Kornvela Patrīcija

Līķu muša

Patrīcija Kornvela

Līķu muša

Un abi vienādi tie guļ kapa smiltīs, un pāri tiem sedzas iznīcība.

ījABA 21:26

1

Doktore Keja Skarpeta piebīda sīko stikla flakoniņu tuvāk svecei, apgaismojot indīgā metanolā peldošu kāpuru.

Ar pirmo acu uzmetienu viņa pazīst precīzu metamorfozes stadiju, iekams vēl krēmkrāsas ķermenis, ne lielāks par risa graudiņu, iekonservēts paraugu traukā ar melnu skrūvējamu korķi. Būtu šis kāpurs dzīvojis, tas nobriestu par zilo Calliphora vicina, par līķu mušu. Tas varētu dēt oliņas kāda līķa mutē vai acīs, vai arī dzīva cilvēka smirdīgās vātīs.

Es jums ļoti pateicos, Skarpeta saka, pārlaizdama skatienu Nacionālās Tiesu medicīnas akadēmijas 2003. gada kursa četrpadsmit policistiem un nozieguma vietas apskates laborantiem. Skatiens pakavējas pie Nikas Robilardes nevainīgās sejas. Nezinu, kurš to savācis no vietas, kuru pie pusdienu galda labāk neatcerēties, un paglabājis, domādams par mani… bet…

Neizteiksmīgi skatieni un plecu raustīšana.

-Jāsaka, šī ir pirmā reize, kad saņemu dāvanā kāpuru.

Neviens atbildību neuzņemas, bet, ja nu Skarpeta kādu faktu nekad nav apšaubījusi, tad tā ir policistu spēja blefot un, kad nepieciešams, atklāti melot. Ievērojusi Nikas Robilardes mutes kaktiņu savelkamies, kad neviens cits vēl nav sapratis, ka viņiem pie pusdienu galda pievienojies kāpurs, Skarpeta tur viņu aizdomās.

Sveces liesmiņas gaisma pārslīd flakonam Skarpetas pirkstos. Viņas nagi kārtīgi novīlēti īsi un taisni, roka ir droša un eleganta, bet stingra no gadiem ilgas manipulēšanas ar nelabprātīgi mirušiem un viņu sīksto audu un kaulu griešanas.

Nikai par nelaimi, kursa biedri nesmejas, un viņu ķer bezkaislīgs pazemojums. Pēc desmit nedēļām, kas pavadītas kopā ar policistiem, viņa tos nevar uzskatīt par biedriem un draugiem, tiem viņa vēl aizvien ir Nika Hika no Zaharijas Luiziānā tā ir pilsētiņa ar divpadsmit tūkstošiem iedzīvotāju, kur līdz pat nesenam laikam slepkavība bija teju vai nedzirdēta zvērība. Zaharijā nav nekas neparasts gadiem ilgi dzīvot bez slepkavībām.

Lielākā daļa Nikas kursabiedru ir tik pārsātināti ar slepkavībām visapkārt, ka izdomājuši tām paši savas kategorijas: īstās slepkavības, pārkāpumu slepkavības un pat pilsētnieciskās dzīves piepildīšanas slepkavības. Nikai nav savu iecienītu kategoriju. Slepkavība paliek slepkavība. Savā astoņus gadus ilgajā karjerā viņa ir strādājusi pagaidām tikai ar divām, abās bija notikusi šaušana mājās. Kursu pirmajā dienā viņa jutās šausmīgi, kad instruktors, apstaigādams pēc kārtas visus policistus, jautāja, kāds ir vidējais gada slepkavību skaits katrā nodaļā. Neviena, Nika toreiz atbildēja. Tad instruktors vaicāja, cik liela ir katra policijas nodaļa. Trīsdesmit pieci, Nika sacīja. Mazāka par manu klasi astoņgadīgajā skolā, iestarpināja viens no jaunajiem kursabiedriem. Jau pašā sākumā, kam vajadzēja kļūt par viņas dzīves lielo iespēju, Nika atmeta centienus iejusties situācijā, samierinādamās, ka no policistu pasaules definēšanas viedokļa ir pieskaitāma viņiem, nevis mums.

Nika ar nožēlu saprot, ka diezgan dīvainā nebēdnība ar kāpuru ir lūzums (nav gan pārliecības, kāds), taču viņa nekādā ziņā nav gribējusi neko dāvināt ne nopietni, ne pa jokam leģendārajai tiesu medicīnas patoloģei doktorei Kejai Skarpetai. Nikas seja svilst un paduses mitrina auksti sviedri, kad viņa vēro savas varones reakciju un nespēj to atšifrēt varbūt tāpēc, ka no nedrošības un apmulsuma ir gluži vai sastingusi.

-    Nu tad saukšu to par Megiju, kaut gan patiesībā dzimumu noteikt vēl nevaram, Skarpeta izlemj, viņas brillēm stiepļu ietvarā atstarojot plīvojošo sveces liesmu. Bet domāju, kāpuram vārds būs gana labs. Griestu ventilators šausta liesmas atspīdumu stikla iekšienē, viņai turot augšup paceltu flakoniņu. Kurš man pateiks, pie kādiem posmkājiem Megija pieder? Kādā dzīves stadijā viņa atradās, iekams kāds… viņa nopēta pie galda sēdošo sejas, atkal pakavēdamās pie Nikas, …iemeta to šajā metanola pudelītē? Un, starp citu, es nojaušu, ka Megija tad ievilka elpu un noslīka. Kāpuriem vajadzīgs gaiss, gluži tāpat kā mums.

-    Kurš pakaļa noslīcināja kāpuru? viens no policistiem noprasa.

-Jā. Iedomājieties saelpoties alkoholu…

-    Ko nu virini muti, Džoj? Tu to elpotu visu nakti.

Kā tālīns negaiss sāk ducināt ļauns, draudīgs humors, un Nika nezina, kā no tā izvairīties. Viņa atlaižas krēslā, sakrustojusi rokas uz krūtīm, un, cik vien spēka, izliekas vienaldzīga, bet prāts negaidīti atskaņo vienu no tēva parastajiem brīdinājumiem negaisa laikā: Klau, Nik, dārgumiņ, kad laukā zibeņo, nestāvi viena un nedomā, ka paglābsies, slēpdamās zem kokiem. Uzmeklē tuvāko grāvi un iegulies tajā, cik dziļi vien vari. Šobrīd Nikai nav citas iespējas, kā slēpties, izņemot pašas klusēšanu.

-    Hei, doktore, mēs esam jau izpildījuši savu pēdējo testu.

-    Kurš atnesis uz mūsu viesībām mājas darbu?

-Jā, mēs neesam dežūrā.

-     Saprotu, neesat, Skarpeta prāto. Tātad, ja tobrīd, kad tiks uziets kādas pazudušas personas līķis, jūs nedežurēsiet, tad arī nekādi nereaģēsiet. Vai es pareizi saprotu?

-     Man jāpagaida, lai vēderā nosēžas burbons, noņurd kāds policists, kura skūtā galva spīd kā ievaskota.

-    Laba doma, Skarpeta piebilst.

Nu policisti smejas visi, izņemot Niku.

-    Tā mēdz gadīties, Skarpeta novieto flakonu blakus savai vīna glāzei. Jebkuru brīdi varam saņemt izsaukumu. Tas var izrādīties ļaunākais izsaukums visā mūsu karjerā, un te nu mēs esam mazliet džinkstošām galvām no dažas brīvajā laikā iedzertas glāzes, varbūt slimi, varbūt aizņemti ar mīļāko, draugu vai bērniem.

Skarpeta atstumj savu pusēsto tunci un saliek rokas uz rūtainā galdauta.

-    Bet lietas nevar gaidīt, viņa piebilst.

-    Visā nopietnībā? Vai tiešām dažas nevar? vaicā Čikāgas detektīvs, ko kursabiedri uz priekšdelma ietetovētā enkura dēļ iesaukuši par Papaju. Piemēram, kauli, kas uzpeldējuši akā vai ierakti pagrabā. Vai arī līķis zem betona plātnes. Es domāju, tie nekur neaizies.

-    Mirušie ir nepacietīgi, Skarpeta nosaka.

2

Nakts uz purvainās attekas Džejam Tālijam atgādina kajunu [1] muzikantu grupu, kur buļļvardes spēlē basu, kokvardes smalki strinkšķina elektriskās ģitāras, bet cikādes un circeņi izdod skaņas, kas līdzīgas veļas dēļa skrāpēšanai un vijoļu čīgāšanai.

Ar kabatas lukturīti viņš uzspīdina blakus tumšai, it kā artrīta savilktai cipresei, un tur uzzibsnī aligatora acis, pazuzdamas melnajā ūdenī. "Līča zaglim" dreifējot ar izslēgtu motoru, mirgo gaisma; draudīgi un klusi sīc moskīti. Džejs sēž kapteiņa vietā un laiski pēta sievieti zivju tilpnē netālu no viņa kājām. Pirms vairākiem gadiem pērkot laivu, viņš bija sajūsmā par šo "Līča zagli". Zivju tilpne zem grīdas ir pietiekami gara un dziļa, lai tajā netrūktu vietas vairāk nekā simt divdesmit mārciņām ledus un zivju vai ari sievietei ar tādu ķermeņa uzbūvi, kā viņam patīk.

Tumsā spīd viņas platās, panikas pilnās acis. Dienas gaismā tās ir zilas, skaisti tumšzilas. Viņa tās cieši aizmiedz, kad Džejs viņu glāsta ar kabatas lukturīša staru, sākot no solīdās, patīkamās sejas, viscaur lejup līdz pat sarkani lakotajiem kāju nagiem. Sieviete ir gaišmataina, gadus četrdesmit, četrdesmit piecus veca, taču izskatās jaunāka, pasīka, bet valdzinoša. Stiklšķiedras zivju tilpne izoderēta ar oranžu laivas polsterējumu, ko klāj netīrumi un melni sakaltušu asiņu traipi. Džejs bija uzmanīgs, pat laipns, kad slābani sasēja viņas delnas un potītes, lai dzeltenā neilona virve nekavētu asinsriņķošanu. Viņš skaidroja, ka virve nenobrāzīs viņas maigo miesu, pirms viņa nesāks ķepuroties.

Ķepuroties šā vai tā nav jēgas, Džejs runāja baritonā, kas lieliski saskanēja ar viņa glīto gaišmatainā dieva izskatu. Un es netaisos jums aizbāzt muti. Kliegšana ari neko nedos, vai ne?

Viņa pamāj ar galvu, un tas viņam izraisa smieklus, jo viņa māj, itin kā teiktu jā, kad, protams, domā nē. Taču viņš saprot, kā domā un runā no eņģēm izgājuši cilvēki, kad jūtas šausmināti, šis vārds, kas viņam vienmēr ir šķitis pilnīgi neadekvāts. Viņš pieņem, ka Semjuelam Džonsonam, nopūloties ar daudzajiem savas vārdnīcas izdevumiem, nav bijis ne jausmas, ko cilvēciska būtne viņš vai viņa izjūt, kad nojauš drīzas šausmas un nāvi. Ikvienā neironā, ikvienā ķermeņa šūnā nojauta rada neprāta paniku, kas tālu pārspēj vienkāršas šausmas, bet pat Džejam, kurš brīvi runā daudzās valodās, nav labāka vārda, kā raksturot to, ko pārcieš viņa upuri.

Šausmu šermuļi.

Nē.

Viņš pētlgi uzlūko sievieti. Viņa ir jērs. Dzīvē ir tikai divi cilvēku tipi: vilki un jēri.

Džeja apņēmība perfekti aprakstīt, kā jūtas jēri, ir pārtapusi nerimstošā, urdošā apsēstībā. Hormons epineprīns adrenalīns ir alķīmija, kas normālu cilvēku pārvērš zemākā dzīvības formā, kam nepiemīt vairāk loģikas kā uz iesma uzdurtai vardei. Pastiprinot psiholoģisko reakciju, tas paātrina to, ko kriminologi, psihologi un citi tā sauktie eksperti dēvē par "cīnies vai bēdz" un kas ir papildu elements jēra agrākajiem piedzīvojumiem un iztēlei. Jo vairāk vardarbības jērs ir pieredzējis, piemēram, lasīdams grāmatas, skatīdamies televīziju, filmas vai ziņas, jo lielākas šausmas par to, kas varētu notikt, tas var iztēloties.

Taču vārds. Nevainojams vārds. Šonakt tas no viņa vairās.

Viņš noraušas uz kuģīša grīdas un ieklausās sava jēra straujajā, seklajā elpā. Sieviete dreb, šausmu zemestrīcei (jo pietrūkst nevainojama vārda) satricinot katru viņas molekulu un radot nepanesamu haosu. Viņš pasniedzas lejā, zivju tilpnē, un pieskaras viņas plaukstai. Tā ir auksta kā nāve. Viņš piespiež divus pirkstus viņas kaklam, atrod miega artēriju un, skatīdamies kabatas pulksteņa tumsā spīdošajā ciparnīcā, skaita pulsu.

-    Simt astoņdesmit, plus mīnus, viņš saka. Nesaķeriet infarktu. Man bija viena, kas to saķēra.

Viņa veras vīrietī lielām acīm, lielākām nekā pilnmēness, un viņai raustās apakšlūpa.

-    Kad es jums saku. Nesaķeriet infarktu! Viņš ir nopietns.

Tā ir pavēle.

-    Ievelciet dziļi elpu!

Viņa paklausa. Viņai dreb plaušas.

-    Vai ir labāk?

-Jā. Lūdzu…

-    Kāpēc visi šie jēriņi ir tik nolādēti pieklājīgi?

Viņas netīrais fuksīnkrāsas kokvilnas krekls pārplēsts jau pirms vairākām dienām, un viņš paver plīsuma vietu krekla priekšpusē, atklādams sievietes vairāk nekā prāvās krūtis. Vājajā gaismā tās trīc un virmuļo, un viņa skatiens noslīd pār tām lejup uz krūškurvi, lejup uz viņas iekritušo, plakano vēderu, lejup uz džinsu atrauto rāvējslēdzēju.

-    Piedodiet, viņa pūlas čukstēt, asarai ritot pār seju un atstājot netīru svītru.

-    Atkal jau! Viņš no jauna apsēžas savā kapteiņa tronī. Vai jūs patiešām, patiešām ticat, ka pieklājība mainīs manus plānus? Pieklājība uzvanda lēni gruzdošu niknumu. Vai saprotat, ko man nozīmē pieklājība?

Viņš gaida atbildi.

Viņa mēģina samitrināt lūpas, bet mēle ir sausa kā papīrs. Kaklā kā ieslodzīts mazs putniņš redzami lēkā pulss.

-    Nē. Vārds iesprūst rīklē, asaras plūst ausīs un pāri kaklam.

-    Vājumu, viņš saka.

Varžu grupā koncertē vairākas vardes. Džejs pēta savas cietumnieces kailumu, viņas bālo ādu, kas spīd no uzziestā pretmoskītu līdzekļa neliels cilvēcisks akts no viņa puses, motivēts ar riebumu pret sarkaniem izsitumiem. Moskīti kā pelēka, haotiska vētra plosās ap sievieti, bet uz viņas ķermeņa nenosēžas. Viņš atkal pieceļas un dod viņai iemalkot no pudeles ūdeni. Lielākā daļa notek lejā gar zodu. Viņu nomoka dziņa aizskart upuri seksuāli. Nu jau trīs naktis viņš to vadā savā kuģītī, jo grib vienatnē parunāt, pavērot viņas kailumu, cerot, ka šis augums kaut kā pārvērtīsies Kejas Skarpetas augumā. Un galu galā viņš saniknojas, jo tas nevar notikt, saniknojas, jo Skarpeta neizturētos pieklājīgi, saniknojas, jo Skarpeta nav vāja. Ārprātīgā daļa viņā baidās, ka neveiksmi nosaka Skarpetas piederība vilkiem, bet viņš gūsta vienīgi jērus, un viņš nevar atrast nevainojamu vārdu, to vārdu.

Viņš saprot, ka ar šo jēru zivju tilpnē vārds neatausīs, tāpat kā nebija atausis ar citiem.

-     Man sāk apnikt, viņš saka savam jēram. Jautāšu vēlreiz. Došu vēl vienu beidzamo iespēju. Kāds ir tas vārds?

Viņa ar mokām rij siekalas, balss atgādina salauztu asi, kad viņa pūlas kustināt mēli, lai runātu. Viņš dzird, kā tā līp pie aukslējām.

-    Es nesaprotu. Piedodiet…

-    Pie velna pieklājību, vai dzirdat? Cik reižu man vajadzēs to atkārtot!

Sīkais putniņš viņas kaklā neprātīgi sitas, un asaras līst straujāk.

-    Kāds ir tas vārds? Stāstiet man, ko jūs jūtat. Un nesakiet, ka esat nobijusies. Jūs esat nolādēta skolotāja. Jūsu vārdu krājumā jābūt vairāk nekā pieciem vārdiem.

-    Es jūtu… es jūtu, ka samierinos, viņa šņukst.

-    Ko jūs jūtat?

-Jūs negrasāties laist mani vaļā, viņa atbild. Tagad es to zinu.

3

Skarpetas asais prāts Nikai atgādina debesu rūsu. Tas netraucas, nerībina un nešķeļ kā parasts zibens, bet ir kluss, drebošs uzliesmojums, kas, kā Nikai bija stāstījusi māte, nozīmē, ka Dievs knipsē bildes.

Viņš fotografē visu, ko tu dari, Nik, tāpēc labāk uzvedies, kā pieklājas, jo kādu dienu nāks Pastarā tiesa, un šīs fotogrāfijas tiks laistas apkārt, lai redz visi.

Nika tādām blēņām pārstāja ticēt, kad sasniedza vidusskolas gadus, bet klusējošais partneris (tā viņa domās sauc savu sirdsapziņu) droši vien nemūžam nebeigs brīdināt, ka grēki viņu atradīs. Un Nika domā, ka grēku viņai ir daudz.

-    Izmeklētāja Robilarde? Skarpeta viņu uzrunā.

Nika satrūkstas no sava vārda skaņas. Viņas uzmanība atgriežas siltajā, tumšajā ēdamistabā, kas pilna ar policistiem.

-     Pastāstiet mums, ko jūs darītu, ja divos naktī zvanītu telefons un jūs būtu iedzērusi vairākas glāzes, bet vajadzētu doties uz nejauku, patiešām nejauku nozieguma vietu, Skarpeta pievēršas viņai. Atļaujiet vispirms aizrādīt, ka uz īsti nejauku nozieguma vietu nevienam doties negribas. Iespējams, mums nepatīk to atzīt, taču tā ir patiesība.

-    Es pārāk daudz nedzeru, kursabiedriem novaidoties, Nika acumirklī nožēlo savu piezīmi.

-    Gribēju sacīt, ka nudien nevaru to atļauties, jo man ir piecgadīgs dēls… Nikas balss aizžņaudzas, viņa ir tuvu asarām. Šis ir ilgākais laiks, kas pavadīts projām no bērna.

Pie galda iestājas klusums. Gaisotni nomāc kauns un neveiklība.

-    Hei, Nik, iesaucas Papajs, vai viņa foto tev ir līdzi? Puiku sauc Badijs, viņš stāsta Skarpetai. Jums vajadzētu redzēt bildi. īsti ņiprs, mazs zeperis un sēž ponija mugurā…

Nikai nav noskaņojuma laist apkārt kabatas portfeļa formāta fotogrāfiju, tā krietni jau ieburzīta, un uzraksts otrā pusē izbalojis no biežās laukā vilkšanas un aplūkošanas. Viņa vēlas, kaut Papajs nebūtu mainījis tematu vai labāk vispār būtu klusējis.

-    Cik daudziem no jums ir bērni? Skarpeta vaicā pie galda sēdošajiem.

Paceļas kāds ducis roku.

-    Viens no šī darba sāpīgākajiem aspektiem, viņa aizrāda, varbūt pats ļaunākais vai ari to varētu dēvēt par misiju ir pāridarījums cilvēkiem, kurus mīlam, vienalga, cik ļoti mēs cenšamies viņus pasargāt.

Rūsas nemaz nav. Tikai zīdaina, melna tumsa, vēsa un jauka taustot, Nika domā, vērodama Skarpetu.

Viņa ir maiga. Šī kvēlošā bezbailība un spozme dara viņu laipnu un maigu.

-    Šajā darbā saistības var kļūt liktenīgas. Tas gadās bieži, Skarpeta turpina, vienmēr cenzdamās pamācīt, jo vieglāk ir dalīties domās nekā pieskarties jūtām tās viņa meistarīgi patur nesasniedzamas.

-    Tātad jums, doktore, ir bērni? pēc nākamā viskija kokteiļa iejautājas Reba, nozieguma vietas apskates tehniķe no Sanfrancisko. Viņa ir sākusi neskaidri izrunāt vārdus, un viņai nav takta izjūtas.

Skarpeta vilcinās. Man ir māsasmeita.

-    Ak jā! Tagad atceros. Lūsija. Viņa daudz minēta ziņās. Tas ir… bija, es gribēju sacīt…

Stulbā, piedzērusī idiote, Nika domās protestē, uzliesmojot dusmām.

-Jā, Lūsija ir mana māsasmeita, Skarpeta atbild.

-    FIB. Datoru eksperte. Reba nerimstas. Kas tur bija? Ļaujiet padomāt. Kaut kas par helikopteriem gaisā un AŠT.

ATŠ*, tu stulbā piedzērusī. Nikas zemapziņā noblīkšķ pērkons.

-    Neatminos. Vai tur nebija liela šaušanās un kādu nenolaida no kājas? Un ko viņa dara tagad? Iztukšojusi savu viskija kokteili, Reba ar skatienu meklē viesmīli.

-    Tas bija ļoti sen. Skarpeta izvairās no Rebas jautājuma, un Nika uztver gurdenumu un skumjas tikpat pastāvīgas un kroplas kā ciprešu celmi un stumbeņi muklājos un purvainajās attekās viņas Dienvidluiziānas mājās.

-    Tad nu pavisam aizmirsu, ka viņa ir jūsu māsasmeita. Jā, protams, ir. Vai arī bija, Reba nesmalkjūtīgi atkārto, atstumdama īsos, tumšos matus no asinīm pieplūdušajām acīm. Iekūlās nepatikšanās, vai ne?

Nolādētā lesbiete. Aizveries!

Zibens saplēš nakts melno aizkaru, un uz mirkli Nika ierauga otrā pusē baltu gaismu. Tieši tā tēvs vienmēr bija skaidrojis. Redzi, Nik, viņš teica, kad bargā laikā abi skatījās pa logu un zibens pēkšņi un bez brīdinājuma kā ar spilgtu asmeni uzšķīla zigzagus. Tur ir rītdiena, redzi? Tev vajadzēja skatīties ašāk, Nik. Tur, tā spilgtā, baltā plaisa otrā pusē ir rītdiena. Un vai redzi, cik ātri tā aizdzīst? Dievs dziedē tikpat ātri.

-    Reba, ejam atpakaļ uz viesnīcu, Nika saka tādā pašā stingrā, savaldīgā balsī kā brīžos, kad Badijs iedegas dusmās. Šim vakaram tev viskija ir gana.

-    Labi, atvainojiet, mis Skolotājas mīlule. Reba sveras uz sāniem, gatava atslēgties, un runā tā, it kā viņai mute būtu pilna ar gumijas saitēm.

Nika jūt sev pievērstu Skarpetas skatienu un vēlas, kaut spētu nosūtīt viņai signālu, kas mierinātu vai kalpotu kā atvainošanās par Rebas briesmīgo uzvedību.

Lūsija ir ienākusi telpā kā hologramma, un Skarpetas veiklā, bet dziļi emocionālā reakcija šokē ar greizsirdību un skaudību jūtām, kuras līdz šim Nikai bijušas svešas. Viņa jūtas mazvērtīgāka par savas varones māsasmeitu superpolicisti, kuras talanti un pasaule ir milzīgi salīdzinājumā ar Nikas pasauli. Viņai sāp sirds kā apsaldēts loceklis, kas beidzot dabūts pie dzīvības, gluži kā toreiz, kad, noņemot šinu, māte liegi bija iztaisnojusi Nikas dzīstošo lauzto roku.

Sāpes ir labas, bērniņ. Ja tu neko nejustu, šī tava mazā rociņa būtu mirusi un nokristu. To taču tu negribētu, vai ne?

Nē, mamma. Man žēl, ka tā izdarīju.

Kāpēc, Nikiņ, tas taču ir muļķīgi. Tu jau nedarīji sev pāri ar nodomu!

Bet es nedarīju tā, kā teica paps. Es uzreiz skrēju uz mežu un tieši tur paklupu…

Mēs visi kļūdāmies, kad esam nobijušies, bērniņ. Varbūt labi, ka nokriti, tā tu biji tuvu pie zemes, kad visapkārt ārdījās zibens.

4

Nikas atmiņas par bērnību Dziļajos dienvidos ir pilnas negaisu.

Šķiet, debesis ik nedēļu uzbrūk, eksplodējot niknos pērkona grāvienos un cenšoties noslīcināt vai nosist ar elektrību ikvienu Zemes radību. Kad vien pērkongalvas, draudīgi ducinot, izteica savus baisos brīdinājumus, Nikas paps sprediķoja par drošību un viņas jaukā, gaišmatainā māmiņa stāvēja pie durvju aizkariem, mādama, lai Nika steidzas mājās, lai steidzas siltā, sausā vietiņā viņas rokās.

Paps vienmēr tad izslēdza gaismu, un viņi visi trīs sēdēja tumsā, stāstīdami Bībeles stāstus un pārbaudīdami, cik pantus un psalmus spēj noskaitīt no galvas. Nevainojams citāts bija divdesmit piecus centus vērts, bet tēvs nemaksāja, līdz nebija pārgājis negaiss, jo divdesmit piecu centu monētas ir gatavotas no metāla un metāls pievelk zibeni.

Tev nebūs iekārot.

Nikas satraukums bija gandrīz neizturams, viņai uzzinot, ka viena no Akadēmijas vieslektorēm būs doktore Keja Skarpeta un ka desmitajā un beidzamajā mācību nedēļā viņa stāstīs par nāves apstākļu pētīšanu. Nika skaitīja dienas. Likās, ka pirmās deviņas nedēļas nepaies nekad. Tad Skarpeta ieradās šeit, Noksvilā, un, Nikai par īstu apmulsumu, viņas pirmoreiz satikās tualetē tieši tobrīd, kad Nika, noskalojusi podu, parādījās no kabīnes, vilkdama ciet savas uniformas tumšzilo bikšu rāvējslēdzēju.

Skarpeta mazgāja izlietnē rokas, un Nika atcerējās, kā pirmo reizi, ieraugot doktores fotoattēlu, vina bija jutusies ļotjjiārsteigta, ka tā nav tumsa spaniete. Tas bija aptuveni pirms astoņiem gadiem. Nika tad zināja vienīgi Skarpetas uzvārdu, un viņai nebija pamata domāt, ka šī sieviete varētu būt zilacaina gaišmate, kuras senči nākuši no Ziemeļitālijas (daži no tiem bijuši fermeri Austrijas pierobežā), un ka pēc āriskā izskata viņa neatpaliek no vāciešiem.

-     Sveiki es esmu Skarpeta, viņas varone teica, nekādi neizrādot, ka ūdens nolaišanas troksnis saistīts ar Niku. Un ļaujiet man minēt: jūs esat Nika Robilarde.

Nika kļuva mēma, bet viņas seja pietvīka tumši sarkana. Kā…

Iekams viņa paspēja izbuldurēt jautājuma beigas, Skarpeta paskaidroja: Es pieprasīju visu iesniegumu kopijas, ieskaitot fotogrāfijas.

-    Ak tā? Nika jutās pārsteigta ne vien tāpēc, ka Skarpeta pieprasījusi iesniegumus. Viņa netika gudra, kāpēc lai doktore veltītu laiku un interesi, tos aplūkojot. Tas laikam nozīmē, ka jūs zināt manu sociālās apdrošināšanas numuru, Nika mēģināja pajokot.

-    Patlaban to neatceros, Skarpeta atbildēja, susinādama rokas papīra dvielī. Taču es zinu pietiekami.

-     Otrā stadija, Nika sper laukā, atbildēdama uz aizmirsto jautājumu par kāpuru Megiju.

Policisti ap galdu šūpo galvas un saskatās. Nikai ir dotības nokaitināt biedrus, un beidzamos divarpus mēnešus viņa to darījusi laiku pa laikam. Dažā ziņā viņa Skarpetai atgādina Lūsiju, kura pirmos divdesmit savas jaunās dzīves gadus aizvadīja, apvainodama cilvēkus nevērībā (ari kad tie nemaz nebija vainīgi) un vingrinādama spējas ekstremāli izrādīties.

-    Ļoti labi, Nika, Skarpeta uzslavē.

-    Kas izgudrojis visziņus? Reba, kura atsakās atgriezties Holiday Inn* viesnīcā, izturas vienkārši pretīgi, kad nav "nolūzusi" savā šķīvī.

-     Man liekas, Nika diezgan maz dzer, un dienā visur var redzēt lodājam kāpurus, saka detektīvs ar spīdīgi noskūto galvu.

Viņš uzlūko Niku diezgan nepārprotamā veidā. Lai ari kursa zubritāja, viņa tam patīk.

-     Un tu droši vien domā, ka stadija ir pozīcija beisbola laukumā. Nika grib būt asprātīga, bet nespēj tikt vaļā no nopietnā noskaņojuma. Redzējāt kāpuriņu, ko es iedevu doktorei Skarpetai?

-    Ā! Beidzot viņa atzīstas.

-    Tā ir otrā stadija. Nika jūt, ka viņai vajadzētu apstāties. Kopš izšķilšanās tas jau vienreiz nometis ādu.

-    Ak tā? Kā tu to zini? Vai redzēji pati savām acīm? Vai patiešām tu redzēji, kā mazā Megijiņa nometa savu ādiņu? uzstāj gludi skūtais detektīvs, piemiedzis viņai ar aci.

-    Nikai ir telts Līķu fermā, un viņa tur nakšņo ar saviem ložņājošiem un lienošiem draudziņiem, ieminas kāds cits.

-Ja vajadzētu, es to darītu.

Pretī neviens nestrīdas. Nika ir labi pazīstama ar savu iedrlkstēšanos divu akru lielajā mežainajā trūdu pētniecības objektā Tenesī Universitātē, kur tiek izzināti ziedoti cilvēku līķi, lai noteiktu daudzus svarīgus nāves faktus, no kuriem nāves iestāšanās laiks nav mazsvarīgākais. Joks slēpjas tur, ka viņa apmeklē Līķu fermu gluži tāpat, kā apciemotu veco ļaužu mītni, lai paskatītos, kā tur klājas radiniekiem.

-    Saderam, ka Nika zina katra turienes kāpura, mušas, vaboles un maitasputna vārdu!

Asprātības un nekaunīgi joki turpinās, līdz Reba ar skaļu klakšķi nomet dakšiņu.

-    Beidziet gvelzt, es ēdu pusjēlu bifšteku! viņa protestē par daudz skaļi.

-    Spināti tam piešķir jauki zaļu toni, draudzenīt.

-    Ļoti slikti, ka tu nedabūji rīsus…

-    Ei, vēl nav par vēlu! Viesmīl! Atnesiet šai lēdijai jauku rīsu bļodiņu. Ar gaļas mērci.

-    Un kas ir šie sīkie, melnie punktiņi, kas izskatās kā Megijas acis? Skarpeta atkal paceļ flakonu pret sveces gaismu, cerēdama, ka studenti nomierināsies, iekams viņi visi vēl nav izlingoti no restorāna.

-    Acis, saka policists ar skūto galvu. Tās ir acis, vai ne?

Reba savā krēslā sāk grīļoties.

-    Nē, tās nav acis, Skarpeta atbild. Padomājiet! Pirms dažām minūtēm es jau devu mājienu.

-    Man tās izskatās pēc acīm. Mazas, pērļaini melnas actiņas kā Magillam.

Sava matainā, muskuļotā ķermeņa dēļ Sārdžents Magilla no Hjūstonas aizritējušajās desmit nedēļās ir pārtapis "Magillā Gorillā".

-    Hei! viņš protestē. Jūs labāk pavaicājiet manai draudzenei, vai man ir kāpura acis. Viņa dziļi lūkojas šajās te acīs, viņš rāda uz tām, un ģībst.

-    Tieši to jau mēs sakām, Magilla! Es ieskatījos tavās acīs un arī pilnīgi atslēdzos.

-    Tām jābūt acīm. Kā, ellē, citādi kāpurs var redzēt, kurp tas iet?

-    Tās ir elpošanas atveres, nevis acis, Nika atbild. Tie ir tie mazie, melnie punktiņi. Tādas kā akvalanga caurulītes, lai kāpurs var elpot.

-    Caurulītes?

-    Mirklīti pagaidiet! Hei, dodiet to mantu šurp, doktore Skarpeta! Gribas paskatīties, vai Megija nevalkā masku un pleznas.

Kārnā valsts policijas izmeklētāja no Mičiganas ir noslīgusi pār galdu tik skaļi viņa smejas.

-    Nākamreiz sameklēsim kādu nobriedušāku, paskatīsimies, kā izlien tās akvalanga caurulītes…

Zirgošanās izvēršas lēkmē, Magilla noslīd no krēsla kņūpus uz grīdas. Ak, nolādēts! Tūlīt izvemšos, viņš caur smiekliem rēc.

-    Caurulītes!

Skarpeta kapitulē un sēž klusu, situācija ir ārpus viņas kontroles.

-    Hei, Nik! Nezināju, ka esi bijusi Flotes RONIS!

Tā turpinās, līdz durvīs klusu parādās "Vecā bifšteku nama" administrators likdams manīt, ka viesības dibenistabā traucē pusdienot citiem.

-    Nu, puiši un meitenes, Skarpetas balsī ieskanas nedaudz tramīga nots. Diezgan!

Jautrība pazūd tikpat aši kā kņada, kāpura joki beidzas, un Skarpeta saņem citas dāvanas: rindu pildspalvu, ar kuru, domājams, var rakstīt "lietū, putenī un, ja neviļus to iemetāt krūškurvī, izdarot autopsiju"; minilukturīti, "lai apskatītu grūti aizsniedzamās vietas"; tumšzilu beisbola cepurīti, kas izgreznota ar zelta tresēm kā ģenerālim.

-    Ģenerāli doktore Skarpeta! Sveiciens!

Visi militāri sveicina, aizgūtnēm vērodami viņas reakciju, un atkal kā bises skrotis visapkārt lido piezīmes. Magilla no šifona pielej līdz malām Skarpetas papīra glāzi. Viņa iedomājas, ka lētais Chardonnay droši vien gatavots no vīnogām, kas augušas nogāzes zemākajās vietās, kur ir briesmīga drenāža. Ja vīnogu raža ir kaut četrus mēnešus veca, tad viņa to var uzskatīt par savu veiksmi. Rīt būs nelabi. Skarpeta ir pārliecināta par to.

6

Agri nākamajā rītā Ņujorkas Kenedija lidostā uzraudze aicina Lūsiju Farinelli, lai tā noņem savu lielo nerūsējošā tērauda Breitlinga rokas pulksteni, iztukšo kabatas no monētām un saliek visu uz paplātes.

Jau kā pavēle skan rīkojums novilkt krosa kurpes un žaketi, noņemt jostu un kopā ar portfeli nolikt uz konveijera, lai izlaistu cauri rentgena aparātam, kur netiks izgaismots nekas, izņemot mobilo telefonu, matu suku un lūpu zīmuli. Britu lidostas darbinieki tumšzilajās vējjakās ar sarkanām un baltām rūtiņām izturas diezgan draudzīgi, taču policisti ir sevišķi saspringti. Lai gan Lūsija neiedarbina durvju aplodas skeneri, iedama caur to savās sporta zeķītēs un brīvi plandošajos džinsos, viņu pārmeklē vēl ar rokas skeneri, un to iedarbina krūštura stīpiņa pī-pī-pī.

-    Paceliet rokas, viņai pavēl raženi noaugusi policiste.

Lūsija smaidīdama izstiepj rokas krucifiksa stilā, un policiste aši viņu apčamda no galvas līdz kājām; viņas plaukstas vibrē zem Lūsijas padusēm, zem krūtīm, augšup un lejup pa gūžām, viscaur līdz kājstarpei protams, ļoti profesionāli. Citi pasažieri netraucēti dodas garām, un it sevišķi vīrieši izrāda interesi par jauno, glīto sievieti ar izplestām rokām un kājām. Lūsiju pašu tas nesatrauc. Viņa ir pieredzējusi pārāk daudz, lai šķiestu enerģiju kautrībai. Uznāk kārdinājums atpogāt blūzi un parādīt krūšturi lai policiste pārliecinās, ka tam nav piestiprināta baterija un sīciņa pavisam niecīga eksplozīva ierīce.

