita servi. Ja Roze gribēja viņu kaitināt, lai dara to visās citās dienās, bet ne viņa brīvdienā. Jābūt taču kādām robežām, nolāpīts!

-    Es tikko runāju ar to Brandu, Kari, Asads teica, celdams pie lūpām kūpošu tasīti ar vielu, kas oda pēc karameles.

Karls piešķieba galvu. Nē, nudien!

-    Tātad tu tikko runāji ar Sērenu Brandu? Viņš sarauca uzacis.

Tu taču viņam nepastāstīji, ka mēs esam nozaguši lietas, ko?

Asads iesprauda rokas sānos. Vai tu domā, ka kamieļi mērc kājas ezerā, no kura dzer?

-    Vai tu to izdarīji, Asad?

Asads nolaida rokas. Nūjā. Bet tikai drusku. Pateicu, ka mums ir kaut kas par Kurtu Vadu.

-Un?!

-    Jā, un drusku par to Lenbergu no “Tīrajām līnijām”.

-    Vai mums tiešām ir?

-    Jā, tas bija zem burta L. Nērvigs viņam veda dažas lietas.

-    Pie tā mēs atgriezīsimies. Ko teica Sērens Brands?

-     Viņš teica, ka esot dzirdējis par Slepeno cīņu. Patiesībā viņš runājis ar Nērviga pirmo sievu, un viņa teikusi, ka māsiņas un ārsti gadiem ilgi nosūtījuši grūtībās nonākušas grūtnieces uz ginekoloģisko izmeklēšanu pie biedrības biedriem. Un tas bieži beidzies ar abortu, sievietēm pašām nezinot. Brandam par to ir kaut kādi materiāli, ar kuriem viņš piekrita apmainīties, ja dabūs mūsējo kopijas.

-     Augstais Dievs! Tev nav ne jausmas, ko tu esi ievārījis, Asad. Mūs izspers no policijas ar kāju pa pēcpusi, ja kļūs zināms, ka esam piesavinājušies pierādījumu materiālu, veicot ielaušanos. Iedod man viņa numuru.

Karls nospieda numuru ar ļaunām nojautām.

-    Jā, es tikko runāju ar jūsu kolēģi, Sērens Brands pēc iepazīšanās atbildēja. Viņš izklausījās jauns un ambiciozs. Tas bija pats ļaunākais.

-    Cik saprotu, Asads ar jums pārrunāja darījumu.

-Jā, tas ir lieliski. Man joprojām trūkst saistības starp cilvēkiem, kas stāv aiz “Tīrajām līnijām” un Slepenās cīņas. Padomājiet: ja nu mēs spētu apturēt tos trakos, pirms viņi tiek pie varas?

-     Piedodiet, Branda kungs, bet baidos, ka Asads ir apsolījis par daudz. Mēs nodosim materiālus valsts prokuroram.

Žurnālists iesmējās. Valsts prokuroram? Tās taču ir pilnīgas muļķības, bet visu cieņu par to, ka sargājat savu darbu. Mūsdienu

Dānijā tas gluži neaug kokos. Esiet mierīgs, nekādi spēki pasaulē nevarētu piespiest mani jūs nodot.

Tas bija gluži kā dzirdēt pašam sevi.

-     Paklau, Merk! Kurta Vada ļaudis ir kareivīgi. Viņi bez sirdsapziņas pārmetumiem nogalina nedzimušus bērnus. Viņiem ir labi izstrādāta sistēma visu pēdu novākšanai. Viņiem fondos ir miljoni, lai algotu bandītus, un ar šiem bandītiem neviens nevēlas krustot šķēpus. Kā jums šķiet, vai šobrīd es dzīvoju savā deklarētajā adresē? Pasarg dies! Es uzmanos, jo viņi nevairās ne no kādiem līdzekļiem, ja kāds sēj šaubas par viņu netīrajiem uzskatiem un politiku, to es varu jums galvot. Padomājiet par ārstu Hansu Kristiānu Dirmandu. Viņu piespieda norīt tās miegazāles, ja jūs man jautātu. Tā ka es turēšu muti, vai saprotat?

-    Līdz to visu publicēsiet, vai ne?

-    Jā, līdz tam. Un tad būšu gatavs iet cietumā, lai aizsargātu avotus, varat būt drošs. Ja tikai varu satriekt Vadu un viņa draņķus.

Karls bridi klausījās, kā vīrietis elpo, un tad iestājās klusums.

-    Vai jūs tur esat?

-Jā, jā, Brands atbildēja. Man tikai bija jāsavācas. Manas mammas mātesmāsa bija Sprogē meitene, un viņa zināja stāstīt briesmīgus stāstus. Ne tieši par Kurtu Vadu, bet par citiem no viņa sugas. Es nezinu, vai viņš bija iesaistīts tajās nelietībās, taču nemaz nebrīnītos, ja tā būtu.

-    Skaidrs. Es runāju ar kādu žurnālistu, Luisu Petersonu, kurš reiz publicēja kritiskus rakstus par Kurtu Vadu. Jūs viņu pazīstat?

-    Jā, pēc nostāstiem. Un, protams, viņa rakstiem. Viņš iemieso visu, pret ko cīnās kārtīgi žurnālisti. Viņš strādāja ārštatā un patiesībā bija atradis kaut ko ļoti interesantu, bet acīmredzot Kurts Vads lika viņam mainīt domas, iesaistīdams viņu šauras specializācijas ziņu aģentūrā Benefice un noteikti piedāvādams ļoti labu algu. Kritiskie raksti tūlīt izbeidzās.

-    Vai arī jūs esat saņēmis šādu piedāvājumu?

Sērens Brands iesmējās. Vēl ne, bet ar tām hiēnām nekad neko nevar zināt. Katrā ziņā vakar “Tīro līniju” sapulcē es kārtīgi nokaitināju Vadu un Lenbergu.

-    Skaidrs. Ja reiz jūs pieminat Lenbergu, ko jūs par viņu zināt?

-    Vilfrīds Lenbergs. Kurta Vada labā roka un mīlulis. Benefice marionešu priekšnieces tēvs, “Tīro līniju” līdzdibinātājs un īpaši aktīvs Slepenajā cīņā. Man šķiet, ka jums viņš jādabū rokā. Viņš un Kurts Vads gluži vienkārši ir Jozefa Meņģeles reinkarnācijas.

VIŅI IERAUDZĪJA UGUNS ATBLĀZMU, jau ilgi pirms sasniedza māju. Labāku fonu par tumšu novembra pēcpusdienu šādiem novērojumiem nemaz nevarēja vēlēties.

-    Vispār dikti dārgs kvartāls, Asads noteica, ar galvu pamādams uz patriciešu villām.

Lenberga māja īpaši neatšķīrās no pārējām ielā balta un grezna, ar lieliem logiem un glazētiem dakstiņiem. Tikai mazliet nostāk no ielas nekā pārējās, tāpēc ceļš ar čirkstošajiem oļiem neapslāpēja viņu soļu skaņu.

-    Ko jūs darāt manā teritorijā? atskanēja kāda balss.

Viņi apgāja ap dzīvžogu un ieraudzīja vecu vīru brūnā virsvalkā un biezos dārza cimdos.

-Jums te nekas nav darāms, viņš nikni teica un panāca priekšā liesmojošajai degvielas mucai, kurā no ķerras meta papīrus.

-    Man jums jāaizrāda, ka tāda dedzināšana brīvā dabā nav atļauta, Karls sacīja, pa gabalu mēģinādams noteikt papīru izcelsmi. Noteikti lietas un dokumenti par visām nelietībām, ko Lenbergs un viņa suga pārstāvēja.

-    Ha, un kur tas rakstīts? Šobrīd taču nav sausuma perioda.

-    Mēs labprāt apgrūtināsim sevi ar zvanu Gentoftes ugunsdzēsējiem, lai varam noskaidrot komūnas noteikumus par atkritumu dedzināšanu. Karls pagriezās pret Asadu. Vai tu, lūdzu, to izdarītu, Asad?

Vīrietis atmeta galvu. Ai, nu izbeidziet, tie ir tikai veci papīri, kā gan tas var kādam traucēt?

Karls izņēma policista žetonu. Es spētu iztēloties, ka var gan traucēt, ja jūs šobrīd iznicināt materiālus, kas varētu palīdzēt noskaidrot daudz jautājumu par jūsu un Kurta Vada aktivitātēm.

Karls savās trakākajās fantāzijās nebūtu iztēlojies, ka vīrietis Lenberga vecumā, ar skeletam līdzīgu stāvu spētu tik ātri un apņēmīgi paveikt to, kas notika nākamajās sekundēs.

Vienā lēcienā viņš izcēla visu papīru kaudzi no ķerras, iemeta to mucā, paķēra no zāliena plastmasas pudeli ar petroleju, norāva tai vāciņu un uzmeta to visam pa virsu.

Efekts bija graujošs, Karls un Asads pakāpās vairākus soļus atpakaļ, kad no mucas ar rēcienu pacēlās ugunsstabs un gandrīz sasniedza milzīga purpurlapu dižskābarža lapotni, kurš slējās dārza vidū.

-    Tā, vīrietis sacīja. Tagad varat zvanīt ugunsdzēsējiem. Cik tas varētu man maksāt? Piecus tūkstošus soda naudā? Desmit tūkstošus? Gan jau samaksāšu.

Viņš jau grasījās pagriezties un doties uz māju, kad Karls viņu satvēra aiz pleca.

-    Vai jūsu meita LIselote zina, kādām nelietībām palienē savu vārdu?

-    LIselote? Nelietībām? Ja jūs domājat par viņas priekšsēdētājas amatu aģentūrā Benefice, tad viņa ar to var tikai lepoties.

-    Ak tā? Vai viņa lepojas ari ar Slepenās cīņas abortiem, vai varbūt par to jūs viņai neesat pastāstījuši? Viņai ir tādi paši kropli uzskati? Viņai simpatizē nevainīgu bērnu slepkavības? Vai viņa ar to lepojas vai varbūt par to neko nezina?

Lenbergs raudzījās uz Kārlu ar ledainu skatienu, kuru nevarēja atkausēt pat liesmu kvēle.

-    Man nav ne jausmas, par ko jūs runājat, tik daudz nu ir skaidrs. Ja vēlaties izklāstīt kaut ko konkrētu, parīt varat piezvanīt manam advokātam. Birojs ir atvērts pirmdien no pusdeviņiem. Viņu sauc Kaspersens, ja gribat zināt. Viņa numurs ir atrodams telefonu grāmatā.

-    Ak jā, aizmugurē ierunājās Asads. Kaspersens. Viņu mēs zinām no televīzijas. Viens no “Tīrajām līnijām”, vai ne? Viņa telefona numuru mēs gribētu ļoti labprāt, liels paldies.

Nekaunīgais izteikums apdzēsa vīra augstprātīgo sejas izteiksmi.

Karls paliecās uz priekšu un gandrīz nočukstēja savu atvadu salūtu:

-    Pagaidām paldies, Lenberga kungs. Domāju, ka tagad esam redzējuši un dzirdējuši pietiekami. Pasveiciniet Kurtu Vadu un pasakiet, ka mēs apciemosim kādu no viņa senajiem draugiem Nerrebro. Hermansena lieta, vai tā to nesauca senos laikos?

NERREBRO BIJA KARA ZONA. Atri uzceptā apbūve te bija radījusi vislabāko augsni veselai sociālo problēmu jūrai ar milzum daudz noziedzības, vardarbības un naida. Nepavisam vairs nebija kā agrāk, kad sociālais darbs šajā pilsētas daļā galvenokārt nozīmēja palīdzēt strādniekiem nodrošināt puslīdz cienīgu dzīvi. Tikai ejot gar Ezeriem, varēja novērot sendienu dižumu visā krāšņumā.

“Ezeri joprojām ir pilsētas labākā daļa,” vienmēr apgalvoja Antonsens no Redovres, un tā arī bija. Tur stāvot un vērojot krāšņo, kastaņkoku ieskauto ēku rindas, no kurām pavērās skats uz mierīgo ūdeni, kur peldēja gulbju bariņi, nevarēja nojaust, ka tikai simt metru tālāk ir rokeru un imigrantu bandu spēļlaukums, kur nevajadzētu klaiņāt pēc tumsas iestāšanās.

-     Man šķiet, ka viņa ir mājās, Asads sacīja, norādīdams uz jumta logiem augšējā stāvā.

Karls pamāja ar galvu. Tāpat kā visos pārējos pelēkās ēkas logos, arī šajos spīdēja gaisma.

-                Policija, Hermansenas kundze, Karls teica pie namruņa.

-    Es gribētu uzkāpt augšā un uzdot jums dažus jautājumus. Vai jūs mani ielaidīsiet?

-    Kādus jautājumus? atskanēja balss namrunī.

-    Neko īpašu. Vienkārši parasta pārbaude.

-    A, par neseno šaudīšanos Blogordsgādē? Jā, es to dzirdēju. Bet esiet tik laipns, pakāpieties atpakaļ un parādiet policista žetonu tā, lai es to varu redzēt. Es nelaižu iekšā kuru katru.

Karls deva zīmi Asadam, lai viņš paliek pie durvīm, bet pats atkāpās līdz spraugai starp pirmā stāva niecīgajiem dārziņiem, tā ka gaisma krita tieši viņam sejā.

Pagāja kāds brīdis, līdz viņš ieraudzīja, ka viens no logiem atveras un pa to pabāžas maza galviņa.

Karls pacēla savu žetonu, cik vien augstu spēja.

Pēc trīsdesmit sekundēm iedūcās namrunis.

Pēc milzum daudziem aizdusu izraisošiem pakāpieniem viņi piektajā stāvā atrada ārdurvis jau vaļā, tātad tik ļoti bailīga šī dāma nebija.

-    Vai! viņa iesaucās, kad Karls iegāja gaiteņa viegli sasmakušajā gaisā un aiz viņa parādījās Asada tumšā seja. Imigrantu bandu draudi Nerrebro bija darījuši savu.

-    Piedodiet, jums nav jābaidās no mana palīga. Viņš ir labdabīgākais cilvēks pasaulē, Karls meloja.

Asads sniedza roku. Labdien, Hermansenas kundze. Viņš paklanījās kā skolaspuika izlaiduma ballē. Hafezs el Asads, bet sauciet mani par Asadu. Man liels prieks jūs satikt.

Sieviete vilcinājās, tomēr paspieda viņam roku.

-    Vai vēlaties tasi tējas? viņa jautāja, neņemdama vērā to, ka Karls purināja galvu, bet Asads dedzīgi māja.

Istaba līdzinājās visām vecu sieviešu istabām. Dzīvīgs smagu mēbeļu un gara mūža relikviju sajaukums. Uzkrītošs šķita tikai ierāmētu ģimenes fotogrāfiju trūkums. Karls atsauca atmiņā Rozes īso aprakstu par Netes Hermansenas dzīvi. Šo portretu nebija pamatotu iemeslu dēļ.

Viņa ienesa tēju uz paplātes, nedaudz kliba, tomēr diezgan skaista par spīti saviem septiņdesmit trim gadiem. Gaiši blondi mati, noteikti krāsoti un ļoti eleganti apgriezti. Skaidrs, ka nauda bija atstājusi savu iespaidu, neraugoties uz viņas nelaimīgo dzīvi. Tāda jau nauda bija.

-    Cik smuka kleita, Asads sacīja.

Sieviete neatbildēja, tomēr ielēja viņam pirmajam.

-    Vai runa ir par šaudīšanos Blogordsgādē pagājušajā nedēļā? viņa jautāja un apsēdās starp abiem, pastumdama Karlam cepumu šķīvīti.

Karls pateicās un mazliet sagrozījās atzveltnes krēslā.

-    Nē, runa ir par to, ka 1987. gadā pazuda daudz cilvēku, kuri pēc tam vairs neatradās, un mēs ceram, ka jūs… Viņš ieturēja pauzi. Vai drīkstu teikt Nete?

Sieviete pamāja. Varbūt mazliet negribīgi, bet to bija grūti pateikt.

-    Un mēs ceram, ka jūs palīdzēsiet mums pietuvoties šīs mīklas atrisinājumam.

Viņas pierē ievilkās dažas smalkas rievas. Nūjā, ja es to kaut kādā veidā spēšu.

-    Man šeit ir izraksts par daļu jūsu dzīves, Nete. Un es redzu, ka tā nav bijusi viegla. Jums jāzina, ka mēs, šīs lietas izmeklētāji, bijām dziļi satriekti, uzzinot, kādi nodarījumi jums un līdzīgām sievietēm bijuši jāpiedzīvo.

Viņa pacēla vienu uzaci. Vai tas viņai bija nepatīkami? Droši vien.

-    Piedodiet, ka uzplēšu šīs rētas, bet vairākiem pazudušajiem, šķiet, ir bijusi saistība ar Sprogē, un par to es vēlāk gribētu parunāt. Viņš iedzēra malku tējas, mazliet rūgtu viņa gaumei, bet labāku par Asada klīsteri. Galvenokārt mēs esam šeit tāpēc, ka izmeklējam jūsu brālēna Tages Hermansena pazušanu 1987. gada septembrī.

Sieviete piešķieba galvu. Brālēns Tage? Viņš pazuda? Neesmu sazinājusies ar viņu jau sazin cik ilgi, man žēl to dzirdēt. Es nezināju.

-    Ak tā? Mēs šorīt bijām viņa mazajā darbnīcā Brenderupā Fīnas salā un tur atradām šo aploksni.

Karls izņēma to no plastikāta kabatiņas un parādīja Netei Hermansenai.

-    Jā, tas tiesa. Es uzaicināju Tagi ciemos. Tagad saprotu, kāpēc viņš neatbildēja.

-    Vai jums gadījumā nebūtu tās vēstules kopija? Varbūt koppapīra kopija vai izdruka?

Sieviete pasmaidīja. Ak nē, noteikti ne. Tā bija ar roku rakstīta vēstule.

Karls pamāja.

-Jūs Sprogē bijāt kopā ar kādu medicīnas māsu, vārdā Gite Čārlza. Vai atceraties viņu?

Pierē atkal parādījās rievas. Jā, kā tad. Es nevienu no turienes neaizmirsīšu.

-    Tajās dienās pazuda arī Gite Čārlza.

-    Cik dīvaini.

-Jā, un Rita Nilsena.

Sieviete mazliet sarāvās. Rievas pazuda, bet pleci pavilkās atpakaļ.

-    Rita? Kad?

-    Pēdējais, kas par viņu zināms, ir tas, ka viņa nopirka cigaretes kioskā Nerrebrogādē tikai pārsimt metru no šejienes 1987. gada 4. septembrī, desmit minūtes pāri desmitiem no rīta. Turklāt Kapelvejā atrada viņas mersedesu. Tas nav tālu no šejienes, vai ne?

Sieviete saknieba lūpas. Tas ir briesmīgi. Rita mani todien apciemoja. Vai tas bija 4. septembrī? Jā, atceros, bija pati vasaras nogale, bet neatceros precīzu datumu. Es biju nonākusi tādā dzīves posmā, kad biju spiesta konfrontēt sevi ar pagātni. Pāris gadu pirms tam biju zaudējusi vīru un nespēju dzīvot tālāk. Tāpēc ielūdzu Ritu un Tagi.

-    Tātad Rita Nilsena jūs apciemoja?

-   Jā gan. Sieviete norādīja uz galdu. Mēs sēdējām un dzērām no šīm pašām tasītēm. Viņa te bija pāris stundu. Bija savādi, tomēr patiesībā jauki viņu atkal satikt, to es skaidri atceros. Redziet, mēs izlīgām. Sprogē laikos ne vienmēr bijām labas draudzenes.

-    Viņu pēc tam diezgan cītīgi meklēja. Kāpēc jūs nevērsāties policijā, Nete?

-     Bet tas taču ir briesmīgi. Kas gan ar viņu varētu būt noticis?

Sieviete brīdi skatījās gaisā. Ja viņa neatbildēs uz jautājumu,

tad kaut kas nav kārtībā.

-     Kāpēc nevērsos policijā? viņa beidzot teica. Es to nevarēju. Nākamajā dienā devos uz Maljorku, lai nopirktu tur māju, to es skaidri atceros, un nelasīju dāņu avīzes laikam kādu pusgadu. Tas ir Sonvidā, es tur uzturos pa ziemu. Šobrīd esmu mājās tikai tā iemesla dēļ, ka mani moka nierakmeņi un tos es labprāt gribētu ārstēt Dānijā.

-    Vai jums ir šīs mājas dokumenti?

-    Protams. Bet paklau! Man šķiet, ka šobrīd es tieku nopratināta. Ja turat mani par kaut ko aizdomās, tad sakiet to skaidri.

-    Nē, tā nav, Nete. Bet mums jānoskaidro daži jautājumi, un viens no tiem ir: kāpēc jūs nereaģējāt uz Ritas Nilsenas meklēšanu? Vai drīkstam apskatīt mājas dokumentus?

-    Tad jau labi, ka tie vairs nav Maljorkā, sieviete mazliet aizvainota sacīja. Tie bija tur līdz pagājušajam gadam, kad visā ielā notika ielaušanās. Ir taču jānodrošinās.

Viņa precīzi zināja, kur tie atrodas. Nolika tos Karlam priekšā un norādīja uz pirkuma datumu. Es nopirku māju 1987. gada 30. septembrī, kad biju meklējusi un tirgojusies trīs nedēļas. īpašnieks gribēja mani piekrāpt, bet tas viņam neizdevās.

-    Bet…

-    Jā, es zinu, ka tas ir ilgu laiku pēc 4. septembra, bet tā nu tas ir. Varbūt man kaut kur vēl ir saglabājušās lidmašīnas biļetes, par to es nemaz nebrīnītos. Tad jūs redzētu, ka tiešām nebiju mājās. Bet tās es tik ātri neatradīšu.

-    Es būtu apmierināts ar pases zīmogu vai kāda cita veida dokumentu, Karls teica. Ja nu jūs būtu saglabājusi vecās pases, tad pāris zīmogu varētu to pierādīt, vai ne?

-     Esmu gan saglabājusi, bet tad jums jānāk citu dienu. Man būs jāmeklē.

Karls pamāja ar galvu. Viņa droši vien runāja patiesību. Kādas bija jūsu attiecības ar Giti Čārlzu? Vai varat tās aprakstīt?

-    Kāpēc jūs gribat to zināt?

-Jā, jums taisnība, jautājums laikam nav pareizi formulēts. Lieta tā, ka Gites Čārlzas lietā mums ir ļoti maz informācijas. Gandrīz neviens, kas viņu pazina, vairs nav dzīvs, tāpēc ir grūti saprast, kāds cilvēks viņa bija un kāpēc pazuda. Vai varat viņu raksturot?

Bija skaidrs, ka Netei Hermansenai tas ir grūti. Kāpēc lai cietumnieks runātu labu par cietumsargu? Tā varētu formulēt viņas dilemmu.

-    Vai viņa bija ļauna pret jums un tāpēc jūs nevarat tik viegli atbildēt? iejautājās Asads.

Nete Hermansena pamāja ar galvu. Jā, tas nav viegli.

-    Sprogē bija nejauka sala, vai ne? Un viņa bija viena no tiem, kas jūs turēja ieslodzījumā, Asads turpināja, stingi pievērsis acis cepumu šķīvītim.

Sieviete atkal pamāja. Patiesībā daudzus gadus neesmu par viņu domājusi. Un par Sprogē arī ne. Tas bija vājprāts, ko viņi tur darīja. Turēja mūs izolācijā no pasaules un pārgrieza mums olvadus. Nezin kāpēc sauca mūs par garīgi atpalikušām. Lai gan Gite Čārlza nebija no ļaunākajām, viņa man arī nekādi nepalīdzēja tikt prom no turienes.

-    Jūs kopš tā laika neesat ar viņu sazinājusies?

-    Nē, un paldies Dievam.

-    Tad vēl ir kāds Filips Nērvigs. Jūs taču viņu atceraties?

Sieviete viegli pamāja.

-    Arī viņš pazuda tajā dienā, Karls sacīja. No viņa atraitnes zinām, ka viņš bija saņēmis uzaicinājumu uz Kopenhāgenu. Jūs teicāt, ka toreiz jums bija periods, kad vajadzēja konfrontēt sevi ar pagātni. Filips Nērvigs taču kaut kādā veidā bija vainīgs jūsu nelaimē, vai ne? Vainīgs pie tā, ka lieta pret Kurtu Vadu beidzās ar šādu nelaimīgu iznākumu. Vai viņš bija viens no tiem, ar kuriem jūs gribējāt konfrontēties, Nete? Vai uzaicinājumu viņš saņēma no jums?

-    Nē taču. Uzaicināju tikai Tagi un Ritu, citus ne. Viņa papurināja galvu. Es nesaprotu. Tik daudzi vienlaikus, un es visus pazīstu. Kas gan varētu būt noticis?

-    Nu, tieši tāpēc ir iesaistīta Q nodaļa. Mūsu joma ir vecas lietas, kas prasa īpašu izmeklēšanu. Un tik daudz pazušanu, kas kaut kādā veidā saistītas cita ar citu, nav gluži dabiski, jūs pati saprotat.

-    Mēs pētām ari to ārstu Kurtu Vadu, piebilda Asads. Mazliet agrāk, nekā Karls ieplānojis, bet tāds nu viņš bija.

-    Viņam ir daudz saistības ar vairākiem pazudušajiem, Asads turpināja. Pirmām kārtām ar Nērvigu.

-    Kurts Vads! Nete Hermansena pacēla galvu kā kaķis, kas ieraudzījis putnus ķepas stiepiena attālumā.

-    Jā, mēs zinām, ka viņš acīmredzot ir jūsu nelaimju aizsākums. Vienā no Nērviga mapēm redzējām, kā viņš atspēkoja jūsu apsūdzības pret Vadu un vērsa tās pret jums. Man žēl to celt atkal gaismā, bet, ja jūs varētu kaut kādā veidā sniegt ticamu saikni starp šīm pazušanām un viņa personu, mēs būtu ļoti pateicīgi.

Nete Hermansena pamāja ar galvu. Es noteikti to visu pārdomāšu.

-Jūsu lieta acīmredzot bija pirmā no daudzām lietām, kurās Kurts Vads sagrozīja patiesību un panāca savu, neraizēdamies par netaisnību, ko tādā veidā nodarīja. Ja pret Kurtu Vadu celtu apsūdzību, tad, ļoti iespējams, mēs būtu spiesti uzaicināt jūs kā vienu no daudzajiem lieciniekiem. Ko jūs par to domājat?

-    Vai es liecināšu pret Kurtu Vadu? Nē, noteikti ne. Tas laiks man ir pagājis. Gan taisnība atradīs viņu bez manas līdzdalības. Velni ellē jau noteikti berzē rokas.

-    Mēs to labi saprotam, Nete, Asads sacīja, grasīdamies ieliet sev vēl vienu tasīti tējas.

Karls ar žestu viņu apturēja.

-    Tad varbūt mēs sazināsimies tuvākajā nākotnē, Nete. Paldies par cienastu, viņš teica un ar mājienu paziņoja Asadam, ka apmeklējums ir beidzies. Ja viņi mazliet pasteigtos, viņš paspētu iebraukt mājās pārģērbties un tad pārbaudīt, vai jaunā atslēga uz Monas valstību darbojas, kā plānots.

Asads pateicās. Garāmejot paķēra vēl vienu cepumu, uzslavēja to un piepeši pacēla gaisā pirkstu.

-    Ei, Kari. Bija taču vēl pēdējais, par kuru mēs nepajautājām. Viņš pagriezās pret Neti Hermansenu. Toreiz pazuda ari kāds zvejnieks no Lundeborgas. Viņu sauca Vigo Mogensens. Vai jūs gadījumā neesat tādu satikusi? No Lundeborgas līdz Sprogē ar kuģīti nav tālu.

Nete Hermansena pasmaidīja. Nē, nekad neesmu par viņu dzirdējusi.

-    TU IZSKATIES TIK ATSPERĪGS, Kari. Kas notiek tavā galvā?

-    Apcerīgs, Asad. Te taču ir tik daudz par ko domāt, tev tā nešķiet?

-Jā, kā nu ne. Es arī nevaru saprast, Kari. Atskaitot to Vigo Mogensenu, ir it kā divas lietas vienā: Rita, Gite, Kurts Vads, Nērvigs un Nete, no vienas puses. Šajā gadījumā ārpusē paliek brālēns Tage, jo, cik zinām, viņam nebija sakara ar Sprogē. Bet, no otras puses, tomēr ir Tage un Nete. Tātad viņa ir vienīgā, kam bijusi darīšana ar visiem.

-Jā, varbūt, Asad, bet mēs nevaram droši zināt. Iespējams, ka Kurtam Vadam ari. Tieši tas mums tagad jāizpēta. Katrā ziņā doma par kolektīvu pašnāvību vai neizskaidrojamu, simultānu nelaimes gadījumu sakritību vairs nav manā dienaskārtībā.

-    Lūdzu, atkārto vēlreiz, Kari. Tu teica simultāni un kādā kārtībā?

-    Aizmirsti to, Asad. Atgriezīsimies pie tā vēlāk.

29 .nodaļa

Sprogē, 1955 Kopenhāgena, septembris, 1987

PIESTĀTNĒ STĀVĒJA BARIŅŠ SIEVIEŠU un māja tā, it kā Nete un Rita būtu sengaidīti draugi. Viņas bariņā klaigāja un smējās kā bērni, tīras un spodras. Nete to nesaprata.

Par ko te smaidīt? Kuģītis no Niborgas taču nebija nekāds glābšanas plosts. Nekāds Noasa šķirsts, kas ieradies, lai aizvestu viņas drošībā. Gluži pretēji, kā viņa bija dzirdējusi. Šis kuģītis bija lāsts.

Nete skatījās pāri treliņiem un mājošajām rokām uz bāku, kas slējās augstu pakalnā, un tālāk uz ēku puduri ar sarkaniem jumtiem, dzelteniem mūriem un daudziem logiem, kuri gluži kā acis modri vēroja ainavu un nabaga meitenes visapkārt. Pa to laiku atvērās spraišļotās stikla divviru durvis un mazs, bet taisns stāvs nostājās uz kāpnītēm, uzlicis roku uz margām. Nekādu šaubu, ka tas bija admirālis, kas sagaidīja savu floti ienākam ostā, vai drīzāk Sprogē karaliene, kas vēroja, vai viss notiek pareizi. Viņa te noteica visu.

-    Vai jums ir cigaretes? tie bija pirmie vārdi, ko meitenes uzsauca atbraucējām. Viena no viņām pat uzrāpās uz steķiem ar izstieptu roku. Ja bija piedāvājums, viņa gribēja būt rindas priekšgalā.

Kā gāginošu zosu koris meitenes sapulcējās ap atbraukušajām. Gaisā skanēja vārdi, un rokas meklēja kontaktu.

Nete noraizējusies palūkojās uz Ritu, kura bija savā elementā. Jā, Ritai bija cigaretes, un tās bija ceļš uz hierarhijas virsotni. Viņa

pacēla paciņas virs galvas, lai parādītu, bet tikpat atri ielika tās atpakaļ kabatā. Nekāds brīnums, ka viņa saņēma visu uzmanību.

NETEI IEDALĪJA ISTABIŅU zem slīpā jumta. Vienkāršs jumta logs bija visa viņas pasaule. Tur bija briesmīgi auksti, un vējš klusi pūta pa loga šķirbām. Divas gultas un istabas biedrenes mazais koferis. Ja nebūtu krucifiksa un divu viņai nepazīstamu kinozvaigžņu fotogrāfiju, istaba izskatītos pēc cietuma kameras.

Istaba atradās blakus citām, un tieši aiz durvīm bija keramikas izlietne, kur viņas mazgājās.

Visu savu bērnību Nete bija mēzusi kūtis, bet neviens nebija varējis teikt, ka viņa nav tīrīga, jo viņa berza rokas un plaukstas ar cietu suku, bet pārējo augumu ar sūkli.

“Tu gan esi tīrākā meitene pasaulē,” allaž mēdza teikt Tage.

Taču šeit mazgāšanās notika pie izlietnes lielā barā un bija grūti izdarīt to kārtīgi. Visas meitenes, līdz pusei kailas, mazgājās reizē, un viņām bija tikai piecas minūtes. Tādas pašas ziepju skaidas kā Brejningā padarīja matus cietus un neizskatīgus kā karavīra ķivere, turklāt tie oda sliktāk nekā pirms mazgāšanas.

Pārējā diena bija zvanu skaņas, noteikts grafiks, stingri noteikumi. Tāpēc Nete šeit visu ienīda un lielākoties turējās pati par sevi. Tā bija bijis audžuģimenē, un tā bija arī šeit. Šai situācijai bija tā priekšrocība, ka viņa varēja vienā mierā sērot par savu likteni, tomēr visam pāri gūla milzīga ēna: no šejienes tā vienkārši nevarēs tikt projām. Varbūt kāda laipna dvēsele no personāla vai laba draudzene būtu varējusi padarīt visu paciešamāku, taču sievietes, kas viņas pieskatīja, bija rupjas un valdonīgas, bet Rita bija aizņemta ar savām lietām. Viņa tirgojās, mainījās un vērpa intrigas, lēnām kāpjot augšup sistēmā, un visbeidzot starp aprobežotajām pavalstniecēm sēdēja kā karaliene tronī.

Netes istabas biedrene bija vientiesīga meitene, kas allaž pļāpāja par maziem bērniem. Tas Kungs bija uzdāvinājis viņai lelli, un, ja viņa to labi pieskatīs, tad kādu dienu dabūs arī pati savu bērniņu viņa atkal un atkal atkārtoja. Ar šo meiteni nevarēja saprātīgi sarunāties, bet daudzas citas bija pietiekami gudras. Viena no viņām gribēja iemācīties lasīt, bet uzraudzes tikai pasmējās. “Tāda vēlēšanās ir luksuss,” viņas teica un nosūtīja meiteni pie darba.

Ari Nete strādāja. Viņa bija lūgusi darbu kūtī, taču to viņai nepiešķīra. Rita lielāko dienas daļu pavadīja veļas mazgātavā, vārīja drēbes un jokojās ar citām meitenēm, bet Nete stāvēja virtuvē, mizoja dārzeņus un berza pannas. Kad meitene nogura, sāka strādāt lēnāk un skatīties ārā pa logu, viņa kļuva par vieglu mērķi. Viņu knābāja ne tikai darbinieces, bet ari viņas biedrenes. Kad viena no meitenēm piedraudēja Netei ar nazi un nogrūda viņu zemē, Nete atbildēja, iemetot viņai sejā verdoši karstu vāku un sasperot kastroli šķību. Šajā reizē viņu izsauca uz pirmo sarunu ar priekšnieci.

Kabinets un priekšniece bija kā vienots organisms. Viss bija auksts un sistemātiski sakārtots. Plaukti ar mapēm vienā pusē, bet kartotēku skapji otrā. Šajos arhīvos bija sakārtoti likteņi, gatavi, lai tos izņemtu, svērtu, vētītu un noraidītu.

-    Tu virtuvē radot problēmas, priekšniece sacīja, pacēlusi rādītājpirkstu.

-     Sūtiet mani uz kūti, tad es uzvedīšos labi, Nete atbildēja, vērodama priekšnieces pirkstu rotaļas uz galda. Šīs rokas un pirksti bija viņas logs uz pasauli. Tajos varot nolasīt priekšnieces domas, teica Rita, un viņai jau nu to vajadzēja zināt tik daudz reižu tur pabijušai.

Neti uzlūkoja aukstas acis. Tev jāzina viens, Nete. Šeit nav runa par privilēģijām, kas jums padarīs dzīvi vieglāku. Par spīti sliktajam raksturam un tukšajai galvai, jums ir jāiemācās, ka pat lietas, kas dzīvē nav patīkamas, var nest lielu labumu. Jūs te esat, lai iemācītos uzvesties kā cilvēki, nevis dzīvnieki kā līdz šim. Skaidrs?

Nete klusi papurināja galvu, viņa pati to gandrīz nemanīja, toties priekšniece ievēroja, un pirksti pēkšņi sastinga.

-    Es varētu to saprast kā stūrgalvību, Nete, bet šobrīd izvēlos domāt, ka tu vienkārši esi tukšpauraina, vientiesīga un dumja. Priekšniece izslējās krēslā. Viņas rumpis bija drukns un apaļīgs. Tas noteikti nebija vīriešu iekāres objekts.

-    Tagad es tevi ielikšu šūšanas darbnīcā, un tas būs dažus mēnešus agrāk, nekā pieklātos, taču virtuve tevi vairs negrib.

-    Jā, atteica Nete, pievērsusi skatienu grīdai.

Viņa domāja, ka šūšanas darbnīcā nevarētu būt ļaunāk, tomēr kļūdījās.

Darbs bija labs diezgan, lai gan viņa lāgā neprata ne šūt palagu vīles, ne knipelēt. Visļaunākais bija tuvais kontakts ar citām meitenēm. Sēdēt telpā, kas pilna ar pļāpām un ķīviņiem. Vienu mirkli viņas bija labākās draudzenes, bet nākamo jau nāvīgas ienaidnieces.

Nete labi zināja, ka dzīvē ir daudz kā tāda, par ko viņai nav nojausmas. Vietas, vēsture un vispārējās zināšanas. Ja cilvēkam gāja tik grūti ar burtiem un cipariem kā viņai, tad bija jāķeras pie informācijas, ko ieguva ar ausīm, bet Nete savā dzīvē nebija satikusi daudz cilvēku, kas būtu spējuši saistīt viņas uzmanību šādā veidā.

īsi sakot, viņa labi prata noslēgties, bet šūšanas darbnīcā tas nebija iespējams. Visas šīs bezjēdzīgās pļāpas, ar ko meitenes piepildīja telpu, padarīja viņu vai traku. Desmit stundas katru dienu.

-    Mīļā Grēte, vai tu nepadotu diegu spoli? kāda ieteicās, bet Grēte nikni atkliedza pretī: Vai tev šķiet, ka esmu tava mājkalpotāja, tu, siekalainā muļķe?

Noskaņojums varēja mainīties vienā mirklī. Visas citas, izņemot Neti un apsaukāto, smējās, kamēr lamuvārdi lidoja pār galdu, līdz viņas atkal salaba un bariņš atsāka stāstīt tos pašus stāstus atkal un atkal.

Izņemot cigarešu trūkumu, čukstēšanos par glītajiem vīriešiem uz kuģīšiem un briesmu stāstus par ārstu ar skalpeli Korsērā, te nebija daudz, par ko runāt.

-    Es sajukšu prātā šajā draņķa salā, Nete pagalmā pačukstēja Ritai tieši pirms pusdienām.

Rita apskatīja viņu no galvas līdz kājām, it kā Nete būtu prece tirgotāja plauktā, un teica: Es parūpēšos, lai mēs dabūjam kopīgu istabu. Tad es tevi drusciņ uzmundrināšu.

Tajā pašā vakarā Netes istabas biedrene guva traumu, un viņa bija jāved uz slimnīcu Korsērā. Runāja, ka viņa esot piegājusi par tuvu katlam veļas mazgātavā un pati esot vainīga. Neveikla muļķe, kas vienmēr domāja tikai par savu mazo lelli.

Kliedzienus skaidri varēja dzirdēt arī šūšanas darbnīcā. Neti pārņēma šausmas.

KAD RITA IEVĀCĀS viņas istabā, Netes dzīvē uz īsu bridi atgriezās smiekli. Jautri stāstiņi Ritas mutē kļuva vēl jautrāki, un viņa prata tos vākt. Tomēr Ritas sabiedrībai bija sava cena, un to Nete uzzināja jau pirmajā naktī.

Viņa protestēja, bet Rita bija stipra un viņu piespieda, un, dabūjusi elsot aiz baudas, Nete samierinājās ar situāciju.

-    Tu turēsi muti, Nete. Ja tas atklāsies, ar tevi būs cauri, skaidrs? Rita čukstēja. Un Nete saprata.

Rita bija stipra ne tikai miesā, bet ari garā, daudz stiprāka par Neti. Lai gan Rita salu ienīda, viņas galvā vienmēr gaidīja citāda laba un tuva nākotne. Viņa droši zināja, ka reiz noteikti tiks projām, bet tikmēr labāk par visiem prata padarīt savu dzīvi patīkamu.

Ritai bija labākais darbs, viņa bija pirmā pie galda, smēķēja cigaretes aiz veļas mazgātavas, draiskojās ar Neti naktīs un bija meiteņu karaliene pārējā laikā.

-    Kur tu galu galā ņem tās cigaretes? Nete reizēm iejautājās. Atbildi viņa saņēma tikai pavasara naktī, kad slepus ieraudzīja, kā Rita pieceļas no gultas, apģērbjas un klusītēm attaisa durvis.

“Tagad visā ēkā atskanēs signalizācija,” Nete nodomāja, jo visās durvīs bija ievietota maza tapiņa, kura izsprāga pēc durvju atvēršanas, un tūliņ atskanēja zvans, un tas nozīmēja uzraudžu kliedzienus, sitienus, kāvienus un kādu laiku apdomāšanās istabā, kā viņas sauca karceri. Taču zvans neatskanēja, jo Rita durvīs bija ieķīlējusi metāla gabaliņu.

Kad Rita bija aizgājusi tālāk pa gaiteni, Nete piecēlās un aplūkoja, kā viņa to izdarījusi. Tas bija tikai viltīgi izliekts metāla gabaliņš, ko varēja iespiest tapiņas caurumā, kamēr atvēra durvis. Tik vienkārši.

Netei vajadzēja mazāk nekā desmit sekundes, lai uzvilktu kleitu un pukstošu sirdi aizlavītos nopakaļ Ritai. Vajadzētu tikai čīkstošu grīdas dēli vai eņģes, lai elle ietu vaļā, taču Rita bija sagatavojusi ceļu.

Kad Nete sasniedza ārdurvis, tās vairs nebija slēgtas. Arī tām Rita bija atradusi mūķīzeri.

Pa gabalu viņa redzēja Ritas stāvu zibenīgi aizskrienam garām vistu kūtij un lejā pāri laukiem. It kā Rita tumsā pazītu katru akmeni un peļķi.

Nebija šaubu, ka Rita dodas uz “Brīvību”, kā meitenes bija iesaukušas mazo namiņu pašā zemesraga galā vistālāk uz rietumiem. Tur vispaklausīgākās meitenes drīkstēja pavadīt dienas tā sauktajā brīvdienu nedēļā. Senos laikos to sauca par “mēra māju”, jo tur slimības skartos jūrniekus atstāja karantīnā, un šajā naktī Nete piedzīvoja, ka tā joprojām ir mēra māja.

Uzvilktas krastā, pie namiņa atradās vairākas laivas ar tīkliem un zivju kastēm, bet “Brīvībā” spīdēja petrolejas lampu gaisma.

Nete ļoti piesardzīgi pielavījās pie namiņa un ielūkojās pa logu, un ieraudzītais skats viņu satrieca. Mazā ēdamgalda vienā galā atradās vairākas cigarešu pakas, bet otrā stāvēja Rita, atspiedusies ar rokām pret galdu un kailu apakšgalu, pastieptu tik tālu atpakaļ, lai vīrietis aiz viņas varētu netraucēti iegrūst viņā savu locekli.

Viņam aiz muguras stāvēja vēl pāris vīriešu un gaidīja savu kārtu. Viņu sejas bija piesarkušas, acis koncentrējušās uz šo skatu. Tur bija trīs zvejnieki, un vienu labajā pusē Nete pazina pārāk labi.

Tas bija Vigo.

VIŅA TŪLĪT PAZINA Vigo balsi namrunl un šoreiz stāvēja un pukstošu sirdi klausījās soļos augšup pa kāpnēm. Atvērusi ārdurvis, Nete tūlīt zināja, ka tas būs grūtāk nekā iepriekšējās reizēs.

Vigo zemā balsi sasveicinājās un ieslīdēja gaitenī, it kā būtu te bijis jau iepriekš. Viņš joprojām bija glīts vīrietis, kurš viegli varētu modināt jūtas tāpat kā toreiz pie karuseļiem. Agrāk vēja aprautā āda bija kļuvusi maigāka, mati iesirmi un izskatījās mīksti.

Tik mīksti, ka Nete varētu izlaist tiem cauri pirkstus, kad būs viņu nogalinājusi.

30 .nodaļa

Novembris, 2010

KARLS PAMODĀS APJUCIS. Viņš nezināja, kāda šodien diena un kāpēc guļamistaba viņam atsauca atmiņas par austrumu tirgu imigrantu rajonā. Vai pie viņa vēdīja Asada sirupa strebekļu, aizmirsta kebaba un ārsta kabineta dvakas sajaukums?

Viņš pasniedzās pēc rokaspulksteņa un konstatēja, ka tas rāda bez piecām pusdesmit.

-    Nolādēts! viņš izsaucās un izlēca no gultas. Kāpēc neviens nav mani pamodinājis? Tagad Jespers nokavēs un viņš pats arī.

Vajadzēja tikai piecas minūtes, lai nomazgātu vakardienas sviedrus un uzrautu puslīdz tīras drēbes. Celies, Jesper! Karls sauca un otro reizi parībināja pa viņa durvīm. Tu nokavēsi, un tā, drivtai kociņ, būs tava vaina.

Tad viņš iemauca kājas kurpēs, vēlreiz parībināja pa sava padēla durvīm un metās lejā pa kāpnēm, gandrīz neaizskardams pakāpienus.

-    Ē, ko tu dari, Kari? Vai iesi uz dievkalpojumu? Tas ir tikai desmitos, piesardzīgi ierunājās Mortens, stāvēdams pie plīts pidžamā un savā mīļākajā priekšautā, līdzinādamies parodijai par sevi pašu.

-    Labrīt, Kari, atskanēja balss no dzīvojamās istabas. Labi izgulējāties, ko?

Viņam uzsmaidīja pavisam mundrs Mika baltās drēbēs no galvas līdz papēžiem. Viņa priekšā savā gultā gulēja kails Hārdijs, bet uz galdiņa viņam blakus stāvēja divi kūpoši trauki ar šķidrumu, ko

Mika šobrīd ar izgrieztām lupatiņām berzēja pār Hārdija ļengano augumu.

-    Mēs mazliet atsvaidzināsim Hārdiju. Viņam pašam šķita, ka viņš skābi ož. Tagad mēs uztaisīsim apvienoto kampara un mentola vannu, un smaka noteikti pazudīs. Ko tu par to saki, Hārdij?

-    Es saku: labrīt, atbildēja galva bālā, kārnā auguma galā.

Karls sarauca uzacis, un mirklī, kad Jespers no otrā stāva nokliedzās, ka Karls ir lielākais idiots pasaulē, kalendārs viņa galvā nostājās savā vietā.

“Sasodīts, nu gan ir sūdi. Šodien taču ir svētdiena,” viņš nodomāja un atspieda galvu plaukstā.

-    Kas te īsti notiek, vai tu esi atvēris tālbraucēju kafejnīcu, Morten? viņš jautāja, domādams smaržu.

Karls aizvēra acis un mēģināja atsaukt atmiņā vakardienas neveiksmīgo sarunu ar Monu.

Nē, viņš nevarot nākt, jo viņa iešot ciemos pie Matildes, Mona bija teikusi.

“Matilde?” Karls jautāja. “Kas viņa ir?”

Nākamajā sekundē viņš būtu varējis pats sev iekraut par tik stulbu jautājumu.

“Mana vecākā meita, Kari,” Mona atbildēja ar tādu vēsumu balsī, kas lika viņam valstīties pa gultu līdz rīta gaismai. Sūdu būšana! Vai viņš vispār kādreiz bija zinājis, ka otru meitu sauc Matilde? Un starp citu vai bija to jautājis? Protams, ne. Un kaitējums bija nodarīts.

Karls dzirdēja, ka Mortens kaut ko nomurmina fonā, bet nesaklausīja, ko. Kā, lūdzu? viņš jautāja.

-    Brokastis, Kari, Mortens atbildēja. Labs mājas ēdiens ikvienai izsalkušai dvēselei un arī dažiem mīlas pārņemtiem puišiem. Pie vārdiem “mīlas pārņemti” viņa skropstas sāka trīsēt.

“Varu galvot, ka šobrīd viņš ir ieķēries līdz ausīm,” Karls nodomāja. Bija jau arī laiks.

Mortens sakārtoja savu meistardarbu uz virtuves galda. Lūdzu, mazliet ķiploka uz kūpinātas jēra desas un aitas siera šķēlītēm. Dārzeņu sula un mežrozīšu tēja ar medu.

“Diesatpestī,” Karls nodomāja. Laikam jāiet atpakaļ gultā.

-    Mēs šodien sāksim Hārdija treniņus, Mika sacīja, stāvot blakus Hārdijam. Un domājam, ka tas būs sāpīgi, vai ne, Hārdij?

-    Jā, tas būtu brīnišķīgi, Hārdijs atteica.

-    Bet mēs negaidām pārāk daudz, vai ne, Hārdij?

-    Es negaidu neko. Tikai ceru.

Karls pagriezās pret viņu un pacēla gaisā īkšķi. Sasodīts, kā viņš var te sēdēt un sevi žēlot, ja Hārdijs visu pacieš.

-    Tev jāpiezvana Vigai, Kari, Mortens teica.

Okei. Tagad viņam atkal sametās sevis mazliet žēl.

KARLS AIZDOMĀJIES SĒDĒJA pie rīta desas un ignorēja Jespera saīgušo sejas izteiksmi. Ar Vigu bija sūdīgi. Karls jau patiesībā bija gandrīz padevies, kad pie viņa piepeši atnāca tik loģisks, vienkāršs un pacilājošs risinājums, ka viņš pieklājīgi pateicās par brokastīm, lai gan reti bija baudījis tik pretīgu kombināciju.

-    Labi, ka piezvanīji, Viga sacīja. Šoreiz viņas balss izklausījās saspringta. Viņa parasti gaidīja, ka pasaules situācija pakārtosies viņas vajadzībām. Bet tā jau nebija Karla vaina, ka viņa organizēja savas jaunās kāzas, pirms vēl bija šķīrusies no bijušā vīra.

-     Ko tu teiksi? Vai biji bankā, Kari?

-    Labrīt arī tev, Viga. Nē, nebiju. Tam nebija iemesla.

-    Kā tā? Tu taču negribēsi teikt, ka vari man izmaksāt sešsimt piecdesmit tūkstošus bez bankas aizdevuma. Vai tev aizdos Hārdijs?

Karls iesmējās. Sarkasms drīz pieklusīs.

-     Es pieņemu tos sešsimt piecdesmit tūkstošus, ko tu pieprasi, Viga. Viss kārtībā. Puse no mājas brīvās vērtības ir tava.

-    Ak kungs, Kari! Viņa palika bez valodas.

Karls iekšēji zviedza. Tūlīt pārsteigums būs vēl lielāks.

-    Un tad ir vēl daži nenokārtoti rēķini, ko esmu šodien sarēķinājis.

-     Nenokārtoti rēķini?

-    Jā, mīļā Viga. Var jau būt, ka tavā piemīlīgajā galvā joprojām valda hipiju laiks, taču mēs šajā valstī vairs nepārtiekam no ziediem un mīlestības. Neaizmirsti, ka šī ir egoisma desmitgade un cilvēki visu rēķina sev par labu.

Karls izbaudīja klusumu līnijas otrā galā. Padomā tik, Viga varēja būt tik klusa. Tas bija gluži kā svinēt Ziemassvētku vakaru divas dienas no vietas.

-    Labi, klausies. Vispirms ir tie pieci seši gadi, ko Jespers nodzīvojis tikai ar mani. Rēķinies ar to, ka trīs gadi ģimnāzijā maksāja dārgi, un ir pilnīgi vienalga, vai viņš to pabeidza vai ne. Arī mācības Augstākās sagatavošanas kursos, ko viņš šobrīd uzsācis, maksā naudu. Bet pieņemsim, ka mēs dalām izdevumus, astoņdesmit tūkstošus kronu gadā, neviena tiesu instance to neuzskatīs par pārāk lielu summu.

-    Ei, ei, Viga iejaucās, it kā cīņa jau būtu sākusies. Es taču maksāju par Jesperu. Divus tūkstošus mēnesī.

Tagad bija Karla kārta apstulbt.

-    Ko tu saki? Tad es tiešām ceru, ka tev ir kvītis, jo es neesmu redzējis nevienu kronu.

Atbildes trieciens. Šoreiz savukārt apklusa Viga.

-Jā, Viga, Karls sacīja. Mēs laikam domājam vienu un to pašu. Tavs jaukais dēls visu ir iebāzis savā kabatā.

-    Sīkais draņķis, Viga tikai noteica.

-    Labi, paklausies, Viga. Kas noticis, noticis. Mums jāiet tālāk. Galu galā tu pēc neilga laika Karijzemē precēsies ar Gurķumētru. Tātad es tev maksāšu sešsimt piecdesmit tūkstošus, bet tu man maksāsi sešreiz četrdesmit tūkstošus kronu par Jespera pēdējiem gadiem pamatskolā, trim gadiem ģimnāzijā un turpmākajiem diviem gadiem sagatavošanas kursos. Ja negribi apmaksāt pēdējo, tad pastāv alternatīva, ka tu man samaksāsi tikai simt piecdesmit tūkstošus un mācību laikā ņemsi viņu pie sevis. Vari pati izvēlēties.

Klusums runāja skaidru valodu. Tātad Gurkamals un Jespers nebija gluži tie labākie draugi.

-    Un vēl tavi aktīvi. Es internetā noskaidroju, ka dārza mājas tirgus vērtība ir piecsimt tūkstoši kronu, tātad man pienākas divsimt piecdesmit. Summa summarum man jāsamaksā tev sešsimt piecdesmit tūkstoši mīnus divsimt četrdesmit tūkstoši, mīnus divsimt piecdesmit tūkstoši, kas rezultātā ir simt sešdesmit tūkstoši un, protams, puse no iedzīves. Tu vari ierasties un pati izvēlēties.

Karls palūkojās apkārt uz mēbelēm. Gandrīz gribējās skaļi smieties.

-    Tas taču nevar būt, Viga sacīja.

-    Es labprāt aizsūtīšu uz Islevu kalkulatoru, ja tavs Gurķumētra neprot rēķināt ar tik lieliem skaitļiem, Karls teica. Toties tev vairs nebūs jāmaksā Jesperam tie divi tūkstoši mēnesī, viņš jau ir saņēmis pietiekami. Un es noteikti parūpēšos, lai viņš pabeidz mācības.

Iestājās tik gara pauze, ka mobilo telefonu kompānija noteikti berzēja rokas.

-    Es saku nē, Viga beidzot atteica.

Karls pamāja ar galvu. Protams.

-    Vai atceries jauko advokāti Lingbijā, kura nokārtoja mums mājas pirkumu?

Viga ieņurdējās.

-    Pa šo laiku viņa ir ieguvusi tiesības pārstāvēt klientus Augstākajā tiesā. Aizsūti viņai savas prasības. Un atceries, Viga: Jespers nav mana miesa un asinis. Ja radīsies problēmas, tu dabūsi viņu ar visām parpalām. Bet rēķins būs tāds pats.

Atkal nauda aizripoja telefonu kompānijas kabatā. Viga bija aizsegusi klausuli ar plaukstu, katrā ziņā balsis, ko Karls dzirdēja, bija neskaidrākas nekā parasti.

-     Labi, Kari. Gurkamals piekrīt, tātad es arī.

Lai Dievs svētī to lāga sikhu! Lai viņa bārda aug, it kā būtu mēslota ar minerālmēsliem.

-    Bet viena noruna ir neapstrīdama, Viga sacīja ar zināmu asumu balsī. Un tā ir mūsu vecā vienošanās par māti. Mēs norunājām, ka tu viņu apciemosi vismaz reizi nedēļā, un tu to neesi darījis. Šoreiz es solījumu gribu rakstiski. Ja tu neapciemosi viņu piecdesmit divas reizes gadā, tas maksās tev tūkstoti par katru izlaistu reizi, saprati?

Karls iztēlojās savu sievasmāti. Citiem demences skartajiem pansionātā nebija vērā ņemamas ilgtermiņa prognozes, bet ar Kārlu Alsingu nekad neko nevarēja zināt. Tas varēja kļūt par ļoti skarbu kompromisu.

-    Tad es gribu divpadsmit nedēļu atvaļinājumu, viņš teica.

-    Divpadsmit nedēļu! Vai tev ir lielummānija un tu domā, ka esi viens no folketingā ievēlētajiem dienaszagļiem, Kari? Nevienam parastajam cilvēkam nav divpadsmit nedēļu atvaļinājuma. Tu dabūsi tikai piecas!

-    Desmit, viņš atbildēja.

-    Nē, tas ir par daudz. Tad teiksim septiņas un ne dienu vairāk.

-    Astoņas, citādi būs advokāte no LingbI.

Atkal pauze.

-    Labi, labi, Viga beidzot sacīja. Bet tad vismaz stundu katru reizi, un pirmajai reizei jābūt šodien. Un es negribu pusi no tavas nožēlojamās iedzīves. Kāda velna pēc lai es gribētu neglītu 1982. gada B&O radio, ja Gurkamalam ir Samsung surround sistēma ar sešām tumbām? To tu vari aizmirst.

TAS BIJA FANTASTISKI. Jā, gandrīz neticami. Viņš bija nokārtojis visu tā, ka varēja izšķirties no Vigas par nieka simt sešdesmit tūkstošiem kronu. Un tās viņam pat nebūs jāaizņemas.

Karls ielūkojās pulkstenī un konstatēja, ka tagad būtu piemērots laiks piezvanīt Monai, vienalga, cik vēlu bija ieildzis vakars pie Matildes.

Kad Mona beidzot pacēla klausuli, nelikās, ka tas būtu piemērots brīdis.

-    Vai es tevi pamodināju? Karls jautāja.

-     Nē, tu mani nepamodināji. Tu pamodināji Rolfu.

Kas, pie velna, bija Rolfs? Šķita, ka visa gada svētdienu depresijas uzbruktu vienlaikus. Pilnīgi nekontrolējama lavīna.

-                Rolfu? viņš piesardzīgi iejautājās, nelāgu nojausmu mākts.

-     Kas viņš ir?

-    Tev nav jāraizējas, Kari. Varam par to parunāt vēlāk.

Ak tā, vai tiešām?

-    Kāpēc tu zvani? Lai atvainotos par to, ka nezini manas meitas vārdu?

Viņa bija nežēlīgi aukstasinīga. Karls gan bija dabūjis mīļākā atslēgu, bet kurš teica, ka viņa nevar ielaist citus ar savējo? Piemēram, kādu, vārdā Rolfs? Viņa iecerētās priecīgās ziņas vairs nešķita svarīgas.

“Rolfs. Kas par stulbu vārdu!” viņš nodomāja, cenzdamies apspiest iztēles ainas ar labi trenētu ķermeni, kas izklaidējas viņa medību laukos.

-    Nē, ne tāpēc. Es tikai gribēju pastāstīt, ka Viga un es šodien vienojāmies par šķiršanās nosacījumiem. Es piezvanīju, lai pateiktu, ka drīz atkal būšu brīvs.

-    Redz, kā, Mona sacīja bez kāda entuziasma. Priecājos par tevi, Kari.

Galu galā tieši Karls pabeidza sarunu un palika sēžam uz gultas malas ar telefonu ļengani nokārtajā rokā.

Kāds kritiens no debesu augstumiem!

-    Par ko tu te īgņojies, Kalle? no gaiteņa jautāja Jespers.

Tas bija pats stulbākais, ko šis bālģīmis šobrīd varēja pateikt.

-    Tava māte un es šķirsimies, Karls atbildēja.

-    Jā, un tad?

-    Jā, un tad? Varbūt tas tev neko neizsaka, Jesper?

-    Nē, pie velna, kāda man tur daļa!

-    Tad es tev pateikšu, draugs. Tieši tāda daļa, ka tie divi tūkstoši kronu, ko tu pēdējos gadus katru mēnesi esi iebāzis kabatā, kopš šī brīža ir vēsture. Tāda daļa! Un Karls sasita plaukstas, lai tas zeņķis pats savām acīm varētu redzēt, kā kase aizveras.

Ironiskā kārtā parasti tik atjautīgais vientuļnieks nevarēja atrast nevienu lamuvārdu atbildes triecienam. Bet aizcirst visu, ko vien bija iespējams aizcirst ceļā caur māju, viņš tomēr varēja.

SAVĀ IZMISUMA KARLS nosprieda, ka tikpat labi var pārciest arī obligāto apciemojumu pie sievietes, kura drīz iegūs viņa bijušās sievasmātes statusu.

Viņš pamanīja, ka stāvlaukumā, atspiedies pret mašīnas durvīm, stāv vīrietis pelēkzilā uzvalkā, bet, ja neņem vērā to, ka viņš aizgrieza galvu, kad Karls gāja garām, viņš izskatījās gluži tāpat kā visi jaunie vīrieši, kas stāv un gaida, kad betona kastes izlaidis savas jaunavas uz mazu svētdienas amizieri. Turklāt Karlam viss bija vienalga, jo viņš taču bija pamodinājis to Rolfu un Mona piedevām bija atļāvusies par to sadusmoties. Cik zemiski!

Viņš aizbrauca piecpadsmit kilometru līdz Bakegordenai Bagsvērdā, nepievērsdams uzmanību ne satiksmei, ne dubļiem ceļa nomalē. Kad darbiniece ielaida viņu pansionātā, viņš tik tikko uzmeta sievietei skatienu.

-    Man jāapciemo Karla Alsinga, viņš īsi sacīja vēl vienai darbiniecei demences nodaļā.

-    Viņa guļ, darbiniece viņam atbildēja, un Karlam tas derēja.

-     Šobrīd viņa ir īsta sodība, turpināja stingrā būtne. Viņa smēķē istabiņā, lai gan lieliski zina, ka tas ir aizliegts, aizliegums ir spēkā visā pansionātā. Mēs nezinām, kur viņa ņem cigaretes, varbūt jūs zināt?

Karls apliecināja savu nevainību. Viņš te nebija ciemojies vairākus mēnešus.

-    Katrā ziņā mēs tikko konfiscējām viņai cigarešu paciņu. Tā patiešām ir problēma. Pasakiet, lai viņa iedzer savas nikotīna tabletes, kad uznāk vēlme uzsmēķēt. Tas vismaz nodarīs kaitējumu tikai viņas makam.

-     Es viņai to pateikšu, Karls sacīja, īsti neklausīdamies.

-    Labdien, Karla, viņš sveicināja sievasmāti, negaidīdams atbildi. Ilggadējā Kopenhāgenas naktsdzīves viesmīle gulēja uz dīvāna aizvērtām acīm, izslējusi kājas no kimono, kuru Karls gan bija redzējis iepriekš, bet nekad tik atvērtu.

-    A, mīļumiņ, sievasmāte pārsteidzoši ātri atbildēja un atvēra acis, tik koķeti mirkšķinādama plakstiņus, ka viņu nespētu atdarināt pat Bembijs.

-    Ē, es esmu Karls. Tavs znots.

-    Mans skaistais, brašais policists. Vai tu esi atnācis mani apciemot? Cik jauki!

Karls grasījās teikt, ka no šī brīža apciemos viņu regulārāk, bet, kā allaž, bija grūti iespraust kaut vārdiņu, jo šī sieviete taču bija iemācījusi Vigai runāt tik garus teikumus, ka bija jābrīnās, kā viņa nepaģībst no skābekļa trūkuma.

-    Vai gribi cigareti, Kari? viņa jautāja, no spilvena apakšas paņemdama paciņu Advokāt un vienreizējās lietošanas šķiltavas.

Viņa pārspīlēti profesionāli atvēra paciņu un piedāvāja Karlam cigareti.

-    Šeit nedrīkst smēķēt, Karla. Kur tu ņēmi cigaretes?

Karla paliecās pret viņu tā, ka kimono pavēra skatu arī uz ķermeņa augšējās daļas jaukumiem. Tas bija gandrīz par daudz vienā reizē.

-    Es sniedzu pakalpojumus dārzniekam, viņa sacīja un ar elkoni iegrūda Karlam sānos. Personiskus, tu taču saproti. Elkonis vēlvienreiz.

Bija grūti pateikt, vai vajadzētu pārmest krustu vai arī zemu paklanīties vecumdienu libido priekšā.

-    Jā, jā, es zinu, ka man jāatceras iedzert nikotīna tabletes, zinu.

Karla izņēma paciņu un ielika vienu tableti mutē.

-    Sākumā viņi deva man košļājamo gumiju, bet tas nelīdzēja. Gumija salīmēja zobu protēzes, un tās krita ārā, tāpēc tagad man dod tabletes.

Viņa izvilka no paciņas cigareti un aizsmēķēja. Un zini, Kari? Var lieliski košļāt tabletes un smēķēt reizē.

31 .nodaļa

Septembris, 1987

-    NĒ, PALDIES, MAN negaršo tēja, sacīja Vigo, kad Nete stāvēja pie galda un grasījās viņam to ieliet.

Viņa izbijusies pagriezās pret Vigo. Ko tagad?

-    Toties tasīte kafijas darītu brīnumus. Pēc pāris stundām vilcienā cilvēks ir gurdens un izslāpis.

Nete ieskatījās pulkstenī. Nolādēts, jau otrā reize, kad parādījās vēlme pēc kafijas. Kāpēc viņa nebija paredzējusi, ka tā var notikt? Viņa bija pieņēmusi, ka šajos laikos visi dzer tēju, tā jau bija tīrā apsēstība. Mežrozīšu tēja, zāļu tēja, piparmētru tēja, nebija tādu tēju, ko ļautiņi nestrēbtu, un tas bija labi, jo tēja nevainojami nomaskēja melno driģeni. Bet galu galā arī kafija tam derēja. Kāpēc viņa nebija veikalā paņēmusi Nescafe?

Nete pacēla rokas pie sejas un aizklāja muti, lai Vigo nedzirdētu, cik dziļa piepeši kļuva viņas elpa. Ko tagad? Viņai vienkārši nebija laika noskriet lejā uz Nerrebrogādi pēc kafijas pupiņām, uzvārīt ūdeni, pagatavot kafiju un ieliet tur driģenes pilienus.

-    Un klāt drusciņ piena, atskanēja balss no krēsla. Kuņģis vairs nav tik izturīgs kā agrāk, Vigo teica un iesmējās smieklus, kas savulaik bija likuši Netei viņam atdoties.

-    Vienu mirklīti, Nete sacīja un izsteidzās virtuvē, lai uzliktu vārīties ūdeni.

Viņa ātri atvēra pieliekamo un konstatēja, ka tur tiešām nebija nekāda veida kafijas, tad palūkojās lejup uz darbarīku kasti, atvēra vāku un skatījās uz āmuru.

Ja viņa izmantotu āmuru, vajadzētu sist stipri un litu asinis. Varbūt pat ļoti daudz asiņu, un to nevarēja pieļaut.

Tāpēc Nete ātri paņēma no virtuves galda savu naudas maku, atvēra ārdurvis un aizgāja pie kaimiņu durvīm.

Viņa drudžaini piezvanīja un skaitīja sekundes, bet mazais tibetietis rūca aiz durvīm. Protams, viņa varēja aptīt āmuru ar dvieli un iesist Vigo pa pakausi. Tas katrā ziņā liktu viņam zaudēt samaņu, un pēc tam viņa vienā mierā varētu ieliet Vigo mutē neatšķaidītu melnās driģenes koncentrātu.

Nete pamāja pie sevis. ŠI doma viņai nepatika, tomēr tā būs jādara. Taču brīdī, kad viņa pagriezās, lai dotos atpakaļ uz dzīvokli un tiktu ar to galā, aiz muguras atvērās durvis.

Patiesībā Nete nekad nebija īsti ievērojusi šo kaimiņieni, tomēr tagad, kad abas stāvēja viena otrai pretī, viņa pazina gurdās lūpas un skeptiskās acis aiz ļoti biezām brillēm.

Pagāja kāds mirklis, iekams Nete aptvēra, ka šī kaimiņiene nezina, kas viņa ir. Ļoti saprotami, jo viņas tikai pāris reižu bija sasveicinājušās kāpnēs, turklāt sieviete bija vājredzīga.

-    Atvainojiet, es esmu jūsu kaimiņiene Nete Hermansena, Nete sacīja, pievērsusi skatienu sunim, kas rūca kaimiņienei pie kājām. Man beidzās kafija, un mans ciemiņš te būs tikai īsu brīdi, tāpēc varbūt…

-    Manu kaimiņieni sauc Nete Rozena, sieviete teica aizdomu pilna. Tā rakstīts uz durvīm.

Nete dziļi ievilka elpu. Piedodiet. Hermansena ir mans pirmslaulību uzvārds, tagad mani atkal tā sauc. Tas ir rakstīts arī uz plāksnītes.

Kamēr kaimiņiene mirkli paliecās uz priekšu un aplūkoja pierādījumu uz durvīm, Nete pacēla uzacis, lai izskatītos uzticama un krietna, kādai jābūt īstai kaimiņienei. Taču iekšā izmisums plēsa viņu pušu.

-    Es, protams, samaksāšu, viņa sacīja, cenzdamās savaldīt elpu, atvēra maku un izvilka divdesmit kronu banknoti.

-    Diemžēl man nav kafijas, atteica kaimiņiene.

Nete mēģināja pasmaidīt, pateicās un pagriezās. Nu tad būs jāizmanto āmurs.

-    Bet man ir mazliet Nescafe, atskanēja balss viņai aiz muguras.

-    TŪLĪT NĀKŠU! NETE UZSAUCA no virtuves, liedama pienu mazā kanniņā.

-    Tev ir skaistas mājas, Nete, no virtuves durvju ailas atskanēja Vigo balss.

Nete gandrīz nometa kafijas tasīti, kad viņš pasniedzās pēc tās. Viņš to nekādā ziņā nedrīkstēja dabūt šobrīd. Tikai pēc tam, kad būs pielieta melnā driģene.

Nete cieši satvēra tasīti un aizspraucās viņam garām.

-    Nē, ļauj man. Nāc un apsēdies, viņa sacīja. Mums daudz kas jānokārto, pirms ieradīsies advokāts.

Nete dzirdēja, kā viņš velkas nopakaļ, un juta, kā viss iekšā salecas, kad Vigo noliecās pie durvju apakšējās eņģes un taustīja kaut ko tur iesprūdušu. Nete tūlīt saprata, kas tas ir. Drēbes gabals. Ļoti spīdīgs un zilraibs. Tātad tur bija uzrāvusies Tages žakete.

-    Kas tas varētu būt? Vigo smaidīdams jautāja un sniedza strēmeli viņai.

Nete viegli papurināja galvu un nolika piena kanniņu uz bufetes blakus pudelītei ar melnās driģenes ekstraktu. Divas sekundes, un tas bija ieliets kafijā, pienu varēja pieliet pēc tam.

-    Vai tu dzersi ar cukuru? Nete jautāja, pagriezdamās pret Vigo ar tasīti rokā.

Viņš stāvēja tikai soli no Netes. Vai tas tev kaut kur izplīsis?

Nete paspēra soli viņam pretim, izlikdamās, ka cenšas iedomāties, kas tas varētu būt.

Tad viņa viegli iesmējās. Apžēliņ, nē. Kurš gan varētu valkāt kaut ko tādu?

Vigo sarauca pieri, un Netei tas nepatika.

Tad viņš pagāja pret gaismu pie loga un atkal mirkli vēroja audumu. Mazliet pārāk ilgi un uzmanīgi.

Šajā mirklī kafijas tasīte Netei rokās sāka trīcēt.

Vigo pagriezās pret viņu, konstatēdams, kas izraisījis šo skaņu.

-    Tu liecies nervoza, Nete, Vigo sacīja, skatīdamies uz viņas roku. Vai kaut kas nav labi?

-    Nē taču. Kāpēc gan?

Nete nolika tasīti uz galdiņa blakus atzveltnes krēslam. Apsēdies, Vigo, mums jāparunā par iemeslu, kāpēc es tevi uzaicināju ierasties, un mums diemžēl nav daudz laika. Tikmēr dzer kafiju, un es tev pastāstīšu, kas notiks.

Vai viņš beidzot mitēsies prātot par to strēmeli?

Vigo skatījās uz viņu. Man šķiet, ka tu izskaties nevesela, Nete, vai tā ir? viņš jautāja, piešķiebis galvu, kamēr Nete norādīja, lai viņš apsēžas.

Vai tas tiešām bija tik skaidri redzams? Viņai jāuzmana savas reakcijas.

-    Atvaino, viņa sacīja. Bet, kā jau tu zini, es neesmu vesela.

-    Man ļoti žēl, Vigo bez līdzjūtības atteica un pasniedza viņai strēmeli. Paraugies! Vai tas neizskatās pēc gabala no krūšu kabatas? Kā gan šāds krūšu kabatas auduma gabals varēja ieķerties apakšējās eņģēs?

Nete paņēma audumu un aplūkoja. Ko lai viņa saka?

-    Man ir nojausma, kas tas varētu būt, un tas mani mulsina.

Nete paskatījās uz viņu mazliet par ātru. “Kas tagad notiks? Ko

viņš zina?” viņa domāja.

Vigo sarauca uzacis. Vai tu sajuties mazliet šokēta, Nete? Man šķiet, ka tā bija.

Viņš pasvārstīja audumu rokā, cieši pievērsis viņai skatienu, un rievas pierē kļuva dziļākas. Es šodien ierados pusstundu par agru, Nete, un tāpēc stāvēju lejā pie kastaņām un gaidīdams izsmēķēju pāris cigarešu. Un zini, kas notika?

Nete lēnām papurināja galvu, bet tas neizlīdzināja dziļās rievas Vigo pierē.

-    Es pamanīju, kā atskrēja resns vīrietis visneglītākajā uzvalkā, kādu jebkad esmu redzējis, un savā dzīvē tādus esmu redzējis ne vienu vien. Bet šis bija šūts tieši no šāda auduma. Diezgan raksturīgs audums, tev tā nešķiet? Un šis vīrs piezvanīja pa namruni. Vīrs, kas ģērbies šāda auduma uzvalkā. Vigo norādīja uz strēmeli Netes rokā. Vai tev nešķiet, ka tā ir dīvaina sagadīšanās, Nete?

Viņš pats apstiprinoši pamāja ar galvu, izsakot savu jautājumu. Tad viņa sejas izteiksme pārvērtās. Jau šajā mirklī Nete zināja, ka nākamais jautājums var kļūt liktenīgs.

-    Mums šodien bija jāierodas precīzi norādītajā laikā, un tu rakstīji: tas ir tāpēc, ka tev ir arī citas tikšanās. Es to iztulkoju tā, ka tu gaidi citus viesus. Tāpēc tagad es jautāju: vai vīrietis neglītajā uzvalkā nevarēja būt viens no viņiem? Un tādā gadījumā: kāpēc es neredzēju viņu izejam no mājas? Viņš taču neatrodas šeit?

Bija skaidrs, ka vismazākā saraušanās vai trīsas sniegs viņam atbildi, bet Nete tikai pasmaidīja, savaldīgi piecēlās, izgāja virtuvē, atvēra pieliekamo, noliecās pie darbarīku kastes un paņēma āmuru.

Viņa nepaguva aptīt to ar dvieli, kad Vigo jau stāvēja viņai aiz muguras un atkārtoja savu jautājumu.

Tas bija signāls. Nete plūstošā kustībā pagriezās un atvēzēja āmuru tā, ka tas precīzi trāpīja Vigo deniņos ar skaļu knakšķi.

Viņš saļima kā lupata, pilnīgi bez dzīvības. Arī asiņu nebija daudz. Kad Nete konstatēja, ka viņš vēl elpo, viņa aizgāja pie galdiņa un paņēma kafiju.

Vigo viegli ieklepojās, kad Nete atvēra viņa muti un ielēja tur silto šķidrumu. Bet ilgi viņš vairs neklepoja.

Nete mirkli stāvēja un vēroja viņu. Ja Vigo nebūtu bijis šajā pasaulē, viss būtu varējis izvērsties citādi.

Bet tagad viņa vairs nebija.

KAUNS UN RIEBUMS par to, ko viņa bija redzējusi tonakt “Brīvībā”, nomāca tik ļoti, ka Nete pēdīgi vairs nespēja to noslēpt.

Rita pāris reižu pajautāja, kas viņai kaiš, bet Nete izvairījās. Tikai tumsā zem segas, kad Nete tikko laidās miegā, starp viņām nodibinājās kontakts. Tāds kontakts, kādu Rita pieprasīja par viņu draudzību.

It kā Netei šī draudzība vispār vēl būtu nepieciešama.

Viņu nodeva viens vienīgs skatiens kaušanas laikā.

Dažas lauka meitenes kombinezonos tikko bija atvilkušas cūku no aploka uz pagalmu pie kāvēja, un Rita iznāca no veļas mazgātavas, lai piedalītos izpriecā. Nete bija izgājusi no šūšanas darbnīcas, lai brīdi ieelpotu svaigu gaisu, kad Rita pamanīja viņas klātbūtni un pagrieza galvu, abu skatieni sastapās pār kviecošo dzīvnieku.

Neti bija nomākusi šūšanas darbnīcas gaisotne. Tā bija viena no dienām, kad asaras krājās kaklā un ilgas pēc citas dzīves radīja sarūgtinājumu. Tāpēc skatiens, ko viņa uzmeta Ritai, bija nepārdomāts. Bet skatiens, ko Rita raidīja pretī, bija modrības un neuzticības pilns.

-    Tagad tu pateiksi, kas par vainu! Rita iesaucās viņu istabiņā tajā pašā vakarā.

-    Tu kniebies par cigaretēm, es pati redzēju. Un es zinu, kā tu izmanto šo. Nete pabāza roku zem Ritas matrača un izvilka metāla gabaliņu, kas apturēja signalizācijas ierīci durvju aplodā.

Ja Rita vispār varēja piedzīvot šoku, tad tas notika tagad. Ja es dzirdēšu, ka tu par to izpļāpājies, tad vaino sevi. Viņa pacēla pret Neti rādītājpirkstu. Ja tu mani kādreiz nodosi vai atstāsi ķezā, tad nožēlosi to visu atlikušo dzīvi, saprati? viņa sacīja, acīm zibsnījot.

Un tā tas palika.

Vēlāk Rita piepildīja savus draudus dzīvē, un abām sekas bija briesmīgas. Pēc tam pagāja vairāk nekā ceturtdaļgadsimta, līdz Nete atriebās, bet Rita un Vigo miruši sēdēja hermētiskajā istabā.

Katrs ar savu auklu ap vidu un acīm bez bijušā midzuma.

32 .nodaļa

Novembris, 2010

KOPŠ TIE ABI POLICISTI bija tikušies ar Herbertu Senderskovu, Mīi Nērvigu un Luisu Petersonu, viss bija sācis iet pilnīgi aplamā virzienā. Daudzu gadu gaitā rūpīgi austo drošības tīklu tagad noārdīja krietni ātrāk, nekā Kurts Vads to vispār uzskatīja par iespējamu.

Kurts vienmēr bija zinājis, ka viņa aktivitātes prasa piesardzibu un diskrēciju, tāpēc allaž bija pilnīgi pārliecināts līdzko parādītos kādi draudi, viņam un viņa ļaudīm būtu tīrais nieks apturēt tos jau iedīglī. Tomēr viņš nebija varējis iztēloties, ka pakausī elpos sen aizgājusī pagātne.

Bet ko tie izmeklētāji īsti gribēja? Herberts Senderskovs bija stāstījis kaut ko par pazudušiem cilvēkiem. Kāpēc viņš nebija kārtīgi iztaujājis Herbertu par šo punktu, kamēr vēl bija tāda iespēja? Vai tā bija demences pazīme? Cerams, ka ne.

Un tagad Herberts un Mīe bija kā ūdenī iekrituši. Herberts nebija atsūtījis nevienu vienīgu fotogrāfiju no vietas, kur atradās, kā Kurts viņam bija pavēlējis, un tas varēja nozīmēt tikai vienu.

Galu galā Kurtam būtu vajadzējis to paredzēt. Zināt, ka tam smieklīgajam kantoristam Herbertam nepietiks dūšas izdarīt nepieciešamo, kad tas būs vajadzīgs.

Viņš apturēja domu plūsmu un papurināja galvu. Jau atkal viņš bija ļāvis domām vaļu. Agrāk tā nebija. Viņam jāuzmanās. Jo kurš tad galu galā bija teicis, ka Herbertam nepietiks dūšas Mīi nogalināt? Bija taču tik daudz citu veidu, kā uz visiem laikiem atbrīvoties

no problēmas, ne tikai viņa ieteiktais. Varbūt kādu dienu Herberta un Mies satrūdējušos līķus roku rokā atradīs kādā ceļmalas grāvī. Vai tad pašnāvība nebija labākais risinājums viņu gadījumā? Katrā ziņā tā nebija sveša doma Kurtam pašam, un nepavisam ne, ja šis haoss galvenokārt saistītos ar viņa personu. Tādā gadījumā viņš zināja lieliskus un nesāpīgus paņēmienus, kā pamest šo pasauli.

Un kas par to? Viņš taču bija vecs, bet Beāte slima. Viņa dēli labi iekārtojušies un brīvi cilvēki. Vai tad galvenais nebija “Tīrās līnijas”? Tikt galā ar izlaidību un deģenerāciju, kas apdraudēja dāņu sabiedrību. Vai tad partija nebija viņa mūža darbs? Partija un Slepenā cīņa.

Nē, viņam jāsargā šīs vērtības to īso laiku, kas vēl atlicis. Redzēt mūža darbu sabrūkam drupās nozīmētu gluži vai nebūt eksistējušam. Tāpat kā pamest šo pasauli bez bērniem vai neatstājot nekādas pēdas. Visu šo gadu vīzijas un idejas būtu veltīgas. Šādu domu Kurts nespēja paciest, un tas viņam lika gatavoties cīņai. Nekādi līdzekļi nebija par skarbu, lai neļautu izmeklēšanai aizšķērsot “Tīro līniju” ceļu uz folketingu. Nekādi.

Tieši tāpēc Kurts ķērās pie lietas un aizsāka īsziņu ķēdi, kas uzdeva Slepenās cīņas locekļiem izpildīt lēmumu, kurš pieņemts sapulcē pēc kongresa: viss jāsadedzina! Slimības vēstures, nosūtījumi un sarakste. Viss! Piecdesmit gadu darba dokumentiem jāizkūp gaisā šajā pašā dienā.

Par saviem arhīviem Kurts Vads nebaidījās. Tie atradās drošībā seifā saimniecības ēkā. Kad viņš būs miris, Mikēlam paliks instrukcijas, kas ar tiem darāms. Par to viņš bija parūpējies.

“Labi, ka uzsāku to dedzināšanu,” viņš nodomāja vēlāk sestdienas pēcpusdienā, kad iezvanījās mājas telefons.

Tas bija Kaspersens.

-    Es runāju ar mūsu kontaktpersonu Centra iecirknī. Man ir informācija par abiem policistiem, kas bija pie Nērvigas, un tā nav īpaši uzmundrinoša.

Viņš pastāstīja, ka komisārs Karls Mērks un viņa palīgs Hafezs el Asads ir saistīti ar tā saukto Q nodaļu Policijas pārvaldē. Pēdējais acīmredzot nav mācījies par policistu, toties viņam piemīt ārkārtīgi laba intuīcija, par kuru jau runā Kopenhāgenas policijas aprindās.

Kurts pašūpoja galvu. Arābs! Ak kungs, kā viņam riebās doma, ka krāsainais varētu urķēties viņa lietās. Jau tas vien!

-     Mūsu kontaktpersona stāsta, ka šī Q nodaļa ar neglīto apzīmējumu “Nodaļa īpašas nozīmes lietām” var būt ļoti nopietns drauds. Lai gan mūsu kontaktpersonai nepatīk to atzīt, viņi savā darbā ir krietni efektīvāki par daudzām citām nodalām. Toties labā ziņa ir tā, ka viņi strādā paši uz savu roku, tāpēc neviena cita nodaļa, visticamāk, nav iepazinusies ar viņu šībrīža darbu.

Vairākas ziņas šajā raksturojumā padarīja Kurtu Vadu neparasti modru un domīgu. It īpaši fakts, ka Q nodaļas specialitāte acīmredzot bija uzrakt no pagātnes visādus mēslus.

Kaspersens pastāstīja, ka esot apjautājies, cik ievainojami abi vīri varētu būt, un viņu kontaktpersona pieminējusi, ka šim Karlam Merkam esot ļoti aktuāla un nejauka lieta, kas ļaunākajā gadījumā varētu nozīmēt atstādināšanu no amata, taču šobrīd tā atrodoties ļoti kompetentās rokās, tāpēc ar to nebūtu viegli manipulēt. Un, ja arī tas izdotos, tad atstādināšana prasītu vismaz nedēļu, bet tik daudz laika viņiem nebija. Varbūt varētu parakņāties Hafeza el Asada nodarbināšanas nosacījumos un tur kaut ko atrast, bet arī tas prasītu laiku. Un atkal: laika taču nebija!

Diemžēl Kaspersenam bija taisnība. Ja viņiem jārīkojas, tad tūlīt.

-    Palūdz kontaktpersonu atsūtīt man to kruķu fotogrāfijas, Kaspersen, Kurts pabeidza sarunu.

VIŅŠ TIKKO BIJA ATVĒRIS e-pasta vēstuli un tagad pētīja abu vīriešu sejas. Vīri greizi smaidīja, it kā fotogrāfs būtu pateicis kādu asprātību, bet tā jau varēja būt arī vienkārši augstprātība. Viņi bija ļoti atšķirīgi, kā nakts un diena. Abi diezgan nenosakāma vecuma, Karls Mērks šķita vecāks par savu palīgu, taču ar arābiem jau nekad nevarēja skaidri zināt.

-    Āksti, jums mūs neapturēt! Kurts sacīja, uzsizdams ar plaukstu pa ekrānu tieši mirklī, kad iezvanījās viņa mobilais telefons.

Tas bija viņa šoferis.

-    Jā, Mikēl, vai dabūji Nērviga kartotēku?

-    Baidos, ka ne, Vada kungs.

Kurts sarauca uzacis. Ko tas nozīmē?

-      Mani apsteidza divi vīrieši tumšzilā Peugeot 607. Es nebrīnītos, ja viņi būtu no policijas. Tādus jau pazīst pēc gaitas.

Kurts papurināja galvu. Nē, tas vienkārši nevarēja būt, tā nedrīkstēja notikt. Vai tur bija arābs un baltais vīrietis? viņš jautāja, jau zinādams atbildi.

-     Šķiet, ka jā.

-    Apraksti viņus!

Kurts Vads sekoja sejas vaibstiem monitorā, kamēr Mikēls tos raksturoja. Šim Mikēlam bija vērīga acs. Un tā bija katastrofa, jo viss sakrita.

-    Cik daudz viņi paņēma?

-     Es nezinu. Bet katrā ziņā četri kartotēku skapji, ko jūs man aprakstījāt, bija pilnīgi tukši.

Tās bija briesmīgas ziņas.

-     Labi, Mikēl. Mums kaut kā jādabū tie atpakaļ. Un, ja to nevarēs izdarīt, tad jāaizvāc tie abi no zemes virsas, saprati?

-    Jā, es likšu puišiem sagatavoties.

-     Labi. Noskaidro, kur tie kruķi dzīvo, un liec viņus novērot visu diennakti, lai varam rīkoties, kad radīsies izdevība. Jūs zvanīsiet man, lai saņemtu atļauju, kad pienāks laiks. Vai esam vienojušies?

KASPERSENS IERADĀS PIE KURTA pēc pāris stundām, un Kurts nekad nebija redzējis viņu tik nervozu. Advokāts, kurš nepazina sirdsapziņas pārmetumus un ne mirkli nevilcinājās paņemt nabaga piecu bērnu mātes pēdējo piecdesmitnieku, lai atdotu to viņas vardarbīgajam bijušajam vīram.

-     Diemžēl, kamēr Mīe Nērviga un Herberts Senderskovs paši nebūs šeit, lai uzrakstītu iesniegumu policijai, būs ļoti grūti atgūt nozagto arhīvu, Kurt. Mikēls taču šo noziegumu nenofotografeja?

-    Nē, viņš ieradās par vēlu. Citādi taču viņš būtu materiālus atvedis, vai ne?

-    Un kaimiņiene? Vai viņa neko nevarēja pastāstīt?

-     Nē, tikai to, ka bijuši divi policisti no Kopenhāgenas. Bet kaimiņiene, protams, varēs viņus identificēt, ja lieta nonāks tik tālu. Viņi taču gluži nesaplūst ar apkārtni, cik redzu.

-     Noteikti ne. Bet, pirms mēs tiksim līdz atgūšanai, materiāli noteikti būs nozuduši dziļi Policijas pārvaldes dzīlēs, par to vari būt drošs. Mums nav tiešu pierādījumu, ka zaglēni ir viņi.

-     Pirkstu nospiedumi?

-    Noteikti ne. Viņi iepriekšējā dienā bija Nērvigu mājās pavisam likumīgā sakarā. Diemžēl vēl nav pienācis laiks, kad mēs varētu noteikt precīzu nospiedumu atstāšanas bridi.

-     Bet tad jau izeja ir mazliet dramatiskāka, nekā vēlams. Esmu iedarbinājis mehānismu. Tikai jādod signāls.

-    Vai tu domā, ka vajadzēs nogalināt, Kurt? Hdā gadījumā baidos, ka vairs nepiedalos šajā sarunā.

-     Mieru, Kaspersen, es tevi nejaukšu tur iekšā. Bet tev jāsaprot, ka turpmākie notikumi var izvērsties vardarbīgi un tev droši vien būs jāpārņem vadība.

-     Ko tu ar to domā?

-      To, ko saku. Ja tas beigsies tā, kā ļoti labi var iztēloties, tad tev būs politiska partija un pārvaldāms mantojums Brendbīestervejā, saprati? Nepaliks nekādu pēdu, un ar to es domāju, ka mani nevarēs izsaukt uz nopratināšanu, ja aizies tik tālu. Alea jacta est [2]

-     Dievs pasarg, Kurt! Vispirms pacentīsimies dabūt rokā arhīvu, labi? Kaspersens atteica. Viņš ievēroja advokātu zelta likumu: kas nav apspriests sīkāk, tas vispār nav pateikts. Es sazināšos ar mūsu kontaktpersonu Centra iecirknī. Mums jāpieņem, ka mapes šobrīd ir Policijas pārvaldē. Pēc manām ziņām, Q nodaļa atrodas pagrabā un naktī tur neviena nav, tad jau mūsu vīram būtu samērā vienkārši tikt pie Nērviga arhīva.

Kurts viņu uzlūkoja ar atvieglojumu. Ja vien tā varētu notikt, viņi atkal būtu zirgā.

Šajā noskaņojumā viņam neizdevās pabūt ilgi, jo pēc brīža piezvanīja Vilfrīds Lenbergs un satrauktā balsī pavēstīja, ka tagad divi policisti ieradušies arī viņa mājās.

Kurts ieslēdza skaļruni, lai Kaspersens dzirdētu sarunu. Viņam arī daudz kas bija likts uz spēles.

-    Viņi vienkārši ieradās bez brīdinājuma. Un es tobrīd dedzināju papīrus. Ja nebūtu rīkojies ātri un iemetis papīrus ugunī, tad viss būtu pagalam. Uzmani tos divus, Kurt. Pirms tu paspēsi apskatīties, viņi piepeši ieradīsies arī pie tevis vai kāda cita frontes līnijā. Tev jānosūta mūsu cilvēkiem vēl viens brīdinājums.

-    Kāpēc viņi tur bija?

-    Man nav ne jausmas. Šķiet, viņi vienkārši gribēja mani nobiedēt. Un tas viņiem tiešām izdevās. Tagad viņi zina, ka kaut kas notiek.

-    Es tūlīt palaidīšu jaunu īsziņu ķēdi, sacīja Kaspersens un pagāja nostāk.

-    Viņi strādā pamatīgi, Kurt. Patiesībā liekas, ka policisti galvenokārt dzen pēdas tev, bet, tici man, viņi par visām iespējamām lietām zina vairāk, nekā vēlams. Konkrēti viņi neko daudz nepateica, tikai pieminēja Benefice un kādu Neti Hermansenu. Vai šis vārds tev kaut ko izsaka? Viņi gribēja braukt uz Nerrebro parunāt ar viņu. Droši vien jau ir ceļā.

Kurts paberzēja pieri. Piepeši gaiss šķita tik sauss.

-   Jā, es zinu, kas ir Nete Hermansena, un brīnos, ka viņa vēl ir dzīva, bet to jau var labot. Paskatīsimies, kas notiks tuvākajās divdesmit četrās stundās. Tomēr, ņemot vērā pēdējo, ko tu pieminēji, man šķiet, ka tev ir taisnība. Runa droši vien ir tikai par mani. Es nezinu, kāpēc, bet tas man arī nav jāzina.

-    Ko tu ar to gribi teikt? Tev taču būtu jāzina.

-    Es tikai domāju, ka viss beigsies, pirms mēs pagūsim atjēgties. Jūs gādājiet par “Tīrajām līnijām”, es gādāšu par pārējo.

Kad Kaspersens bija aizgājis, pēdējo notikumu nomākts, Kurts piezvanīja Mikēlam, lai pateiktu: ja viņi pasteigsies, tad var pagūt notvert abus policistus pie Peblinges Doseringas. Pēc tam viņus varētu izsekot no turienes.

Pēc pusotras stundas Mikēls atzvanīja un pavēstīja, ka viņi diemžēl nokavējuši, bet tagad viens vīrs dežurējot stāvvietā pie Merka mājas un Mērks esot atgriezies mājās. Toties Hafezs el Asads aizlaidies. Katrā ziņā dzīvoklis Heimdalsgādē, kuru viņš deklarējis Iedzīvotāju reģistrā, esot pilnīgi tukšs.

AGRI SVĒTDIENAS RĪTĀ Kurts izsauca dežurējošo ārstu. Beātes dziļās nopūtas un saraustītā elpa blakusgultā pēdējās stundās bija kļuvušas aizvien uzkrītošākas.

-    Jā, Kurt, sacīja ārsts, kuru Kurts pazina kā lielisku ģimenes ārstu Hvidovrē. Kā jau jūs pats profesionāli esat konstatējis un stāstījāt pa telefonu, arī es diemžēl baidos, ka jūsu sievai ir palicis pavisam maz laika. Sirds gluži vienkārši ir pagurusi, tāpēc tagad tas ir dienu vai, iespējams, pat stundu jautājums. Vai jūs pavisam droši zināt, ka negribat, lai izsaucu ātro palīdzību?

Kurts paraustīja plecus. Kāda tam jēga? viņš teica. Nē, es gribu palikt pie viņas līdz pēdējam, bet katrā ziņā paldies.

Kad viņi palika vieni, Kurts apgūlās blakus Beātei un taustījās pēc viņas rokas. Mazā plauksta, kas tik bieži bija glāstījusi viņa vaigu. Mazā, mīļā plauksta.

Viņš pār balkonu lūkojās uz austošo dienu un mirkli vēlējās, kaut ticētu Dievam. Tad viņš noskaitītu klusu lūgšanu savai mīļotajai pēdējās stundās. Pirms trim dienām viņš bija gatavs neizbēgamajam un gatavs pats pēc tam dzīvot tālāk. Tagad tā vairs nebija.

Kurts paskatījās uz miega zāļu pudelīti. Stipras, mazas un viegli norijamas. Tas prasītu tikai divdesmit sekundes. Viņš pasmaidīja pie sevis. Un vēl, protams, minūte, lai atnestu glāzi ūdens.

-    Kā tev šķiet, vai būtu labāk, ja es tās iedzertu tagad, mīlulīt? viņš čukstēja un saspieda Beātes plaukstu. Kaut viņa spētu atbildēt! Viņš jutās tik vientuļš.

Kurts maigi noglāstīja Beātes plānos matus. Cik bieži viņš tos bija apbrīnojis, kad Beāte ķemmējās pie spoguļa un mati gaismā mirdzēja. Tik ātri dzīve bija paskrējusi.

-    Ak, Beāte. Es mīlēju tevi no visas sirds. Tu biji un esi manas dzīves gaisma. Ja vēlreiz varētu izdzīvot dzīvi kopā ar tevi, es to darītu. Katru sekundi. Kaut tu spētu pamosties uz mazu mirklīti, lai es varētu tev to pateikt, mans mīļais, vislabākais draugs.

Tad viņš pagriezās pret Beāti un klusi piekļāvās vāri elpojošajam, izzūdošajam augumam. Visbrīnišķīgākajam, kādu jebkad redzējis.

BIJA GANDRĪZ DIVPADSMIT, kad Kurts pamodās. Pakausī bija iedziedājies signāls.

Viņš mazliet pacēla galvu un bez atvieglojuma konstatēja, ka Beātes krūškurvis joprojām viegli cilājas. Vai viņa nevarētu vienkārši nomirt, lai viņš nav spiests uz to skatīties?

Kurts papurināja galvu par savu domu.

“Tev jāsaņemas, Kurt,” viņš nodomāja. Lai būtu kā būdams, Beāte nedrīkstēja nomirt viena, vienkārši nedrīkstēja.

Viņš palūkojās ārā pa balkona durvīm. Ārpusē valdīja novembra pelēcība, un vējš svilpoja plūmju kailajos zaros.

“Šī nav laba diena,” viņš nosprieda un pasniedzās pēc abiem mobilajiem telefoniem. Kas viņu bija pamodinājis?

Telefonos nebija ziņu, bet tad viņš uzspieda uz mājas telefona displeja un ieraudzīja numuru, ko uzreiz nepazina.

Ar vienu pirksta kustību viņš aktivizēja atzvanīšanas funkciju un jau pēc pāris sekundēm saprata, ka nevajadzēja to darīt.

-    Sērens Brands, līnijas otrā galā atskanēja balss, kuru viņam nebija vēlēšanās dzirdēt.

-    Mums nav par ko runāt, Kurts īsi atteica.

-    Domāju, ka ir gan. Es gribēju pajautāt, vai esat lasījis manu blogu par Hansa Kristiānā Dirmanda pašnāvību?

Puisis līnijas otrā galā brīdi klausījās, lai dzirdētu, vai saņems atbildi uz savu jautājumu, taču to nesagaidīja.

Nolādētais cūka un nolādētais internets!

-    Es runāju ar Dirmanda atraitni, žurnālists turpināja. Viņa ir lielā neizpratnē par vīra rīcību. Vai jums ir kādi komentāri?

-    Pilnīgi nekādu. Es to vīrieti tik tikko pazinu. Un paklausieties, man šobrīd ir bēdas. Mana sieva guļ uz nāves gultas. Vai jums būs pietiekami iejūtības, lai liktu mani mierā un mēs varētu parunāt citreiz?

-    Man ļoti žēl. Vēl man ir ienākusi informācija, ka jūs esat policijas redzeslokā saistībā ar kāda cilvēka pazušanas lietu. Bet šķiet, ka arī to jūs tagad nevarat komentēt, vai tā?

-    Pazušanas lietu? Kurtam nebija ne jausmas, ko tas nozīmē, bet šī bija jau otrā reize, kad viņš par to dzirdēja.

-     Nu, tas jau paliek starp jums un policiju. Bet es saprotu, ka viņi labprāt gribētu mainīties ar mani informācijā par Slepenās cīņas acīm redzami kriminālajām darbībām. Tāpēc uzdošu pēdējo jautājumu: vai jūs abi ar Vilfrīdu Lenbergu esat nolēmuši līdzīgas aktivitātes, piemēram, piespiedu abortus, ielikt arī “Tīro līniju” programmā?

-    Lūdzu, aiztaupiet man šādu apmelošanu. Es noteikti vērsīšos policijā, par to varat būt drošs. Un, ja jūs publicēsiet jebko bez dokumentācijas, es apsolu, ka tas jums izmaksās ļoti dārgi.

-    Labi. Dokumentācijas jau ir salasījies pietiekami, bet es pateicos par jūsu komentāriem. Vismaz kaut ko varēšu pierakstīt citātos.

Tad viņš nolika klausuli. Viņš nolika klausuli. Kurts bija pārskaities.

Par kādu dokumentāciju varēja būt runa? Vai ziņas par Nērviga nozagto kartotēku jau bija izplatījušās tik tālu? Tad tās nudien būs mazā draņķa Branda beigas.

Kurts paņēma savu drošo mobilo telefonu un nospieda Kaspersena numuru.

-    Kāda ir situācija pēc nakts apciemojuma pārvaldē, Kaspersen?

-    Baidos, ka tā nav laba. Mūsu vīrs tur iekļuva bez problēmām, bet, kad nokāpa pagrabā, viņu pamanīja tas Hafezs el Asads. Acīmredzot viņš tur nakšņo.

-    Velns! Kā tu domā, vai viņš apsargā kartotēku?

-    Baidos, ka jā.

-    Kāpēc tu nepiezvanīji un neizstāstīji, Kaspersen?

-    Es zvanīju, Kurt. Vairākas reizes priekšpusdienā. Ne uz to telefonu, no kura tu šobrīd runā. Uz otru mobilo.

-    Es šobrīd neizmantoju savu iPhone. Drošības dēļ.

-    Bet es zvanīju arī uz stacionāro telefonu.

Kurts pasniedzās un uzspieda uz displeja. Tiešām. Pirms sarunas ar Sērenu Brandu bija reģistrēti vairāki neatbildēti zvani. Kaspersens kopš pulksten astoņiem bija zvanījis ik pēc divdesmit minūtēm.

Vai viņš tiešām bija gulējis pie Beātes tik dziļā miegā? Un vai tā bija pēdējā reize viņu mūžā?

Kurts pārtrauca sarunu un apdomādamies skatījās uz Beāti.

Visiem trim jāpazūd, citas izejas nebija. Arābam, Karlam Merkam un Sērenam Brandam. Par Neti Hermansenu viņš izlems vēlāk. Viņa nebija tāda kalibra drauds kā pārējie.

Viņš nospieda Mikēla numuru drošajā telefonā.

-    Vai mēs varam sadzīt pēdas Sērenam Brandam?

-    Domāju gan. Šobrīd viņš uzturas vasarnīcā Hevē, piektajā ceļā.

-    Kā mēs to zinām?

-    Mēs to zinām tāpēc, ka paturam viņu acīs, kopš viņš sacēla traci kongresā.

Kurts pasmaidīja. Pirmo reizi šajā dienā.

-    Labi, Mikēl, ļoti labi. Un kā ar Kārlu Merku? Vai jūs pārzināt ari viņa gaitas?

-    Jā. Šobrīd viņš iet pa stāvlaukumu savā dzīvesvietā. Mūsu cilvēks viņu izseko, un viņš jau nu zina, kā tas jādara. Vecs Drošības dienesta darbinieks. Bet joprojām nezinu, kur ir arābs.

-    Es tev varu to pateikt. Viņš ir Policijas pārvaldes pagrabā. Tāpēc noliec vienu vīru pie pasta termināļa, lai viņš uzrauga, kad mūsu mērķis pametīs pārvaldi. Un, Mikēl?

-Jā?

-    Kad šonakt Karla Merka mājās visi gulēs, tur notiks nelaimes gadījums, saprati?

-    Ugunsgrēks?

-   Jā. Lai tas sākas virtuvē. Sprādziens un daudz dūmu. Un pasaki mūsu cilvēkiem, ka viņiem jātiek prom nemanītiem.

-    Tas droši vien būšu es.

-    Labi. Kārtīgi nomaskējies un ātri nozūdi.

-    Noteikti. Un kā ar Sērenu Brandu?

-    Vari uzrīdīt viņam savus suņus tūlīt pat.

33 .nodaļa

Novembris, 2010

KARLS PAMODĀS, KAD VIŅU kāds stipri sapurināja.

Viņš atvēra acis un neskaidri ieraudzīja kādu stāvu, kas bija noliecies pār viņu. Kad Karls gribēja piecelties, viņam noreiba galva un viņš piepeši neizskaidrojamā kārtā atradās uz grīdas blakus gultai. Kaut kas tiešām bija aplam, galīgi aplam.

Tad viņš izbrīnīts sajuta vēju velkam no atvērtā loga un saoda gāzes smaku.

-    Es pamodināju Jesperu! kāds uzsauca gaitenī. Viņš vemj, ko man darīt?

-    Pagriez viņu uz sāniem. Vai atvēri logu? sauca melnmatainais stāvs blakus Karlam.

Karls juta pliķus pa vaigiem. Kari, paskaties uz mani. Koncentrējies uz mani. Vai jūties labi?

Viņš pamāja ar galvu, lai gan nebija par to pārliecināts.

-    Mums jādabū tevi lejā, Kari. Te joprojām ir pārāk daudz gāzes. Vai vari paiet pats?

Karls lēnām piecēlās, izstreipuļoja gaitenī un tad vilkās lejā pa kāpnēm tas šķita kā garš, nebeidzams kritiens. Tikai tad, kad viņu apsēdināja uz krēsla pie atvērtajām dārza durvīm, apveidi un kontūras sāka iezīmēties skaidrāk un atgūt jēgu.

Viņš blenza uz Mortena draugu, kas stāvēja viņam blakus.

-    Kas, ellē? Karls šļupstēja. Vai tu vēl esi šeit? Tu te ievācies uz dzīvi?

-    Man šķiet, ka mums visiem par to būtu ļoti jāpriecājas, atskanēja sausa balss no Hārdija gultas puses.

Karls gurdi paskatījās uz gultu. Kas te notika?

Kāpnēs atskanēja dunoņa, un Mortens atvilka Jesperu. Puisis izskatījās krietni sliktāk nekā toreiz, kad pārradās pēc divu nedēļu uzdzīves maratona Kosā.

Mika norādīja uz virtuvi. Kāds ir bijis mājā ar ļoti ļauniem nolūkiem.

Karls ar pūlēm piecēlās un devās viņam līdzi.

Viņš tūlīt pamanīja uz grīdas lielo gāzes balonu; tas bija jaunais plastmasas balons. Katrā ziņā viņam tāda nebija, jo vecajiem dzeltenajiem pie gāzes grila dārzā nebija ne vainas. Un kāpēc tam bija šļūtenes gabals pie regulatora?