-    Tur vainīgs mans krūšturis, viņa it kā starp citu ieminas izbiedētajai uzraudzei, kas ir daudz vairāk norūpējusies nekā aizdomās turamā. Sasodīts, es vienmēr aizmirstu uzvilkt krūšturi, kurā nebūtu stiepļu, varbūt vingrošanas krūšturi vai nevilkt to vispār. Man tiešām žēl jūs apgrūtināt, policiste Vašingtone. Viņa jau izlasījusi uzvārda birku. Paldies, ka tik labi darāt savu darbu. Kādā pasaulē mēs dzīvojam! Kā noprotu, tad atkal izziņota terorisma trauksme.

Lūsija atstāj samulsušo uzraudzi, paņem no paplātes pulksteni un monētas un savāc savu portfeli, žaketi un siksnu. Apsēdusies uz aukstās, cietās grīdas, nomaļus no satiksmes ceļa, viņa uzvelk krosa kurpes, nepūlēdamās tās aizšņorēt. Tad pieceļas, vēl aizvien pieklājīga un laipna pret katru policistu un British Air darbinieku, kas viņu vēro. Iebāzusi plaukstu bikšdibena kabatā, Lūsija izvelk lidmašīnas biļeti un pasi abas izdotas uz viena no viņas daudzajiem neīstajiem vārdiem. Auklām plakšķot, viņa bezrūpīgi iesoļo līkumainajā, tepiķiem izklātajā 10. numura izejā uz lidmašīnu un ienirst 01 reisa Concorde mazajās durtiņās. British Air pavadone pārbauda Lūsijas iekāpšanas caurlaidi un uzsmaida viņai.

-    Sēdvieta 1C. Viņa rāda ceļu uz pirmo rindu, sēdekli ejas galā, it kā Lūsija nekad vēl nebūtu ceļojusi ar Concorde.

Beidzamo reizi tas notika vēl ar citu vārdu, viņai bija brilles un zaļas kontaktlēcas, mati nokrāsoti satriecoši zilā un purpura krāsā, kas viegli izmazgājama un atbilda fotogrāfijai konkrētajā pasē. Viņas nodarbošanās bija "mūziķe". Lai gan neviens nevarēja būt pazīstams ar viņas neeksistējošo grupu "Dzeltenā Elle", atradās papilnam tādu, kas jūsmoja: "O jā, esmu par to dzirdējis! Vienreizēji!"

Lūsija paļaujas uz masu sliktajām novērošanas spējām. Viņa paļaujas uz to bailēm parādīt neziņu, uz to, ka meli tiek akceptēti kā zināmas patiesības. Viņa paļaujas, ka ienaidnieki ievēro visu, kas notiek ap viņiem, un, tāpat kā tie, arī viņa ievēro, kas notiek apkārt. Piemēram, kad muitas aģents ilgi pētīja Lūsijas pasi, viņa, redzēdama tā izturēšanos, saprata, kāpēc drošībnieki tik drudžaini rosās. Interpols bija izsūtījis internetā trauksmes informāciju aptuveni 182 valstīm, brīdinot nepalaist garām bēgli, vārdā Roko Kagjano, kuru Itālijā un Francijā meklēja par slepkavību. Roko nezina, ka viņš ir bēglis. Viņam nav ne jausmas, ka Lūsija nosūtījusi informāciju Interpola Centrālajam birojam Vašingtonā, Kolumbijas apgabalā, un viņas ticamais brīdinājums caurcaurēm pārbaudīts un tad pa kibertelpu pārraidīts Interpola galvenajai pārvaldei Lionā, Francijā, kur izveidots un likumsargāšanas orgāniem visā pasaulē izsūtīts "sarkanais brīdinājums". Tas viss dažu stundu laikā.

Roko nepazīst Lūsiju, taču zina, kas viņa ir. Viņa savukārt Roko pazīst ļoti labi, lai gan abi nekad nav tikušies. Šobrīd, kad Lūsija piesprādzējas savā sēdeklī un Concorde iedarbina Rolls-Royce dzinējus, viņa nevar sagaidīt, kad ieraudzīs Roko Kagjano. Viņas nojautas uzkurina spēcīgas dusmas, kas līdz brīdim, kad viņa beidzot nokļūs Austrumeiropā, būs izvērtušās nervozās šausmās.

7

-    Es, protams, ceru, ka jums nav tik nelabi kā man, Nika saka Skarpetai.

Viņas sēž Skarpetas luksusa numura dzīvojamā istabā Marriott viesnīcā, gaidīdamas apkalpošanu. Ir deviņi no rīta, un Nika nu jau divreiz ir apjautājusies par Skarpetas veselību. Šī trivialitāte daļēji izskaidrojama ar glaimojošu neticību, ka sieviete, kuru Nika tā apbrīno, ielūgusi viņu brokastīs.

Kāpēc mani? Šis jautājums šaudās Nikas galvā kā bingo bumbiņa. Varbūt viņai manis žēl?

-    Esmu jutusies arī labāk, Skarpeta smaidīdama atbild.

-    Papajs ar savu vīnu. Bet viņš ir nesis arī nešpetnāku indi par šo.

-    Nezinu, kā var būt vēl kas sliktāks, Skarpeta saka, un pie durvīm klauvē. Ja vien patiesi tā nav inde. Atvainojiet!

Viņa pieceļas no kušetes. Istabā tiek ieripināts galdiņš ar brokastīm. Skarpeta paraksta čeku un iedod dzeramnaudu. Nika ievēro, ka viņa ir dāsna.

-    Papaja istaba simt sestā ir īsta dzertuve, Nika stāsta. Jebkuru nakti ej tik iekšā ar savu sešpaku un atstāj to vannā. Jau no kādiem astoņiem vakarā viņš nedara neko citu, tikai velk savā istabā divdesmit mārciņu smagas somas ar ledu. Labi, ka tā atrodas pirmajā stāvā. Es vienreiz aizgāju.

-    Tikai vienreiz desmit nedēļās? Skarpeta pētoši viņu uzlūko.

Kad Nika atgriezīsies Luiziānā, viņa saskarsies ar baisākajiem slepkavību gadījumiem, kādus jebkad mūžā var pieredzēt. Pagaidām viņa šajā sakarā nav teikusi ne vārda, un Skarpeta par viņu raizējas.

-    Kad mācījos Džona Hopkinsa medicīnas skolā, Skarpeta stāsta, liedama kafiju, es savā kursā biju viena no trim sievietēm. Ja tur kādā vietā būtu nobēdzināta pilna vanna ar alu, man neviens to neteiktu, varu apzvērēt. Ko jūs vēlaties?

-    Daudz krējuma un cukuru. Jums nav mani jāapkalpo! Ak tu tētīt, es tikai sēžu. Viņa pielec no sava krēsla ar augsto atzveltni.

-    Sēdiet, sēdiet, Skarpeta noliek Nikas kafiju uz galda. Te ir radziņi un diezgan neēdama paskata beigeļi. Ļaušu jums apkalpoties pašai.

-    Bet toreiz, kad mācījāties medicīnas skolā, jūs nebijāt mazpilsētas… Nika laikus apķeras un nepasaka lauķe. Maiami nav gluži tāda dubļu peļķe kā Luiziānā. Un tie puiši manā kursā nāk no lielām pilsētām.

Viņa fokusē skatienu uz Skarpetas kafijas tasi, uz to, cik nevainojami stabili viņa to ceļ pie lūpām. Skarpeta kafiju dzer melnu un par ēdienu, šķiet, neinteresējas.

-    Kad mans šefs pavēstīja, ka departamentam piedāvāta pilnībā apmaksāta vieta akadēmijā, un prasīja, vai es brauktu, nemaz nespēju izteikt, kā jutos, Nika turpina, satraukdamās, ka pārāk daudz runā par sevi. Patiešām nespēju tam noticēt, un man bija milzums raižu, lai izbrīvētos un atstātu mājas vairāk nekā uz trim mēnešiem. Tad ierados te, Noksvilā, un attapos vienā istabā ar Rebu.

-    Nevaru sacīt, ka tā būtu bijusi izprieca, un es jūtos briesmīgi, te sēžot un žēlojoties. Viņa nervozi dzer kafiju, noliek tasīti un atkal paņem to, cieši sažņaugusi klēpī kabatlakatiņu. It sevišķi jums.

-    Kāpēc it sevišķi man?

-    Taisnību sakot, laikam biju cerējusi radīt jums labu iespaidu.

-Jūs jau esat radījusi.

-     Šķiet, ka jums nepatīk činkstēšana. Nika paceļ skatienu. Bet ne jau vienmēr cilvēki izturas jauki.

Skarpeta iesmejas. Vai to nevarētu nosaukt par pārāk zemu pašvērtējumu?

-    Tas neiznāca labi. Cilvēki šeit ir nenovīdīgi. Jums bijušas pašai savas cīņas. Gribu sacīt, ka jūs nežēlojaties.

-    To uzprasiet Rozai. Skarpeta izskatās gluži uzjautrināta.

Nikas prāts bloķējas it kā vajadzētu zināt, kas ir Roza, taču nevar

atrast kopsakarību.

-    Mana sekretāre, Skarpeta paskaidro, malkodama kafiju.

Seko neveikls klusums, un Nika vaicā: Kas notika ar abām pārējām?

Skarpeta apmulst.

-    Ar tām sievietēm jūsu medicīnas kursā.

-    Viena atbira. Otra, man šķiet, apprecējās un nekad nav strādājusi medicīnā.

-    Diezin kā viņas jūtas tagad? Varbūt nožēlo.

-    Varbūt prāto par mani, Skarpeta atbild. Varbūt domā, ka izjūtu nožēlu.

Nikas lūpas neticīgi paveras. Jūs?

-    Viss nāk ar upuriem. Un cilvēka daba ir tāda, ka grūti ir pieņemt atšķirīgo. Parasti cilvēki to nesaprot, līdz dabū no dzīves, ko tai lūguši, un tad jūtas satriekti, ka dažkārt tiek atalgoti ar ienaidu, nevis aplausiem.

-    Man nešķiet, ka es būtu atšķirīga no citiem vai ienīsta. Varbūt mani daudz knābā, bet ne mājās, Nika ātri atbild. Tas vien, ka darbojos mazā nodaļā, nevis Losandželosas departamentā, vēl nenozīmē, ka esmu stulba. Viņa kļūst možāka, balss iekarst. Neesmu kaut kāds neaptēsts čaulainis, purva okšķeris…

-    Čaulainis, Skarpeta sarauc pieri. Baidos, ka nezinu, kas tas tāds.

-    Vēzis. »

-    Vai kursā kāds jūs saukā par vēzi?

Gribot negribot Nika atplaukst. Ak, sasodīts! Neviens no viņiem vēzi nav ēdis. Viņi laikam domā, ka tā ir kāda zivs, kas ložņā pa okeāna dibenu vai tamlīdzīgi.

-    Saprotu.

-    Kaut gan es zinu, ko jūs domājat. It kā, Nika saka. Zaharijā tikai divas ielu policistes ir sievietes. Es esmu vienīgā izmeklētāja, un nav tā, ka šefs izjustu netīksmi pret sievietēm. Galu galā arī pilsētas galva ir sieviete. Bet lielākoties, kad atrodos atpūtas telpā dzeru kafiju, ēdu vai vienkārši atvelku elpu -, es tur esmu vienīgā sieviete. Patiesību sakot, mājās par to domāju reti. Bet esmu daudz domājusi šeit, akadēmijā. Es saprotu par daudz cenšos pierādīt, ka neesmu lauķe, un tas visus kaitina. Labi, pietiks. Jums droši vien jākravājas, es negribu kavēt jūsu plānus.

-    Ne tik aši, Skarpeta atbild. Nedomāju, ka esam beigušas sarunu.

Nika atslābst, viņas pievilcīgā seja kļūst dzīvāka, slaikais augums

krēslā vairs nešķiet sasprindzis. Kad viņa atkal ierunājas, balss vairs neskan tik nervozi.

-    Es jums atklāšu visjaukāko glaimu, ko kāds veltījis man šajās desmit nedēļās. Reba sacīja, ka es izskatoties mazdrusciņ līdzīga jums. Protams, to viņa izmeta, būdama pilnā. Ceru, ka neesmu jūs apvainojusi.

-    Drīzāk jūs varētu apvainot pati sevi, Skarpeta pieticīgi atbild. Esmu par jums nedaudz vecāka ja var ticēt tam, ko izlasīju jūsu iesniegumā.

-    Augustā man būs trīsdesmit seši. Pārsteidzoši, cik daudz informācijas jūs savācat par cilvēkiem.

-    Mans pienākums ir uzzināt par viņiem visu, ko varu. Klausīties ir svarīgi. Lielākā daļa ļaužu jūtas pārāk aizņemti, lai izvirzītu pieņēmumus, pārāk iegrimuši sevī, lai klausītos. Morgā mani pacienti runā ļoti klusu un nepiedod, ja neklausos un neuzzinu par viņiem visu, ko varu.

-    Dažreiz es neuzklausu Badiju tā, kā to vajadzētu… kad esmu noskaitusies vai vienkārši par daudz nogurusi. Viņas acīs iezogas skumjas. No visiem cilvēkiem tieši man vajadzētu saprast, kāda tad ir sajūta, jo Rikijs manī vispār gandrīz neklausījās, un tas bija viens no iemesliem, kāpēc nevarējām saprasties. Viens no daudzajiem iemesliem.

Skarpeta bija nojautusi, ka Nikas laulība ir neveiksmīga vai arī beigusies. Cilvēki, kuri attiecībās nejūtas laimīgi, rada ap sevi īpatnu neapmierinātības un nošķirtības gaisotni. Nikai šīs pazīmes jo sevišķi izpaudās dusmās, kaut gan viņa domāja, ka tās slēpj.

-    Un kā tagad ir? Skarpeta vaicā.

-    Dzīvojam atsevišķi un esam krietni ceļā uz šķiršanos. Nika atkal sniedzas pēc kafijas tases, bet pārdomā. Paldies Dievam, turpat blakus, Batonrūžā, dzīvo mans tēvs, citādi nemaz nezinu, ko es iesāktu ar Badiju. Lieliski saprotu, ka Rikijs man viņu atņemtu vienkārši tāpēc, lai atriebtos.

-    Atriebtos? Par ko? Skarpeta vaicā, un viņai ir pamats uzdot visus šos jautājumus.

-    Garš stāsts. Tas turpinās jau ilgāk par gadu, no slikta uz vēl sliktāku, un nekad jau nav gājis pārāk labi.

-    Apmēram tikpat ilgi jūsu pusē pazūd tās sievietes, Skarpeta beidzot nonāk pie lietas. Gribētos zināt, kā jūs tiekat galā, jo, pieļaujot to, tas turpināsies. Tieši tad, kad vismazāk gaidīsiet. Manai uzmanībai nav paslīdējis garām fakts, ka jūs neesat runājusi par šīm lietām ne reizi, vismaz kamēr šeit esmu es. Desmit sievietes četrpadsmit mēnešos. Pazudušas no savām mājām, transporta līdzekļiem un autostāvvietām visas Batonrūžas apkaimē. Jādomā, tagad mirušas. Varu jums apzvērēt, ka tā ir. Esmu pārliecināta, ka viņas noslepkavojis viens un tas pats cilvēks, kurš ir apķērīgs ļoti apķērīgs. Pietiekami gudrs un pieredzējis, lai iegūtu uzticību, tad ar varu nolaupītu un vēlāk atbrīvotos no līķiem. Viņš ir slepkavojis jau agrāk un slepkavos atkal. Pēdējā pazušana notika tikai pirms četrām dienām Zaharijā. Tātad Zaharijā bijuši jau divi gadījumi, pirmais pirms vairākiem mēnešiem. Un jūs braucat mājās pie šīm lietām. Sērijveida slepkavības. Veselas desmit.

-    Desmit ne. Tikai divas Zaharijā. Es neesmu darba grupā, Nika atbild, valdīdama aizvainojumu. — Es neskraidu ar lielajiem puišiem. Viņiem nav vajadzīga palīdzība no tādiem neciliem valsts policistiem kā es, vismaz tā uzskata Savienoto Valstu prokurors.

-    Kāda tur daļa Savienoto Valstu prokuroram? Skarpeta jautā. Šīs lietas nav federālo aģentu jurisdikcijā.

-    Veldons Vinns ir ne vien egoistisks pakaļa, bet ari stulbs. Nav nekā ļaunāka par uzpūtīgu stulbeni, kuram pieder vara. Šīs lietas ir visu ziņu degpunktā. Viņš grib tajās piedalīties, lai varbūt kādudien kļūtu par federālo tiesnesi vai senatoru.

-    Un jums ir taisnība. Es zinu, kas mani sagaida mājās, bet viss, ko varu, ir strādāt ar tām divām pazušanas lietām pie mums Zaharijā, lai gan lieliski saprotu, ka tās saistītas ar pārējām astoņām.

-    Interesanti, ka nolaupīšanas tagad notiek tālāk uz ziemeļiem no Batonrūžas, Skarpeta piebilst. Varbūt viņš uzskata savu agrāko darbības zonu par pārāk riskantu.

-    Vienīgais labums, ko varu atzīmēt, ir tāds, ka Zaharija gan varbūt atrodas Batonrūžas austrumu draudzes robežās, taču tā vismaz nav Batonrūžas policijas jurisdikcijā. Tāpēc augstā un varenā darba grupa nevar šefot ap mani un manām lietām.

-    Pastāstiet man par tām!

-    Paskatīsimies. Visjaunākā. Ko es par to zinu. Ko visi par to zina. Divas dienas pēc Lieldienām, tieši pirms četrām dienām, viņa iesāk.

-    Četrdesmit gadus veca skolotāja, vārdā Glenda Mārlere. Viņa ir skolotāja vidusskolā tajā pašā, kur es mācījos. Blonda, zilacaina, jauka, ļoti gudra. Šķīrusies, bērnu nav. Tovakar, pagājušo otrdien, viņa aizgājusi uz ceļmalas bāru "Esi mierīgs" un pasūtījusi līdzņemšanai žāvētu cūkgaļu un kāpostu salātus. Viņai ir zila 1994. gada Honda, tā redzēta braucam no restorāna pa galveno ielu uz dienvidiem, tieši caur pilsētas centru. Glenda ir pazudusi, bet mašīna atrasta stāvvietā pie vidusskolas, kurā viņa māca. Protams, darba grupa domā, ka Glendai bijis randiņš ar kādu no skolniekiem un šis gadījums nav saistīts ar citiem, bet ir to atdarinājums. Blēņas!

-    Viņas pašas vidusskolas stāvvietā, Skarpeta domīgi piebilst.

-    Tātad slepkava runājis ar viņu un to uzzinājis pēc tam, kad iedabūjis upuri mašīnā; varbūt prasījis, kur viņa strādā, un viņa pateikusi. Vai arī viņš izsekojis to.

-    Kurš variants, jūsuprāt, tas ir?

-    Nezinu. Sērijveida slepkavas lielākoties izseko savus upurus. Bet nekāda likuma te nav, lai kā vairumam izmeklētāju patiktu tā domāt.

-    Otrs upuris, Nika turpina, pazuda tieši pirms manas ierašanās šeit. Aivija Forda. Četrdesmit divus gadus veca, blonda, zilacaina, pievilcīga, strādājusi par bankas kasieri. Bērni prom koledžā, vīrs devies uz Džeksonu, Misisipi, dienesta komandējumā. Tātad mājās bijusi viena, kad kāds droši vien parādījies pie durvīm. Kā parasti, nekādu cīņas pēdu. Nekā. Arī viņa pazudusi bez pēdām.

-    Tas vienmēr notiek bez pēdām, Skarpeta saka, iztēlodamās abus scenārijus, un atvedina no tiem acīmredzamo: Upurim nav iemesla baidīties no uzbrucēja, līdz ir jau par vēlu.

-    Vai Aivijas Fordas māja vēl tiek apsargāta? Skarpeta to apšauba; pagājis tik ilgs laiks.

-    Ģimene vēl tajā dzīvo. Nesaprotu, kā ļaudis atgriežas mājās, kur notikušas tik šausmīgas lietas.

Nika grib sacīt, ka viņa to nespētu. Taču tā nav taisnība. Agrāk savā dzīvē viņa ir to spējusi.

-    Vai mašīna šajā visjaunākajā lietā, Glendas Mārleres lietā, ir aizturēta un viscaur pārbaudīta? Skarpeta vaicā.

-    Stundām ilgi mēs… labi, kā jau zināt, es biju šeit. Šis apstāklis viņai sagādā vilšanos. Taču esmu saņēmusi sīku ziņojumu un zinu, ka esam tam veltījuši daudz laika. Mani puiši noņēma katru pirkstu nospiedumu, ko varēja atrast. Derīgie salīdzināti ar datu bāzi, un nekādas sakritības. Personīgi man nešķiet, ka tam būtu kāda nozīme, jo domāju tas, kurš nolaupīja Glendu Mārleri, nekad nav kāpis viņas mašīnā. Tāpēc viņa pirkstu nospiedumi tur šā vai tā nevarētu būt. Vienīgie pirkstu nospiedumi uz durvju rokturiem bija viņas.

-    Un kā ar viņas atslēgām, maciņu, citām personīgajām lietām?

-    Atslēgas aizdedzē, rokassomiņa un maciņš vidusskolas autostāvvietā, apmēram divdesmit pēdas no mašīnas.

-    Un nauda maciņā? Skarpeta jautā.

Nika purina galvu. Bet čeku grāmatiņa un maksāšanas kartes nebija aiztiktas. Viņa nepiederēja pie tām, kas nēsā līdzi daudz skaidras naudas. Viss, kas maciņā bija, pazudis, un es zinu, ka tur vajadzēja būt vismaz sešiem dolāriem un trīsdesmit diviem centiem, jo tik daudz viņai izdeva bārbekjū restorānā no desmit dolāru banknotes, kad viņa norēķinājās par ēdienu. Es liku puišiem pārbaudīt. Savādi, bet pārtikas maisiņa mašīnā nebija. Tāpat nevarēja atrast arī kvīti. Mums vajadzēja iet uz restorānu un likt, lai sameklē rēķinu.

-    Tad iznāk, ka vainīgais paņēmis arī viņas pārtiku.

Savādi, tipiskāk tas būtu ielaušanās zādzībai vai laupīšanai, taču nekādā ziņā parastam, psihopātiski vardarbīgam noziegumam.

-    Varbūt jūs zināt vai pārējo astoņu sieviešu pazušanas gadījumos notikusi laupīšana? Skarpeta jautā.

-    Tenko, ka no viņu kabatas portfeļiem izņemta visa nauda un izmesta netālu no tās vietas, kur viņas saķertas.

-    Ko jūs zināt par pirkstu nospiedumiem? Vai tie nevienā gadījumā nav atrasti?

-    Par šo faktu man nekas nav zināms.

-    Varbūt DNS no ādas šūnām, kur vainīgais pieskāries kabatas portfelim?

-     Nezinu, ko darījusi Batonrūžas policija, jo viņi nevienam neko nestāsta. Bet mana departamenta puiši noņēma paraugus no visa iespējamā, arī no Aivijas Fordas maka, un tiešām dabūja viņas DNS un vēl vienu, kas nav FIB datu bāzē CODIS. Kā jau zināt, Luiziānā DNS datu bāzes veidošana ir tikko uzsākta un tā atpalikusi ar paraugiem, ka pilnīgi bija iespējams to aizmirst.

-    Bet jums tomēr ir nezināms DNS profils, Skarpeta ar interesi atzīmē. Kaut gan uzreiz jāpieņem, ka tas var piederēt ikvienam. Varbūt viņas bērniem, vīram.

-    Tas DNS nav viņu.

Skarpeta pamāj ar galvu. Tad jums vajadzēja paprātot, kam vēl būtu labs iemesls pieskarties Aivijas Fordas kabatas portfelim. Kam vēl bez slepkavas.

-    Par to es domāju divdesmit četras stundas dienā.

-    Un šī jaunā lieta, Glenda Mārlere?

-    Pierādījumi nodoti Valsts policijas laboratorijām. Pārbaužu rezultātus sola drīz, kaut arī viņiem tur darba pilnas rokas.

-    Vai mašīnas iekšpuse izpētīta ar alternatīvu gaismas avotu?

-    Jā. Nekā, nekā, nekā. Nika rezignēti nopūšas. Ne nozieguma vietas, ne arī līķu, itin kā viss būtu ļauns sapnis. Ja atrastos kaut viens līķis! īpašo lietu izmeklētājs ir lielisks. Vai esat par viņu dzirdējusi? Doktors Sems Lenjērs.

Skarpeta viņu pazīst.

8

No Austrumbatonrūžas draudzes īpašo lietu izmeklētāja biroja paveras skats uz garu, taisnu Misisipi upes joslu un štata kādreizējo dekoratīvā stilā veidoto kapitoliju, kur savulaik noslepkavots viltīgais, bezbailīgais un despotiskais Hjū Longs*.

Doktors Sems Lenjērs stāv pie sava biroja loga Valdības ēkas piektajā stāvā, un duļķainais, lēnais upes ūdens aiznes viņa skatienu līdz kuģa kazino un garām ASV līnijkuģim uz tālīno veco Misisipi tiltu. Viņš ir mundrs vīrietis, tikko pāri sešdesmit, sirmiem matiem, kurus galvas kreisajā pusē pārdala dabiska šķirtne. Atšķirībā no vairuma ļaužu ar viņa iespējām doktors nelabprāt tērpjas uzvalkos, izņemot tās reizes, kad jāierodas tiesā vai jāapmeklē politiski pasākumi, no kuriem nav iespējas izvairīties.

Viņa birojs varētu būt politisks, taču viņš nicina politiku un īstenībā arī visus, kas tajā iesaistīti. Pēc dabas ietiepīgs, doktors Lenjērs vienu un to pašu ietērpu valkā gandrīz ik dienu, pat satiekoties ar pilsētas mēru: ērtas kurpes, ar kurām var iet uz nepatīkamām vietām, tumšas bikses un polo kreklu, uz kura izšūts Austrumbatonrūžas draudzes īpašo lietu izmeklētāja kronis.

Būdams apdomīgs cilvēks, viņš apsver, kā rīkoties ar vakarrīt saņemto savādo paziņojumu, vēstuli, kas ielikta Nacionālās tieslietu

" Hjū Longs jHuey Long, 1893-1935) ASV Demokrātiskās partijas politiķis.

akadēmijas dpmaKsaia pasta sutijumā. Doktors Lenjērs jau gadiem ir šīs organizācijas biedrs. Lielā, baltā Nacionālās tieslietu akadēmijas aploksne bija aizzīmogota. Tā nešķita jelkādā veidā aiztikta, līdz doktors Lenjērs, to atvēris, atrada otru aploksni, arī aizzīmogotu. Tā bija sūtīta viņam, adrese rakstīta ar roku zīmētiem lielajiem burtiem, atpakaļadrese Kriminālās justīcijas Teksasas departaments, Poluņska vienība. Meklējumi internetā rādīja, ka Poluņska vienība ir nāvinieku korpuss. Vēstulē, ari ar roku zīmētiem lieliem burtiem, bija lasāms:

"Sveicināti, mesjē Lenjēr,

Jūs, protams, atceraties madāmu Šarloti Dārdu, kuru 1995. gada 14. septembri piemeklēja priekšlaicīga, bēdīga nāve. Jūs bijāt klāt viņas līķa sekcijā, un es tik tiešām Jūs apskaužu par šo brīnišķo pieredzējumu, jo pats nekad neesmu to redzējis, personīgi ne. Drīz tikšu sodīts ar nāvi, un vēlos atvieglot sirdi no noslēpumiem.

Dārdas madāma tika noslepkavota ļoti prasmīgi.

Mais non! To neizdarīju es.

Ieinteresētā persona, kā mūsdienās stulbi dēvē iespējamos aizdomās turamos, drīz pēc Dārdas madāmas nāves aizbēga uz Palmdezertu. Patlaban šīs personas tur nav. Tās atrašanās vieta un identitāte Jums jānoskaidro pašam. Ļoti mudinu Jūs meklēt kādu palīdzību. Varbūt varu Jums ieteikt detektīvu Pītu Marino, kurš ir ārkārtīgi pieredzējis? Esam ļoti labi pazīstami kopš maniem līksmajiem Ričmondas laikiem. Jūs taču būsiet dzirdējis par dižo Marino?

Jūsu uzvārds, mon cher mesjē, norāda, ka esat franciskas izcelsmes. Varbūt esam domubiedri.

В bientфt, Žans Batists Šādons"

Doktors Lenjērs bija dzirdējis par Žanu Batistu Šādonu. Gluži svešs izrādījās Pīta Marino vārds, bet viņš laboja šo trūkumu diezgan viegli, ar meklētājprogrammu atrazdams vajadzīgās ziņas internetā. Ja tām varēja ticēt, Marino bija vadījis izmeklēšanu toreiz, kad Šādons Ričmondā slepkavoja sievietes. Taču doktoru Lenjēru vairāk interesēja fakts, ka Marino bija profesionāli cieši saistīts ar doktori Keju Skarpetu, apdāvinātu tiesu medicīnas patologi. Doktors Lenjērs vienmēr bija cienījis šo sievieti un juties ne mazumu iйspaidots, klausoties viņas lekciju īpašo lietu izmeklētāju reģionālajā sanāksmē. Vairums tiesu medicīnas patologu, it īpaši viņas statusā, nāves gadījumu izmeklētājus uzlūkoja no augšas sak, viņi visi ir apbedīšanas kantoru direktori, kas pieņemti darbā izmeklēšanas birojā. Protams, daži patiešām tādi ir.

Pirms vairākiem gadiem nepatikšanas, pašāvušas priekšā savu lielo kāju, bija doktori Skarpetu paklupinājušas un sāpīgi ievainojušas. Tāpēc viņa izpelnījās doktora Lenjēra simpātijas. Nepaiet neviena diena, kad nepatikšanas neslātu apkārt un nemeklētu ari doktoru pašu.

Tagad, šķiet, daži bēdīgi slaveni sērijveida slepkavas domā, ka doktoram Lenjēram vajadzīga viņas kolēģa Marino palīdzība. Līdz ar ievēlēšanu, no kuras nav pagājuši ne seši mēneši, katra novirze no ierastās kārtības doktoram Lenjēram izraisa šaubas, un Žana Batista Šādona vēstule dara viņu ellišķi aizdomīgu. Vienīgais iemesls, kāpēc šīs aizdomas nevar atvairīt, ir vienkāršs: Žans Batists Šādons (ja šī vēstule patiešām nāk no viņa) zina par Šarloti Dārdu. Sabiedrība viņas lietu ir aizmirsusi, un ārpus Batonrūžas tā nekad nav uzskatīta par lielu sensāciju. Viņas nāves iemesls palicis nenoskaidrots. Doktors Lenjērs vienmēr kavējies pie domas, ka viņa ir noslepkavota.

Viņš vienmēr ticējis, ka labākais veids, kā identificēt baltmuti purva čūsku, ir tai piebikstīt. Ja čūskas mutē pavīd baltums, belz pa galvu! Ja baltumu neredz, šis radījums nav nekas vairāk kā nekaitīga ūdens čūska.

Viņš var piebikstīt arī patiesībai un palūkot, ko atradīs. Sēdēdams pie galda, doktors Lenjērs paņem klausuli un atklāj, ka Marino nerūpējas par to, kurš viņu atradīs, viņam ir tā attieksme, ko doktors Lenjērs dēvē par "dodiet-viņus-šurp". Viņš apskauž Marino kā tipu, kurš, iespējams, uzdrīkstētos braukt ar "brašo zēnu" Harley bez ķiveres. Policijas automātiskais atbildētājs nepaziņo, ka viņš nevar atbildēt, jo ir izgājis vai arī runā pa citu līniju, ko lielākā daļa profesionālu, pieklājīgu cilvēku izrunā sveicienam. Ieskaņotā piesmakusi vīrieša balss saka: "Nezvaniet man uz mājām" un piedāvā zvanītājam citu numuru.

Doktors Lenjērs izmēģina to. Balss, kas atbild, izklausās tāda pati kā ieskaņotā.

-    Vai detektīvs Marino?

-    Kurš viņu vēlas?

Viņš ir no Ņūdžersijas un nevienam neuzticas, varbūt labi, ja kādu vispār pacieš.

Doktors Lenjērs nosauc savu vārdu un ari rūpīgi apdomā, ko saka. Uzticēšanās un paciešanas jomā Marino ir saticies ar savu līdzinieku.

-    Aptuveni pirms astoņiem gadiem mums šeit bija kāds nāves gadījums. Vai esat kādreiz dzirdējis par sievieti, vārdā Šarlote Dārda?

-Nē.

Doktors Lenjērs paskaidro dažus lietas apstākļus.

-Nē.

doktors lenjers pastasta vel dažas detaļas.

-    Atļaujiet pavaicāt pretī. Kāpēc, pie joda, man vajadzētu kaut ko zināt par kādu narkotiku pārdozēšanu Batonrūžā? Marino it nemaz neizturas draudzīgi.

-    To es arī gribētu zināt.

-    Ko? Ko tas nozīmē? Vai tik neesat kāds pakaļa, kas mani muļķo?

-     Daudzi domā, ka esmu pakaļa, doktors Lenjērs atbild. Bet es jūs nemuļķoju.

Viņš apsver, vai vajadzētu stāstīt Marino par vēstuli no Žana Batista Šādona, un nolemj, ka tam nav jēgas. Viņš jau ir uzzinājis, ko gribēja zināt: Šarlotes Dārdas lietā Marino ir bezpalīdzīgs un skaišas, ka viņu apgrūtina sazin kāds tur īpašo lietu izmeklētājs.

-    Vēl viens īss jautājums, un es vairs neaizņemšu jūsu laiku, doktors Lenjērs saka. Jūs izsenis pazīstat doktori Keju Skarpetu…

-    Kāds viņai ar to sakars? Marino izturēšanās krasi mainās. Nu viņš izklausās klaji naidīgs.

-    Kā noprotu, viņa sniedz privātas konsultācijas, doktors Lenjērs šajā sakarā ir lasījis nelielu piezīmi internetā.

Marino klusē.

-    Ko jūs domājat par viņu? doktors Lenjērs vaicā, iekšēji jauzdams, ka izraisīs brāzmainas dusmas.

-    Es jums pateikšu, pakaļa! Domāju pietiekami nopietni, lai nerunātu par viņu ar kuru katru apnicīgu svešinieku!

Saruna beidzas ar pārtrauktu signālu.

Pēc Sema Lenjēra domām, viņš nevarētu dabūt stingrāku apliecinājumu doktores Kejas Skarpetas raksturojumam. Viņa šeit ir vēlama.

9

Skarpeta gaida rindā pie Marriott viesnīcas reģistratūras, viņai pulsē galva; vīns tik nejauki iespaidojis centrālo nervu sistēmu, ka tā iesaiņojums būtu pelnījis uzlīmi ar galvaskausu un kauliem.

Viņas kaite, šis savārgums, liekas daudz nopietnāks, nekā viņa stāstījusi Nikai, un fiziskais un morālais stāvoklis ar katru minūti pasliktinās. Viņa atsakās diagnosticēt savu slimību kā atkarību (galu galā izdzertas labi ja divas glāzes šī nolādētā vīna) un atsakās piedot sev, ka vispār apsvērusi domu lietot alkoholisko dziru, ko pārdod kartona kārbās.

Gadiem ilgā mokošā pieredze ir pierādījusi jo vairāk viņa cieš no reibuma likstām, jo vairāk kafijas dzer un jo šausmīgāk jūtas. Taču tas nekad neattur pasūtīt savā istabā lielu kafijas krūzi un mocīties ar sirdsklauvēm, lai gan prātīgāk būtu uzticēties saviem instrumentiem, kā tik izteikties Lūsijai, kad tante ignorē to, ko zina, un, rīkodamās pēc izjūtas, cieš krahu.

Kad beidzot Skarpeta sasniedz reģistratūras galdu un vaicā pēc rēķina, viņai tiek pasniegta aploksne.

-    Šis tikko pienāca jums, kundze, saka novārdzinātais reģistrators, tad norauj un pasniedz viņai istabas rēķina izdruku.

Aploksnē ielikts fakss. Skarpeta iet aiz nesēja, kas stumj viņas ratiņus. Tie piekrauti ar somām un trim ļoti lieliem, cietiem sējumiem, kuros ir karuseļprojekta diapozitīvi, ko viņa nav papūlējusies pārveidot ar PowerPoint prezentējamos kadros, jo nevar tos paciest. Lai parādītu tāda cilvēka attēlu, kam ar šāviņu norauta puse galvas, vai bērnu, kas applaucēts līdz nāvei, nav nepieciešams dators vai īpaši efekti. Projektora slaidi un izdales materiāli doktores vajadzībām kalpo tikpat labi kā toreiz, kad viņa uzsāka savu karjeru.

Fakss ir no viņas sekretāres Rozas, kura droši vien zvanījusi ap to pašu laiku, kad Skarpeta nožēlojamā gaitā vilkās no lifta uz vestibilu. Viss, ko Roza ziņo, Austrumbatonrūžas īpašo lietu izmeklētājs doktors Sems Lenjērs ļoti vēloties parunāt. Roza pievienojusi viņa mājas, biroja un mobilā tālruņa numurus. Skarpetai uzreiz ataust prātā Nika Robilarde un abu saruna pirms nepilnas stundas.