-    Kur tas radies? Karls jautāja, joprojām pārāk apdullis, lai atcerētos, kā sauc puisi, kas stāv viņam blakus.

-    Ap diviem naktī, kad es apraudzīju Hārdiju, tā te nebija, puisis atbildēja.

-    Hārdiju?

-   Jā, viņš stipri reaģēja uz vakardienas procedūru. Svīšana, galvassāpes. Tā ir laba zīme, ka viņš tik spēcīgi reaģē uz stimuliem. Un tas noteikti izglāba mūsu dzīvības.

-    Nē, to izdarīji tu, Mika! Hārdijs uzsauca no gultas.

Ak jā, tā viņu sauca. Mika.

-    Paskaidro, Karls sacīja ar policista instinktu autopilotā.

-    Kopš vakarvakara es apraudzīju Hārdiju ik pēc divām stundām. Un domāju to darīt vēl dienu vai divas, lai varu precīzi novērot, kas ar viņu notiek. Pirms pusstundas iezvanījās mans pulkstenis, un es pamodos, ļoti skaidri sajuzdams pagrabā gāzes smaku, bet pirmajā stāvā tā mani gandrīz nogāza no kājām. Es aiztaisīju gāzes balonu, atvēru logus un tad pamanīju, ka uz plīts stāv kūpošs katliņš. Ieskatījies uzmanīgāk, ieraudzīju tā dibenā mazliet olīveļļas, bet citādi katliņš bija sauss un tajā atradās apdedzis papīra dvieļa gabals. Papīrs dūmoja.

Mika norādīja uz virtuves logu. Es zibenīgi izmetu to ārā. Ja būtu atnācis tikai mirkli vēlāk, papīrs būtu uzliesmojis.

KARLS PAMĀJA AR GALVU savam kolēģim Erlingam Holmam no Ugunsgrēku nodaļas. Stingri ņemot, tā nebija viņa joma un viņa lieta, taču Karls negribēja iejaukt Hilleredas policiju, un Erlings dzīvoja tikai piecus kilometrus tālāk Lingē.

-    Velnišķīgi gudri izdomāts, Kari. Divdesmit trīsdesmit sekundes vēlāk, un papīrs būtu pilnās liesmās un aizdedzinātu gāzi. Turklāt, cik redzu no balona svara, izplūdis ir diezgan daudz. Ar lielo regulatoru un resno šļūteni, tas, manuprāt, būtu aizņēmis tikai divdesmit minūtes. Erlings pašūpoja galvu. Tāpēc vainīgais nav uzlicis kastroli uz pilnas uguns. Viņš cerēja, ka visa māja būs piepildījusies ar gāzi, pirms izcelsies liesmas.

-    Nav grūti iedomāties, kas tādā gadījumā notiktu, vai ne?

-    Jā, tad Q nodaļai būtu jāmeklē jauns priekšnieks.

-    Liels sprādziens?

-    Jā un nē. Taču noteikti efektīvs, visas telpas un visa iedzīve aizdegtos uzreiz.

-Jā, bet Jespers, Hārdijs un es taču jau būtu nomiruši no saindēšanās.

-    Diezin vai. Gāze nav indīga tādā veidā. Bet galvassāpes var dabūt vienmēr. Erlings iesmējās. Ugunsgrēku tehniķiem bija ērmota humora izjūta. Jūs sadegtu vienā mirklī, bet tie no pagraba nevarētu izkļūt ārā, un visvelnišķīgākais ir tas, ka tehniķi, visticamāk, nevarētu pierādīt, ka ugunsgrēkam ir bijis krimināls cēlonis. Mēs noteikti būtu lokalizējuši uguns avotu līdz gāzes balona un kastroļa kombinācijai, taču tikpat labi tas varētu būt nelaimes gadījums. Nevērības rezultāts, kā to bieži redz šajos grilu popularitātes laikos. Godīgi sakot, es domāju, ka noziedznieks būtu izsprucis sveikā.

-    Tas nu gan nenotiks.

-    Vai tev ir kāda nojausma, kurš to varētu būt izdarījis, Kari?

-Jā. Kāds ar mūķīzeri. Ruko slēdzenē ir mazas skrambiņas. Vairāk es neko nezinu.

-    Aizdomas?

-    Nu, tādu jau nekad netrūkst.

Karls pateicās Erlingam un pārliecinājās, ka visi mājā jūtas labi, pirms ātri apstaigāja kaimiņus, lai apjautātos, vai viņi nav kaut ko redzējuši. Lielākā daļa bija mazliet aizkaitināti un samiegojušies, un kurš gan tāds nebūtu pulksten piecos no rīta? Bet citādi visi bija pārbiedēti un izteica līdzjūtību. Diemžēl nevarēja palīdzēt nevienu identificēt.

NEPAGĀJA NE STUNDA, kad atskrēja Viga briesmīgi izspūrušiem matiem, un viņai pakaļ negribīgi vilkās Gurkamals ar turbānu galvā, baltiem zobiem un milzīgu bārdu.

-    Ak Dievs! Viga elsa. Jesperam taču nekas nav noticis?

-    Nē, viņš tikai ir izvēmies gan dīvānā, gan uz Hārdija gultas un vēl pirmo reizi pa ilgiem laikiem izsūdzējis savas bēdas mātei.

-    Ak kungs, nabadziņš! Ne vārda par Karla stāvokli. Tad jau atšķirība starp gandrīz bijušo vīru un dēlu bija iezīmēta.

Karls dzirdēja viņu čivinām ar savu pēcnācēju, kad pie durvīm piezvanīja.

-   Ja tur nāk tas nelietis ar vēl vienu gāzes balonu, iesaucās Hārdijs, tad pasaki, ka mums vēl ir mazliet palicis vecajā! Lai pienāk nākamnedēļ.

“Ko tas Mika ar viņu ir izdarījis?” Karls nodomāja un atvēra ārdurvis.

Meitene, kas stāvēja viņa priekšā, bija bāla no negulēšanas, ar zili sarkaniem lokiem zem acīm, riņķīti lūpā un, augstākais, sešpadsmit gadus veca.

-    Sveiki, viņa sacīja, pār plecu norādot uz kaimiņa Kenna māju un visu laiku dīdoties aiz mulsuma. Es esmu Pētera draudzene, un mēs bijām uz ballīti jauniešu klubā, tāpēc man vajadzēja pārnakšņot pie viņa, jo es dzīvoju Blovstredā un autobusi tik vēlu neiet. Mēs atnācām mājās pirms dažām stundām, un vēlāk pie mums pagrabā ienāca Kenns, kad jūs bijāt iegriezies pajautāt, vai nakti jūsu mājas tuvumā neviens nav redzējis neko dīvainu. Un tad viņš mums pastāstīja, kas noticis, un mēs teicām, ka kaut ko redzējām, kad nācām mājās, un tad Kenns gribēja, lai es atnāku jums to pastāstīt.

Karls pacēla uzacis. Ar šitādu vārdu repertuāru viņa laikam nemaz nebija tik miegaina.

-    Labi. Pastāsti, ko tu redzēji!

-    Es redzēju pie jūsu durvīm vīrieti, kad mēs gājām garām. Pajautāju Pēteram, vai viņš vīrieti pazīst, bet viņš bija pārāk aizņemts ar citām lietām. Meitene iespurcās.

Karls neatlaidās. Kā viņš izskatījās? Vai tu to ievēroji?

-Jā, viņš taču stāvēja pie durvīm, kur ir loti gaišs. Izskatījās, ka viņš darbojas ap atslēgu, bet nepagriezās, tāpēc es neredzēju viņu no priekšpuses.

Karls juta, kā viņa pleci noslīgst par dažiem grādiem.

-    Vīrietis bija diezgan garš un tāds ar labu augumu, cik nu varēja redzēt, un viņam bija ļoti tumšas drēbes. Mētelis vai liela vējjaka, vai kaut kas tamlīdzīgs. Un vēl viņam bija melna cepure tāpat kā Pēteram. Bet zem cepures es redzēju ļoti gaišus matus. Tie bija gandrīz balti. Un viņam blakus bija balons vai kaut kas tamlīdzīgs.

“Ļoti gaišus matus,” meitene teica, un tas bija viss, bet ar to gandrīz pietika. Ja Karlam bija taisnība, tad Kurta Vada loti gaišmatainajam rokaspuisim, kuru viņš bija redzējis Halsskovā, bez furgona vadīšanas piemita vēl arī citi talanti.

-    Paldies! Karls sacīja. Tu esi ļoti vērīga un man ļoti palīdzēji. Labi, ka atnāci.

Meitene atkal mulsi pamīņājās.

-    Varbūt tu arī redzēji, vai viņam bija cimdi?

-    Ak jā, meitene atbildēja un mitējās trīties. Patiešām. Viņam bija cimdi. Tādi ar caurumiem pie pirkstu kauliņiem.

Karls pamāja ar galvu. Tātad kolēģiem nebūs jāmeklē pirkstu nospiedumi uz balona. Palika tikai jautājums, vai varētu lokalizēt īpašo regulatoru, bet par to nu viņš stipri šaubījās, tādu apritē bija ne mazums.

-    Ja te viss ir kārtībā, es braukšu uz pārvaldi, Karls pēc mirkļa teica dzīvojamā istabā, bet Viga viņu apturēja.

-    Vispirms paraksties šeit. Viena kopija būs tev, otra apgabala pašvaldībai, bet trešā man, viņa sacīja un nolika visas trīs lapas uz virtuves galda. Tur bija rakstīts “Vienošanās par mantas sadali”.

Karls to ātri pārlasīja. Tieši tas, ko viņi bija norunājuši iepriekšējā dienā. Tātad no šī darbiņa viņš būs ticis vaļā.

-     Lieliski, Viga. Tu tiešām esi pierakstījusi visu. Nauda, mātes apciemošana un viss pārējais. Varas iestādes noteikti priecāsies dzirdēt, ka tu šajā saistībā dod man astoņu nedēļu atvaļinājumu gadā. Ļoti dāsni. Karls dzēlīgi iesmējās un parakstījās blakus Vigas ķeburam.

-    Un vēl šķiršanās pieteikums, viņa teica un pastūma Karlam vēl vienu oficiālu dokumentu. Arī tas saņēma viņa parakstu.

-    Paldies, bijušais mīļākais. Viņa gandrīz iešņukstējās.

Tas bija jauki teikts, tomēr “mīļākais” lika viņam domāt par Monas Rolfu, un tas nepavisam nebija vēlams. Ar vilšanos būs grūti samierināties, jo Mona nebija gluži kura katra. Tas prasīs laiku.

Karls klusībā nosprauslājās. Viga viņu nosauca par “bijušo mīļāko”. Vai tas nebija lieks atvadu salūts pēc tik vētrainas un eksotiskas laulības kā viņiem abiem?

Viņš atdeva papīrus Gurkamalam, kas smaidīja, klanījās un kā pēc komandas sniedza viņam roku.

-    Paldies par sievu, viņš sacīja ar ērmotu izrunu. Darījums nu bija nokārtots.

Viga smaidīja. Un, kad nu papīri ir kārtībā, es varu tev pastāstīt, ka nākamnedēļ ievācos pie Gurkamala viņa veikalā.

-    Ceru, ka tur būs siltāk nekā dārza mājā, Karls atteica.

-    Jo vakarvakarā es pārdevu dārza māju par sešsimt tūkstošiem un esmu nolēmusi paturēt sev pēdējos simt tūkstošus, kas pārsniedza līgumā ierakstīto mājas cenu. Ko tu par to saki?

Karls bija mēms. Tad jau Gurkamals tiešām bija iemācījis viņai taisīt biznesu ātrāk, nekā kamielis spēj paskriet, ja izteiktos Asada terminoloģijā.

-    LABI, KA SASKRĒJĀMIES, Kari, rotondas kāpnēs sacīja Laursens. Vai tu, lūdzu, neuznāktu augšā?

-    Jā, bet es gāju pie Markusa.

-    Es tieši nāku no Jakobsena kabineta, viņš bija pasūtījis ēdienu. Viņam ir sapulce. Vai citādi iet labi, Kari? Laursens jautāja ceļā uz augšstāvu.

-    Lieliski. Atskaitot to, ka ir pirmdiena, mana bijusī sieva ir mani aptīrījusi, mana mīļotā kniebjas ar citu, visi mājas iemītnieki saindējās ar gāzi, mana māja naktī gandrīz uzsprāga un vēl ir visi šie sūdi pārvaldē, man iet labi. Katrā ziņā man vairs nav caurejas.

-Jauki, atteica Laursens, atrazdamies dažus pakāpienus priekšā. Viņš nebija dzirdējis itin neko.

-    Tagad paklausies, viņš sacīja, kad abi sēdēja virtuves dibentelpā starp ledusskapjiem un visām iespējamām izejvielām. Naglotāja lieta ir pavirzījusies uz priekšu. Fotogrāfija, kurā esi tu, Ankers un tas noslepkavotais, ir izanalizēta visās iespējamās vietās, un es varu tevi nomierināt: lielākā daļa uzskata, ka tas ir digitāls vairāku fotogrāfiju apvienojums.

-    Protams, es taču visu laiku to teicu. Tā ir sazvērestība. Varbūt reiz esmu kādam traucējis. Tu jau zini, cik atriebīgi var kļūt tie bandīti, kurus dabūjam savos nagos. Daži gadiem ilgi cietumā perina atriebību, tāpēc reizēm tā notiek. Katrā ziņā es nepazīstu to Pītu Bosvelu, kuru viņi mēģina man piešūt.

Laursens pamāja ar galvu. Fotogrāfija ir pavisam bez pustoņu punktiem. Itin kā visas sīkākās sastāvdaļas būtu pilnīgi saplūdušas kopā. Es nekad vēl neesmu redzējis neko līdzīgu.

-    Ko tas nozīmē?

-    Tas nozīmē, ka iespējamās pārejas starp savienotajām fotogrāfijām nevar redzēt. Tur var būt vairākas fotogrāfijas, kas saliktas kopā un tad bezgalīgi pārfotografētas, piemēram, ar polaroīda kameru, bet polaroīda fotogrāfija beigās ir pārfotografēta ar analogo kameru, un filmiņa ir attīstīta. Bet tā var būt ari pēc skenēšanas izpludināta fotogrāfiju apstrādes programmā un tad izdrukāta uz fotopapīra. Mēs to nezinām. Mēs nevaram identificēt papīra izcelsmi.

-     Manās ausīs tā ir pilnīga ķīniešu ābece.

-    Mūsdienās taču pastāv daudz iespēju. Vai, pareizāk sakot, pastāvēja pirms pāris gadiem, kad Pīts Bosvels vēl bija dzīvo rindās.

-    Bet tad jau viss ir labi, vai ne?

-    Njā, tieši tāpēc es tevi te atvedu. Laursens pasniedza Karlam alu, no kura viņš atteicās. Vēl jau nav nekāda slēdziena, un, taisnību sakot, ne visi tehniskajā nodaļā domā, ka fotogrāfija nav autentiska. Viss, ko es teicu, patiesībā neko nepierāda, tikai to, ka tas ir dīvaini. Tomēr lielākā daļa spriež: kāds ir mēģinājis noslēpt, ka fotogrāfija salikta kopā no vairākām citām.

-    Un ko tas nozīmē? Vai viņi joprojām domā mani apsūdzēt? Vai tu mani mēģini brīdināt par atstādināšanu?

-     Nē. Es mēģinu pateikt, ka tas prasīs laiku. Bet domāju, ka Terje labāk paskaidros pats. Laursens norādīja uz ēdnīcu.

-    Vai Terje ir te?

-    Jā, katru dienu vienā un tajā pašā laikā, ja nav izbraucis. Viens no maniem uzticamajiem klientiem, tāpēc runā ar viņu pieklājīgi.

Karls atrada Terji tālākajā stūri.

-    Vai mēs spēlējam paslēpes, Terje? viņš jautāja un apsēdās, nolicis elkoņus tuvu pie Terjes bezgala politkorektā dārzeņu šķīvja.

-    Labi, ka atnāci, Kari. Šobrīd nav viegli dabūt tevi rokā. Vai Laursens tev pastāstīja par fotogrāfiju?

-    Jā. Un acīmredzot es vēl neesmu attaisnots.

-    Attaisnots? Cik zinu, tu ne par ko neesi apsūdzēts.

Karls atmeta galvu. Oficiāli ne.

-    Labi. Lieta ir tāda: pēc dažām nedēļām vai dažiem mēnešiem mēs proti, Sorē slepkavību izmeklētāji, Šīdamas izmeklētāji no Holandes un es sanāksim kopā un salīdzināsim visus pierādījumus, materiālus un faktus nu jau daudzajās naglotāju lietās.

-    Un tagad tu paziņosi, ka mani izsauks kā liecinieku.

-    Nē, tagad es paziņošu, ka tevi neizsauks.

-    Jo es esmu par kaut ko apsūdzēts?

-    Izbeidz, Kari. Mēs ļoti labi saprotam, ka kāds grib tevi iegāzt, tāpēc nē, tu neesi apsūdzēts. Bet, kad tiksim līdz kopīga ziņojuma izstrādāšanai, mēs ļoti gribētu, lai tu to izvērtē.

-    Aha. Neraugoties uz pirkstu nospiedumiem, dīvainām fotogrāfijām un Hārdija aizdomām, ka Ankeram bija kaut kādas darīšanas ar to melno vīrieti, bet es varbūt pazinu Georgu Madsenu?

-     Neraugoties uz to visu, Kari. Esmu pārliecināts, ka tieši tu vari visvairāk iegūt, ja šī lieta tiks izmeklēta līdz pašiem pamatiem.

Terje pāris reižu paplikšķināja Karlam pa roku. Nu, gandrīz vai aizkustinoši.

-    TAS IR KRIETNA un godīga policista labākais mēģinājums izdarīt visu kārtīgi, un man šķiet, ka par to mums Terje jāciena, Kari, sacīja Slepkavību nodaļas vadītājs. Stūra kabinetā joprojām oda pēc Laursena “dienas piedāvājuma”. Vai Sērensena kundze piepeši bija kļuvusi tik maiga un spēja pieļaut, ka netīri šķīvji Markusa Jakobsena kabinetā stāvēja ilgāk nekā piecas minūtes, kopš bija nolikta pēdējā dakšiņa?

-    Jā, tas viss ir ļoti labi. Karls pamāja ar galvu. Tomēr arī kaitinoši, jo šī lieta man, godīgi izsakoties, jau sēž aknās.

Markuss pamāja. Jā, es runāju ar Erlingu no Ugunsgrēku nodaļas. Kā dzirdēju, tev šonakt ir bijis nepieteikts apciemojums.

-    Nekas nopietns nenotika.

-    Un paldies Dievam! Bet kāpēc tas notika, Kari?

-     Kāds vēlas nosūtīt mani uz citiem medību laukiem. Katrā ziņā nedomāju, ka tur būtu spēlējusies kāda no mana padēla pamestajām draudzenītēm. Viņš mēģināja pasmaidīt.

-    Kurš, Kari?

-    Noteikti kāds no Kurta Vada cilvēkiem, no “Tīrajām līnijām”.

Markuss pamāja.

-    Mēs viņam radām problēmas. Tieši tāpēc es nāku. Es gribu lūgt atļauju noklausīties viņa, Vilfrīda Lenberga un Luisa Petersona telefonus.

-     Baidos, ka es to nevaru atļaut, Kari.

Karls mēģināja izdibināt, kāpēc, mazliet saīga, mazliet saniknojās un beigās jutās vīlies, bet nekas nelīdzēja. Viņš izspieda tikai brīdinājumu uzmanīties un uzdevumu ziņot Markusam, ja notiek kaut kas neparasts.

“Neparasts” cik savāds vārds šajā kabinetā. Viss, ar ko viņi saskārās savā darbā, bija neparasts, un labi, ka tā.

Karls piecēlās. “Neparasts”?! Diezin ko Markuss teiktu, ja zinātu, ka lejā, Q nodaļas tumšajos kabinetos, atrodas kaudze arhīva materiālu, kurus viņi piesavinājušies pat šiem kabinetiem ārkārtīgi neparastā veidā?

ABAS SEKRETĀRES PIE LETES priecīgi pamāja, kad viņš iznāca no kabineta.

-     Sveiks, Kari, sīrupsaldi sacīja Līsa, un pēc sekundes desmitdaļas tieši tāpat nopīkstēja Sērensena kundze. Tie paši vārdi, tas pats uzsvars, tas pats smaids un atvērtība.

Patiesi neparasti.

-    Ēe… Kata! Karls izstostīja, vērsdamies tieši pie tās, ar kuras klātbūtni vien agrāk pietika, lai visi rūdītie izmeklētāji mestu garu apkārtceļu, cenšoties neiet viņai garām. Un Karls jo īpaši.

-    Vai jūs man nepastāstītu, kas tie NLP kursi tādi ir? Ko tas nozīmē? Vai tas ir lipīgi?

Sērensena kundze uzrāva plecus, varbūt lai attēlotu sajūsmu par jautājumu, uzsmaidīja Līsai un pienāca biedējoši tuvu Karlam.

-    Tas nozīmē neirolingvistiskā programmēšana, viņa sacīja noslēpumainā balsī, it kā runātu par pavedinošu arābu šeihu. Nav tik viegli izsmeļoši paskaidrot, bet es varu parādīt piemēru.

Tagad pleci atkal uzrāvās, radot priekšnojautu par to, kas gaidāms.

Sērensena kundze paņēma rokassomu un izvilka no tās gabaliņu krīta. Diezgan dīvaina manta, ko nēsāt somā. Vai krīts nepiederējās palaidnīgu zēnu bikšu kabatām? Kur gan palika dzimumu atšķirības?

Viņa pieliecās, uzzīmēja uz grīdas divus apļus, kas pats par sevi pirms pāris nedēļām būtu licis viņai noģībt protams, ja to būtu izdarījuši citi, un tad iezīmēja mīnusa zīmi vienā un plusa zīmi otrā.

-    Lūk, tā, Kari. Pozitīvs aplis un negatīvs aplis. Tagad tev jānostājas vispirms vienā un tad otrā aplī un jāpasaka precīzi viens un tas pats teikums. Negatīvajā aplī tev jāizliekas, ka tu to saki cilvēkam, kuru nevari ciest, bet pozitīvajā -, cilvēkam, kuru mīli.

-    Un to māca kursos? Es to protu tāpat.

-    Nu tad nodemonstrē, sacīja Līsa. Viņa sakrustoja rokas zem savām daiļajām krūtīm un pienāca tuvāk. Kurš gan varēja pretoties?

-    Ņem kaut ko vienkāršu. Piemēram, saki: “Tev laikam jauna frizūra?” Vispirms pasaki to jauki un pēc tam nejauki.

-     Nesapratu, Karls meloja, paskatīdamies uz abu sieviešu īsajiem matiem. Tas būtu pārāk viegli. Sērensena kundze taču nebija gluži tikpat apburoša, ja tā varētu izteikties.

-    Nu tad es nodemonstrēšu pozitīvo, teica Līsa, un Kata varēs pateikt negatīvo.

“Tam vajadzētu būt otrādi,” Karls nodomāja un nemanīti mazliet paberzēja grīdu ar kāju.

-    Tev laikam jauna frizūra? Līsa, to teikdama, smaidīja pa visu ģīmi. Tā saka cilvēkam, kurš tev patīk. Un tagad tu, Kata.

Sērensena kundze iesmējās un tad mēģināja koncentrēties.

-    Tev laikam jauna frizūra? Viņa tiešām izskatījās briesmīga. Gandrīz kā senajās dienās.

Tad abas izplūda smieklos. īsta sirdsdraudzeņu idille.

-    Re, kā. Nudien pārsteidzoša atšķirība. Bet kāda tam saistība ar kursiem?

Sērensena kundze savaldījās. Šādos vingrinājumos cilvēks iemācās saprast, kā viņš ar toņa maiņu iedarbojas uz apkārtējiem, un sajūt sava teiktā un raidīto signālu efektu. Un, kas nav mazsvarīgi, sajūt arī, ko tas dara ar viņu pašu.

-    Vai tad tas, īsi sakot, nav tas pats, kas: nedari otram to, ko negribi pats sev?

-    Jā. Un vai tu zini, kādu iespaidu tu atstāj uz cilvēkiem, Kari? To kursi tev var iemācīt.

“Es to iemācījos septiņu gadu vecumā,” Karls secināja.

-    Reizēm tavi izteicieni var likties ļoti skarbi, Kari, Sērensena kundze turpināja.

“Paldies par komplimentu, un tas man jādzird no tevis,” viņš nodomāja. Tomēr skaļi teica: Paldies, ka to paziņojāt tik iejūtīgi, un grasījās doties projām. Es noteikti par to padomāšu.

-    Vispirms izmēģini vingrinājumu, Kari. Nostājies vienā aplī, Kata pieprasīja. Viņa palūkojās uz grīdu, lai norādītu, ar kuru apli Karlam jāsāk, bet atklāja, ka viņam bija izdevies izberzēt visu ar kurpes purngalu, kamēr viņas spēlēja lomu spēles.

-    Ak vai! Karls sacīja. Man tiešām ļoti žēl. Viņš attālinājās no abu auras. Jauku dienu, dāmas! Uzturiet priecīgu garu!

34 .nodaļa

Septembris, 1987

KAD NETE TUR STĀVĒJA, skatīdamās pa logu, daļa viņas naida bija pazudusi. It kā sitiens pa galvu un pēdējie vārgie elpas vilcieni, kad viņa bija ielējusi Vigo mutē melno driģeni, būtu izvilkuši skabargas no viņas dvēseles.

Viņa ļāva skatienam slīdēt pār Peblinges Doseringu un ļaužu pūli, kas baudīja atvasaru. Vēroja, kā parastie cilvēki aizgāja garām, katrs ar savu dzīvi un likteni un noteikti arī ar noslēpumiem un līķiem skapī.

Netes lūpas sāka drebēt. Piepeši tā visa bija par daudz. Arī Tage, Rita un Vigo taču bija cilvēki Tā Kunga acīs, un nu tie bija miruši no viņas rokas.

Viņa aizvēra acis un visu iztēlojās. Vigo seja pauda tādu siltumu, kad viņa atvēra durvis. Tage bija tik pateicīgs. Un nu bija Nērviga kārta. Advokāts, kurš negribēja klausīties toreiz, kad viņa bija vislielākajā nelaimē. Viņš, kurš tik labi sargāja Kurta Vada slavu, ka izpostīja viņas dzīvi.

Bet vai viņai bija tiesības izdarīt ar Nērvigu to pašu, ko Nērvigs bija izdarījis ar viņu? Nozagt viņa dzīvi?

Šādas šaubas un domas kavējās Netes prātā, kad viņa pamanīja sīko vīrieti lejā pie ezera mājas priekšā.

Lai gan bija pagājuši trīsdesmit gadi, kļūdīties nebija iespējams. Vēl arvien laucinieciska tvīda žakete ar ādas pogām. Vēl arvien brūns portfelis padusē. Viņš šķietami nebija mainījies, un tomēr viņa ķermeņa valodā Nete nojauta kaut ko tādu, kā tur nebija agrāk.

Viņš paspēra dažus solus šurpu turpu starp kastaņām, palūkojās pār ezeru un atgāza galvu. Izvilka no kabatas mutautu un pāris reižu pacēla roku pie sejas, it kā slaucītu sviedrus vai asaras.

Tieši šajā mirklī Nete pamanīja, ka žakete viņam ir par lielu. Cik neglīti žakete un poliestera bikses sakrokojās pie pleciem un ceļgaliem! Šis apģērba komplekts bija iegādāts labākos laikos, augumam ar daudz lielāku svaru.

īsu mirkli Netei sametās žēl vīrieša, kas šajā brīdī, neko nenojauzdams, stāvēja ar vienu kāju uz ešafota.

Ja nu viņam bija bērni, kas viņu mīlēja? Mazbērni?

Tikai vārds “bērni” lika Netei sažņaugt dūres un nekontrolēti samirkšķināt acis. Vai viņa bija varējusi dzemdēt bērnus, kuri viņu mīlētu? Un kurš pie tā bija vainīgs?

Nē, tagad viņai jārūpējas par sevi un jābūt stingrai. Rīt pēcpusdienā viņa atstās šo dzīvi aiz muguras, un to nevarēja izdarīt, nepabeidzot iesākto. Viņa rakstiski bija apsolījusi desmit miljonus kronu cilvēkam, kurš bija advokāts pēc profesijas, un tāds vīrs noteikti neļautu viņai izsprukt, neizpildījušai solījumu.

Katrā ziņā ne Filips Nērvigs.

VIŅŠ TUR STĀVĒJA, ne gluži tik garš, kā Nete atcerējās, un lūkojās uz viņu kā nožēlas pilns kucēns ar ieslīpām acīm. It kā šī tikšanās ar Neti būtu viņam izšķiroša un viņa pirmais iespaids Netes acīs būtu dzīvības un nāves jautājums.

Toreiz, kad Nērvigs meloja tiesai un piespieda Neti runāt muļķīgus vārdus, viņa acis bija daudz asākas un aukstākas. Viņš tās nemirkšķināja un neļāva, lai viņu aizkustina Netes jūtu izvirdumi. Viņas šņuksti padarīja Nērvigu kurlu, tāpat kā asaras aklu.

Vai tās tiešām bija tās pašas nepiekāpīgās acis, kas tagad meklēja grīdu, kad Nete ielaida viņu iekšā? Vai tā tiešām bija tā pati nesamierināmā balss, kas tagad pateicās?

Viņa pajautāja advokātam, vai viņš vēlas tēju, Nērvigs pateicīgi piekrita un mēģināja pacelt skatienu un paraudzīties viņai acīs.

Nete pasniedza viņam tasīti un noskatījās, kā viņš to iztukšo, neteikdams ne vārda. Mirkli viņš sarauca uzacis.

“Varbūt viņam negaršoja,” Nete nodomāja, bet tad advokāts pastiepa viņai tasīti un palūdza vēl.

-    Piedodiet, Hermansenas kundze, man jāiestiprinās, jo man ir tik daudz ko teikt.

Tad viņš pacēla galvu pret Neti un sāka stāstīt visu, ko būtu vajadzējis atstāt nepateiktu. Tas laiks bija pagājis.

-    Kad es saņēmu jūsu vēstuli… Viņš ieturēja īsu pauzi. Piedodiet, vai drīkstu teikt Nete?

Nete īsi pamāja. Viņš nebija par to raizējies agrāk, tad kāpēc tagad? Kad saņēmu jūsu vēstuli, Nete, es piepeši saskāros aci pret aci ar to, kas mani tik ilgi grauzis. Es to gribētu labot, ja vien tas vispār ir iespējams. Gribu atzīties, ka esmu ieradies Kopenhāgenā ari tāpēc, lai glābtu savu un savas ģimenes eksistenci. Man jāatzīst, ka nauda ir svarīga, tomēr esmu ieradies arī lūgt piedošanu. Viņš nokremšļojās un iedzēra vēl vienu malciņu.

-     Pēdējos pāris gados es bieži esmu domājis par izmisušo meiteni, kura meklēja tiesas palīdzību pirms piespiedu ieslodzīšanas Brejningā. Pārjums, Nete. Un es domāju par to, kas man lika atspēkot visas apsūdzības, ko jūs vērsāt pret Kurtu Vadu. Es taču zināju, ka tas, ko jūs stāstījāt, varētu būt patiesība. Meli par to, cik jūs esat garīgi atpalikusi un bīstama, nepavisam neatbilda meitenei, kura sēdēja liecinieku solā un cīnījās par savu dzīvi.

Advokāts mirkli nolieca galvu. Kad viņš to atkal pacēla, bālā āda šķita vēl bezkrāsaināka nekā iepriekš.

-    Es apspiedu visas domas par jums, kad lieta bija galā. Jūs bijāt pilnīgi izgaisusi no manas atmiņas un dzīves līdz dienai, kad izlasīju par jums žurnālos. Jūs bijāt apprecējusies ar Andreasu Rozēnu un izskatījāties pēc gudras un skaistas sievietes. Viņš pamāja ar galvu. Jā, es tūlīt pazinu jūsu seju, tātad pavisam aizmirsis nebiju, un nokaunējos.

Nērvigs atkal iemalkoja tēju, un Nete ieskatījās pulkstenī. Pēc dažām sekundēm inde iedarbosies, bet viņa to nevēlējās, ne šobrīd.

Kaut laiks varētu apstāties! Viņa taču šobrīd saņēma gandarījumu. Kā gan varēja ļaut advokātam turpināt dzert tēju? Bija skaidri redzams, ka viņš nožēlo.

Viņa novērsās, kamēr advokāts joprojām runāja. Ļaunums, ko viņa grasījās nodarīt, kļuva tik acīm redzams, kad viņu uzlūkoja advokāta paļāvīgais skatiens. Nete nepavisam nebija gaidījusi, ka viņā varētu mosties šādas jūtas. Nepavisam ne.

-    Tobrīd es biju strādājis kopā ar Kurtu Vadu jau diezgan daudzus gadus, un tādā situācijā cilvēks zaudē skaidru skatu. Jāatzīst, ka man diemžēl nav tik stipra rakstura un personības kā viņam. Nērvigs papurināja galvu un iedzēra atkal. Bet, kad ieraudzīju jūs uz žurnāla vāka, es nolēmu pārskatīt savas vecās lietas, un zināt, ko es atklāju?

Viņš negaidīja Netes atbildi un tāpēc neredzēja, kā viņa pavisam lēnām pievērsa viņam skatienu un papurināja galvu.

-     Es atklāju, ka gadu gaitā esmu ļaunprātīgi izmantots un maldināts, un tieši šajā periodā es daudz ko nožēloju. Jums jāzina, ka man bija ļoti grūti atzīt savas kļūdas. Izskatot savas mapes un dokumentus, es atklāju, kā Kurts Vads atkal un atkal bija piemuļķojis mani ar meliem, noklusēšanu un patiesības sagrozīšanu. Kā viņš mani sistemātiski izmantoja.

Advokāts pastiepa tasīti Netei, un viņa mirkli sāka šaubīties, vai vispār ir atcerējusies tur iepilināt melnās driģenes ekstraktu.

Nete ielēja vēl vienu tasīti un tad pamanīja, ka Nērvigs ir sācis svīst un smagāk elpot. Acīmredzot viņš pats to nemanīja. Viņam bija pārāk pilna sirds.

-     Kurta Vada misija dzīvē bija un ir kaitēt cilvēkiem, kurus viņš uzskata par necienīgiem dzīvot līdzās viņam un citiem tā sauktajiem krietnajiem un normālajiem dāņiem. Man kauns to sacīt, taču tā rezultātā viņš personiski ir veicis daudz vairāk nekā piecsimt abortu pret grūtnieču vēlēšanos vai viņām to nezinot, un domāju, ka arī tikpat daudz operāciju, kas izraisījušas sterilitāti. Viņš skatījās uz Neti tā, it kā pats būtu turējis skalpeli.

-    Ak kungs, tas ir tik briesmīgi, un tomēr man tagad jāatzīstas. Atskanēja gadiem ilgi apspiesta nopūta. Darbodamies organizācijā Slepenā ciņa, kuras lietas es administrēju vairākus gadus, Kurts Vads nodibināja kontaktus ar daudziem ārstiem, kam bija tāda pati nostāja un apņēmība kā viņam. Šos apjomus gandrīz nav iespējams iztēloties.

Nete to mēģināja, un diemžēl tas nemaz nebija grūti.

Tad Nērvigs saknieba lūpas un mēģināja savaldīties, acīs pavīdot asarām.

-    Esmu palīdzējis nogalināt tūkstošiem nedzimušu bērnu, Nete. Viņš vienu reizi ieelsojās un tad turpināja trīcošā balsī:

-    Palīdzējis izpostīt tikpat daudzu nevainīgu sieviešu dzīvi. Esmu pavadījis savu dzīvi, sējot bēdas un postu, Nete. Balss tagad drebēja tik stipri, ka viņš bija spiests apklust.

Nērvigs pievērsa viņai skatienu, lai lūgtu piedošanu, tas bija skaidri redzams, un Nete vairs nezināja, ko teikt vai darīt. Aiz tik mierīgās ārienes viņa grasījās sabrukt. Vai tas, ko viņa nodarīja šim vīram, bija taisnīgi? Patiešām?

Mirkli viņai gribējās satvert Nērviga roku. Sniegt viņam piedošanu un palīdzēt mierīgi ieslīgt bezsamaņā. Taču viņa nespēja. Varbūt tāpēc, ka viņu pārņēma kauns. Varbūt rokai gluži vienkārši bija pašai sava griba.

-    Pirms dažiem gadiem es gribēju publiskot savu informāciju. Mans mērs bija pilns, bet Kurts Vads izjauca manus plānus un atņēma man visu. Manu advokāta praksi, godu, pašcieņu. Man toreiz bija partneris Herberts Senderskovs, un Kurts viņu pierunāja atklāt par mani informāciju, kas iznicinātu mani uz visiem laikiem. Es strīdējos ar viņiem abiem un draudēju atklāt visu par Slepeno ciņu, bet viņi anonīmi paziņoja policijai, ka esmu ļaunprātīgi izmantojis savu klientu kontus. Kaut gan tā nebija taisnība, viņi spēja panākt, lai tā izskatītos. Viņiem taču bija visi dokumenti, kontakti un iespējas.

Nērviga galva noslīga un skatiens sāka šaudīties. Tas cūka Herberts. Viņš vienmēr bija iekārojis manu sievu. Tieši viņš man pateica: ja es uz visiem laikiem neturēšu muti par Slepeno cīņu un nelikšos mierā, tad viņi parūpēsies, lai es nokļūtu cietumā. Viņš papurināja galvu. Man taču bija meita, kas nomirtu aiz kauna, ja tā notiktu, tāpēc es neko nevarēju darīt. Vads bija bīstams un joprojām tāds ir, Nete… Klausiet, ko es saku: turieties no viņa pa gabalu!

Advokāts saguma uz priekšu, un turpmākie vārdi skanēja ļoti neskaidri. Kaut kas par Vada tēvu, kurš domājis, ka ir Dievs. Kaut kas par jukušiem, paštaisniem un neticami ciniskiem cilvēkiem.

-    Sieva man piedeva par bankrotu, viņš piepeši sacīja skaidrā balsī. Tāpēc es pateicos Dievam, ka viņš tagad man ir parādījis… Nērvigs mirkli meklēja vārdus, ieklepodamies un mēģinādams norīt siekalas, …to žēlastību jūs šodien sastapt, Nete. Un es solu Dievam kopš šī brīža palikt kopā ar viņu. Ar jūsu naudu, Nete, es un mana ģimene…

Tad viņš noslīga uz priekšu, ar elkoni atsizdamies pret krēsla roku balstu. Mirkli izskatījās, ka viņš tūlīt izvemsies, bet tad piepeši izslējās ieplestām, apjukušām acīm.

-     Kāpēc te pēkšņi ir tik daudz cilvēku, Nete? viņš izbijies jautāja.

Nete mēģināja viņam kaut ko pateikt, taču vārdu nebija.

-    Kāpēc visi skatās uz mani? Advokāts šņukstēja, meklēdams gaismu logā.

Viņš raudāja, pastiepa rokas uz priekšu un pārmeklēja tukšo gaisu.

Un Nete raudāja kopā ar viņu.

35 .nodaļa

Novembris, 2010

VĒL NEKAD ASADS UN ROZE nebija izskatījušies tik līdzīgi. Drūma sejas izteiksme un ļoti, ļoti maz smaida krunciņu.

-Jukušie, Roze sacīja. Viņus vajadzētu nosēdināt rindā un piespiest elpot savu gāzi, līdz viņi uzietu gaisā un pazustu. Cik zemiski! Viņi gribēja sadedzināt piecus cilvēkus, lai tikai apklusinātu tevi, Kari. Es vienkārši nespēju to izturēt.

-    Viņi ir apklusinājuši mani tieši tik daudz. Asads ar rādītājpirkstu un īkšķi parādīja nulli. Tagad mēs zinām, ka esam uz pareizajām pēdām, Kari. Tiem cūkām tiešām ir netīrs zem paklāja. Viņš ar dūri uzsita pa plaukstu. Tas būtu sāpīgi, ja kāda pirksti gadītos tur starpā.

-    Mēs viņus dabūsim rokā, Kari, viņš turpināja. Strādāsim nakti un dienu un tad aiztaisīsim ari to sūda partiju un apturēsim Slepeno cīņu un visu citu, ko Kurts Vads uzsācis.

-    Labi, Asad. Tomēr es baidos, ka tas nebūs tik viegli un noteikti būs bīstami. Man šķiet, būtu labi, ja tuvākās pāris dienas jūs paliktu šeit. Karls pasmaidīja. Jūs jau tik un tā to darāt.

-    Katrā ziņā labi, ka es te paliku sestdienas naktī, Asads piebilda. Jo viens te nāca ošņāties. Viņam mugurā bija policista forma, bet, kad es iznācu no sava kabineta, viņš pārbijās.

“Nūjā, kurš tad nepārbītos, šajā diennakts laikā ieraudzījis Asada miegainās acis?” Karls nodomāja. No kurienes viņš nāca un ko gribēja? Vai tu to noskaidroji?

-    Viņš runāja visādas muļķības. Kaut ko par arhīva atslēgu un tādas blēņas. Esmu pārliecināts, ka viņš meklēja kaut ko no mūsējā. Viņš bija ceļā uz tavu kabinetu, Kari.

-    Acīmredzot tā ir ļoti plaša organizācija. Karls pagriezās pret Rozi. Kur tu paslēpi Nērviga arhīva mapes, Roze?

-    Tās ir vīriešu tualetē, un šajā saistībā es gribētu pateikt, ka, izmantojot dāmu tualeti, jums, velns parāvis, pēc tam jānolaiž brille, ja noteikti gribat čurāt stāvus.

-     Kāpēc? Asads jautāja. Tātad grēcinieks bija skaidrs.

-    Ja tu zinātu, cik daudz reižu esmu piedalījusies šādā diskusijā, Asad, tad tu labāk gribētu nosist laiku skautu nometnē Langelandē.

Bija skaidrs, ka Asads ir neizpratnē par šo izteicienu, un patiesībā Karls arī.

-    Labi, klausies. Tātad tu pēc tualetes apmeklējuma nenolaid brilli. Roze pacēla gaisā vienu pirkstu. Viens. Visas brilles apakšpusē ir netīras un smakojošas. Dažkārt pat ļoti. Divi. Kad sieviete ienāk tualetē, viņai ir jāpieskaras brillei, pirms viņa apsēžas. Trīs. Tas ir riebīgi, jo pirksti saskaras ar nejaukām baktērijām, bet viņai pēc tam jānoslaukās. Ļoti nehigiēniski. Bet varbūt tu nekad neesi dzirdējis par urīnpūšļa infekcijām? Četri. Jūsu slinkuma dēļ mums ir jāmazgā rokas divas reizes. Vai tas ir pieņemami? Nē! Viņa iesprauda dūres sānos. Ja tu nolaistu brilli, kad būtu pačurājis, tu tik un tā pēc tam nomazgātu rokas, vismaz es tā ceru.

Asads brīdi stāvēja un domāja. Vai tev šķiet, ka ir labāk, ja man jāpaceļ brille, pirms es čurāju? Tad man jānomazgā rokas, pirms es sāku, jo kuram tad būs netīri pirksti?

Rozes skaitāmie pirksti atkal pacēlās gaisā. Pirmkārt, tieši tāpēc jums, vīriešiem, ari būtu jāčurā sēdus. Otrkārt. Ja jūs tam jūtaties par smalku un vīrišķīgu, tad atcerieties, ka vīriešiem ar normāli veidotu zarnu sistēmu pašiem ir reizēm jāapsēžas zināmām darīšanām, un tad taču brille ir jānolaiž, jo es pieņemu, ka jūs nekakājat stāvus.

-    Mums tā nav jānolaiž, ja tur pirms tam ir bijusi sieviete! Tad brille jau ir lejā, Asads atbildēja. Zini, Roze? Man šķiet, ka es sameklēšu savus smukos, zaļos gumijas cimdus un salabošu vīriešu tualeti ar šiem labajiem draugiem. Viņš pacēla gaisā rokas. Tie var gan pacelt brilli, gan ielīst caurulēs. Daži nav tik smalki, jūtelīgā jaunkundz.

Karls redzēja, ka Roze grasās vaigos saskrējušo sārtumu pārvērst pamatīgā kašķī, un instinktīvi nostājās starp strīda pusēm. Diskusijai jāpieliek punkts. Paldies Dievam, viņš mājās bija pietiekami saprātīgi audzināts. Bet viņiem jau arī bija poda vāks ar oranžu frotē pārvalku.

-     Man šķiet, ka mums vajadzētu atgriezties pie darba, Karls iejaucās. Manās mājās bija ļaunprātīgas dedzināšanas mēģinājums. Te pagrabā kāds gribēja nozagt mūsu materiālus. Nav taču grūti iekļūt tualetē, kur tu slēp Nērviga mapes, Roze. Vai tā ir laba ideja? Nedomāju, ka uzraksts “Tualete nedarbojas” atturēs tos zaglēnus, ja viņi gribēs tur palūrēt.

Roze izvilka no kabatas atslēgu. Nē, bet šī gan varbūt. Un, ja tu runā par drošību, tad neesmu nodomājusi uzturēties pārvaldē vairāk, nekā nepieciešams. Tik omulīgi jau nu šeit nav. Man somā ir rīki, ar ko aizstāvēties. Tā, lūk.

Karls iedomājās par piparu gāzi un elektrošoku ļoti nepatīkamas mantas, kuru izmantošanai viņa nemaz nebija pilnvarota.

-    Nūjā. Bet esi nu piesardzīga, Roze.

Viņa parādīja Karlam tādu grimasi, kas gandrīz pati par sevi bija ierocis.

-     Es tagad esmu izskatījusi visas Nērviga mapes un pierakstījusi savā datubāzē visu atbildētāju vārdus. Viņa nolika uz galda Karlam priekšā dažas saspraustas papīra lapas. Te ir saraksts. Lūdzu, ievēro, ka daļa dokumentu materiālos ir ar notāra Alberta Kaspersena parakstu. Klausītājiem, kuri viņu nepazīst, varu pastāstīt, ka viņš ir viena no “Tīro līniju” galvenajām figūrām un visi gaida, ka viņš kļūs par vienu no partijas aparāta dūžiem, iespējams, partijas priekšsēdētāju.

-    Labi, tātad viņš strādāja pie Nērviga? Karls jautāja.

-Jā, pie Nērviga un Senderskova. Kad viņi pārtrauca partnerību, Kaspersens pārcēlās uz kādu advokātu biroju Kopenhāgenā.

Karls paskatījās uz lapu. Roze katrai lietai bija ieviesusi četrus stabiņus. Vienā apsūdzētais, kuru advokātu birojs aizstāvēja, otrā cietušais, bet pēdējos divos datums un lietas būtība.

Ceturtajā stabiņā bija neparasti daudz sūdzību saistībā ar intelekta testiem un ārsta nolaidību, bet visvairāk gadījumu ar “kļūdainu” vai nevajadzīgu ginekoloģisku iejaukšanos. Pie cietušo vārdiem bija lasāmi gan parasti dāņu uzvārdi, gan vārdi ar svešzemniecisku skanējumu.

-                Es izvēlējos dažas lietas un kārtīgi izlasīju, Roze sacīja.

-    Nekādu šaubu, ka šīs ir vissistemātiskākās nelietības, kādas jebkad esmu redzējusi. Cilvēku šķirošana un kungu mentalitāte. Ja tā ir tikai aisberga virsotne, tad šie vīrieši ir vainojami neskaitāmos noziegumos pret sievietēm un nedzimušiem bērniem.

Viņa norādīja uz pieciem vārdiem, kas atkārtojās visbiežāk. Kurts Vads, Vilfrīds Lenbergs un trīs citi.

-    Ja paskatīsieties “Tīro līniju” mājaslapā, tad četri no viņiem izrādīsies ietekmīgi partijas biedri, bet piektais būs miris. Kā jums tas patīk, meine Herrschaften?

-Ja tie nezvēri tiks pie teikšanas Dānijā, Kari, tad būs karš, to es tev apsolu, Asads nošņācās, ignorēdams ellišķīgo troksni, ar kuru jau desmito reizi šajā dienā viņus mocīja viņa kaitinošais telefons.

Karls paskatījās uz Asadu pētīgām acīm. Šī lieta viņu iespaidoja smagāk nekā parasti, patiesībā tā iespaidoja abus palīgus. Skaidrs, ka viņš bija sūtījis kaujā cilvēkus ar rētām dvēselē, tomēr Karlam likās savādi, ka Asads bija tā aizsvilies un šķita gandrīz satriekts.

-    Ja var nesodīti deportēt sievietes uz salu, Asads netraucēti turpināja, savilcis tumšās uzacis virs deguna, nogalināt daudz veselu nedzimušu bērnu un sterilizēt daudz sieviešu, tad acīmredzot var nesodīti darīt jebko, Kari. Un nav labi, ka tāds cilvēks sēž folketingā.

-    Paklausieties, Asad un Roze. Mēs pirmām kārtām izmeklējam piecu cilvēku pazušanu, vai ne? Rita Nilsena, Gite Čārlza, Filips

Nērvigs, Vigo Mogensens un Tage Hermansens. Visi pazūd apmēram vienā laikā un vairs neatrodas, un jau tas vien rada aizdomas, ka ir noticis noziegums. Mēs esam atraduši kopsaucējus no vienas puses, ir Sprogē sieviešu nams un Nete Hermansena, bet, no otras puses, uzmanību nenoliedzami pievērš ari Kurts Vads un viņa aktivitātes. Varbūt mums ir jāmērķē uz Vadu un līdz ar to arī uz viņa darbu un idejām, bet varbūt arī ne. Tomēr mūsu pirmais mērķis ir atrisināt šo pazušanu lietas, pārējais droši vien jāatstāj Drošības un izlūkošanas dienesta vai Nacionālā izmeklēšanas centra ziņā. Tā ir liela lieta, pārāk liela trim cilvēkiem, turklāt bīstama.

Asads bija acīm redzami neapmierināts. Tu pats redzēji skrāpējumu pēdas uz karcera durvīm Sprogē, Kari. Tu pats dzirdēji, ko Mīe Nērviga stāstīja par Kurtu Vadu. Tu pats vari izlasīt šo sarakstu. Mums jāiet un jārunā ar to veco muļķi par visām nelietībām, ko viņš paveicis. Citu neko es nevaru pateikt.

Karls pacēla roku. Mobilais telefons ļoti piemērotā brīdī pārtrauca šo strīdu. Katrā ziņā tā viņam šķita, līdz viņš ieraudzīja, ka zvanītāja ir Mona.

-Jā, Mona, viņš sacīja vēsāk, nekā vēlējās.

Toties kvēlei Monas balsī nekas nekaitēja. Tu neesi devis nekādu ziņu, Kari. Vai esi pazaudējis atslēgu?

Karls izgāja gaitenī. Nē, bet man nebija vēlēšanās ierasties un iztraucēt. Varētu taču gadīties, ka tavā guļamistabā joprojām ir izstiepies Rolfs.

Pauze nebija nepatīkama, tomēr skumja. Bija tik daudz veidu, kā pastāstīt mīļotajam cilvēkam, ka tev nav vēlēšanās dalīt viņu ar kādu citu. Bet iznākums gandrīz vienmēr bija attiecību pārtraukšana.

Karls skaitīja sekundes un aiz tīrās frustrācijas gandrīz jau grasījās pārtraukt sarunu, kad olimpisku augstumu smieklu lēkme gandrīz iepūta bungādiņas viņam galvaskausā.

-    Ak debess, cik tu esi jauks, mīļo Kari! Tu esi greizsirdīgs uz suni, dārgumiņ. Matilde atstāja man pieskatīt savu kernterjera kucēnu, kamēr būs projām kursos.

-    Suns? Nervu gāze izplūda no balona. Bet kāpēc tad tu man pateici, ka “par to tev nav jāraizējas, varam par to parunāt vēlāk”, kad es piezvanīju? Es biju pavisam sašļucis.

-    Njā, draugs. Tas varbūt varētu tev iemācīt, ka dažas sievietes nav gatavas šādai rīta tērzēšanai, ja mīļotais piezvana brīdī, kad viņas pusstundu nav pavadījušas pie spoguļa.

-    Man šķiet, tu tagad saki, ka tas bija tests.

Mona smējās. Tu gan esi labs policists, Kari. Tad jau vēl viens noslēpums ir atklāts.

-    Vai es izturēju testu?

-    Varbūt varam parunāt par to vakarā. Ar Rolfu blakus.

VIŅI NO ROSKILDEVEJAS nogriezās pa Brendbīesterveju ar augstceltņu puduriem abās pusēs.

-    Es diezgan labi pazīstu ziemeļu Brendbī, Asads sacīja. Un tu, Kari?