Sagaidījusi taksometru un iekāpusi tajā, viņa piezvana uz doktora Lenjēra biroja numuru. Atbild viņš pats.

-    Kā jūs zinājāt, kas ir mana sekretāre un kur viņa meklējama? Skarpeta uzreiz jautā.

-Jūsu agrākajā birojā Ričmondā bija diezgan laipni ļaudis, tie iedeva jūsu Floridas numuru. Starp citu, Roza ir apburoša.

-    Skaidrs, viņa atbild, mašīnai attālinoties no viesnīcas. Esmu taksometrā ceļā uz lidostu. Vai varam to nokārtot aši?

Viņas dzedrumu vairāk izraisījis sapīkums pret agrāko biroju nekā Lenjēru. Izpaust nereģistrētu tālruņa numuru ir kliedzošs pārkāpums turklāt tā noticis arī agrāk. Daži cilvēki, kas vēl strādā Galvenajā medicīnas ekspertu birojā, palikuši lojāli savai vadītājai. Citi ir nodevēji un liecas tā, kā tos loka vara.

-    Tas būs aši, doktors Lenjērs saka. Es prātoju, vai jūs varētu man pārbaudīt kādu lietu, doktore Skarpeta, astoņus gadus vecu lietu, kas joprojām nav veiksmīgi atrisināta. Kāda sieviete bija mirusi aizdomīgos apstākļos, acīmredzot no narkotiku pārdozēšanas. Vai esat kādreiz dzirdējusi par Šarloti Dārdu?

-Nē.

-    Tikko saņēmu informāciju nezinu, vai tā ir laba vai ne, bet negribu to apspriest pa tālruni.

-    Vai tā ir Batonrūžas lieta? Skarpeta rakņājas rokassomiņā, meklēdama blociņu un pildspalvu.

-    Tas būtu cits stāsts citai dienai. Taču jūs uzminējāt, tā ir Batonrūžas lieta.

-    Vai jūsu lieta?

-    Tā bija. Es labprāt aizsūtītu jums ziņojumus, diapozitīvus un visu pārējo. Izskatās, ka man šajā lietā vēl vajadzēs parakņāties. Viņš vilcinās. Un, kā varbūt nojaušat, man nav liela budžeta…

-    Nevienam, kas zvana man, budžetā nav iekļauti konsultanti, viņa pārtrauc. Man ari nebija, kad strādāju Virdžīnijā.

Skarpeta palūdz, lai nosūta viņai lietu, un iedod savu pasta adresi.

-    Vai gadījuma pēc nepazīstat Zaharijā kādu izmeklētāju Niku Robilardi?

Pauze, un tad: Šķiet, ka pirms dažiem mēnešiem runāju ar viņu pa tālruni. Jūs noteikti zināt, kas tur notiek.

-    Nevaru nezināt. Par to lasāms visās jaunākajās ziņās, Skarpeta atturīgi atbild cauri maksimumstundas troksnim.

Ne pēc sacītā, ne ari toņa nevar nojaust, ka viņai par šim lietām būtu kāda personīga informācija, taču uzticība Nikai noslīd par vairākām pakāpēm, jo Skarpeta raizējas, ka tā, iespējams, zvanījusi doktoram Lenjēram un stāstījusi par viņu. Kāpēc Nika to darījusi, grūti spriest, ja nu vienkārši tāpat, no laba prāta teikusi, ka Skarpeta varētu būt ļoti noderīga, ja viņam to ievajadzētos. Var jau būt, viņa tiešām vajadzīga šai lietai, par kuru doktors tikko stāstīja. Varbūt viņš mēģina piesaistīt Skarpetu, jo pats nespēj tikt galā ar šīm sērijveida slepkavībām?

-    Cik tiesu medicīnas patologu pie jums strādā? Skarpeta vaicā.

-    Viens. »

-    Vai Nika Robilarde ir jums zvanījusi un stāstījusi par mani? Viņai nav laika viltībām.

-    Kāpēc lai viņa zvanītu?

-    Tā nav atbilde.

-    Sasodīts, nē, viņš saka.

10

Noputējušā logā grab gaisa kondicionētājs, pēcpusdiena ir karstāka nekā parasti aprīlī, kad Džejs Tālijs kapā gaļu mazos gabaliņos un met asiņainā plastmasas spainī zem saskrambātā koka galda, pie kura sēž.

Galds, tāpat arī viss cits viņa zvejas būdā ir vecs un neglīts; tādus sadzīves priekšmetus ļaudis mēdz pamest ceļmalās, lai tos aizved vai sadedzina atkritumu vācēji. Šī īpašā vieta ir Džeja darba telpa, un viņš pacietīgi atkal un atkal vīkšķi saplēstas drēbes lēverus un grūž zem galda kājām, lūkodams tās nostiprināt. Viņš negrib kapāt uz virsmas, kas kustas, taču līdzsvars šajā mazajā, kroplajā pasaulītē nemaz nav iespējams, jo pelēkā koka grīda ir gana slīpa, lai aizripinātu olu no virtuvītes tieši laukā uz doku; tur daži dēļi ir satrunējuši, bet citi savijušies kā nespodri, miruši mati, galos liekdamies uz augšu.

Sizdams jūras knišļus, viņš izmalko Budweiser alu, saspiež un pār atvērto durvju aizslietni izmet laukā bundžiņu, iepriecināts, ka tā aizlido divdesmit pēdu aiz laivas un iekrīt ūdenī. Garlaicība dara līksmas visikdienišķākās aktivitātes, ieskaitot to krabju murdu pārlūkošanu, kas piekārti zem pludiņiem tumšajā saldūdenī. Nav svarīgi, ka krabji saldūdenī nav atrodami. Toties tur mīt vēži, patlaban ir sezona, un, ja murdus neiztukšos tie, gan atpeldēs kas lielāks.

Pagājušajā mēnesī izrādījās, ka paprāvs baļķis patiesībā ir vismaz simt mārciņu smags aligators. Tas pārvietojās kā torpēda un aiztraukdamies atstāja aiz sevis varenu sliedi, bet improvizētais pludiņš tukša balināšanas līdzekļa Clorox pudele pēc tam notrūka no murda un aizpeldēja prom. Džejs mierīgi sēdēja laivā un, viegli pieķerdams ar plaukstu beisbola cepurei, sveicināja plēsoni. Džejs neēd to, ko noķer savos murdos, bet te, šīs šaušalīgās nekurienes viducī, ko viņš tagad sauc par mājām, vienīgā pieņemamā izvēle ir sami, asari, bruņurupuči un tik daudz varžu, cik pa nakti var nodurt. Citādi viņa ēdiens ierodas maisiņos un kārbās no dažādiem pārtikas veikaliem.

Džejs sadabū milzīgu gaļas nazi un turpina kapāt muskuļus un kaulus. Spainī iekrīt vēl daži jau smakot sākuši gaļas gabali. Nav jāpaiet ilgam laikam, lai gaļa šādā karstumā sapūtu.

-    Uzmini, par ko es patlaban domāju, viņš saka Bevai Kifinai, savai sievietei.

-    Aizveries! Tu to saki, lai mani kaitinātu.

-    Nē, ma chйrie, es to saku, jo atceros, kā Parīzē viņu drāzu.

Uzliesmo greizsirdība. Beva nespēj sevi kontrolēt, kad ir spiesta

domāt par Keju Skarpetu, kura labi izskatās un ir gudra pārpārēm labi

izskatās un ir pietiekami gudra Džejam. Bevai reti ienāk prātā, ka nav iemesla sacensties ar sievieti, par kuru Džejs fantazē, ka viņš to sakapā un izbaro vēžiem purva attekā viņu durvju priekšā. Ja Beva varētu pārgriezt Skarpetai rīkli, viņa katrā ziņā to izdarītu, un viņas sapnis ir kādudien tikt pie šis izdevības. Tad Džejs vairs nerunātu par šo kuci. Viņš pusnaktī neblenztu uz atteku, par viņu domādams.

-    Kāpēc tev vienmēr jārunā par viņu?

Beva pievirzās tuvāk un vēro, kā pār viņa nevainojami veidotajām, gludajām krūtīm rit sviedri un iesūcas cieši piegulošo džinsu jostā. Viņa skatās uz viņa muskuļotajiem stilbiem, sīkie matiņi uz tiem spīguļo kā zelts. Viņas nevaldāmais niknums nokaist līdz baltkvēlei un izlaužas ārup.

-    Tev vareni sacēlies. No tās kapāšanas tev paliek stīvs! Liec nost gaļas cirvi!

-    Tas ir gafas nazis, dārgumiņ. Ja tu nebūtu tik stulba! Viņa skaistā seja un blondie mati ir mitri no sviedriem, saltās, zilās acis koši izceļas uz iedegušās ādas.

Beva pieliecas un ar tuklajiem, īsajiem pirkstiem aptver izcilni viņa bikšu priekšā, bet Džejs laiski izpleš kājas un atgāžas krēslā, lai viņa varētu piekļūt rāvējslēdzējam. Beva nevalkā krūšturi, viņas puķainā lēta auduma blūze ir pa pusei atpogāta, tā ka viņš var redzēt smagas, šļauganas krūtis, kas nemodina neko, tikai vajadzību manipulēt un kontrolēt. Viņš atrauj blūzi vaļā, pogām viegli nograbot uz grīdas, un sāk iekvēlināt Bevu, lai tā lūgtos.

-    A, viņa kunkst, nepārtrauc, viņa lūdzas, vilkdama tuvāk Džeja galvu.

-    Gribi vēl, mazulīt?

-Ā!

Viņš zīžļā to, tad, noriebjoties sāļi skābenajai garšai, iesper sievietei ar baso kāju.

Būkšķis, ķermenim atsitoties pret grīdu, un viņas sašutušais sēciens ir pazīstamas skaņas šajā zvejas būdā.

11

Nobrāzums Bevas kreisajā ceļgalā asiņo, un viņa aplūko ievainojumu. Kāpēc tu mani vairs negribi, čabulīt? viņa prasa. Kādreiz gribēji tik ļoti, ka nekā nespēju tevi atturēt.

Bevai tek deguns. Atmetusi atpakaļ īsos, sprogainos, sirmojošos brūnos matus, viņa sakļauj kopā saplēsto blūzi, piepeši juzdamās pazemota sava necilā kailuma dēļ.

-    Gribēšana ir tad, kad es gribu.

Viņš atsāk darboties ar gaļas nazi. Zem biezā, spožā asmens lēkā sīki gaļas un kaulu gabaliņi; tie pielīp notašķītajam koka galdam un Džeja sviedrainajām, kailajām krūtīm. Pūstošā gaļa smagi un saldskābi dvako spiedīgajā gaisā, dūkdamas apkārt laiski riņķo mušas, atgādinot blīvu kravas lidmašīnu desantu. Tās laidelējas pār asiņaino mantu spainī, un zaļi melnie ķermeņi viz kā izšļakstits benzīns.

Beva uztraušas no grīdas. Viņa vēro, kā ikreiz, kad Džejs iemet spaini gaļas gabalu, mušas uzšaujas augšup un tad rijīgi pikē atpakaļ pie sava mielasta. Sitoties pret spaiņa sienām, tās pikti sīc.

-    Un tagad mums būs jāēd pie tā galda. Tās ir tukšas runas. Viņi pie tā nekad neēd. Galds ir Džeja privāta telpa, un Beva zina, ka tas nav aizskarams.

Viņš nikni sit jūras insektus. Nolādēts, kā es neciešu šos draņķus! Kad, sasodīts, tu iesi uz veikalu? Un nākamreiz nenāc atpakaļ bez kucēniem un kukaiņindes pudelēm!

Beva pazūd atejā. Tā nav lielāka par mazas laiviņas priekšgalu, un tur nav tvertnes, kur uzkrāt un ķīmiski pārstrādāt cilvēku ekskrementus, tie pa caurumu ieslīd veļas toverī, starp mietiem, kas balsta būceni. Vienreiz dienā Beva izgāž toveri attekā. Viņu nerimus moka murgi, ka no apakšas uzglūn ūdens čūska vai aligators; sevišķi drūmos brīžos Beva nesēž, bet tup uz koka brilles, lūrēdama tumšajā caurumā, un resnie stilbi trīc no bailēm un spriedzes, balstot viņas svaru.

Viņa jau toreiz bija patukla, kad pirmoreiz sastapa Džeju kādā Viljamsburgas apkaimes kempingā Virdžīnijā, kur abus patiesībā nejauši saveda kopā viņa ģimenes likstas. Džejam vajadzēja dzīvesvietu, un viņai tā bija nomaļā nostūrī aizaudzis, atkritumiem piemētāts, bieziem mežiem bagāts īpašums ar pamestiem, rūsas klātiem autofurgoniem un moteli, kur apmetās lielākoties prostitūtas un narkotiku dīleri. Kad Džejs parādījās durvīs, Bevu satrauca viņa spēks, un viņa uzreiz jutās savaldzināta. Viņa iedegās pret Džeju tāpat kā pret visiem vīriešiem; rupjš, kails sekss viņai nozīmē apmierināt savas vientuļās, bangainās dziņas.

Tonakt lija stiprs lietus, atgādinādams spožas naglas, un viņa pagatavoja Džejam bļodu Kempbelas dārzeņu, vērša gaļas zupu un ceptu siermaizi, kamēr bērni noslēpušies skatījās, kā māte ielaižas ar vēl vienu svešinieku. Beva rūpējās par saviem knauķiem, taču netērēja tiem daudz laika. Arī tagad viņa cenšas par tiem nedomāt un neprātot, cik tie lieli. Bērni atrodas valsts aizbildniecībā, un bez viņas tiem klājas daudz labāk. Lai cik dīvaini, Džejs pret mazajiem izturējās sirsnīgāk nekā viņa. Viņš bija pavisam citāds toreiz, kad paņēma viņu gultā tajā pirmajā nakti.

Pirms trim gadiem viņa bija pievilcīgāka un ne tik ļoti izplūdusi miesās no ātrajām uzkodām, kausēta siera un žāvētas gaļas. Viņa nevar nodoties svarcelšanai un pietupieniem visas dienas garumā kā Džejs, viņai pietrūkst kustību. Aiz būdas zāle pilna ar gliemenēm, un jūdzēm tālu stiepjas biezi, melni mēsli. Nevienas sausas vietas, kur pastaigāt, izņemot piestātni. Dažas kalorijas viņa sadedzina, manevrējot Džeja laivu pa šaurajiem ūdensceļiem.

Noderētu jau kāds mazs ārējais motoriņš, bet Džejs negrib mazāku par 200 zirgspēku Evinrude ar nerūsējoša tērauda propelleri, lai ātri brauktu pa kanāliem, kas ved uz viņa slepenajām vietām, un klusi peldētu zem cipresēm, kā oposums mierīgi nogaidot, ja zemu virs galvas lido helikopters vai maza lidmašīna. Viņš Bevai nekur nepalīdz, viņa raksturīgo izskatu ir neiespējami nomaskēt, jo Džejs ir pārlieku iedomīgs, lai maitātu savu skaistumu. Krastā viņš izkāpj tikai paņemt naudu no ģimenes slēptuves, un tas arī viss. Beva var droši slāt pēc pārtikas, jo viņa tagad tik tikko līdzinās savai fotogrāfijai FIB visvairāk meklēto personu sarakstā ādu apvītinājusi saule, augums uzblīdis, seja pietūkuši un mati īsi apgriezti.

-    Kāpēc mēs nevarētu aizvērt durvis? Beva vaicā, iznākusi no mazās, netīrās atejas.

Džejs pieiet pie ledusskapja apaļa un balta, rūsas plankumiem nosēta -, kas ražots sešdesmitajos gados. Atrāvis durvis, pagrābj vēl vienu alu.

-    Man patīk karstums, viņš saka, smagi likdams soļus pa vecajiem dēļiem.

-    Viss kondicionētais gaiss izplūst ārā. Viņas parastā žēlošanās. Tā mēs tērējam ļoti daudz benzīna ģeneratoram.

-    Tev vienkārši būs jāiet un jādabū vēl. Cik reižu esmu teicis, lai tu izkustini savu trekno pakaļu un aizej dabūt vēl?

Džejs veras Bevā, un skatiens ir savāds, tāds, kāds tas kļūst, kad viņš iegrimis savā rituālā. Piebriedušais loceklis spiežas pret rāvējslēdzēju, bet drīz viņš to atvieglos atkal, pēc savas izvēles. Sviedru un puvuma smaka novēdī viņai garām, kad viņš nes ārā spaini, mušām brāzmojot nopakaļ dūcošā zibenskarā. Viņš pūlas vaiga sviedros, aiz dzeltenām neilona auklām vilkdams krabju murdus. Viņam to ir dučiem. Viņš saliek tajos varen lielus gaļas gabalus un iegremdē ūdeni, kur reptiļi tos novilks dibenā un mielosies pēc patikas. Vislielākā problēma ir galvaskausi, jo pēc tiem var noskaidrot identitāti. Otrs viņa rituāls ir sastampāt galvaskausus putekļos tos viņš sajauc ar baltu krīta pulveri, ko glabā tukšās krāsu bundžās. Krita un kaulu putekļi viņam atgādina par pazemes ejām, kas vijas divdesmit piecus metrus zem Parīzes ielām.

Nu viņš nāk iekšā un, iemeties šaurajā gultā pie sienas, aizliek rokas aiz galvas.

Beva izslīd no pārplēstās blūzes, kaitēdamās ar viņu kā striptīza dejotāja. Meistars gaidīšanas rotaļā viņš nereaģē, kad tā aiztiek viņa lūpas. Viņa nepanesami dreb. Tas var turpināties ļoti ilgi. Kas par to, ka viņa lūdzas. Kad Džejs ir gatavs un tikai tad -, viņš kož, bet ne tik stipri, ka paliktu zīmes, jo nevar paciest domu, ka varētu kaut kādā ziņā līdzināties Žanam Batistam, savam brālim.

Džejs mēdza smaržot un garšot ļoti labi. Tagad, būdams bēglis, viņš mazgājas reti un arī tad vienkārši uzlej sev pa spainim attekas ūdens. Beva neuzdrīkstas žēloties vai kaut mazākajā mērā reaģēt uz viņa krūšu un cirkšņu stipro smaku. To vienu vienīgo reizi, kad bija atļāvusies paplest muti, viņš salauza tai degunu un piespieda beigt. Asinis un sāpju kliedzieni sagādāja viņam prieku.

Tīrīdama būdu, viņa kā apsēsta berž to plankumu zem gultas, bet asins traipi ir nepiekāpīgi, gluži kā šausmu filmā, viņa domā. Hlorkaļķis atstājis lāsumainu, balti brūnu laukumu kājslauķa lielumā, un Džejs pastāvīgi par to sūrojas, it kā viņam nebūtu ne mazākā sakara ar tā izcelsmi.

12

Žans Batists Šādons, nolaidis baltās apakšbikses pāri spalvainajiem ceļgaliem un sēdēdams uz nerūsošā tērauda poda, atgādina Rodēna "Domātāju".

Labošanas darbu ierēdņi viņu izsmej. Tas nekad neaprimst. Viņš to jūt, sēžot uz poda un raugoties kameras aizslēgtajās dzelzs durvīs. Niecīgā durvju lodziņa restes uzvanda dzelzi Žana Batista asinīs. Dzīvnieku magnētisms ir zinātnisks fakts, par ko tagad gandrīz nekas nav dzirdams. Pirms gadsimtiem tas netika atzīts, kaut gan ir dokumentēti gadījumi, kad magnetizēti materiāli, pielikti slimības skartām un bojātām ķermeņa daļām, likuši visiem simptomiem izzust un pacienta vcaciiua dijdunojusies. Zans Batists ir labi skolots slavenā doktora Mesmera doktrīnā, kurš savas ārstēšanas sistēmu daiļrunīgi izklāstījis grāmatā Mйmoir sur la Dйcouverte du Magnйtisme Animal.

Oriģinālais darbs, pirmo reizi publicēts franču valodā 1779. gadā, ir Žana Batista Bībele. Kamēr grāmatas un radio viņam vēl nebija konfiscēti, viņš iegaumēja garum garas Mesmera darba nodaļas un dedzīgi tic, ka pasaules magnētiskā vide ietekmē plūdmaiņas un cilvēkus.

"Man bija parastās zināšanas par magnētu: tā iedarbību uz dzelzi, par mūsu ķermeņa fluīdu spēju uzņemt šo minerālu," Mesmers rakstīja, un Žans Batists uz poda to pusbalsī citē. "Es pacientu sagatavoju, nemitīgi liekot lietā dzelzs elementus."

Dzelzs elements ir spēcinošs līdzeklis, un kurš vēl to zina, ja ne Žans Batists? Ja varētu atrast dzelzs elementu, to īsto, tad viņš būtu dziedināts. Pirms nokļūšanas cietumā Žans Batists mēģināja mērcēt naglas dzeramajā ūdenī, ēst rūsu, guļot palikt zem gultas un spilvena dzelzs gabalus, bikšu kabatās nēsāja pamācības un magnētus. Viņš sāka ticēt, ka viņa dzelzs elements ir dzelzs, kas sastopama cilvēka asinis. Pirms nonākšanas cietumā viņš to nevarēja sadabūt pietiekami un tagad nevar dabūt nemaz. Kad izretis viņš iekož pats sev rokā un zīž, tas neko nemaina gluži kā tad, ja kāds dzertu savas asinis, gribēdams izārstēties no anēmijas.

Reliģiozās un zinātnes aprindas izsmēja Fransuā Antonu Mesmeru, tieši tāpat kā vienmēr tika izsmiets Žans Batists. īstie atbalstītāji publiski simulēja skepticismu, taču, ja atbalstīja, tad izmantoja pseidonīmus, lai izvairītos no apzīmēšanas par šarlatāniem. Piemēram, 1837. gadā publicēto "Dzīvnieku magnētisma filozofiju" bija uzrakstījis "Džentlmenis no Filadelfijas", un dažus māca aizdomas, ka autors ir Edgars Alans Po. Tādas grāmatas nonāca universitātēs, līdz galu galā universitāšu bibliotēkas tās izmeta, ļaujot Žanam Batistam par nožēlojamiem grašiem iegūt mazu, bet apbrīnojamu kolekciju.

Kā apmāts viņš prāto, kas noticis ar šīm grāmatām. No sasprindzinājuma kaklā dun pulss. Grāmatas, ko Žans Batists bija atvedis šurp no Francijas, atņēma par sodu, kad cietuma klasificēšanas komanda pazemināja viņu no pirmā līmeņa statusa trešajā līmenī, jo viņš masturbējot un pieļaujot pārkāpumus ar pārtiku. Lielāko laika daļu Žans Batists pavada uz poda, un amatpersonas to dēvē par masturbēšanu.

Vienu divas reizes jau aizmirsies, cik sen tas bija, viņš neveikli rīkojās ar ēdiena paplātēm, kad tās tika iebīdītas pa spraugu zem durvīm. Visur bija izšļakstīts ēdiens, un tika uzskatīts, ka šie incidenti ir tīši. Viņam atņēma visu, ieskaitot, protams, grāmatas. Nedēļā atvēlēta tikai viena atpūtas stunda. Tam nav nozīmes, jo vēl paliek vēstules. Sargi ir vīlušies.

-    Kā viņš var rakstīt tās draņķa vēstules, ja ir akls? viņi brīnās.

-    īsti nevar zināt. Reizēm šķiet, ka ir, reizēm atkal, ka ne.

-    Vājredzīgs?

-    Drīzāk vājprātīgs.

Savā sešdesmit četru pēdu kamerā Žans Batists var vingrināties atgrūdienos, pietupienos un palēcienos, kad vien viņam tīkas. Apmeklējumi no ārpasaules ir ierobežoti. Taču tam arī nav nozīmes. Kas lai vaicātu pēc viņa, izņemot reportierus un tos mediķus, profilētājus un akadēmiskos tipus, kuri vēlas viņu pētīt, it kā viņš piederētu pie kādas jaunas vīrusu sugas? Ieslodzīšana, zākāšana un nenovēršamā nāve ir kondensējusi Žana Batista dvēseli spilgtā gaismā, kas izkliedējas baltos lāsumos.

Viņš ir pastāvīgi magnetizēts un mēnessērdzīgs, un gaišredzība ļauj viņam skaidri redzēt bez acīm. Viņam ir ausis, bet tās nav vajadzīgas, viņš dzird tāpat. Viņš var zināt bez zināšanas un iet visur bez ķermeņa, ar ko nosodīts kopš dzimšanas. Žans Batists nekad nav pazinis neko citu, tikai naidu. Pirms Virdžīnijā viņš mēģināja nogalināt lēdiju, tiesu medicīnas patoloģi, un viņu beidzot notvēra policija, no citiem uz viņu plūda intensīvs naids, kas vēlāk atgriezās atpakaļ pie šiem citiem, šis cikls ir noslēgts un bezgalīgs. Viņa vardarbības uzliesmojumi bija neizbēgami, taču viņš netur savu ķermeni atbildīgu par tiem un nemokās sirdsapziņas pārmetumos.

Pēc diviem nāvinieku kamerā pavadītiem gadiem Žans Batists eksistē nepārtrauktā magnētisma stāvoklī un vairs necieš no negatīvisma pret dzīvām būtnēm. Tas nenozīmē, ka viņš vairs nenogalinātu. Ja vien bijusi iespēja, viņš plosītu sievietes tāpat, kā darīja to pagātnē, bet šo emocionālo azartu vairs nenosaka naids vai miesaskāre. Viņš iznīcinātu skaistas sievietes, lai atbildētu savam augstākajam aicinājumam, lai noslēgtu pilnu ciklu, un tas ir nepieciešami un debešķīgi. Viņa brīnišķā ekstāze plūstu caur viņa izredzētajām. To sāpes un nāves būtu skaistas, tās mūžīgi viņam pateiktos, dvēselēm atstājot miesas.

-    Kas tur ir? viņš vaicā sasmakušajā, pēc urīna smirdošajā gaisā.

Tad pagrūž tualetes papīra rulli uz savas lāviņas pusi un vēro to

atritināmies mīkstā, baltā šosejā, kas viņu izvedīs aiz šīs betona ēkas sienām. Šodien viņš varbūt aizies uz Beuni, apciemos savu iemīļoto alu mesjē Kambrai īpašumā, pēc savas izvēles nogaršos burgundiešus no mucām, taču neapgrūtinās sevi ar vīna izspļaušanu akmens bļodā, kā pieklājas, degustējot le terroire dārgumus. Viņš nevar laist vējā ne piliena! Ha! Paskatīsimies, kā šoreiz garšos ievērojamie vins de Bourgogne! Viņš piedur ar rādītājpirkstu savām sakropļotajām lūpām.

Viņa tēvam mesjē Šādonam Bonā pieder vīnadārzi. Viņam ir savi vīndari un eksportētāji. Žans Batists ir lielisks vīnu pazinējs, kaut arī tie tika liegti, kad viņš bija ieslodzīts pagrabā un tad padzīts no dzimtas mājām. Viņa labās zināšanas par Beuni ir bagātas fantāzijas auglis, kas radies no paša apburošā brāļa detalizētajiem stāstiem par vīniem, lai Žanam Batistam atgādinātu viņa zaudējumu un aiziešanu nebūtībā. Ha! Lai sagaršotu, Žanam Batistam nav vajadzīga mēle. Viņš pazīst pārliecināto Clos de Vougeot un maigo, komplicēto un izsmalcināto sarkano C/os de Mouches.

1997. gads bija ļoti labvēlīgs sarkanajam Clos de Mouches, savukārt 1980. gada baltajam vīnam ir riekstu garša, un tas ir ļoti īpašs. Un ak, šī Echezeaux harmonija! Tomēr visvairāk viņam garšo burgundiešu karalis, stiprais Chambertin vīns. No 280 pudelēm 1999. gadā brūvētā vīna mesjē Šādons savam pagrabam iegādājās 150. No šīm 150 pudelēm Žans Batists nedabūja ne malciņa, tomēr pēc kādas no savām slepkavībām Parīzē viņš to nosvinēja ar zagtu 1998. gada Chambertin, kas garšoja pēc rozēm un minerāliem un atgādināja noslepkavotās sievietes asinis. Un kā ar Bordeaux? Premier Grand Cru Classй, varbūt 1984. gada Chвteau Haut-Brion.

-    Kas tur ir? viņš sauc.

-    Aizveries un beidz ķēzīties ar to tualetes papīru! Pacel to!

Žanam Batistam nevajag skatīties, lai redzētu dusmīgās acis, kas lūr

caur stieņiem durvīs.

-Jauki un kārtīgi satin papīru un beidz spēlēties ar savu krāniņu!

Acis pazūd, atstājot nelaipnu auru. Žanam Batistam jādodas uz Bonu, kur šo acu nav. Viņam jāatrod sava nākamā izredzētā, jālaupa tai nepilnīgais izskats un jāiedauza šīs sievietes smadzenes aizmirstībā lai viņa neatcerētos savu riebumu, kad ieraudzīs Žanu Batistu. Pēc tam viņas īpašums pieder viņam. Viņas nogāzes un saldi smaržojošie vīnogu ķekari pieder viņam. Viņas ala ir viņējā, viņš to izlūko, iztausta ceļu gar tumšajām, miklajām sienām, kas, jo ilgāk viņš tausta, kļūst jo lieliskākas. Viņas asinis ir labs, sarkans vīns, lai kuru vīnogu ražu viņš ņemtu. Sarkans, sarkans tas ,šļācas un tek viņam pa rokām, dara viņa matus sarkanus un lipīgus, liek sāpēt zobiem no prieka!

-    Kas tur ir?

Viņš reti kad saņem atbildi.

Divos gados labošanas iestādes darbinieki, kas nozīmēti nāvinieku korpusā, ir noguruši no trakā mutanta Žana Batista Šādona. Viņi ar nepacietību gaida tā galu. Franču vilkacis ar kroplo peni un spalvaino ķermeni ir atbaidošs. Viņa seja ir asimetriska, it kā dzemdē abas puses nebūtu bijušas pareizi savietotas, viena acs zemāk nekā otra, sīkie bērna zobeļi reti un smaili. Vēl nesen viņš ik dienu skuvās. Tagad Žans Batists vairs neskujas. Tās ir viņa tiesības. Beidzamos četrus mēnešus pirms soda izpildes uz nāvi notiesātam cietumniekam nav jāskujas. Viņš var mirt ar gariem matiem un bārdu.

Citiem cietumniekiem sīkas sprogas neklāj ikvienu ķermeņa collu, izņemot gļotādas, plaukstas un pēdu apakšas. Žans Batists nav skuvies divus mēnešus, un viņa lieso, neglīto ķermeni, visu seju un kaklu, pat plaukstu virspuses klāj trīs collas garš apspalvojums. Citi uz nāvi notiesātie joko, ka Žana Batista upuri nomiruši aiz bailēm, iekams viņam radusies iespēja tos nosist un sakošļāt hamburgeri.

-    Hamburgers! Palīdziet viņai!

Dzēlīgās piezīmes tiek izmestas, lai Žans Batists tās dzirdētu, un viņš saņem ari rakstiskas nežēlīgu zīmīšu jeb kā tās dēvē lidmašīnu formā. Tās tiek bāztas pa šķirbu zem durvīm no kameras uz kameru gluži kā pa ķēdi, un viņš vienmēr ir beidzamais saņēmējs. Zīmītes Žans Batists sakošļā mīkstā masā un norij. Daždien to ir veselas desmit. Viņš varot sagaršot katru vārdu, tā mēļo.

-    Slikti, ka nevaram piesprādzēt viņa spalvaino pakaļu pie krēsla un kārtīgi sacept. Viņš nejauši bija dzirdējis personālu izmetam tādus vārdus.

-    Viss cepetis tad smirdētu pēc degošām spalvām.

-    Nav pareizi, ka mums neļauj šos noskūt plikus kā biljarda bumbu, pirms tiek iebakstīta adata.

-    Nav ari pareizi, ka viņus necep. Tagad tas notiek sasodīti viegli. Sīks adatas dūriens, un iestājas melna nakts.

-    Vilkacim mēs kārtīgi atdzesināsim sulu.

13

Žans Batists uz poda saspringst, it kā patlaban dzirdētu šīs izsmējīgās piezīmes, kaut gan aiz durvīm ir klusums.

Sulas atdzesināšana ir piesaistītāju un IV komandas netīrais noslēpums, jo viņi vēlas no katras sodīšanas gūt savu mazumiņu sadistiska prieka. Tas, kurš atbildīgs par nāves zālēm, transportējot no slēgtas saldētavas uz nāves kameru, ievieto tās kastē ar ledu. Žans Batists ir dzirdējis uz nāvi notiesātos apgalvojam, ka zāles tiekot atdzesētas vairāk, nekā nepieciešams, gandrīz līdz sasalšanas punktam. Nāvessoda izpildītāji domā, ka esot tikai taisnīgi, ja notiesātais vēnās jūt aukstu triecienu, kad no adatas tiek ielaists tāds indes daudzums, kas spētu nonāvēt četrus zirgus. Ja, juzdams ledaino, nenovēršamo nāvi, cietumnieks neiesaucas "Ak Dievs!" vai "Jēzus!", vai kaut kā citādi, sodītāju komanda jūtas vīlusies un drusku pat aizkaitināta.

-    Tas pēdējais vecis kā likts dabūja saldējuma galvassāpes, balsis klaigā un plātās aiz dzelzs durvīm, un cietumnieki to atstāsta cits citam.

-    Pārsteidzoši! Vai dzirdēji, kā šis sačervelējies, kad tas draņķis ielaists?

-    Pa radio tak to nestāstīja.

-    Viņš sauca savu mammu.

-    Daudzas maukas, kuras es piebeidzu, sauca mammu. Pēdējā taisni vai vēkšķīja: "Mamm! Mamm! Mamra!" virs, kuru citi cietumnieki dēvē par Kustoni, atkal plātās.

Tam šķiet, ka viņa anekdotes ir smieklīgas.

-    Tu esi nelietis. Neticami, ka gubernators tev atvēlējis vēl vienu mēnesi, nejēga!

Kustonis ir daudzu pa nāvinieku kamerām klīstošu sodīšanas stāstu autors. Viņš ticis transportēts ar furgonu četrdesmit trīs jūdzes uz Hantsvilu, režģu krātiņā blakus nāves kamerai jau iebaudījis savu beidzamo maltīti, kas sastāvējusi no ceptām garnelēm, bifšteka, ceptiem kartupeļiem un pekanriekstu pīrāga, kad gubernators pēkšņi atcēlis sodu uz vēl vienu mēnesi, lai varētu izpildīt DNS testus. Kustonis sasodīti labi zina, ka šie testi ir tukša laika šķiešana, taču tagad, atgriezies Poluņska vienībā, turpina baudīt no savām beidzamajām dienām uz Zemes visu, ko vien var. Viņš nenorimti stāsta par procesu, kas šķietami ir slepens. Viņš pat zina sasējēju un IV komandas vārdus, kā arī ārstu, kas nozīmēts uzsākt procesu un paziņot par Kustoņa nāvi.

-Ja kādreiz izkļūšu no šejienes laukā, tad tikšu galā ar visām maukām un uzņemšu šo skatu video! Kustonis nevar rimties.

-    Kaut es būtu nofilmējis tās, kuras jau piebeidzu! Nolādēts, es atdotu visu par vienu videolenti! Nez kāpēc agrāk par to neiedomājos. Iešķiebtu tiem psihenes un FIB pakaļām skatiņus, par ko nervozēt, ejot mājā pie sieviņām un knēveļiem.

Žans Batists nekad nav filmējis savas slepkavības. Nebija vaļas, turklāt stulbi, ka šī ideja nav iešāvusies prātā. Par to viņš nemitīgi sevi strostē. Cik reti stulbs esot bijis…

Espиce de sale gorille…

Stulbais pērtiķu mutants.

Žans Batists aizspiež ar plaukstām ausis.

Kas tur ir?

Ja vien viņš būtu filmējis savu asiņaino mākslu vai vismaz iemūžinājis fotogrāfijās. Ak, šīs ilgas, šīs ilgas, alkas, kuras nav iespējams remdēt, jo viņš nespēj atkal no jauna izdzīvot sieviešu ekstāzi, viņām stāvot uz nāves sliekšņa. Šī doma groza nepanesamā spiediena atslēgu viņa cirkšņos. Viņš nevar atvieglot savas ciešanas, jo ir dzimis ar aizdedzi, kas nedarbojas, seksuālu virzuli, kas dzirksteļo, bet neaizdedzina. Viņš smagi elpo, sasprindzis uz poda, un no sejas viņam pil sviedri.

14

-    Ko tu tur iekšā dari?

Pie durvīm bungo ierēdnis. Tur, starp lodziņa stieņiem, atkal vīd divas ņirdzīgas, tumšas acis.

-    Atkal ņemas riņķī apkārt ar savu pakaļu. Cilvēk, kādudien tev iznāks ārā zarnas.