Karls pamāja. Cik reižu gan viņš te bija patrulējis? Stāstīja, ka reiz Brendbīestera bijusi dzīvīga vieta ar trim tirgiem, kas piedāvājuši visu, ko vien sirds kāro. Labi kvartāli ar pirktspējīgiem pilsoņiem, bet tad parādījās lielie iepirkšanās centri Redovres centrs, Glostrupas centrs, Hvidovres centrs, Bilka Ishojā un Hudingē un piepeši bija noslaucīta vesela pilsētiņa. Masveidā slēdza veikalus, pazuda prasmīgi vadīti mazumtirdzniecības uzņēmumi, un tagad gandrīz nekas nebija palicis pāri. Brendbī izskatījās pēc priekšpilsētas ar visvairāk novārtā atstāto saimniecisko dzīvi visā valstī. Kur bija gājēju iela, lielais centrs, kinoteātris un pašvaldības māja? Tagad te dzīvoja tikai pilsoņi ar auto vai cilvēki ar zemām prasībām pret apkaimi.

To varēja just Brendbīesteras laukumā un Nīgordas laukumā. Izņemot futbola komandu, te nebija daudz, ar ko lepoties. īsi sakot, šī bija komūna ar pieticīgu piedāvājumu, un tas attiecās arī uz ziemeļu Brendbī.

-    Jā, es to pazīstu diezgan labi, Asad. Kāpēc jautā?

-    Esmu pārliecināts, ka Brendbī nav daudz grūtnieču, kas izlīstu caur Kurta Vada adatas aci. Tas būtu kā koncentrācijas nometņu atlases process, kad ebreji izkāpa no vilcieniem, viņš teica.

Varbūt mazliet par stipru teikts, tomēr Karls pamāja ar galvu, skatīdamies uz priekšu pāri dzelzceļa tiltam. Mazliet tālāk parādījās vecais ciems. Oāze asfalta džungļos. Vecas mājas ar salmu jumtiem un īsti augļu koki, kas nebija uzpotēti. Te bija gaiss, ko elpot, un pietika vietas dārza grilam.

-    Mums jābrauc pa Vestregādi, Asads sacīja, pievērsis acis GPS. Brendbīesterveja ir vienvirziena iela, tad tev jāaizbrauc līdz Parka alejai un tur jāgriežas apkārt un atkal atpakaļ.

Karls palūkojās uz ceļa rādītāju. Šķita pareizi. Iegriezdamies ciema ielā, viņš pamanīja ēnu, ko meta no sānielas iznesies kravas auto. Pirms Karls paspēja reaģēt, tas ar milzu spēku ietriecās Peugeot aizmugurē labajā pusē tā, ka mašīnu uzmeta uz ietves, kur to nobremzēja ligustru dzīvžogs. Nebeidzamas sekundes viss bija tikai haoss stiklu šķinda, metāla čirkstoņa un gaisa spilveni, kas uzpūtās viņiem sejā. Tad viss bija galā. Viņi dzirdēja motora rūkoņu un cilvēku kliedzienus aiz dzīvžoga, bet vairāk nekā.

Kad gaisa spilveni saplaka, abi saskatījās satriektām, bet reizē arī atvieglotām sejām.

-    Kas tagad būs ar manu dzīvžogu? jautāja vecs vīrs, līdzko viņi bija izlīduši ārā no auto. Neviena jautājuma par to, vai ar viņiem viss ir labi. Paldies Dievam, tā bija.

Karls paraustīja plecus. Vaicājiet savai apdrošināšanas kompānijai, es neesmu dzīvžogu atjaunošanas eksperts. Viņš palūkojās apkārt uz tuvākajiem skatītājiem. Vai kāds no jums redzēja, kas notika?

-Jā, viena kravas automašīna trakā ātrumā nesās pretī vienvirziena kustībai un tad atpakaļ pa Brendbīesterveju. Man šķiet, tā pazuda augšā pie Hojstenas bulvāra, kāds sacīja.

-    Tā brauca no Brendbītoftenas. Man šķiet, tā tur stāvēja kādu laiku, bet es nezinu, kas tā par mārku, zinu tikai, ka zila, piebilda kāds cits.

-    Nē, pelēka, sacīja trešais.

-    Laikam jau neviens no jums neievēroja numuru, Karls teica, aplūkodams bojājumus. Tikpat labi viņš varētu tūlīt piezvanīt transporta nodaļai un visu izstāstīt. Nolādēts! Ja viņš sprieda pareizi, tad atpakaļ viņiem būs jābrauc ar vilcienu.

Un, ja viņam bija taisnība ari pārējos vērojumos, tad nebija jēgas iztaujāt Brendbltoftenas mazo uzņēmumu darbiniekus, vai viņi kaut ko zina.

Tas bija pavisam atklāts mēģinājums viņus nogalināt. Nevis nelaimes gadījums.

-    PASKAT, KURTA VADA MĀJA atrodas tieši pretī Policijas skolai. Vai var iedomāties vēl labāku paslēptuvi apšaubāmai darbībai, Asad? Kurš te meklētu?

Asads norādīja uz misiņa plāksnīti, kas bija piestiprināta pie dzeltenajiem ķieģeļiem blakus parādes durvīm.

-    Tas uz plāksnītes nav viņa vārds, Kari. Tur rakstīts: “Dr. med. ginekologs Karls Johans Henriksens”.

-    Jā, Vads ir pārdevis savu praksi. Tur ir divi durvju zvani, Asad. Varbūt mēģināsim augšējo?

Aiz durvīm viņi dzirdēja pieklusinātu Bigbena versiju. Kad neviens iekšā nereaģēja pat pēc atkārtotiem mēģinājumiem ar abiem zvaniem, viņi pa piebraucamo ceļu iegāja pagalmā starp mājas galu un vecu, dzelteni krāsotu staļļa ēku ar dakstiņu jumtu, kas šķita saglabājies no karaļa Valdemara laikiem.

Dārzs bija mazs un garens, ar sniegogu krūmiem un dēļu žogu. Glītas dobes un ļodzīgs šķūnītis.

Viņi atļāvās aiziet līdz pat dārza vidum un tad pamanīja, ka no telpas, kas izskatījās pēc kamīna istabas, caur rūti uz viņiem skatās vecs vīrs. Tas bija Kurts Vads, nekādu šaubu.

Viņš papurināja galvu, tāpēc Karls izvilka savu policista žetonu un pacēla pret rūti, bet virs tikai vēlreiz papurināja galvu. Acīmredzot viņš nebija noskaņots viesus ielaist.

Tad Asads uzkāpa pa kāpnītēm un purināja durvis, līdz tās atvērās.

-    Vada kungs! viņš sacīja pa pavērtajām durvīm. Vai drīkstam ienākt?

Karls skatījās uz vīrieti caur logu. Viņš kaut ko nikni izsaucās, taču Karls nedzirdēja, ko viņš saka.

-    Liels paldies, atteica Asads un ieslīdēja istabā.

“Nekaunīgi,” Karls nodomāja un sekoja viņam.

-    Tā ir ielaušanās. Es lūdzu jūs doties prom, vīrietis protestēja. Mana sieva augšā guļ uz nāves gultas, un es nepavisam neesmu noskaņots apciemojumiem.

-    Tad jau mums visiem nav labs noskaņojums, Asads sacīja.

Karls satvēra palīgu aiz piedurknes. Mums žēl to dzirdēt, Vada

kungs. Mēs runāsim īsi.

Viņš neaicināts apsēdās uz sofas ar ozolkoka atzveltni, lai gan mājas iemītnieks palika stāvam.

-    Mums šķiet, ka jūs zināt, kāpēc mēs te esam, jo šorīt esat cītīgi spēlējis dažādas spēlītes, bet tagad es visu īsi apkopošu.

Karls ieturēja mazu, mākslīgu pauzi, lai redzētu, kā Vads reaģēs uz mājieniem par abiem slepkavības mēģinājumiem, taču reakcijas nebija. Viņš lika manīt, ka abi var doties prom un tūlīt pat.

-Ja neskaita nelielu iedziļināšanos jūsu aktivitātēs dažādās apvienībās un partijās, mēs esam ieradušies tāpēc, ka vēlamies noskaidrot, vai jūsu vārdu var saistīt ar vairāku cilvēku pazušanu 1987. gada septembra sākumā. Vai ir kaut kas, ko jūs gribētu mums pastāstīt, pirms uzdošu jums konkrētus jautājumus?

-    Jā. Jums tagad jāiet prom.

-    Es nesaprotu, Asads sacīja. Es varētu likt galvu ķīlā, ka jūs tikko aicinājāt mūs iekšā.

Tas bija tipisks Asads, gan bez parastās dzirksts acīs. Ļoti uzbrūkošs, ar noslieci uz agresiju. Karlam viņš jātur īsā saitē.

Vecais jau grasījās kaut ko nošņākt, bet Karls pacēla roku. Kā jau teicu, tikai daži īsi jautājumi. Un tu tikmēr klusē, Asad.

Karls palūkojās apkārt. Durvis uz dārzu, durvis uz kaut ko līdzīgu ēdamistabai un aizvērtas divviru durvis. Visas no tīkkoka finiera. Tipiska sešdesmito gadu renovācija.

-    Vai aiz tām durvīm ir Karla Johana Henriksena konsultāciju kabinets? Tagad tas ir slēgts?

Kurts Vads pamāja ar galvu. Karls manīja, ka viņš ir modrs un savaldās, taču niknums noteikti izlauzīsies, kad jautājumi kļūs uzbrūkošāki.

-    Tātad mājai ir trīs pieejas no parādes durvīm. Augšā pa kāpnēm uz otro stāvu, kur atrodas jūsu sieva, pa kreisi uz konsultāciju kabinetu un pa labi caur ēdamistabu un droši vien tālāk uz virtuvi.

Vads atkal pamāja. Droši vien brīnījās par jautājumiem, tomēr izvēlējās klusēt.

Karls vēlreiz nopētīja durvis uz istabu.

“Ja mums pēc brīža uzbruks, tas droši vien notiks no konsultāciju kabineta durvīm,” viņš nodomāja, tāpēc paturēja tās acīs, nolicis roku netālu no pistoles maksts.

-    Par kādām pazušanām ir runa? vecais vīrs beidzot jautāja.

-    Kāds Filips Nērvigs, ar kuru esat kopā strādājis, cik man zināms.

-    Ak tā. Neesmu viņu redzējis divdesmit piecus gadus. Bet jūs teicāt pazušanas. Kas ir pārējie?

Labi, tagad viņš šķita mierīgāks.

-    Cilvēki, kas kaut kādā veidā bijuši saistīti ar Sprogē salu, Karls atbildēja.

-    Man nav nekādas saistības ar Sprogē, es nāku no Fīnas, Vads sacīja ar greizu smaidu.

-    Jā gan, tomēr jūs esat piedalījies sieviešu nosūtīšanā uz salu un darbojies organizācijā, kuras labi ieeļļotā mašinērija nomitināja sievietes salā no 1955. gada līdz 1961. gadam. Reizē šī organizācija ir saistīta ar neparasti daudzām piespiedu abortu un nelikumīgas sterilizācijas lietām.

Vads tagad smaidīja platāk. Un vai šādā lietā jebkad ir nolasīts spriedums? Nē, nav. Tas viss ir pilnīgas muļķības. Ak kungs, vai runa ir par dažām jukušajām no Sprogē? Es vispār nesaprotu, kāda tam saistība ar lietām, ko jūs izmeklējat. Varbūt patiesībā jums jārunā ar Nērvigu.

-     Nērvigs pazuda 1987. gadā.

-Jā, tā jūs sakāt, bet varbūt viņam bija pamats. Varbūt viņš stāvēja aiz tā visa, kas jūs interesē. Vai esat meklējuši viņu pietiekami cītīgi?

Kāda augstprātība!

-    Es negribu klausīties tās blēņas, Kari. Asads pagriezās pret Kurtu Vadu. Jūs zinājāt, ka mēs braucam šurp, vai ne? Jūs pat negājāt pie durvīm paskatīties, kas zvana. Jo zinājāt, ka tā mašīna, kurai likāt mūs gaidīt, mūs neapturēja. Tā tik bija draņķīga neveiksme, ko?

Asads piegāja pavisam tuvu klāt Vadam. Tas kļuva par daudz uzbrūkoši. Bija daudz detaļu, ko vajadzētu prasmīgi izvilināt no Vada, bet šādā veidā viņš vienkārši apklusīs.

-    Nē, pagaidi, Kari, Asads sacīja, ieraudzījis, ka priekšnieks grasās iejaukties. Tad Asads satvēra veco vīru, kas bija vismaz pusotru galvastiesu garāks par viņu, aiz vidukļa un iestūma atzveltnes krēslā stūrī pie kamīna. Tagad mēs varēsim jūs labāk kontrolēt. Šonakt jūs mēģinājāt sadedzināt Kārlu un viņa draugus, bet, paldies Dievam, tas neizdevās. Un iepriekšējā naktī gribējāt zagt policijā. Jūs esat arī sadedzinājuši dokumentus, un jums ir cilvēki, kas dara netīro darbu. Vai jums šķiet, ka es pret jums būšu laipnāks nekā jūs pret mums? Tādā gadījumā jūs kļūdāties.

Vads joprojām raudzījās uz Asadu ar savaldīgu smaidu. Tas gluži vienkārši prasījās pēc pļaukas.

Tagad Karls ierunājās tikpat agresīvā tonī: Vai jūs zināt, kur palicis Luiss Petersons?

-     Kas?

-    Izbeidziet šīs spēlītes. Jūs taču zināt savus aģentūras Benefice darbiniekus.

-    Kas ir Benefice?

-    Nu tad pastāstiet, kāpēc Luiss Petersons jums piezvanīja tūlīt pēc tam, kad mēs kādā kafejnīcā Holbekā bijām viņu iztaujājuši par jums!

Smaids mazliet pagaisa. Karls redzēja, ka arī Asads to ir ievērojis. Vads reaģēja, kad viņi pirmo reizi pieminēja kaut ko konkrētu, ko varētu saistīt ar viņu pašu. Bingo.

-    Un kāpēc pirms tam jums zvanīja Herberts Senderskovs? Pēc manām ziņām, arī tas notika pavisam neilgi pēc tam, kad mēs bijām viņa un Mīes Nērvigas mājās Halsskovā. Vai jums ir kādi komentāri?

-    Nav. Kurts Vads smagi nolika plaukstas uz krēsla roku balstiem un atstāja tās tur. Signāls, ka tagad viņš klusēs.

-    Slepenā cīņa! Karls izsaucās. Interesanta parādība, par kuru dāņu sabiedrība pavisam drīz uzzinās vairāk. Ko jūs par to teiksiet? Galu galā jūs taču esat dibinātājs, vai ne?

Nekādas atbildes. Tikai stingrāks tvēriens ap krēsla roku balstiem.

-Ja jūs atzīsiet savu līdzdalību Filipa Nērviga pazušanā, tad varētu būt, ka mēs koncentrēsimies uz to, nevis visām tām blēņām ar politiskajām partijām un slepenām ložām.

Vada reakcija tagad bija izšķiroša. Lai cik nenozīmīga šī reakcija būtu, tā kļūtu par vadlīniju Karla turpmākajai stratēģijai pret šo fosilo nelieti; to viņam sacīja pieredze. Vai Vads izmantos iespēju nodot sevi, lai tādējādi pasaudzētu partiju, vai arī glābsies pats? Karls vairāk sliecās uz pēdējo.

Taču Vads vispār nereaģēja, un tas bija mulsinoši.

Karls paskatījās uz Asadu. Vai viņš bija to ievērojis? Nērviga lieta Kurta Vada acīs nepavisam nebija alternatīva Slepenās cīņas lietai. Viņš netvērās pie mazās, lai glābtu lielo. Rūdīti noziedznieki nebūtu vilcinājušies ne mirkli, taču Vads neuzķērās. Tātad nevarēja izslēgt, ka varbūt viņam tomēr nebija nekādas saistības ar pazudušajiem. Vai arī viņš bija daudz viltīgāks, nekā Karlam licies?

Katrā ziņā šobrīd tas neko nelīdzēja.

-     Kaspersens joprojām strādā jums, vai ne? Tāpat kā toreiz, kad jūs, Lenbergs un daudzi citi no “Tīrajām līnijām” izpostījāt dzīvi nevainīgiem cilvēkiem?

Vads nereaģēja uz šiem jautājumiem, un Asads vai plīsa no dusmām.

-    Vai jūs vispār saprotat, ka tīrs nozīmē tīrību arī morālā ziņā, vecais muļķi?! viņš izspēra.

Karls ievēroja, cik sāpīgi Vads uztvēra šo dzēlienu, lai cik nevainīgs tas šķistu. Katrā ziņā pēdējais komentārs veco aizkaitināja daudz vairāk nekā viss pārējais kopā. Saņemt aizrādījumu semantikā no šī uzmācīgā melnā bija neaprakstāmi provocējoši, tas bija skaidri redzams.

-     Kā sauc jūsu šoferi, to ar gaišajiem matiem, kurš ielika manā mājā gāzes balonu? Karls turpināja uzbrukumu. Un beidzot: Vai jūs atceraties Neti Hermansenu?

Vads izslējās. Lūdzu, ejiet prom. Tad viņš atkal kļuva formāls. Mana sieva mirst, un es lūdzu jūs tagad doties prom un izrādīt cieņu pret mūsu pēdējiem kopīgajiem mirkļiem.

-     Tāpat kā jūs cienījāt Neti Hermansenu, kad aizsūtījāt viņu uz salu, un tāpat kā cienījāt sievietes, kuras neatbilda jūsu deģenerētajiem, slimajiem standartiem un kuru bērnus jūs nogalinājāt, pirms viņi piedzima? Karls jautāja ar tādu pašu greizu smaidu, kādu tikko bija izmantojis Vads.

-    Izbeidziet salīdzināt šīs divas lietas. Vads piecēlās. Man ir apriebusies jūsu liekulība. Viņš paliecās pret Asadu. Varbūt arī tu esi iecerējis radīt dumjus, melnus knēveļus un iedomāties, ka vari saukt viņus par dāņiem, tu, nožēlojamais čurka?

-    Nu tad beidzot. Asads pasmaidīja. Nezvērs atklājās. Neglītais nezvērs Kurts Vads.

-    Ej nost, dvieļagalva! Lasies atpakaļ uz savu zemi!

Tad viņš pagriezās pret Kārlu. Jā, es palīdzēju nosūtīt antisociālas, dumjas meitenes ar stiprām seksuālām novirzēm uz Sprogē, un viņas tika sterilizētas, un par to jums būtu man jāpateicas, jo citādi viņu pēcnācēji šodien skraidītu pa pilsētu kā žurkas, bet jūs ar saviem kolēģiem nespētu tikt galā ar viņu kriminālo uzvedību un primitīvajiem instinktiem. Lai velns jūs abus parauj! Ja es būtu jaunāks…

Kurts Vads pacēla pret viņiem dūres, un Asads bija gatavs ļaut viņam tās izmēģināt. Vads bija daudz vārgāks, nekā izskatījās televizora ekrānā. Vecais vīrs šķita gandrīz komisks, cenzdamies tēlot mačo istabā ar stikla bufetēm un garas dzīves ierasto stilu sajaukumu. Taču Karls zināja patiesību. Viņā nebija nekā komiska, un vārgums skāra tikai miesu. Vada ierocis bija smadzenes, un tās bija neskartas, nežēlīgas un pilnas ar ļauniem nodomiem.

Tad Karls satvēra savu palīgu aiz apkakles un aizveda uz durvīm.

-    Nomierinies, Asad, gan jau viņi Vadu agri vai vēlu notvers, Karls sacīja, kad viņi pa Brendbīesterveju devās uz pilsētas staciju.

Taču Asads uz to nepaļāvās.

-    Viņi!! Tu saki viņi, nevis mēs, viņš teica. Es nezinu, kas ir tie viņi, kuri Vadu apturēs. Kurtam Vadam ir astoņdesmit astoņi gadi, Kari. Viņu neviens nenotvers pirms Allāha, ja to neizdarīsim mēs.

VILCIENĀ VIŅI NEKO DAUDZ nerunāja, iegrimuši katrs savās domās.

-    Vai tu ievēroji, cik augstprātīgs tas nelietis bija? Viņam mājā pat nebija signalizācijas, vienā brīdī ierunājās Asads. Pie viņa var ielauzties vienā sekundē, un to arī vajadzētu darīt, citādi viņš paspēs iznīcināt svarīgus materiālus. Tas ir pilnīgi droši.

Kurš īsti varētu tur ielauzties, to Asads sīkāk nepaskaidroja.

-    Nemaz nedomā, Asad, Karls sacīja. Ar vienu ielaušanos nedēļā ir vairāk nekā pietiekami. Vēl kādi brīdinājumi nelikās nepieciešami, un viņš arī neturpināja.

Viņi bija pavadījuši Policijas pārvaldē tikai piecas minūtes, kad Roze ienesa Karlam faksa kopiju.

-    Tas bija faksa aparātā, kad es tur ieskatījos, un ir adresēts Asadam, Roze teica. Man šķiet, ka sūtīts no Lietuvas numura. Diezgan pretīga bilde, vai ne? Vai jūs zināt, kāpēc viņi mums to sūta?

Karls uzmeta faksam īsu skatienu un sastinga.

-    Asad, panāc šurp! viņš uzsauca.

Tas nenotika gluži tik ātri kā citkārt. Šī bija smaga diena.

-Jā, kas ir? beidzot atvilcies, sacīja Asads.

Karls norādīja uz faksu.

-    Tu taču pazīsti šo tetovējumu, vai ne, Asad?

Asads lūkojās uz pūķa tetovējumu, kas bija sadalīts divās daļās pie Lina Verslova gandrīz nocirstās galvas. Seja pauda reizē bailes un pārsteigumu.

Asada seja diemžēl ne.

-    Traki gan, Asads teica, bet man ar to nav nekāda sakara, Kari.

-     Tātad tu nedomā, ka būtu pie tā tieši vai netieši vainīgs? Karls uzsita pa faksa kopiju. Arī viņa nervi bija uz robežas, bet tas jau nebija nekāds brīnums.

-    Par netieši nekad nevar zināt. Bet es neko neesmu darījis apzināti.

Karls taustījās pēc cigaretēm. Viņam ļoti vajadzēja uzsmēķēt.

-     Patiesībā es arī tā nedomāju, Asad, bet kāpēc Lietuvas policija, vai kas nu mums to draņķību ir atsūtījis, domā, ka vajadzētu tevi informēt? Nolāpīts, kur ir manas šķiltavas, vai tu neesi redzējis?

-    Nezinu, kāpēc mani vajadzēja informēt, Kari. Es taču varu piezvanīt un pajautāt. Pēdējais izklausījās dzēlīgāk, nekā nepieciešams.

-    Zini ko, Asad? Lai tas paliek uz citu dienu. Šobrīd tev, manuprāt, jādodas mājās, vai kā arī tu to vietu sauc, un mazliet jāizvēdina galva. Izskatās, ka tavs katliņš kuru katru brīdi ies pāri.

-    Jocīgi, ka ar tevi tā nav, Kari. Bet, ja tu tā domā, tad es noteikti iešu. Asads to neizrādīja skaidri, taču bija dusmīgāks, nekā Karls jebkad bija viņu redzējis.

Tad viņš aizgāja, un Karla šķiltavas demonstratīvi slējās no viņa aizmugures kabatas.

Tas nebija uz labu.

36 .nodaļa

Septembris, 1987

KAD NĒRVIGA GALVA noslīga uz krūtīm, Netes dzīvē iestājās pilnīgs klusums. Pati Nāve bija stāvējusi un skatījusies uz Neti, ar mājienu aicinādama pie sevis un elles liesmām, un nu tā bija prom.

Nekad agrāk Nete nebija jutusi nāvi tik tuvu. Pat ne toreiz, kad nomira māte. Ne toreiz, kad viņa gulēja slimnīcas gultā un dabūja zināt, ka viņas vīrs avārijā ir gājis bojā.

Nete nometās ceļos pie krēsla, kur sēdēja Filips Nērvigs saraudātām acīm un vairs neelpoja.

Tad viņa pastiepa uz priekšu trīcošās rokas un mēģināja pieskarties Nērviga krampjos savilktajiem pirkstiem, meklēdama vārdus, ko nespēja atrast. Varbūt viņa gribēja tikai pateikt “piedod”, bet tas nelikās pietiekami.

“Viņam bija meita,” Nete nodomāja un sajuta, kā trīsas no pakrūtes izplatās pa visu augumu.

Viņam bija meita. Šīm nedzīvajām rokām bija vaigs, kuru tās nekad vairs neglāstīs.

-Izbeidz, Nete! viņa piepeši skaļi iekliedzās, sajutusi, kurp tas velk. Riebīgā cūka! viņa uzšņāca līķim. Viņš nedrīkstēja te nākt ar savu nožēlu un domāt, ka viņas dzīve šī iemesla dēļ kļūs labāka. Vai viņš tagad nozags viņai arī atriebību? Vispirms brīvību un iespēju kļūt par māti un tagad arī triumfu?

-    Nāc šurp, Nete murmināja, iebāzdama rokas Nērvigam zem padusēm, un tajā pašā mirklī sajuta, kā ap viņu uzvēdī smaka.

Nekādu šaubu, ka Nērvigs pēdējās sekundēs bija iztukšojis zarnas, un nekādu šaubu, ka tas vēl vairāk apdraudēja grafiku.

Nete ieskatījās pulkstenī. Tas rādīja četri pēcpusdienā, pēc piecpadsmit minūtēm bija Kurta Vada kārta. Lai gan Gite nāca pēc viņa, Vads tomēr bija visa vainagojums.

Tad Nete novilka Nērvigu no krēsla un konstatēja, ka zem viņa sēdeklī palicis liels, brūns, smirdīgs izkārnījumu plankums.

Nērvigs bija atstājis pēdējo nospiedumu viņas dzīvē.

KAD NETE BIJA IETINUSI viņa pēcpusi vannas dvielī un ievilkusi viņu hermētiskajā istabā, viņa drudžaini berza krēslu, bet visi istabas un virtuves logi stāvēja plaši vaļā. Ne plankums, ne smaka negribēja pazust, un šajā brīdī, kad pulkstenis rādīja 16.14, ikviens kaktiņš un ikviens sīkākais nieciņš istabā skaļi kliedza, ka šajā dzīvoklī kaut kas galīgi nav kārtībā.

Pulksten 16.16 atzveltnes krēsls bija iestumts hermētiskās istabas stūrī, un vieta, kur tas bija stāvējis, palika tukša. Mirkli Nete apsvēra, vai nenolikt tur ēdamistabas krēslu, bet tad atmeta šo domu. Un citu krēslu viņai nebija.

“Kurtam Vadam jāsēž uz dīvāna blakus bufetei, kamēr es samaisīšu melno driģeni un tēju,” viņa nodomāja. “Man būs jāstāv starpā un jāaizsedz skats, citas izejas nav.”

Laiks ritēja, un Nete ik pēc divdesmit sekundēm piegāja pie loga, taču Kurts Vads nenāca.

NETE BIJA PAVADĪJUSI salā vairāk nekā pusotru mokpilnu gadu, kad reiz pagalma malā pamanīja kādu vīrieti, kurš fotografēja jūru. Ap viņu bija sapulcējies bariņš Sprogē meiteņu, kuras čukstējās un nopētīja vīrieti, it kā viņš būtu medījums, taču vīrietis bija liels un spēcīgas miesasbūves un viņu šķietami neiespaidoja nejaušie pieskārieni, kad meitenes pienāca par tuvu.

Viņš šķita lāga cilvēks, kā būtu teicis Netes tēvs. Sārti vaigi kā īstam zemniekam un mati, kas dzīvi mirdzēja, neredzējuši ziepju skaidas.

Viņu uzmanīja četras uzraudzes un, kad tracis kļuva pārāk liels, aizdzina meitenes atpakaļ pie darba. Pa to laiku Nete paslēpās aiz koka pagalma vidū un novēroja situāciju.

Tagad vīrietis stāvēja un skatījās apkārt, tad izņēma bloknotu un pierakstīja savus iespaidus.

-    Vai es varu parunāt ar kādu no meitenēm? Nete dzirdēja, kā vīrietis uzdod šo jautājumu vienai no uzraudzēm, bet viņas smējās un sacīja: ja viņam sava tikumība dārga, lai labāk parunājot ar viņām.

-    Es uzvedīšos labi, teica Nete un panāca tuvāk bariņam, savilkusi sejā smaidu, ko viņas tēvs mēdza saukt par pērļu rindu.

Jau tobrīd viņa uzraudžu acīs redzēja, cik bargs būs sods.

-    Ej atpakaļ pie darba, sacīja mazākā no četrām, priekšnieces palīdze, kuru viņas bija iesaukušas par Zebieksti. Viņa mēģināja pateikt to laipni, taču Nete zināja: Zebiekste bija sarūgtināta sieviete tāpat kā visas pārējās. Tāda, kurai dzīvē nebija atlicis nekā vairāk par skarbiem vārdiem un sakniebtām lūpām. “Viena no tām, kuru neviens vīrietis negrib,” vienmēr teica Rita. “Viena no tām, kam patīk redzēt, ka citi mokās vairāk nekā viņa.”

-     Nē, pagaidiet, žurnālists sacīja. Es gribu ar viņu parunāt. Viņa taču izskatās ļoti miermīlīga.

Zebiekste nosprauslājās, bet neko neteica.

Žurnālists paspēra soli tuvāk. Es esmu no nedēļas žurnāla “Fotoreportāža”. Vai tu gribētu ar mani brīdi parunāt?

Nete ātri pamāja, lai gan viņai bija pievērsti četri pāri bargu acu.

Žurnālists pagriezās pret uzraudzēm. Tikai desmit minūtes piestātnē. Pāris jautājumu un pāris fotogrāfiju. Jūs taču varat stāvēt tuvumā un iejaukties, ja es nespēšu aizstāvēties, viņš teica un iesmējās.

Kad darbinieces atkāpās, viena no viņām pēc Zebiekstes mājiena aizslīdēja no bariņa un devās uz priekšnieces kabinetu.

“Tev ir tikai brīdis,” Nete nodomāja un pa priekšu žurnālistam devās lejup pa celiņu, kas starp ēkām veda uz ostu.

Todien gaisma bija īpaši spoža un lejā pie mola stāvēja motorlaiva, kas bija atvedusi žurnālistu šurp. Nete bija redzējusi laivinieku kādā citā reizē, un viņš pasmaidīja un pamāja viņai.

Par aizbraukšanu šajā laivā viņa atdotu gadus no savas dzīves.

-    Es neesmu jukusi un neesmu ari citādā veidā nenormāla, viņa pagriezusies ātri sacīja žurnālistam. Mani atsūtīja uz salu pēc tam, kad mani izvaroja. Ārsts, kuru sauc Kurts Vads. Jūs viņu varat sameklēt telefonu grāmatā.

Žurnālists spēji pagrieza galvu.

-    Ak tā? Tu saki, ka tevi izvaroja?

-Jā-

-    Ārsts, kuru sauc Kurts Vads?

-    Jā. Jūs to varat redzēt tiesas izrakstos. Es zaudēju to prāvu.

Žurnālists lēnām pamāja ar galvu, bet neko nepierakstīja. Kāpēc

viņš to nedarīja?

-    Un kā tevi sauc? viņš jautāja.

-    Nete Hermansena.

To viņš toties pierakstīja. Tu saki, ka esot pilnīgi normāla, bet es taču zinu, ka jums visām ir noteikta diagnoze. Kāda ir tavējā?

-    Diagnoze? Nete nezināja šo vārdu.

Žurnālists pasmaidīja. Nete, vai vari man pateikt, kas ir trešā lielākā Dānijas pilsēta?

Viņa pagrieza galvu pret pakalnu ar augļu kokiem, lieliski zinādama, kurp tas velk. Vēl trīs jautājumi, un viņa būs apzīmogota.

-    Es zinu, ka tā nav Odense, jo tā ir otrā lielākā, viņa atbildēja.

Žurnālists pamāja. Varbūt tu nāc no Fīnas?

-Jā. Esmu dzimusi dažus kilometrus aiz Asensas.

-    Tad varbūt tu vari man mazliet pastāstīt par Hansa Kristiānā Andersena māju Odensē? Kādā krāsā tā ir?

Nete papurināja galvu. Vai jūs mani neaizvestu no šejienes? Es jums pastāstīšu daudz ko tādu, ko jūs te neuzzināsiet. Daudz lietu, ko jūs nezināt.

-    Piemēram?

-    Par uzraudzēm. Ja kāda ir jauka pret mums, viņu ātri nosūta atpakaļ uz zemi. Ja mēs esam nepaklausīgas, tad mūs sit un iemet vienā no apdomāšanās istabām.

-    Apdomāšanās istabām?

-    Jā, karceriem. Istaba tikai ar gultu, nekā cita.

-     Nu bet šī vieta jau ari nav paredzēta kā atvaļinājums, vai

ne?

Nete papurināja galvu. Viņš nesaprata. Mēs varam tikt projām no šejienes tikai tad, ja mūs atgriež un sterilizē.

Žurnālists pamāja. Jā, es zinu. Tas ir tāpēc, lai jūs nelaistu pasaulē bērnus, kurus pēc tam nevarēsiet aprūpēt. Vai tev nešķiet, ka tas ir ļoti humāni?

-    Humāni?

-    Jā, cilvēcīgi.

-    Kāpēc man nedrīkst būt bērni? Vai tad mani bērni ir sliktāki par citiem cilvēkiem?

Žurnālists skatījās pāri Netes galvai uz trim uzraudzēm, kuras bija sekojušas viņiem dažu soļu attālumā un centās noklausīties sarunu.

-     Parādi vienu, kura sit, viņš sacīja.

Nete nepagriezās. Sit visas trīs, bet mazākā sit visstiprāk. Visbiežāk pa skaustu, un tas pēc tam ir stīvs vairākas dienas.

-    Ak tā. Paklausies, tagad es redzu, ka šurp nāk priekšniece. Pastāsti man vēl kaut ko! Piemēram, ko jūs nedrīkstat?

-    Personāls paslēpj visas garšvielas. Sāls, pipari, etiķis un tādas lietas ir uz galda tikai tad, ja ierodas ciemiņi.

Žurnālists pasmaidīja. Nu, ja nav ļaunāk, tad jau var iztikt. Ēdiens ir labs, es pats nogaršoju.

-    Visļaunākais ir tas, ka viņas mūs ienīst. Mēs viņām esam vienaldzīgas. Viņas izturas pret visām vienādi un neuzklausa mūs.

Žurnālists iesmējās. Tad tev vajadzētu iepazīties ar manu galveno redaktoru. Tu viņu tikko aprakstīji.

Nete sev aiz muguras dzirdēja uzraudžu bariņu pašķiramies un, pirms priekšniece satvēra viņu aiz rokas un aizvilka projām, pamanīja, ka vīrietis laivā bija aizsmēķējis cigareti un tagad kārtoja savus zvejas rīkus.

Viņa nebija uzklausīta, katrā ziņā ne pa īstam. Lūgšanas bija izrādījušās veltīgas. Viņa bija tikai zāles kumšķis.

SĀKUMĀ VIŅA GULĒJA karceri un raudāja. Kad tas nelīdzēja, viņa pilnā kaklā kliedza, lai laiž viņu ārā, un piedevām vēl spēra un skrāpēja durvis. Kad uzraudzēm apnika klausīties šo traci, dažas ienāca karceri, iebāza Netes rokas trakokreklā un piesēja viņu pie gultas.

Viņa vairākas stundas gulēja raudādama un runāja ar bālgano sienu, it kā tā varētu sabrukt un pavērt viņai ceļu uz brīvību, taču pēdīgi atvērās durvis un ienāca priekšniece kopā ar savu palīdzi mazo Zebieksti.

-    Es runāju ar Viljama kungu no “Fotoreportāžas”, un tu vari priecāties, ka viņš negrasās drukāt nevienu no izdomājumiem, ko tu viņam sastāstīji.

-    Es viņam nestāstīju izdomājumus. Es nekad nemeloju.

Nete neredzēja roku, kas uzšāvās gaisā un trāpīja viņai pa muti,

taču bija gatavībā, kad Zebiekste atvilka roku un sagatavojās nākamajam uzbrukumam.

-    Pietiek, Jespersenas jaunkundz. Iztiksim tāpat, sacīja priekšniece. Es taču esmu pieradusi dzirdēt tādus izdomājumus.

Tad viņa atkal paskatījās uz Neti. Varbūt ikdienā tieši priekšniece bija tā, kuras acīs parādījās visvairāk siltuma, taču šobrīd viņa bija ledaini auksta.

-    Es piezvanīju Kurtam Vadam un pastāstīju, ka tu spītīgi turies pie bezkaunīgajiem un nepamatotajiem meliem. Gribēju uzzināt viņa domas par to, ko ar tevi iesākt, un viņš atbildēja, ka tavam nelokāmajam un melīgajam raksturam neviens sods nebūs par ilgu. Viņa papliķēja Netei pa roku. Tas nav viņa lēmums, tomēr es ticu viņam uz vārda. Sākumā tu paliksi šeit nedēļu, tad redzēsim, kā tu reaģē. Ja būsi laba un nekliegsi, tad jau rīt novilksim tev trakokreklu. Ko tu saki, Nete? Vai esam vienojušās?

Nete mazliet paraustīja siksnu. Protests bez vārdiem.

“KUR VIŅŠ PALICIS?” Nete domāja. Vai Kurts Vads patiešām bija nolēmis neierasties? Vai viņš bija tik augstprātīgs, ka pat izredzes uz desmit miljoniem kronu nevarēja izvilināt viņu no lapsas alas? Ar to viņa nebija rēķinājusies.

Nete izmisumā papurināja galvu. Tas nu bija pēdējais, kam vajadzētu notikt. Sīkā advokāta līķis joprojām žēlīgi blenza uz viņu, kad viņa aizvēra acis, taču Nērvigs toreiz bija tikai Kurta Vada pakalpiņš, un, ja viņa nesaudzēja Nērvigu, tad nu nemaz negribēja saudzēt Kurtu Vadu.

Viņa iekoda lūpā un paskatījās uz stāvpulksteni, kura pendelis nepielūdzami šūpojās.

Vai viņa varētu doties uz Maljorku, nepabeigusi iecerēto? Nē, viņa zināja, ka nevar. Vissvarīgāk bija noķert tīklā Kurtu Vadu.

-    Nu nāc taču, nāc, cūka! Nete skandēja, paķērusi adīkli un zibenīgā ātrumā uzmetusi valdziņus. Katru reizi, kad adatas saskaroties nošķindēja, viņas skatiens pa atvērtajiem logiem uz ezera taku kļuva aizvien saspringtāks.

Vai lielais stāvs pie bunkura bija viņš? Nē. Vai viņš bija aizmugurē? Nē, arī ne.

“Ko lai iesāku?” viņa domāja.

Un tad atskanēja durvju zvans. Ne namrunis, bet dzīvokļa durvju zvans, un skaņa izgāja Netei caur kauliem.

Viņa nometa adīkli un ātri paskatījās apkārt, vai viss ir kārtībā.

Jā, ekstrakts bija sagatavots. Tēja ielieta tējkannā. Papīri ar fiktīvā advokāta logo atradās uz žurnālu galdiņa mežģīņu galdauta. Viņa iepleta nāsis. Cik varēja saost, visas Nērviga nāves smakas pēdas bija izgaisušas.

Tad Nete piegāja pie durvīm un nodomāja, ka šobrīd ļoti noderētu actiņa. Dziļi ievilka elpu un mazliet pacēla galvu, gatava sastapt Kurta Vada acis, kad atvērs durvis.

-    Es tomēr atradu drusciņ kafijas. Ar manām slimajām acīm tas prasa laiku, sacīja balss kaut kur pusmetru zemāk, nekā Nete bija gaidījusi.

Viņas kaimiņiene sniedza viņai pustukšu, zili rūtainu paciņu un centās pēc iespējas tālāk ielūkoties Netes dzīvokļa gaitenī. Kas gan varēja būt aizraujošāk kā ieskatīties kaimiņa slepenajā pasaulē?

Tomēr Nete neaicināja viņu iekšā.

-     Liels paldies, viņa teica un paņēma paciņu. Nescafē bija laba, bet šī, protams, ir labāka. Vai varu uzreiz samaksāt? Nākamajās pāris nedēļās es būšu aizceļojusi, tāpēc nevarēšu nopirkt jums kafiju vietā.

Sieviete pamāja ar galvu, un Nete iesteidzās istabā un izņēma no somas maciņu. Tagad bija 16.35, bet Kurts Vads joprojām nebija ieradies. Kaimiņienei jābūt prom, kad viņš piezvanīs pie durvīm. Ja nu viņus izsludina meklēšanā avīzēs vai televīzijā? Tieši tādas sievietes kā Netes kaimiņiene skatījās to muļķu kasti augām dienām. Viņa pat varēja sadzirdēt televizoru, kad pierima sastrēgumstundas satiksme.

-    Jums ir jauks dzīvoklis, no mugurpuses sacīja kaimiņiene.

Nete apgriezās ap savu asi kā vilciņš. Sieviete bija sekojusi viņai

un tagad stāvēja istabā un ziņkārīgi skatījās apkārt. īpaši viņu interesēja papīri uz žurnālu galdiņa un atvērtie logi.

-     Paldies, man arī gluži labi te patīk, Nete teica un sniedza viņai desmitnieku. Liels paldies par palīdzību, jūs bijāt loti laipna.

-    Kur jūsu viesis? kaimiņiene jautāja.

-    A, šobrīd darīšanās pilsētā.

-    Tad varbūt mēs varētu kopā iedzert vienu tasīti, kamēr jūs gaidāt? kaimiņiene ierosināja.

Nete papurināja galvu. Piedodiet, diemžēl ne. Kādu citu reizi. Šobrīd man jāsakārto daži dokumenti.

Viņa laipni pamāja ar galvu kaimiņienei, kas izskatījās vīlusies, tad paņēma viņu zem rokas un aizvadīja atpakaļ uz kāpņu laukumiņu.

-    Liels paldies par laipnību, viņa pabeidza sarunu un aizvēra durvis.

Pusminūti Nete stāvēja ar muguru pret durvīm un gaidīja, līdz kaimiņu durvis aizcirtās.

Ko tad, ja viņa ierodas vēlreiz, kad te ir Kurts Vads vai Gite Čārlza? Vai novākt ari viņu?

Nete papurināja galvu un jau iztēlojās, kā ieradīsies policija un uzdos jautājumus. Tas gluži vienkārši bija par tuvu.

-    Ak Dievs, kaut viņa nenāktu vēlreiz! Nete klusi noteica.

Ne tāpēc, ka cerētu uz augstāko spēku palīdzību. Nē, viņas lūgšanas debesīs nekad netika uzklausītas.

To viņa zināja no pieredzes.

CETURTĀ DIENA AR RUPJMAIZI un ūdeni bija briesmīga. Netes pasaule piepeši bija kļuvusi par mazu, un te nebija vietas ne asarām, ne lūgšanām, ko viņa dienās un īpaši naktīs bija sūtījusi Dievam.

Tāpēc viņa kliedza pēc gaisa un brīvības, bet lielākoties sauca māti.

-    Nāc man palīgā, māt! Es tevi apskaušu un lūgšu palikt ar mani mūžīgi, viņa bez mitas vaimanāja. Ak, kaut viņa varētu sēdēt pie mātes mazajā dārziņā un lobīt pupiņas. Kā viņa tad…

Nete apklusa, kad viņas sāka dauzīt pa durvīm un sauca, lai viņa tur muti. Tās nebija uzraudzes, bet meitenes no otrā stāva. Gaitenī ieskanējās zvans, jo meitenes bija pametušas savas istabas un iedarbinājušas signalizāciju, tāpēc kliedzienus, saucienus un vispārējo kņadu nomainīja priekšnieces griezīgie brīdinājumi un grābāšanās ap karcera durvju aizbīdni.

Vienā mirklī Nete bija atspiesta uz istabas galu. Viņa, atmetusi galvu, iegaudojās, kad viņā iedūrās garā adata un istaba acu priekšā pazuda.

Kad Nete pamodās ar sasietām rokām, viņai vairs nebija spēka kliegt.

Tā viņa gulēja visu dienu, neteikdama ne vārda, un, kad uzraudzes gribēja viņu paēdināt, viņa aizgrieza galvu un domāja par savu patvērumu salā aiz plūmju pakalna un sauli, kas mirdzošos staros sijājās caur lapām un krūmiem. Domāja par nospiedumu siena šķūnī, ko bija atstājušas viņas un Tages mīlas rotaļas.

Nete domāja spraigi un koncentrējusies, jo, ja neuzmanījās, acu priekšā parādījās Kurta Vada augstprātīgā seja, un to nu viņa negribēja redzēt.

Nē, par viņu Nete negribēja domāt. Šis zemiskais riebeklis bija izpostījis viņas dzīvi, un tagad viņa zināja, ka nekad vairs netiks prom no šejienes tāda kā agrāk. Dzīve bija aizgājusi viņai gar degunu, un katru reizi, kad krūškurvis pacēlās, viņa vēlējās, kaut elpa apstātos.

“Pēdējā maltīte jau ir paēsta,” viņa sev sacīja. Kurts Vads, sātans, un visi viņa darbi vairs neļāva iztēloties citu dzīvi pēc šīs.

Kad Nete nebija ēdusi vairākas dienas un viņai vairs neizgāja vēders, uzraudzes izsauca ārstu no cietzemes.

Viņam vajadzēja būt glābējeņģelim, katrā ziņā viņš pats sevi dēvēja par “draugu nelaimē”, taču palīdzība bija tikai rokā iedurta adata un brauciens uz slimnīcu Korsērā.

Tur Neti paturēja novērošanā un pagrieza viņai muguru, līdzko viņa lūdzās žēlsirdības un tuvākmīlestības vārdā noticēt, ka ir pavisam parasta meitene, kam uzbrukusi nelaime.

Vienu vienīgu reizi palātā bija cilvēks, kurš varētu viņu uzklausīt, taču tobrīd Nete bija tā sazāļota, ka gandrīz visu dienu snauda.

Tas bija aptuveni divdesmit piecus gadus vecs vīrietis, kurš apciemoja mazu, puskurlu meitenīti, kas no rīta bija ievesta slimnīcā un tagad gulēja aiz priekškara pie pretējās sienas. Nete dzirdēja, ka meitenei ir leikēmija, un, pat nezinādama, kas tas ir, saprata, ka meitenītei būs jāmirst. Savā apmiglotajā stāvoklī viņa to redzēja vecāku acīs, kad viņi pagrieza bērnam muguru. Nete apskauda meitenīti. Atbrīvota no pasaules žēlabām, ar mīļiem cilvēkiem apkārt. Vai tā nebija žēlastība? Un šis vīrietis, kurš atnāca, lai atvieglotu meitenītes pēdējās dienas, lasīdams viņai priekšā vai ļaudams viņai pašai lasīt.

Nete aizvēra acis un klausījās, kā vīrieša mierīgā, gaišā balss palīdzēja veidot zilbes, vārdus un teikumus, lai tie iegūtu jēgu, turklāt tādā tempā, ka pat Nete, kuras prāts joprojām bija aizmiglojies, varēja sekot līdzi. Kad viņi bija stāstu pabeiguši, vīrietis sacīja, ka atnāks nākamajā dienā un lasīs tālāk. Iedams garām, viņš silti uzsmaidīja Netei.

Šis smaids viņai iekrita sirdī un lika apēst kādu drusciņu tajā pašā vakarā.

Pēc divām dienām meitenīte bija mirusi, bet Nete ceļā atpakaļ uz Sprogē, klusāka un noslēgtāka nekā iepriekš. Pat Rita naktī lika viņu mierā, bet viņai jau arī bija sākušies pavisam citi pārbaudījumi. Drīz to piedzīvoja viņas visas.

Ar to pašu kuģīti, kas uz salu atveda Neti, ieradās arī Gite Čārlza.

37 .nodaļa

Novembris, 2010

KAMĒR KURTS UZ SĀNIEM gulēja divguļamajā gultā un skatījās uz mīļotās gandrīz caurspīdīgajiem plakstiņiem, kas nebija atvērušies dzīvei jau trīs diennaktis, viņam atliku likām pietika laika nolādēt pēdējo dienu notikumus.

Tagad viss drupa. Drošības aparāts, kas bija paredzēts, lai novāktu no ceļa šķēršļus, bija pieļāvis liktenīgas kļūdas, un cilvēki, kuri agrāk bija klusējuši, sāka runāt.

Radās sajūta, ka “Tīro līniju” jaunajā triumfā iezogas nelaimes, kas uzbrūk viņam un viņa dzīves pamatam kā izbadējušies suņi.

Kāpēc nebija izdevies apturēt abus policistus? Tam vajadzēja izdoties. Mikēls, Lenbergs un Kaspersens bija apsolījuši darīt, ko spēj, taču izgāzušies.

Beātes seja gandrīz nemanāmi noraustījās, tomēr Kurts satrūkās.

Viņš paskatījās uz savu kaulaino roku, kas noglāstīja viņas vaigu, un jutās savādi. Rokas āda gandrīz saplūda ar Beātes ādu, tātad viņu novecošanas atšķirība nemaz nebija liela. Tomēr pēc dažām stundām Beāte būs mirusi, bet viņš ne, un tā bija atšķirība, ar kuru viņš būs spiests kaut ko darīt, ja vispār vēlējās dzīvot. Šobrīd Kurts to nevēlējās, taču tas bija viņa pienākums. Viņam bija jāatrisina vairāki uzdevumi, bet, kad tas būs padarīts, viņš atradīs kapakmeni, uz kura akmeņkaļi varēs iegravēt divus vārdus reizē.

Kurts dzirdēja uzmācīgu skaņu un paskatījās uz naktsgaldiņu. Tas bija viņa iPhone, nevis drošais mobilais telefons, kuru viņš

tagad izmantoja. Viņš pagriezās, paņēma telefonu un atvēra pienākušo ziņu.

Tā bija saite no Herberta Senderskova.

“Tātad viņš tomēr ir izpildījis savu uzdevumu, tas ir labi,” Kurts nodomāja. Viens pļāpa bija izslēgts no spēles. Tā tam jābūt.

Viņš nospieda uz saites un brīdi gaidīja, līdz parādījās fotogrāfija. Kurts salēcās, ieraudzījis nodevīgo ziņu.

Fotogrāfijā smaidošs Herberts un tikpat smaidoša Mīe māja viņam ar roku uz skaistas, auglīgas ainavas fona. Virs fotogrāfijas bija īss teksts: “Tu mūs nekad neatradīsi.”

NOKOPĒJIS FAILU SAVĀ KLĒPJDATORĀ, Kurts to atvēra un palielināja fotogrāfiju, lai tā aizpildītu visu ekrānu. Fotogrāfija bija uzņemta tikai pirms desmit minūtēm, un debesis virs pāra bija pavisam sarkanas no rietošās saules. Aiz viņiem bija redzamas palmas, bet vēl tālāk tumši cilvēki un atklāts, zils okeāns.

Kurts atvēra telefonā aplikāciju Planēt un nospieda uz Globe, kur skaidri bija norādīta saules aktuālā pozīcija virs zemeslodes. Vienīgā tropiski auglīgā vieta, kur pirms desmit minūtēm rietēja saule, bija Madagaskaras dienvidu gals. Pārējā pasaule saulrieta asī bija atklāta jūra, Tuvo Austrumu tuksneši un mērenās joslas teritorijas vecajā Padomju impērijā.

Tā kā abi stāvēja ar muguru pret saulrietu, viņi noteikti atradās salas rietumu daļā. Liela sala, jā, nudien, taču ne tik liela, lai būtu aizmirstības šūpulis. Ja viņš aizsūtīs uz šo dienvidu salu Mikēlu un liks viņam apjautāties par diviem veciem, sirmiem skandināviem, tad dabūs viņus rokā ļoti ātri. Kukuļi šur un tur allaž darīja brīnumus, un lielajā jūrā vienmēr bija haizivis, kas aizvāktu visas pēdas.

Tā bija dienas pirmā labā ziņa.

Viņš pasmaidīja un sajuta, kā spēks vēlreiz atgriežas. “Nekas tik ļoti netērē spēkus kā neizlēmība un nespēja rīkoties,” vienmēr bija teicis viņa tēvs. Viņš bija gudrs vīrs.

Kurts ar stīvo muguru mazliet paliecās atpakaļ un palūkojās uz ceļu un jauno policistu vingrinājumiem zem Lindejornetas kokiem otrpus ielai. Viņš ar nepatiku ievēroja, ka vairākiem jauniešiem, kuri aizturēja izdomātos noziedzniekus, bija tumša ādas krāsa, bet tad uz galda iezvanījās Nokia.

-    Te Mikēls. Esmu kopā ar vienu no mūsu palīgiem, kura vārds tev nav jāzina, un mēs pirms septiņām minūtēm novērojām, ka Hafezs el Asads ir pametis Policijas pārvaldi un tagad no Tītgena tilta iet lejā pa kāpnēm uz Centrālās stacijas peroniem. Ko tu gribi, lai mēs darām?

Ko lai viņi dara? Vai tad tas nebija skaidrs?

-    Sekojiet viņam. Ja radīsies izdevība izdarīt to nepamanīti, notveriet viņu un aizvediet prom. Turiet līniju atvērtu, lai es varu sekot līdzi, skaidrs? Un parūpējieties, lai viņš nekādā gadījumā jūs nepamana.

-    Mēs esam divi, lai piesegtu viens otru. Esi mierīgs, mēs turēsimies pa gabalu.

Kurts pasmaidīja. Dienas otrā labā ziņa. Varbūt viss vēl pagriezīsies uz labu.

Viņš atkal apgūlās blakus mirstošajam ķermenim, iespiedis Nokia spilvenā zem auss. Te sadūrās divas galējas un ļoti atšķirīgas pasaules. Dzīve un nāve.

Kad viņš bija tā gulējis dažas minūtes un juta, ka Beātes elpa ir gandrīz apstājusies, telefonā atskanēja čuksts.

-    Tagad mēs esam vilcienā, kas brauc uz Tostrupu. Varbūt viņš ved mūs uz savu īsto adresi. Mēs sēžam pie durvīm katrs savā vagona galā, viņš no mums neaizbēgs, varat būt drošs.

Kurts viņu uzslavēja, pagriezās pret Beāti un uzlika pirkstus viņai uz kakla. Tur joprojām bija pulss, taču ļoti vājš un kaprīzs kā pati nāve.

Mirkli viņš aizvēra acis un aizsapņojās skaistās atmiņās par rožu vaidziņiem un smiekliem, kas spēja aizdzīt visas raizes. “Kā gan cilvēki vispār var būt tik jauni,” viņš nodomāja.

-JĀ! piepeši telefonā atskanēja skaļa balss. Kurts spēji pamodās. Tagad viņš ir izkāpis Brendbīesteras stacijā. Esmu pārliecināts, ka viņš ir ceļā pie jums, Kurt.

Vai bija pagājis tik ilgs laiks? Kurts aizgaiņāja apmulsumu un piecēlās sēdus gultā ar telefonu pie auss. Turieties pa gabalu, es pats viņu šeit uzņemšu. Bet jums jābūt diskrētiem, jo zēni no Policijas skolas šobrīd pāri ielai vingrinās. Viņi spēlē laupītājus un karavīrus.

Kurts pasmaidīja. Tā būs silta sagaidīšana.

Viņš gribēja pateikt Beātei, lai viņa mazliet paciešas, viņš būs prom tikai brīdi, kad ieraudzīja, ka viņas acis ir vaļā un galva atliekta atpakaļ.

Kurts dažas sekundes aizturēja elpu un tad noelsās, skatīdamies uz mīļās blāvajām, mirušajām acīm. Tās lūkojās uz sāniem, kur viņš bija gulējis, it kā pašā pēdējā brīdī būtu meklējušas kontaktu. Un viņš to bija nogulējis, tas bija šausmīgi. Viņš nebija Beātei palīdzējis, kad viņai tas bija visvairāk vajadzīgs.

Pakrūtē sākās vieglas trīsas, kas izplatījās pa visu augumu, lai ātri pārietu krampjos krūškurvī un guturālās skaņās kaklā. Seja gandrīz sāpīgi sašķobījās, caur elsām izlauzās garas, teju nedzirdamas gaudas.

Ta viņš sēdēja dažas minūtes, turēdams Beātes roku, tad aizvēra viņai acis un neatskatījies piecēlās.

Istabiņā blakus ēdamistabai viņš atrada nūju, ar kuru viņa dēli bija dauzījuši tūkstošiem tenisa bumbiņu. Kurts pasvārstīja to rokā, nosprieda, ka tā ir pietiekami smaga, tad izgāja pagalmā un nostājās slēpnī pie saimniecības ēkas gala.

Uz ielas, kur topošie policisti piepildīja savus sapņus atšķirt labos no ļaunajiem, skanēja skaļi kliedzieni un jautras piezīmes. Arī Kurts tagad grasījās darīt to pašu. Viņš iesitīs Hafezam el Asadam tieši pa pakausi un tad ātri ievilks viņu mājas aizsegā. Kad aktivitātes uz ielas būs noklusušas un iestāsies tumsa, abi pārējie palīdzēs Kurtam ievilkt līķi seifa telpā.

Kabatā iedūcās mobilais telefons.

-    Jā, Kurts čukstēja. Cik tālu jūs esat?

-     Mēs stāvam tepat, Vestregādes un Brendbīestervejas krustojumā. Viņš ir nozudis.

Kurts sarauca uzacis. Ko?

-    Viņš aizlaidās starp sarkanām rindu mājām un prom bija.

-    Ātri šurp! Nāciet katrs pa savu ceļu.

Kurts aizvēra telefonu un paskatījās apkārt. Viņš stāvēja drošībā pagalma stūrī, aiz muguras bija augsts mūris uz Tvergādi. Tas čalis varēja ierasties tikai no vienas puses pa piebraucamo ceļu gar saimniecības ēku. Tātad viņš bija gatavs.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad Kurts uz piebraucamā ceļa izdzirdēja piesardzīgus soļus. Soļi uzmanīgi taustīja ceļu pāri flīzēm un tuvojās metru pēc metra.

Kurts satvēra nūju ciešāk un nostājās pie paša stūra. Dziļi un lēni ieelpoja un tad aizturēja elpu, līdz ieraudzīja parādāmies galvu.

Sekundes simtdaļu pirms sitiena cilvēks atmuguriski atkāpās.

-    Tas esmu es, Kurt, sacīja balss, kas neizklausījās pēc arāba.

Tad stāvs panāca uz priekšu. Tas bija viens no viņa palīgiem.

Mikēls reizēm bija viņu izmantojis lielajos pasākumos.

-    Stulbeni! Kurts nošņācās. Pazūdi! Tu viņu nobiedēsi. Ej atpakaļ uz ielas un parūpējies, lai viņš tevi neierauga.

Viņš brīdi stāvēja stipri pukstošu sirdi un lādēja idiotus, ar kuriem bija sapinies. “Nāc nu, mazais, stulbais arāb,” viņš domāja, kamēr policistu vingrinājumi otrpus ielai pieklusa. “Darīsim reiz tam galu.”

Kurts vēl nebija paspējis izdomāt savu domu līdz galam, kad aiz muguras izdzirdēja būkšķi un tad sānskatā pamanīja, kā uz mūra malas parādās rokas.

Pirms Kurts bija paspējis pagriezties, vīrietis bija pāri mūrim. Viņš saliecies piezemējās Kurta priekšā gluži kā kaķis un paskatījās uz viņu ar acīm, kas bija atradušas medījumu.

-     Mums jāparunā, Kurt, arābs tikai paspēja pateikt, kad Kurts jau pacēla nūju un atvēzēja to pret viņa galvu.

Druknais vīrs vienā rāvienā aizripoja sāņus un tad piecēlās uz vienas rokas. Mirklī, kad Kurta sitiens ar dobju skaņu trāpīja pa flīzēm, vīrietis lēca uz priekšu un cieši satvēra Kurta rumpi.

-    Mēs tagad iesim iekšā, saprati? viņš čukstēja. Te ārā staigā pārāk daudz hiēnu.

Arābs spieda tik stipri, ka Kurtam aizrāvās elpa. Viņš gribēja saukt pēc palīdzības, bet nepietika gaisa.

Tad arābs ātri aizvilka viņu pār piebraucamo ceļu uz mauriņu pie sētas durvīm. Vēl tikai pāris sekunžu, un viņam viss būtu izdevies, taču piepeši atskanēja skrejoši soļi un viņu priekšā nostājās Mikēls. Uzbrucējs saspieda Kurtu tik cieši, ka viņš gandrīz zaudēja samaņu, bet tad tvēriens atlaidās.

Kurts brīdi gulēja ar seju zālītē un dzirdēja troksni aiz muguras. Sitieni un lāsti divās dažādās valodās.

Viņš ar grūtībām piecēlās un aizstreipuļoja pie saimniecības ēkas, kur joprojām mētājās nūja.

Kad viņš to pacēla, arābs atkal stāvēja viņa priekšā.

Kurts instinktīvi paskatījās uz zālienu, kur bez samaņas gulēja Mikēls. “Velns un elle, kas šis vīrs īsti bija?”

-    Noliec to, Hafezs el Asads sacīja, viņa tonis izslēdza iebildumus.

Smagais koka gabals nokrita uz flīzēm ar skaņu, kas līdzinājās sajūtām Kurta augumā.

-    Ko tu gribi? viņš jautāja.

-    Es tādus cilvēkus kā tu pazīstu labāk, nekā tu domā, un tu nepaliksi brīvībā, vīrietis teica. Es gribu zināt visu par tavām aktivitātēm un esmu drošs, ka mājā ir viss, kas mums vajadzīgs, slepkava.

Tad viņš cieši sagrāba Kurta delnas locītavu un vilka viņu sev līdzi.

Viņi tikko bija sasnieguši sētas durvis, kad pa gaisu kaut kas nosvilpa, ar nejauku krakšķi aizsitot arāba galvu sāņus, un viņš saļima.

-    Tā, sacīja balss aiz muguras. Tas bija Mikēla palīgs. Tālāk viņš vairs netiks.

NEILGI PĒC TAM, kad Kurts bija piezvanījis savam klīnikas mantiniekam, viņš dzirdēja apakšstāvā nograbam atslēgu.

-    Paldies, ka ieradies tik ātri, Kari Johan, Kurts teica un aizveda viņu uz guļamistabu.

Karls Johans Henriksens izdarīja visu, kas jādara, pēc tam noņēma stetoskopu un nopietni paskatījās uz Kurtu. Man ļoti žēl, Kurt, viņš sacīja. Bet tagad viņa ir mierā.

Viņš trīcošām rokām uzrakstīja miršanas apliecību un šķita vēl satriektāks par Kurtu.

-    Ko tu tagad darīsi, Kurt?

-    Man ir vienošanās ar vienu no mūsu atbalstītājiem, lielisku apbedītāju no Karlslundes. Es tikko ar viņu runāju un šovakar aizbraukšu pie viņa. Rīt iešu pie mācītāja. Beāte gulēs kapsētas vecajā daļā tepat pie Brendbīesteras baznīcas.

Kurts paņēma miršanas apliecību un uzklausīja Karla Johana līdzjūtības apliecinājumus, viņi paspieda viens otram roku.

Un tad garā, gandrīz mūžību ilgusī nodaļa bija galā.

Patiesi smaga diena.

Viņš apraudzīja sievu un konstatēja, ka ķermenis jau sāk atdzist. Cik gan dzīve bija gaistoša!

Pēc tam Kurts sakārtoja guļamistabu, apkopa Beāti, paņēma mašīnas atslēgas, aizgāja uz saimniecības ēku, atvēra seifa telpu un konstatēja, ka tumšajā ķermenī, kas gulēja uz betona grīdas, joprojām bija dzīvības pazīmes.

-    Nu tad lai tev labi klājas, stulbais arāb. Ja tu joprojām būsi dzīvs, kad atgriezīšos no apbedītāja, man vajadzēs tev mazliet piepalīdzēt.

38 .nodaļa

Septembris, 1987

JO TUVĀK KOPENHĀGENAi, jo vairāk Gites plāns ieguva apveidus.

Desmit miljoni bija liela nauda, bet Netei bija vēl daudz, daudz vairāk, un, ja Gitei bija tikai piecdesmit trīs gadi, tad ar desmit miljoniem visai atlikušajai dzīvei nepietika. Ne ar tādu tērēšanas prasmi un ne ar sapņiem, ko viņa tagad loloja. Ja viņa parūpēsies par sevi un turpmāk tik daudz nedzers, tad noteikti nodzīvos vēl trīsdesmit četrdesmit gadu, un nevajadzēja grāmatveža zināšanu, lai pateiktu, ka desmit miljonu būs par maz.

Tāpēc Gite bija ieplānojusi pārņemt savā kontrolē visu, kas Netei pieder. Līdzekļus un metodes viņa vēl nezināja, tas būs atkarīgs no situācijas. Vislabāk būtu, ja ar Neti joprojām varētu manipulēt. Bet, ja Nete tiešām bija tik slima, kā lika noprast, tad vajadzēs tikai padarīt sevi neaizstājamu, līdz pienāks pēdējā stundiņa. Gan jau viņa tiks galā ar testamentiem un parakstiem.

Ja izrādītos, ka Nete nevēlas sadarboties, līdzekļi varētu kļūt vardarbīgāki. Gite to nevēlējās, taču īsti noraidīt nevarēja. Viņa jau agrāk bija aizraidījusi nedziedināmi slimus cilvēkus pie Radītāja agrāk, nekā liktenis to paredzējis.

TIEŠI RITA NILSENA pirmā pamanīja Gites vājību uz sievietēm. Ritai bija mīkstas lūpas un miklas cirtas uz pieres, un viņa prata tuvoties tā, ka Gitei izkalta mute. Protams, tas bija aizliegts, taču, kad Ritas izmirkušais krekls cieši lipa pie miesas, Gites varā bija likt viņai doties uz pļavu, kad vien viņa to vēlējās, noteikumus te izvirzīja Gite.

Par laimi, Rita Nilsena bija vairāk nekā labprātīga. Šis maigais augums meklēja apmierinājumu, un Gite varēja viņai to sniegt.

Viss bija labi tikmēr, kamēr Rita pakļāvās, bet, kad viņa kādu vakaru piecēlās un uzvilka blūzīti atpakaļ pār krūšu galiem, viss bija galā.

-                Es gribu prom no šejienes, un tu man palīdzēsi, viņa sacīja.

-     Tu pateiksi priekšniecei, ka esmu labojusies un tu iesaki izlaist mani no sistēmas, saprati?

Gite nepavisam nebija radusi dzirdēt šādu toni no Sprogē meitenēm un negribēja ar to samierināties. Kad viņa lika lietā aso mēli, meitenes laidās uz visām pusēm, un tā tam bija jāpaliek. Meitenes viņu apbrīnoja un baidījās no viņas kā no bendes, kāda viņa attiecīgajos brīžos arī bija.

Neviens nesūtīja uz karceri tik daudz meiteņu kā Gite. Neviens necēla tādu traci, ja meitene bija izrādījusi spītību. Pārējās uzraudzes domāja, ka tas ir pareizi, un lūkojās uz Giti ar cieņu, jo viņa taču bija medicīnas māsa un turklāt izskatīga.

Gite brīdi domāja, vai neiesist Ritai par pārdrošību, taču pārāk ilgi vilcinājās un saņēma skaļu pļauku, kas aizsita viņai elpu un atmuguriski nogāza zemē. Kā tā prastā meiča uzdrošinājās pacelt roku pret viņu?

-    Tu lieliski zini, ka es varu tevi iznīcināt. Es varu aprakstīt katru tava auguma detaļu un grasos to darīt priekšnieces klātbūtnē, ja tu man nepalīdzēsi, Rita mierīgi sacīja, nostājusies virs Gites ieplestajām kājām. Kad pastāstīšu priekšniecei, kā tu piespiedi mani tev pieskarties, viņa no tava ķermeņa apraksta viegli atklās, ka es nemeloju. Tāpēc tu aizsūtīsi mani uz cietzemi. Es zinu, ka lēmumu pieņem ārsti, bet tu tiksi ar to galā.

Gite ar acīm sekoja zosīm virs koku galotnēm un viegli pamāja. Rita noteikti nokļūs cietzemē, bet tikai tad, kad Gite to gribēs. Ne mirkli agrāk.

NĀKAMAJĀ RĪTĀ GITE stipri ieknieba vaigos un strauji pieklauvēja pie priekšnieces kabineta durvīm. Priekšniece, sēžot aiz rakstāmgalda, raudzījās viņā ar pārbiedētu un nesagatavotu skatienu.

-    Ak Dievs, Gite! Kas noticis?

Gite aizturēja elpu, mazliet pagriezās, lai priekšniece ne tikai pamanītu, ka viņai saplēsts baltais virsvalks, bet varētu nojaust, ka zem tā nav apakšveļas.

Viņa īsos teikumos aprakstīja, kā nepieskaitāmā, psihopātiskā, seksuālu noviržu pārņemtā Rita Nilsena aiz veļas mazgātavas norāvusi viņai drēbes un piespiedusi viņu pie zemes ieplestām kājām.

Gite sasprindzināja balsi līdz vibrējošiem čukstiem un nokaunējusies raudzījās grīdā, stāstīdama par uzbrukumu un savu veltīgo aizstāvēšanos.

-    Tāpēc es iesaku Ritu Nilsenu uz desmit dienām ievietot karcerī un atņemt viņai visas privilēģijas, Gite sacīja un no priekšnieces pirkstu dejas un izbiedētā skatiena noprata, ka tas tiks izdarīts.

-    Un, kad tas būs galā, mums jāapsver, vai viņu nevajadzētu nosūtīt uz sterilizāciju un pēc tam dabūt prom no šejienes. Viņai ir nenormāla fiksācija uz seksuālo dziņu, un esmu droša, ka viņa turpmāk kļūs par lielu nastu sabiedrībai, ja mēs to neizdarīsim.

Priekšnieces pirksti savilkās, bet skatiens bija stīvi pievērsts Gites netīrajam kaklam.

-     Protams, Gite, viņa noteica un piecēlās.

RITA SACĒLA LIELU TRACI, tomēr visas viņas apsūdzības pret Giti tika noraidītas, un viņa jutās acīm redzami šokēta, ka manevrs ne tikai izgāzies, bet turklāt pavērsies pret viņu pašu. Šajā brīdī Gite triumfēja.

-    Protams, tu pazīsti Gites augumu, kā pati apgalvo, priekšniece sacīja. Tu taču viņai uzbruki. Nē, draudziņ. Ar savu cietsirdīgo un ļauno dabu tu centīsies pagriezt situāciju sev par labu, bet mani tu nepiemuļķosi. Ko gan citu var gaidīt no meitenes ar tik vājām gara spējām un atbaidošu pagātni?

Runas par šiem notikumiem izplatījās ātri. Pirms diena bija galā, par to zināja kūtīs, uz lauka, vistu aplokā un visos iestādes kaktos.

Rita karcerī bļāva un kliedza un dabūja vairāk nekā vienu šprici, bet daudzas Gites kolēģes un arī daļa meiteņu ļauni priecājās.

Kad Ritu izlaida, tas bija tikai uz īsu brīdi, jo viņa bija sīksta un nespēja turēt muti, tāpēc jau pēc nedēļas gulēja piesieta karcerī un auroja kā apsēsta.

-     Nete Hermansena ir laba meitene, viņai nav jādzīvo vienā istabā ar to briesmoni, Gite sacīja priekšniecei. Un viņas izvāca visas Ritas mantas un atstāja istabu Netei vienai pašai.

Gite ātri pamanīja, ka tas lika Netei skatīties uz viņu citām acīm.

Iniciatīvu kontaktam uzņēmās Nete. Naiva, cerību pilna un bezgala iekārojama.

Kad viņām bija uzdots izkraut no kuģīša ogļu maisus, viena meitene paklupa, izmežģīja kāju un sāka gaudot kā suns vēršu aplokā. Visas saskrēja apkārt, lai gan uzraudzes rājās un sita, un piepeši šī trača vidū Nete un Gite atradās cieši blakus.

-    Mani te atveda kļūdas dēļ, Nete čukstēja, skatoties dzidrām acīm. Es neesmu muļķe un labi zinu, ka daudzas citas arī nav, bet neesmu arī samaitāta un izlaidīga, kā par mani runā. Vai manu lietu nevarētu izskatīt vēlreiz?

Viņa bija ļoti skaista. Pilnīgas lūpas un tik stingrs un lokans augums kā nevienai citai salā. Gite viņu iekāroja, viņa to zināja jau sen, un nu radās tāda izdevība.

Viņa klausījās, kamēr apkārt zibēja sitieni un skanēja kliedzieni, un jau tas vien noveda meiteni līdz asarām. Tad Gite satvēra viņas roku un aizveda pāris soļu uz pagalma pusi. Iedarbība bija brīnumaina. Meitenes augumam pārskrēja trīsas, it kā šis pieskāriens un uzmanība būtu atslēga uz visu. Gite noslaucīja viņai asaras, klusi aizvilka viņu uz dumbrāju un māja ar galvu īstajos brīžos.

Tas bija ļoti nevainīgi, un desmit minūšu laikā meitene savā paļāvībā jau bija nonākusi viņas varā.

-    Es darīšu, ko spēšu, bet nevaru neko apsolīt, Gite sacīja.

Nekad vēl viņa nebija redzējusi nevienu seju tik žilbinoši smaidām.

TAS NEBIJA GLUŽI TIK VIEGLI, kā Gite bija domājusi. Par spīti vairākām sarunām pastaigu laikā dumbrājā, Nete nešķita gatava padoties.

Netieši Gitei nāca palīgā bākas sarga sievas kaķis Mikijs.

Divu gailu spraigā sāncensība bākas sarga vistu kūtī bija iztraucējusi viņa ģimenes naktsmieru vairākas naktis, bet gaiļus nevarēja notvert. Tāpēc viņa palīgu nosūtīja uz pļavām savākt izkaltušas melnās driģenes, lai varētu ar šīs zālītes dūmiem apdullināt visus kūts iemītniekus reizē un tad notvert vienu no gaiļiem un apgriezt viņam kaklu.

Dažas driģenes bija iemestas peļķē, kur tās kādu laiku rūga, līdz smarža pievilināja kaķi Mikiju un viņš palaka ūdeni.

Visu acu priekšā kaķis kādu stundu skraidīja augšup lejup pa kokiem, līdz nogūlās pie pieliekamā kambara un izlaida garu, pāris reižu apvēlies riņķī.

Visi pārējie, izņemot sarga sievu, ļoti uzjautrinājās par šo izrādi, un šādā veidā Gite uzzināja par reto Sprogē salas augu ar tik neparastu iedarbību uz tiem, kas to iedzēra vai apēda.

Viņa no cietzemes pasūtīja grāmatas par šo tematu un drīz jau pati varēja veikt eksperimentus.

Giti fascinēja vara pār dzīvību, un drīz to dabūja just meitene, kas bija izrādījusi pārāk lielu spītību. Gite iemērca cigareti auga izvilkumā un pēc tam to izkaltēja. Kad pienāca īstā diena, meitene savas rūtainās kleitas kabatā nejauši atrada Gites ielikto cigareti.

Visas labi dzirdēja, kā meitene kliedza un dīvaini auroja aiz akmeņu krāvuma, viduspunkta starp Zēlandi un Fīnu, kur viņa parasti vienatnē smēķēja, bet neviena nebrīnījās, kad viņa piepeši apklusa.

Meitene gan izdzīvoja, taču zaudēja aso mēli un sīksto garu. Nāves bailes bija ieēdušās pārāk dziļi.

“Lieliski,” Gite nodomāja. “Tagad man ir, ar ko piedraudēt Netei.”

Šie nāves un vājprāta draudi un atskārsme, ko Gite patiesībā no viņas vēlas, Neti tā šokēja, ka viņa nespēja pat raudāt. It kā visas pasaules ļaunums būtu iemiesojies viņas glābējā, kas tagad aizslaucīja Netes sapņus atgriezties normālā dzīvē.

Gite saprata meitenes reakciju, un tā viņai lieliski derēja. Viņa pieturēja Neti ar apgalvojumiem, ka centīsies pierunāt priekšnieci pārskatīt viņas lietu, kamēr vien viņa Giti iepriecinās. Tāpēc Nete diezgan ilgu laiku bija padevīga, un, lai kā Gite nevēlētos to atzīt, viņa pati kļuva atkarīga no šīm attiecībām. Tas taču padarīja paciešamu nomaļo dzīvi starp sarūgtinātām, atriebīgām un nepatīkamām sievietēm, kuras nebija tādas kā viņa. Nudien, šo attiecību dēļ viņa nemaz nevēlējās, lai kaut kas būtu citādi.

Kamēr Nete gulēja viņai blakus augstajā zālē, Gite varēja aizmirst visu citu un brīvi elpot šajā cietumā.

STARP VIŅĀM, PROTAMS, iespraucās Rita, kā Gite to uzzināja vēlāk.

Dienā, kad Ritu beidzot izlaida no karcera, priekšniece bija sākusi šaubīties.

-    Attiecībā par sterilizāciju man jākonsultējas ar galveno ārstu, viņa sacīja. Viņš drīz ieradīsies salā, un tad jau redzēsim.

Tomēr starp ārsta apmeklējumiem bija ilgi starplaiki, un Rita izmantoja šo laiku atriebībai, lai atvērtu Netei acis un pastāstītu, ka uz Giti Čārlzu nevar paļauties un vienīgā izeja viņām ir bēgšana.

Karš bija sācies pa īstam.

39 .nodaļa

Novembris, 2010

-    ES ZVANĪJU VIŅAM neskaitāmas reizes, Kari, bet viņš neatbild. Esmu pārliecināta, ka viņš ir izslēdzis mobilo. Bet kāpēc? Viņš taču nekad tā nedara. Roze izskatījās patiesi noraizējusies. Tu ari esi muļķis. Pirms aizgāja, Asads pateica, ka tu esot apsūdzējis viņu lietuvieša Verslova slepkavībā.

Karls papurināja galvu. Es to nedarīju Roze, bet fakss ar līķa attēlu lika uzdot dažus jautājumus. Neviens no mums nav pasargāts no aizdomām, kad notiek tādas lietas.

Roze nostājās viņa priekšā, iespraudusi dūres sānos. Nu paklausies! Es negrasos paciest tavas aizdomas. Ja Asads apgalvo, ka viņam nav nekādas saistības ar to, ka ciniskais psihopāts Lins Verslovs vairs nevar pastrādāt savas neģēlības, tad taču tā ir taisnība, vai ne? Nelaime tā, ka tu izdari uz mums spiedienu, Kari, un neņem vērā mūsu jūtas. Lūk, tur ir tava problēma.

Uh, kas par tirādi! Tagad šis sievišķis apgrieza visu ar kājām gaisā, tā bija priekšrocība izmeklēšanā, bet noteikti trūkums, kad runa bija par privātām lietām. Bez šīm apsūdzībām viņš nudien varēja iztikt.

-   Jā, jā, Roze. Cik zinu, jūs ar Asadu paši lieliski tiekat galā ar jūtām un spiedienu. Atvaino, bet šobrīd man nav laika tādai tuvākmīlestības filozofijai. Man jāiet augšā un jāizplūcas ar Markusu Jakobsenu.

-    TĀ IR PILNĪGI NORAKSTĀMA? Un tagad tu saki, ka gribi jaunu mašīnu? Nodaļas vadītājs izmisis skatījās uz Kārlu. Ir novembris, Kari. Vai esi kaut ko dzirdējis par budžetu?

-    Ja reiz tu tā saki, Markus, par to es dīvainā kārtā neesmu dzirdējis īpaši daudz. Q nodaļai šogad ir piešķirti astoņi miljoni, vai ne? Kur, ellē, tie ir palikuši?

Markusa Jakobsena pleci saguma. Vai mēs atkal sāksim tos ķīviņus par naudu, Kari? Tu taču zini, ka nauda ir sadalīta starp mūsu nodaļām.

-Jā, manas nodaļas nauda, un es dabūju apmēram piekto daļu no visa, vai ne? Vai tev nešķiet, ka pagrabā Dānijas valsts uztur visai lētu nodaļu?

-    Nūjā, tomēr tu nedabūsi jaunu mašīnu, jo mums kontā nav tādas naudas. Tev nav ne jausmas, cik mums šobrīd ir smagu lietu.

Karls neatbildēja, jo patiesībā viņš to nojauta gan. Tikai tam nebija nekādas nozīmes.

Markuss izvilka no paciņas jaunu nikotīna košļājamo gumiju, un tagad viņa mute bija gandrīz pilna. Jauki, ka viņš bija nolicis cigaretes uz plaukta, bet, iespējams, tieši lielais gumijas daudzums padarīja viņu mazliet nervozu pēdējās diennaktīs, kopš pārgājusi saaukstēšanās.

-     Man šķiet, ka transporta nodaļā mums ir vēl viena Peugeot 607, Markuss sacīja. Tev gan tā būs jādala ar dažiem citiem, bet tas līdz nākamajam budžeta gadam, labi, Kari?

-    Nekā nebija.

Markuss smagi nopūtās. Nu labi, tad izstāsti man visu. Tev ir piecas minūtes.

-    Ar piecām nepietiks.

-    Pamēģini.

Pēc piecpadsmit minūtēm Markuss bija pārskaities. Jūs ielaužaties pie Nērvigas un nozogat kartotēku, tad ielaužaties sabiedriski zināma cilvēka mājās, kamēr viņa sieva guļ uz nāves gultas, un vēl vismaz divsimt citu pārkāpumu.

-    Guļ uz nāves gultas? Mēs nezinām, vai tā patiešām ir taisnība. Vai tu nekad neesi izmantojis neeksistējošās tantes bēres, kad tev vajadzēja brīvdienu?

Nodaļas vadītājs gandrīz aizrijās ar košļājamo gumiju.

-      Dievs mans liecinieks, ka neesmu, un es ceru, ka arī tu neesi to darījis manā valdīšanas laikā. Bet paklausies, Kari. Tos arhīvus tūlīt nogādā augšā pie manis. Kad atgriezīsies Asads, paskaidro viņam, ka viņš var izlidot no policijas tikpat ātri, kā te ienāca. Un tūlīt izbeidziet šo lietu! Citādi iekulsieties nepatikšanās, no kurām man nebūs laika jūs izpestīt.

-    Ak tā? Bet, ja mēs izbeigsim lietu, tev nākamā gada budžetā nebūs sešu, komats, astoņu miljonu.

-    Ko tas nozīmē?

-    Kāpēc vispār vajadzīga Q nodaļa, ja mēs izbeidzam lietu?

-    Kari, es vienkārši cenšos paskaidrot, ka tu esi uz plāna ledus, un tas vēl ir maigi teikts. Ja vien tu klusi un mierīgi, turklāt sēdēdams pie rakstāmgalda, nevari sagādāt neapgāžamus pierādījumus par Kurta Vada un citu “Tīro līniju” vadošo biedru kriminālajām darbībām, tad turies no viņiem pa gabalu. Un vēl kas. Nekādu turpmāku kontaktu ar Vadu, skaidrs?

Karls pamāja ar galvu. Tad tādas tās lietas. Vai patiesībā viss bija tikai politika?

-    Mēs iesākām sarunu par mašīnu, viņš neatlaidās.

-    Labi, labi, es to nokārtošu. Ej un atnes arhīvu.

Ceļā uz sekretariātu Karls iespēra pa visiem sienu paneļiem. Cik nejēdzīga saruna!

-    Kas tad nu, Kari? vaicāja Līsa. Viņa pār leti sniedza kādu dokumentu melnmatainam puisim policista ziemas jakā.

Puisis pagriezās pret Kārlu un pamāja ar galvu. Pazīstama seja.

-                Samīr! Karls izsaucās. Nudien, tur stāvēja Asada nedraugs.

-    Nu, vai jums tur Redovrē ir ko darīt? viņš jautāja. Vai ari Antonsens ir devies pensijā un savācis visu līdzi uz mājām?

Viņš iesmējās par savu muļķīgo joku, bet neviens cits nesmējās.

-    Paldies, mums iet labi. Tikai jāapmainās ar dažiem dokumentiem. Samīrs pasvārstīja rokā papīru kaudzi.

-    Klau, Samīr, ja jau tu te esi. Kādas tev un Asadam īsti ir problēmas? Nesaki, ka tādu nav; vienkārši pastāsti, par ko ir runa. Tas man ļoti palīdzētu, saproti?

-    Palīdzētu? Tad jau tu varbūt esi atklājis, cik viņš ir disfunkcionāls.

-    Disfunkcionāls? Ko tu ar to domā? Viņš taču tāds nav, kāpēc tu tā saki?

-    Pajautā viņam pašam, tā nav mana darīšana. Viņš vienkārši ir traks, un es to viņam esmu teicis, bet viņš acīmredzot nespēj to paciest.

Karls satvēra viņu aiz rokas. Paklausies, Samīr, es nezinu, ko viņš spēj vai nespēj paciest, bet man ir stipra nojauta, ka tu to zini. Un, ja tu vai varbūt Asads nepateiksiet to paši, var gadīties, ka man vajadzēs to no tevis izspiest, kad būs pienācis īstais brīdis.

-    Nu labi, Kari Merk. Vari mēģināt.

Samīrs izrāvās un nozuda gaitenī.

Līsa uzmeta Karlam līdzjūtīgu un reizē raižpilnu skatienu.

-     Nebēdājies par to mašīnu, Kari. Gan jau viss nokārtosies.

Baumas šajā mājā tiešām lidoja vēja spārniem.

-    JOPROJĀM NEKĀDU ZIŅU no Asada?

Roze papurināja galvu. Viņa patiešām izskatījās satraukusies.

-    Kāpēc tu pēkšņi tā raizējies par Asadu, Roze?

-    Tāpēc, ka pēdējā laikā pāris reižu esmu redzējusi viņu ļoti satriektu. Un agrāk tā nebija.

Karls saprata, ko viņa domā. Roze bija apķērīga.

-    Mums pavēlēja nodot Nērviga arhīvu trešajā stāvā, Roze.

-    Nu tad es domāju, ka tev jāķeras pie darba.

Karls viegli pielieca galvu, lai asinsrite pavisam neapstātos.

-     Par ko tu dusmojies, Roze?

-    Man šķiet, tev par to nevajadzētu uztraukties. Tev tik un tā šobrīd nav laika tādai tuvākmīlestības filozofijai.

Karls dažas sekundes cietās, bet tad klusi un mierīgi paskaidroja Rozei: ja viņa tūlīt netecēs augšā ar tām sasodītajām mapēm, tad viņš lūgs Rozi doties mājās un atsūtīt savā vietā Irsu.

Un to viņš domāja nopietni.

Roze sarauca uzacis. Zini, Kari? Man šķiet, ka tu neesi īsti gudrs.

Karls dzirdēja, kā viņa krāmējas ap mapēm, un pats pa to laiku vairākas reizes piezvanīja uz Asada numuru, nervozi kustinādams kājas zem galda. Nolādēts, Asads bija nospēris šķiltavas! Ja viņš tūlīt nedabūs cigareti, kājās iemetīsies krampji.

-    Nu tad pagaidām, piepeši gaiteni atskanēja asa balss. Karls pagriezās pret durvīm un paspēja ieraudzīt, kā Roze paiet garām ar mēteli mugurā un gaišsārtu somu uz pleca.

Lūk, tā.

Vai viņa aizgāja pirms darba laika beigām? Velns parāvis! Domājot par sekām, Karlam gribējās raudāt. Rit Roze noteikti atsūtīs savu alter ego Iršu. Labākajā gadījumā.

Uz galda iedūcās mobilais telefons. Līsa.

-    Mēs sameklējām to mašīnu. Ja aiziesi uz stāvlaukumu pie Nacionālā izmeklēšanas centra, es nosūtīšu kādu lejā ar atslēgu.

Karls pamāja ar galvu. Bija jau arī laiks. Tagad tikai jāatrod Asads. Roze viņu bija padarījusi nemierīgu.

Pēc divām minūtēm viņš jau atradās stāvlaukumā un mazliet apjucis skatījās apkārt. Nebija ne mašīnas, ne cilvēka ar atslēgu. Karls sarauca uzacis un grasījās zvanīt Līsai, kad tālāk laukumā pamirkšķināja mašīnas lukturi.

Karls piegāja tuvāk un ieraudzīja pasažiera sēdeklī Rozi ar luminiscējošo somu klēpī; mašīna bija mazāka par viņa bikšu kabatu. Viņš norīstījās aiz šoka, košā krāsa vien jau bija kaut kas, turklāt atgādināja viņam, ka zilā pelējuma siers, ko viņš pirms diviem mēnešiem ielika ledusskapī, stāv tur joprojām.

-    Ko, ellē, tu tur dari, Roze? viņš uzsauca pa šofera puses durvīm.

-    Tas ir Ford Ka, un tu esi ceļā pie Asada, vai ne?

Karls pamāja. 1ās nomālētās melnās maikstes intuīcija aizvien bija nemaldīga.

-    Es gribu braukt līdzi. Un šī ir mašīna, ko Markuss Jakobsens ir izīrējis tev uz atlikušo gada daļu. Šajā vietā Rozei bija grūti apspiest smieklus, bet tad viņa atkal kļuva nopietna. Nāc nu, Kari. Drīz būs tumšs.

VIŅI PĒC KĀRTAS nometās ceļos pie Heimdalsgādes dzīvokļa vēstuļspraugas, un, kā jau Karls bija gaidījis, tur nebija ne mēbeļu, ne Asada.

Kad Karls te ciemojās iepriekšējā reizē, viņu uzņēma krietni notetovēti brāļi ar svešādiem vārdiem un bicepsiem kokosriekstu lielumā. Šoreiz viņam bija jāiztiek ar parastu mājas ķildu troksni un klaigām valodā, kas tikpat labi varēja būt gan horvātu, gan somāliešu. Jautrs kvartāls.

-    Viņš tagad kādu laiku dzīvo vienā mājā Kongevejenā. Nejautā man, kāpēc, Karls sacīja un iesēdās cepuru kārbā uz riteņiem.

Viņi piecpadsmit minūtes brauca, neteikdami viens otram ne vārda, līdz beidzot nokļuva pie balti krāsotas lauku mājas, kas bija gandrīz saplūdusi ar mežmalu vietā, kur Bistrupas ceļš pārgāja Kongevejenā.

-    Arī šeit viņa laikam nav, Kari, Roze teica. Vai tu esi pārliecināts par adresi?

-    Katrā ziņā viņš tādu norādīja.

Arī Karls redzēja plāksnīti ar diviem tipiskiem dāņu sieviešu vārdiem. Varbūt viņas bija izīrējušas māju Asadam. Kurš gan tagad nepazina kādu, kam piederēja divas mājas un ūdens smēlās mutē tāpēc, ka bija plīsis nekustamo īpašumu tirgus burbulis? Trakie laiki, kad finanšu ministri domāja ar pēcpusi, bet bankas piepildīja savas kabatas, vēl nebija gluži beigušies.

Pēc īsa brīža durvis atvēra spridzīga tumšmate, kura apgalvoja: ja šis puisis, vārdā Asads, esot palicis bez pajumtes, tad viņš varot par pieticīgu samaksu pāris dienu pagulēt uz viņu dīvāna. Taču viņa un viņas draudzene katrā ziņā tādu nepazīstot.

Te nu bija.

-    Tu pat nezini, kur dzīvo tavi padotie, Kari? Roze viņu paķircināja, kad abi iesēdās mašīnā. Es taču domāju, ka tu esi vedis

Asadu uz mājām un tā tālāk. Man šķiet, ka šajā ziņā tavai ziņkārībai parasti nekas nekaiš.

Karls norija aizvainojumu. Jā, jā. Un ko tu pati zini par Asada mājas apstākļiem, Viszines kundze?

Roze lūkojās caur vējstiklu ar izklaidīgu skatienu. Neko daudz. Sākumā viņš reizēm pieminēja savu sievu un abas meitas, bet tas bija sen. Godīgi sakot, man šķiet, ka viņi vairs nedzīvo kopā.

Karls lēnām pamāja, arī viņam bija ienākusi prātā šāda doma.

-     Kā ar draugiem? Vai viņš ir kādu pieminējis? Varbūt Asads dzīvo pie viena no viņiem.

Roze papurināja galvu. Varbūt tu teiksi, ka tās ir muļķības, taču mana intuīcija liek domāt, ka Asadam nemaz nav māju.

-    Kāpēc tu tā spried? Karls jautāja.

-     Man šķiet, ka šobrīd viņš nakšņo darbā. Domāju, ka reizēm viņš naktī skata pēc aiziet prom uz dažām stundām, bet pārvaldē taču nav kontroles dēļa, tāpēc nevar droši zināt, vai ne?

-    Un drēbes? Viņš taču katru dienu nevalkā vienas un tās pašas drēbes, ko? Ir jābūt bāzei kādā vietā.

-    Varētu pārvaldē pārbaudīt viņa atvilktnes un skapjus, varbūt drēbes ir tur. Un tās var izmazgāt pilsētā. Ja tā padomā, es pāris reižu esmu redzējusi viņu ar maisiņiem. Tikai parasti nospriedu, ka tur ir tie jocīgie kārumi, ko viņš stiepj no imigrantu veikaliņiem.

Karls nopūtās. Lai kas tas būtu, šobrīd tas viņiem nepalīdzēja.

-    Gan jau viņš vienkārši ir devies mazliet izvēdināt dusmas. Redzēsi, ka šobrīd viņš noteikti jau ir atpakaļ pārvaldē. Pamēģini piezvanīt, Roze.

Viņa pacēla uzacis ar parasto “kāpēc tu pats to nedari” izteiksmi, tomēr piezvanīja.

-    Vai tu zināji, ka viņa jaunajam telefonam ir automātiskais atbildētājs? Roze jautāja ar telefonu pie auss.

Karls papurināja galvu. Ko tas saka?

-    To, ka Asads šobrīd ir devies dienesta darīšanās, bet noteikti būs atpakaļ pirms pulksten sešiem.

-    Un cik ir tagad?

-    Drīz būs septiņi. Viņam vajadzēja būt atpakaļ jau pirms stundas.

Karls paņēma savu telefonu un nospieda pārvaldes dežurantu

numuru.

Nē, viņi nebija redzējuši Asadu.

“Dienesta darīšanās,” Asads bija sacījis atbildētājā. Dīvaini.

Roze aizcirta ciet telefonu un nobrauca ar plaukstu pār seju.

-    Vai tu domā to pašu, ko es, Kari? Tādā noskaņojumā viņam tas varēja ienākt prātā.

Karls brīdi sēdēja un mirkšķināja acis, skatīdamies uz automašīnu lukturiem, kas nesās garām dzīvajā satiksmē uz ielas.

-Jā, es arī par to baidos.

VIŅI NOVIETOJA SAVU PUNDURAUTO Tvergādē pretim Policijas skolai. Divdesmit piecus metrus tālāk šīs idilliskās ciema ielas galā uz stūra atradās Kurta Vada māja. Cik viņi pa gabalu varēja saskatīt pār sētu, dzīvojamā māja bija pilnīgi tumša.

-    Neizskatās daudzsološi, Karls sacīja.

-    Es nezinu, Roze atteica. Es tikai priecājos, ka esam bruņoti, jo mana intuīcija ir ieslēgusi visas signalizācijas lampiņas.

Karls paplikšķināja pa dienesta pistoli. Jā, es personiski jūtos labi apbruņots, bet kas tev ir somā?

Viņš norādīja uz mīksto, gaišsārto somu, ko Roze noteikti bija nočiepusi īstajai māsai Irsai.

Viņa neatbildēja, tikai vienu vienīgu reizi atvēzēja somu pār galvu un tad ar brīkšķi gāza pa zaļu plastmasas atkritumu konteineru, ko viens no ielas iemītniekiem bija izstūmis mājas priekšā.

Ieraudzījuši kaitējumu apjomu, ko soma bija nodarījusi konteineram, kurš šobrīd gulēja četrus metrus tālāk mājas piebraucamajā ceļā, un atkritumiem, kas bija izkaisīti uz visām pusēm, abi ņēma kājas pār pleciem. Pirms pie parādes durvīm iedegās gaisma, viņi bija apskrējuši ap stūri.

-    Augstā debess, kas tev ir tajā somā, Roze? Laukakmens? Karls čukstēja, stāvot pie Kurta Vada mājas Brendbīestervejā.

-    Nē. Tikai Šekspīra kopotie raksti ādas vākos.

PEC MINŪTES KARLS jau otro reizi šajā dienā stāvēja dārzā un pa logiem ielūkojās Kurta Vada kamīna istabā. Šoreiz gan Rozei atrodoties pieklājīgā attālumā un acīm modri urbjoties tumsā.

Acīmredzot Roze sen nebija devusies tādā uzdevumā, tik nervoza viņa izskatījās, bet bija jau arī tumšs, pavisam tumšs. Pat zvaigznes virs mazā ciema bija aizgājušas pensijā.

Karls aizgāja un paraustīja dārza puses durvis. Tās bija aizslēgtas, bet aploda nelikās visai stingra. “Ko Asads būtu darījis šādā situācijā?” Karls nodomāja un parāva tik stipri, ka aploda nočīkstēja.

Tad viņš kārtīgi satvēra nerūsējošā tērauda rokturi, pāris reižu dziļi ieelpojis, sakopoja spēkus, ar vienu kāju atspērās pret mūri un rāva tik stipri, ka plecs iesāpējās, bet viņš pats kopā ar rokturi novēlās pa pakāpieniem un nokrita zālītē. Nolādēts, cik tas bija sāpīgi!

-    Lieliski, Roze sacīja, konstatēdama, ka durvis un atslēga ir izturējušas, bet durvju stikls ir ieplīsis ne tikai gareniski, bet arī tūkstoš reižu šķērseniski.

Tad viņa pacēla zābakā ieauto kāju un piesardzīgi uzspieda ar to uz rūts.

Tas palīdzēja. Rūts pazuda istabā ar visai pieticīgu šķindoņu, un Karls skaitīja sekundes, cerot, ka Asadam ir taisnība novērojumos par signalizācijas trūkumu. Viņš katrā ziņā negribētu G4S sargiem klāstīt, ka signalizāciju iedarbinājusi rūts, kura pati no sevis piepeši iebirusi istabā.

-    Kāpēc te nav signalizācijas? Roze čukstēja. Mājā taču ir ārsta konsultācija.

-    Konsultācijā tā noteikti ir, tici man, Karls čukstus atbildēja.

“Tas ir pilnīgs neprāts. Kāpēc ielauzties mājā, kur Asada acīm

redzami nav?” Karls domāja. Vai arī viņu tagad vadīja sievietes intuīcija? Vai varbūt vēlme likt šim necilvēkam nogaršot paša rūgtās zāles?

-     Ko nu, Kari? Roze čukstēja.

-    Es gribētu redzēt, kas ir otrajā stāvā, domāju, ka tur kaut kas slēpjas. Varbūt tas varētu mums palīdzēt noskaidrot, kas notika manā mājā. Kurts Vads priekšpusdienā stāstīja, ka viņa sieva augšā guļot uz nāves gultas. Bet, ja tā būtu, tad taču viņš šobrīd būtu mājās. Kurš atstāj mirstošu sievu vienu tumšā mājā? Nē, viņam augšā noteikti ir kaut kas tāds, ko viņš grib noslēpt, to saka mana intuīcija.

Karls ieslēdza kabatas lukturīti un apgaismoja ceļu caur ēdamistabu un priekšnamu, kur puķaini aizkari pie loga blakus parādes durvīm norobežoja māju no ziņkārīgiem skatieniem. Viņš paraustīja konsultāciju kabineta durvis, un bija tieši tā, kā viņš domājis. Durvis bija ne tikai masīvas, bet noteikti arī apgādātas ar metāla plāksnēm un viltīgām ierīcēm, kas bija gatavas celt trauksmi, ja durvis atvērtu nepiederošie.

Karls palūkojās uz iebūvētajām kāpnēm ar stūra skapīti kāpņu laukumiņā. Abās pusēs bija tīkkoka margas, un pelēks celiņš veda tālāk ap stūri; viņš pieveica šīs kāpnes pāris soļos.

Augšā nebija tik grezni kā lejā. Tikai vairāki iebūvēti skapji garā, tumšā gaitenī un abos galos istabas, kas izskatījās tā, it kā tās tikko būtu atstājuši bērni. Pie slīpajām sienām elku plakāti un uz grīdas lēti dīvāni ar lielu ziedu rakstu.

Gaiteņa tālākajā daļā Karls zem kādām durvīm pamanīja vāju gaismas svītru. Viņš izslēdza lukturīti un satvēra Rozes roku.

-     Varbūt Kurts Vads ir tur iekšā, lai gan es tā nedomāju, viņš čukstēja tik tuvu Rozes ausij, ka pieskārās tai ar lūpām. Tādā gadījumā viņš noteikti būtu parādījies, kad mēs izsitām durvju stiklu, bet nekad jau nevar zināt. Varbūt viņš ir no tiem, kas iekšā gaida ar bisi; tas izskatītos pēc viņa. Nāc man aiz muguras un esi gatava mesties zemē.

-   Ja tas ir viņš un nav bruņots, tad kā tu paskaidrosi, kāpēc mēs abi te esam?

-    Teikšu, ka saņēmām izsaukumu, Karls čukstēja un klusībā lūdzās, lai viņam vēlāk šo izskaidrojumu nenāktos atkārtot Markusam Jakobsenam.

Viņš piegāja pavisam tuvu pie tīkkoka finiera durvīm un mirkli aizturēja elpu, kamēr roka aizslīdēja līdz pistolei.

“Viens, divi, trīs,” viņš skaitīja pie sevis, tad ar vienu kāju atspēra durvis un ar otru pakāpās drošībā aiz sienas.

-    Mēs saņēmām izsaukumu, Vada kungs, viņš sacīja parastā balsī un pamanīja, ka gaisma istabā plīvo gluži kā no sveces.

Karls piesardzīgi pabāza galvu gar durvju aplodu, labi zinādams, ka tas nav prātīgi, un ieraudzīja uz gultas pārklāja guļam sīku stāvu, kājas bija apsegtas ar baltu palagu, bet rokās ielikts sakaltis pušķis. To apgaismoja tikai maza vāķēšanas svecīte, ko bija iededzis viņas mīļotais.

Roze ienāca istabā, un iestājās klusums. Tāda bija nāve.

Viņi mirkli stāvēja un vēroja mirušo, un tad Roze klusi nopūtās.

-     Domāju, ka tas ir viņas līgavas pušķis.

Karls norija siekalas.

-    IESIM PROM, MĒS tikko izdarījām kaut ko pilnīgi stulbu, Roze, Karls teica, stāvot dārzā pie sašķaidītajām durvīm. Viņš pacēla no zemes metāla rokturi, kārtīgi noslaucīja to ar savu mutautu un atkal nometa zemē. Ceru, ka tu neesi pārāk daudz grābājusies un atstājusi visur savus pirkstu nospiedumus, viņš sacīja.

-    Vai tu esi jucis? Es biju pārāk aizņemta, domājot, kā bliezt ar somu, ja tevi sašautu kā sietu, Roze atbildēja. Ļoti gādīgi.

-    Iedod man lukturīti, viņa teica. Man nepatīk brist no mugurpuses, neko neredzot.

Roze māja ar lukturīti visos virzienos kā piedzīvojumos devies skolas puika, un ikviens jūdzēm tālu varēja noprast, ka te notiek ielaušanās. Cerams, ka vīrietis, kuram viņa bija sadauzījusi atkritumu konteineru, vairs nebija ārā.

-    Turi gaismas kūli pret zemi, Karls brīdināja.

Roze tā izdarīja.

Un tad viņa apstājās.

Apgaismotā asins peļķe zāliena malā nebija liela, tomēr tā tur bija. Roze aplaida gaismas kūli apkārt un atrada vēl vienu asiņu plankumu aiz mājas stūra uz paša piebraucamā ceļa. Maza peļķīte, kas gandrīz neredzamā sīku plankumiņu svītrā veda uz saimniecības ēku.

Šajā bridi intuīcija atgriezās ar pilnu spēku. Tas nepavisam nebija lāgā.

Ja vien viņi būtu ieraudzījuši šis pēdas, pirms ielauzās mājā, viņš izsauktu palīgspēkus. Tagad vairs nebija tik vienkārši.

Karls bridi apdomājās.

Un tomēr. Varbūt tā patiesībā bija priekšrocība, ka te tik daudz kas norādīja uz aizdomīgiem apstākļiem. Kurš gan bija teicis, ka tieši viņi ir ielauzušies? Katrā ziņā ne viņi paši.

-                Es piezvanīšu un paziņošu Glostrupas policijai, viņš sacīja.

-     Mums noderētu oficiālāka pieeja.

-    Vai tu neteici, ka Markuss Jakobsens aizliedza tev tuvoties Kurtam Vadam? Roze jautāja, virzīdama gaismas kūli šurpu turpu pa saimniecības ēkas trim durvīm.

-    Teicu.

-    Nu, un kāpēc tad tu esi pie Vada mājas?

-    Tev taisnība, tomēr es piezvanīšu, Karls atteica un izvilka no kabatas telefonu. Glostrupas viri pastāstīs, kāds transportlīdzeklis pieder Kurtam Vadam, un varēs arī zibenīgi izsludināt to meklēšanā. Varbūt viņa mašīna brauca kaut kur pa ceļu ar savainotu cilvēku bagāžniekā. Un varbūt tas bija Asads. Katrā ziņā šobrīd Karla fantāzija nebija savaldāma.

-    Pagaidi, Roze ierunājās. Skaties!

Viņa pavērsa gaismas kūli pret piekaramo atslēgu pie vecās staļļa ēkas vidējām durvīm. Parasta piekaramā atslēga, kādu Netto varēja nopirkt par desmit kronām, un, ja labi ieskatījās, uz misiņa plāksnes bija divi nospiedumi, kas nepārprotami līdzinājās pirkstu nospiedumiem.

Roze samitrināja rādītājpirkstu ar siekalām, izšķīdināja vielu, kas bija radījusi nospiedumus, un tad pasūkāja pirkstu.