Žans Batists dzird soļus uz metāla platformām un citus nāviniekus izkliedzam parastās gaudas un jēlības. Ja neskaita Žanu Batistu, vēl 245 vīrieši gaida savu kārtu, kamēr juristi turpina apelācijas sūdzības un dara, ko jaudā, lai piedabūtu apgabala augstākās tiesas vai Savienoto Valstu Augstāko tiesu atcelt spriedumu vai vismaz pārliecināt tiesnesi lemt viņu labā un atļaut DNS testus vai kādu citu viltību. Žans Batists zina, ko darījis, un atzina vainu, par spīti savam advokātam Roko Kagjano, kas ir ari Šādona ģimenes advokāts.

Roko Kagjano bija izdomājis sparīgu pretdarbību Žana Batista vainas atzīšanas taktikai pirms tiesneša uzstāšanās. Kagjano ievēro instrukcijas, tieši tāpat kā to šķietami dara Žans Batists, tikai Žans Batists ir ļoti labs aktieris. Šādona ģimene domā, ka tās godu apkaunojušajam izdzimtenim vislabāk ir mirt.

"Kāpēc tu gribi sēdēt nāvinieku blokā desmit gadus?" tie diskutēja ar viņu. "Kāpēc gribi, lai tevi atlaiž brīvībā sabiedrībā, kas tevi medīs kā nezvēru?"

Sākumā Žans Batists nespēja pieņemt, ka ģimene varētu gribēt, lai viņš mirst. Tagad viņš ir samierinājies ar to. Kāpēc lai ģimenei rūpētu viņa nāve, ja tai nekad nav rūpējusi viņa dzīve? Viņam nav izvēles. Tas nu ir skaidrs. Ja viņš nebūtu atzinis vainu, tēvs parūpētos, lai Žanu Batistu noslepkavo, kamēr tiek gaidīta lietas izskatīšana tiesā.

Cietums ir tik briesmīga vieta, tēvs paklusām bija stāstījis viņam pa telefonu franciski. Atceries, kas notika ar kanibālu Džefriju Dāmeru? Viņu līdz nāvei sita ar suku, vai varbūt arī tā bija slota?

Žans Batists jutās emocionāli sasists līdz nāvei, visas cerības izgaisa, kad tēvs to bija pateicis. Žans Batists paļāvās uz prātu un pēc aizvešanas uz Hjūstonu pedantiski sāka pētīt savu nepatīkamo stāvokli. Viņš dzīvi atcerējās uzrakstu Laipni gaidīti vienkāršībā, viesnīcu "Holiday Inn" un kafejnīcu "Ala", bet tam nebija jēgas, ja neredzēja apkārtnes golfa laukumus, vienas vienīgas sakaltušas lapas un sausus kokus. Visapkārt kā šķita, bezgalībā stiepās nokarenas tālruņlīnijas, sarainas priedes, pārtikas veikali, autofurgoni, izdedžu bloku mājas bez jumtiem. Viņa autoeskorts nogriezās uz 59. Ziemeļu rajonu, un visi šie federālie un vietējie aģenti izturējās pret Žanu Batistu kā pret Frankenšteinu.

Nevainojami, pat pieklājīgi uzvezdamies, viņš sēdēja balta Ford LTD aizmugures sēdeklī, saslēgts roku dzelžos kā Houdini [2] . Autoeskorts nogriezās uz neapdzīvota, krūmājiem aizauguša ceļa, kas abās pusēs sabiezēja par blīviem mežiem. Kad viņi sasniedza Kriminālās justīcijas Poluņska vienības Teksasas departamentu, pelēkajās debesīs uzspīdēja saule un diena kļuva gaiša. Žans Batists to uztvēra kā zīmi.

Viņš pacietīgi gaida. Viņš iztēlojas meteoru plūsmas un lielus maršējošus bataljonus, jo viņš to vēlas. Cik vienkārši! Cilvēki ir stulbi! Tie izdod tik stulbus likumus! Cietuma amatpersonas var aiznest viņa radio un sodīt viņu, samaļot ēdienu un sacepot to pikās, bet neviens nevar neitralizēt viņa magnētismu un likumīgās tiesības sūtīt un saņemt necenzētu pastu. Ja uz aploksnes vai paciņas atzīmē Juridisks pasts vai Mediju pasts, to nedrīkst atvērt neviens cietuma darbinieks. Žans Batists sūta vēstules Roko Kagjano, kad vien patīk. Šad un tad viņš tādā pašā veidā saņem atbildes. Tā ir lielākā no visām baudām, jo sevišķi, kad nesen bija atrakstījusi Skarpetas kundze tā nespēj viņu aizmirst. Viņa bija tik tuvu ekstāzei, bet pašas muļķības dēļ aplaupīja sevi un izvairījās no Žana Batista labdarības. Viņa pašaizliedzīgais nodoms bija likt tās jaukajam ķermenim palaist brīvē dvēseli. Viņas nāve būtu bijusi perfekta. Beidzot viņa saprot savu šausmīgo kļūdu un meklē aizbildinājumu, lai satiktos.

Es atkal tevi satikšu.

Žanam Batistam ir tik daudz informācijas, ar to varētu sagāzt visu Šādona karteli.

Ja viņa to grib, kāpēc ne? Kad viņa atnāks, viņš atradīs veidu, kā atbrīvot tās dvēseli, aplaimos viņu ar to, ko tā vēlas. Ar ekstāzi. Ekstāzi!

Viņš saplēš tās vēstuli sīkos gabaliņos un apēd katru vārdu, sakošļādams tik pamatīgi, ka savaino smaganas.

Žans Batists pieceļas no poda, nebēdādams nenieka par tā noskalošanu. Viņš velk uz augšu bikses.

Kas tur ir?

Baltajam kreklam priekšā ir V veida izgriezums, bet uz muguras lieliem, melniem burtiem ar trafaretu uzkrāsots DR tas nozīmē "nāvinieku korpuss" [3] . bet ari saīsinājums vārdam "doktors". Vēl viena zīme. Viņš tagad ir viņas, un viņa tam pieder mūžīgi. Viņa cietuma drēbes piemirkst slapjas no sviedriem. Tās dvako. Viņš nepārtraukti svīst un smird kā netīrs dzīvnieks. Smaidīdams viņš domā par cietumnieku, kas sodīts ar nāvi pirms vairākām nedēļām, kādu vecu vīru, vārdā Pits, kurš Atlantā nogalināja policistu. Pits jau gadiem meistarīgi bija slepkavojis prostitūtas, pamezdams savus upurus autostāvvietās vai ceļa vidū. Viņš pārkāpa likumu, sadurdams policistu ar trīspadsmit dūrieniem.

Klīst runas, ka tad, kad ārsts ievadījis liktenīgo kokteili, kas traucas pa Pita IV cauruli kā vilciens pa tuneli, nāve iestājusies precīzi pēc divām minūtēm un piecdesmit sešām sekundēm. Nāvessodu izpildē mainoties trīs mediķi tie atkal ir mediju un to cietumnieku stāsti, kas atgriezušies no Hantsvilas pēc soda atlikšanas. Bērnu ārsts, sirds ķirurgs un sieviete, kura pirms dažiem gadiem Lufkinā iekārtojusi ģimenes praksi. Viņa esot pati aukstasinīgākā. Ienāk ar melnu somu, padara savu darbu un aiziet, vienaldzīga un augstprātīga, un ne ar vienu nerunā.

Žanam Batistam patīk fantazēt par dakteri, kura mazajā, slepenajā istabiņā gaida signālu, lai piebeigtu viņa sasaistīto ķermeni. Viņš nebaidās no ķermeņa nāves, jo prāts ir viņa dvēsele, un to nevar iznīcināt. Viņš ir uzlādēts. Viņš ir plūstošs. Viņš var atdalīt prātu no ķermeņa. Viņš ir Dieva daļa. Žans Batists nopūšas uz savas lāvas, kur apgūlies skatās griestos, bet tas nespēj aizkavēt viņa gaišredzīgos ceļojumus. Lielākoties viņš transportē savu garu atpakaļ uz Parizi un nepamanīts lido, ceļā skaudri izjuzdams skaņas tā kā nekad agrāk. Viņš apciemoja Parīzi tūlīt nākamajā dienā, kad bija uzlijis viegls lietutiņš; uz mitrā bruģa švīkstēja riepas, tālais satiksmes troksnis šķita pārsteidzoši guturāls un atgādināja viņa vēdera rūkšanu. Lietus lāses bija dimanti, izkaisīti uz stāvošu motociklu sēdekļiem. Viņam garām pagāja sieviete, kas nesa lilijas, un viņš lidoja smaržā.

Cik vērīgs viņš kļuvis! Kad vien dvēsele apciemo Parīzi, visskaistāko pilsētu Zemes virsū, viņš atklāj atkal kādu vecu ēku, ietītu zaļā tīklā, un vīri appūš kaļķakmeni, tīrīdami nost gadsimtu sārņus. Bija vajadzīgi gadi, lai atjaunotu Notre Dame krēmkrāsas tekstūru. Pārbaudot darbu, Žans Batists izmēra laiku. Viņš nekad nepaliek Parīzē ilgāk kā dažas dienas un katru nakti dodas uz Gare de Lyon pusi, pēc tam uz Quai de la Rвpйe paskatīties uz Mйdico-Lйgal institūtu, kur izdarītas līķa sekcijas dažām viņa agrāk izredzētajām. Viņš var skatīt šo sieviešu sejas un ķermeņus, viņš atceras to vārdus. Viņš nogaida, līdz aiztrinkšķina beidzamais Bateau-Mouche, kamēr pār kurpēm pārskalojas pēdējā nomoda čala, un tad noģērbjas kails uz Quai de Bourbon akmeņiem.

Visu savu mūžu viņš drošsirdīgi ir stājies pretī Sēnas tumšajai, aukstajai straumei, gribēdams noskalot le Loup-Garou lāstu.

Vilkacis.

Nakts peldes nav izdziedinājušas viņa hipertrihozi ārkārtīgi retu iedzimtu kaiti, kas liek visam ķermenim apaugt ar matiem un turpina šo nežēlību, izpaužoties deformētā sejā, nenormālos zobos un nīkulīgās ģenitālijās. Žans Batists iegremdējas upē. Viņš peld gar Quai d'Orlйans un Quai de Bйthune uz Ile St.-Louis austrumu galu. Tur, Quai d'Anjou, ir septiņpadsmitā gadsimta četrstāvu pilsētas nams ar grebumiem rotātām parādes durvīm un zeltītām notekcaurulēm, hфtel particulier, kur piedauzīgā greznībā dzīvo viņa prominentie vecāki. Kad kroņlukturi mirdz kristālā un sudrabā, vecāki ir iekšā, taču viņi bieži satiekas ar draugiem vai pirms gulētiešanas iedzer pa glāzītei dzīvojamā istabā, un to no ielas nevar redzēt.

Savos bezķermeņa ceļojumos Žans Batists var iekļūt jebkurā hфtel particulier istabā. Viņš pārvietojas pēc savas patikas. Tonakt, kad viņš apmeklēja Ile St.-Louis, viņa korpulentajai mātei zem zoda bija parādījušās vēl vairākas tauku krokas, un acis uztūkušajā sejā izskatījās mazas kā rozīnes. Viņa bija ievīstījusies melnos zīda rītasvārkos un resnajās kājās uzvilkusi pieskaņotas čības. Šķendēdamās vai žadzinādama uz savu vīru, kamēr tas skatās jaunākās ziņas, runā pa telefonu vai šķirsta papīrus, viņa bez apstājas smēķē stipras franču cigaretes.

Tāpat kā Žans Batists spēj dzirdēt bez ausīm, viņa tēvs pēc paša gribas var tapt kurls. Nav brīnums, ka viņš meklē atvieglojumu daudzu skaistu, jaunu sieviešu skavās un paliek precējies ar Šādona kundzi tikai tāpēc, ka tam tā jābūt. Kad Žans Batists bija mazs, viņam teica, ka hipertrihoze esot iedzimta, taču viņš ir pārliecināts, ka to izraisījis mātes alkoholisms. Viņa neierobežoja dzeršanu, kad bija stāvoklī ar Žanu Batistu un viņa dvīņubrāli, kurš sevi sauc par Džeju Tāliju un kuram laimējās izkļūt no mātes vēdera nepilnas trīs minūtes vēlāk. Viņa brālis ir dzimis kā nevainojamas vīrietības paraugs, zelta skulptūra ar daiļu ķermeni un matiem, kas piesaista gaismu. Liekas, viņa seju ir veidojis meistars. Viņš apžilbina ikvienu, ko satiek, un vienīgo apmierinājumu no viņu dzimšanas netaisnības Žans Batists rod apstāklī, ka Džejs Tālijs, kura īstais vārds ir Žans Pols Šādons, neizskatās tāds kā viņš. Šī iemesla dēļ viņš ir sliktāks par Žanu Batistu.

Žana Batista ievērībai nav paslīdējis garām fakts, ka tās dažas minūtes, kas šķir viņa un brāļa piedzimšanu, ir tikpat ilgs sprīdis, kāds droši vien paies, Žanam Batistam mirstot 7. maijā. Dažas minūtes ir tieši tas laiks, cik ilgi nodzīvojušas viņa izredzētās, asinīm nošķiežot sienas kalnos un lejās. Tas ļoti līdzinājās abstraktai gleznai, kuru, reiz ieraugot, viņam ļoti sagribējās nopirkt, taču nebija ne naudas, ne arī vietas, kur gleznu piekārt.

Kas tur ir? viņš kliedz.

15

Čārlzas upe atspulgo jaunos, zaļos pavasara dzinumus gar Bostonas krastmalu, un Bentons Vestlijs vēro jaunekļus, kuri perfektā ritmā cilā airus.

Muskuļi viļņo kā viegla straume, airi ātri grimst, saceldami klusus šļakstus. Viņš varētu skatīties visu pēcpusdienu un neteikt ne vārda. Diena ir lieliska, bez neviena mākonīša, temperatūra septiņdesmit pieci grādi*, Bentons ir cieši sabiedrojies ar nošķirtību un klusumu un tik ārkārtīgi alkst pēc tiem, ka sarunas viņu gurdina, tās apgrūtina garas pauzes, kas dažus cilvēkus biedē, citus ērcina. Viņam reti kad ir sakāms kas vairāk nekā bezpajumtniekiem, kuri guļ skrandu kaudzēs zem Artura Fīdlera kājnieku tiltiņa. Viņš pat ir pamanījies aizvainot skaļo, sabiedrisko Maksu, kurš strādā Esplanādes kafejnīcā, kur Bentons šad un tad pērk augļu limonādi un Cracker Jacks saldumus vai sāļus cepumus. Pirmā piezīme, ko Bentons izteica Maksam, tika saprasta aplam.

Sīknauda. Tas bija viss, ko Bentons nomurmināja, pakratot galvu.

Makss, kurš ir vācietis, bieži pārprot angļu valodu un viegli apvainojas, mīklaino piezīmi interpretēja tā, ka šis nekauņa treniņtērpā un tumšajās saulesbrillēs uzskata visus ārzemniekus par zemiskiem blēžiem un tagad pieprasa izdot naudu no piecu dolāru banknotes, ko Makss jau ielicis kasē. Citiem vārdiem centīgais Makss ir zaglis!

Patiesībā Bentons bija domājis to, ko Cracker Jacks Esplanādes kafejnīcā pārdod maisiņos, nevis kārbās, un tie maksā dolāru, nevis divdesmit piecus centus. Maisiņos ieliktās pārsteiguma rotaļlietas ir spēles, kas uzdrukātas uz salocīta, balta papīra, velnišķi lētas un domātas vientiešiem. Sen pagājušas Bentona bērnu dienas, kad viņa lipigie pirksti rakņājās ar cukuru glazētos popkornos un zemesriekstos, meklējot tādus dārgumus kā plastmasas svilpīte vai BB spēles, vai, vislabāk, burvju gredzens, ko mazais Bentoniņš nēsāja uz rādītājpirksta, izlikdamies, ka tas viņam dod spēju zināt, ko ļaudis domā, ko grasās darīt un kuru monstru viņš pieveiks savā nākamajā slepenajā misijā.

Paradokss bija tāds, ka arī pieaudzis viņš nēsāja īpašu gredzenu šoreiz no zelta un ar iegravētu FIB emblēmu un kļuva par čempionu tādu ļaužu domu, motivāciju un darbību atšifrēšanā, kurus sabiedrībā dēvē par monstriem. Bentons ir dzimis ar īpašām spējām likt lietā savu intuīciju un intelektu, lai ielauztos vislielāko ļaundaru neiroloģiskajos un morālajos bezdibeņos. Viņa medījums bija grūti notverami kriminālnoziedznieki, kuru vardarbīgie seksuālie akti bija tik šaušalīgi, ka iedzina panikā Savienoto Valstu policiju un ārzemēs izveidojās rinda, lai viņš izskatītu lietas FIB akadēmijas Profilējošajā vienībā Kvontiko, Virdžīnijā. Bentons Vestlijs bija leģendārās vienības šefs, kurš valkāja konservatīvus uzvalkus un lielu zelta gredzenu.

Valdīja uzskats, ka viņš spējot no pārskatiem un murgainām fotogrāfijām iegūt kādu pavedienu, ko izmeklētāji palaiduši garām, it kā sesiju laikā varētu izrakt kādu maģisku trofeju tajā drēgnajā telpā bez logiem, kur bija saklausāmas tikai drūmas balsis, papīru slīdēšana pār apspriežu telpas galdu un tālīnu, klusinātu šāvienu skaņas, kas nāca no iekštelpu poligona. Bentona pasaule lielāko viņa karjeras laiku bija Džona Edgara Hūvera agrākā bumbu patvertne, smacīgs pazemes bunkurs, kur dažreiz tecēja akadēmijas augstāko stāvu tualešu caurules; smirdošais šķidrums tad pilēja uz izdilušā paklāja vai tievās strūkliņās ložņāja pa izdedžu bloku sienām.

Bentonam ir piecdesmit, un viņš ir nācis pie rūgta slēdziena, ka psiholoģiskā profilēšana nav ne vismazākā mērā psiholoģiska, tā nav nekas vairāk kā veidlapas un uz desmit gadu veciem datiem balstīti pieņēmumi. Profilēšana ir propaganda un mārketings. Tā ir skaļa reklāma. Tā ir tikai vēl viena tirdzniecības vieta, kas palīdz ieraust federālos dolārus, FIB aizkulišu aģitatoriem pielavoties Kapitolija kalnam. Jau pats vārds profilēšana liek griezt zobus, un Vestlijs nevar ciest, ka darbs, ko viņš dara, tiek pārprasts, sagrozīts un ir kļuvis par banālu Holivudas jājamzirdziņu, aizgūtu no novazātas un kļūdainas uzvedības zinātnes, anekdotēm un deduktīviem pieņēmumiem. Modernā profilēšana nav induktīva. Tā ir tikpat neīsta un maldinoša kā fizionomika un antropometrija jeb bīstamie un smieklīgie pagājušo gadsimtu ticējumi, ka slepkavas izskatās pēc alu cilvēkiem un tos var viennozīmīgi identificēt pēc galvas perimetra vai roku garuma. Profilēšana ir muļķu zelts, un Bentonam vainas pierādīšana ar tās palīdzību ir tas pats, kas priesterim neticība Dievam.

Vienalga, ko kāds teiktu, vienalga, uz ko uzvedina statistika un epidemioloģiskie pētījumi un ko dogmatiski spriedelē intelektuālie guru, vienīgā palikusī konstante ir pārmaiņa. Mūsdienās cilvēciskas būtnes vairāk slepkavo, izvaro, nodarbojas ar pedofiliju, cilvēku laupīšanām, noziegumiem aiz naida, terora aktiem un gluži vienkārši ir nekrietni, negodīgi pašlabuma meklētāji, kuri grēko pret jebkurām dzīves formām, ko brīvā pasaule jebkad pazinusi. Bentons ir šīs domas apsēsts. Domāšanai viņam laika pārpārēm. Maksam šķiet, ka Bentons (kura vārdu viņš nezina) ir ekscentrisks, intelektuāls snobs, varbūt kāds profesors Hārvardā vai Masačūsetsas Tehnoloģijas institūtā, turklāt bez humora izjūtas. Makss neuztver reti sastopamo stingrā prāta ironiju, ar ko Bentons bija pazīstams (kad bija vēl pazīstams), un tā īsti to neuztver vairs neviens.

Makss ar viņu vairs nepārmij ne vārda, vienkārši paņem naudu un uzsvērti inscenē Bentonam izdodamās naudas pārskaitīšanu, pirms pastumj to kopā ar siera picas šķēli un zelteri vai Cracker Jacks un "ScheiЯe Arsch".

Taču viņš runā par Bentonu, kad vien rodas izdevība.

-    Viņdien šis nopirka sālsstandziņas, Makss stāstīja preču piegādātājam Nesmē Ķētam, kura mistiskais vārds ir ikdienišķa notikuma iznākums: kad viņa māte ratiņos vesta uz dzemdību zāli, tā ieraudzījusi uzrakstu "Nesmēķēt", sadalītu divās daļās: "Nesmē ķēt".

-    Viņš ēda tās sālsstandziņas tur, Makss baksta ar cigareti uz vecu ozolu lapotnes pusi, un kā zombijs blenza augšā uz to pūķi, viņš atkal baksta ar cigareti, rādīdams augstu ozola zaros kankarainu, sarkanu pūķi, it kā tā būtu kāda zinātniska parādība vai Dieva simbols. Varbūt NLO!

Nesmē Ķēts, kurš patlaban Esplanādes kafejnīcas kioska krāva Fidži pildīta ūdens kastes, pārtrauca darbu un, ar plaukstu piesedzis acis no saules, skatījās saplosītā pūķa virzienā, tur, kur rādīja Maksa cigarete.

Atceros, kā tas mani kaitināja, kad biju vēl bērns, Nesmē Ķēts atsaucās. Tu dabū gluži jaunu pūķi, bet jau pēc piecām minūtēm tas karājas elektrības vados vai kādā draņķa kokā. Tāda ir dzīve. Vienu minūti viss ir labi, bet jau nākamajā uzpūš vējš un visu izputina.

Bentons redz pagātnes tumšās raizes un ēnas, vienalga, kur viņš atrastos un ko darītu. Viņš dzīvo tērauda izolācijas kastē, kas nomāc un sagrauj tik dziļi, ka ir momenti, stundas, dienas un nedēļas, kad viņš ne par ko neinteresējas, zaudē apetīti un ļoti daudz guļ. Viņš grib sauli un bīstas ziemas. Viņš ir pateicīgs par agro pēcpusdienu tā ir tik spodra, ka nav iespējams skatīties pāri Čārlzas upei vai augšup koši zilajās debesīs, neaptumšojot acis, kā viņš parasti dara, ar saulesbrillēm. Bentons novērš skatu no jaunajiem atlētiem uz upes, sarūgtināts, ka nodzīvots pusgadsimts un viņš vairs nav drosmes un kareivīguma, bet gan nebūtības, bezspēcības un neatsaucama zaudējuma pārņemts.

Es esmu miris, viņš skūdamies sev saka ik rītu. Nav svarīgi kā, bet miris.

Mans vārds ir Toms. Toms Hevilends. Toms Spēks Hevilends, dzimis Griničā, Konektikutā 1955. gada 20. februārī, abi vecāki no Salemas, Masačūsetsas. Pensionēts psihologs, paguris uzklausīt cilvēku problēmas, sociālās apdrošināšanas numurs xxx, neprecējies, HIV pozitīvs, patīk pavērot krāšņus puišus, kas vingrošanas zālē pēta sevi spogulī, bet es tiem nesekoju, neuzsāku sarunas, neslaistos geju bāros vai randiņos. Nekad, nekad, nekad.

Tie visi ir meli.

Bentons Vestlijs dzīvojis ar meliem un trimdā sešus gadus.

Viņš pieiet pie piknika galda un apsēžas uz tā, noliek rokas uz ceļgaliem un cieši sakļauj slaidos pirkstus. Viņa sirds no saviļņojuma un bailēm sāk strauji joņot. Desmitiem labi domātu taisnīgas izsekošanas gadu ir atalgoti ar izraidīšanu trimdā, ar uzspiestu neesamību viņam pašam un visiem, kurus viņš jebkad pazinis. Ir dienas, kad Bentons knapi atceras, kas bijis, jo lielāko laika daļu pavada, dzīvodams domās, novērsdams domas, un jūtas pat apmierināts ar filozofisku un apgarotu grāmatu lasīšanu, ar vēsturi un dzeju, ar baložu ēdināšanu Publiskajā dārzā pie varžu dīķa vai jebkurā vietā, kur var iejukt starp vietējiem ļaudīm un tūristiem.

Viņam vairs nav uzvalka. Biezos, sudrabotos matus viņš noskuj līdz ādai un valkā kārtīgi apgrieztas ūsas un bārdu, taču augums un iznesība atspēko centienus izskatīties neakurātam un vecākam par saviem gadiem. Viņa seja ir iedegusi, bet gluda, stāja militāri taisna. Viņš ir mundrs un muskuļots, un ķermenim ir tik maz tauku, ka vēnas miesā stiepjas kā šmaugas koka saknes, kas sakņojas augsnē. Bostonā ir daudz veselības klubu un vietu, kur rikšot un skriet sprintus, un viņš nelokāmi rūpējas par savu fizisko sagatavotību, tāpēc braši turas uz pekām. Fiziskās sāpes atgādina, ka viņš ir dzīvs. Viņš neļauj sev izstrādāt shēmu, kur un kad skriet, domāt, iepirkties vai ēst restorānos.

Ar aso perifērisko redzi uztvēris savā virzienā slājam Pīta Marino smagnējo augumu, Bentons pagriežas pa labi. Viņam aizraujas elpa. Viņu pārņēmis satraukums un prieks, taču viņš nemāj un nesmaida. Ar seno draugu un agrāko kolēģi viņš nav ticies, kopš ir šķietami miris un pazudis tā sauktajā pirmā līmeņa liecinieku aizsardzības programmā, kas izveidota vienīgi viņam un ko kopīgi kontrolē Londonas metropoles policija, Vašingtona un Interpols.

Marino iekārtojas viņam blakus uz piknika galda, iepriekš pārbaudījis, vai tur nav putnu mēslu, tad izvelk no paciņas Lucky Strike bez filtra un pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem aizdedzina ar šķiltavām, kurās palicis maz degvielas. Bentons ievēro, ka Marino dreb rokas. Abi vīri sēž sakumpuši un skatās uz jahtu, kas slīd prom no laivu mājas.

-    Vai kādreiz aizej paklausīties kādu grupu? Marino jautā, emociju pārņemts; tās viņš apspiež kaklā, palaikam klepodams un skaļi pakšķinādams smēķi.

-    Ceturtajā jūlijā dzirdēju Boston Pops, Bentons klusi saka. No turienes, kur mitinos, vajadzēja klausīties gribi negribi. Kā tev klājas?

-    Bet pats tu negāji turp. Marino cenšas runāt brīvi, kā senās dienās, cik nu spēj. Jā, varu saprast. Es arī droši vien neietu visi tie idiotu bari, turklāt neciešu drūzmas. Gluži tāpat ir tirdzniecības centros. Tas jau aizgājis tik tālu, ka es vairs nevaru ciest veikalus. Viņš izpūš kuplu dūmu mākoni, cigarete bez filtra nodreb resnajos pirkstos. Vismaz tu neesi tālu prom un vari paklausīties mūziku, veco zēn. Varētu būt ļaunāk. Tā es vienmēr saku varētu būt ļaunāk.

Bentona kalsnā, skaistā seja nepauž mainīgo domu mistrojumu un slēptās sajūtas. Viņa rokas neatklāj neko. Viņš kontrolē savus nervus un sejas izteiksmi. Nevienam viņš nav vecais zēns, nekad ari nav bijis, un sirdī sakāpj skaudrs rūgtums un dusmas. Marino sauc viņu par veco zēnu, jo nezina, kā citādi dēvēt.

-    Laikam būs jālūdz, lai tu mani nesauc par veco zēnu, Bentons laipnā balsī piebilst.

-    Protams. Kas tur pavisam, Marino aizvainots parausta plecus.

Būdams dižs, sīks policists, viņš ir pārmēru jūtīgs un uztver pasauli

personiski. Viņa spēja godīgu piezīmi traktēt kā apvainojumu nogurdina tos, kuri viņu pazīst, un biedē tos, kuri nepazīst. Marino ir ellišķīgs raksturs, un, ja viņu nokaitina pa krietnam, dusmas nepazīst robežu. Vienīgais iemesls, kāpēc viņš vēl nav nogalināts kāda dusmu izvirduma laikā, ir viņa fiziskais spēks un izdzīvošanas spējas, sajauktas ar pamatīgu pieredzes un veiksmes devu. Kaut ari tā, veiksme nesmaida vienmēr. Kad Bentons visos sīkumos nopēta Marino ārieni, atgriežas pazīstamās pagātnes raizes. Kādudien viņu var ķert lode vai sitiens.

-    Nekādi nevaru tevi nosaukt par Tomu, Marino dod pretsitienu. Tas nepiestāv tavai sejai.

-    Esi mans viesis. Esmu ar to apradis.

Smēķējot kustas Marino žokļu muskuļi.

-    Vai esi bijis kaut drusku piesardzīgs kopš mūsu beidzamās tikšanās? Bentons skatās lejup uz savām rokām, kas noslīgušas starp ceļgaliem. Pirksti lēni rotaļājas ar skaidu, ko viņš paņēmis no piknika galda. Atbilde laikam ir acīmredzama, viņš piebilst ar vieglu smaidu.

Sviedri tek pa Marino galvu ar retoties sākušiem matiem. Viņš maina pozu, sajuzdams 40. kalibra Glock pistoli, kas piesprādzēta zem milzīgās kreisās rokas, un vēlēšanos noraut savu ķegļu spēlētāja vējjaku. Tajā viņš nosvīdis slapjš, sirds smagi sitas, tumšzilais neilons absorbē saules gaismu kā sūklis. Viņš izpūš dūmu mākoni, cerēdams, ka tas nelidos uz Bentona pusi. Tas tomēr lido. Tieši sejā.

-    Paldies.

-    Nekas. Es nevaru tevi saukt par Tomu.

Marino velta jūsmīgu skatienu jaunai sievietei, kas, krūtīm šūpojoties, tipina garām sintētikas šortos un sportiskā krūšturī. Viņš nevar pierast, ka sievietes skraida apkārt krūšturos, un neraksturīgi detektīvu veterānam, kas izmeklē slepkavības un ir redzējis simtiem kailu maigā dzimuma būtņu (lielāko daļu notikuma vietā vai uz autopsijas galda) viņš ir pārsteidzoši bijīgs, ieraugot sabiedriskā vietā tik skopi tērptu sievieti, ka var skaidri apjaust, kā viņa izskatās kaila, un noteikt pat krūtsgalu lielumu. »

-   Ja šitā skraidītu apkārt mana meita, es viņu nosistu, viņš murmina, skatīdamies uz ņipro sēžamvietu, kas pamazām attālinās.

-    Pasaule ir pateicīga, ka tev meitas nav, Pīt, Bentons piebilst.

-    Nē, sasodīts. It īpaši, ja viņa būtu mantojusi manu izskatu. Kazi, kļūtu vēl par lesbieti vai profesionālu cīkstoni.

-    To nu nezinu. Ir dzirdēts, ka tu esot bijis gluži izskatīgs.

Bentons ir redzējis Marino fotogrāfijas, kur senās dienās, savas karjeras sākuma posmā, viņš ir uniformēts Ņujorkas policijas pārvaldes policists. Platiem pleciem un glīts, īsts mačo, pirms lāva sev doties uz elli, nepiekāpīgi sevi mocīdams, itin kā ienīstu paša miesu, itin kā gribētu to izdeldēt un dabūt nost no ceļa.

Bentons pieceļas no piknika galda. Viņi sāk iet uz kājnieku tiltiņa pusi.

-    Ak vai, Marino nerātni pasmaida. Aizmirsu, ka esi gejs. Laikam man vajadzēja būt delikātākam, runājot par homoseksuālistiem un lesbietēm cīkstonēm, ko? Bet, ja tu mēģināsi saņemt manu roku, es tev noraušu galvu.

Marino aizvien ir bijis homofobs, taču nekad nav juties tik neērti un apjucis kā šajā dzīves posmā. Viņa pārliecība, ka geji ir izvirtuļi un ka lesbietes var izārstēt sekss ar vīriešiem, no skaidras kā gaiss ir izvērtusies par melnu kā tinte. Viņš nevar redzēt ne iekšā, ne ārpus tam, ko domā par cilvēkiem, kas jūt miesaskāri pret savu dzimumu, un viņa ciniskajām, neglītajām piezīmēm ir tik pliekana skaņa kā zvanam, kas izliets no svina. Viņam vēl daudz kas nav skaidrs. Šķiet, daudz kas nav neapstrīdami patiess. Kad viņš bija patiesi fanātisks, tas netraucēja. Sākumā viņš dzīvoja pēc sava Marino evaņģēlija. Beidzamajos gados kļuvis agnostiķis, kompass bez magnētiskā ziemeļpola. Viņa uzskati svārstās.

-    Un kāda ir sajūta, kad ļaudis domā, ka tu esi… pats saproti, Marino jautā. Ceru, ka neviens nav mēģinājis tevi iekaustīt vai ko tādu.

-    Man vienalga, ko par mani domā, Bentons čukstus saka, apzinādamies, ka pa kājnieku tiltiņu iet garām cilvēki, ka zem viņiem pa Storrova ceļu traucas mašīnas un jebkurš simt pēdu rādiusā var viņus novērot un noklausīties. Kad tu beidzamo reizi biji makšķerēt?

16

Soļojot pa bruģētu celiņu, ko ieskauj divās rindās stādītu japāņu ķiršu, kļavu un sudrabegļu ēna, Marino sapīkst.

Būdams visnelāgākajā noskaņojumā parasti vēlu vakarā un vienatnē iemetot pa aliņam vai burbona malkam, viņš jūtas aizvainots uz Bentonu Vestliju, gandrīz nicina kolēģi par to, cik ļoti viņš sabojājis dzīvi ikvienam, kuram kaut ko nozīmē. Ja Bentons patiešām būtu miris, kļutu vieglāk. Marino sev iestāsta, ka nu jau viņš būtu ticis tam pāri. Bet kā lai atžirgst pēc nebijuša zaudējuma un dzīvo ar tā noslēpumiem?

Tāpēc, kad Marino ir viens, iedzēris un nokaitinājis pats sevi līdz baltkvēlei, viņš skaļi lamā Bentonu un, dzerdams alu bundžu pēc bundžas, mētā tās pa savu mazo, nekārtīgo istabiņu.

-    Parau, ko tu esi nodarījis viņai! viņš sunī istabas sienas. Parau, ko esi nodarījis, draņķa kuces dēls!

Kā parādība starp Marino un Bentonu uzplaiksni doktore Keja Skarpeta. Viņa ir viena no žilbinošākajām un ievērojamākajām sievietēm, kādu Marino jelkad saticis, taču Bentona spīdzināšana un slepkavība viņu ir saplosījusi. Lai ietu kurp iedama, viņa atduras pret Bentona līķi, un visu laiku, kopš pašas pirmās dienas, Marino ir zinājis, ka Bentona šaušalīgā slepkavība ir falsificēta līdz pat autopsijai, laboratorijas ziņojumiem, miršanas apliecībai un pelniem, ko Skarpeta bija izkaisījusi vējā Hiltonhedas salā, jūras kūrortā, ko viņa un Bentons mīlēja.

Pelni un kaulu gabaliņi bija sakasīti krematorijas krāsns dibenā Filadelfijā. Mirstīgās atliekas. Dievs vien zina, kam tās piederēja. Marino tās pasniedza Skarpetai mazā, lētā urnā, kas viņam bija iedota Filadelfijas Medicīnas ekspertīzes birojā, un viņš nevarēja izdomāt neko citu sakāmu, kā vien: "Man žēl, Dok. Man tiešām žēl, Dok." Stāvēdams mitrās smiltis un svīzdams uzvalkā ar kaklasaiti, viņš skatījās, kā viņa kaisa šos pelnus vējā no helikoptera, ko pilotēja Lūsija. Griežoties lidaparāta propelleram, Skarpetas mīļotā iedomātās mirstīgās atliekas tika aizmestas orkāna putās sakultajā ūdenī tikpat neaizsniedzamā attālumā kā viņas sāpes. Marino skatījās uz Lūsijas nopietno seju, kas lūkojās viņam pretī caur organisko stiklu, kamēr viņa pati precīzi izpildīja, ko tante bija lūgusi. Patiesību visu laiku zināja arī Lūsija.

Marino un Lūsijai Skarpeta uzticas vairāk nekā jebkuram citam savā mūžā. Palīdzējuši izplānot Bentona inscenēto slepkavību un pazušanu, tagad viņi ik dienu cīnās ar šo patiesību kā ar smadzeņu infekciju, kā ar slimību, līdz Bentons kļuvis neievērojams cilvēks, vārdā Toms.

-    Liekas, tu nemakšķerē, Bentons turpina tajā pašā vieglajā tonī.

-    Nekožas. Bet Marino dusmas ir uzkodušās. Viņa niknums atņirdz ilkņus.

-    Skaidrs. Nevienas zivtiņas. Un ķegļi? Cik atceros, tu biji otrais savā līgā. "Belzeņi". Laikam tāds bija tavas komandas nosaukums.