Viņa pamāja ar galvu: garšoja pēc asinīm.

Karls vēlreiz paskatījās uz atslēgu un izvilka no maksts pistoli. Protams, vienkāršāk būtu vienu vienīgu reizi izšaut, taču viņš izvēlējās otru pieeju un ar pistoles spalu dauzīja pa slēdzeni, līdz pirksti sāka sūrstēt.

Kad slēdzene beidzot padevās, Roze atzinīgi aplaudēja.

-    Nu jau ir vienalga, viņa sacīja, taustīdamās līdz slēdžiem pie durvīm.

Gaisma pāris reižu noraustījās, un auksta dienasgaismas spuldze atklāja skatienam telpu, kāda varētu būt jebkurā saimniecības ēkā Karla dzimtajā pilsētā. Pie vienas sienas plaukti ar puķpodiem, veciem katliem un pannām un lielu daudzumu sakaltušu puķu sīpolu, kas nebija iestādīti ne šajā, ne iepriekšējā gadā. Otrā pusē dūcoša saldētava un tai priekšā dzelzs kāpnītes, kas caur lūku veda augšup uz bēniņu telpu, kur varēja saskatīt kailu elektrisko spuldzi, ne spožāku par divdesmit pieciem vatiem.

Karls uzkāpa pa kāpnītēm un palūkojās apkārt pamatīgi piebāztajā telpā, kur galvenās mantas bija gleznas un veci matrači, bet pārējās milzum daudz melnu plastmasas maisu ar vecām drēbēm.

Viņš apgaismoja ar maisaudeklu klātās slīpās sienas un nodomāja, ka šī gan ir bijusi laba aliņa tiem mājas iedzīvotājiem, kuri te pavadīja jaunības gadus.

-    Ak Dievs, Kari! lejā atskanēja Rozes balss.

Viņa stāvēja, pacēlusi saldētavas vāku un atrāvusi atpakaļ galvu. Karla sirds sāka sisties straujāk.

-    Cik šausmīgi! viņa sacīja, saviebusi seju.

“Labi,” Karls nodomāja. To viņa neteiktu, ja tur būtu Asads.

Karls nokāpa lejā un ieskatījās saldētavā. Tur atradās balta plastmasas kaste, pilna ar caurspīdīgiem plastmasas maisiņiem, kuros ievietoti cilvēku embriji. Viņš saskaitīja astoņus. Mazas dzīvības, kas nebija drīkstējušas piedzimt. Viņš gan šajā saistībā nebūtu sacījis “šausmīgi”. Viņā modās pavisam citas jūtas.

-    Mēs jau nezinām apstākļus, Roze.

Viņa papurināja galvu un saknieba lūpas. Acīmredzot viņu tas ļoti satrieca.

-    Asinis, ko tu redzēji ārā, varētu būt nākušas no kāda maisiņa, Roze. Varbūt jaunais ārsts nejauši nometa maisiņu uz ceļa un tad pacēla, bet no tā kaut kas nopilēja uz flīzēm. Tas varētu izskaidrot pirkstu nospiedumus. Asinis ir no maisiņiem.

Roze papurināja galvu. Nē, asinis ir ļoti svaigas, bet šie embriji ir stipri sasaluši. Viņa norādija uz kasti. Un varbūt tu redzi kādu maisiņu ar caurumu?

Lielisks novērojums. Acīmredzot Karla smadzenes šobrīd darbojās mazliet lēnāk.

-                Paklausies, mēs te netiksim galā bez palīdzības, viņš sacīja.

-      Es domāju, ka ir tikai trīs iespējas. Vai nu mums jātiek prom, kamēr vēl ir laiks, vai ari jāpiezvana Glostrupas policijai un jāziņo par savām aizdomām, kas man šķiet pareizais variants. Un, visbeidzot, mums vajadzētu vēlreiz piezvanīt uz Asada telefonu pārvaldē, viņš piebilda. Varbūt Asads ir atgriezies. Viņš pamāja pie sevis. Varbūt viņa telefons atkal ir uzlādēts.

Karls izvilka savu mobilo telefonu, bet Roze stāvēja un purināja galvu. Vai tu nejūti, ka te ož pēc deguma? viņa jautāja.

Karls nejuta, un klausulē atkal ieskanējās Asada automātiskais atbildētājs.

-     Paskaties, Roze teica un norādīja uz griestiem.

Karls nospieda Asada numuru un paskatījās augšup. Vai tur bija mazliet dūmu vai tikai putekļi, kas virpuļoja vārajā gaismā?

Viņš redzēja Rozes pēcpusi uzdejojam pa kāpnēm, kamēr mobilo telefonu kompānija paziņoja, ka abonents nav sasniedzams.

-    Te ir dūmi! Roze sauca no augšas. Bet tie nāk no apakšas.

Viņa vienā rāvienā bija lejā. Telpa augšā ir dziļāka nekā šī, lai

gan tur ir slīpās sienas. Un šobrīd kaut kur tur nāk dūmi, viņa teica, norādīdama uz galasienu.

Karls redzēja, ka sienu it kā veido divas lielas plāksnes, droši vien no ģipškartona.

“Ja tur ir kāda telpa, tajā noteikti nevar nokļūt no šīs,” viņš nodomāja un arī pamanīja dūmus, kas sūcās starp plāksnēm.

Roze pieskrēja un sāka dauzīt pa tām. Klausies! Viena plāksne šķiet masīva, bet otra skan, viņa sacīja. It kā būtu no metāla. Tici man, tās ir bīdāmās durvis, Kari.

Viņš pamāja un paskatījās apkārt. Ja vien durvis nevēra ar tālvadības pulti, tad šajā telpā jābūt kaut kam, kas varētu tās atvērt.

-    Ko mēs meklējam? Roze jautāja.

-    Slēdžus, kaut ko dīvainu pie sienas, vadus vai to pēdas, Karls atbildēja, juzdams, kā viņu piepeši pārņem panika.

-    Piemēram, to? Roze iesaucās un norādīja uz sienu virs saldētavas. Karls sekoja viņas skatienam un, aplūkojis sienu no vienas malas līdz otrai, saprata, ko viņa domājusi. Viņai bija taisnība. Uz sienas bija līnija, kas liecināja, ka reiz tā ir remontēta.

Karls sekoja līnijai līdz vecai misiņa plāksnei, kas karājās pie sienas virs saldētavas un noteikti bija no kāda kuģa vai lielas mašīnas.

Viņš nocēla to no naglas, aizmugurē atrada mazu dzelzs vāciņu un to atvēra.

-    Velns! viņš iesaucās, kamēr dūmi, kas sūcās pa spraugu, kļuva biezāki. Mazajā sienas skapī slēpās nevis slēdzis, bet displejs ar burtiem un cipariem. Uzminēt kombināciju, kas varētu aktivizēt durvju mehānismu, šķita pilnīgi neiespējams uzdevums.

-     Kad jāizvēlas parole, cilvēki izmanto visu iespējamo: bērnu vārdus, sievu dzimšanas dienu, personas kodu, laimīgos skaitļus, jebko. Kā lai mēs to uzminam? Karls sacīja, meklēdams, ar ko varētu ielauzt sienu.

Pa to laiku Roze ieslēdza savu parasto sistemātisko loģiku.

-    Sāksim ar to, ko atceramies, Kari, viņa teica un tuvojās taustiņiem.

-    Es neatceros itin neko. Vīru sauc Kurts Vads, viņš ir astoņdesmit astoņus gadus vecs, un tas arī viss.

-    Tad jau labi, ka es esmu līdzi, Roze atteica.

Viņa sāka spiest taustiņus. “Tīrās līnijas” veltīgi. Slepenā cīņa arī ne.

Rūpīgi, bet zibenīgi viņa izmēģināja vārdus no lietām, protokoliem un izrakstiem, ko pēdējās dienās bija izskatījusi. Viņa bija iegaumējusi pat Vada dzimšanas dienu un viņa sievas vārdu.

Pēc tam viņa brīdi domāja, bet Karla uzmanība lēkāja starp dūmiem, kas nāca no spraugas, un auto lukturu gaismām, kas brīžiem pārslīdēja pār ēku.

Piepeši Roze lēnām pacēla galvu, un Karls saprata, ka aiz nopietnās, melni izkrāsotās sejas ir modusies doma, kas šķiet gan loģiska, gan iespējama.

Karls vēroja viņas pirkstus, kamēr tie nospieda:

H-E-R-M-A-N-S-E-N-A

Atskanēja klikšķis, sienas plāksnes aizlldēja uz sāniem un atklāja slepenu telpu, no kuras izvēlās masīvs dūmu mākonis. Mirklī, kad telpai piekļuva skābeklis, tur uzplaiksnīja liesma.

-    Ak Dievs! Karls iekliedzās, izraudams lukturīti Rozei no rokas un mezdamies iekšā.

Viņš ieraudzīja vēl vienu saldētavu un plauktu rindas ar papīru kaudzēm, taču viņa skatienu un visas maņas piesaistīja nedzīvais stāvs, kas gulēja izstiepies uz grīdas.

Liesmas laizīja Asada bikšu staru, un Karls izvilka viņu ārā, uzsaukdams, lai Roze uzmet viņam savu mēteli un apslāpē uguni.

-    Ak kungs, viņš gandrīz neelpo! Roze sauca, bet Karls vēlreiz ieskatījās telpā un redzēja, ka liesmas jau ir paspējušas visu aptvert un neko vairs nevar glābt.

Pirms viņi izvilka Asadu ārā, viņš pamanīja, ka mazajā arhīva telpā laikam nebija palicis nevienas vienīgas virsmas, kur ar asinīm nebūtu uzrakstīts: ASSAD WAS HERE [3] , bet pie saldētavas mētājās izkusušas šķiltavas, kas nenoliedzami līdzinājās tām, kuras tikai pirms dažām stundām atradās uz Karla rakstāmgalda.

PIRMIE IERADĀS PARAMED1ĶI, viņi piesardzīgi un profesionāli uzlika Asadu uz nestuvēm, kamēr skābekļa aparāts centās iepumpēt viņā dzīvību.

Pa to laiku Roze bija klusa kā kaps. Bija acīm redzams, ka viņa kuru katru mirkli var sabrukt.

-    Pasakiet, ka ar viņu viss būs labi, Karls lūdza glābējiem, cīnīdamies ar jūtām, par kuru esamību pat nebija nojautis.

Viņš sarauca uzacis, cenzdamies apspiest asaras, tomēr tās sāka ritēt. “Sasodīts, Asad, saņemies taču, draugs!”

-    Viņš vēl ir dzīvs, sacīja viens no glābējiem, tomēr tāda saindēšanās ar dūmiem var būt liktenīga. Pelni var sakausēt un apdedzināt plaušas, jums jābūt uz to gataviem. Arī sitiens pa pakausi izskatās slikti. Varētu būt galvaskausa lūzums un iekšēja asiņošana. Vai jūs viņu pazīstat?

Karls klusi pamāja. Viņam bija smagi, tomēr tas bija nieks salīdzinājumā ar to, kā jutās Roze.

-    Vienmēr jau atliek cerība, glābējs teica, kamēr ugunsdzēsēji saklaigājās un atritināja šļūtenes.

Karls apskāva Rozi un sajuta, kā viņa dreb pie visām miesām.

-    Būs labi, Roze. Asads noteikti atlabs, viņš sacīja, pats dzirdēdams, cik nepārliecinoši tas skan.

Kad pēc minūtes ieradās neatliekamās palīdzības ārsts, viņš tūlīt atrāva vaļā Asada kreklu, lai varētu ātri novērtēt sirdsdarbību un elpošanu. Acīmredzot kaut kas viņam tur traucēja, tāpēc viņš vēl mazliet parāva, izvilka no krekla apakšas dažus papīrus un nometa tos uz ietves.

Karls tos pacēla.

Tur bija divi dokumentu komplekti. Vienā dažas saspraustas lapas, uz kurām rakstīts: “Slepenās cīņas biedru saraksts”.

Un otrs ar uzrakstu: “Lieta Nr. 64”.

40 .nodaļa

Septembris, 1987

BIJA DIVDESMIT MINŪTES pāri pieciem, un Nete savā adīklī bija noadījusi daudz kārtu.

Zem plaši atvērtajiem logiem bija pagājuši garām dažāda izskata un vecuma cilvēki, un vairāki bija apstājušies pie ēkas, taču no Kurta Vada nebija ne miņas.

Nete mēģināja atsaukt atmiņā abu pēdējo sarunu. Mirkli, pirms viņa nolika klausuli. Vai tad toreiz viņai nebija sajūtas, ka viņš ir uzķēries uz āķa? Jā, bija, diemžēl tā izrādījās kļūda. Vai varbūt tomēr ne?

Varbūt viņš stāvēja koku aizsegā un skatījās, kas notiek. Vai varētu būt tā, ka viņš redzējis Filipu Nērvigu ienākam un vairs neaizejam? Vai tā varēja būt?

Nete pakasīja pakausi. Bez Kurta Vada nebija triumfa un nebija miera, tagad pie skausta pamazām sāka savilkties spriedze. Ja viņa tūlīt neiedzers zāles, sāksies migrēna, un tam viņai nebija ne laika, ne spēka. Šobrīd vairāk nekā jebkad vajadzēja būt gatavībā un domāt skaidri.

Vannas istabā viņa, galvai pukstot, izvilka no zāļu skapīša pudelīti un konstatēja, ka palikusi tikai viena tablete.

“Paldies Dievam, galdautu skapī ir vēl viena pudelīte,” viņa nodomāja, izgāja gaitenī un paskatījās uz aizvērtajām ēdamistabas durvīm. Tātad viņai atkal jādodas iekšā pie ainas ar sudraba galda piederumiem, ūdens karafi, kristāla glāzēm un visām atdzisušajām miesām, kas jau nobaudījušas savu pēdējo maltīti.

Nete ātri atvēra durvis uz hermētisko istabu un tikpat ātri aizvēra tās aiz sevis, tur iekšā jau valdīja ievērojama smaka, un tā bija Filipa Nērviga vaina.

Viņa pārmetoši paskatījās uz Nērviga līķi. Būs ko noņemties, kad līķus vajadzēs sakārtot. “Jā, būs ko noņemties ar visiem,” Nete nodomāja un sameklēja pudelīti.

Viņa apsēdās galda galā un skatījās uz saviem upuriem.

Izņemot Tagi, kas joprojām gulēja uz grīdas kā krastā izmests valzirgs, visi glīti sēdēja rindiņā. Rita, Vigo un Filips.

Nete ielēja glāzē ūdeni, iemeta mutē trīs tabletes, labi zinādama, ka vajadzētu tikai divas, un pēc tam pacēla kristāla glāzi pret blāvajām acīm un nokārtajām galvām.

-     Priekā, kungi un dāmas! viņa sacīja un noskaloja tabletes lejā.

Nete pasmaidīja par savu tostu un domāja par formalīnu, ko vajadzēs saliet rīklē klusajiem viesiem. Tas noteikti aizkavēs sadalīšanās procesus.

-    Jūs dabūsiet savu dzērienu, bet vēl mazliet jāpagaida. Pēc mirkļa jums būs kompānija. Daži no jums viņu laikam jau pazīst, tā ir Gite Čārlza. Jā, jūs nepārklausījāties. Gaišmatainā bestija, kas elles salā samaitāja mums dzīvi. Reiz viņa bija glīta un, cerams, joprojām tāda ir. Viņa taču nedrīkstētu pazemināt šīs kompānijas līmeni.

Nete griezīgi iesmējās, līdz saspringums skaustā vēstīja, ka tagad pietiek. Tad viņa piecēlās, paklanījās viesiem un izsteidzās ārā.

Viņa neliks Gitei Čārlzai gaidīt.

PĒC BROKASTĪM RITA pavilka Neti sāņus. Paklausies, Nete. Kad tu Gitei apniksi, viņa tevi izmetīs, un tam būs sekas. Tu redzēji, kas notika ar mani.

Viņa pacēla roku un parādīja Netei adatu atstātās zīmes. Nete saskaitīja piecas. Par četrām vairāk, nekā bija dabūjusi viņa pati.

-    Mana dzīve tagad ir elle, Rita turpināja, modri skatīdamās apkārt. Tās nolādētās uzraudzes nemitīgi mani apklusina un metas virsū, ja es neuzmanos. Es tīru tualetes, skaloju mēnešreižu lupatas un nesu samazgas uz mēslu bedri. Sliktākie darbi kopā ar trakākajām idiotēm augu dienu. Tās vecenes ir aizkaitinātas un visu laiku man norāda, ka “to un to nedrīkst, un tas jau arī tev bija teikts”. Bet tā nav taisnība, Nete. Mani šobrīd vienkārši vajā, un tā ir Gites vaina. Paskaties!

Rita pagrieza viņai muguru, atraisīja kombinezona lences, novilka bikses un parādīja vairākus zilsarkanus asinsizplūdumus uz ciskām tūlīt zem gurniem. Tu domā, ka tie ir radušies paši no sevis?

Tad viņa pagriezās pret Neti, pacēlusi rādītājpirkstu. Un es zinu: kad nākamreiz atbrauks ārsts, viņas pierunās ārstu mani sterilizēt. Tāpēc man jātiek projām, un tev kopā ar mani, tu dzirdi, Nete? Tu man esi vajadzīga.

Nete pamāja ar galvu. Viena lieta bija Gites Čārlzas draudi saindēt viņu ar melno driģeni. Pavisam kas cits bija viņas uzvedība: Gite bija ledaini auksta pret pārējām meitenēm un vai plīsa no smiekliem, aprakstīdama, kā viņa tās izrīko un, par spīti viņu pakalpībai, tik un tā iesaka sterilizācijai pēc savas patikšanas.

Arī Nete bija sākusi baidīties no Gites kaprīzēm.

-    Kā mēs tiksim pāri? Nete jautāja.

-    To tu atstāj manā ziņā.

-    Un kāpēc es tev esmu vajadzīga?

-    Tu sagādāsi mums naudu.

-    Naudu? Kā?

-    Tev jānozog Gites iekrājumi no algas bijušajās darbavietās. Viņa ar tiem lielījās, kad es biju viņas mīlule. Es zinu, kur viņa tos slēpj.

-Kur?

-    Savā istabā, muļķe.

-    Kāpēc tu pati to nedari?

Rita pasmaidīja un norādīja uz sevi. Vai tad meitenēm kombinezonos ir kaut kas darāms gaiteņos? Tad viņas seja atkal kļuva nopietna. Tas jādara dienā, kamēr Gite mūs dresē ārpusē. Tu zini, kur viņa slēpj savu atslēgu, tu pati to stāstīji.

-     Man tas jādara dienā? Es taču nevaru.

Rita savilka dūri un iesista Netei pa galvu. Viņas seja bija balta, un žokļu muskuļi izspīlēti.

-     Tu vari, un tu to izdarīsi, ja pati sev rūpi, saprati? Un tas jādara tūlīt. Mēs varam bēgt jau šovakar.

GITES ISTABA ATRADĀS otrajā stāvā virs šūšanas darbnīcas, un Nete lielāko daļu priekšpusdienas nosēdēja, sviedru pērlītēm krājoties uz virslūpas, gaidīdama bridi, kad varēs piecelties un nozust uz dažām minūtēm. Taču šāds mirklis nepienāca, jo darbs nebija grūts, viņu skolotāja klusi sēdēja pie loga un izšuva un vispār valdīja pārsteidzošs miers. Viena diena bez ķīviņiem, un nekādu īpašu uzdevumu.

Nete paskatījās apkārt. Kaut kur jau tam bija jāsākas. Jautājums tikai, kur un kā.

Tad viņai iešāvās prātā kāda doma.

Tieši priekšā sēdēja divas meitenes, kas reiz bijušas prostitūtas Pisserendenā Kopenhāgenā. Viņas bija iesauktas par Beti un Betiju, jo abas allaž ar apbrīnu runāja par Holivudas aktrisēm Beti Deivisu un Betiju Greiblu, kurām gribēja līdzināties. Netei nebija ne jausmas, kas ir šis aktrises, jo viņa ne reizi nebija bijusi kinoteātri, un šis runas viņai jau bija līdz kaklam.

Un vēl tur bija prostitūta Pia no Orhūsas, kura sēdēja aiz Netes un auda. Viņa bija nerunīgāka par citām, varbūt tāpēc, ka bija pamuļķe un viena no vecākajām prostitūtām, kas izmēģinājušas visu, ko vien var izmēģināt ar vīrieti. Viņai, Betei un Betijai bija daudz ko stāstīt par šo arodu, bet tikai īsajos mirkļos, kamēr klāt nebija skolotājas. Tie bija stāsti par kašķi, dažādu veidu dzimumaktu un līdzīgu pakalpojumu cenām, smirdīgiem vīriešiem un to, cik efektīvs ir stiprs spēriens pa kājstarpi, ja kāds negrib maksāt.

Nete palūkojās atpakaļ, un Orhūsas prostitūta viņai uzsmaidīja. Viņa bija piedzīvojusi trīs grūtniecības, un visi trīs bērni bija atņemti un atdoti adopcijai tūlīt pēc dzimšanas, turklāt viss liecināja, ka viņa būs viena no tām, kuras drīz vedīs griezt uz slimnīcu

Korsērā. Nete lieliski zināja, ko tas nozīmē, meitenes to pastāvīgi pārrunāja. Pēc psihiatrisko slimnīcu galveno ārstu pamudinājuma Sociālo lietu ministrija daudzas meitenes nosūtīja uz sterilizāciju bez viņu piekrišanas. Šajā ziņā viņu dzīve bija kā tikšķoša bumba, visas to zināja, arī prostitūta Pia. Tāpēc viņa uzvedās mierīgi, turējās nomaļus un klusi sapņoja. Visām salā bija sapņi, un lielākā daļa no tiem par ģimeni un bērniem.

Arī Piai un Netei.

Nete pagriezās pret Piu un, aizklājusi muti ar plaukstu, čukstēja: Man žēl to sacīt, Pia, bet Bete un Betija izpļāpājās. Es dzirdēju, kā viņas skolotājai stāstīja: tu esot teikusi, ka vari vienā rītā nopelnīt simtiem kronu, atsūkādama vīriešiem, un darīsi to atkal, ja tiksi projām no šejienes. Es tikai gribēju tevi bridināt. Esmu pārliecināta, ka Gite Čārlza to jau ir uzzinājusi. Man ļoti žēl to teikt, bet tā tas ir.

Steļļu skaņas Netei aiz muguras apklusa, un Pia salika rokas klēpī. Viņa gribēja brīdi pasēdēt un aptvert, ko tas nozīmē. Aptvert šīs briesmīgās nodevības nopietnību un sekas.

-    Viņas arī teica, ka tu gribot nodurt Čārlzu ar šķērēm, Nete čukstēja. Vai tā ir?

Šajā mirklī meitenē notika īssavienojums, un nākamajā sekundē viņa jau bija piecēlusies un parādījusi, cik apņēmīgi var uzklupt Orhūsas prostitūta.

Nete atkāpās un izgāja no telpas, kamēr skolotāja sauca pēc palīdzības, bet kautiņš starp trim prostitūtām izplatījās arī uz pārējām meitenēm.

Viņas atskrēja no virtuves un noliktavas, un viena pašķindināja zvanu, kas karājās pie priekšnieces kabineta. Pavisam īsā laika sprīdī mierīgā diena bija pārvērtusies par bļāvienu un kliedzienu grēku plūdiem, pilna ar vārdiem, kam vajadzēja palikt nepateiktiem.

Nete dažās sekundēs bija augšā pie Gites istabas un atrada atslēgu uz durvju aplodas augšējās malas.

Viņa nekad nebija spērusi kāju šajā istabā, bet tagad redzēja, ka tā ir ļoti kārtīga, ar skaistiem zīmējumiem pie sienām un glīti saklātu gultu. Pavisam maz mantu nelielā kumodē un labas pastaigu kurpes, ko viņa nekad nebija redzējusi Gitei kājās.

Tajās Nete atrada gandrīz piecsimt kronu un gredzenu ar gravējumu: “Alisters Čārlzs Olīne Jensena, Torshavna, 1929. gada 7. augusts”.

Gredzenu viņa atstāja.

VAKARA KARCERI PAGRABĀ un otrajā stāvā bija piepildīti ar šūšanas darbnīcā karojušajām pusēm.

Tā bija viena no dienām, kad vakariņu laikā netika bilsts ne vārda. Neviena no meitenēm negribēja izcelties no bara, jo šūšanas darbnīcas kautiņu laikā uzraudzēm galvā sakāpušās asinis vēl nebija norimušas un gaiss, maigi izsakoties, bija elektrizēts.

Rita, galvu grozīdama, skatījās uz Neti. Ne jau šādu traci viņa bija domājusi.

Tad viņa pacēla gaisā desmit pirkstus un pēc tam abus īkšķus, kas nozīmēja, ka viss notiks pusnaktī, lai kā nu viņa būtu izdomājusi izsprukt no šī raganu katla.

Tobrīd Nete nevarēja zināt, ka Rita pielaidīs uguni savas kaimiņienes gultai. Parasti sērkociņus salā ļoti uzmanīja, bet ne jau velti Rita bija Rita: viņai vajadzēja tikai vienu vienīgu sērkociņu un kastītes sānu strēmeli, ko bija nočiepusi virtuvē. Tie pa dienu bija klusi un mierīgi iespiesti zem viņas kuplajām krūtīm un tapa izmantoti tikai vakarā, kad viņas jukusī istabas biedrene bija cieši aizmigusi.

Meitene sāka kliegt, kad istaba bija pilna ar dūmiem, un visas zibenīgi bija kājās, jo tā jau bija gadījies agrāk. Kūts bija degusi vairākas reizes, un pirms daudziem gadiem reiz bija nodegusi visa institūcija. Pat bākas sargs un viņa palīgi bija atskrējuši vaļējiem krekliem un nolaistiem bikšturiem un pēc dažām sekundēm jau meklēja spaiņus un izrīkoja nesējus.

Rita un Nete satikās aiz garšaugu dārziņa un atskatījās uz liesmām: Ritas istabā ar blīkšķi izsprāga logs, un dūmi kā skrūves urbās dzidrajās, zvaigžņotajās debesīs.

Droši vien nebūs ilgi, kad aizdomas kritīs uz Ritu un sāksies meklēšana, tāpēc laika nebija daudz.

Kā jau Nete bija nojautusi, “Brīvībā” petrolejas lampas gaismā gaidīja jūrnieki. Taču viņa nebija domājusi, ka viens no viņiem būs Vigo un jo īpaši ka viņš Neti neatcerēsies.

Viņš palūkojās uz meiteni ar tādu pašu iekāres pilnu smaidu kā toreiz, kad Nete slepus bija vērojusi viņu un viņa draugu noskatāmies, kamēr trešais jūrnieks apkalpoja Ritu no aizmugures. Šādu smaidu labprāt redz uz sava mīļotā, ne svešinieka lūpām, bet šobrīd viņš bija svešinieks.

Kad Nete viņam pastāstīja, ka ir meitene no Tivoli, viņš pat neatcerējās šo epizodi, taču iesmējās un teica: ja jau viņi ir nokniebušies vienreiz, tad varētu darīt to atkal.

Šajā brīdī Netes sirds salūza uz pusēm.

Pa to laiku otrs vīrietis bija saskaitījis naudu un paziņoja, ka ar to nepietiek, tāpēc viņām jāguļas uz galda un jāpapleš kājas, lai kompensētu trūkstošo.

Bija skaidri redzams, ka tā nav norunāts, jo Rita sāka klaigāt un metās vīrietim virsū, bet tas bija pēdējais, ko viņai būtu vajadzējis darīt.

-                Tad vari palikt salā, vīrietis teica un iecirta viņai pļauku.

-    Lasies!

Nete skatījās uz Vigo un cerēja, ka viņš protestēs, bet viņš vispār nereaģēja. Tātad ne jau viņš te bija noteicējs un acīmredzot ar to samierinājās.

Rita pārdomāja un pacēla kleitu, taču vīrieši bija vienisprātis: kāpēc ielaisties ar tādu asmēlīgu padauzu, kuru viņi jau pāris reižu ir nomēģinājuši, ja var dabūt jaunu? Tieši tā viņi teica.

-    Nāc, Nete, ejam atpakaļ. Atdodiet naudu! Rita iesaucās, bet vīrieši tikai smējās vēl skaļāk un sadalīja naudu savā starpā.

Nete bija šausmās. Gite Čārlza zinātu, ka naudu varēja paņemt tikai Nete. Kā lai viņa šovakar atgriežas namā? Tā būtu elle zemes virsū.

-    Es to d-darīšu, viņa izstostīja un uzgūlās uz galda, kamēr vīri izgrūda Ritu no namiņa.

Mirkli Nete dzirdēja Ritas lamas un lāstus ārpusē, bet tad iestājās klusums, un pēc tam bija dzirdama tikai svešā vīrieša smagā elpa.

Kad viņš bija beidzis un pienāca Vigo kārta, Nete nodomāja, ka nekad savā mūžā vairs nespēs raudāt un dzīve, kādai tai vajadzēja, kļūt, tagad viņai ir neglābjami atņemta. Viņa nebija varējusi iztēloties, ka iespējams tik daudz nodevības un ļaunuma.

Kamēr Vigo guva apmierinājumu, Netes skatiens klīda pa mazo telpu kā atvadoties ne tikai no Sprogē, bet arī no meitenes, kas viņa reiz bija.

Mirklī, kad Vigo augums noraustījās krampjos un draugs kaktā iesmējās, atvērās durvis un pret Neti pavērsās Ritas apsūdzošais pirksts un Gites Čārlzas dzeļošās acis.

Vīri metās ārā un aizmuka, bet Nete gulēja kā pienaglota pie galda ar kailu pavēderi.

No šī brīža Netes naids pret abām sievietēm un Vigo, kurš sauca sevi par vīrieti, lai gan bija tikai cūka, kļuva bezgalīgs.

41 .nodaļa

Novembris, 2010

JAU PAGRIEZIENĀ PIE BRENDBĪESTERAS baznīcas Kurts ieraudzīja drudžainu aktivitāti. Izkliedēti ļaužu bariņi stāvēja uz brauktuves un drebinājās aukstumā.

Kurts sastinga, jo tie stāvēja pie viņa mājas. Zili bākuguņu atspulgi, saucieni un ugunsdzēsēju dūcošie sūkņi. Ikviena ļaunākais murgs.

-    Es esmu mājas īpašnieks, kas te noticis? viņš iesaucās, sagatavojis visus aizsardzības mehānismus.

-    Pajautājiet policijai, viņi te tikko bija, atbildēja ugunsdzēsējs, pārliecinādamies, lai milzums ogļu saimniecības ēkā negruzdētu. Kā sauca to kriminālistu, kurš te bija, kad mēs ieradāmies, vai tu atceries? viņš jautāja biedram, kurš saritināja šļūtenes.

-    Vai viņu nesauca Mērks? Ugunsdzēsējs papurināja galvu, viņš nebija pārliecināts, bet tas jau ari nebija vajadzīgs.

Kurts bija dzirdējis pietiekami. Tas nebija labi.

-Jums patiešām paveicās, kungs, turpināja ugunsdzēsējs ar šļūtenēm. Ja mēs būtu ieradušies divas minūtes vēlāk, saimniecības ēka un droši vien arī ēka ar salmu jumtu otrpus Tvergādei būtu nodegušas. Diemžēl iekšā bija ari stipri cietis vīrietis. Viņš izskatījās pēc čigāna, varbūt kāds bezpajumtnieks, kas ielavījies pārnakšņot. Mēs domājam, ka viņš ir ugunsgrēka tiešais cēlonis, bet vēl neesam pārliecināti. Katrā ziņā viņš ir dedzinājis papīrus, droši vien lai uzturētu siltumu, bet tie joprojām ir minējumi. Mēģiniet uzzināt policijā.

Kurts nepamāja ar galvu. Nekas viņam nevarētu būt neiedomājamāk.

Viņš pavērsa savu lukturīti uz saimniecības ēku, kur durvis uz seifa telpu bija pastumtas sāņus, bet grīda aiz tām bija pelnu putra. Šokējošs skats.

Kurts pagaidīja, līdz ugunsdzēsēji aizbrauc, un tad caur pelnu putru iebrida telpā un konstatēja, ka tur nav palicis pāri itin nekas.

Toties viņš ieraudzīja uzrakstus uz sienas.

No visām pusēm rēgojās vārdi: ASSAD WAS HERE.

Kurts gandrīz saļima.

-                VISS IR ZUDIS, viņš sacīja Lenbergam, runājot pa drošo līniju.

-     Viss. Kartotēkas, izgriezumi, dibināšanas dokumenti, biedru saraksti, pacientu lietas. Uguns ir paņēmusi visu!

-    Es ceru, ka tev taisnība, Lenbergs atteica. Lai gan tas ir briesmīgi, es tiešām ceru, ka uguns ir iznīcinājusi visu. Tu saki, ka šis Hafezs el Asads vēl bija dzīvs, kad tu viņu atstāji, bet vai mēs zinām, kā policija viņu atrada? Vai viņus uz pēdām varēja uzvest viņa mobilais?

-    Nē, mēs to atņēmām un izslēdzām. Mikēls un pārējie šobrīd pārmeklē tā atmiņu, jo varbūt tajā ir informācija, ko mēs varētu izmantot. Bet telefons bija izslēgts, kopš mēs to viņam atņēmām. Tāpēc es nevaru tev atbildēt, kā Mērks viņu atrada.

-    Dod man desmit minūtes laika noskaidrot situāciju slimnīcā, es tev atzvanīšu.

Kurts drebēja no dusmām un bēdām. Ja viņš ar braucienu pie apbedītāja būtu pagaidījis līdz rītam un ja nebūtu pazinis šo lielisko vīru no darba partijā, tad tas nebūtu noticis.

Viņš pašūpoja galvu. Ja un ja, un ja. Kāpēc viņi bija ielējuši vēl pa tasītei kafijas? Kāpēc apbedītāja sieva tik ilgi bija paudusi savu līdzjūtību? Bet ko gan šobrīd līdzēja šādi jautājumi? Kas noticis, noticis.

Tagad vajadzēja tikai sekot plānam, un tas bija vienkāršs. Kad viņi būs likvidējuši arābu, tad varēs taisnā ceļā doties pēc viņa kolēģa. Un, kad ari viņš būs novākts, un tas varēja notikt jau rit, tad viņu cilvēks no Centra nodaļas varēs nokāpt Policijas pārvaldes pagrabā un aizvākt Nērviga mapes.

Tiktāl būtu labi. Tiešie draudi partijai drīz būs novērsti. Tas bija galvenais.

Atlika tikai fakts, ka nodaļā strādāja ari kāda sieviete. “Bet viņa nav visai gudra,” sacīja viņu ziņotājs, tātad šo šķērsli varēja viegli apiet. Ja viņš tomēr kļūdītos, gan jau viņi šo sievieti kompromitētu un īsā laikā izmestu no sistēmas. Ziņotājs to apsolīja.

Arī Sērens Brands vairs nebija problēma, cik Kurtam zināms, un beigu beigās Mikēls aizbrauks uz Madagaskaru un nokārtos visu ar Mīi Nērvigu un Herbertu Senderskovu.

Pēc tam palika tikai viens drauds, un tā bija Nete Hermansena.

Viņas nāvei par katru cenu bija jāizskatās dabiski. Miršanas apliecība un ātras bēres, tad grāmata būs aizvērta.

Uz visiem laikiem, kā viņš cerēja.

Tagad Kurta arhīvi bija sadeguši, Slepenās cīņas kolēģi bija iznīcinājuši savējos, un pēc Karla Merka un Hafeza el Asada drīzās nāves policijas izmeklēšana, cerams, vairs nebūs apdraudējums, ja vien bija tā, kā Kurtam stāstīts, proti, Q nodaļa paturēja savas izmeklējamās lietas pie sevis. Jā, partijai būs iespēja nostiprināties un darbs mūža garumā nesīs augļus.

Kurts pamāja ar galvu. Kad visu tā pārdomāja, nekāds kaitējums nebija noticis, patiesībā gluži pretēji.

Tagad vajadzēja tikai gaidīt Lenberga ziņojumu no slimnīcas, kur gulēja arābs.

Kurts uzkāpa otrajā stāvā un uz brīdi apgūlās pie mīļotās. Viņas āda izskatījās kā sniegs, bet šķita jau aukstāka par to.

-    Ļauj man tevi mazliet sasildīt, mīļā Beāte, viņš sacīja un piekļāva līķi sev klāt. Tas vairs nebija padevīgs. Bija iestājies nāves stingums, un tas bija noticis, kamēr viņš dzēra kafiju ar cilvēkiem, kuri viņam neko nenozīmēja. Kā viņš to varēja?

Iezvanījās mobilais telefons.

-    Jā, Lenberg? Vai atradi viņu?

-    Atradu. Viņš guļ Ilvidovrē, un viņam neklājas labi. Patiesībā stāvoklis ir ļoti kritisks.

Kurts uzelpoja.

-     Kurš ir pie viņa?

-     Karls Mērks.

-    Ak tā? Vai viņš ir paņēmis kaut ko līdzi no seifa?

-    Diezin vai. Katrā ziņā tas nevar būt nekas daudz. Mūsu kontaktpersona slimnīcā šobrīd sēž uzgaidāmajā telpā pretī Merkam, es pa otru telefonu pajautāšu, vai viņa kaut ko zina. Pagaidi mirklīti.

Kurts dzirdēja Lenberga balsi fonā, tad telefons atkal nograbēja.

-     Grūti pateikt, jo viņa neatrodas īpaši tuvu. Merkam rokā esot kaut kas līdzīgs sarakstam, bet tie varētu būt arī slimnīcas informācijas materiāli par to, kā uzvesties piederīgajiem. Mazliet līdzīgi, viņa saka.

-    Saraksts?

-Jā, bet nomierinies, Kurt, tas noteikti neko nenozīmē. Vētra ir noklususi, draugs. Vēsturisku iemeslu dēļ, protams, ir ļoti žēl, ka visi mūsu dokumenti par Slepenās cīņas un “Tīro līniju” veidošanu ir zuduši, bet, tāpat kā sārti ir aprijuši mūsu pacientu kartītes, varbūt ir labi, ka arī tavi arhīvi ir izkūpējuši dūmos. Vai tev citādi viss ir labi, Kurt?

-    Nē. Viņš dziļi ievilka elpu. Beāte nomira.

Iestājās ilgs klusums. Kurts zināja, ko Lenbergs un daudzi citi organizācijas vecie biedri juta pret Beāti. Ne tikai kā prasmīgo organizatori, kas viņus apvienoja, bet arī sievieti. Viņa bija kaut kas īpašs.

-    Viņa mūžam paliks mūsu piemiņā, tas bija viss, ko Lenbergs spēja izteikt.

AR APBEDĪTĀJU BIJA NORUNĀTS, ka viņš ar saviem palīgiem ieradīsies pakaļ Beātei ap desmitiem nākamajā rītā, jo ilgāk to nevajadzētu atlikt, viņi teica. Cik nepiemērots brīdis!

Kurts skumji skatījās uz mirušo sievu. Viņš bija vēlējies viņai šonakt sekot. Kad ierastos apbedītāji, viņi atklātu, ka vajadzēs braukt divas reizes.

Bet tagad tā nevarēja notikt.

Vispirms vajadzēja droši pārliecināties, ka Karls Mērks un Hafezs el Asads ir pametuši šo pasauli un papīrs, kuru izmeklētājs šobrīd lasīja nodaļas uzgaidāmajā telpā, nebija tas, par kuru Kurts baidījās visvairāk.

Viņš nospieda Mikēla numuru.

-    Diemžēl Hafezs el Asads izdzīvoja pēc sitiena pa galvu un aizdedzināja arhīvu, tomēr, visticamāk, viņš nepārdzīvos ievainojumu sekas. Mēs tuvākajās stundās un dienās centīsimies ievākt jaunāko informāciju no kādas uzticamas kontaktpersonas. Šī māsiņa mums ir vairākas reizes palīdzējusi un ir gatava darīt to atkal. Tāpēc es nedomāju, ka mums būtu jāuztraucas par Asadu. Nē, problēma ir Karls Mērks.

-    Skaidrs, atskanēja balss līnijas otrā galā.

-    Šoreiz jūs neizlaidīsiet viņu no acīm ne sekundi, Mikēl. Tagad viņš atrodas Hvidovres slimnīcā, un no turienes jūs viņam sekosiet cieši pa pēdām, sapratāt? Jums viņš jānovāc. Sabrauciet, dariet, ko gribat. Bet lai tas ir izdarīts un pavisam drīz.

42 .nodaļa

Novembris, 2010

KAD ROZE TUR STĀVĒJA kā nervu kamols un skatījās uz Asada līķa bālo seju, kamēr nestuves uzņemšanā izvilka no neatliekamās palīdzības auto, Karls nosprieda, ka gaidīt ziņas par Asada stāvokli visas nakts garumā viņai būs par daudz.

-    Vai tu vari pati aizbraukt mājās? viņš jautāja zilo zibšņu gaismā. Karls pasniedza Rozei mašīnas atslēgas un tikai tad iedomājās, cik viņa ir slikta braucēja, bet bija jau par vēlu.

-    Paldies, viņa teica un vienu īsu, neparastu mirkli piekļāvās viņam klāt, pirms skumji pamāja Asada nestuvēm un aizgāja uz mašīnu.

“Paldies Dievam, šobrīd uz ceļa nav lielas satiksmes,” Karls nodomāja. Ja šonakt kaut kas notiks ari ar Rozi, viņa policista karjera būs galā.

Varbūt tā jau bija galā.

MEDIĶI CĪTĪGI NOPŪLĒJĀS ar Asadu operāciju zālē, līdz kāds nopietna izskata ārsts beidzot iznāca pie Karla uzgaidāmajā telpā un paziņoja, ka plaušas, paldies Dievam, puslīdz turas, taču galvaskausa lūzums un asinsizplūdumi neļauj neko apsolīt. Patiesībā stāvoklis ir tik nopietns, ka Asadu pārvedīs uz Valsts slimnīcu, kuras Traumu nodaļa jau bija gatava viņu pieņemt, izmeklēt un droši vien nosūtīt tālāk uz vēl vienu operāciju un pēc tam uz Intensīvās aprūpes nodaļu.

Karls māja ar galvu, bet viņā cīnījās niknums un bēdas. Viņš noteikti nezvanīs Rozei tūlīt.

Papīrus, ko Asads bija paglabājis zem krekla, viņš piespieda cieši sev klāt. Kurts Vads par to samaksās. Un, ja viņu nenotvers likumīgi, tad pastāvēja arī citi ceļi. Karlam bija vienalga.

-    Es tikai tagad uzzināju! mazliet tālāk gaitenī iesaucās pazīstama balss. Viņam rikšiem tuvojās Markuss Jakobsens.

Tas bija tik sasodīti skumji un aizkustinoši reizē, ka Karls bija spiests izslaucīt acu kaktiņus.

-    MĒS TIKPAT LABI varam braukt uz pārvaldi, Markus, Karls sacīja. Es nespēju doties mājās, tik daudz kas ir jāizdara.

Markuss Jakobsens ielūkojās atpakaļskata spogulī un to mazliet pieregulēja.

-    Hmm, savādi, cik ilgi tā mašīna brauc mums aiz muguras, viņš teica un paskatījās uz Kārlu. Jā, es saprotu. Bet bez miega un ēdiena neviens nevar iztikt, viņš piebilda.

-    Labi, tad iesākumam vari ieliet mums pa glāzītei šņabja, kad būsim galā. Miegs var mazliet pagaidīt.

Viņš pastāstīja Markusam, kas pa dienu noticis, diemžēl viņam tas bija jādara.

-    Es taču jums aizliedzu tuvoties Kurtam Vadam, un nu tu redzi!

Karls pamāja ar galvu, replika bija taisnīga.

-    Tomēr labi, ka neklausīji, Markuss turpināja.

Karls pagrieza galvu. Paldies, Markus.

Viņa priekšnieks brīdi apdomāja savus vārdus, pirms tos izteica.

-    Man ir jāapspriežas ar dažiem cilvēkiem, pirms tu varēsi turpināt, Kari.

-    Ak tā? Bet es baidos, ka nevaru gaidīt.

-    Tad man diemžēl tevi jāatstādina, Kari.

-    Ja tu to izdarīsi, tad tie nelieši tiks cauri sveikā.

-    Sveikā ar ko, Kari? Dedzināšanu tavā mājā? Uzbrukumu Asadam? Vai jaunās partijas nodomiem un visiem vecajiem noziegumiem?

-    Ar visu!

-    Es tev kaut ko pateikšu, Kari. Ja tu nepiebremzēsi, iekams būšu visu pārrunājis ar augšām, tad Kurts Vads un viņa cilvēki izspruks cauri daudzos punktos, un tas nu mums nepavisam nav vajadzīgs. Vai esam vienojušies, ka tu paliksi kabinetā, līdz es atļaušu rīkoties?

Karls paraustīja plecus. Tātad nebija pateikts par daudz.

Viņi novietoja auto stāvvietā un brīdi stāvēja pie betona ēkas un lūkojās uz Policijas pārvaldi, domādami par šīsdienas notikumiem.

-    Vai tev ir cigarete, Kari? priekšnieks jautāja.

Karls mirkli pasmaidīja par Markusa gribasspēka trūkumu. Ir gan, bet man nav uguns.

-    Vienu mirkli, Markuss sacīja, man ir šķiltavas cimdu nodalījumā.

Viņš pagriezās un paspēja paspert tikai pāris soļu, kad tumša automašīna, kura izslēgtiem lukturiem bija stāvējusi pie ietves malas otrpus ielai, piepeši uzņēma ātrumu un brauca tieši viņu virzienā.

Viena mašīnas puse palēcās, kad tā uzbrauca uz ceļa apmales, un Karlam ausīs griezās metāla skaņa, kamēr viņš metās sāņus un novēlās uz ietves. Mašīna, bremzēm kaucot, apstājās un uzņēma atpakaļgaitu, ātrumpārslēgs nožņerkstēja, bet riepas, meklējot saķēri, sāka ost pēc degušas gumijas.

Viņi dzirdēja šāvienu, bet nesaprata, no kurienes tas nāca. Tikai milisekundē aptvēra, ka mašīnas trajektorija mainījās, tā zaudēja kontroli, turpināja ceļu slīpi pāri brauktuvei un pilnā gaitā ietriecās vienā no civilo darbinieku transportlīdzekļiem, kas tur bija novietoti.

Tikai tad viņi ieraudzīja, kā no policijas automašīnu stāvlaukuma ar pistoli rokā skrien motovienības policists, un Karls izdzirdēja, cik bagātīgu lāstu un lamu tirādi viņa priekšnieks bija spējīgs izpildīt vienā elpas vilcienā.

KAMĒR PRESES SEKRETĀRS un Markuss Jakobsens nodarbināja žurnālistus un televīzijas komandas, Karls pārbaudīja uzbrucēja datus. Viņam gan nebija līdzi dokumentu, taču vajadzēja tikai izmest nelielu loku pie kolēģiem, lai fotogrāfija ar nogalināto, kurš sēdēja mašinā ar apaļu caurumu kaklā, nestu augļus. Kriminālpolicijas C nodaļas ļaudis trešajā stāvā bija lietpratēji.

-    Tas ir Ole Kristiāns Šmits, viens no viņiem bez vilcināšanās sacīja, un ar šo vārdu Karls varēja visu noskaidrot. Bijušais ļoti skaļais labējā spārna aktīvists, nesen izlaists pēc divarpus gadu cietumsoda par smagu miesas bojājumu nodarīšanu Sociālistu partijas valdes loceklei un pavisam nejauši garām gājušam imigrantu zēnam. Tā nebija bieza sodāmības vēsture, taču ar to pilnībā pietika, lai varētu baidīties no viņa turpmākās karjeras.

Karls pievērsās TV2 ziņu izlaidumam, kas turpinājās uz plakanā ekrāna, kopš viņš bija apsēdies.

Markuss Jakobsens un preses sekretārs brīfingā labi tika galā. Ne vārda par uzsākto izmeklēšanu, ne vārda par šī notikuma vēsturi. Tikai to, ka incidents sākās pēkšņi, vīrietis, visticamāk, bijis garīgi slims un visi var pateikties providencei, ka tuvumā gadījies veikls policists un izglābis divu kriminālpolicijas darbinieku dzīvību.

Karls pamāja ar galvu. Epizode liecināja, ka Kurts Vads tagad ir izmisis un noteikti pie tā neapstāsies. Kad Markuss atgriezīsies, viņiem jāapspriež, kā būtu iespējams nodrošināt ātrus arestus.

Tad kadri nozuda un diktors studijā īsi informēja par Markusa Jakobsena nopelniem un paziņoja, ka nogalinātā un šāvēja vārdi vēl nav publiskoti.

Kadri atkal mainījās, bet diktora sejas izteiksme gan ne.

-    Ap deviņiem no rīta kāds makšķernieks pusceļā no Havnsē ostas uz Sejerē salu ieraudzījis noslīkuša vīrieša līķi. Pēc mūsu rīcībā esošās informācijas, tas ir trīsdesmit vienu gadu vecais žurnālists Sērens Brands, un viņa piederīgie jau ir informēti.

Karls nolika kafijas tasīti un satriekts lūkojās uz ekrānu, kur parādījās smaidoša Sērena Branda fotogrāfija.

Vai šis murgs nekad nebeigsies?

-    TU TAČU PAZĪSTI Madvigu no seniem laikiem, vai ne, Kari? Markuss sacīja un lūdza savus viesus apsēsties.

Karls pamāja ar galvu un sniedza vīrietim roku. Karls Madvigs, viens no skarbajiem puišiem Drošības un izlūkošanas dienestā. Viņš pazina Madvigu labāk nekā pārējie.

-    Kur tas laiks, Merk, Madvigs teica.

Jā gan. Viņu ceļi nebija krustojušies, kopš abi vārdabrāļi kopā mācījās Policijas skolā, bet Madvigs jau arī bija aizņemts, spēlējot uzlecošo zvaigzni Drošības dienesta izolētajās debesīs. Savulaik viņš bija lāga puisis, bet klīda runas, ka gadu gaitā viņš esot zaudējis daļu iedzimtā šarma. Varbūt to noteica tumšais uzvalks, ko viņš vienmēr valkāja, varbūt pašapziņa, kam bija radušies labi augšanas apstākļi. Karlam bija vienalga.

-    Sveiks, Medūza, Karls sacīja, izbaudīdams to, kā Madvigs sarāvās, kad no aizmirstības miglas iznira viņa vecā iesauka.

-    Tātad nu mēs esam nonākuši līdz punktam, kur iesaistās Drošības dienests. Tas gan nav nekāds pārsteigums, viņš turpināja, uzmetis zīmīgu skatienu Markusam.

Nodaļas vadītājs taustījās pēc savas nikotīna košļājamās gumijas. Kari, tev jāzina, ka Madvigs vada Drošības dienesta izmeklēšanu saistībā ar notikumiem ap “Tīro līniju” dibināšanu un partijas iekšējo loku, tostarp arī Kurtu Vadu. Tā kā šī izpēte notiek jau ceturto gadu, tu, protams, saproti…

-    Es visu saprotu, Karls noteica un pagriezās pret Madvigu.

-    Es esmu tavs, Medūza, šauj!

Madvigs pamāja ar galvu un izteica Karlam līdzjūtību par viņa palīgu. Varbūt vārds “līdzjūtība” nebija īsti vietā. Vismaz viņš no sirds tā cerēja.

Tad Madvigs izklāstīja savu sakāmo. Ļoti tieši un atklāti un daudzējādā ziņā arī emocionāli. Bija redzams, ka šī lieta viņu skar ļoti dziļi. Arī viņš bija nolaidies pašās dzīlēs un atklājis, uz ko spējīgi cilvēki ar šķietami tik cienījamu fasādi.

-    Mēs esam noklausījušies ietekmīgus “Tīro līniju” biedrus, kā arī vairākus mums zināmos Slepenās cīņas locekļus, cik nu vien sistemātiski iespējams, un zinām daļu no faktiem, par kuriem tu jau esi ziņojis Markusam Jakobsenam. Protams, mums ir arī liecinieku stāsti un dokumenti, kas apstiprina mūsu atklājumus, pie tā mēs varam atgriezties vēlāk. Taču mapes, ko jūs… viņš uzzīmēja gaisā pēdiņas, “atradāt” pie Nērviga un ko mēs veselu diennakti esam caurskatījuši, diemžēl neatklāja neko tādu, ko mēs jau nezinātu. Visas šīs vecās lietas, kurās cilvēki cēla prasības pret Slepenās cīņas locekļiem, var atrast attiecīgo policijas apgabalu arhīvos. Toties mums nebija zināmas ļoti aktuālās norādes, ka Kurta Vada kaujinieki tiek izmantoti tiešiem, noziedzīgiem mērķiem, un savā ziņā tas ir labi. Jo tagad nevar būt nekādu šaubu, ka ar šādu informāciju būs vieglāk izskaidrot sabiedrībai, kāpēc ir nepieciešams apturēt šos cilvēkus un to, ko viņi pārstāv.