-   Jā, pagājušajā gadsimtā. Tagad neuzturos Virdžīnijā. Ja nu vienīgi mani atvelk atpakaļ Ričmondā uz tiesu. Es vairs neesmu viņu policijas departamentā. Pamazām iejūtos Floridā, uz dienvidiem no Lauerdāles, policijas departamentā.

-Ja esi Floridā, Bentons uzsver, tad, dodoties uz Ričmondu, ir jāsaka uz priekšu, uz Ričmondu, nevis atpakaļ uz Ričmondu. Tev vienmēr bijusi pārsteidzoša virziena izjūta, Pīt.

Marino ir pieķerts melos, viņš zina to. Vienmēr domā par aizbraukšanu no Ričmondas. Kaunās, ka nevar sadūšoties. Tas arī viss, ko Marino zina, kaut gan viņu nekas vairs nesaista pie šīs pilsētas, kur turpina plosīties vecās cīņas.

-    Neesmu te ieradies tevi apgrūtināt ar gariem stāstiem, Marino saka.

Bentona tumšās brilles paveras uz viņa pusi, taču abi turpina laisko soli.

-   Jā, var redzēt, ka manis tev pietrūcis, Bentons atbild, un viņa balsī jaušams ledus.

-    Tas ir sasodīti netaisni, Marino šņāc, un rokas gar sāniem sažņaudzas dūrēs. Es to nevaru vairs izturēt, veco zēn. Lūsija arī to vairs nevar izturēt, veco zēn. Kaut tu spētu kļūt par draņķa mušu uz sienas un paskatīties, ko esi nodarījis viņai. Doktorei Skarpetai. Bet varbūt arī viņu tu vairs neatceries.

-    Vai esi atbraucis šurp izgāzt uz mani dusmas?

-    Vienkārši iedomājos, kamēr esmu šeit un izpelnījies tavu uzmanību, aizrādīt, ka nesaprotu, kādā ziņā nāve var būt sliktāka par to dzīvi, kādu tu dzīvo.

-    Esi nu rāms, Bentons mierīgi saka, nezaudējot paškontroli cietu kā krams. Parunāsim iekšā.

17

Savām pašreizējām īpašajām vajadzībām piemērotu dzīvesvietu Bentonam Vestlijam ir izdevies atrast Bāku kalna apkaimē, kur rindojas lepnas vecu ķieģeļu mājas un graciozi koki.

Viņa daudzdzīvokļu nams ir neglīta smilškrāsas blokmāja ar plastmasas krēsliem uz balkoniem un sarūsējušu kaltas dzelzs sētu, kas aptver aizaugušu un nomācoši tumšu pagalmu durvju priekšā. Viņi ar Marino kāpj pa nespodri apgaismotām kāpnēm, kas smird pēc urīna un cigarešu dūmiem.

Draņķība! Marino cīnās pēc elpas. Nevarēji atrast kādu midzeni ar liftu? Es nemaz tā nedomāju, kā pateicu. Par to miršanu. Neviens negrib, lai tu mirsti.

Piektajā kāpņu laukumiņā Bentons atslēdz saskrambātas, pelēkas metāla durvis uz 56. dzīvokli.

-    Lielākoties visi jau domā, ka esmu miris.

-    Sasodits. Neko nevaru pateikt pareizi. Marino slauka no sejas sviedrus.

-    Man ir Dos Equis alus un laimi. Bentona balss, šķiet, atdarina iestrēgušu slēdzeni. Un, protams, svaiga sula.

-    Budvveiser alus nav?

-    Lūdzu, jūties kā mājās!

-    Tev taču ir Budweiser, ko? Marino balsi skan sarūgtinājums. Bentons par viņu neko neatceras.

-    Tā kā zināju par tavu ierašanos, man, protams, ir Budvveiser, Bentons atsaucas no virtuves. Viss ledusskapis ar to pilns.

Marino skatās apkārt, līdz izšķiras apsēsties uz kušetes, tā apvilkta ar audumu ziedu rakstā un neizskatās sevišķi jauka. Dzīvoklis ir mēbelēts, un nākot un ejot tajā nespodru kārtu pametušas daudzas novazātas un nolaidīgas dzīves. Bentons droši vien nav dzīvojis pieklājīgā dzīvoklī, kopš viņš "miris" un pārtapis Tomā, un Marino dažkārt brīnās, kā šis pedantiskais, izsmalcinātais cilvēks to spēj izturēt. Bentons ir cēlies no bagātas Jaunanglijas ģimenes, viņam nekad nav trūcis naudas, kaut gan nekāds naudas daudzums nebūtu pietiekami liela maksa, lai atbrīvotu no profesijas briesmām. Sastapt Bentonu dzīvoklī, kādus parasti viesībām noīrē koledžas studenti vai cilvēki no zemākās vidusšķiras, redzēt viņu ar skūtu galvu, bārdu un ūsām, maisveida džinsos un sporta kreklā un zināt, ka viņam nav pat mašīnas, tas, tas pēc Marino domām, nav iedomājams.

-    Tu vismaz esi labā formā, Marino žāvādamies piebilst.

-    Vismaz. Tātad tas ir labākais, ko tu vari par mani teikt. Bentons ienirst vecajā, baltajā ledusskapī un parādās ar divām alus pudelēm.

Aukstais stikls noklinkst, pudelēm sasitoties kopā, kamēr ar otru roku viņš atver atvilktni un rakņādamies meklē "baznīcas atslēgu" tā Marino dēvē jebko, ar ko atkorķēt alus pudeli.

-    Vai iebildīsi, ja smēķēšu? Marino vaicā.

-    Jā. Bentons atver un aizver skapīša durvis.

-    Labi, tad man sāksies lēkme un es' norišu mēli.

-    Es neteicu, ka tu nedrīksti smēķēt, Bentons šķērso vāji apgaismoto, nekopto dzīvojamo istabu un sniedz Marino Budvveiser. Es teicu, ka iebildīšu.

Viņš sniedz ūdens glāzi, kas noderēs pelnutraukam.

-Jā, var jau būt, ka tu esi formā, nesmēķē un tā joprojām, ieņēmis malku alus un apmierināti nopūties, Marino atgriežas pie vecā temata, bet dzīve tev draņķīga.

Bentons apsēžas iepretim Marino. Starp viņiem atrodas sašvikāts kafijas galdiņš ar ugunsizturīgas plastmasas virsmu, uz kura kārtīgi sarindoti jaunākie žurnāli un televizora tālvadības pults.

-    Šaubos, vai esi mērojis šo gaisa gabalu, lai pastāstītu, cik man draņķīga dzīve, viņš atbild. Ja nu tomēr, tad, pie joda, labāk nebūtu nācis. Tu esi pārkāpis programmu, nostādījis mani riskantā stāvokli…

-    Un sevi ari, Marino atcērt.

-    Grasījos to piebilst, Bentona balss iekarst, acis iekvēlojas. Mēs abi sasodīti labi zinām, ka eksistēt kā Tomam nav manā gaumē. Ja tas būtu saistīts tikai ar mani, es atļautu viņiem vienu kārtīgu šāvienu.

Marino sāk knibināt savas alus pudeles etiķeti. Vilkacis piekritis izpļāpāt noslēpumu par savu ģimeni, dižajiem Šādoniem.

Bentons lasa avīzes vairākas reizes dienā, rakņājas internetā, sūta jautājumus meklētājprogrammām, lai atklātu savas bijušās dzīves fragmentus. Viņš zina visu par Žanu Batistu, Šādona dižā mesjē Šādona, kura tuvs draugs Parīzē ir noblesse, pasaulē lielākā un bīstamākā noziedznieku karteļa vadonis, kroplo dēlu, slepkavnieku. Par savu ģimeni un tiem, kuri izpilda tās briesmīgos uzdevumus, Žans Batists zina pietiekami daudz, lai visi, kas to pelnījuši, tiktu aiz restēm vai uz nāvinieku kameras nārām.

Līdz šim Žans Batists vilcis laiku Teksasas visdrošākajā cietumā, nevienam neteikdams ne vārda. Bentons toreiz bija uzņēmis sakarus ar Šādona ģimeni un tās milzu tīklu, un tagad tūkstošiem jūdžu attālumā mesjē Šādons malko savus smalkos vīnus, ne mirkli nešaubīdamies, ka Bentons par to samaksājis augstāko cenu. Briesmīgāko cenu. Mesjē Šādons bija uzvests uz maldīgām pēdām, bet dažā ziņā ari ne. Bentons mira neistā nāvē, glābdams pats sevi un citus no reālas nāves. Bet cena, ko nākas maksāt, ir Prometeja cena. Tikpat labi viņš varētu būt pieķēdēts klintīm. Brūces nevar sadzīt, jo ik dienu tiek uzplēstas no jauna.

-    Vilkacis, tā Marino parasti dēvē Žanu Batistu, piesola uzrādīt ikvienu sākot no sava tētiņa līdz pat galvenajiem izpildītājiem, bet… tikai ar dažiem nosacījumiem. Marino saminstinās. Viņš neielaidīsies ar mums, Benton. Tie ir viņa noteikumi.

-    Tu to droši zini? Bentons izdveš.

-    Jā. Droši.

-    Kā viņš to paziņoja? Bentonam iejūtoties savā stihijā, tā skatiens kļūst pazīstami spraigs.

-    Vēstulēs.

-    Vai ir zināms, kam vēl viņš rakstījis, izņemot tevi?

-    Dokai. Šī vēstule tika atsūtīta man. Neesmu viņai to atdevis, nebija jēgas.

-    Kam vēl?

-    Lūsijai.

-    Vai ari viņas vēstule sūtīta tev?

-    Nē. Tieši uz viņas biroju. Man nav ne jausmas, kā viņš dabūjis adresi vai uzzinājis nosaukumu "Pēdējais iecirknis", ja Lūsija nav to reģistrējusi sarakstā. Visi domā, ka viņas firmu sauc "Informācijas meklēšanas risinājumi".

-    Kā viņš nācis uz domām, ka tādi ļaudis kā Lūsija un tu savu nodarbi mēdz ietvert vārdos "Pēdējais iecirknis"? Ja es paurķētos internetā, vai atrastu kādas ziņas par "Pēdējo iecirkni"?

-    Nē, vismaz par to, kuru patlaban pieminējām, tu nesameklētu neko.

-    Vai es atrastu "Informācijas meklēšanas risinājumus"?

-    Noteikti.

-    Vai viņas biroja tālruņa numurs ir reģistrēts? Bentons vaicā.

-    "Informācijas meklēšanas risinājumu" tālrunis ir.

-    Tad varbūt viņš zina ari viņas firmas reģistrēto nosaukumu. Piezvanījis direktora asistentei un noskaidrojis adresi. Patiesībā mūsdienās internetā var atrast gandrīz visu un par nepilniem piecdesmit zaļajiem pat nopirkt sarakstā neesošos un mobilo tālruņu numurus.

-    Šaubos gan, ka Vilkacim viņa nāvinieku kamerā ir dators, Marino aizkaitināti bilst.

-    Roko Kagjano varēja viņu nodrošināt ar visādu veidu informāciju, Bentons atgādina. Viņam bija vajadzīgs Lūsijas numurs, jo viņš gribēja viņu nozvērināt. Tad, zināms, Žans Batists to palūdza.

-    Izklausās, ka tu seko jaunākajām ziņām, Marino mēģina novirzīt sarunu no temata par Roko Kagjano.

-    Vai tu lasīji vēstuli, kuru rakstījis Lūsijai?

-Viņa man tikai stāstīja par to. Negribējusi sūtīt pa faksu vai e-pastu. Marino ir norūpējies. Lūsija nebija viņam rādījusi šo vēstuli.

-    Varbūt ir vēl kādas vēstules, kādam citam?

Marino parausta plecus un iemalko alu. Nezinu. Acīmredzot tev nav rakstīts. Tas domāts kā joks.

Bentons nesmaida.

-    Tu taču esi miris, vai ne? Marino iedomājas, ka Bentons nav sapratis joku. Cietumā, redzi, ir tāda kārtība ja cietumnieks apzīmē savas izejošās vēstules ar noraui junu,»,

ierēdņi nedrīkst tās atvērt. Tāpēc, ja Vilkacim ir kādi čomi juristu vai mediju aprindās, šī informācija paliek konfidenciāla.

Viņš atsāk knibināt alus pudeles etiķeti un runā tālāk, it kā Bentons neko nezinātu par iekšējo kārtību labošanas iestādēs, kur savas karjeras laikā ir intervējis simtiem vardarbīgu kriminālnoziedznieku.

-    Aplūkot iespējams vienīgi viņa ciemos nācēju sarakstu, jo daudzi no tiem, kam šīs "vāveres" raksta, ierodas arī cietumā. Vilkacim tāds saraksts ir. Paskatīsimies: Teksasas gubernators, prezidents…

-    Savienoto Valstu prezidents? Bentonam ir raksturīgi visu informāciju uztvert nopietni.

Marino noņurd: Hm. Viņam trūkst drosmes vērot žestus un reakcijas, kas raksturīgas agrākajam Bentonam, tam Bentonam, ar kuru kopā strādāts, tam Bentonam, kurš bija viņa draugs.

-    Kurš vēl? Bentons pieceļas, lai paņemtu piezīmju blociņu un pildspalvu no kārtīgās aprakstītu papīru un žurnālu kaudzītes blakus datoram uz virtuves galda.

Viņš uzliek ļoti mazas, Džona Lenona stila ieturētas brilles metāla ietvaros agrākajā dzīvē Bentons neko tamlīdzīgu nebūtu valkājis. Atkal apsēdies, viņš uz tīras papīra lapas uzraksta laiku, datumu un vietu. Marino no savas vietas var saskatīt vārdu "noziedznieks", bet tālāk Bentona sīko kricelējumu ar īpaši atpakaļ atgāztiem burtiem izlasīt nespēj.

Marino atbild: Sarakstā ir viņa tēvs un māte. Varens joks, vai ne? Bentona pildspalva apstājas. Viņš paceļ galvu. Kā ar viņa advokātu? Ar Roko Kagjano?

Marino saskalina alu pudeles dibenā.

-    Roko! Bentons atkārto šo vārdu ar lielāku uzsvaru. Vai tu netaisies man stāstīt…

Marino sejā uzplaiksnās niknums un kauns. Tikai atceries, viņš nav mans, es neesmu viņu audzinājis, nepazīstu un nevēlos pazīt, es izšķaidītu viņa draņķa smadzenes tikpat viegli kā jebkuram citam nekrietnelim.

-    Ģenētiski viņš tomēr ir tavs dēls, vai nu tev tas patīk, vai ne, Bentons lietišķi atbild.

-    Es pat neatceros, kad viņam ir dzimšanas diena. Marino ar rokas mājienu un beidzamo Budvveiser malku noraida savu vienīgo dēlu.

Roko Marino, kurš savu uzvārdu nomainījis uz Kagjano, ir sāpju bērns kopš dzimšanas. Viņš bija Marino kaunpilnais, netīrais noslēpums, abscess, ko tas nerādīja nevienam, iekams uz skatuves neuzlēkšoja Žans

Batists Šādons. Lielāko mūža daļu Marino ticēja, ka Roko stindzinošās izvēles ir personiskas smagākais sods, kādu viņš var uzlikt tēvam, kuru nicina. Savādi, Marino tur rada zināmu mierinājumu. Personiska atriebība bija labāka par pazemojošo un smeldzošo patiesību, ka Roko pret Marino ir vienaldzīgs. Viņa izvēlēm nav nekā kopīga ar Marino. Roko smejas par Marino, savu tēvu, un uzskata, ka tēvs ir Keystone Kops[4] neveiksminieks, kas ģērbjas kā cūka, dzīvo kā cūka, jo patiesībā ari ir cūka.

Roko atkalparādīšanās Marino pasaulē bija sakritība pēc Roko paša vārdiem, "ellīgi spocīga sakritība", kad viņš, noklausījies Žana Batista Šādona apsūdzību, izgāja ārā un apstājās pie tiesas zāles durvīm pietiekami ilgi, lai parunātu ar tēvu. Roko bija dziļi iesaistījies organizētajā noziedzībā jau tad, kad viņam uz augšlūpas sāka dīgt pirmā pūka. Viņš bija Šādona roklaiža un advokāts vēl ilgi pirms tam, kad Marino par šo ģimeni vispār dabūja dzirdēt.

-     Vai mēs zinām, kur Roko šajās dienās uzkavējies? Bentons jautā.

Marino acis kļūst tumšas un nespodras kā veci peniji. Iespējams ļoti iespējams -, drīz uzzināsim.

-    Proti?

Marino atzveļas uz kušetes, it kā saruna viņu ielīksmotu un uzpūstu viņa patmīlību. Proti, varbūt jau tagad viņam pie pakaļas ir piesietas konservu kārbas, tikai es to nezinu.

-    Un tas būtu? Bentons jautā atkal.

-    Interpols Roko izsludinājis par bēgli, bet viņš to nezina. Man pastāstīja Lūsija. Esmu pārliecināts, ka mēs atradīsim gan viņu, gan daudzus citus pakaļas.

-Mēs?

Marino atkal parausta plecus, mēģina iedzert vēl vienu malku alus, bet norij gaisu. Viņš atraugājas, grasās celties, lai ietu pēc papildinājuma.

-    Mēs, tas ir kolektīvi runājot, viņš paskaidro. Mēs, labie zēni. Roko nogrims, jo viņš parādīsies lidostā. Mazais, sarkanais brīdinājums par viņu izlēks datorā, un Roko tūlīt dabūs jauku, spožu pārīti roku dzelžu. Varbūt uz viņu jau tēmē arī AR-15.

-    Par kādiem grēkiem? Ar savu melno darbu vienmēr izkuļas sveikā. Tas piederas pie viņa šarma.

-    Zinu tikai to, ka Itālijā izdots orderis viņa arestam.

-    Kas to saka?

-    Lūsija. Es atdotu jebko, lai būtu tas, kurš tēmē viņa pauri šo AR15, tikai es noteikti nospiestu gaili, Marino saka, ticēdams, ka tiešām tā būtu, taču nespēj to iztēloties. Iztēle nedarbojas.

-    Viņš ir tavs dēls, Bentons mierīgi atgādina. Es tev ieteiktu sagatavoties tam, kā tu jutīsies, ja tev vajadzēs vispār kaut ko darīt saistībā ar viņu. Neesmu pārliecināts, ka tev ir legālas, jurisdikcijā noteiktas tiesības vajāt Roko vai jebkuru citu, kas darbojas Šādona labā. Vai ari tagad tu slepeni strādā FIB?

Pauze. Marino FIB aģentus ienīst. Es nejutīšu neko. Viņš cenšas saglabāt rāmu toni, bet nervi sāk kūsāt niknumā un bailēs. Turklāt es taču nezinu, kur, ellē, viņš atrodas. Roko notvers kāds cits, un viņš tiks izdots Itālijai, ja tik ilgi nodzīvos. Ne mirkli nešaubos, ka Šādons izdabūs viņu brīvībā, pirms viņam radīsies izdevība paplest muti.

-    Kurš vēl? Bentons turpina. Kurš vēl ir sarakstā?

-    Pāris reportieru. Neesmu par viņiem neko dzirdējis, cik zinu, reāli tādi neeksistē. Ak jā, ir vēl viens. Vilkača brālītis, smukais zēns Žans Pols Šādons, citādi saukts Džejs Tālijs. Kaut tas bastards iegrieztos cietumā uz vizīti mēs saņemtu šo ciet, un viņš varētu pievienoties savam nesmukajam dvīņubrālim nāvinieku korpusā!

Izdzirdis pieminam Džeja Tālija vārdu, Bentons pārstāj rakstīt un viņa acīs pavīd īslaicīgas emocijas. Tu pieņem, ka viņš vēl ir dzīvs. Vai tu to zini?

-    Nav iemesla domāt citādi. Mans minējums ģimene viņu aizsargā, un viņš kaut kur zaļi dzīvo, turpinādams ģimenes biznesu.

Pēkšņi Marino ienāk prātā: varbūt Bentons zina, ka Tālijs ir Šādons, kurš uzdevās viņam par amerikāni, kļuva par ARF aģentu un pamanījās pats sevi uzdot par kontaktpersonu Interpola galvenajai pārvaldei Francijā? Marino prātā pārlūko visu, kas publiskots Žana Batista lietā. Viņš nav pārliecināts, vai kaut kas minēts arī par Skarpetas attiecībām ar Tāliju toreiz, kad viņa un puse pasaules ticēja, ka Tālijs ir lielisks, izskatīgs aģents, kas pārzina duci valodu un ir mācījies Hārvardā. Bentonam nav jāzina, kas norisinājies starp Skarpetu un Tāliju. Marino ārkārtīgi cer, ka Bentons to nekad neuzzinās.

-    Esmu lasījis par Džeju Tāliju, Bentons saka. Viņš ir ļoti gudrs, ļoti glums, ārkārtīgi sadistisks un bīstams. Stipri šaubos, ka viņš miris.

-    Uh… Marino domas pajūk kā izbiedēti putni. Ko, piemēra pēc, tu esi lasījis?

-    Nav noslēpums, ka viņš ir Žana Batista dvīņubrālis. Divolu dvīnis. Bentona seja ir bezkaislīga.

-    Ērmotākais, ko jelkad esmu dzirdējis. Marino krata galvu. Iedomājies! Viņš un Vilkacis dzimuši ar dažu minūšu starpību. Viens brālis izvilcis nelaimīgo lozi, turpretī otram, Tālijam, tikuši visi dūži.

-    Viņš ir vardarbīgs psihopāts, Bentons atbild. Es to nesauktu gluži par dūzi.

-    Viņu DNS ir ārkārtīgi līdzīgi, Marino turpina, ļoti daudz un pamatīgi jāpēta, lai izprastu, ka tu aplūko divu dažādu cilvēku DNS. Marino apklust un, drusku nervozēdams, turpina knibināt sava alus etiķeti. Neprasi, lai stāstu par šiem pētījumiem un DNS. Doka to visu…

-    Kas vēl ir sarakstā? Bentons viņu pārtrauc.

Marino sejā pazūd jebkāda izteiksme.

-    Apmeklētāju sarakstā.

-    Saraksts ir mēsls. Esmu pārliecināts, ka neviens nav nācis apmeklēt Žanu Batistu, izņemot viņa advokātu.

-    Tavu dēlu Roko Kagjano. Viņš neļauj Marino izvairīties no šī fakta. Vēl kāds? Bentons neatlaižas.

-    Izrādās, ka es. Vai nav mīļi? Mans jaunais vēstuļu draugs Vilkacis sūta man vēstules. Vienu man, otru Dokai to, kuru viņai neatdevu.

Marino pieceļas, lai dotos pēc vēl vienas pudeles.

-    Tev ari?

-    Nē, Bentons atbild.

Sadabūjis žaketi, Marino parakņājas vienā kabatā, pēc tam otrā un izvelk salocītus papīra gabalus.

-    Iegadījies, ka esmu paķēris tās līdzi. Fotokopijas, ari aploksnēm.

-    Sarakstu, Bentons nenovirzās no temata. Tu noteikti esi paķēris līdzi arī saraksta kopiju.

-    Man nav vajadzīga šī nolādētā saraksta kopija, Marino top manāmi pikts. Kas tev vajadzīgs no tā draņķa saraksta? Es taču skaidri pateicu, kas tajā ir. Ļautiņi, kurus jau minēju, un divi reportieri. Karloss Gvarino un Emanuēls Leflērs.

Viņam ir neskaidra izruna, un Bentons lūdz izrunāt vārdus pa burtiem.

-    Domājams, tie dzīvo Sicīlijā un Parīzē.

-    Reāli cilvēki?

-    Internetā nav ne miņas, Lūsija meklēja.

-Ja Lūsija nevar atrast, tad viņi neeksistē, Bentons nolemj.

-    Un vēl Vilkača viesu sarakstā, Marino piebilst, ir neviens cits kā Džeima Bergere, kurai vajadzētu turpināt lietu, ja viņa Ņujorkā būtu ieradusies uz tiesu par turienes avlžnieces piekaušanu. Bergere ir lietaskoks, turklāt pazīstama ar Doku. Viņas draudzējas.

Bentons to visu zina, bet neizrāda. Viņš kricelē bloknotā.

-    Un pēdējais, varbūt arī mazsvarīgākais, ir kāds tips, vārdā Roberts Lī.

-    Šis vārds izklausās gluži reāls. Vai vidējais iniciālis gadījumā nav E? Bentons sāji komentē. Vai ir kāda sarakste starp Žanu Batistu un Robertu Lī, ja vien gadījumā misters Lī nav miris pirms simts un cik tur gadiem?

-    Viss, ko zinu, viņš ir apmeklētāju sarakstā. Par konfidenciāla statusa vēstulēm cietums ziņas nesniedz, tāpēc man nav ne jausmas, kam vēl Vilkacis raksta vai no kā saņem mīlestības apliecinājumus.

18

Atlocījis un izgludinājis no Žana Batista saņemto vēstuli, Marino sāk lasīt: "Bonjour, mon cher ami, Pīt…"

Viņš pārtrauc pats sevi un saviebies paceļ galvu. Vai tu spēj noticēt, viņš sauc mani par Pītu? Tagad tas mani patiešām ērcina.

-    Vai vairāk nekā tas, ka viņš tevi uzrunā mon cher ami? Bentons atturīgi apvaicājas.

-    Man netīk, ka nešķīsteņi sauc mani vārdā. Tā nu ir.

-    Lūdzu, lasi, Bentona balsī jaušama nepacietība, ceru, ka tur vairāk nebūs nekā franciska, ko tev burtot. Kad šī vēstule rakstīta?

-    Nav pat nedēļu veca. Iekārtojos, lai varētu atbraukt šurp, cik drīz vien varēju. Lai satiktu tevi… ak, sasodīts, gandrīz pateicu Benton.

-    Tomēr nepateici. Lūdzu, lasi!

Marino aizdedzina citu cigareti, dziļi ievelk dūmu un turpina:

"Tikai piebildīšu, ka man atļauts audzēt matus. Kāpēc? Protams, tāpēc, ka viņi noteikuši man mirstamo datumu. Tas ir septītais maijs, desmitos vakarā. Ne minūti vēlāk, tāpēc es ceru, ka Jūs ieradīsieties šeit kā mans īpašais viesis. Tikmēr, mon ami, mums jānoslēdz darījums, tāpēc izteikšu piedāvājumu, ko Jūs nevarēsiet noraidīt (kā mēdz sacīt filmās).

Jūs nekad viņus nenotversiet bez manis, Žana Batista. Tas būtu tikpat kā ķert tūkstoš zivis bez liela tīkla. Tīkls esmu es. Būs tikai divi noteikumi. Pavisam vienkārši.

Es nepieņemšu nevienu citu, tikai Skarpetas kundzi, kura ir lūgusi manu piekrišanu tikties ar viņu un pastāstīt visu, ko zinu.

Neviens cits nedrīkst būt klāt.

Ir vēl viens noteikums, kuru viņa nezina. Viņai jābūt tai ārstei, kas pasniegs man nāvējošo kokteili, kā mēdz sacīt. Skarpetas kundzei mani jānogalina. Es pilnībā ticu: ja viņa piekritīs, tad nelauzīs man doto solījumu. Jūs redzat, cik labi es viņu pazīstu.

Вbientфt, Žans Batists Šādons"

-    Un viņai domātā vēstule? Bentons strupi vaicā, negribēdams izrunāt Skarpetas vārdu.

-    Tas pats. Vairāk vai mazāk. Marino negrib šo vēstuli viņam lasīt.

-    Tev tā ir rokā. Izlasi.

Marino nokrata ūdens glāzē pelnus un, piemiedzis acis, izpūš dūmus. Pateikšu tev secinājumus.

-    Nežēlo mani, Pīt, Bentons klusi saka.

-    Protams. Ja gribi to dzirdēt, es lasīšu. Bet nedomāju, ka tas nepieciešams, un varbūt tev vajadzētu…

-    Lūdzu, lasi. Nu Bentona balss skan gurdi. Viņa skatienā izdzisis spraigums, un viņš atlaižas krēslā.

Noklepojies Marino atloka otru vienkāršā, baltā papīra lapu. Tad iesāk:

"Mon chйri amour, Keja…"

Viņš paveras augšup uz Bentona neizteiksmīgo seju. Tai pazudusi visa krāsa, āda zem iedeguma šķiet dzeltena.

"Manu sirdi plosa dziļas sāpes, jo Jūs vēl arvien neesat piekritusi satikties ar mani. Esmu neizpratnē. Jūs taču jūtat tāpat kā es. Es esmu Jūsu nakts zaglis, lielais mīlētājs, kas ieradās Jūs nozagt, tomēr Jūs atteicāties. Jūs manis vairījāties un ievainojāt mani. Tagad Jums jābūt tukšai, ļoti garlaikotai, jo Jūs tvīkstat pēc manis, Skarpetas kundze.

Kā ir ar mani? Man nav garlaicīgi. Jūs esat šeit, manā kamerā, kopā ar mani, bez gribas, pilnībā manis apburta. Jums tas jāzina. Jums tas jājūt. Paskatīsimies, vai es protu skaitit. Četras, piecas vai piecpadsmit reizes dienā es saplēšu tos ļoti skaistos kostīmus, kurus Jūs valkājat, Skarpetas kundzes, doktores, juristes, vadītājas augstās modes tērpus. Ar savām kailajām rokām es noplēšu visu un iekožos lielajās krūtīs, kamēr Jūs drebat un baudā vai mirstat…"

-    Vai tur ir kas būtisks? Bentona balss nokrakšķ kā pistoles gailis. Mani neinteresē šī pornogrāfiskā muldēšana. Ko viņš grib?

Marino cieši viņā paskatās, ietur pauzi, tad atgriežas pie vēstules. Uz plikpaurainās galvas izspiežas sviedru lāsītes un ripo lejā pa deniņiem. Viņš lasa to, kas rakstīts gludās, baltās papīrlapas otrā pusē:

"Man Jūs jāsatiek! Jūs nevarat atteikt, ja vien Jums joprojām nav vienaldzīga vairāku nevainīgu cilvēku nāve. Ne jau kurš katrs ir nevainīgs. Es Jums pastāstīšu visu, kas vajadzīgs. Bet man jāredz Jūs miesiski, kad runāšu patiesību. Un pēc tam Jūs mani nogalināsiet."

Marino beidz lasīt. Citas draņķības tev nav jādzird…

-    Un viņa par to neko nezina?

-    Nu, Marino izlokās, tā īsti ne. Kā jau sacīju, vēstuli es viņai nerādīju. Pateicu tikai, ka esmu to saņēmis, ka Vilkacis grib viņu redzēt un apmaiņā par viņas apmeklējumu sniegs informāciju. Un ka viņš vēlas, lai Skarpeta ir tā, kas durs nāvējošo adatu.

-    Tipiski! Labošanas iestādes izmanto brīvās pasaules ārstus, kvalificētus mediķus no ārienes, lai tie ievada noziedzniekam indi, Bentons piebilst, it kā Marino tikko teiktais nebūtu viņu ietekmējis. Vai jūs vēstulēm pielietojāt ninhidrīnu? Es, protams, to nevaru noteikt, jo šis ir fotokopijas.

Ķīmiskais ninhidrīns reaģētu ar pirkstu aminoskābi, iekrāsojot burtus tumši violetus.

-    Negribējām tās bojāt, Marino atbild.

-    Un kā ar alternatīvu gaismas avotu? Kaut ko nedestruktīvu, piemēram, kriminālistikas mikroskopu?

Marino klusē, Bentons pāriet uzbrukumā.

-Jūs neko neesat darījuši, lai pierādītu, ka šīs vēstules ir no Žana Batista Šādona? Jūs pieņemat to kā pašu par sevi saprotamu? Jēzus! Bentons berzē ar plaukstām seju. Jēzus Kristus! Tu ierodies šeit, uzņemies tādu risku un faktiski pat nezini, ka vēstules nākušas no viņa, bet ļauj man minēt?!… Jūs arī no marku otrām pusēm un aplokšņu malām neesat noņēmuši uztriepes, lai pārbaudītu DNS. Kā ar pastmarkām? Kā ar atpakaļadresēm?

-    Atpakaļadreses nav es gribēju sacīt, tā nav viņa adrese, un nav ari pastmarkas, pēc kuras varētu noteikt, no kurienes vēstule sūtīta, Marino atzīstas un sāk pastiprināti svīst.

Bentons paliecas uz priekšu. Ko? Vēstules nav sūtītas pa pastu? Atpakaļadrese nav viņa? Par ko, sasodīts, tu runā? Kā viņš varēja tev kaut ko nosūtīt bez pastmarkas?

Marino atloka otru papīra gabalu un sniedz viņam to. Tā ir astoņas ar pusi reiz piecpadsmit collas lielas, baltas aploksnes fotokopija, ASV pasta apmaksāta Nacionālās tieslietu akadēmijas bezpeļņas organizācijām.

-Jā, laikam gan mēs abi to esam redzējuši jau agrāk, Bentons saka, aplūkodams fotokopiju, jo lielāko mūža daļu esam bijuši NTA biedri. Vismaz es tāds biju. Žēl, bet es vairs neesmu adresātu sarakstā. Viņš apklust, ievērojis, ka tieši zem pasta apmaksas zīmoga nosvītrots uzraksts Pirmās šķiras pasts.

-    Šoreiz man nenāk prātā nekādi iespējami izskaidrojumi.

-    Tā pienāca man domātā pastā, Marino paskaidro. Šī NTA aploksne. Kad es to atvēru, iekšā bija divas vēstules. Viena man, viena Dokai. Apzīmogota, ar atzīmi Juridiskais pasts, laikam gadījumam, ja cietumā kāds ieinteresētos par NTA aploksni un nolemtu to atplēst. Bet cita lieta, ka uz aploksnes bija mūsu vārdi.

Abi vīri kādu mirkli klusē. Marino smēķē un dzer alu.

-    Nu, viena iespēja man tomēr nāk prātā, tas ir vienīgais, ko varu iedomāties, Marino saka. Es pārbaudīju NTA, un, sākot no vadības un beidzot ar pašu leju, tur piecdesmit seši darbinieki ir biedri. Nebūtu nekas neparasts, ja kāda no šīm aploksnēm kaut kur būtu noklīdusi.

Bentons purina galvu. Bet tava adrese ir drukāta, drukāta ar mašīnu. Kā Šādons to varētu izdarīt?

-    Kā, ellē, tu vari paciest šo zaņķi? Vai tev pat gaisa kondicionētāja nav? Mēs noņēmām uztriepes, tiklīdz vēstules pienāca, bet uz tām bija pašlīmējošā līme. Tāpēc viņam nekas nebija jālaiza.

Tā ir izlocīšanās, un Marino to zina. Pie pašlīmējošās līmes varēja pielipt atmirušas ādas daļiņas. Viņš negrib atbildēt uz Bentona jautājumu.

-    Kā Šādons varēja atsūtīt tev vēstules tādā aploksnē kā šī? Bentons krata fotokopiju Marino priekšā. Un vai tev nešķiet mazlietiņ savādi, ka uzraksts Pirmās šķiras pasts nosvītrots? Kāpēc tas būtu darīts?

-    Laikam mums vienkārši vajadzēs prasīt paskaidrojumus Vilkacim, Marino nepieklājīgi attrauc. Man nav ne mazākās nojautas.

-    Bet tu, šķiet, esi pārliecināts, ka vēstules sūta Žans Batists. Bentons apsver ik vārdu. Pīt, tu vari strādāt labāk.

Marino slauka pieri ar piedurkni. Redzi, faktiski mēs neesam saņēmuši nekādu zinātnisku apliecinājumu. Bet ne jau tāpēc, ka nebūtu mēģinājuši. Mēs tiešām pielietojām Luma-Lite metodi, pārbaudījām arī DNS viss tīrs, neatradām neko.

-    Un mitohondrisko DNS? Vai to pārbaudījāt?

-    Kāpēc ķēpāties? Tas prasītu mēnešus, un tikām viņš būtu jau miris. Un nav nemaz sacīts, ka mēs to sasodīto rezultātu vispār dabūtu. Kaut kas traks, vai tu domā, ka tas pakaļa kaut ko panāks, lietodams Nacionālās tieslietu akadēmijas aploksni? Un ja viņš tādā veidā grib pasūtīt mūs uz mazmājiņu? Iespējams, viņš cer izsprukt, piespiezdams mūs taisīt visus šos testus, labi zinot, ka neko neatradīsim? Viņam vajadzētu tikai aizsegt plaukstas ar tualetes papīru vai jebko citu, pirms pieskartos kaut kam.

-    Var jau būt, Bentons atbild.

Marino ir gatavs eksplodēt. Viņa pacietība izsmelta.

-    Mierīgi, Pīt, Bentons saka. Tev mazāk jādomā par mani, it kā es nebūtu jautājis.

Marino novērš skatienu.

-    Manas domas? Bentons turpina. Viņš uzrakstīja tās vēstules ar apdomu, lai neatstātu pierādījumus. Nezinu, kā viņam izdevies dabūt Nacionālās tieslietu akadēmijas aploksni, bet skaidrs, ka tādā veidā viņš grib mūs pasūtīt. Godīgi sakot, jūtos pārsteigts, ka neesat no viņa neko saņēmuši jau agrāk. Vēstules liekas autentiskas. Tajās nav nekā nepārliecinoša. Mēs zinām, ka Žans Batists fetišizē sieviešu krūtis. Viņš to pasaka bezkaislīgi. Tāpat ticam, ka, ļoti iespējams, viņam ir informācija, kas varētu iznīcināt visu kriminālo ģimeni un karteli. Tas sakrīt ar viņa neapslāpējamo vajadzību pakļaut un kontrolēt, un viņš to dara, uzstādīdams noteikumus.

-    Un kāpēc viņš raksta, ka Doka vēloties ar viņu tikties?

-    Saki tu.

-    Doka nekad nav viņam rakstījusi. Es bez aplinkiem noprasīju. Kāpēc, pie joda, lai viņa rakstītu tādas blēņas? Es pastāstīju par Nacionālajām tieslietu akadēmijas aploksnēm, ka vēstule viņai un man pienāca vienā. Es parādīju viņai fotokopiju…

-    Kādu fotokopiju? Bentons pārtrauc.

-Nacionālās tieslietu akadēmijas aploksnes fotokopiju. Marino sāk zust pacietība. To, kurā no Vilkača pienāca man un viņai domātās vēstules. Un es brīdināju: ja viņa pati tādu dabū no šīs sasodītās Nacionālās tieslietu akadēmijas, lai never vaļā, lai pat nepieskaras. Vai tiešām tu tici, ka Šādons grib, lai viņa izpildītu tam sodu?

-Ja viņš ir nolēmis mirt…

-    Nolēmis? Marino pārtrauc. Neticu, ka vecajam čomam Vilkacim tur būtu kāda liela teikšana.

-    Daudz kas var notikt starp "tad" un "tagad", Pīt. Atceries, kādi viņam sakari. Es ne par ko nebūtu pārāk drošs. Starp citu, kad Lūsija

saņēma vēstuli, vai arī tā bija sūtīta Nacionālās tieslietu akadēmijas apmaksātā aploksnē? "Jā-

-    Fantāzija par ārsti, kas ievada letālo injekciju un vēro, ka viņš mirst, viņam varētu būt erotiska, Bentons prāto.

-    Ne jau vienkārši kura katra ārste. Mēs runājam par Skarpetu!

-    Viņš vajā savu upuri līdz galam, pakļauj un kontrolē otru cilvēcisku būtni, piespiežot uz tādu rīcību, kas atstāj sekas uz mūžu. Bridi paklusējis, Bentons piebilst: Ja tu kādu nonāvē, tad nekad viņu neaizmirsti, vai ne? Šīs vēstules mums jāuztver nopietni. Es tiešām ticu, ka tās nāk no viņa vienalga, ir tur pirkstu nospiedumi un DNS vai nav.

-    Arī es ticu, ka tās ir no viņa, ka viņš patiesi domā tā, kā raksta, un tieši tāpēc esmu šeit, ja vēl neesi to sapratis. Ja mēs piedabūtu Vilkaci runāt, tad atmaskotu visus viņa tētiņa asistentus un ar Šādona karteļa biznesu būtu cauri. Un arī tev vairs nebūtu ne par ko jāuztraucas.

-    Kas ir mēs?

-    Kaut tu beigtu to atkārtot! Marino ceļas, lai ietu pēc jauna alus. Atkal uzliesmo dusmas un vilšanās. Vai tiešām tev nepielec? viņš iesaucas, vandīdamies pa ledusskapi. Pēc septītā maija, kad dabūsim visus lietiskos pierādījumus un Vilkacis būs miris, tev vairs nevajadzēs tēlot Tomu kā-viņu-sauc!

-    Kas ir mēs?

Marino nošņācās kā bullis un atkorķē pudeli, šoreiz Dos Equis.

-    Mēs tas esmu es. Mēs tā ir Lūsija.

-    Vai Lūsija zina, ka šodien tu ieradies pie manis?

-    Nē. Nevienam to neesmu teicis un neteikšu arī.

-    Labi. Bentons savā krēslā pat nepakustas.

-    Vilkacis pagrūdis nokaušanai bandiniekus, Marino plāno tālāk.

-     Varbūt pirmo bandinieku jau ir atdevis, uzrādīdams Roko. Kā gan citādi tas piepeši izziņots par bēgli.

-    Saprotu. Kāda goda parādīšana no Šādona puses, ja pirmais bandinieks ir tavs dēls! Vai tu viņu cietumā apmeklēsi. Pīt?

Marino triec alus pudeli izlietnē. Pašķīst stikli. Aizslampājis līdz Bentonam, viņš pieliecas tā sejai.

-    Nerunā par viņu, vai dzirdi? Es ceru, ka cietumā viņš dabūs nolādēto AIDS un mirs! Par visām ciešanām, ko man sagādājis! Pie velna, tagad ir viņa kārta!

-    Ciešanām? Bentons nesavaikstās no Marino karstās, pēc alus dvakojošās elpas. Tavām ciešanām?

-    Sāksim ar viņa mātes ciešanām. Un turpināsim. Marino vēl aizvien ir smagi domāt par Dorisu, savu bijušo sievu un Roko māti.

Viņa bija Marino mīļotā viņa ziedu laikos. Viņš domāja par viņu kā savu mīļoto vēl ilgi pēc tam, kad pārstāja pievērst tai uzmanību. Marino bija apstulbis, kad Dorisa pameta viņu cita vīrieša dēļ.

Kamēr tas viss plosa Marino prātu, viņš kliedz uz Bentonu: Hi varēsi atgriezties mājās, tu, sasodītais idiot! Tu atkal varēsi dzīvot savu dzīvi!

Smagi elpodams, Marino apsēžas uz kušetes; viņa seja ir tik tumši sarkana, ka atgādina Bentonam 575M Maranello ferrari, ko viņš redzējis pie Kembridžas. Tā ir tumša burgundieša krāsā, saucas Barcetta, un, domādams par šo mašīnu, viņš atceras Lūsiju, kurai vienmēr patikuši ātri, jaudīgi spēkrati.

-    Tu varēsi satikt Doku un Lūsiju, un…

-    Viltīgi, Bentons čukst. Žans Batists Šādons šajā stāvokli nokļuva ar nolūku. Viņš atrodas tieši tur, kur pats vēlas. Sasaisti faktus, Pīt. Atceries, kas sākās pēc viņa aresta. Viņš visus šokēja, bez prasīšanas atzīdamies vēl vienā, tajā Teksasas slepkavībā, un tad par visām lietām lūdza apžēlošanu. Kāpēc? Vienkārši. Gribēja, lai viņu izdod Teksasai. Tā bija viņa paša, nevis Virdžinijas gubernatora-izvēle.

-    Ne velna, Marino strīdas pretī. Mūsti ambiciozais Virdžinijas gubernators negribēja ieriebt Vašingtonai, kaitinot Franciju pasaules nāvessoda pretinieku galvaspilsētu. Tāpēc mēs Šādonu izdevām Teksasai.

Bentons purina galvu. Tā nav. Žanu Batistu uz Teksasu aizgādāja Žans Batists.

-    Kā tad, sasodīts, tu to vari zināt? Vai esi runājis ar cilvēkiem? Man likās, ka tu ne ar vienu nerunā.

Bentons neatbild.

-    Man nepielec, Marino turpina. Kāpēc lai Vilkacim rūpētu Teksasa?

-    Viņš zināja, ka tur drīz mirs, un viņš gribēja drīz mirt. Tā bija dala no viņa ģenerālplāna. Viņam nebija nodoma pūt nāvinieku korpusā desmit vai piecpadsmit gadus. Teksasā viņam ir daudz lielākas iespējas ar veikliem paņēmieniem vinnēt. Virdžīnija varēja viegli padoties politiskajam spiedienam un sodīšanu atlikt.

-    Virdžīnija turklāt ir klaustrofobiska. Tiktu novērota ikviena viņa kustība. Viņš no tā neizspruktu, jo likumsargātāji un labošanas iestādes ierēdņi par savu misiju padarītu viņa aizsardzības un labas uzvedības nodrošināšanu. Nestāsti man, ka Virdžlnijā netiktu slepeni kontrolēts viņa pasts. Pie velna ar visām juridiskajām tiesībām!

-    Virdžīnija negribētu, la tai piecepina pakaļu, Marino iebilst. Pēc visa, ko viņš izdarījis.

-     Viņš nogalināja veikala pārdevēju. Viņš nogalināja policisti. Viņš gandrīz nogalināja galveno medicīnas eksperti. Tālaika gubernators tagad ir Demokrātiskās nacionālās komitejas senators un priekšsēdis. Viņš nenokaitināja Vašingtonu, jo negribēja kaitināt Franciju. Tagadējam Teksasas gubernatoram, kurš, starp citu, patlaban ievēlēts uz otro termiņu un ir agresīvs republikānis, nospļauties par to, ko viņš kaitina.

-    Galveno medicīnas eksperti? Tu vienkārši nespēj sevi piespiest izrunāt viņas vārdu, vai ne? Marino neticīgi iesaucas.

19

Pirms dažiem gadiem Lūsijas Farinelli tante Keja bija atcerējusies anekdoti par kāda Otrajā pasaules karā miruša vācu zaldāta nocirsto galvu.

Viņa līķis atrasts aprakts smiltīs kaut kur Polijā, tante stāstīja Lūsijai, un sausajā klimatā ievērojami saglabājušies ārieša blondie mati, pievilcīgie vaibsti un pat bārdas rugāji. Kad Skarpeta, ieradusies kā vieslektore, pamanījusi šo galvu Polijas tiesu medicīnas institūta vitrīnā, viņa esot iedomājusies par Tiso kundzi.

-Viņam bija nolauzts priekšzobs, Skarpeta turpināja stāstu, paskaidrodama, ka to viņa neuzskatot par pēcnāves artefaktu, kas radies zēniskā nacista miršanas brīdī vai vēlāk. Viņš vienkārši esot slikti rūpējies par zobiem. Bezkontakta šāviena ievainojums labajos deniņos, viņa citēja nacista nāves iemeslu. Ievainojuma leņķis rāda virzienu, kā šaujamierocis bijis vērsts, šajā gadījumā lejup. Pašnāvības gadījumos stobrs parasti vērsts vai nu taisni, vai augšup. Šoreiz nebija kvēpu, jo ievainojums bija tīrīts un apmatojums ap to noskūts morgā, kurp mumificējušās mirstīgās atliekas tika nosūtītas, lai pārliecinātos, ka tā nav nesena nāve. Vismaz tā man stāstīja, kad lasīju lekcijas Pomožes medicīnas akadēmijā.

Vienīgais iemesls, kāpēc Lūsija atceras nacista galvu, kad pie Vācijas ziemeļaustrumu robežas tiek pārmeklēta viņas mašīna, ir tāds, ka vācu robežsargs ir izskatīgs, zilām acīm un blonds un šķiet pārāk jauns, lai būtu inficēts ar apnikumu. Viņš ieliecas Lūsijas melnajā nomātajā mersedesā un pārlaiž kabatas lukturīša staru ādas sēdekļiem. Pēc tam apgaismo melno, ar tepiķi izklāto grīdu, Lūsijas nodilušo ādas čemodānu un sarkanās saritināmās Nike ceļasomas pašā aizmugurē. Vairākas reizes spilgti uzspīdinājis priekšējam pasažieru sēdeklim, viņš apiet mašīnai riņķī un atver bagāžnieku. Uzmetis paviršu skatienu, viņš bagāžnieku atkal aizver.

Būtu viņš papūlējies atvērt šo divu ceļasomu rāvējslēdzējus un parakņājies drēbēs, tad atklātu cīņas steku. Tas izskatās ļoti līdzīgs melnam gumijas makšķerkātam, bet ar ašu delnas kustību ir pagarināms par divas pēdas garu, tievu oglekļa tērauda stieni, ar ko var sadragāt kaulus un savainot mīkstos audus, ieskaitot vēderdobuma orgānus.

Lūsija ir gatava paskaidrot par ieroci, kas liekas relatīvi nepazīstams un ko neviens nelieto, izņemot likuma sargus. Viņa būtu teikusi, ka steku pašaizsardzībai iedevis par viņas drošību pārmēru gādājošais draugs, jo viņa ir biznesa sieviete un bieži ceļo viena. Patiesībā viņa īsti nezinot, kā tas lietojams, viņa muļķīgi skaidrotu, bet draugs uzstājis un pamatīgi iesaiņojis. Ja policija steku konfiscētu, ko tad? Bet Lūsija ir atvieglota, ka tas nav atklāts un ka bāli zaļajā uniformā tērpies virsnieks, savā būdā pārbaudīdams viņas pasi, šķiet, nav ieinteresējies par jauno amerikānieti, kas vēlu naktī viena pati brauc mersedesā.

-    Kāds ir jūsu apmeklējuma nolūks? viņš jautā neveiklā angļu valodā.

-     Geschдft. Lūsija neatklāj, kāds ir viņas bizness, bet ir sagatavojusi atbildi, ja to vajadzētu.

Viņš paņem telefonu un runā kaut ko tādu, ko Lūsija nevar saprast, taču viņa jūt, ka runāts netiek par viņu vai, ja arī tiek, tad nekas svarīgs. Viņa bija gaidījusi, ka mantas tiks pārmeklētas, un bija tam gatava. Viņa bija gaidījusi, ka viņu iztaujās. Bet robežsargs, kurš Lūsijai atgādina nocirsto galvu, atdod pasi.

-    Danke, viņa pieklājīgi saka un domās nodēvē viņu par trag Narr.

Pasaule ir pilna ar tādiem laiskiem muļķiem kā viņš.

Viņš māj viņai, lai brauc tālāk.

Viņa lēni ripo tālāk, šķērso Polijas robežu, un tur otrs robežsargs, polis, liek iziet to pašu procedūru. Nekādu nepatikšanu, ne pamatīgas pārmeklēšanas ne miņas no kaut kā cita, izņemot miegainību un garlaicību. Tas ir pārāk viegli. Sākas paranoja. Viņa atceras, ka nekad nedrīkst uzticēties kam tādam, kas ir par daudz viegls, un iztēlojas gestapo un esesiešus, pagātnes nežēlīgos biedus. Kā līķa smaka uzdveš bailes, nepamatotas un neloģiskas bailes. Zem vējjakas gar sāniem viņai līst sviedri, iedomājoties par karā uzveiktajiem poļiem, kam laupīti viņu vārdi un dzīves, par ko viņa zina tikai no vēstures grāmatām.

Tas neatšķiras no Bentona Vestlija eksistences veida, un Lūsija prāto, ko viņš domātu, uzzinājis, ka viņa ir Polijā un kādā nolūkā te atbraukusi. Nepaiet ne diena, kad viņš neapēnotu viņas dzīvi.

20

Viņas darba pieredze neizpaužas, ja vien viņa to ar nolūku neparāda kā ieroci.

Vēl mācīdamās vidusskolā, viņa sāka internēt FIB un veidoja viņu Kriminālo māksligā intelekta tīklu, pazīstamu kā KMIT. Pabeigusi Virdžinijas Universitāti, Lūsija kļuva par FIB speciālo aģenti, un viņai tika dota zaļā gaisma kā datoru un tehniskajai ekspertei. Viņa iemācījās vadīt helikopterus un kļuva par pirmo sievieti FIB īpašo spēku ķīlnieku glābšanas komandā. Ik spēku izvietošanas, uzbrukšanas un sodīšanas treniņu sesijā viņai sekoja naidīgums, uzmācība un netieši rupji mājieni. Viņu reti kad uzaicināja kopā ar vīriem iedzert alu akadēmijas bārā, iedēvētā par Domi. Vīrieši nedalījās ar viņu savās raizēs par neveiksmīgiem uzbrukumu reidiem, par sievām, bērniem vai draudzenēm. Bet visi viņu vēroja. Par viņu runāja dušās.

Lūsijas karjera FIB dienestā cieta neveiksmi kādā rasotā oktobra rītā, kad viņa kopā ar savu ĶGK partneri Rūdiju Musilu FIB akadēmijas šautuvē vingrinājās šaut pa kustīgiem mērķiem. Kā rāda pats nosaukums, ļoti bīstamais iekštelpu poligons tika piepildīts ar vecām riepām, un, praktizējoties maniakālos manevros, taktikas aģenti varēja līst tām pāri, palīst apakšā, skriet apkārt vai izmantot tās par slēpni. Smagi elpodams un svīzdams, Rūdijs tupēja aiz riepu kaudzes un lādēja citu magazīnu savā Glock pistolē, lūrēdams ap nodilušu Michelin riepu un meklēdams partneri Lūsiju.

-    Nu labi. Atzīsties! viņš sauca cauri šāvienu dūmiem. Kādam seksam tu dod priekšroku?

-    Tik biežam, cik vien iespējams! Viņa pārlādēja ieroci un atvilka sprūdu, pati veldamās starp riepu kaudzēm, lai sagatavotos šaušanai uz mērķi, kas negaidīti varēja parādīties trīsdesmit pēdu attālumā. Mērķu ķekars bija tik ciešs, ka izskatījās pēc mazas puķītes.

-    Ak tā? Divas lodes skaļi nošķindēja pret izlēkušu bandīta figūru ar automātu rokā. Mēs ar puišiem par to noslēdzām derības. Rūdija balss nāca tuvāk, viņam uz vēdera lienot pa netīro betona grīdu.

Viņš metās caur sodrējaino riepu kaudzēm un negaidīti sagrāba Lūsiju aiz viņas ar tēraudu apkaltajiem Red Wing zābakiem.

-    Caps! viņš smējās, nolikdams pistoli uz riepas.

-    Vai esi galīgi traks? Lūsija izšāva kārtu no savas pistoles, patronām atlecot no grīdas. Mēs lietojam īstu munīciju, tu, sasodītais idiot!

-    Ļauj paskatīties. Rūdijs kļuva nopietns. Tas neizklausās ticami.

Viņš paņēma viņas pistoli un izbēra magazīnu. Atlaid atsperi. Pakratījis pistoli, viņš to nolika uz riepas blakus savam ierocim. Ahā! Likums numur viens: nekad nepazaudē ieroci.

Viņš uzrausās viņai virsū un cīkstēdamies smējās, nezin kāpēc ticēdams, ka tieši to viņa ari gaidījusi, ka viņa ir uzbudināta un nedomā nopietni, nepārtraukti kliedzot: Lien nost no manis, sasodītais pakaļa!

Beidzot viņš ar vienu roku spēcīgi saspieda viņas plaukstu locītavas, ar otru ienira viņas blūzē un, vilkdams augšup krūšturi, iebāza viņai mutē savu mēli. Puiši tikai saka… viņš elsa, …tu esot lesbiete, jo… viņš jau grābājās gar viņas jostas sprādzi, …viņi nevar tevi…

Lūsija pārkoda Rūdija apakšlūpu un ar pieri deva stipru belzienu pa viņa virsdeguni. Atlikušo dienas daļu viņš pavadīja neatliekamās palīdzības telpā.

FIB tieslietu ierēdņi viņai atgādināja, ka lietas izskatīšana tiesā nedošot labumu nevienam, īpaši tādēļ, ka Rūdijs domājis, ka viņa to gribot, un, iespējams, viņam bijis iemesls tā domāt. Lūsija esot Rūdijam teikusi, ka gribot to, "cik bieži vien iespējams", tā stāvēja rakstīts veidlapās, ko Rūdijs bija spiests aizpildīt Iekšlietu daļā.

-    Tā ir taisnība, Lūsija piekrita, nozvērināta piecu juristu klātbūtnē, no kuriem neviens nepārstāvēja viņu. Es tā teicu, taču neteicu, ka gribu to ar viņu vai vienalga ar kuru, tūlīt pat, šautuvē, tieši apšaudes laikā, manevru laikā un galu galā mana cikla laikā.

-    Bet agrāk jūs viņu uz to esot uzvedinājusi. Jūs aģentam Musilam esot devusi ieganstu domāt, ka viņš jums patīk.

-    Kādu ieganstu? Lūsiju mulsināja zvērests. Šad un tad piedāvājot viņam kādu košļājamās gumijas plāksnīti, palīdzot tīrīt ieročus, kopā ar viņu skrienot pa Dzelteno ķieģeļu ceļu un citām barjeru joslām, no kurām vissliktākais skrejceļš ir Flotes korpusa bāzē, un jokojot? Vai tas būtu iegansts?

-    Pietiekama kopības izjūta, juristi bija vienisprātis.

-    Viņš ir mans partneris. Partneriem mēdz būt kopības izjūta.

-    Tomēr jūs aģentam Musilam, šķiet, esat veltījusi diezgan daudz laika un uzmanības, ieskaitot personīgu uzmanību, piemēram, esat viņu iztaujājusi par nedēļas nogali un brīvdienām un zvanījusi viņam uz mājām, kad viņš bija slims. Iespējams, jokošanos, kā jūs to nosaucat, varētu interpretēt kā flirtēšanu. Daži cilvēki jokojas, kad viņi flirtē.

Juristi atkal vienojās kopīgā viedoklī, un visļaunākais, ka tur bija arī divas sievietes vīrišķīga fasona žaketēs ar svārkiem un augstpapēžu kurpēs, sievietes, kuru acis atspoguļoja agresora identifikāciju, it kā varavīksnenes viņām būtu ačgārni pielīmētas acāboliem, turklāt blāvas, nevis dzidras, aklas pret to, kas atradās tām priekšā. Šīm sievietēm bija mirušu cilvēku acis, kuri nogalinājuši sevi, lai dabūtu, ko vēlas, vai kļūtu par to, no kā baidās.

-    Piedodiet, Lūsija teica, saasinādama uzmanību un izvairīdamās no mirušajām acīm. Jūs traucējat. Lūdzu, atkārtojiet, viņa murmināja aviācijas žargonā.

-    Piedodiet kas jūs traucē? Visapkārt sarauktas pieres.

-    Translējot mani, jūs radāt traucējumus tornim. Ak torņa nav! Šī ir nekontrolēta gaisa telpa, un jūs varat darīt, ko gribat. Vai ne?

Atkal sarauktas pieres. Juristi skatījās cits citā, it kā Lūsija būtu ļoti dīvaina.

-    Neuztraucieties, viņa piebilda.

-Jūs esat pievilcīga neprecējusies sieviete. Vai spējat saprast, kā aģents Musila varēja uztvert jokošanos, tālruņa zvanu uz mājām un tā joprojām, proti, kā jūsu seksuālu interesi par viņu, aģente Farinelli?

-    Ir ari konstatēts, ka jūs bieži esat runājusi par aģentu Musilu un sevi kā par "jiņ un ilangu".

-    Esmu simtiem reižu teikusi Rūdijam, ka ilangs ir Malajas koks. Pareizāk sakot, ilangilangs. Koks ar dzelteniem ziediem, no kuriem destilē smaržas… bet viņš nekad nenoskaņo ausis uz pareizo frekvenci. Lūsija izmocīja smaidu.

Juristi pierakstīja.

-    Es nekad neesmu Rūdiju saukusi par "ilangu". Šad tad tiešām saucu viņu par "jan", un viņš mani par "jiņ", lai cik reižu es neteiktu, ka tas vārds ir "iņ", Lūsija skaidroja tālāk.

Klusums, rakstāmie gatavībā.

-    Tas ir saistībā ar ķiniešu filozofiju. Tikpat labi Lūsija varētu runāt ar tāfeli. Līdzsvars, līdzinieks.

-    Kāpēc jūs saucāt viens otru… vienalga kā?

-    Tāpēc, ka esam kā divi zirņi pāksti. Vai to teicienu zināt?

-    Domāju, ka esam pazīstami ar terminu divi zirņi pākstī. Turklāt šādas iesaukas liek domāt par attiecībām…

-    Ne par tādām, par kādām runājat jūs, Lūsija atbildēja bez naida, jo viņa Rūdiju neienīda ne mazākā mērā. Mēs esam divi zirņi pākstī, un neviens no mums tur neiederas. Viņš ir austrietis, un citi puiši viņu saukā par Musili, jo viņš esot, es citēju, pilns mēslu, un viņam tas nemaz nešķiet jocīgi. Savukārt es esmu lesbiete, vīriešu nīdēja, jo neviena normāla sieviete, kam patīk vīrieši, negribētu būt ĶGK. Atbilstoši mačisma likumiem.

Nopētījusi sievietes nedzīvās acis, Lūsija nolēma, ka vīriešu-pilnvaroto acis arī ir nedzīvas. Vienīgā dzīvības zīme bija tajās vīdošā mazu, nelaimīgu radījumu būtība, kuri ienīda tādus kā Lūsija, jo viņa uzdrīkstējās pretoties viņu varai un nebaidījās.

-     Šī nopratināšana, nozvērināšana vai izmeklēšana lai kas, ellē, tas būtu ir blēņas, Lūsija paziņoja. Man nav vēlēšanās sūdzēties nekādā draņķa izmeklēšanas komitejā. Šautuvē es par sevi parūpējos pati. Par incidentu neesmu ziņojusi. To darīja Rūdijs. Viņam bija jāsniedz paskaidrojumi par saviem ievainojumiem. Tā bija viņa ierosme. Viņš varēja samelot. Bet viņš to nedarīja, un mēs abi esam norēķinājušies aci pret aci. Viņa lietoja vārdu "ais", atgādinādama juristiem par to nedzīvajām acīm, it kā šie likuma vīri zinātu, ka viņu acis ir nedzīvas un nespēj saskatīt realitāti, kas manevrēja ar patiesību un iespējām un lūdzās, lai cilvēki turas pie tās un cīnās pret ļaudīm ar nedzīvām acīm, kuri pazudina pasauli.

-    Mēs ar Rūdiju esam darbojušies kā vidutāji paši sev, Lūsija mierīgi turpināja. Esam atjaunojuši partnerattiecības, un viens partneris nedara to, ko otrs negrib, nedara neko tādu, kas var nodot otru partneri vai nodarīt tam ļaunu. Viņš man atvainojās un darīja to no sirds. Viņš raudāja.

-     Spiegi arī mēdz atvainoties. Viņi arī raud. Naidīgi noskaņotā juriste, kas bija ģērbusies svītrainā kostīmā un kurpēs ar tieviem, augstiem papēžiem, kuru dēļ Lūsijai šķita, ka šai dāmai būtu sasaistītas kājas, lēnām nosarka. Un, tā kā jūs pieņemat viņa atvainošanos, nav izvēles, aģente Farinelli. Viņš mēģināja jūs izvarot. Viņa uzsvēra šo faktu, pieņemdama, ka tas Lūsiju atkal pazemos un mocīs, jo liks vīriešu kārtas juristiem iztēloties viņu kailu kā seksuāla uzbrukuma upuri uz šautuves netīrās betona grīdas.

Es nezināju, ka Rūdijs tiek apsūdzēts spiegošana, Lūsija atbildēja.

Viņa aizgāja no FIB un tika pieņemta "Alkohola, tabakas, šaujamieroču un eksplozīvo vielu nodaļā", ko FIB netaisni uzskata par provinciāļu kopumu, kas pārtraukuši sakarus ar kandžas brūvētājiem un valkā ieroču siksnas un nēsā šautenes.

Viņa kļuva par lietpratīgu apšaudes izmeklētāju Filadelfijā un palīdzēja inscenēt Bentona Vestlija slepkavību, kur bija iekļauta līķa sagādāšana no anatomiski ziedotajiem līķiem medicīnas skolas sekcijām. Mirušais vīrietis bija pavecs, bieziem, sirmiem matiem, un pēc viņa sadedzināšanas ēkā uz vizuālu identificēšanu nevarēja paļauties, tā pat nebija iespējama. Viss, ko satriektā Skarpeta redzēja dubļainajā, ūdeni samirkušajā un dūmiem pilnajā notikuma vietā, bija pārogļojies ķermenis, sirma galva bez sejas un titāna rokas pulkstenis, kas bija piederējis Bentonam Vestlijam. Ar slepenām Vašingtonas pavēlēm galvenajai Filadelfijas medicīnas ekspertei bija pavēlēts falsificēt visus ziņojumus. Saskaņā ar dokumentiem Bentons bija miris, vienkārši FIB 1997. gada noziegumu statistikai pievienojās vēl viena slepkavība.

Pēc tam kad viņš pazuda liecinieku aizsardzības programmas melnajā caurumā, ATŠ nekavējoties pārvietoja Lūsiju uz Maiami muitas punktu, kur viņa brīvprātīgi pieteicās bīstamajā slepenās aģentes darbā un panāca, ka tika tur pieņemta, kaut gan atbildīgais īpašais aģents pret to iebilda. Lūsijai bija sava attieksme. Viņa bija nepastāvīga. Neviens no viņai tuvajiem, izņemot Pītu Marino, nesaprata, kāpēc. Skarpeta nezināja un pat aptuveni nenojauta patiesību. Viņa domāja, ka Lūsija pārdzīvo briesmīgu fāzi, jo nevar samierināties ar Bentona nāvi, lai gan patiesībā Lūsija nespēja tikt galā ar domu, ka Bentons ir dzīvs. Gadu nostrādājusi savā jaunajā Maiami amatā, viņa kādā neveiksmīgā akcijā nošāva divus narkotiku dīlerus.

Par spīdi videonovērošanas ierakstiem, kuros skaidri bija redzams, ka viņa glābusi sava slepenā dienesta partnera un pati savu dzīvību, izcēlās runas. Sākās neglītas tenkas un dezinformācija, un viena administratīva izmeklēšana pēc otras. Lūsija pameta ATŠ. Viņa pārdeva savas internetfirmas akcijas, iekams vēl ekonomika pēc 11. septembra notikumiem nebija destabilizējusies un satricināta. Daļu no tām viņa kopā ar draugiem talantīgi investēja savā labklājībā, izveidodama privātu izmeklēšanas aģentūru, ko nosauca par "Pēdējo iecirkni". Tajā var vērsties, kad citu iespēju vairs nav. "Iā netiek reklamēta un nav ievietota nevienā uzziņu rādītājā.

21

Bentons pieceļas no krēsla un ieslidina rokas kabatās.

-    Cilvēki no pagātnes, viņš saka. Mēs dzīvojam daudzas dzīves, Pīt, un pagātne ir gals. Kaut kas beidzies. Kaut kas tāds, kas nevar atgriezties. Mēs ejam tālāk un izdomājam sevi no jauna.

-    Kādas muļķības! Tu pārāk ilgu laiku esi pavadījis vienatnē, Marino ar nepatiku atbild, sirdī iedzeļot bailēm. Tu man šķebini dūšu. Es ellišķi priecājos, ka Skarpeta to neredz. Bet varbūt viņai vajadzētu to redzēt, lai beidzot tiek tev pāri, kā tu acīmredzot esi ticis pāri viņai. Nolādēts, vai tu vienreiz vari šajā midzenī ieslēgt kondicionētāju?

Marino pieiet pie agregāta un uzgriež to stiprāk.

-    Tu zini, ko viņa šajās dienās dara, vai ari tev ne silts, ne auksts? Neko tu nezini. Viņa tagad ir konsultante. Atlaista no vadītājas amata. Vai tu tam tici? Virdžīnijas draņķa gubernators viņu patrieca politikas dēļ.

-Ja cilvēks tiek atlaists skandāla vidū, tas nepalīdz viņam atrast darbu, viņš skandē tālāk. Visi runā par to, neviens viņu nenoligst, ja nu vienīgi kādā nenozīmīgā lietā, kam citi nevar atlicināt laiku, tāpēc viņa to dara par velti. Piemēram, izmeklē kādu stulbu narkotiku pārdozēšanas gadījumu Batonrūžā. Stulbs pārdozēšanas gadījums…

-    Luiziānā? Bentons pieiet pie loga un paskatās laukā.

-Jā, turienes izmeklētājs man šorīt zvanīja, pirms izbraucu no Ričmondas. Kāds puisis, vārdā Lenjērs. Vecs narkotiku pārdozēšanas gadījums. Es par to dzirdēju pirmo reizi, un tad viņš interesējās, vai Doka strādā privāti, taisnību sakot, gribēja, lai es galvoju par viņu. Noskaitos ne pa jokam. Jau tik tālu viss nonācis. Viņai vajadzīgas atsauksmes.

-    Luiziānā? Bentons pārjautā vēlreiz, it kā tur vajadzētu būt kādai kļūdai.

-    Vai tu zini citu štatu, kur kāda pilsēta būtu Batonrūža? Marino zobgalīgi jautā, pārkliegdams gaisa kondicionētāja troksni.

-    Tā viņai nav nekāda labā vieta, Bentons dīvainā toni piebilst.

-    Nūjā, no Ņujorkas, Kolumbijas apgabala vai Losandželosas uzaicinājumu nav. Vienīgais labums, ka Dokai ir pašai sava nauda, citādi viņa…

-    Tur notiek sērijveida slepkavības… Bentons ierunājas.

-    Ar tām nodarbojas speciāla komisija, un zvanītājs tur nav iesaistīts. Šim gadījumam nav nekāda sakara ar lēdiju pazušanām. Tas ir cāļa sūds. Veca lieta. Man liekas, tas izmeklētājs viņai zvanīs. Un, pazīstot Doku, jādomā, viņa palīdzēs.

-    Rajons, kur pazudušas desmit sievietes, un izmeklētājs zvana par vecu lietu? Kāpēc tieši tagad?

-    Nezinu. Mājiens.

-    Kāds mājiens?

-    Es nezinu!

-    Interesanti tomēr, kāpēc šis narkotiku pārdozēšanas gadījums pēkšņi kļuvis tik svarīgs, Bentons neatlaižas.

-    Vai tev antenas mezglā sasējušās? Marino iesaucas. Tu nesaproti jēgu. Dokas dzīve ir pārvērtusies mēslā. No Beibas Rūtas [5] viņa ir kļuvusi par Mazās ligas spēlētāju.

-    Luiziānā nav laba vieta viņai, Bentons atkārto. Un kāpēc tas izmeklētājs tev zvanīja? Tikai atsauksmes dēļ?

Marino purina galvu, it kā pūlētos pamosties. Viņš berzē seju. Bentons ir zaudējis tvērienu.

-    Tas izmeklētājs zvanīja, gribēdams manu palīdzību šajā lietā, viņš saka.

-    Tavu palīdzību?

-    Kas nu atkal? Tu netici, ka es varētu palīdzēt izmeklēt lietu? Es varu palīdzēt kuram katram nolādētam…

-    Protams, vari. Kāpēc nepalīdzi Batonrūžas izmeklētājam?

-Tāpēc, ka par šo lietu neko nezinu! Jēzus, tu mani padarīsi

traku!

-    Tur varētu palīdzēt "Pēdējais iecirknis".

-    Vai tu, sasodīts, liksies mierā? Tas izmeklētājs nemaz nav tik ļoti norūpējies par šo lietu, vienkārši lika noprast, ka viņam noderētu Dokas mediķes pieredze…

-    Tiesiskā sistēma tur balstīta uz Napoleona kodeksu.

Marino nav jēgas, par ko Bentons runā. Kāds tam visam sakars ar Napoleonu?

-    Franču tiesiskā sistēma, Bentons paskaidro. Ir tikai viens Amerikas štats, kur tiesiskā sistēma veidota pēc franču, nevis angļu parauga. Rēķinot uz vienu iedzīvotāju, Batonrūžā ir vairāk neatklātu sieviešu slepkavību nekā jebkurā citā Amerikas pilsētā.

-    Nu labi, pietiks. Saprotams, ka tā nav nekāda jaukā vieta.

-    Viņai nevajadzētu doties turp. It nekādā gadījumā vienai ne. Nekādos apstākļos. Parūpējies par to, Pīt. Bentons vēl aizvien skatās pa logu. Tici man es zinu, ko saku.

-    Tev ticēt. Tāds kā joks!

-    Mazākais, ko tu vari darīt, ir parūpēties par to.

Marino piktu skatienu veras Bentona mugurā.

-    Viņa nekādā ziņā nedrīkst atrasties viņa tuvumā.

-    Par ko, ellē, tu runā? Marino jautā, īgnumam augot augumā.

Bentons ir kļuvis svešinieks. Marino šo cilvēku nepazīst. Par

Vilkaci? Jēzus! Es domāju, mēs runājam par narkotiku pārdozēšanas gadījumu kajunu zemē, viņš šķendējas.

-    Parūpējies, lai viņa nedotos turp.

-    Tev nav tiesību neko man prasīt, jo īpaši viņas sakarā.

-    Viņš tēmē uz viņu.

-    Kāda tam, ellē, saistība ar Luiziānu? Marino pieiet Bentonam tuvāk un rūpīgi pēta viņa seju, it kā pūlēdamies nolasīt ko tādu, kas nav skaidri saprotams.

-    Tas ir turpinājums lielajai cīņai, ko viņš tai zaudēja pagātnē. Tagad viņš mēģinās uzvarēt, pat ja tā būtu pēdējā uzvara.

-    Šaubos, vai viņš varētu kādu uzvarēt, ņemot vērā, ka dabūs vēnā tik daudz suslas, ar ko iespējams piebeigt veselu zirgu baru.