-    Jā, iejaucās nodaļas vadītājs. Tu, protams, drīksti justies sašutis par to, ka es agrāk nepieminēju šo izmeklēšanu, Kari, taču bija nepieciešams paturēt to slepenībā. Iedomājies, kāds skandāls izceltos, ja prese un sabiedrība uzzinātu, ka jaunu, tā saukto demokrātisko partiju noklausās un novēro vai pat tajā iefiltrējas, un turklāt tik lielā apjomā. Vai tu vari iztēloties virsrakstus? Markuss ar roku rakstīja gaisā. Policejiska valsts, Berufsverbot, fašisms. Vārdi, kas nesader ne ar mūsu metodēm, ne izmeklēšanas īsto mērķi.

Karls pamāja ar galvu. Paldies par uzticēšanos. Es gan domāju, ka mēs būtu spējuši turēt muti, bet pietiks par to. Vai redzējāt, ka viņi ir novākuši arī Sērenu Brandu?

Markuss un Madvigs īsi saskatījās.

-    Skaidrs, to jūs nezinājāt. Sērens Brands bija viens no maniem avotiem. Viņu šorīt atrada noslīkušu Sejerē līcī. Es pieņemu, ka jūs zināt, kas viņš ir?

Madvigs un nodaļas vadītājs skatījās uz Kārlu, un viņu sejas bija identiski neizteiksmīgas. Tātad viņi zināja.

-    Ticiet man, tā bija slepkavība. Brands baidījās par savu dzīvību un bija paslēpies vietā, par kuru negribēja stāstīt pat man. Tomēr tas viņam nepalīdzēja.

Madvigs palūkojās ārā pa logu. Tātad žurnālists? Viņi ir nogalinājuši žurnālistu! viņš sacīja, apsvērdams sekas. Tad jau prese būs ar mums. Neviens šajā valsti nesamierināsies ar atgādinājumu par žurnālistu slepkavībām Ukrainā un Krievijā. Tātad drīz varēsim to publiskot, viņš teica un pagriezās pret pārējiem ar smaida iezīmēm mutes kaktiņos. Ja temats nebūtu tik traģisks, viņš noteikti aiz prieka būtu uzsitis sev pa ciskām.

Karls bridi skatījās uz viņiem, pirms meta galdā savu trumpi.

-     Man ir kaut kas tāds, ko es labprāt jums atdotu, toties gribu brīvas rokas, lai pabeigtu savu iesākto lietu. Es spriežu, ka tās atrisinājums palielinās Kurta Vada apsūdzības punktu skaitu, jo man joprojām ir aizdomas, ka viņš ir tieši saistīts ar vairāku cilvēku pazušanu. Vai esam vienojušies?

-    Viss, protams, atkarīgs no tā, ko tu vari mums piedāvāt. Mēs nevaram ļaut, lai tavas medības apdraudētu tavu un citu dzīvību, sacīja Markuss Jakobsens, uzmezdams Karlam skatienu, kas teica: “Nekā nebija!”

Karls nolika uz galda papīrus. Lūk, viņš teica. Te ir visu Slepenās cīņas biedru saraksti.

Madviga acis bija uz kātiņiem. Pat savos trakākajos sapņos viņš nebija uzdrošinājies cerēt, ka šādi saraksti eksistē.

-Jā, trakas lietas, es jums teikšu. Daudz pazīstamu ārstu, vairāki policisti, tostarp viens no Centra nodaļas, medicīnas māsas, sociālie darbinieki. Ko vien vēlaties. Bet vēl labāk mums ir detalizēta informācija par šiem cilvēkiem. To skaitā arī tiem, kuriem Vads uzdod netīros darbus. Tur ir vesels stabiņš.

Viņš norādīja uz sarakstu. Kurts Vads ar ģermānisku sistemātiskumu bija pierakstījis organizācijas biedru un viņu laulāto draugu vārdus, privātās adreses, darbavietas, e-pasta adreses, personas kodus, tālruņu un faksu numurus un norādījis arī to, kāda ir viņu funkcija organizācijā. “Informācija”, “Nosūtījumi”, “Izpēte”, “Operācijas”, “Kremēšana”, “Advokāta palīdzība”, “Ierēdņi” tie bija daži no saraksta daudzajiem apzīmējumiem, un pašās beigās “Lauka darbs”. Nevajadzēja būt īpaši pieredzējušam policistam, lai saprastu, ko tas slēpj. Katrā ziņā tam nebija nekādas saistības ar kartupeļiem.

-    Zem “Lauka darba” ir pierakstīts Oles Kristiānā Šmita vārds, Karls sacīja, norādīdams uz to. Nevajag brīnīties, Markus, tieši viņš šorīt grasījās pataisīt mūs aukstus.

Bija skaidri redzams, ka Madvigam pirksti niez dabūt Karla sarakstu. Karls jau iztēlojās, kā viņš iebrāztos savas vienības birojā un paziņotu par izšķirošo pavērsienu. Tomēr viņš nevarēja gluži dalīties acīm redzamajā sajūsmā, jo šis informācijas iegūšana bija prasījusi pārāk augstu cenu.

Šobrīd Asads cīnījās par dzīvību Valsts slimnīcā.

-     No “Lauka darba” saraksta personas kodiem mēs redzam, ka tā ir pavisam cita vecuma kategorija, kas atšķiras, piemēram, no abortu veicējiem, Karls turpināja. Nevienam no viņiem nav pāri par trīsdesmit. Es ierosinātu pārvaldei tagad veikt visa bara preventīvu aizturēšanu un stingri pievilkt skrūves, cenšoties atklāt viņu gaitas pēdējās pāris dienās. Ja mēs to izdarīsim, slepkavības un slepkavību mēģinājumi tūlīt izbeigsies, par to jūs varat būt droši. Un tad jūs Drošības dienestā varat noņemties ar papīru darbiem.

Viņš pavilka biedru sarakstus sev klāt. Iespējams, ka šo dokumentu iegūšana būs maksājusi mana labā drauga un kolēģa Asada dzīvību, tāpēc jūs tos nedabūsiet, ja nevarēsim vienoties. Tā, lūk.

Pagāja mirklis, kamēr Madvigs un Jakobsens atkal pārmija skatienus.

-    MAN ŠĶIET, TEV VAJADZĒTU zināt, ka Asads kādu bridi ir bijis pie samaņas, Roze, Karls sacīja klausulē.

Līnijas otrā galā valdīja pilnīgs klusums. Protams, ar šo informāciju nepietika, lai Roze atslābtu.

-    Ārsti teica, ka Asads atvēris acis un paskatījies apkārt. Un tad viņš pasmaidījis un sacījis: “Tātad viņi mani atrada. Labi!” Un atkal ieslīdējis nemaņā.

-    Ak kungs! Roze izsaucās. Kā tu domā, vai viņš atlabs, Kari?

-    Es nezinu. Laiks rādīs. Tikmēr es turpināšu izmeklēt lietu. Tu vari paņemt brīvu, Roze, ir jau pēdējais laiks. Man šķiet, ka tev vajadzētu nedēļu atvaļinājuma, tas tev nāktu par labu. Zinu, ka pēdējās dienas ir bijušas smagas.

Karls dzirdēja, ka Rozes elpa kļuva dziļāka. Nu labi. Bet vispirms tev jāzina, ka es atklāju kādu neatbilstību.

-Jā? Kādu?

-    Lieta, kuru Asads paņēma Kurta Vada arhīvā, joprojām atradās mašīnā, kad es aizbraucu mājās. Es to uznesu augšā uz dzīvokli un no rīta tajā ieskatījos. Lieta Nr. 64.

-    Un kas tai par vainu?

-    Tagad es zinu, kāpēc Asadam šķīta tik svarīgi pabāzt to zem krekla, pirms viņš pielaida uguni. Viņš noteikti ir kārtīgi izracis arhīvu, ja jau spēja izvēlēties tieši to un vēl biedru sarakstu, kuru tu apskatīji. Cik labi, ka viņš nospēra tev tās šķiltavas, citādi viņam tur nebūtu bijis gaismas.

-    Kas ir ar to lietu?

-    Tā ir Kurta Vada rakstītā slimības vēsture par Netes Hermansenas diviem abortiem.

-    Diviem?

-Jā, kad viņai bija piecpadsmit gadu, pie viņas izsauca ārstu, jo meitene asiņoja pēc iekrišanas upē. Ārsts apgalvoja, ka tas bijis spontānais aborts. Un zini, kā sauca šo ārstu? Tas bija Kurta Vada tēvs.

-    Nabaga meitene. Tādā vecumā. Saskaņā ar tālaika morāles likumiem tas noteikti bija liels kauns viņai un ģimenei.

-    Varbūt, bet mani interesē tā lieta, kuru mēs pazīstam arī no Nērviga mapēm. Tā, kurā Nete Hermansena apsūdz Kurtu Vadu izvarošanā un naudas saņemšanā par nelegālu abortu.

-    Par pēdējo gan slimības vēsturē droši vien nekā nav.

-    Nav, toties tur ir kas cits un daudz interesantāks.

-    Kas, Roze? Stāsti!

-    Tur ir minēts tā vīrieša vārds, kurš padarīja Neti grūtu un to visu aizsāka.

-     Kā viņu sauc?

-    Tas bija Vigo Mogensens. Tu teici: Nete pirms pāris dienām noliegusi, ka viņu pazīstot.

43 .nodaļa

Septembris, 1987

NETE PAMANĪJA GITI ČARLZU jau tad, kad viņas siluets parādījās labu gabalu uz taciņas Ezeru paviljona virzienā. Šī raksturīgā gaita un roku vicināšana, kas Netei uzdzina šermuļus. Vairāk nekā trīsdesmit gadu viņai bija aiztaupīts šis skats, kas tagad lika sažņaugt dūres un palūkoties apkārt istabā, vai viss ir gatavs, lai slepkavību varētu paveikt ātri. Tam jānotiek gludi, jo galvassāpes nebija rimušās, tās kā žilete dūrās cauri smadzeņu garozai un gandrīz izraisīja vemšanu.

“Nolādētā migrēna,” Nete nodomāja. Varbūt tā mazināsies, kad viņa aizbrauks prom no visa, kas atkal un atkal atgādināja par gabalos sarauto dzīvi?

Jāaizbrauc uz dažiem mēnešiem, un viss būs citādi. Varbūt viņa pat spēs samierināties ar faktu, ka Kurts Vads joprojām dzīvo šajā pasaulē.

“Ja viņš turpinās uzvesties tāpat, pagātne noteikti viņu panāks un kādā brīdī iznīcinās,” Nete domāja. Viņa bija spiesta tā domāt.

Citādi gluži vienkārši nepietiks spēka Gites slepkavībai.

KAD PĒC UGUNSGRĒKA un neveiksmīgās bēgšanas bija pagājušas četras dienas, pēc Ritas un Netes ieradās policisti formas tērpos. Ne vārda par to, kas notiks, bet nebija jau nekādu šaubu. “Samaitāta un garīgi atpalikusi dedzinātāja” tie nebija apzīmējumi, kas šajā vietā nāktu kādam par labu, un Gites Čārlzas atriebība bija ļoti mērķtiecīga. Tāpēc Ritu un Neti aizveda pāri šaurumam

un tālāk, iesprādzētas ādas siksnās, ātrās palīdzības mašīnā uz Korsēras slimnīcu, it kā viņas būtu ieslodzītās, ko ved uz nāves soda izpildīšanu. Tā viņas arī jutās, kad ieraudzīja sanitārus ar spalvainām rokām un apņēmigām kustībām, tāpēc meitenes kliedza un spārdījās, kamēr viņas caur nodalu aizveda uz palātu. Tur viņas piesprādzēja un atstāja raudam un lūdzamies par saviem nedzimušajiem bērniem. Slimnīcas personāls bija vienaldzīgs. Viņi bija redzējuši pārāk daudz “morāli nepieskaitāmo” indivīdu, lai ļautos, ka viņus aizkustina Netes asaras un lūgumi pēc palīdzības.

Pēdīgi Rita sāka bļaut un kliegt. Vispirms viņa gribēja runāt ar galveno ārstu, bet pēc tam ar policiju un, visbeidzot, ar pašu Korsēras mēru, taču nekas nelīdzēja.

Netei iestājās šoks.

Divi ārsti un divas māsiņas, neteikuši ne vārda, ienāca palātā un nostājās pa pāriem pie katras gultas, sagatavodami šļirces. Viņi mēģināja meitenes mierināt, ka tā būšot labāk viņām pašām un pēc tam viņas varēšot dzīvot normālu dzīvi, taču Netes sirds sažņaudzās par mazajām dzīvībām, ko viņa nevarēs laist pasaulē. Kad viņi iedūra Netei adatu, viņas sirds gandrīz apstājās un viņa palaida vaļā sevi un savus sapņus.

Kad Nete pēc dažām stundām pamodās, bija palikušas tikai sāpes vēderā un pārsējs. Pārējais viņai bija atņemts.

Divas dienas Nete klusēja un nerunāja arī pēc tam, kad abas bija aizvestas atpakaļ uz Sprogē. Viņai bija palikušas tika* bēdas un izmisums. >

-    Tā muļķe neizdveš ne zilbes, varbūt viņa tomēr ir guvusi mācību, uzraudzes runāja, viņai dzirdot. Veselu mēnesi Nete nebilda ne vārda. Kāda gan tam būtu jēga?

Un tad viņu izrakstīja.

Toties Ritu paturēja salā. “Ir tomēr jādomā, ko mēs varam atļauties izlaist sabiedrībā,” viņi teica.

Nete stāvēja kuģīša pakaļgalā un skatījās, kā sala pazūd viļņos un bāka lēnām nogrimst pie apvāršņa, domādama, ka tikpat labi būtu varējusi palikt salā, jo dzīve tik un tā bija beigusies.

PIRMAJĀ ĢIMENĒ, KURĀ NETE nokļuva, bija kalējs, viņa sieva un trīs dēli mehāniķi, kuri pārtika no gadījuma darbiem un blēdībām. Nevienai citai ģimenei tik ļoti nebija vajadzīgs kāds, kuru lamāt un paverdzināt visas dienas garumā, un šo vajadzību viņi varēja apmierināt, kad ieradās Nete. Viņai uzdeva visus iespējamos darbus: gan uzkopt pagalmu, kas bija piekrauts ar sarūsējušiem lūžņiem, gan aprūpēt rupjo un nelaipno mājas saimnieci, kuras vienīgā un lielākā izprieca bija terorizēt visus un jo īpaši Neti.

-    Padauza, čigānbērns, muļķe. Šādi vārdi skanēja visu dienu, un, ja vien radās mazākais iemesls Neti izsmiet, tas arī tika darīts.

-    Debiliķe. Vai tu pat neproti izlasīt, kas tur rakstīts, idiote? sacīja saimniece un norādīja uz veļas pulvera paku. Tā kā Nete to neprata, pazemojumam sekoja sitiens pa skaustu.

-    Vai tu nesaproti dāņu valodu, stulbene? Tas bija viņas dienišķais sprediķis, un Nete kļuva zemāka par zāli.

Puiši ķēra viņai pie krūtīm, kad vien gribēja, bet vīrs draudēja iet vēl tālāk. Kad Nete mazgājās, viņi nāca cits pēc cita, ošņādamies kā suņi, nostājās aiz durvīm un nenosarkdami izkliedza savas piedauzības.

-    Ielaid mūs, Nete. Mēs tev liksim kviekt kā cūkai, kas tu arī esi. Viņi smējās. Tā pagāja dienas, bet naktis bija vēl grūtākas. Nete cieši aizvēra savas istabas durvis, pastūma zem durvju roktura krēslu un nogūlās uz grīdas gultas galā. Ja kādam no viņiem izdotos iekļūt iekšā un mesties gultā, Nete parūpētos sagādāt viņam pārsteigumu. Jo gulta bija tukša, bet dzelzs caurule, kuru viņa bija atradusi pagalmā, vairāk nekā smaga. Ja viss aizietu tik tālu, Netei būtu pilnīgi vienalga, ja viņa kādu no vīriešiem pamatīgi sasistu vai nogalinātu. Kas gan varēja būt vēl ļaunāk par atrašanos šeit?

Reizēm Nete apsvēra, vai neiejaukt ģimenes vakara kafijā mazliet melnās driģenes, ko bija paņēmusi līdzi no salas. Tomēr katru reizi pietrūka dūšas, un no tā nekas neiznāca.

Toties pienāca diena, kad mājas saimniece bija iecirtuši vīram vienu skaļu pļauku par daudz un viņš paņēma bisi un sašķaidīja ne tikai sievas galvu, bet visu ģimenes pastāvēšanas pamatu.

Nete pēc tam stundām ilgi viena pati sēdēja virtuvē un bez mitas šūpojās šurpu turpu, kamēr policisti no istabas sienām vilka ārā skrotis un smadzeņu druskas.

Tikai uz vakarpusi noskaidrojās viņas turpmākais liktenis.

Kāds pajauns vīrietis, varbūt tikai sešus septiņus gadus vecāks par Neti, pastiepa viņai pretim rokas un sacīja: Mani sauc Ēriks Hanstholms, man un manai sievai Mariannei lūdza uzņemties par tevi gādību.

Vārdi “uzņemties par tevi gādību” skanēja tik svešādi. Gluži kā klusa mūzika no senseniem laikiem, bet reizē arī kā brīdinājuma signāls. Tieši pie šādiem vārdiem viņa atkal un atkal bija veltīgi mēģinājusi pieķerties, bet šajā briesmīgajā mājā, kuras sienās joprojām atbalsojās šāvienu troksnis, tie nekad nebija atskanējuši.

Viņa paskatījās uz vīrieti. Viņš šķita jauks, taču Nete atvairīja šo domu. Cik daudz reižu gan viņa bija kļūdījusies attiecībā uz jaukiem vīriešiem?

-    Lai tā būtu, viņa atteica un paraustīja plecus. Ko gan citu varēja sacīt? Viņai taču nebija izvēles.

-    Mums ar Marianni par abiem ir piešķirta viena kurlo skolotāja vieta Bredebro. Tas ir “tumšajā Jitlandē”. Vīrietis pasmējās par šo izteicienu. Varbūt tu gribētu doties līdzi?

Tikai šajā brīdī Nete pirmoreiz ielūkojās viņam acīs. Cik reižu izvēle attiecībā uz viņas nākotni bija atstāta viņas pašas ziņā? Nevienu, cik viņa atcerējās. Un cik reižu kāds bija vērsies pie viņas ar vārdiem “varbūt” un “gribētu”? Nekad kopš mātes nāves, tas bija pilnīgi skaidrs.

-    Mēs jau reiz esam tikušies, bet tas bija pirms daudziem mēnešiem, vīrietis sacīja. Es Korsēras slimnīcā lasīju grāmatu kopā ar mazliet pakurlu meitenīti, kas slimoja ar vēzi. Tu gulēji gultā tieši pretī. Vai atceries?

Vīrietis pamāja ar galvu, kad ievēroja Netes apjukumu un to, kā meitene samirkšķināja acis, lai izvairītos no viņa pētīgā skatiena.

Vai tas tiešām bija viņš?

-    Tu domā, es nemanīju, kā tu toreiz klausījies? Manīju gan. Tās zilās acis tik viegli neaizmirst.

Tad vīrietis piesardzīgi pastiepa roku pret Neti. Viņš nesatvēra Netes roku, tikai turēja savējo gaisā un gaidīja.

Gaidīja, līdz viņa pasniedzās un to satvēra.

NETES DZĪVĒ VISS PĀRVĒRTĀS pēc dažām dienām dienesta dzīvoklī Bredebro.

Viņa kopš ierašanās bija gulējusi savā gultā un gaidījusi, kad sāksies verdzība. Gaidījusi skarbus vārdus un jaunas vilšanās, kas sekos viņai kā ēna.

Jaunā sieva Marianne Hanstholma atnāca Netei pakaļ, ieveda viņu kabinetā un norādīja uz tāfeli.

-    Tagad paskaties, Nete. Es tev uzdošu dažus jautājumus, bet tu atbildēsi. Vari apdomāties, cik vien ilgi tev nepieciešams, labi?

Nete palūkojās uz burtiem. Pēc brīža viņas pasaule sabruks, jo viņa zināja, ko tas nozīmē. Visas šīs zīmes uz tāfeles bija viņas lāsts toreiz, kad viņa gāja ciema skolā. Rīkstes cirtienu pa stilbiem vai lineāla sitienu pa pirkstiem tik viegli nevarēja aizmirst. Un, kad šī sieviete atklās, ka Nete pazīst tikai mazāk nekā ceturto daļu burtu un nespēj salikt tos kopā, viņu atkal iegrūdīs mēslu čupā, kur, pēc visu domām, bija viņas īstā vieta.

Nete saknieba lūpas. Es gribētu, Hanstholma kundze. Bet nevaru.

Viņas klusēdamas brīdi skatījās viena uz otru, kamēr Nete prātoja, kur kritīs sitiens, bet Marianne Hanstholma tikai pasmaidīja.

-    Tici man, mīļā. Tu vari, tikai ne tik labi. Ja vien tu man pastāstītu, kurus no šiem burtiem pazīsti, tu mani ļoti iepriecinātu.

Nete sarauca pieri. Tā kā sieviete viņai pretī tikai smaidīja un rādīja uz tāfeli, viņa negribīgi piecēlās un piegāja tai klāt.

-    Es pazīstu šo burtu, viņa teica un norādīja. Tas ir N, un ar to sākas mans vārds.

Hanstholma kundze sasita plaukstas un iesmējās. Tad jau mums trūkst tikai divdesmit septiņu burtu, vai tas nav lieliski? viņa izsaucās, pielēca kājās un apskāva Neti. Pagaidi, gan mēs viņiem visiem parādīsim.

Silto roku apskauta, Nete sāka trīcēt, bet sieviete tikai turēja viņu cieši un čukstēja, ka tagad viss būs labi. Tam nebija iespējams noticēt.

Tāpēc Nete turpināja trīcēt un raudāt.

Šajā brīdī, sadzirdējis raudas, ienāca Ēriks Hanstholms, un viņu tūlīt aizkustināja Netes spožās acis un sagumušie pleci.

-     Ak, Nete! Izraudi vien savas sāpes, draudziņ, pēc šīs dienas tev tās vairs nevajadzēs nēsāt, viņš sacīja un pačukstēja vārdus, kuri no šī brīža aizslaucīja visu ļaunumu, ko Nete bija piedzīvojusi.

-    Tu esi laba diezgan, Nete. Atceries to mūžam: tu esi laba diezgan.

KĀDU DIENU 1961. GADA RUDENĪ Nete negaidīti sastapa Ritu pie aptiekas uz Bredebro galvenās ielas, un Rita pasteidzās nobērt savu ziņu, pirms Nete vispār paspēja reaģēt uz satikšanos.

-    Viņi ir likvidējuši Sprogē iestādi, Rita sacīja un brīdi smējās par Netes satriekto seju.

Tad viņa piepeši kļuva nopietna.

-     Lielāko daļu no mums nodeva aizbildniecībā, kur mums jāstrādā par pajumti un ēdienu, tādā ziņā nekas daudz nav mainījies. Smags darbs no rīta līdz vakaram, un ne graša par to. Tas ātri apriebjas, Nete.

Nete pamāja ar galvu. Par to viņa zināja visu. Viņa mēģināja ieskatīties Ritai acīs, bet tas bija grūti. Viņa nebija gaidījusi, ka vēl kādreiz tajās lūkosies.

-    Kāpēc tu esi te? Nete beidzot pajautāja, nezinādama, vai grib dzirdēt atbildi.

-    Es strādāju pienotavā, tikai divdesmit kilometru no šejienes. Tā Orhūsas prostitūta Pia arī tur strādā, mēs rukājam no pieciem rītā visu garo dienu, un tas ir ellīgi. Tāpēc es aizmuku un tagad esmu šeit, lai pajautātu, vai tu gribi doties man līdzi.

Vai Nete gribēja doties līdzi? Nē, Nete par to negribēja pat dzirdēt. Ieraugot Ritu, viņā viss sagriezās otrādi. Kā Rita uzdrošinājās viņu uzmeklēt pēc tā, ko bija izdarījusi? Ja nebūtu Ritas greizsirdības un egoisma, viss būtu citādi.

Nete būtu tikusi prom no salas un joprojām varētu dzemdēt bērnus.

-    Nāc nu, skuķi. Tu taču dosies man līdzi, Nete? Mēs aizlaidīsimies un nospļausimies uz visu. Vai atceries mūsu vecos plānus? Anglija un Amerika. Prom uz kādu vietu, kur mūs nepazīst.

Nete novērsa skatienu. Kā tu zināji, kur es esmu?

Rita iesmējās sausus smieklus. Tātad cigaretes bija darījušas savu. Vai tu domā, ka Gite Čārlza nepaturēja tevi acīs, mazā muļķe? Vai tu domā, ka tā govs dienu un nakti mani nespīdzināja, stāstot, kā tu dzīvo brīvībā?

Gite Čārlza! Izdzirdējusi šo vārdu, Nete sažņaudza dūres.

-     Čārlza! Kur viņa ir tagad?

-    Ja es to zinātu, viņai klātos plāni, Rita auksti atteica.

Nete mirkli skatījās uz viņu. Viņa bija redzējusi, uz ko Rita ir

spējīga. Bija redzējusi, kā Rita ar drēbju pakaramo sit meitenes, kas negribēja maksāt par cigaretēm. Smagi sitieni, kuru zili svītrotās pēdas redzēja tikai tad, kad meitenes izģērbās.

-    Ej prom, Rita, viņa apņēmīgi teica. Es nekad vairs negribu tevi redzēt, saprati?

Rita pacēla zodu un nicīgi paskatījās uz Neti. A, tu esi kļuvusi smalka, mazā padauza. Tagad esi par smalku, lai ar mani runātu. Vai tā?

Nete pamāja pie sevis. Dzīve viņai bija iemācījusi turēties pie divām patiesībām. Pirmā bija viņas brāļa vārdi par divu veidu cilvēkiem, bet otrā cilvēka dzīve ir nemitīga balansēšana virs kārdinājumu aizas, kurā var dziļi krist, ja pasper aplamu soli.

Šobrīd viņai bija milzīgs kārdinājums ar dūrēm mesties Ritai virsū un izsmērēt augstprātīgo skatienu viņas sejā, tomēr Nete savaldījās un novērsās. Ja kāds kritīs kārdinājumu aizā, tā nebūs viņa.

-    Laimīgu ceļu, Rita! viņa sacīja, uzgriezusi muguru, tomēr Rita nebija apmierināta.

-    Pagaidi! viņa izsaucās un satvēra Netes plecu, pievērsdamās divām izbiedētām mājsaimniecēm ar iepirkumu tīkliņiem un neizdibināmu sejas izteiksmi.

-     Te stāv divas maukas no Sprogē, kuras par desmit kronām izpisīs jūsu vīrus lupatās, un viņa ir ļaunākā! Rita iesaucās, satvēra Netes seju un pavērsa to pret sievietēm. Kā jums šķiet, vai jūsu vīri labāk negribētu gulēt ar viņu, nevis tādām neglītām govīm kā jūs? Un viņa dzīvo pilsētā, tā ka piesargieties.

Rita pagriezās pret Neti, piemiegusi acis. Tad brauksi līdzi, Nete? Ja tu to nedarīsi, es palikšu stāvam un kliegšu pilnā kaklā, līdz ieradīsies policija. Vai tev nešķiet, ka pēc tam tev pilsētā neklāsies viegli?

VĒLĀK, KAD NETE SĒDĒJA un raudāja savā istabā, pie durvīm atskanēja piesardzīgs klauvējiens un ienāca viņas audžutēvs.

Viņš bija nopietns un ilgi klusēja.

“Tagad viņš lūgs mani doties prom,” Nete nodomāja. “Tagad mani sūtīs pie ģimenes, kura varēs turēt mani pa gabalu no kārtīgiem cilvēkiem. Pie tādiem, kas nekaunēsies, pie tādiem, kas vispār nepazīst kaunu.”

Hanstholms uzmanīgi uzlika plaukstu uz Netes rokas. Tev jāzina, ka pilsētā runā tikai par to, cik cienīgi tu uzvedies, Nete. Viņas labi redzēja, ka tu sažņaudzi dūres, bet nesiti. Toties tu lietoji vārda spēku, un tas bija labi.

-    Tātad tagad visi zina, Nete teica.

-    Ko zina? Viņi zina vienīgi to, ka tu paliecies pret savu uzbrucēju un sacīji: “Tu mani sauc par palaistuvi. Zini ko, Rita? Nākamreiz, kad sajauksi mani ar savu dvīņumāsu, šie cilvēki droši vien varēs tev parādīt ceļu uz briļļu veikalu. Ej savu ceļu un nekad vairs neatgriezies, citādi es izsaukšu policiju. Vai saprati?” Viņš pamāja ar galvu. To viņi zina. Un vai tad tas ir slikti?

Hanstholms skatījās uz Neti un smaidīja, līdz viņa atkusa.

-    Un vēl kas, Nete. Man tev ir dāvana.

Viņš meklēja kaut ko sev aiz muguras.

-    Lūdzu, viņš sacīja un pasniedza Netei diplomu, uzrakstītu ar ļoti lieliem burtiem. Pagāja brīdis, līdz Nete to izlasīja vārdu pa vārdam.

Tur bija rakstīts: “Nevienu, kurš prot izlasīt šo, nevar saukt par analfabētu.”

Hanstholms saspieda viņas roku. Piekar to pie sienas, Nete. Kad būsi izlasījusi visas grāmatas no mūsu plaukta un atrisinājusi matemātikas uzdevumus, ko mēs uzdodam kurlajiem, tu iesi reālskolā.

PĀRĒJAIS KĻUVA PAR PAGĀTNI, pirms viņa paspēja to aptvert. Reālskola, laborantu skola, laboratorijas tehniķa izglītība, darbs Interlab un laulība ar Andreasu Rozēnu. Brīnišķīga pagātne, ko varētu saukt par Netes otro dzīvi. Tas bija laiks, pirms gāja bojā Andreass un ilgi pirms viņa sēdēja dzīvoklī ar četrām slepkavībām uz sirdsapziņas.

“Kad būšu tikusi galā ar Giti, sāksies mana trešā dzīve,” viņa nodomāja.

Šajā mirklī iezvanījās namrunis.

Kad Nete atvēra ārdurvis, Gite stāvēja viņas priekšā kā laikazoba skarta marmora kolonna, tomēr aizvien vēl skaista un stalta.

-    Paldies par uzaicinājumu, Nete, viņa bez ceremonijām sacīja un ieslīdēja iekšā kā čūska peles alā.

Gite palūkojās apkārt gaitenī, atstāja Netei savu mēteli un pēc tam iepeldēja dzīvojamā istabā kā jūras laupītāju kuģis. Gites modrās acis uzskaitīja katru sudraba karoti, novērtēja katru gleznu.

Tad viņa pagriezās pret Neti. Man tik neizsakāmi skumji dzirdēt par tavu slimību, Nete. Vai tas ir vēzis?

Nete pamāja ar galvu.

-    Un vai ir droši zināms, ka vairs neko nevar darīt?

Nete atkal pamāja, gatava lūgt Giti apsēsties, taču nepavisam ne gatava pārējam, ko bija iecerējusi.

-    Nē, tu tagad apsēdies, Nete, un es par tevi parūpēšos. Redzu, ka tēja kanniņā jau ir gatava, ļauj man to tev ieliet.

Viņa maigi pastūma Neti un ievirzīja vietā uz dīvāna.

-    Cukuru? viņa jautāja pie bufetes.

-     Nē, paldies, Nete atteica un piecēlās. Es tomēr uzvārīšu jaunu tēju, jo šī ir atdzisusi. Tā stāv kopš mana iepriekšējā ciemiņa.

-     Iepriekšējā ciemiņa? Vai ir bijuši citi? Gite ziņkārīgi paskatījās uz viņu un, par spīti Netes protestiem, sāka ieliet tēju.

Nete piepeši sajutās nedroša. Vai tas bija izlūkošanas jautājums? Varbūt Gite kaut ko zināja vai nojauta? Nete taču bija redzējusi viņu nākam no Ezeru paviljona, tāpēc risks, ka viņa varētu būt satikusi kādu no pārējiem, nebija liels.

-Jā, bija daži pirms tevis. Tu esi pēdējā.

-     Skaidrs. Gite pasniedza tasīti Netei un ielēja vienu sev. Tad jau laikam mēs visi esam vienādi aplaimoti?

-    Nē, visi ne. Starp citu, advokāts šobrīd ir izgājis darīšanās, kamēr veikali ir vaļā, tāpēc tev mazliet jāpaciešas. Vai tu steidzies?

Jautājums izraisīja savādus smieklus. Itin kā steiga būtu pēdējais, kas Giti šajā pasaulē varētu piemeklēt.

“Man jāuztur saruna, līdz viņa ļaus man ieliet tēju. Bet kā?” Nete domāja, sāpēm durot galvā. Šobrīd viņai bija sajūta, ka uz galvas uzspiesta ķivere ar naglu oderi.

-    Nemaz nevar aptvert, ka tu esi slima, Nete. Gadi pret tevi ir bijuši tik saudzīgi, Gite sacīja, maisīdama tēju tasītē.

Nete papurināja galvu. Cik nu viņa redzēja, abas daudzējādā ziņā līdzinājās viena otrai, bet nevarētu teikt, ka gadi pret kādu no viņām būtu izturējušies saudzīgi. Krunciņas, ļenganā āda un sirmie mati bija parādījušies jau sen. Nē, bija skaidri redzams, ka dzīve viņām abām sagādājusi daudz pārbaudījumu.

Nete mēģināja atcerēties laiku ar Giti salā. Tas viss šķita tik savādi tagad, kad Nete zināja, ka lomas ir mainījušās.

Kad abas brīdi bija patērzējušas par niekiem, Nete piecēlās, paņēma savu un Gites tasīti un nostājās pie bufetes ar muguru pret istabu gluži kā pārējās reizēs. Vēl vienu? viņa jautāja.

-    Nē, paldies. Man vairāk nelej, Gite atbildēja, kamēr Nete iešļāca labi daudz melnās driģenes pilienu viņas tasītē. Bet ielej sev.

Nete viņu ignorēja. “Cik reižu gan viņa salā tā komandēja mani?” viņa nodomāja. Tāpēc viņa nolika tasīti Gitei priekšā, bet sev neko neielēja. Migrēnas dēļ ausīs šalkoja asinsspiediens. Pat tējas smarža uzdzina nelabumu.

-    Vai varam samainīties ar vietām, Gite? viņa jautāja ar vēmiena sajūtu kaklā. Man ir šausmīga migrēna, un es nevaru sēdēt ar seju pret logu.

-    Ak kungs, arī tas vēl, Gite teica un piecēlās, kamēr Nete pārvietoja tasīti uz galdiņa.

-    Šobrīd nevaru parunāt, Nete sacīja. Mirklīti pasēdēšu aizvērtām acīm.

Viņas apmainījās vietām, un Nete aizvēra acis un drudžaini centās domāt. Ja viņas bijusī mocītāja neizdzers tēju, tad atkal būs jāķeras pie āmura. Viņa piedāvās kafiju, atnesīs āmuru, iebelzīs ar to Gitei pa pakausi un tad pasēdēs, kamēr pāriet lēkme. Protams, būs daudz asiņu, bet kas par to, ja Gite bija pēdējā? Viņa taču varēs izmazgāt paklāju, kad līķis būs aizvilkts pie pārējiem.

Nete dzirdēja soļus ap savu krēslu, tomēr nedaudz izbijās, kad sajuta, kā Gites rokas mazliet pagriež viņas rumpi un noguļas viņai uz pleciem.

-    Sēdi mierīgi, Nete. Tas man labi padodas, bet ir grūti tādā neērtā pozā, būtu labāk, ja tu sēdētu uz dīvāna, teica balss virs viņas, kamēr pirksti kustējās, mīcot spranda muskuļus.

Nete dzirdēja, kā Gites balss turpina čivināt, taču vārdi kaut kur aizpeldēja. Šos pieskārienus Nete bija jutusi pavisam citos apstākļos, tie bija jutekliski un patīkami, un Nete tos ienīda.

-                Man šķiet, tev vajadzētu pārtraukt, viņa sacīja un atrāvās.

-    Citādi es izvemšos. Man tikai mirkli jāpasēž. Es jau ieņēmu tableti, pēc brītiņa tā iedarbosies. Tikmēr iedzer tēju, Gite, tad mēs visu pārrunāsim, kad atnāks advokāts.

Nete pavēra acis spraudziņā un juta, ka Gites pirksti atlaiž tvērienu, it kā būtu pieskārušies kaut kam elektriskam. Viņa sajuta

Gites kustības ap galdu un tikko dzirdamo ieslīgšanu dīvānā, bet pēc brīža klusi nošķindēja tējas tasīte.

Nete mazliet atlieca galvu un caur skropstām vēroja, kā Gite pacēla tasīti un pielika to pie mutes. Viņa šķita saspringta un nervoza. Pasmaržoja tēju trīsošām nāsīm, iedzēra mazu malciņu un tad piepeši plati iepleta acis, kurās atspoguļojās aizdomas. Šajā mirklī Gite uzmeta Netei zibenīgu un ļoti tiešu skatienu un atkal paostīja tasīti.

Kad viņa to nolika, Nete lēnām atvēra acis.

-    Aaa, viņa novilka, mēģinādama izzondēt, kas notiek Gites galvā. Nu jau ir mazliet labāk. Tā bija laba masāža, tu esi ļoti prasmīga, Gite.

“Celies,” viņa sev pavēlēja. “Ej pakaļ āmuram un tiec ar to galā. Tad ātri ieliesi formalīnu līķiem rīklē un varēsi apgulties.”

-    Es tikai ieliešu sev mazliet ūdens, Nete sacīja un uzmanīgi piecēlās. No tām zālēm man tik ļoti kalst mute.

-    Iedzer drusciņ tējas, Gite teica un pastiepa viņai tasīti.

-    Nē, man negaršo auksta, es uzlikšu vārīties jaunu. Domāju, ka arī advokāts drīz būs klāt.

Nete ātri aizgāja uz virtuvi un atvēra skapi, bet, kamēr viņa noliecās pēc āmura, tieši aiz muguras atskanēja balss:

-    Ja tu man jautātu, Nete, es neticu, ka tāds advokāts vispār ir.

44 .nodaļa

Novembris, 2010

POLICIJAS PĀRVALDE BIJA MEHĀNISMS, kurā reģistrēja pat sīkākās zobratu kustības vistālākajā sistēmas galā. Signāli zibēja starp ēkām gluži kā skudru pūznī un daudz ātrāk, nekā to varētu izskaidrot. Kad aizturētie mēģināja aizmukt, kad pazuda pierādījumu materiāli, kāds darbinieks nopietni saslima vai direktorei bija problēmas ar politiķiem, visi to vienkārši zināja.

Šī bija tāda diena, kad visur kūsāja aktivitāte. Dežuranti sagaidīja apmeklētājus, direktores stāvs meta zibeņus, visur mudžēja padomnieki un pārstāvji no valsts prokurora biroja.

Un Karls zināja, kāpēc.

Slepenā cīņa un tās dalībnieki bija īsta sprāgstviela. Taču sprāgstviela mēdz uzsprāgt, ja tai laikā neuzlej ūdeni, un tagad tas tika liets milzīgos daudzumos!

Sistēmā rēķinājās ar četrdesmit apsūdzībām šajā dienā, un katrā atsevišķajā gadījumā vajadzēja parūpēties, lai ātri būtu sagādāts kāds konkrēts pierādījumu materiāls. Vilciens bija sakustējies, un jau šobrīd uz nopratināšanu bija izsaukti policisti no biedru saraksta Kurta Vada arhīvā. Ja tas noplūdīs pirms laika, elle ies vaļā.

Karls zināja, ka visās nodaļās ir šim darbam nepieciešamie cilvēki, to viņi bieži bija pierādījuši. Taču tikpat nešaubīgi viņš zināja, ka, par spīti visiem drošības pasākumiem, tiešo un netiešo pierādījumu smalkajā tīklā bija daudz caurumu, pa kuriem nozust. Tas bija tikai varas un informācijas pieejas jautājums, un tagad vajāja tieši tos, kam tie bija. Tāpēc nieks par sīkajiem huligāniem. Nieks par

Kurta Vada kaujiniekiem un rokaspuišiem. Nieks par karavīriem, tie parasti nekur neaizmuka, katrā ziņā ne īpaši tālu. Nē, tagad medija stratēģus un taktiķus, tāpēc turpmāk gaidīja pacietīgs darbs ar mazo zivtiņu nopratināšanu, lai pēc tam notvertu lielās.

Nelaime tā, ka Karls bija nepacietīgāks par pārējiem un it īpaši tagad. Ziņas par Asada stāvokli nebija mainījušās: tā būs vairāk nekā veiksme, ja Asads izdzīvos.

Šādā situācijā cilvēks vienkārši nevarēja būt pacietīgs.

Karls bridi sēdēja un prātoja, ko tagad labāk darīt. Viņš redzēja divu veidu lietas, kas varbūt bija, bet varbūt ari nebija saistītas. 1987. gadā pazudušie bija viena, bet vardarbība pret daudzajām sievietēm un uzbrukumi viņam un Asadam otra.

Roze bija viņu apmulsinājusi. Udz šim viņi visu uzmanību bija pievērsuši Kurtam Vadam, un Nete Hermansena viņu acis nebija nekas cits kā viņa upuris. Līdz Rozes ziņai Nete šķita tikai savāda un nevainīga saikne starp diviem pazudušiem cilvēkiem, bet tagad iemirgojās visas brīdinājuma lampiņas.

Kāpēc gan Nete Hermansena bija melojusi viņam un Asadam? Kāpēc viņa bija atzinusi saistību ar visiem pazudušajiem, izņemot Vigo Mogensenu, ja patiesībā tieši viņš bija aizsācis nelaimju ķēdi viņas dzīvē? Grūtniecība, aborts, izvarošana, nelikumīga ieslodzīšana psihiatriskajā iestādē un sterilizācija.

Karls to nesaprata.

-    Pasakiet Markusam Jakobsenam, ka mani var sazvanīt pa mobilo, viņš teica dežurantiem, kad bija gatavs ķerties pie darba.

Karla kājas sāka nest viņu uz stāvlaukumu, kur atradās dienesta automašīna, taču galva pamanīja kļūdu un koriģēja virzienu. Nolāpīts, viņam taču nebija braucamā, to viņš bija iedevis Rozei.

Viņš paskatījās uz pasta termināli un pamāja dažiem civilā ģērbtiem policistiem, kas devās savos uzdevumos. Kāpēc gan neiet kājām? Divi kilometri, vai tad tas nebija tīrais nieks vīrietim gandrīz labākajos gados?

Karls paspēja pieveikt tikai pārsimt metru līdz Centrālajai stacijai, kad ķermenis sāka protestēt, bet taksometri kārdināt.

-    Brauciet līdz Korsgādes galam pie Ezeriem, viņš sacīja šoferim, kamēr garām kā bišu spiets zumēja pūlis. Karls palūkojās pār plecu. Neiespējami noteikt, vai kāds seko.

Viņš pataustīja pistoli. Šoreiz neviens viņu nepieķers ar nolaistām biksēm.

VECĀ DĀMA NAMRUNĪ izklausījās pārsteigta, tomēr pazina Karla balsi un lūdza viņu ienākt un bridi uzgaidīt pie ārdurvīm kāpņu telpā.

Tur Karls stāvēja dažas minūtes, līdz durvis atvērās un viņu sveicināja Nete Hermansena plisētos svārkos un glīti saķemmētiem matiem.

-    Atvainojiet, Karls sacīja, sajuzdams smārdu, kas vairāk nekā iepriekšējā reizē norādīja, ka šeit dzīvo sieviete, kura varbūt nav tik cītīga vēdināšanā, kā vajadzētu.

Viņš palūkojās uz gaiteni un ievēroja, ka grīdas segums pašā galā pie grāmatu plaukta bija uzmetis kūkumu, it kā būtu atrauts no paklāja nagliņām.

Pēc tam viņš pagriezās pret istabu. Tā namamāte uzzināja, ka viņš negrasās tūlīt doties projām.

-    Man žēl, ka ielaužos nepieteicies, Nete, bet ir pāris jautājumu, ko es ļoti gribētu ar jums pārrunāt.

Viņa pamāja ar galvu, aicināja Kārlu ienākt un reaģēja uz klikšķi virtuvē, kas Karla mājās nozīmēja, ka ūdens elektriskajā tējkannā ir uzvārījies.

-    Es pagatavošu mums tēju, tas droši vien prasīs laiku, viņa sacīja.

Karls pamāja. Es labāk vēlētos kafiju, ja jums ir, viņš teica, pāris sekunžu iedomājies par Asada klīstera masu. Šoreiz viņš to būtu pieņēmis ar lielu prieku. Bija stindzinoši domāt, ka varbūt tas nekad vairs nenotiks.

Pēc pāris minūtēm sieviete Karlam aiz muguras stāvēja pie bufetes un lēja tasītēs Nescafe.

Nete pasniedza viņam tasīti, pasmaidīja, ielēja pati sev un tad apsēdās pretī viņam, salikusi rokas klēpī.

-    Kā es varu palīdzēt? viņa jautāja.

-     Vai atceraties pagājušo reizi, kad mēs runājām par pazudušajiem cilvēkiem un es pieminēju tādu Vigo Mogensenu?

-    Jā, atceros. Viņa pasmaidīja. Lai gan man ir septiņdesmit trīs gadi, es tomēr, paldies Dievam, neesmu pavisam senila.

Karls neatbildēja uz smaidu. Jūs teicāt, ka viņu nepazīstat. Vai varētu būt, ka jūs kļūdāties?

Viņa paraustīja plecus. Tas laikam nozīmēja: “Ko viņš ar to grib teikt?”

-    Visus pārējos pazudušos jūs pazināt, un tas jau nemaz nevarēja būt citādi. Advokātu Nērvigu, kurš uzstājās pret jums Kurta Vada lietā. Savu brālēnu Tagi. Medicīnas māsu Giti Čārlzu, kura strādāja Sprogē, un Ritu Nilsenu, kura arī bija tur vienā laikā ar jums, tikai kā ieslodzītā. Protams, to jūs nevarējāt noliegt.

-    Nē, protams, kāpēc lai es to darītu? Tas taču ir tiesa un šādas sakritības ir ļoti dīvainas.

-     Bet jūs teicāt, ka vienu no pazudušajiem nepazināt, un droši vien cerējāt, ka mūsu uzmanība pavērsīsies uz citu pusi.

Uz to Nete Hermansena nereaģēja.

-     Kad mēs bijām pie jums sestdien, es teicu, ka apmeklējam jūs saistībā ar Kurtu Vadu. Tāpēc jūs droši vien jutāt, ka esat ārpus aizdomām. Bet tagad mēs zinām, ka jūs melojāt, Nete. Jūs pazināt Vigo Mogensenu un turklāt ļoti labi. Viņš taču bija vainojams pie jūsu nelaimes. Jums bija attiecības, un viņš padarīja jūs grūtu, tāpēc bijāt spiesta vērsties pie Kurta Vada, lai veiktu nelegālu abortu. Mēs to izlasījām Kurta Vada sarakstītajā slimības vēsturē, un jums jāzina, ka tā ir mūsu rīcībā.

Karls bija gaidījis, ka Nete sastings. Varbūt pat sāks raudāt vai sabruks, taču tā nenotika. Viņa mazliet paliecās atpakaļ, iemalkoja savu tēju un mazliet pašūpoja galvu.

-     Mjā. Ko lai saka? viņa ierunājās. Žēl, ka es tā izdarīju, jo tas viss ir taisnība. Jā, kā jūs sacījāt, es pazinu Vigo Mogensenu. Un jums arī taisnība es biju spiesta teikt, ka viņu nepazīstu.

Viņa lūkojās uz Kārlu blāvām acīm.

-    Lieta tā, ka man ar to visu nav nekādas saistības, bet, tāpat kā jums, arī man piepeši šķita, ka viss norāda uz mani. Ko gan citu es varēju darīt, lai aizsargātos? Es taču esmu nevainīga. Man nav ne jausmas, kas notika ar tiem nabaga cilvēkiem.

Viņa izgrūda klusu, noliedzošu skaņu, lai to uzsvērtu, un norādīja uz Karla kafiju. Dzeriet savu kafiju un tikmēr pastāstiet man to visu vēlreiz un lēnām.

Karls sarauca pieri. Vecai dāmai viņa bija neparasti tieša. Nekādu pārdomu, šaubu, nepabeigtu teikumu vai jautājumu. Tikai “pastāstiet man to visu vēlreiz”.

Kāpēc tā, un kāpēc lēnām? Vai viņa gribēja iegūt laiku? Vai tās minūtes, kamēr viņš gaidīja pie ārdurvīm, viņa izmantoja, lai kādu brīdinātu? Kādu, kurš tādā vai citādā veidā varētu palīdzēt viņai izsprukt sveikā?

Karls nesaprata. Viņa taču nevarēja būt sabiedrojusies ar savu ļaunāko ienaidnieku Kurtu Vadu?

Šķita, ka tagad viņam ir palikuši vieni vienīgi jautājumi. Viņš tikai īsti nezināja, kādi.

Karls pakasīja zodu. Vai jūs neiebilstu, ja mēs pārmeklētu šo dzīvokli, Nete?

Šajā mirklī viņa tomēr pavērsa skatienu sāņus. Tikai šī mazā, gandrīz nemanāmā atkāpšanās no realitātes, kura izteica vairāk nekā tūkstoš vārdu.

Tagad viņa sacīs “nē”.

-    Nu, ja jūs domājat, ka tas ir nepieciešams, tad varat palūkoties apkārt, ja vēlaties. Tikai pārāk daudz nerakājieties manās atvilktnēs.

Viņa mēģināja izskatīties koķeta, bet tas neizdevās.

Karls paliecās uz priekšu. Tad es to labprāt gribētu. Bet man jūs jābridina, ka līdz ar to esat devusi atļauju pārmeklēt visas telpas un visu, ko vien es varētu iedomāties. Jums jāzina, ka tas var būt visai pamatīgi un ilgi.

Nete Hermansena pasmaidīja. Tad iedzeriet kafiju, jo tam vajadzēs enerģiju. Kā jūs saprotat, šis dzīvoklis nav mazs.

Karls iedzēra kārtīgu malku, un tas garšoja pavisam briesmīgi, tāpēc viņš nolika tasīti.

-    Es tūlīt piezvanīšu savam priekšniekam un lūgšu jums apstiprināt viņam savu piekrišanu.

Nete Hermansena pamāja, piecēlās un devās uz virtuvi. Tātad viņai tomēr vajadzēja mazliet atgūties.

Tagad Karls bija pārliecināts. Te kaut kas nebija kārtībā.

-    Hallo, Līsa, viņš sacīja, beidzot paņēmis telefonu. Lūdzu, pasaki Markusam…

Viņš pamanīja ēnu aiz muguras un spēji pagriezās.

Tieši laikā, lai ieraudzītu, ka āmurs, kas bija nomērķēts pret viņa pakausi, ari trāpīs pa to.

45 .nodaļa

Novembris, 2010

VIŅŠ BIJA TURĒJIS savas mīļotās roku visu nakti un vēl rītu. Spiedis, skūpstījis un glāstījis to, līdz ieradās apbedītāji.

Kurts trīcēja no saviļņojuma, kad viņu lūdza ienākt istabā un viņš ieraudzīja Beāti guļam zārkā sniegbaltā zīdā ar līgavas pušķi rokās. Viņš mēnešiem ilgi bija zinājis, ka šī diena pienāks, tomēr gandrīz nespēja to izturēt. Viņa dzīves gaisma, viņa bērnu māte. Tur viņa gulēja. Prom no pasaules, prom no viņa.

-   Pagaidiet brītiņu, ļaujiet man palikt ar viņu divatā, Kurts sacīja un ar acīm sekoja apbedītājiem, līdz viņi pameta istabu un aizvēra aiz sevis durvis.

Viņš nometās ceļos pie Beātes un noglāstīja viņas matus pēdējo reizi.

-   Mīlulīt, viņš mēģināja izteikt, taču balss neklausīja. Kurts noslaucīja acis, bet asarām bija pašām sava griba. Viņš nokremšļojās, taču asaras palika kaklā.

Tad viņš uzmeta krustu pār Beātes seju un maigi noskūpstīja ledaini auksto pieri.

Plecu somā, kas stāvēja uz grīdas viņam blakus, bija viss, kas vajadzīgs. Divpadsmit ampulas ar divdesmit mililitriem propofola, no kurām trīs jau bija iepildītas šļircēs. Pietiekami anestētiķa, lai nomierinātu jebkuru. Jā, cik viņš zināja, pietiekami, lai nogalinātu piecus sešus cilvēkus. Un, ja situācija to prasītu, viņam bija arī flumazenils, propofola anestezējošās iedarbības antidots. Viņš bija labi sagatavojies.