-    Es nerunāju par Žanu Batistu. Vai esi aizmirsis otru Šādonu, viņa brāli? "Pēdējam iecirknim" vajadzētu saistīties ar to izmeklētāju. Viņai gan ne.

Marino neklausās. Viņš jūtas tā, it kā sēdētu braucošas mašīnas aizmugurējā sēdekli, bet neviena nav pie stūres.

-    Doka zina, ko Vilkacis no viņas grib. Marino ir pieķēries vienam tematam tam, kurš viņu interesē un kuram ir jēga. Viņa neiebildīs pret sodītājas lomu, un es atradīšos turpat aiz matēta stikla un smaidīšu.

-    Vai esi pavaicājis, ko viņa pati par to domā? Bentons skatās, kā lēnām dziest vēl viena pavasara diena. Maigie, dzīvie zaļumi iegrimst zeltainā saulē, un ēnas noslīd tuvāk pie zemes.

-    Man nav jāvaicā.

-    Skaidrs. Tātad neesi vaicājis. Nejūtos pārsteigts. Apspriesties ar tevi par šādām lietām tas neizskatītos pēc viņas.

Aizvainojums ir tikko manāms, bet tas iedzeļ Marino kā medūza. Jā, viņš nekad nav bijis tuvs ar Keju Skarpetu. Neviens nav bijis ar Doku tādā tuvībā kā Bentons. Viņa nav stāstījusi Marino, kā justos bendes lomā. Viņa neapspriež ar viņu savas jūtas.

-    Es paļaujos, ka tu parūpēsies par viņu, Bentons saka.

Šķiet, ka gaiss virmotu, viņi abi svīst un klusē.

-    Es zinu, ko tu jūti, Pīt, Bentons klusi saka. Vienmēr esmu zinājis.

-    Tu itin neko nezini.

-    Gādā par viņu.

-    Esmu šeit ieradies, lai tu varētu to sākt, Marino atbild.

22

Kartāgas krasta piestātne ir populāra vieta, kur iegādāties pārtiku un gāzi, bet Beva Kifina tur nekad nepiestāj.

Viņa nepalēnina gaitu, tuvodamās "Lētu automašīnu piestāj vietai", restorānam, kas izmaksājis miljons dolāru, kaut ari celts no noplēstiem graustiem un, kā Beva izsakās, utilizācijas mēsliem. Cietzemes bagātie var te piekļūt no Springflldas tilta, laivā ēzdami bifštekus kajunu gaumē, zivis un visu, ko vēlas, un nebraukdami mājup līdz pat tumsai. Pirms sešiem mēnešiem Beva bija lūgusi Džeju, lai tas aizved viņu turp viņas dzimšanas dienā, bet viņš tikai pasmējās, tad atņirdza zobus un nosauca viņu par stulbeni un negliteni. Bevai vispār neesot prāta, ja viņa iedomājoties, ka viņš to vedis uz kādu restorānu, jo īpaši tādu, kas no šosejas pieejams lielbagātniekiem.

Iekvēlojas greizsirdība, un Beva palielina ātrumu, kad viņai jāpagriežas uz rietumiem, uz Džeka kuģu piestātni. Viņa iztēlojas Džeju pieskārāmies citai sievietei.

Beva atceras, kā tēvs ņēma klēpi mazas meitenītes. Viņš pieprasīja, lai Beva ved mājās rotaļu biedrenes, kur viņš varētu tās glaudīt un likt viņai skatīties. Tēvs bija skaists, veiksmīgs biznesmenis un Bevas pusaudzes gados viņas draudzeņu sajūsmas objekts. Viņš tām pieskārās tā, ka tas nebija acīmredzami vai apsūdzami, vienkārši kā viņš pats uzskatīja nevainīgs kontakts starp viņa cieto peni un meiteņu dibeniem viņa klēpi. Viņš nekad neatklājās un nerunāja rupjības, nekad nelamājās. Visļaunākais: kad viņš šķietami netīši aizķēra draudzeņu krūtis, viņām tas patika, un reizēm viņas pašas pieglauda tam krūtis.

Kādudien Beva no viņa aizgāja un vairs neatgriezās, gluži tāpat kā bija darījusi viņas māte, kad Bevai apritēja trīs gadi. Aizgāja, atstādama viņu ar tēvu un viņa vajadzībām. Beva uzauga, nododamās vīriešiem un klejodama no viena pie nākamā. Atstāt Džeju būtu gluži cita lieta, un viņa īsti nezina, kāpēc joprojām tas nav noticis. Viņa nesaprot, kāpēc dara visu, ko viņš pieprasa, par spīti pašas bailēm par savu drošību. Doma, ka reiz, kādu dienu, viņš varētu aizbraukt laivā un nekad vairs neatgriezties, pilda Bevu ar šausmām. Viņa to būtu pelnījusi, jo tieši tā izrīkojās ar savu tēvu, kuru 1997. gadā ķēra sirdstrieka. Beva neaizgāja uz tēva bērēm.

Tuvodamās krastmalai, viņa lāgiem domā par Misisipi upi. Kādā jaukā dienā varētu tur nokļūt nepilnās sešās stundās. Beva jūt, ka Džejs nojauš par viņas reizēm uznākušo impulsīvo vēlēšanos aizbēgt uz Līča krastu. Viņš ne vienu reizi vien ir Bevai stāstījis, ka Misisipi ir lielākā upe Savienotajās Valstīs vairāk nekā miljons jūdžu bangaina, ar duļķainu ūdeni un neskaitāmām pietekām, kas sazarodamās izplešas neskaitāmos līcīšos, slīksnājos un purvos, kur cilvēciska būtne var tā apmaldīties, ka "galu galā no viņas paliks tikai skelets laivā". Tieši tādi bija viņa vārdi, sakot "viņa" un "no viņas", nevis "viņš" un "no viņa", un šādu izvēli nevarēja uzskatīt par nejaušu. Džejam negadās ne pārteikšanās, ne citas kļūmes.

Tik un tā, kad Beva ir izbraukusi ar laivu, viņa fantazē par upes kuģīšu reisiem un kazino, par augļu kokteiļiem un alu atdzesētās glāzēs un varbūt par Vastlāvi, ko varētu pavērot pa logu kādā jaukā viesnīcā ar gaisa kondicionētāju. Viņa prāto, vai tagad, kad tik ilgi iztikusi bez laba ēdiena, no tā nesamestos nelabi. Ērta gulta varbūt padarītu Bevu stīvu un sāpošiem kauliem, jo viņa ir pārāk pieradusi pie smirdošiem, saplēstiem matračiem, uz kuriem vairs neguļ pat Džejs.

Beva apbrauc pa pusei iegrimušu baļķi, sākumā baiļodamās, ka tas varētu sakustēties un izrādīties ar zobiem, un viņai sāk niezēt āda it sevišķi zem džinsu ciešās jostas.

Sasodīts! Ar vienu roku stūrēdama, viņa otru pabāž zem drēbēm un iecērt nagus miesā. Pumpas kļūst arvien lielākas. Nolādēts! Kāds draņķis tā var kost?

Smagi elpodama, viņa novieto droseles sviru neitrālā stāvoklī, atver lūku un rakņājas pludmales somā, meklējot kukaiņu repelentu; tad izsmidzina to visapkārt, arī sev zem apģērba.

Tas viss viņai galvā, Džejs vienmēr saka. Pumpas nav kodumi, bet nātrene, jo viņa nervozējot un vispār esot pa pusei traka. Nu, es nebiju pustraka, iekams nesatiku tevi, viņa domās tam atbild. Man nekad mūžā nav bijusi nātrene, ne uz to pusi, pat no indīgajām efejām ne. Beva uz pāris minūtēm iedreifē līcītī, pārdomādama, ko darīt, un iztēlodamās Džeja seju, kad viņa atved to, ko viņš vēlas, pēc tam iedomājas viņa seju, kāda tā ir, ja viņa nav to izdarījusi.

Viņa pavirza uz priekšu droseli, palielinādama ātrumu līdz četrdesmit jūdzēm stundā, kas ir daudz par ātru, ņemot vērā viņas bailes no tumšā ūdens un tā iemītniekiem. Pagriezusi pa kreisi, viņa spēji samazina ātrumu, izlīdzina gaitu un iebrauc šaurā līcītī. Tur klusi un lēni iestūrē dumbrajā, kas ož pec nāves. Pastiepusi roku zem brezenta, Beva izvelk bisi un noliek sev šķērsām pār klēpi.

23

Bentonam skatoties pa logu, saule šaurā strēmelē apgaismo viņa seju.

Ilgu, saspringtu mirkli valda klusums. Šķiet, ka gaiss virmo, vēstīdams ļaunu, un Marino paberzē acis.

-    Es nesaprotu. Viņam dreb mute. Tu varētu būt brīvs, varētu doties mājās, atkal būt dzīvs. Viņa balss aizlūst. Cerēju, tu vismaz pateiksies man, ka uzņēmos visas šīs rūpes, lai ierastos te un pastāstītu, ka mēs ar Lūsiju varbūt neesam padevušies un ceram tevi atgūt…

-    Piedāvādami viņu? Bentons apsviežas riņķī. Piedāvādami Keju par ēsmu?

Viņš izrunā viņas vārdu, taču izturas tik vienaldzīgi, itin kā viņam nemaz nebūtu jūtu. Marino ir satriekts. Viņš slauka acis.

-    Ēsmu? Ko…?

-    Vai nepietiek ar to, ko tas bastards viņai jau nodarījis? Bentons turpina. Reiz jau viņš mēģināja Keju nogalināt. Viņš nerunā par Žanu Batistu, bet par Džeju Tāliju.

-    Viņš nevarēs viņu nogalināt, sēdēdams uz ložu necaurlaidīga stikla un runādams pa telefonu visaugstākās drošības cietumā, Marino atbild, un abi turpina runāt par diviem dažādiem cilvēkiem.

-    Tu mani neklausies, Bentons saka.

-    Tāpēc, ka tu neklausies manī, Marino bērnišķīgi atcērt.

Bentons izslēdz gaisa kondicionētāju un pabīda augšup logu. Viņš

aizver acis, un vējš kā aukstiem pirkstiem pieskaras kaistošajiem vaigiem. Viņš sajūt plaukstošo zemi. Uz brīdi atceras, ka ir dzīvs un dzīvo uz tās, un sāk iekšēji asiņot kā hemofilijas slimnieks.

-    Vai viņa zina? viņš jautā.

Marino berzē seju. Jēzus! Man ir tik nelabi un skumji, asinsspiediens šaujas augšup kā kāds nolādēts termometrs.

-    Pasaki! Bentons spiež delnas pret loga rāmi, izliecas svaigajā gaisā. Pavēries atpakaļ, viņš sastop Marino skatienu. Vai zina?

Marino apjauš jautājuma jēgu un nopūšas. Nē, pie velna, nē. Viņa nezina. Un nekad neuzzinās, ja vien tu pats nepateiksi. Es nespēju viņai to nodarīt. Lūsija ari ne. Redzi, viņš pikti izslējās, dažiem no mums

Doka pārāk rūp, lai viņu sāpinātu. Iedomājies, kā viņa justos, zinādama, ka tu esi dzīvs, bet vairs nenieka par viņu nebēdā.

Niknumā un sarūgtinājumā drebēdams, viņš dodas uz durvīm. Es domāju, tu varētu man pateikties.

-    Es jau pateicos. Zinu, ka tu gribi labu. Bentons nāk tuvāk, bet viņa mierīgā izturēšanās šķiet pārdabiska. Zinu, tu nesaproti, bet varbūt kādudien sapratīsi. Ardievu, Pīt. Nevēlos vairs tevi ne redzēt, ne dzirdēt. Nekad. Lūdzu, neuztver to personiski.

Marino sagrābj durvju rokturi un gandrīz izrauj to no koksnes.

-    Laimīgu taciņu un ej pie joda! Neuztver to personiski.

Viņi skatās viens otrā kā divi viri, kas cīņā ar šaujamieročiem sagatavojušies aizsardzībai. Neviens nevēlas pakustēties pirmais, ne ari pa īstam grib, lai otrs aiziet no viņa dzīves. Bentona gaišbrūnās acis ir blāvas un neizteiksmīgas, it kā viss mirdzums no tām būtu izgaisis. Marino pulss kļuvis paniski straujš, jo viņš saprot, ka tas Bentons, kuru pazinis, ir prom un nekas viņu neatdos atpakaļ.

Un kaut kā vajadzēs to pastāstīt Lūsijai. Un kaut kā vajadzēs pieņemt faktu, ka sapnis glābt Bentonu un atdot viņu Skarpetai vienmēr paliks sapnis, tikai sapnis.

-    Tas nav izprotams! Marino iesaucas.

Bentons pieliek lūpām rādītājpirkstu. Lūdzu, ej, Pīt, viņš klusi saka. Tas nav jāizprot.

Marino vēl brīdi vilcinās, mīņādamies nespodri apgaismotajā, smirdošajā kāpņu laukumiņā tūlīt aiz 56. dzīvokļa. Labi. Viņš taustās pēc cigaretēm un vairākas izbārsta uz netīrā betona. Labi… Viņš gandrīz pasaka Benton, bet laikus apķeras, un, kad notupstas salasīt smēķus, resnie pirksti neveikli divus salauž.

Ar lielās plaukstas virspusi Marino novelk gar acīm, bet Bentons viņu vēro pa atvērtajām durvīm, nespēdams pakustēties un nepiedāvādams palīdzēt salasīt cigaretes.

-    Esi piesardzīgs, Pīt, Bentons, maskēšanās un paškontroles meistars, saka nosvērtā un prātīgā balsi.

Asinīm pieplūdušām acīm Marino paveras augšup no savas tupus pozas. Viņa saburzītajām haki krāsas biksēm staklē ir mazliet pairusi vīle, un pa to rēgojas baltas apakšbikses.

Viņš izgrūž: Vai nesaproti, tu vari griezties atpakaļ!

-    Tu nesaproti, ka nekāda atpakaļ, kur atgriezties, nav, Bentons saka tik klusā balsi, ka gandrīz nav sadzirdams. Es negribu griezties atpakaļ. Tagad, lūdzu, pazūdi pie joda no manas dzīves un atstāj mani vienu.

Viņš aizcērt dzīvokļa durvis un aizšauj bultu. Tad sabrūk uz kušetes, aizklāj ar plaukstām seju un klausās, kā Marino neatlaidīgā klauvēšana pāraug nevaldāmos būkšķos un spērienos.

-    Nūja, labi, baudi savu lielisko dzīvi, pakaļa tāds, caur durvīm apslāpēti skan viņa balss. Man vienmēr bijis skaidrs, ka tu esi vienaldzis un nebēdā ne par vienu, ieskaitot viņu, tu, draņķa psihopāti Būkšķi un spārdīšanās piepeši apraujas.

Bentons aiztur elpu un sasprindzina dzirdi. Pēkšņais klusums ir ļaunāks par jebkuru dusmu lēkmi. Pīta Marino klusēšana ir lāsts. Tās ir beigas. Drauga smagie soļi dun lejā pa kāpnēm.

-    Es esmu miris, Bentons murmina plaukstās, savilcies līkumā uz kušetes. Nav svarīgi, kā, bet esmu miris. Esmu Toms. Toms Hevilends. Toms Spēks Hevilends… Viņa krūtis smagi cilājas un sirds šķiet zaudējusi ritmu. Dzimis Griničā, Konektikutā…

Viņš pieceļas, virsū mācas depresija, padarot istabu tumšu un gaisu biezu kā eļļu. Viņš ieož Marino atstātos cigarešu dūmus, un tie izskrien caur krūtīm kā asmens. Piegājis pie loga, Bentons nostājas tā malā (lai nebūtu redzams no ielas) un vēro, kā Pīts Marino caur saraustītām ēnām un saules plankumiem gausi soļo prom pa nelīdzenajiem bruģakmeņiem.

Marino apstājas aizdedzināt Lucky Strike un pagriezies skatās uz Bentona nomācošo ēku, līdz atrod vietu, kur jābūt 56. dzīvoklim. Lētos, caurspīdīgos aizkarus satver vējš un plivina pa vaļējo logu, it kā tur aizlidotu gari.

24

Polijā ir dažas minūtes pēc pusnakts.

Lūsija aiztraucas garām Otrā pasaules kara krievu armijas mašīnu karavānām, izjoņo caur jūdzēm gariem flīzētiem tuneļiem un brauc pa kokiem apstādīto šoseju E28. Viņa kavējas domās par "sarkano brīdinājumu" un to, cik viegli bijis nosūtīt datorizētu informāciju, kas dara modras likumsargāšanas aģentūras visā pasaulē. Viņas informācija, protams, ir leģitīma. Roko Kagjano ir kriminālnoziedznieks. Lūsija to zina jau gadiem ilgi, bet līdz pat nesen saņemtajai jaunākajai informācijai, kas Roko saista vismaz ar dažiem noziegumiem, ne viņai, ne citām ieinteresētajām pusēm nebija iespējams pamatoti kaut ko pasākt varēja tikai ienīst šo izdzimteni.

Viens vienkāršs telefona zvans.

Lūsija bija piezvanījusi Interpola centrālajam birojam Vašingtonā, Kolumbijas apgabalā. Viņa nosauca savu vārdu, saprotams, īsto, viņai bija īsa saruna ar Savienoto Valstu maršala kontaktpersonu, uzvārdā Makords. Nākamais solis meklējumi Interpola datu bāzē, lai noskaidrotu, vai Kagjano vārds tur zināms, bet datu bāzē viņa nebija, pat "zaļā brīdinājuma sadaļā", kas nozīmētu vienkārši to, ka attiecīgā persona ir Interpola interešu lokā; robežu šķērsošanas gadījumos un starptautiskās lidostās tā jānovēro un jāpakļauj papildu skenēšanai un pārbaudēm.

Roko Kagjano ir pāri trīsdesmit gadiem. Viņš nekad nav bijis arestēts un ir kļuvis bagāts šķietami kā badmiru advokāts, kas pelnās uz nelaimes gadījumu rēķina, kaut gan patiesībā šī lielā bagātība un vara nāk no viņa īstajiem klientiem, Šādoniem, kurus gan nebūtu īsti pareizi dēvēt par klientiem. Viņš tiem pieder. Tie viņu aizsargā. Viņam tiek nodrošināts augsts dzīves stils un dzīvība tiem par prieku.

-    Pārbaudiet slepkavību 1977. gadā, Lūsija ieteica Makordam. -Jaungada dienu Sicīlijā. Žurnālists Karloss Gvarino. Sašauts galvā, līķis izmests kanalizācijas grāvī. Viņš strādāja ar izmeklēšanas materiāliem par Šādoniem starp citu, to darīt ir ļoti riskanti. Tikko viņš bija intervējis kādu juristu, kas pārstāv Žanu Batistu Šādonu…

-    Pareizi, pareizi. Par šo lietu es zinu. Vilkacis, vai kā viņu tur iesaukuši.

-    Viņa foto apskatāms uz People un Time vai jebkura cita žurnāla vāka. Kurš gan nezina par sērijveida slepkavu Vilkaci, Lūsija piebilst. Gvarino tika nošauts dažas stundas pēc sarunas ar Kagjano.

-    Nākamais ir žurnālists Emanuēls Leflērs. Barbizona, Francija. 1997. gada 11. februāris. Strādājis Le Monde. Arī viņš vieglprātīgi bija ķēries pie stāsta par Šādona ģimeni.

-    Kāds gan pamats visai šai interesei par Šādoniem, ja neņem vērā, ka viņi ir Žana Batista neveiksmīgie vecāki?

-    Organizētā noziedzība. Milzīgs kartelis. Nekad nav ticis pierādīts, ka to vada tēvs, bet tā ir. Klīst valodas. Izmeklēšanas reportierus dažreiz apžilbina liela nauda un balvas. Leflērs bija dzēris kopā ar Kagjano, un pēc dažām stundām žurnālista līķis atrasts dārzā blakus mākslinieka Žana Franciska Milē chāteau* nepūlieties meklēt. Mākslinieks miris jau pirms vairāk nekā simt gadiem.

Lūsija nebija sarkastiska. Viņa nekad nebūtu iedomājusies, ka Milē ir saimniecības vārds, un negribēja, lai mākslinieks pēkšņi kļūst par interesējošo personu.

-    Leflēru sašāva galvā; desmit milimetru lode šauta no tā paša ieroča, kas lietots, noslepkavojot Gvarino, viņa paskaidroja. Un vēl kas. ŠI informācija nāca no Žana Batista Šādona rakstītas vēstules.

-    Es jums nekavējoties nosūtīšu viņa vēstuli pa e-pastu, Lūsija solīja. Šāda nosūtīšana būtu neiedomājama, pirms Interpols bija sācis lietot internetu.

Bet Internacionālās Policijas aģentūras datorizētajam saziņas tiklam ir vairāk nekā pietiekami daudz ugunsmūru, hieroglifīsku šifru un hakeru izsekošanas sistēmu, lai katru datu pārraidi padarītu drošu. Kad Interpols iesāka lietot internetu, ģenerālsekretārs pats personīgi uzaicināja tajā ielauzties. Lūsija nevarēja. Viņa netika pāri pat pirmajam ugunsmūrim un klusībā sodījās, ka ir novesta strupceļā, kaut gan veiksme būtu pēdējais, ko šādā gadījumā vēlēties.

Ģenerālsekretārs viņai piezvanīja gluži uzjautrināts, nolasīja viņas lietotājvārdu un paroļu sarakstu, kā ari pateica datora atrašanās vietu.

-    Neuztraucies, Lūsij, es tev neuzsūtišu policiju, viņš teica.

-    Mērci beaucoup, Monsieur Hartman, viņa atbildēja ģenerālsekretāram, kurš ir amerikānis.

No Ņujorkas līdz Londonai, Berlīnei un tagad, uz Polijas robežas, policisti bija modri, to viņa juta. Taču tie neuztvēra nopietni šo jauno amerikānieti, kas jaukajā pavasara nakti brauca ar nomātu mersedesu. Viņiem Lūsija noteikti neizskatījās pēc teroristes, un viņa tāda arī nav. Taču varētu būt itin viegli -, un ir muļķīgi neuztvert Lūsiju nopietni, vienalga, kāda būtu viņas tautība, ārējais izskats un smaids, kas var kļūt ari silts un valdzinošs, ja viņa vēlas.

Viņa ir daudz par gudru, lai vadātu līdzi šaujamieroci. Ja iekulsies kādā ķezā, noderēs cīņas steks. Ne jau lai kautos ar policiju ceļā var patrāpīties kāds stulbenis, kurš tīkotu viņu aplaupīt vai pakļaut kādai citai vardarbībai. Ievest steku Vācijā bija viegli. Viņa izmantoja pārbaudītu rutīnu, kas nekad nebija pievīlusi: ievietoja steku somiņā, pilnā ar juku jukām sasviestiem kosmētikas piederumiem lokšķērēm, suku, fēnu un citiem. Paciņa pienāca kādā lētā viesnīcā lidostas tuvumā, un kā adresāts bija norādīts viens no Lūsijas pieņemtajiem vārdiem. Uz šī vārda viņai bija rezervēta un apmaksāta istaba. Lūsija piebrauca nomāto mašīnu pie viesnīcas, apstājās sānielā, reģistratūrā izņēma sev adresēto paciņu, mazliet savandīja istabu un piekāra pie durvīm uzrakstu Netraucēt. Pēc pusstundas viņa bija atgriezusies savā mašīnā.

Ja misijā nepieciešams nopietnāks ierocis, pistole un papildu munīcijas aptveres tiek ieliktas bagāžā, ko paziņo it kā par pazudušu, pavirši sasien ar aviokompānijas lenti un viena no Lūsijas partnerēm, kas ģērbusies piemēroti šai lomai, pamet to pie viesnīcas reģistratūras. Lūsijai ir daudz partneru. Lielākā daļa nekad nav viņu satikuši un nezina, kas ir Lūsija. Viņu pazīst tikai komandas pamatsastāvs. Viņai ir komanda, un komandai viņa. Ar to pietiek.

Paņēmusi starptautisko mobilo tālruni, kas noslēpts starp kājām, viņa nospiež pārzvanīšanas pogu.

-    Drīz būšu klāt, Lūsija ziņo, izdzirdusi Rūdija Musila balsi. Pēc stundas un piecpadsmit minūtēm, ja pārāk nesteigšos.

-    Nesteidzies. Fonā skaļi spēlē televizors.

Lūsija skatās spidometrā tas pārslīdējis 120 kilometru atzīmei. Viņa var būt nekaunīga, bet nekad tīši neprātīga. Viņai nav vēlēšanās sapīties ar policiju, dodoties uz prominentāko, bet apgrūtinošāko ostas pilsētu Polijā. Ščecinā amerikāņi nav bieži manāmi. Kāpēc lai viņi turp dotos? Ja nu vienīgi tuvplānā aplūkot koncentrācijas nometnes. Nu jau gadiem ilgi vācieši pārtver ārzemju kuģus ceļā uz Ščecinas ostu. Katru dienu vācieši zog biznesu pilsētai, kurā bezdarbs un ekonomiskā depresija saēd to, kas reiz bija arhitektūras, kultūras un mākslas dārgakmens.

Ļoti maz godības atgriezās Ščecinā pēc Otrā pasaules kara, kurā Hitlers gribēja nobumbot Poliju no kartes un iznīcināt tās tautu. Pieklājīgu iztiku nopelnīt te ir neiespējami. Ļoti maz cilvēku zina, kā ir dzīvot jaukā mājā, braukt ar jauku mašīnu, valkāt jaukas drēbes, pirkt grāmatas vai doties atvaļinājumā. Runā, ka Polijā nevienam nav naudas, izņemot krievu mafiju un kriminālos karteļus, un ļoti bieži tā ir patiesība.

Lūsija neatlaidīgi vēro automaģistrāli; viņas smaids apdziest un acis sašaurinās.

-    Priekšā bremžu gaismas. Tas man nepatīk, viņa saka mobilajā tālrunī. Kāds palēnina gaitu. Viņa atslābina spiedienu uz akseleratoru. Apstājas, nolādēts, maģistrāles vidū. Nav vietas, kur nobraukt malā.

-    Neapstājies. Apbrauc to, Rūdijs māca.

-    Bojāts limuzīns. Savādi redzēt amerikāņu limuzīnu šajā pusē.

Lūsija apbrauc balto, garo Lincoln. Šoferis un pasažieris kāpj laukā,

un viņa pretojas dzinulim apstāties un palīdzēt.

-    Sasodīts, viņa neapmierināti nomurmina.

-    Pat nedomā par to, Rūdijs brīdina, labi pazidams Lūsijas avantūristisko raksturu un nepārvaramo tieksmi glābt pasauli.

Lūsija uzmin akseleratora pedālim, un limuzīns ar nepatikšanās nokļuvušajiem braucējiem kļūst par daļu no necaurredzamās tumsas viņai aiz muguras.

-    Reģistratūra šajā laikā ir tukša. Tu zini, uz kurieni brauc, Rūdijs grib pārliecināties.

Nedrīkst pieļaut kļūdas un pārskatīšanos.

Lūsija atkal un atkal ielūkojas spoguli, bažīdamās, ka limuzīns varbūt tuvojas un viņa var izrādīties īstā ķezā. Vēders saspringst. Ja nu tiem cilvēkiem patiesi vajadzīga palīdzība? Viņa tos atstāja vienus tumsā uz šosejas E28, kur nav iespējams nobraukt malā. Tur viņus var sabraukt smagā mašīna.

Vairākas sekundes Lūsija apsver, vai neaizbraukt līdz nākamajai nobrauktuvei un negriezties atpakaļ. Reizēm viņa to dara pat noklīdušu suņu un bruņurupuču dēļ, jo tie šķērso šosejas un ielas. Viņa vienmēr bremzē, ieraudzījusi burundukus un vāveres, un kāpj laukā glābt putnus, kas ielidojuši mašīnas logos. Bet cilvēki ir cita lieta. Viņa nevar atļauties riskēt.

-    Nepalaid garām "Radisonu", Rūdijs saka. Un neatstāj mašīnu autobusu parkā. Viņi to nesapratis.

Viņš joko. Ir skaidrs bez teikšanas, ka pie "Radisona" Lūsija mašīnu neatstās.

25

Delrejbīčā, Floridā, sešos vakarā ir karsts, un Keja Skarpeta novēršas no virtuves loga, nolēmusi vēl kādu stundu pastrādāt un tikai tad riskēt iziet laukā.

Viņa ir kļuvusi eksperte ēnu un gaismas vērtēšanā un to zinātniskā pārbaudē, iekams doties ārā apraudzīt augļu kokus vai uz pludmali. Nelietderīgu slēdzienu pieņemšana, kas balstīta uz analīzi un aprēķiniem, kā debesis pārvietojas saule, palīdz Kejai justies tā, it kā viņa vēl nebūtu pilnīgi zaudējusi kontroli pār savu dzīvi.

Ar ģipsi apmestā dzeltenā divstāvu māja pēc viņas standartiem ir pieticīga vienkārši vecs īpašums ar ļodzlgām, baltām margām, cauruļvadiem, elektroinstalāciju un tādu gaisa kondicionētāju, kam, liekas, piemīt pašam sava nelietīga griba. No sienas aiz elektriskās krāsns reizēm krīt laukā flīzes, vakar no betona stiprinājuma izrāvās aukstā ūdens krāns. Izdzīvošanas labad Keja lasa grāmatas par mājas remontu, un viņai izdodas atturēt apkārtējos priekšmetus, lai tie nekristu uz galvas. Viņa cenšas neatsaukt atmiņā agrākos laikus pirms pārcelšanās simtiem jūdžu uz dienvidiem no iepriekšējā darba tik tikko stundas braucienā uz ziemeļiem no Maiami, kur Keja dzimusi. Pagātne ir mirusi, un nāve vienkārši vēl viena eksistences fāze. Tāds ir viņas kredo. Pa lielākai daļai viņa tam tic.

Laiks uz Zemes ir iespēja kļūt augstāk attīstītam, un tad cilvēki iet tālāk, pārsniedzot sev doto iespēju. ŠI koncepcija viņai nekādā ziņā nav jauna, taču viņa nepieņem to, kas nav acīmredzams, vispirms sīki neanalizējot. Pēc pamatīgām pārdomām slēdziens par mūžību ir vienkāršs: neviens ne ļauns, ne labs nepārstāj eksistēt; dzīvība ir enerģija, un enerģiju nevar ne radīt, ne iznīcināt; tā pārtop un tiek atkārtoti izlietota. Tādējādi ir iespējams, ka skaidra sirds un pilnīgs ļaunums ir bijuši jau agrāk un būs atkal. Skarpeta netic debesīm vai ellei, un viņa vairs neapmeklē misi, pat reliģiskos svētkos ne.

-    Kas noticis ar tavu katolisko vainas apziņu? Lūsija bija vaicājusi pirms vairākiem Ziemassvētkiem, kad abas jauca varen daudz alkoholiskā olu kokteiļa un baznīca dienas kārtībā nebija paredzēta.

-    Nevaru piedalīties tādā procesā, kam vairs neticu, Skarpeta atbildēja, sniegdamās pēc svaigi malta muskatrieksta. It īpaši, ja esmu ar to nesaskaņā, tā ir ļaunāk nekā pilnīgi zaudēt tam ticību.

-    Un kas būtu tas? Vai tu runā par katolicismu vai Dievu?

-    Par politiku un varu. Tām neapšaubāmi ir stipra smaka, gluži kā morga saldētavā. Es aizvērtām acīm varu pateikt, kas tas ir. Nekā dzīva.

-Paldies par dalīšanos domās, Lūsija sacīja. Varbūt iedzeršu mazliet tīra ruma ar ledu. Jēlas olas man pēkšņi nešķiet diez ko vilinošas.

-    Neesi nu tik pārlieku jūtīga. Skarpeta ielēja Lūsijai glāzi olu kokteiļa un pārkaisīja to ar muskatrieksta skaidiņām. Dzer, kamēr nav atnācis Marino, tad nepaliks nekas.

Lūsija pasmaida. Ar nelabu dūšu viņa kāvās vienīgi tad, ja, iegājusi tualetē, ieraudzīja tur kādu mainām zīdaiņa autiņu. Lūsijai šī smaka šķita ļaunāka par sadalījušos līķi, ap ko spindz gaļas mušas. Viņa bija piedzīvojusi, ka citi šausminās par viņas un tantes neparastajām profesijām.

-    Tas nozīmē, ka tu vairs netici mūžībai? Lūsija prasīja.

-    Es ticu tai vairāk nekā jebkad.

Lielāko sava mūža daļu Skarpeta bija likusi mirušajiem runāt, bet tas vienmēr notika klusajā ievainojumu, pierādījumu un izmeklēšanas detaļu valodā, ko varēja interpretēt ar medicīnas, zinātnes, pieredzes un dedukcijas palīdzību. Tas viss robežojās ar intuīciju talantu, ko nevar apgūt vai iemācīt. Bet cilvēki mainās. Viņa vairs nav pilnīgi bezkaislīga. Viņai ir nācies atzīt, ka nāve turpina eksistēt un iejaucas šispasaules mīļo un naidnieku dzīvēs. Šo pārliecību Skarpeta slēpj no saviem nievātājiem un nekādā ziņā neieminas par to profesionālās prezentācijās, žurnālu rakstos vai tiesā.

-    Esmu redzējusi televīzijā, kā ekstrasensi runā par cilvēku miršanu un pārkļūšanu pāri liekas, tāds bija tas termins, Lūsija piebilda, malkodama olu kokteili. Nezinu. Tas ir diezgan interesanti. Jo vecāka kļūstu, jo mazāk par daudz ko esmu pārliecināta.

-    Esmu vērojusi tavu progresīvo novecošanos, Skarpeta atbildēja. Kad sasniegsi trīsdesmit, tev sāksies vīzijas un tu redzēsi auras. Cerēsim, ka nedabūsi artrītu.

Šī saruna notika Skarpetas agrākajās mājās Ričmondā, akmens cietoksnī, viņa to bija veidojusi ar mīlestību un, netaupīdama izdevumus, neatkāpās no prasības pēc senas koksnes, neapstrādātiem baļķiem, masīvām durvīm un sienu apmetuma, turpretī virtuve un birojs nevainojami atbilda viņas precīzā darba vajadzībām vienalga, vai viņa rīkojās ar mikroskopu vai Viking gāzes plīti.

Dzīve bija laba. Tagad vairs ne un nekad ari nebūs. Tik daudz kas nogājis greizi. Tik daudz ir sabojāts un zaudēts, un to nemūžam nav iespējams atgūt. Pirms trim gadiem Skarpeta devās ceļojumā pretim nelaimei. Viņa atteicās no prezidentes vietas Medicīniskās ekspertīzes nacionālajā asociācijā. Virdžīnijas gubernators bija grasījies viņu atlaist. Kādu dienu viņa atbrīvoja biroja sienas no saviem daudzajiem goda rakstiem, sertifikātiem un diplomiem, kas tagad kaut kur guļ, sasaiņoti kartona kastēs. Pirms kraha Skarpeta bija nevainojama, lai neteiktu nelokāma racionāliste, pilnīgi droša par savām zināšanām, patiesīgumu un spējām uzmeklēt atbildes. Likumsargāšanā un kriminālajā justīcijā viņa bija leģenda, dažiem cilvēkiem nepieejama un vēsa. Tagad viņai nebija personāla, izņemot sekretāri Rozu, kas bija sekojusi līdzi uz Floridu, par ieganstu minot vēlmi "atvaļināties" Rietumpalmblčas tuvumā.

Skarpeta nevar tikt pāri Bentonam Vestlijam. Viņa ir mēģinājusi. Vairākas reizes ir satikusies ar pilnigi pieņemamiem vīriešiem, taču tikai tāpēc, lai nepatikā vairītos no viņu pieskārieniem. Vienkāršs pieskāriens, bet tas nepieder Bentonam, un viņa atceras. Tad prātā ataust viņa pēdējais tēls sadedzis un sakropļots. Viņa vēl aizvien nožēlo, ka lasījusi ziņojumu par autopsiju, un tomēr ne. Viņa nožēlo, ka pieskārusies viņa pelniem un tos izkaisījusi, un tomēr ne. Tas bija izšķiroši, tā tas tiešām bija, viņa sev nemitīgi atkārto, kad atceras pieskārienu trauslajiem, graudainajiem pīšļiem, ko atdevusi dzidrajam gaisam un jūrai, kuru viņš mīlēja.

Viņa iziet no virtuves, turēdama rokā to pašu kafijas krūzi, kuru kopš pēcpusdienas sildījusi mikroviļņu krāsnī vismaz četras reizes.

-    Doktore Skarpeta, vai var jums kaut ko sadabūt? Roza sauc no brīvās guļamistabas, kas kalpo viņai par biroju.

-    Nekas nepalīdzēs, Skarpeta atbild, pa pusei jokodama, un dodas Rozas balss virzienā.

-    Nieki. Tas ir Skarpetas sekretāres iecienītais atspēkojums. Es jau teicu: ja sāksiet strādāt uz savu roku, būsiet vēl vairāk aizņemta, ja tas vispār iespējams. Novārgusi un pārstrādājusies.

-    Un ko es teicu par izstāšanos no dienesta?