“Mēs šonakt atkal satiksimies, mīļā,” Kurts nodomāja un piecēlās. Viņš bija nolēmis, ka dažiem jānomirst, pirms kārta pienāks viņam pašam.

Tagad viņš tikai gaidīja ziņu.

Kur ir Karls Mērks?

ZIŅOTĀJU KURTS SATIKA divas mājas tālāk no Netes dzīvokļa Peblinges Doseringā. Tieši viņš bija notriecis Hafezu el Asadu.

-    Man šķita, ka viņš visu ceļu ies kājām, tāpēc es īpaši neuztraucos un minu viņam uz papēžiem, līdz viņš nokļuva pie Centrālās stacijas, puisis atvainodamies sacīja. Tā ir laba vieta, kur cilvēku pagrūst zem autobusa, bet es nepaspēju, jo viņš paņēma taksi. Es iekāpu nākamajā un sekoju viņam pa gabalu, bet viņš jau iegāja ēkā, kad es nācu ap stūri.

Kurts pamāja ar galvu. Tas stulbenis acīmredzot nejēdza kārtīgi padarīt savu darbu.

-    Cik sen viņš jau iegāja?

Ziņotājs ieskatījās pulkstenī. Tagad būs stunda un piecpadsmit.

Kurts palūkojās augšup uz dzīvokli. Acīmredzot te Nete bija dzīvojusi, kopš uzaicināja viņu pie sevis pirms daudziem gadiem, un tas jau arī bija saprotams. Nete Hermansena nebija izvēlējusies sliktu vietu. Pilsētas centrs ar skaistu skatu un dzīvību visās malās.

-    Vai tev ir instrumenti? viņš jautāja.

-   Jā, bet tas prasa zināmu veiklību. Ļaujiet man jūs ielaist, tad redzēsiet, kā tas darāms.

Kurts pamāja un sekoja ziņotājam pie parādes durvīm. Viņš pazina tāda veida slēdzenes.

-Tā ir Ruko slēdzene ar sešām tapām un izskatās sarežģīta, bet patiesībā tā nav, puisis sacīja. Jādomā, ka tāda paša veida slēdzene ir viņas ārdurvīs. Domāju, ka viņi nomainīja visas toreiz, kad ierīkoja namruni.

Viņš izvilka savu mazo ādas futrāli un paskatījās apkārt. Izņemot jaunu pāri, kas cieši apskāvies aizgāja garām pa taku, tuvumā neviena nebija.

-    Te vajag pāris tievu mūķīzeru, puisis teica un iebāza tos slēdzenē. Ievērojiet, ka augšējais ir jātur pa gabaliņu no apakšējā. Jūs to nedrīkstat piespiest, pirms nebūsiet ievietojis slēdzeņu pistoli, skaidrs? Redziet, iebāziet pistoli atslēgas caurumā mazliet zemāk par vidu, tieši zem cilindra tapiņām. Patiesībā jūs tās varat skaidri sajust.

Tad viņš piespieda mēlīti, pagrieza mūķīzerus un pavisam viegli atvēra durvis.

Puisis izslējās un pasniedza instrumentus Kurtam. Tagad jūs esat iekšā. Tiksiet galā, vai arī man iet līdzi augšā?

Kurts papurināja galvu. Nē, paldies. Vari iet mājās.

Kopš šī brīža viņš gribēja visu darīt viens pats.

KĀPŅU TELPĀ BIJA MIERĪGI. Klusi televizora trokšņi no kaimiņu dzīvokļa, bet citādi nekas nenorādīja, ka cilvēki būtu mājās.

Kurts pieliecās pie Netes durvīm. Viņš bija gaidījis, ka iekšā dzirdēs balsis, bet tur valdīja klusums.

Tad viņš iebāza roku somā, izvilka divas šļirces, pārliecinājās, ka adatas ir kārtībā, un ielika šļirces kabatā.

Pirmais mēģinājums ar slēdzeņu pistoli neizdevās, bet tad viņš atcerējās, ka nedrīkst kustināt augšējo mūķīzeri, un mēģināja vēlreiz.

Lai gan veca, slēdzene šķita stingra, taču pēc nelielas bakstīšanas un grozīšanas tā padevās. Kurts piesardzīgi nospieda durvju rokturi ar elkoni, stingri turēdams mūķīzerus, un durvis atvērās.

Pretī sitās savādi sastāvējusies dvaka. Tā oda vecas grāmatas vai gadiem ilgi neatvērti skapji. Ar naftalīnu un kožu lodītēm apstrādātas drēbes. Antikvariāts bez pircējiem.

Priekšā stiepās garš gaitenis ar vairākām durvīm. Tumšs pašā galā, bet gaisma spīdēja no durvīm tieši viņam pretī. Spriežot pēc trīcošās gaismas, telpa pa labi bija virtuve ar dienasgaismas spuldzi, bet dzeltenīgā gaisma otrā pusē, visticamāk, nāca no diezgan ievērojama skaita kvēlspuldžu, kādas ES tagad bija aizliegusi.

Kurts paspēra soli uz priekšu pa gaiteni, nolika somu uz grīdas un satvēra vienu no šļircēm kabatā.

Ja tie abi bija tur iekšā, vispirms jāuzbrūk Merkam. Ātrs dūriens vienā no kakla vēnām, un viņš tūlīt atslēgsies. Ja sāktos cīņa, tad jādur tieši sirdī, lai gan to Kurts negribēja. No mirušajiem nevar iegūt informāciju, bet viņš bija ieradies tieši pēc tās. Pēc noplūdušas informācijas, kas varēja kaitēt partijai “lirās līnijas” un galu galā svarīgajam Slepenās cīņas darbam. Tieši šādu informāciju viņš meklēja.

Nete bija plānojusi kaut kādu atriebību, par to nebija šaubu. Viss sakrita. Viņas dīvainais ielūgums pirms daudziem gadiem un tagad saistība ar Kārlu Merku. Kurtam vienkārši bija jāuzzina, vai šajā dzīvoklī ir kaut kas tāds, kas var apdraudēt viņa mūža darbu. Kad viņš tos abus būs apstrādājis, viņi sāks runāt. Un ar informāciju, ko viņi pastāstīs Kurtam, tālāk varēs rīkoties pārējie biedri.

Viņš izdzirdēja soļus istabā pret Ezeriem. Vieglus, mazliet šļūcošus soļus. Tie nepiederēja vīram ar Merka augumu un svaru.

Kurts pagāja uz priekšu un ielūkojās aiz pārbiedētās sievietes pleca. Acīmredzot dzīvojamā istabā neviena nebija.

-    Labvakar, Nete, Kurts sacīja un tieši paskatījās uz viņu. Viņas acis bija kļuvušas blāvākas, pelēkākas. Augums nebija tik smuidrs, un seja ne tik izciļņa un skaista kā agrāk. Proporcijas acīm redzami mainījis vecums. Tā jau tas notika.

-    Piedod, bet durvis bija vaļā, tāpēc es atļāvos ienākt. Ceru, ka neiebilsti. Es, protams, vispirms pieklauvēju, bet tu droši vien nedzirdēji.

Nete lēnām papurināja galvu.

-    Nūjā, mēs jau esam seni draugi, vai ne? Kurts Vads taču vienmēr ir gaidīts tavās mājās, ko?

Viņš pasmaidīja, kamēr Nete apjukusi skatījās uz viņu, un lēnām pārlaida skatienu telpai. Nē, te nebija nekā neparasta, ja neskaita divas tasītes uz galda, un Kārlu Merku nekur nemanīja. Kurts aplūkoja tasītes tuvāk. Re! Viena bija gandrīz pilna ar melnu kafiju, bet otra pustukša.

Kurts paspēra pāris soļu tuvāk galdiņam, lai pataustītu tasīti, pārliecinājies, ka sieviete neaizmuks. Kafija bija mazliet remdena, bet ne karsta.

-    Kur ir Karls Mērks? viņš jautāja.

Nete šķita pārbijusies. Itin kā Mērks stāvētu kaut kur kaktā un lūrētu uz viņiem. Kurts vēlreiz paskatījās apkārt.

-    Kur viņš ir? Kurts atkārtoja.

-    Pirms brīža aizgāja.

-    Nē, viņš neaizgāja, Nete. Mēs būtu redzējuši, ka viņš iziet no mājas. Es jautāju vēlreiz: kur viņš ir? Prātīgāk būs atbildēt.

-    Viņš nogāja lejā pa virtuves kāpnēm. Es nezinu, kāpēc.

Kurts bridi stāvēja nekustīgi. Vai Mērks lejā bija pamanījis savu

sekotāju? Vai viņš visu laiku bija soli priekšā?

-    Nāc līdzi pie virtuves durvīm, Kurts sacīja un norādīja, lai Nete iet pa priekšu.

Viņa uzlika roku uz krūtīm, vilcinādamās pagāja Kurtam garām un iegāja virtuvē.

-    Tur, viņa teica, norādīdama uz virtuves durvīm stūri. Kurts labi saprata, kāpēc viņa jūtas nelāgi.

-    Tu saki, ka viņš aizgāja pa to ceļu. Tad jau viņš rūpīgi novāca visas pudeles, dārzeņu grozu un atkritumu maisus, bet tu pēc tam tikpat rūpīgi saliki visu atpakaļ. Man žēl, taču es tam neticu.

Viņš sagrāba Neti aiz pleciem un spēji pagrieza pret sevi. Viņas skatiens pievērsās grīdai, un tas nebija nekāds brīnums. Tā muļķa skuķe bija pilna melu. Vienmēr tāda bijusi.

-    Kur ir Karls Mērks? viņš jautāja vēlreiz, satvēra kabatā šļirci, nostūma adatai uzgali un pacēla to Netei pie kakla.

-    Viņš nokāpa lejā pa virtuves kāpnēm, viņa gandrīz čukstus atkārtoja.

Kurts iedūra adatu viņai kaklā un piespieda virzuli līdz pusei.

Nete pavisam drīz sāka grīļoties un tad saļima kā lupata.

-    Tā, tagad tu man esi rokā. Ja gribi kaut ko pastāstīt, tas viss paliks pie manis. Vai saprati, Nete?

Kurts atstāja Neti guļam, izgāja gaitenī un mirkli stāvēja mierīgi, ieklausīdamies, vai nedzirdēs kaut ko tādu, kas brīdina par briesmām, elpu, čīkstoņu, apslāpētu kustību -, bet nekā nebija. Tad viņš atgriezās dzīvojamā istabā. Ja paskatījās uz apmetumu, bija skaidri redzams, ka tur ir apvienotas divas istabas. Senos laikos tālākās istabas kaktā noteikti bijušas durvis uz gaiteni, bet tagad pazudušas.

Visā visumā pavisam normāls mājoklis vecai sievietei. Tas nebija ne pārāk vecmodīgs, ne ari mūsdienīgs. Stāvpulkstenis ar pendeli, tam blakus radio ar kompaktdisku atskaņotāju. Mazliet klasiskās mūzikas un ari daži šīlaika šlāgeri. Nekā Kurta gaumē.

Viņš mirkli aplūkoja tasītes uz galda. Pataustīja kafijas tasīti un apsēdās. Mēģinādams aptvert, kas varētu būt noticis ar Merku un ko iesākt, lai viņu atrastu, Kurts paņēma tasīti un iedzēra vienu malku. Kafijai bija ļoti rūgta garša, tāpēc viņš ar riebumu to nolika.

Viņš pataustīja savu drošo telefonu bikšu kabatā. Varbūt jāaizsūta kāds uz Policijas pārvaldi, lai pārbauda, vai Mērks kaut kādā mistiskā veidā nav tur atgriezies. Viņš ieskatījās pulkstenī. Vai drīzāk jāsūta kāds uz Merka mājām. Bija taču jau vēls.

Kurta galva uz mirkli noslīga, piepeši viņš sajuta gurdumu. Vecumu tomēr nevarēja ignorēt. Un tad viņa skatiens pie kājām pievērsās pavisam mazam plankumiņam uz paklāja sarkandzeltena raksta vidū, tas izskatījās gluži svaigs. “Savādi,” Kurts nodomāja un pielika tam rādītājpirkstu, lai pataustītu, vai plankums ir sauss.

Tas nebija sauss.

Bridi Kurts skatījās uz pirksta galu, pūlēdamies kaut ko saprast.

Kāpēc uz Netes paklāja bija svaigas asinis? Kas te bija noticis? Vai Mērks joprojām atradās šeit?

Kurts strauji piecēlās, izgāja virtuvē un aplūkoja Neti, kas gulēja uz grīdas. Viņš sajuta sausumu mutē un piepešu nelabumu, kas lika viņam paberzēt seju un padzerties ūdeni tieši no krāna. Kurts samitrināja pieri un atbalstījās pret virtuves galda malu. Pēdējā diennaktī viņš bija pārdzīvojis briesmīgas stundas.

Viņš mazliet saņēmās, tad sameklēja nākamo propofola šļirci, pārbaudīja to un iebāza atpakaļ kabatā. Tagad viņš to varēja zibenīgi izraut un iedurt iespējamam uzbrucējam, ja tas būtu nepieciešams.

Kurts uzmanīgi izgāja gaitenī un lēnām virzījās uz priekšu. Piesardzīgi atvēra pirmās durvis un ieraudzīja nesaklātu gultu un kaudzes ar kurpēm un vecām zeķbiksēm.

Pēc tam viņš atgriezās gaitenī un lēnām atvēra nākamās durvis. Viņa skatienam pavērās aizgājušas dzīves atlieku orģija. īsta noliktava ar somām, mēteļiem un visu, ko vien sirds varētu kārot, sakārtotu plauktos un uz pakaramajiem.

“Te nekā nav,” Kurts nodomāja un aizvēra durvis aiz sevis. Viņš atkal sajuta riebīgo smārdu, kas bija uzvilnījis, kad viņš ienāca dzīvoklī, bet tagad tas bija stiprāks nekā iepriekš. Krietni stiprāks.

Kurts brīdi stāvēja un ošņāja gaisu, bet tad nosprieda, ka smaka nāk no plaukta, kas atradās gaiteņa stūrī. Dīvaini gan, jo plaukts bija tikpat kā tukšs, ja neskaita dažus vecus Det Bedste numurus un žurnālus, nekā cita. Tātad smaka nevarēja celties no turienes.

Viņš piegāja pie plaukta un dziļi ievilka gaisu. Smaka nebija izteikta, tikai vēdīja gaisā gluži kā vakardien ēstās zivs vai karija sautējuma atbalss.

Droši vien aiz tā plaukta kādreiz nosprāgusi pele; kas gan cits tas varētu būt?

Grasīdamies griezties atpakaļ, lai tuvāk izpētītu dzīvojamo istabu, Kurts paklupa un gandrīz zaudēja līdzsvaru.

Viņš palūkojās lejup. Kokosa gridas segumā bija ieloce, un šīs ieloces leņķis izskatījās savādi. Itin kā pret to atkal un atkal būtu bīdītas kādas durvis. Turklāt paklāja vidū bija asinis. Ne brūnas, vecas un sarecējušas asinis, bet tumši sarkanas un svaigas.

Kurts pagriezās pret plauktu un vēlreiz novērtēja paklāja ieloci.

Tad iebāza roku aiz plaukta labās puses un pavilka.

Plaukts nebija smags, tāpēc viņš jau nākamajā sekundē ieraudzīja durvis, ko plaukts bija slēpis. Pildiņu durvis ar aizbīdni. Tieši aiz plaukta.

Tagad viņa sirds sāka sisties straujāk. Savādā kārtā viņš jutās gandrīz pacilāts. Itin kā šīs durvis simbolizētu visu slepenību un noslēpumainību, kas bija ieskāvusi viņa dzīvi. Noslēpumi par nedzimušajiem bērniem un sabrukušajiem likteņiem. Darbi, ar kuriem viņš lepojās. Jā, dīvaini, tomēr tā bija. Tieši pie šīm apslēptajām durvīm viņš jutās ļoti labi, lai gan mute bija izkaltusi, bet apkārtne it kā deformējās un smagi uzgūla viņa pleciem.

Kurts nosprieda, ka šī sajūta ir noguruma izpausme, un pavilka aizbīdni. Gan tas, gan rokturis padevās pavisam viegli, durvis palaida aplodu vaļā ar sūcošu skaņu, bet smaka kļuva ievērojami asāka un stiprāka. Kurts aplaida skatienu durvju ailai tā bija aplīmēta ar biezām gumijas blīvējuma lentēm. Tad viņš pagrūda durvis stiprāk. Tās šķita smagas. Noteikti nebija parastas durvis un arī ne tādas, kas gadiem ilgi stāvējušas neskartas.

Kurts sajauta pieaugam nemieru un izvilka šļirci.

-    Kari Merk, viņš klusi sacīja, negaidīdams atbildi.

Tad viņš plaši atvēra durvis, un skats aiz tām gandrīz nogāza viņu no kājām.

Smaka nāca no šejienes, un bija skaidri redzams, kāpēc.

Kurts ļāva skatienam slīdēt pār neparasto ainu. Pāri Karla Merka nekustīgajam ķermenim uz grīdas, pāri pelēkajām, groteskajām miroņu galvām ar pieputējušiem, sažuvušiem matiem, atieztām lūpām un melni dzelteniem zobiem. Sažuvuši, smirdoši līķi, kas, tērpušies svētku drānās, sēdēja ar sastingušu sejas izteiksmi un gaidīja savu pēdējo maltīti. Kurts nekad nebija redzējis neko līdzīgu. Tukši acu dobuļi blenza uz kristāla glāzēm un sudrablietām. Caurspīdīga āda pār izciļņiem kauliem un resnām dzīslām. Uz galda malas salīkuši pirksti ar brūniem nagiem, plaukstas, kas nekad neko vairs nesatvers.

Viņš norija siekalas un iegāja telpā, kas gan oda asi, bet ne pēc trūdiem. Tagad viņš pazina šo smārdu. Tāds uzvēdīja, kad atvēra stikla skapi ar izbāztiem putniem. Nāve un mūžība reizē.

Piecas mūmijas un divas tukšas vietas. Kurts palūkojās uz tuvāko tukšo vietu pie atzveltnes krēsla. Uz glītās kartītes aiz šķīvja bija rakstīts “Nete Hermansena”. Tātad nebija grūti iedomāties, kam domāta otra tukšā vieta. Uz galda kartes noteikti bija rakstīts “Kurts Vads”.

Cik velnišķīga gan bija šī Nete Hermansena!

Kurts pieliecās un apskatīja policistu uz grīdas. Mati pakausi un deniņos bija lipīgi no asinīm, taču tās vēl mazliet pilēja uz grīdas, tātad viņš laikam bija dzīvs. Kurts pataustīja vīrieša miega artēriju un apmierināti pamāja. Nete bija efektīvi aptinusi Merka rokas un kājas ar līmlenti, un pulss bija tāds, kā tam jābūt. Regulārs un pastāvīgs. Mērks ari nebija zaudējis daudz asiņu. Riebīgs sitiens, jā, bet ne stiprāks par tādu, kas var sagādāt kārtīgu smadzeņu satricinājumu.

Kurts atkal paskatījās uz tukšo vietu, kas bija domāta viņam. Kāda laime, ka viņš pirms daudziem gadiem nebija pieņēmis ielūgumu. Viņš mēģināja izrēķināt, tieši cik ilgs laiks pagājis, bet tas nebija viegli. Vismaz divdesmit gadu. Nekāds brīnums, ka vakariņu viesi izskatījās mazliet saguruši.

Viņš pasmējās pie sevis, kad pa gaiteni atgriezās virtuvē un satvēra savu nesamaņā gulošo namamāti.

-    Nāc nu, mazā Nete. Tagad ballīte sāksies pa īstam.

Kurts aizvilka Neti uz tālo istabu un nosēdināja krēslā galda galā, kur bija viņas vieta.

Tad viņš atkal sajuta nelabumu un brīdi stāvēja, tverdams pēc elpas, līdz izslējās un aizgāja pakaļ savai somai pie ārdurvīm, bet pēc tam atgriezās hermētiskajā telpā un aizvēra durvis. Ar ārsta ierasto nevērību uzmeta somu uz galda, izņēma tukšu šļirci un ampulu, uz kuras bija rakstīts: “Flumazenils”. Mazs dūriens, un Nete atgriezīsies realitātē.

Viņa mazliet nodrebēja, kad Kurts nospieda virzuli līdz galam, tad lēnām un vilcinādamās atvēra acis, it kā jau apzinātos, ka īstenība viņu uzveiks.

Kurts viņai uzsmaidīja un paplikšķināja pa vaigu. Pēc pāris minūtēm ar viņu varēs runāt.

-    Un ko darīsim ar to Merku? viņš pie sevis nomurmināja un palūkojās apkārt. A, viņš teica. Te taču ir lieks krēsls. Viņš pieklājīgi pamāja drūmajiem, sastingušajiem viesiem, no stūra izvilkdams krēslu ar tumšiem plankumiem uz sēdekļa.

-   Jā, kungi. Mums ir vēl viens ciemiņš, uzņemiet viņu labi, Kurts sacīja un nolika krēslu blakus Netei galda galā.

Tad viņš noliecās un satvēra labi noaugušo policijas komisāru, kas bija sagādājis viņam tik daudz raižu. Pavilka viņa smago ķermeni un uzstutēja to vietā.

-    Atvainojiet, viņš teica un pastiepa roku pār galdu, pamādams ar galvu kādam, kas reiz bijis vīrietis.

-    Mūsu viesim vajag mazliet atsvaidzināties.

Viņš pacēla karafi Karlam virs galvas, izvilka korķi un ļāva divdesmit gadu vecam ūdenim notecēt pār Karla asiņaino pakausi, iezīmējot krāsainas deltas viņa nedzīvajā, krita baltajā sejā.

46 .nodaļa

Novembris, 2010

KARLS PAMODĀS DAŽU SEKUNŽU LAIKĀ, un tomēr tas notika vairākos posmos. Vispirms no ūdens sejā, tad no sāpēm, kas tagad šāvās ne tikai caur galvu, bet ari pa elkoni un apakšdelmu, ar ko viņš bija atvairījis sitienu. Karla galva noslīga, joprojām aizvērtām acīm, un nākamajā reizē viņš pamodās no nepatīkamas sajūtas, kādu vēl nekad nebija jutis. Mute bija sausa, bet acu priekšā šaudījās nekontrolējami zibšņi un krāsu viļņi. īsi sakot, viņš jutās pavisam nelāgi. Nelabums un tūkstoš sajūtu, kas vēstīja, ka, atverot acis, nekļūs labāk.

Tad viņš izdzirdēja balsi.

-    Nu, Merk, vai tad tas ir tik grūti?

Balss, kas nekādi nepiederējās vietai, kur, kā Karlam šķita, viņš atrodas.

Viņš lēnām atvēra acis un samanīja vāras aprises, kas lēnām sakopojās, līdz viņš piepeši skatījās uz mumificētu cilvēka ķermeni, kura žoklis bija noslīdzis uz kakla kā nepabeigtā kliedzienā.

Tad viņš pilnīgi pamodās un strauji ievilka elpu, kamēr miglainais skatiens klīda no viena sažuvušā līķa pie cita.

-Jā, tu esi smalkā sabiedrībā, Merk, atskanēja balss virs viņa.

Karls mēģināja pakustināt kakla muskuļus, bet tas bija grūti. Kas, ellē, te notika? Visur atiezti zobi un brūna miesa. Kur viņš bija?

-   Tagad es tev palīdzēšu, balss teica, un Karls sajuta kādu roku, kas satvēra viņu aiz matiem un atgāza galvu, kamēr visi nervu galiņi skausta rajonā sauca pēc palīdzības.

Večuks virs viņa īpaši neatšķīrās no līķiem ap galdu. Ada krunkaina un sažuvusi. Sejas krāsa pazudusi, bet ap agrāk tik asi iezīmēto varavīksneni tagad vidēja nāves vainags. Bija pagājusi tikai diennakts, bet Kurts Vads bija radikāli mainījies.

Karls gribēja Kurtam Vadam jautāt, ko viņš te īsti dara un vai viņi ar Neti tomēr ir sabiedrotie, taču nespēja izteikt ne vārda.

Un kāpēc gan lai viņš kaut ko teiktu? Vada klātbūtne bija atbilde pati par sevi.

-    Nu tad laipni lūgts ballītē, vecais vīrs teica un palaida vaļā Karla matus, tā ka viņa galva nokrita sāņus.

-    Jā, Kari. Tu redzi, ka esi nosēdināts blakus namamātei un viņa vēl elpo, labāk nemaz nevar būt.

Karls ielūkojās Netes Hermansenas sejā. Šķita, ka tajā viss nokarājas. Lūpas, maisiņi zem acīm, žoklis. Viss šķita paralizēts.

Viņš pārlaida skatienu Netes augumam. Ari viņai bija līmlente ap kājām, ciskām, vidukli un krēsla atzveltni.

-    Tev nav ērti, Nete, Kurts Vads sacīja, sameklēdams līmlenti. Dažas ātras, tirkšķošas skaņas, un viņš bija pielīmējis Netes rokas pie krēsla roku balstiem. Labi, ka tu sev izvēlējies labāko krēslu. Viņš iesmējās un pats smagi apsēdās vienīgajā krēslā, kas vēl bija brīvs.

-    Dāmas un kungi, tagad es vēlos jūs visus sveikt. Vakariņas ir pasniegtas! Laipni lūdzu!

Viņš pacēla savu tukšo glāzi un pamāja kompānijai.

-    Varbūt tu iepazīstināsi mani ar saviem viesiem, Nete? viņš teica un pamāja uz līķi ar iekritušiem vaigiem, kožu saēstā un putekļainā tvīda žaketē, kurš bija nosēdināts galda otrā galā.

-    Filipu es pazīstu. Viņš pacēla glāzi pret mūmiju. Priekā, vecais draugs! Ja vien Nērvigs sēž pie sarunu galda, tad viss notiek tā, kā tam jānotiek, vai ne?

Viņš izplūda neprātīgos smieklos. Karlam gribējās vemt.

Kurts Vads pievērsa skatienu Karla galdabiedrei. Paklau, Nete, vai tu nejūties labi? Varbūt tev vajag mazliet vairāk flumazenila, tu izskaties tik slābana. Esmu redzējis tevi labākā formā.

Nete kaut ko nočukstēja, bet Karls nebija drošs, ka sapratis pareizi. “Nedomāju vis,” viņa laikam teica.

Vecais to nedzirdēja, bet viņa sejas izteiksme pārvērtās.

-    Pietiks jautrības. Redzu, ka tu mums visiem esi kaut ko plānojusi, Nete, un tāpēc īpaši priecājos, ka šodien varu piedalīties pats ar saviem noteikumiem. Tagad jūs man īsi pastāstīsiet, cik daudz par manu darbību esat atklājuši nepiederošiem, lai es varētu aptvert kaitējuma apmērus un izdomāt, kā mani cilvēki spēs atjaunot mieru un uzticēšanos mūsu darbībai.

Karls skatījās uz viņu aizmiglotām acīm un centās atgūt kontroli pār savām maņām. Mēģināja elpot vairākos atšķirīgos veidos, bet šķita, ka tas iedarbojas tikai tad, kad viņš sāka iesūkt gaisu pa mutes kaktiņu. Šis paņēmiens it kā ļāva labāk pārvaldīt visu dīvaino, kas notika viņa ķermenī. Rīšanas sajūtas kļuva izteiktākas, paralīze kaklā un rīklē izgaisa. Viņš varēja dziļāk ievilkt elpu.

-    Ej ellē, viņš nočukstēja.

Kurts Vads to dzirdēja, bet tikai pasmaidīja.

-    Tu spēj runāt, Merk, cik brīnišķīgi jaunumi. Laika mums pietiek, bet sāksim ar tevi. Viņš paskatījās uz savu somu, kas stāvēja uz galda. Es neslēpšu, ka šis vakars jums būs pēdējais. Toties varu apsolīt: ja jūs sadarbosieties, tad nāve būs ātra un nesāpīga. Ja ne…

Viņš iebāza roku somā un izvilka skalpeli. Laikam nevajag sacīt neko vairāk. Tas man nav svešs instruments.

Nete atkal mēģināja kaut ko teikt, taču joprojām šķita paralizēta un apjukusi.

Karls skatījās uz skalpeli un mēģināja saņemties. Pavilka līmlenti ap delmiem, bet spēka nebija. Mazliet pašūpojās krēslā, bet ķermenis gandrīz nereaģēja. Nevarēja saprast smieties vai raudāt.

“Kas ar mani noticis?” viņš domāja. Vai tāds ir smadzeņu satricinājums? Patiešām?

Karls paskatījās uz Kurtu Vadu. Vai viņam pār degunu notecēja sviedri? Vai nogurums lika viņa rokām nodrebēt?

-    Kā jūs viens otru satikāt? Vai tu vērsies policijā, Nete? Vads noslaucīja pieri un iesmējās. Nē, laikam ne. Tu taču neesi gluži nevainīga, ko? Viņš norādīja uz līķiem apkārt. Un kas īsti ir šie nabadziņi, ar kuriem kopā tu biji iecerējusi arī manu nāvi? Piemēram, viņš. Kas tas ir par nejēdzīgu ķēmu?

Viņš norādīja uz līķi sev pretī. Tas bija piesiets pie krēsla tāpat kā pārējie, bet nesēdēja īsti taisni. Bezformīgais augums, par spīti izžūšanai, joprojām izskatījās korpulents.

Kurts Vads smaidīja, bet piepeši ķēra pie kakla, it kā sajustu sūrstēšanu vai nespētu ievilkt gaisu. Karls arī to labprāt izdarītu, ja vien spētu.

Vads pāris reižu nokremšļojās un atkal noslaucīja pieri. Pastāsti man, kādus papīrus jūs atradāt, Kari! Vai iznesāt kaut ko no mana arhīva? Viņš pavērsa skalpeli pret galdu un ievilka galdautā švīku. Par tā asumu nebija nekādu šaubu.

Karls aizvēra acis. Viņam nudien nebija vēlēšanās mirt un nepavisam ne šādā veidā. Bet, ja tomēr jāmirst, tad ar orķestri. Tas stulbais cūka no viņa neizvilks neko tādu, ko viņš pats negribēs stāstīt.

-    Tātad tu neko nesaki. Kad būšu ticis ar jums galā, es piezvanīšu saviem kontaktiem un likšu, lai viņi aizgādā prom jūsu līķus, kaut gan… Vads paskatījās apkārt telpā un pāris reižu dziļi ievilka elpu. Viņš nepavisam nejutās labi un atpogāja krekla augšējo podziņu. Kaut gan ir tīri vai žēl izpostīt labo sabiedrību, viņš noteica.

Karls neklausījās. Šobrīd viņš koncentrējās uz savu elpu. Ieelpa caur mutes kaktiņiem, izelpa caur degunu. Tad istaba negriezās riņķī tik ātri. Viņš joprojām jutās, maigi izsakoties, savādi.

Piepeši sieviete viņam blakus sakustējās.

-    Ha, jūs iedzērāt kafiju! viņa teica gandrīz nedzirdamā, piesmakušā balsī, auksti blenzdama uz Kurtu Vadu.

Vecais vīrs uz brīdi sastinga, paņēma ūdens glāzi un pāris reižu ievilka elpu īpaši dziļi. Šobrīd viņš šķita pavisam apjucis, un Karls labi zināja, kā viņš jūtas.

Nete izgrūda dažas skaņas, kas līdzinājās smiekliem. Tātad tā joprojām darbojas, es jau biju sākusi šaubīties.

Vecais nodūra galvu un palūkojās uz viņu ar saltu skatienu, kas ne tuvu nepauda vājumu. Kas bija tajā kafijā? viņš jautāja.

Nete par šo jautājumu tikai pasmējās. Atlaidiet mani, tad uzzināsiet. Bet es neesmu droša, ka tas jums palīdzēs.

Kurts Vads iebāza roku kabatā, izvilka mobilo telefonu un nospieda kādu numuru, raudzīdamies uz Neti. Pasaki, kas bija kafijā! Pasaki tūlīt, Nete, citādi es tevi sagraizīšu, saprati? Pēc brīža te būs viens no maniem palīgiem un iedos man pretindi. Pasaki, un es tevi palaidīšu. Mums vairs nav nekādu savstarpēju rēķinu.

Viņš bridi gaidīja, bet neviens neatbildēja. Tad Vads pārtrauca zvanu un nospieda numuru vēlreiz. Kad tas viss atkārtojās, viņš drudžaini nospieda citu numuru. Joprojām bez rezultāta.

Karls sajuta pakrūtē krampjus un ievilka elpu, cik dziļi vien spēja. Tas bija šausmīgi sāpīgi, taču, kad viņš izelpoja, saspringums kakla muskuļos un mēlē atslāba. Tā bija laba sajūta.

-    Ja tu zvani saviem rokaspuišiem, tad baidos, ka tas nelīdzēs, jo tu nevienu nesazvanīsi, vecais muļķi, viņš izgrūda, skatīdamies Vadam tieši sejā. Bija skaidrs, ka Vads nesaprot, ko viņš grib pateikt.

Karls pasmaidīja, nespēdams atturēties. Visi ir apcietināti. Seifa telpā tavā mājā mēs atradām Slepenās cīņas biedru sarakstu.

Tajā pašā mirklī Vada sejai pārslīdēja ēna. Viņš pāris reižu norija siekalas un aplaida šaudīgu skatienu telpai, bet viņa seja lēnām zaudēja augstprātīgo izteiksmi. Vads dažas reizes noklepojās un lūkojās uz Kārlu ar svelošu naidu skatienā.

-    Baidos, ka būšu spiests likvidēt vienu no taviem viesiem, Nete, viņš nošņācās. Un, kad tas būs izdarīts, tu man pastāstīsi, ar ko tu mani saindēji, saprati?

Viņš izslēja savu garo, kaulaino augumu un pastūma atpakaļ krēslu. Skalpelis bija cieši satverts rokā, pirkstu kauliņi balti spīdēja. Karls nodūra skatienu. Viņš neatvēlēs nelietim to prieku skatīties viņam acīs.

-    Izbeidziet saukt mani par Neti, piesmakušā balsī sacīja sieviete viņam blakus. Mums nav nekā kopīga, Kurt Vad. Jūs mani it nemaz nepazīstat. Viņas elpa bija apgrūtināta, taču balss skaidra.

-    Pirms pieceļaties, jums vajadzētu iepazīties ar savu galdabiedreni, kā pieklājas. Jā, tieši tā.

Vecais palūkojās uz viņu tukšām acīm un tad pagrieza galvu uz otru pusi un ieskatījās kaimiņienes galdakartē. Viņš papurināja galvu. Tur rakstīts: Gite Čārlza. Es viņu nepazīstu.

-    Ak tā? Nu tad vajadzētu paskatīties kārtīgi. Nu, skaties uz viņu, maita!

Karls pacēla galvu un redzēja, kā Vads palēnināti pavērš seju pret galdabiedreni. Viņš pavilka krēslu uz priekšu un mazliet noliecās pār galdu, lai labāk varētu saskatīt viņas seju. Līkiem pirkstiem sagrāba mūmijas galvu un parāva pret sevi ar sausu skaņu.

Un tad palaida to vaļā.

Viņš lēnām paskatījās uz tiem abiem izklaidīgām acīm un pavēris lūpas.

-    la taču ir Nete, viņš sacīja un ķēra pie krūtīm.

Tad Vads zaudēja kontroli pār saviem sejas muskuļiem. Izteiksme mainījās, it kā deformējās. Pleci saguma, un līdz ar tiem sakritās pēdējās lepnuma paliekas.

Viņš atgāza galvu un tvēra pēc elpas. Un pēc tam saļima uz priekšu.

Abi pārējie sēdēja klusēdami un vēroja Vada krampjus. Viņš vēl elpoja, bet tas nevilksies ilgi.

-    Es esmu Gite Čārlza, sieviete sacīja, pavērsdama seju pret Kārlu. No tiem, kas sēž pie šī galda, es esmu nogalinājusi tikai Neti. Tas bija jautājums viņa vai es, un tā nebija slepkavība. Tikai viens sitiens ar āmuru, kuru viņa bija nodomājusi izmantot pret mani.

Karls pamāja ar galvu. Tātad viņš nekad nebija runājis ar Neti. Tas daudz ko izskaidroja.

Viņi brīdi sēdēja klusēdami un vēroja Kurta Vada bezmērķīgo skatienu un krūškurvja cīņu pēc elpas.

-                Man šķiet, ka es zinu visus, kas sēž pie šī galda, Karls teica.

-     Bet kurus no sēdošajiem pazīstat jūs? viņš jautāja.

-     Bez Netes es pazinu tikai Ritu. Sieviete pamāja uz līķi, kas sēdēja blakus Karlam. Tikai tad, kad jūs ieradāties un sākāt mani iztaujāt, es sapratu saistību starp vārdiem uz galda kartēm un reālajiem cilvēkiem, kuru ceļi bija krustojuši Netes dzīvi. Es biju tikai viena no viņiem.

-Ja mēs tiksim ārā no šejienes, man vajadzēs jūs aizturēt. Jūs gribējāt nosist mani ar āmuru, un baidos, ka tas nav viss, Karls sacīja. Es nezinu, kas bija tajā kafijā, bet varbūt jums tiešām izdevās tikt no manis vaļā. Viņš pamāja uz Kurta Vada trīsošajiem plakstiem. Indes, vecuma un šoka kokteilis jau gandrīz bija padarījis savu.

“Daudz vairs nav palicis, un tagad viss ir vienalga,” Karls nodomāja. Vada dzīvība pret Asada dzīvību, tā tam jānotiek.

Sieviete viņam blakus papurināja galvu. Jūs taču gandrīz neko neizdzērāt no savas kafijas, un esmu pārliecināta, ka ar to nepietiek, lai jūs nogalinātu. Indes maisījums ir vecs.

Karls izbrīnīts skatījās uz viņu.

-     Gite, jūs dzīvojāt Netes dzīvi divdesmit trīs gadus. Kā jums tas izdevās?

Viņa mēģināja iesmieties. Mēs bijām mazliet līdzīgas. Es, protams, biju pāris gadu vecāka un tobrīd diezgan nodzīvojusies, taču atkopos. Daži mēneši Maljorkā, un biju pielāgojusies. Mazliet gaišāki mati, mazliet smalkākas drēbes, tas viss man labi derēja. Netes dzīve bija labāka par manējo. Daudz labāka. Protams, es baidījos, ka mani var atmaskot pasu kontrolē, bankā un visās citās vietās, bet ziniet? Es atklāju, ka Neti Kopenhāgenā neviens nepazina. Ja vien mazliet piekliboju, tas bija vienīgais, ko cilvēki ievēroja. Un maniem viesiem taču bija labi tepat, kur viņi bija. Es virtuvē atradu daudz formalīna, un nebija grūti saprast, ko Nete bija iecerējusi ar to darīt. Kārtīga šļuka visiem rīklē, lai viņi nesāktu pūt, un nu jūs redzat rezultātu. Viņi glīti sēž, kur apsēdināti. Ko gan citu es varēju darīt? Sacirst gabalos un samest līķu daļas atkritumu maisos, lai kāds nejauši tās atrastu? Nē, Nete visu bija labi apdomājusi. Un nu mēs sēžam pie galda kopā ar viņu un nevaram neko citu.

Tagad sieviete histēriski smējās, un iemeslu nebija grūti noprast. Viņa bija labi tikusi galā ar savu dubulto dzīvi divdesmit trīs gadus, bet ko tas līdzēja šobrīd? Viņi piesieti sēdēja pamatīgi izolētā telpā. Lai cik skaļi viņi kliegtu, neviens nedzirdētu. Kurš lai viņus atrastu? Un kad? Roze bija vienīgā, kura zināja, ka viņš varētu būt tieši šeit, taču Karls bija piešķīris viņai brīvu nedēļu. Kurš tad?

Karls skatījās uz Kurtu Vadu, kas piepeši blenza uz viņiem ieplestām acīm. Tad Vada augums nodrebēja, it kā viņš pēdējo reizi saņemtu spēkus, un piepeši viņš novēlās, pēdējā agonijā triekdams roku pret sievieti blakus Karlam.

Karls dzirdēja, kā Vads nomirst. īss, bezspēcīgs gārdziens, izelpa, un tad viņš mierīgi gulēja un blenza griestos. Šīs acis reiz bija iedalījušas cilvēci derīgajos un nederīgajos.

Karls dziļi ievilka elpu. Varbūt aiz atvieglojuma, varbūt aiz bezspēcības, viņš pats to nezināja.

Viņš pagrieza galvu pret viegli trīcošo sievieti un ieraudzīja skalpeli dziļi viņai kaklā. Viņa nebija izdvesusi ne skaņas.

Te vispār nebija ne skaņas.

DIVAS NAKTIS VIŅŠ DALĪJA kameru ar septiņiem mirušajiem. Un katru sekundi viņa domas kavējās citur. Pie cilvēkiem, kurus viņš mīlēja vairāk, nekā bija spējis iztēloties. Pie Asada, pie Monas un Hārdija. Jā, pat pie Rozes.

Kad pār nedzīvajiem siluetiem ap viņu nogūla trešā nakts, Karls padevās un ieslīga nemaņā. Tas nebija grūti. Tikai gulēt gulēt mūžīgi.

Viņu pamodināja ar purināšanu un saucieniem. Viņš šos cilvēkus nepazina, bet viņi teica, ka esot no Drošības dienesta. Viens pielika pirkstus Karlam pie kakla un pataustīja pulsu, tūlīt sapratis, cik Karls ir vārgs.

Tikai tad, kad Karlam iedeva ūdeni, viņš pa īstam sajuta atvieglojumu par to, ka palicis dzīvs.

-    Kā? viņš ar lielām grūtībām izstomīja, kamēr viņam no kājām noplēsa līmlenti.

-    Kā mēs jūs atradām? Mēs esam aizturējuši veselu baru, un tas, kurš sekoja jums uz šejieni un brīdināja Kurtu Vadu, piepeši sāka runāt.

“Sekoja man,” Karls nodomāja. Vai kāds bija viņam sekojis? Varbūt viņš sāka kļūt par vecu šai spēlei.

EPILOGS

Decembris, 2010

TĀDA DECEMBRA DIENA ar šķīdoni ielās un Ziemassvētku gaismiņām visu acis Karlam parasti šķita neciešama. Kāpēc šī piepešā sajūsma par to, ka ūdens kļuva balts, bet lielveikali bez sirdsapziņas pārmetumiem ļaunprātīgi izmantoja pasaules pēdējos enerģijas resursus?

Karls ienīda šis muļķības, un šodien viņam bija attiecīgais garastāvoklis.

-    Tev ciemiņi, stāvot durvju ailā, paziņoja Roze.

Karls pagriezās, gatavs nošņākties, ka apciemojumus gan vajadzētu pieteikt iepriekš.

ŠI sajūta nemainījās, kad kabinetā ienāca Berge Baks.

-    Ko, ellē, tu te meklē? Vai esi atradis jaunus dunčus, ko iedurt man mugurā? Kā tu vispār tiki cauri…

-    Man līdzi ir Estere, Baks sacīja. Viņa gribētu pateikties.

Karls aprāvās un paskatījās uz durvju pusi.

Sieviete bija apsējusi raibu šalli, kas aizsedza kaklu un galvu. Viņa pavisam lēnām ļāva Karlam ieraudzīt savu seju. Vispirms vienu pusi, kas bija tikai mazliet sarkanāka un pietūkusi, pēc tam otru, pie kuras bija cītīgi strādājis plastikas ķirurgs un kura joprojām bija melna no krevelēm un pa pusei klāta ar marli. Estere skatījās uz viņu ar vienu mirdzošu aci, bet otra palika aizvērta. Tad viņa to lēnām atvēra, it kā nevēlēdamās Kārlu nobiedēt, un parādīja, kā pazudis tās spožums. Pienbalta un nedzīva, tomēr ar smaidu acs kaktiņā.

-    Berge man pastāstīja, ka jūs gādājāt, lai Lins Verslovs pazustu. Gribu jums par to pateikties, jo citādi es nekad vairs nevarētu justies droši.

Estere stāvēja ar puķu pušķi rokās, un Karls jau grasījās pastiept roku ar piedienīgu pieticību, kad viņa pajautāja, vai varētu satikt Asadu.

Karls lēnām pamāja ar galvu Rozei, un, kamēr viņa atveda Asadu, visi stāvēja klusēdami un gaidīja.

Tāda tā pateicība.

Tad parādījās Asads un neko nerunāja, līdz Estere nosauca savu vārdu un pastāstīja par nāciena iemeslu.

-    Milzīgs paldies, Asad, viņa sacīja un sniedza viņam ziedus.

Pagāja mazs brītiņš, kamēr Asads pacēla kreiso roku, un vēl

tikpat ilgs brīdis, iekams viņš kārtīgi satvēra pušķi.

-     Es par to ļoti priecājos, viņš teica. Runājot viņa galva joprojām mazliet trīcēja, bet nu jau bija labāk. Viņš pasmaidīja savu jauno, greizo smaidu un mēģināja pacelt labo roku sveicienam, bet tik tālu netika.

-    Ļauj man ielikt tās vāzē, Asad, Roze sacīja, kamēr Estere Baka apskāva Asadu un atvadījās no abiem, pamādama ar galvu.

-    Drīz atkal tiksimies. Es ar pirmo janvāri sākšu strādāt zagto mantu nodaļā. Zagtu mantu reģistrēšana jau ari drusku ož pēc policijas darba. Tas bija Baka atvadu sveiciens.

Sasodīts! Berge Baks šeit pagrabā.

-    Un te būs šīsdienas pasts. Kari. Tev šodien ir pastkarte. Glīts skats, tev noteikti patiks. Kad būsi izburtojis, mēs varēsim braukt, labi?

Roze sniedza viņam pastkarti, kuras galvenais motīvs bija milzīgas, nosauļotas krūtis, ko diskrēti sedza uzraksts Happy Days in Thailand [4] , bet pārējais bija palmu pludmales un krāsainas lampiņas.

Karls ar ļaunām nojautām pagrieza kartītes otru pusi.

Sveiks, Kari!

No Pataijas Tev sveicienus sūta sen neredzēts brālēns. Gribēju tikai pastāstīt, ka tagad esmu uzrakstījis savu (mūsu) stāstu par tēva nāvi. Trūkst tikai līguma ar izdevniecību. Vai Tev ir kādas idejas, kuru tas varētu interesēt?

Ar sirsnīgiem sveicieniem,

Ronnijs

Karls papurināja galvu. Ronnija spējām radīt ap sevi prieku laikam nebija robežu.

Viņš iemeta kartīti papīrgrozā un piecēlās.

-    Kāpēc mums jābrauc uz turieni, Roze? Es īsti neredzu jēgu.

Roze stāvēja gaitenī Asadam aiz muguras un palīdzēja viņam

uzvilkt jaku.

-    Tāpēc, ka tas ir vajadzīgs Asadam un man, skaidrs?

-    Tu sēdēsi aizmugurējā sēdeklī, Roze sacīja pēc piecām minūtēm, kad bija atdzinusi miniatūro fordu un pie Policijas pārvaldes uzbraukusi šo skārda kārbu līdz ietves vidum.

Karls nolamājās un bija spiests mēģināt divas reizes, līdz viņam izdevās ielocīties mašīnā. Sasper jods to Markusu Jakobsenu un viņa budžetu!

Desmit nervus kutinošas minūtes viņi brauca blīvā satiksmē, kas cieņpilni parāvās sāņus, kamēr Roze eksperimentēja ar jauniem satiksmes noteikumiem un saraustītām kustībām gan stūres, gan ātrumpārslēga rajonā.

Tad viņa iegrieza mašīnu Kapelvejā, gandrīz iemeta to šķērsām starp diviem nelikumīgi novietotiem auto un vēl pasmaidīja, kad izņēma atslēgas un paziņoja, ka tagad viņi ir Asistensas kapsētā.

“Paldies Dievam, ka dzīvi,” Karls nodomāja un izvēlās no mašīnas.

-    Viņa guļ tur, Roze teica un paņēma Asadu zem rokas.

Viņš lēnām gāja pa sniegu, taču arī šajā ziņā pēdējās nedēļās

bija vērojams uzlabojums.

-    Lūk, viņa sacīja un norādīja uz kapu piecdesmit metru attālumā. Re, Asad, viņi ir uzlikuši akmeni.

-    Tas labi, Asads atteica.

Karls pamāja ar galvu. Netes Hermansenas lieta visiem trim bija maksājusi dārgi. Viņš patiesibā saprata, ka viņiem nepieciešams pielikt punktu. Lieta nr. 64 ir jāaizver, un Roze bija nolēmusi, ka tas tiks izdarīts ar Ziemassvētku dekorāciju no egļu zariem, lentēm un čiekuriem. Ko gan citu?

-    Diezin kas tā tāda? sacīja Roze, norādīdama uz sirmu sievieti, kura devās uz kapu pa kādu sānceliņu.

Savulaik viņa droši vien bija bijusi daudz garāka, bet tagad vecums un dzīve bija saspieduši viņas mugurkaulu, un kakls no pleciem slējās gandrīz horizontāli.

Viņi uz mirkli apstājās un noskatījās, kā sieviete taustījās ap plastmasas maisiņu un pēc tam izņēma kādu priekšmetu, kas pa gabalu līdzinājās kartona kastes vākam.

Viņa noliecās pie akmens un pieslēja pie tā šo priekšmetu.

-    Ko viņa dara? Roze skaļi jautāja, vilkdama abus vīriešus līdzi.

Viņi jau desmit metru attālumā skaidri saskatīja uzrakstu uz kapakmens. “Nete Hermansena 1937-1987”, un nekā cita. Ne dzimšanas, ne nāves datuma. Ne laulību uzvārda Rozena, ne uzraksta “Dusi saldi”. Tik vien mantojuma pārvaldnieki bija spējuši sagrabināt.

-    Vai jūs viņu pazināt? Roze vaicāja vecajai dāmai, kas, galvu šūpodama, stāvēja un vēroja slapjo sniegu uz kapa.

-    Vai ir kaut kas skumjāks par kapu bez ziediem? sieviete atteica.

Roze piegāja viņai klāt. Lūdzu, viņa teica un sniedza sievietei šaušalīgo dekorāciju ar lentēm. Ir Ziemassvētki, un man šķita, ka tā būs labi, viņa piebilda.

Vecā kundze pasmaidīja, pieliecās un novietoja to pie akmens.

-Jā, piedodiet, jūs laikam jautājāt, vai es pazinu Neti. Mani sauc Marianne Hanstholma, un es biju Netes skolotāja. Viņa man bija mīļa, tāpēc man vajadzēja atnākt. Es taču lasīju par to avīzēs. Par visiem tiem šausmīgajiem cilvēkiem, kurus arestēja, un par to, kurš aiz tā visa stāvēja un bija vainojams Netes nelaimē. Man ļoti žēl, ka es ar Neti nesazinājos, bet mēs pazaudējām kontaktus. Viņa nolaida tievās rokas gar sāniem. Tāda ir dzīve. Un kas jūs esat?

Sieviete pamāja viņiem ar galvu, maigās acis un smaids atstāja siltu iespaidu.

-    Mēs esam tie, kas viņu atkal atrada, Roze atbildēja.

-    Piedodiet, bet kas tas bija, ko jūs tikko tur nolikāt? jautāja Asads, piegājis pie kapa.

-    A, tikai daži vārdi, man šķita, ka viņai tie jādabū līdzi.

Vecā sieviete ar pūlēm pieliecās un paņēma mazu koka dēlīti, kas no pirmā acu uzmetiena līdzinājās maizes dēlītim.

Viņa to pagrieza un pacēla pret viņiem.

Tur bija rakstīts: “Es esmu laba diezgan!”

Karls pamāja pie sevis.

Jā, tāda viņa noteikti bija.

Kādreiz.

Jusi Adlers-Olsens LIETA NR. 64

Redaktore Anita Poļakovska

Jelgavas tipogrāfija

[1] tēja pulksten trijos. (Angļu vai.)

[2] kauliņi ir mesti. (latīņu vai)

[3] te bija asads. (angļu vai.)

[4] Laimīgas dienas Taizemē. (Angļu vai.)

Content

Adlers-Olsens Jusi Lieta nr. 64

atsauksmes

PROLOGS

1.nodaļa

2.nodaļa

3.nodaļa

4.nodaļa

5.nodaļa

6.nodaļa

7.nodaļa

8.nodaļa

9.nodaļa

10 .nodaļa

11.nodaļa

12 .nodaļa

13 .nodaļa

14 .nodaļa

15 .nodaļa

16 .nodaļa

17 .nodaļa

18 .nodaļa

19 .nodaļa

20 .nodaļa

21 .nodaļa

22 .nodaļa

23 .nodaļa

24 .nodaļa

25 .nodaļa

26 .nodaļa

27 .nodaļa

28 .nodaļa

29 .nodaļa

30 .nodaļa

31 .nodaļa

32 .nodaļa

33 .nodaļa

34 .nodaļa

35 .nodaļa

36 .nodaļa

37 .nodaļa

38 .nodaļa

39 .nodaļa

40 .nodaļa

41 .nodaļa

42 .nodaļa

43 .nodaļa

44 .nodaļa

45 .nodaļa

46 .nodaļa

EPILOGS