Roza paceļ galvu no autopsijas ziņojuma, ko viņa pārbauda savā datorā. Nonākusi līdz ailei "Smadzenes", viņa iedrukā "1200 grami. Rormas robežās" un izlabo kļūdu.

Pa koka grīdu kā Morzes signāli noklikšķ nagi, jo Skarpetas buldogs, izdzirdīs balsis, paslinki nāk šurp, brīdi apstājas, tad panāk mazliet tuvāk un apsēžas.

-    Nāc šurp, Billij-Billij, Skarpeta mīlīgi sauc.

Dzīvnieks paskatās un nolaiž galvu.

-    Viņu sauc Billijs, Roza atgādina, kaut arī tam nav jēgas. Ja jūs turpināsiet saukt viņu: "Billij-Billij," suns domās, ka dzīvo ar atbalsi vai ka viņam ir sašķelta personība.

-    Nāc šurp, Billij-Billij.

Viņš nesteidzīgi pieceļas. Klik-klik.

Roza ir uzģērbusi firziķu krāsas bikškostīmu. Kā visi Rozas kostīmi, tas ir vilnas. Māja atrodas krastmalā. Tajā ir ļoti karsts un mitrs, un Roza nešaubīdamās iet laukā svārkos un blūzē ar īsām piedurknēm un laista Ķīnas rozi, kāpj pa pieslienamajām kāpnēm plūkt banānus vai citronus vai glābt dīķa siekstās iesprūdušus vardulēnus no noslīkšanas. Brīnums, ka kodes nav saēdušas visu Rozas mantību, bet viņa ir lepna sieviete, kuras pašcieņas pilnā stāja slēpj trauslu, maigu raksturu, un viņas cieņa pret sevi un savu priekšnieci prasa, lai tā ik rītu pārliecinās, ka dienai izvēlētais apģērbs ir izgludināts un tīrs.

Šķiet, klusībā Roza pat priecājas, ka viņas modes izjūta ir novecojusi, daži kostīmi šūti jau vairāk nekā pirms desmit gadiem, kad viņa tikko iestājās darbā pie Skarpetas. Roza nav mainījusi arī matu sakārtojumu joprojām tos sasprauž uz augšu franču vijumā un nemēģina karot ar sirmumu. Miesai vajadzīga laba struktūra, un viņas kauli ir smalki. Vēl sešdesmit septiņu gadu vecumā vīrieši viņu uzskata par pievilcīgu, taču kopš vīra nāves Roza nav satikusies ne ar vienu citu. Vienīgais vīrietis, ar kuru Skarpeta jebkad redzējusi Rozu flirtējam, ir Pīts Marino, bet viņa nav viņu iecerējusi, un viņš to zina, taču abi ķircinājās, kad Skarpeta bija nozīmēta par galveno medicīnas eksperti Virdžīnijā. Tagad liekas, it kā tas būtu noticis citā inkarnācijā.

Billijs pienāk pie galda un elso. Viņš vēl nav gadu vecs, taču balts, ar lielu, brūnu plankumu muguras vidū, un viņa pazode Skarpetai atgādina kapli. Suns aptupstas viņai pie kājām un skatās augšup.

-    Man nav neviena…

-    Nesakiet to vārdu! Roza iesaucas.

-    Es jau negrasījos. Būtu to izrunājusi pa burtam.

-    Viņš tagad to saprot.

Billijs necieš no valodas barjeras, dzirdēdams tādus vārdus kā atā un ēst. Viņš pazīst arī vārdus nē un sēdi, bet izliekas, ka nesaprot. Uz ietiepību viņa sugai ir tiesības.

-    Neko nedrīkst grauzt, Skarpeta brīdina.

Pagājušajā mēnesi Billijam bija uznākusi patika grauzt un plēst durvju aplodas un grīdlīstes, it īpaši Skarpetas guļamistabā.

-    Šī nav tava māja, man vajadzēs apmaksāt visus remontdarbus, kad izvākšos. Viņa krata ar pirkstu.

-    Būtu jūsu māja, būtu vēl sliktāk, Roza piebilst, kad suns turpina vērties Skarpetā, luncinādams asti, kas izskatās pēc radziņa.

Paņēmusi no galda pasta sūtījumu kaudzīti, viņa to rāda priekšniecei.

-    Rēķinus esmu apmaksājusi. Te pāris personīgu vēstuļu, parastie žurnāli un viss cits. Un šis no Lūsijas.

Skarpetas uzmanību piesaista liela, bieza, brūna papīra aploksne, uz kuras vārds un adrese rūpīgi rakstīta ar melnu "maģisko" marķieri. Arī Lūsijas Ņujorkas biroja atpakaļadrese rakstīta ar "maģisko" marķieri. Uz aploksnes ir atzīme "PERSONĪGI" lieliem burtiem un divreiz pasvītrots. Skarpetai ir stingri iesakņojies paradums aplūkot pastmarkas. Šī ir mīklaina.

-    Tas nav viņas pasta nodaļas kods, Skarpeta saka. Lūsija aizvien visu sūta no sava biroja un praktiski vienmēr steidzamas vēstules. Nevaru atcerēties ne reizi, kad viņa man būtu kaut ko sūtījusi ar regulāro pastu jau kopš viņas koledžas laikiem.

Rozai tas, šķiet, nerūp. Muļķīga aprobežotu prātu konsekvence, viņa citē Ralfu Valdo Emersonu. Patiesībā tas ir viņas iecienītākais citāts.

Roza pakrata aploksni. Neizklausās, ka tajā būtu kas bīstams, viņa ķircinās. Ja baidāties, ka tuvojas kārtējā paranojas lēkme, es atvēršu sūtījumu, tikai uz tā rakstīts Personīgi…

-Neuztraucieties! Skarpeta paņem no Rozas vēstuli un pārējo pastu.

-    Un ziņu ir atstājis doktors Lenjērs no Batonrūžas. Roza klabina taustiņus, turpinādama labot kļūdas. Tā attiecas uz Šarlotes Dārdas lietu. Viņš saka, jūs saņemšot to pirmdien viņa ziņojumus un visu pārējo. Viņš liekas uztraucies un grib zināt, ko esat atradusi, turklāt nekavējoties.

Viņa uzmet priekšniecei skatienu, kas Skarpetai vienmēr atgādina skolotāju, kura teju negaidīti izsauks kādu skolēnu un noliks pie vietas.

-    Man liekas, šajā lietā kaut kas turpinās, kaut kas krietni nelādzīgāks par narkotiku pārdozēšanu.

Skarpeta masē Billija mīkstās, plankumainās ausis.

-    Viņas nāves cēlonis nav saprotams. Tas ir diezgan slikti. Vēl ļaunāk, ka lieta ir astoņus gadus veca.

-    Nesaprotu, kāpēc tieši šobrīd tas izrādījies tik svarīgi, it kā viņiem tur nebūtu diezgan nenoskaidrotu slepkavību. Tās nolaupītās sievietes! Ak kungs!

-    Es arī netieku gudra, kāpēc šī lieta piepeši kļuvusi par prioritāti, Skarpeta atbild. Bet tā nu ir, un es jūtos spiesta darīt, ko spēju.

-    Jo nevienu citu ar to apgrūtināt nevar.

-    Mani var apgrūtināt, vai ne, Billij-Billij?

-    Labi, ļaujiet man pateikt vēl pāris vārdu, doktore Atbalss. Manuprāt, te slēpjas kaut kas tāds, ko turienes īpašo lietu izmeklētājs nevēlas jums stāstīt.

-    Tur neko nevar darīt, Skarpeta promiedama piebilst.

26

Lūsijai briesmīgi vajag uz tualeti.

Nav vērts meklēt benzīntanku vai atpūtas pieturvietu. Viņa paātrina mersedesa skrējienu līdz 160 jūdzēm stundā, kaut gan Rūdijs ir brīdinājis ātri nebraukt. Pievērsusi skatienu tumšajam ceļam, viņa ļoti cenšas koncentrēties un ignorēt pilno pūsli. Šķiet, ka brauciens aizņem divtik laika, nekā vajadzētu, bet viņa brauc lieliski un plānotajam grafikam ir aizsteigusies priekšā par trīsdesmit piecām minūtēm. Lūsija atkal zvana uz Rūdija mobilo tālruni.

-    Esmu galā, viņa saka. Tikai jāatrod kāda vieta, kur piestāt.

-    Aizveries, Rūdijs uzsauc kādam sev blakus, skaļi spēlējot televizoram. Lai man nebūtu vairs jāatkārto.

27

Roko Kagjano iecienītākā atpūta ir stundām ilgi sēdēt alus dārzā un dzert Gross Bier citu pēc cita.

Bāli zeltainais eliksīrs tiek pasniegts augstās, vienkāršās glāzēs. Viņš dod priekšroku tīras garšas gaišalum un kviešu brūvējumiem nepieskaras. Roko nekad nav varējis saprast, kā vienā piesēdienā spēj izdzert galonu alus, bet netiek galā ar galonu ūdens. Galonu ūdens viņš nevar izdzert pat visas dienas gaitā, iespējams, pat ne trīs dienās, tāpēc vienmēr ir lauzījis galvu, kā tas nākas, ka viņš var iztempt tik daudz alus, vīna, šampanieša vai jauktu dzērienu, ja knapi spēj pieveikt glāzi ūdens.

Faktiski viņš ūdeni necieš. Varbūt tas, ko reiz teica ekstrasenss, ir taisnība: iepriekšējā dzīvē Roko esot slīcis. Cik šausmīgs miršanas veids! Viņš bieži iedomājas par slepkavu Anglijā, kurš slīcināja vannā sievu pēc sievas, sagrābjot tās aiz kājām un turot gaisā, līdz galva ieslīd zem ūdens. Viņas nevarēja neko citu, kā vien bezpalīdzīgi svaidīties, atgādinot uz doka izmestas zivis. Šis scenārijs bija pastāvīgs emocionāls niešķis, kad Kagjano sāka ienīst savu pirmo sievu un vēlāk arī otro. Uzturnaudu maksāt iznāca lētāk nekā cena, kas viņam būtu jāmaksā, ja kāds medicīnas eksperts atklātu sitienu pēdas vai Dievs zina ko vēl. Bet pat ja iepriekšējā dzīvē viņš būtu slicis un domāja, ka slīcināšana ir labs slepkavošanas veids, tas, pēc Roko domām, neizskaidroja mīklu, tīri bioloģisku fenomenu kā viņš spēj iedabūt iekšā tik daudz alkohola, ja nevar izdzert pat glāzi ūdens.

Neviens vēl nav spējis remdēt viņa neizpratni ar kaut cik pieņemamu atbildi. Mazas, āķīgas mīklas aizvien viņu satraukušas gluži kā smilšu dadži, kas duras zeķēs.

-    Tas droši vien tāpēc, ka, dzerot alu, visu laiku jāčurā, Kagjano apcer šo jautājumu gandrīz katrā saietā. Čurājot atbrīvojas vairāk vietas, vai ne?

-Ja tu izdzersi galonu ūdens, tad ari visu laiku čurāsi, pirms dažiem mēnešiem viņu apstrīdēja kāds holandiešu muitas aģents, kopā ar Roko un vairākiem citiem draugiem no Šādona karteļa īsinot laiku Minhenes alus dārzā.

-    Es neciešu ūdeni, Roko teica.

-    Kā tad tu vari zināt, ka ūdeni izčurātu tikpat ātri kā alu? jautāja vācu konteinerkuģa kapteinis.

-    Viņš nezina.

-Jā. Tev to vajadzētu pārbaudīt, Roko.

-    Mēs dzersim alu, bet tu ūdeni, un tad paskatīsimies, kurš čurā vairāk un ātrāk.

Viri smējās un saskandināja glāzes dzērāju tostā, izšļakstīdami alu pa visu galdu. Tā bija jauka diena. Pirms plostošanas alus dārzā viņi bija ieklīduši nūdistu parkā, kur ar divriteni garām pabrauca kāds kails vīrietis, un kuģa kapteinis vāciski kliedza, ka tam esot trakoti mazs metamais. Roko angliski sauca, ka vīrietim nevajagot satraukties, viņa daikts nemūžam neieķersies spieķos, jo tas nekarājoties pat sēdeklim pāri. Velosipēdists minās tālāk, nelikdamies par viņiem zinis.

Sievietes parkā sauļojās kailas un nepūlējās izzināt, vai tās nepēta vīrieši. Roko un viņa rokaspuiši tad kļuva ļoti nekaunīgi un, pārliekušies kādai sievietei, kas bija izstiepusies uz dvieļa, izteica komentārus par viņas anatomiski interesantākajām vietām. Sieviete apvēlās uz vēdera un turpināja gulēt vai lasīt kādu žurnālu vai grāmatu, bet vīrieši turpināja aplūkot viņas dibena vaigus, it kā tie būtu kalni, kuros var uzkāpt. Spēcīgā erekcija uzjundīja Roko ļaunumu, viņš runāja jēlibas un neķītri lamāja sievietes, līdz kompanjoniem vajadzēja viņu vest prom. Sevišķi ļauns Roko ir pret homoseksuāļiem, kas parkos nodarbojas paši ar savām lietām. Viņš uzskata, ka visus homišus vajadzētu kastrēt un sodīt ar nāvi; viņam patiktu būt tam, kas to dara, un skatīties, kā tie izbailēs čurā un izkārnās.

-    Tas ir medicīnisks fakts ja tevi spīdzina vai taisās apgraizīt, tu mīz un krāmē biksēs, viņš vēlāk alus dārzā paziņoja.

-    Kāds medicīnisks fakts? Domāju, ka tu esi jurists, nevis ārsts.

-    Tātad tu to zini, Roko? Un kā tu vari to zināt? Novelc viņiem bikses un pārbaudi, vai tās ir piekrāmētas un piemīztas? Skaļi smiekli. Tikai tā tu varētu uzzināt, kā tas ir. Šajā sakarā man jāuzdod vēl viens svarīgs jautājums: vai tu staigā apkārt, vilkdams nost miroņiem bikses?

Domāju, mums visiem ir tiesības to dzirdēt. Vismaz man, ja nomiršu, jāzina, vai tu ķersies pie manām biksēm.

-Ja tu nomirsi, Roko atbildēja, tad ne sūda par to nezināsi.

Ir neloģiski, ka Roko atceras šo dzērāju sarunu un to, ko viņa ārsts sludina jau gadiem ilgi. No stresa, smēķēšanas un lielas dzeršanas ir sadzīvots gastrīts un kairinātu zarnu sindroms. Visos dzīves ļaunumos tiek vainots akūts stress, smēķēšana un liela dzeršana, Roko vienmēr atcērt, iziedams no ārsta kabineta. Viņš samaksā par medicīniskajiem pakalpojumiem un atsāk savu pašiznlcināšanos.

Roko zarnas un pūslis atbrīvojas, kad viņš apsēžas krēslā viesnīcas istabā un pamana uz savu galvu nomērķētu 380. kalibra revolveri.

28

Džeka piestātne ir treileru, kuģīšu, zvejas un platdibeņu laivu pārblīvēta. Nelielas motorlaivas šūpojas pie pāļiem gar krustu šķērsu savirknētiem ļodzigiem dokiem, pie kuriem piestiprinātās vecās autoriepas kalpo par fenderiem.

Dubļainajā krastā uzvilktas vairākas pirogas (jeb kajunu kanoe laivas) un trūdoša motorlaiva, kas vairs nekad nevilks ūdens slēpotājus. Stāvvieta ir netīra, un uz degvielas doka rēgojas divi sūkņi viens parastajam benzīnam, otrs dīzelim. Džeks no pieciem rītā līdz deviņiem vakarā uzturas savā vienistabas kantori ar pašdarinātu zivs izkārtni, kas pa roku galam piestiprināta pie nolupušās sienas. Kalendārs virs metāla galda ataino krāšņi uzgleznotu zvejas laivu fotogrāfijas tās ir ļoti dārgas laivas, tādas, kas var sasniegt ātrumu līdz sešdesmit jūdzēm stundā.

Te logā nav gaisa kondicionētāja, tāpat aiz mājiņas neredz pārvietojamo plastmasas tualeti. Visu šo moderno ērtību Džekam trūkst, taču par to piestātnes īpašnieks nemaz nebēdā. Viņš dzimis, lai dzīvotu grūtu dzīvi, un audzināts upurēt visu, lai paliktu turpat, kur ir ūdens pasaulē, ar ūdens radībām un kokiem, kas apauguši Spānijas sūnām.

Tiem, kas pastāvīgi apmeklē viņa ostu, degvielas uzpildīšana un ceļojums uz pilsētiņu pēc pārtikas ir parasta lieta. Ļaudis, kas nedēļām vai vēl ilgāk uzturas zvejas apmetnēs pie attekām un upēm, savus braucamrīkus un kuģīšu piekabes parasti atstāj piestātnē. Džeka domas nekad nekavējas pie baltā Cherokee džipa, kas novietots starp autofurgoniem un citiem spēkratiem pašā attālākajā stūri ūdens malā. Viņš rūpējas tikai pats par savu biznesu, ari tad, ja viņam par ļaudīm rodas kādas instinktīvas nojautas, tikpat stipras kā ožas maņa. Purva sieviete jau no pirmās dienas raida stiprus signālus nu tas turpinās jau kādus divus gadus. Viņas izturēšanās nevedina uzdot personiskus jautājumus.

Beva Kifina atver lūku un izvelk savu pludmales somu. Viņa nostājas kuģīša pakaļgalā, izmet enkuru un uzsviež uz degvielas doka divas neilona virves. Džeks mādams aši nāk uz viņas pusi.

-    Vai tik tā nav Purva sieviete? viņš sauc. Vai varu jums palīdzēt?

Piestātne ir apgaismota, un ap dzeltenīgajām lampām riņķo biezi kukaiņu mākoņi. Džeks veildi sasien viņai jūrnieka mezglu.

-    Es to atstāšu uz dažām stundām. Beva iešūpo virvi un uzmet spailes āķiem. Pacēlusi brezentu, viņa izceļ no laivas tukšas benzīna kannas. Piepildiet tās. Kāda tagad cena?

-    Viens astoņdesmit pieci.

-    Sasodīts! Beva izlec uz doka. Kustības viņas apjoma sievietei ir gana veiklas. īsta lielceļa laupīšana.

Džeks smejas. Naftas cenas jau nenosaku es.

Viņš ir garš un plikgalvains, tumšs un stingrs kā ciprese. Beva viņu nekad nav redzējusi bez sviedrainās, oranžās Harley Davidson cepures un bez košļājamās tabakas mutē.

-Jūs nākat un ejat? Viņš nospļaujas, noslauka muti ar mezglainas, saules plankumiem izraibinātas plaukstas virsu un palīdz viņai sakārtot kuģīša pakaļgalu.

-    Tikai līdz veikalam.

Beva aši satausta pludmales somā atslēdziņu, kas piestiprināta pie maza korķa pludiņa gadījumam, ja tā nejauši iekristu ūdeni. Viņas skatiens klīst pa pārpildīto piestātni un apstājas pie Cherokee.

-    Laikam labāk būtu to uzkurbulēt, lai pārliecinātos, ka nav nosēdies akumulators.

-Ja ari ir, Džeks saka, sarindodams četras benzīna kannas pie sūkņa, es, ziniet, to iedarbināšu.

Beva vēro, kā viņš notupstas, iebāž katrā kannā pa benzīna pistolei, un sūknis ar klakšķi norij viņas sīknaudu. Viņa mugura atgādina paslēpušos aligatoru, raupjie elkoņi šķiet kā lieli ādas sacietējumi. Viņa ir nākusi pie viņa vismaz desmit reizes gadā, dažkārt biežāk, dažkārt ne tik bieži; viņam nav ne jausmas, kas viņa ir, un tā ir viņa laime. Viņa dodas pie sava braucamā, piepeši iedomādamās, vai ari tam nav vajadzīgs benzīns. Beva nespēj atcerēties, vai beidzamo reizi to ir uzpildījusi.

Atslēgusi durvis, viņa ielien iekšā un pagriež aizdedzes atslēgu. Pēc trim mēģinājumiem motors ierūcas, un viņa atviegloti uzelpo, redzot, ka benzīna vēl ir vairāk nekā puse bākas. Ja pietrūks, uzpildlsies benzīntankā. Ieslēgusi gaismas, Beva pabrauc atpakaļ un apstājas pie doka. Kamēr viņa izvelk no maka naudu un piemiegtām acīm pēta banknotes, Džeks ir noslaucījis rokas lupatā un gaida, kad tiks nolaists logs.

-    Tas būs četrdesmit četri dolāri un četrdesmit centi, viņš nosauc maksu. Ielikšu kannas kuģīti un pieskatīšu to. Ievēroju, ka jums līdzi ir draugs. Viņš domā bisi. Vai plānojat to atstāt turpat? Es neieteiktu. Un sargieties šaut uz aligatoriem. Šaušana tos tikai saniknos, vairāk nekā.

Beva nespēj noticēt, ka gandrīz aizbraukusi un atstājusi bisi. Šovakar viņai nav skaidra galva un sāp ceļgali.

-    Vēl kas, viņa piebilst, Džekam kāpjot kuģīti, pirms aizejat, piepildiet zivju kasti ar ledu.

-    Cik daudz? Viņš paņem bisi, izkāpj atpakaļ uz doka un rūpīgi novieto šaujamo uz Cherokee pakaļējā sēdekļa.

-    Ar simt mārciņām būs gana.

-    Tad jau, jādomā, daudz pirksiet, ja jums vajag visu šo ledu. Viņš bāž lupatu savu veco, nosmulēto darba bikšu kabatā.

-    Tur, laukā, viss ātri bojājas.

-    Tas maksās vēl divdesmit. Došu jums trīs spaiņus.

Viņa pasniedz divus desmitniekus, nepateikdamās par cenas atlaidi.

-    Deviņos eju prom. Viņš skatās Bevai pāri, sadauzītā Cherokee iekšpusē. Ja tikmēr neatgriezisieties…

-    Nenokavēšu, Beva apsola un ieslēdz atpakaļgaitu.

Viņa nekad nenokavē, un atgādinājums ir lieks.

Viņš raugās tai garām, uz priekšējām pasažieru durvīm, uz augšup pacelto logu, tam trūkstošo kloķi un iestrēgušo bultu.

-    Ziniet, meitenīt, es varētu to salabot, ja jums kādreiz ienāktu prātā atstāt atslēgas.

Beva pamet skatienu uz durvim. Nav vērts, viņa atbild. Neviens ar šo mašīnu nebrauc, tikai es.

29

Mājas ziemeļu spārna augšstāvā ir viesu guļamistaba, no kuras paveras skats uz okeānu. Pie erkera loga stāv Skarpetas lielais galds tas nav antīks, ne citādi īpašs, vienkārši lēts datora galds ar izbīdāmu virsu.

Grāmatu plaukti aizņem sienas tik blīvi, ka aiz tiem nesasniedzami palikuši daži gaismas slēdži un kontaktligzdas, un viņai jāiztiek ar pagarinātājiem. Gaišā kļavas saplākšņa mēbeles nomācoši kontrastē ar antīkajām un mākslinieciskajām interjera detaļām, ieskaitot austrumnieciskus tepiķus, stikla izstrādājumus un porcelānu, ko viņa kolekcionējusi lielāko daļu sava karjeras mūža. Skarpetas agrākā dzīve ieslēgta Konektikutas atmiņu krātuvē, tādā, kas muzeja priekšmetiem ir pietiekami droša.

Viņa nav gājusi apskatīt to, kas viņai pieder, kopš Lūsija vairāk nekā pirms diviem gadiem pārņēma rūpes par tantes kustamo mantu, izvēlēdamās tās atrašanās vietu tuvu Ņujorkai, kur Lūsijai bija štābs un dzīvoklis. Par šo mantu gādāt nav jēgas. Jau doma par to Skarpetā rada bezspēku un pagurumu, kura iemeslu līdz galam nesaprot neviens, arī viņa pati ne.

Viņas Delrejas nomas māja pēc lieluma ir ērta, kaut arī ne tuvu tik plaša un sakārtota, kāda bija ierastā Ričmondas māja, kur aci priecēja lielas darba telpas, piekaramie skapīši gar sienām un masīvs, pēc pasūtījuma gatavots Brazīlijas ķirša rakstāmgalds. Turienes māja bija celta modernā itāliešu stilā, saliekot akmeni pie akmens; sienas veidoja veclaicīgi, neapdarināti baļķi deviņpadsmitā gadsimta sliežu gulšņi no Dienvidāfrikas. Ričmondā celtā māja agrāk nešķita skaista, par tādu tā kļuva vēlāk, kad viņa to rekonstruēja, cenzdamās iznīdēt pagātni, kur spokojās Bentons un Žans Batists Šādons. Taču tik un tā viņa nejutās labāk. No istabas istabā sekoja rēgi.

Nepanesamais zaudējuma smagums un apziņa, ka tik tikko izdevies izsprukt no slepkavas rokām, šķita kā šaušalu murgi, kas stindzināja Skarpetu, vienalga, kāda mājā bija temperatūra. Katra vecās koksnes iečikstēšanās un vēja gauda lika rokai stiepties pēc pistoles un sirdij satraukti sisties. Kādudien viņa izgāja no savas krāšņās mājas un nekad vairs tur neatgriezās, pat ne uz mirkli, lai paņemtu savas lietas. To nokārtoja Lūsija.

Radusi vienmēr norobežot dvēseli no ļaunuma pasaules un nepārvaramām sāpēm, viņa kļuva par klejotāju, kas pārmetās no vienas viesnīcas uz citu gluži kā akmens pār ūdeni. Par privātām konsultācijām vienojās pa tālruni un drīz vien tik cieši iesaistījās samudžinātās policijas un medicīnas ekspertu lietisko pierādījumu, izmeklēšanas nekompetences un paviršības ķēdēs, ka nebija vairs izvēles nācās meklēt citu māju. Viņa vairs nevarēja izskatīt lietas, sēdēdama viesnīcas gultā.

-    Pārcelies uz dienvidiem, tālu uz dienvidiem, Lūsija klusi un mīloši ierosināja. Tas bija kādu pēcpusdienu Griničā, Konektikutā, kur Skarpeta slapstījās lauku viesnīcā. Ņujorkai tu neesi vēl gatava, tante Keja, un neesi ari gatava strādāt man.

-    Tev es nekad nestrādāšu, Skarpeta aizvainota novērsa acis no savas māsasmeitas.

-    Par to nav jāapvainojas. Ari Lūsija jutās sāpināta, un kādu minūti abas strīdējās un karoja.

-    Es tevi uzaudzināju, Skarpetai paspruka. Mana velnišķā māsa, dievinātā bērnu grāmatu autore, kurai nav jēgas, kā tikt galā pašai ar savu velnēnu, pameta mani uz tava sliekšņa… Tas ir, es gribēju sacīt otrādi.

-    Freidiska pārteikšanās! Es tev biju vajadzīga vairāk nekā tu man.

-     Diez vai. Tu biji briesmone. Desmit gadu vecumā, kad ieripoji manā dzīvē kā Trojas zirgs, es biju tik stulba, ka ļāvu tev palikt. Un kas bija pēc tam? Kas pēc tam? Lielā priekšniece, loģiskā doktore un juriste murmulēja, asarām ritot pa seju. Tev vajadzēja būt ģeniālai, vai ne? Visspītīgākais bērnelis uz Zemes… Skarpetas balss drebēja. Bet es nevarēju tevi pamest, tu, šausmulēn, viņa tik tikko spēja parunāt. Ja Dorotija būtu gribējusi tevi atpakaļ, es aizvestu to maitu uz tiesu un pierādītu, ka viņa nebija īsta māte.

-    Viņa nav bijusi un nav īsta māte. Ari Lūsija sāka raudāt. Maita? Tā tu viņu apsūdzi tikai pārkāpumā, bet viņa ir noziedzniece. Noziedzniece! Jukusi! Dieva dēļ, kā tas nāk, ka tava māsa ir psihopāte? Lūsija elsoja, sēdēdama tantei blakus uz galda; viņu pleci saskārās.

-    Viņa ir pūķis, ar kuru tu vienmēr cīnies, visu savu mūžu esi cīnījusies, Skarpeta nopūtās. Tu tiešām cīnies ar mammu. Man viņa ir pārāk sīks medījums. Nekas vairāk kā trusis ar asiem zobiem, kas ķeras tev pie potītēm. Es nešķiežu laiku trušiem. Man nav vaļas.

-    Lūdzu, pārcelies uz dienvidiem, Lūsija lūdzās, uzlūkodama tanti mitrām acīm un sarkanu degunu. Tūlīt pat. Lūdzu! Atgriezies tur, no kurienes esi ieradusies, un sāc visu no gala.

-    Esmu par vecu, lai sāktu visu no gala.

-    Sasodīts! Lūsija iesmējās. Tev ir tikai četrdesmit seši gadi, un visur, kur tu ej, vīrieši un sievietes tev lūkojas pakaļ. Tu to pat nepamani. Tu esi ellišķīgs komplekts*.

Vienīgo reizi Skarpetu nodēvēja par "komplektu", kad viņa, ka parasti būdama lielākās nepatikšanās, vērsās pēc palīdzības policijā ārpus tās darba laika. Toreiz policisti savās klausulēs runāja par viņu kā par komplektu. Skarpeta īsti nesaprata, ko viņi domā.

Viņa pārcēlās uz dienvidiem, uz Delrejbīču, gluži gan neatgriezdamās dzimtajās vietās, bet tuvu apvidum, kur dzīvoja māte un māsa. Un vienlaikus ari drošā attālumā.

Viņas birojs vējiem pakļautajā 1950. gada nomas mājā ir piekrauts ar rakstudarbiem un biezām diapozitīvu mapēm; tik daudz no visa tā sakrauts uz grīdas, ka viņai sagādā pūles nebradāt pa savu darbu un iejusties parastā noskaņojumā. Grāmatu plaukti ir piebāzti pilni, daži medicīniska un juridiska rakstura sējumi salikti divās rindās, bet retās antikās grāmatas pasargātas no saules un mitruma niecīgā istabiņā, kas, iespējams, būvēta kā bērnistaba.

Paņēmusi Rozas svaigos tunča salātus, Skarpeta pārcilā pastu un groza pirkstos skalpeli, kas kalpo par vēstuļu nazi. Pirmo viņa atgriež brūno aploksni acīmredzot no māsasmeitas vai kāda viņas birojā un samulst, atklādama tajā otru aploksni, šoreiz baltu un kaligrāfiskā rokrakstā adresētu Madame Kejai Skarpetai, LLB[6].

Skarpeta nomet brūno aploksni uz galda un steidzas laukā no biroja. Neteikdama ne vārda, viņa paskrien garām Rozai un traucas uz virtuvi pēc saldējamās kameras papira.

30

Taksometri Bentonam atgādina par kukaiņiem.

Atšķirtības laikā viņš dažus kukaiņus ir iemīļojis. "Zariņu kukaiņi" stipri atgādina zariņus. [7] Bentons bieži aizmirstas parkos un ietvju malās, pacietīgi meklēdams krūmos "zariņu kukaiņus" vai, vēl labāk, dievlūdzēju, kas ir ārkārtīgs retums un laba zīme, kaut gan viņš nekad nav pieredzējis pozitīvas likteņa pārmaiņas tūlīt pēc dievlūdzēja pamanlšanas. Varbūt kādudien tas notiks. Veiksmi nozīmē arī mārītes. To zina katrs. Ja kāda ielaižas Bentona mājoklī, viņš to saudzīgi uzlabina uz pirksta, nes laukā, vienalga, cik kāpņu posmu jānoiet, un noliek uz krūma.

Vienu nedēļu viņš to darīja desmit reizes un tīksminājās ar domu, ka tā ir viena un tā pati mārīte, kas flirtē ar viņu. Viņš tic, ka visas laipnības atmaksāsies. Viņš tic ari, ka ļaunums dabūs savu nejauko atmaksu, un, kad vēl nebija uzsācis dzīvi nebūtībā, bieži diskutēja ar Skarpetu, jo toreiz viņš tam neticēja. Bet viņa ticēja.

Mēs bieži nezinām lietu cēloni, Benton. Tomēr es ticu, ka tāds vienmēr pastāv. Vienmēr.

Braukdams uz dienvidu pusi tumša taksometra pakaļējā sēdekli, viņš tālā smadzeņu stūrīti dzird Skarpetas balsi.

Kā tu tā vari sacīt?

Viņš dzird pats savu balsi viņai atbildam.

Tāpēc, ka esmu pietiekami redzējis, lai tā teiktu. Kāds cēlonis var būt tam, lai māsa, meita, brālis, dēls vai kāds no vecākiem tiktu izvarots, spīdzināts un noslepkavots?

Klusums. Taksometra šoferis klausās hiphopu.

Nogriezieties, lūdzu, tur, Bentons mierīgi saka, šoreiz skaļi.

Un ko tu vari sacīt par vecu sievieti, kurai trāpa zibens tāpēc, ka viņas lietussarga karkass ir no metāla?

Skarpeta viņam neatbild.

Labi, un kā ir ar veselu ģimeni, ko nonāvē tvana gāze, jo neviens viņiem nav teicis, ka nedrīkst gatavot uz pavarda ar kokoglēm, it īpaši, ja logi ir ciet? Kāds cēlonis, Keja?

Saruna kļuvusi vienpusēja, taču neaprimst. Kāds cēlonis tam, ka uz tevi attiecināts tas, kas, kā tu tici, noticis ar mani, viņš jautā, pārliecināts, ka nu viņa noteikti minēs kādu cēloni.

Tu kļūsti racionāla, Keja. Tu esi aizmirsusi mūsu sarunas par noliegumu.

Bentona saticīgais prāts pārsviežas uz braucienu. īsi pēc tumsas iestāšanās viņš ar taksometru ir ceļā uz Manhetenu; bagāžnieks un visas citas vietas mašīnā piekrautas ar viņa lietām. Šoferis neizrādīja nepatiku, sapratis, ka pasažieris nāk ar pamatīgu bagāžas kaudzi. Bet Bentons rīkojās gudri. Viņš apturēja mašīnu uz ielas, un šoferis nepamanīja bagāžas kaudzi ietves malā, ēnā, līdz tika nostādīts izvēles priekšā: steigšus braukt prom vai uzņemties ienesīgu darbu: pasažiera vešanu uz Ņujorku.

Šoferi sauc Roberts Līrijs, tas ir baltais vīrietis brūniem matiem un brūnām acīm, aptuveni piecas pēdas desmit collas garš un simt astoņdesmit mārciņu smags. Šīs un citas detaļas, ieskaitot identifikācijas numuru uz personas apliecības ar foto, kas ar skavām piestiprināta pie saules aizsargstikla, tiek ierakstītas kabatas formāta piezīmju blociņā ar maināmām lapām, kuru Bentons nes līdzi visur, kur vien iet. Nokļuvis viesnīcas numurā, viņš kā parasti pārrakstīs šīs piezīmes savā klēpjdatorā. Kopš iesaistīšanās liecinieku aizsardzības programmā Bentons ir pierakstījis ikvienu savu aktivitāti, ikvienu savu atrašanās vietu un ikvienu personu, ko saticis, it īpaši, ja tas gadījies vairāk nekā vienu reizi. Un pat to, kāds bijis laiks, kur viņš pusdienojis un ko ēdis.

Nu jau vairākas reizes Roberts Līrijs ir mēģinājis uzsākt sarunu, bet Bentons skatās pa logu un nebilst ne vārda; šoferim, zināms, nav ne jausmas, ka vīrietis ar iedegušo, smalko, bārdaino seju un skūto galvu klusībā visu atzīmē un izpēta taktiskās vajadzības, iespējas un varbūtības no visiem iedomājamiem aspektiem. Nav šaubu, taksists domā, ka viņam gadījusies nožēlojama neveiksme vest savādnieku, kurš, kā var domāt no viņa noplukušās bagāžas, piedzīvo grūtus laikus, ļoti grūtus laikus.

-    Vai esat drošs, ka varēsiet samaksāt par braucienu? viņš jautā vai drīzāk gan noprasa jau trešo reizi. Tas nebūs lēti, ziniet, atkarībā no tā, pa kādu maršrutu iznāks braukt, atkarībā no satiksmes un tā, kuras ielas pilsētā izrādīsies slēgtas. Mūsdienās neviens nevar paredzēt, kuras ielas pogainie slēgs. Drošība. Tas jau ir kaut kas. Un es neesmu liels automātu un maskēšanās tērpu cienītājs.

-    Es varu samaksāt par braucienu, Bentons atbild.

Garāmbraucošo mašīnu gaismas cērtas logā, īslaicīgi apgaismojot

viņa drūmo seju. Par vienu viņš ir pārliecināts: Žana Batista mēģinājumam noslepkavot Skarpetu nav citas jēgas vai nozīmes, izņemot ievērojamo faktu, ka viņa bija likusi lietā apķērību un izdzīvojusi. Paldies Dievam, paldies Dievam! Citiem uz viņas bojāeju vērstajiem plāniem arī nav nozīmes, tie arī tāpat izgāzusies, nozīme ir tikai brīnumam. Bentons ir informēts par detaļām, varbūt ne visām, bet ar to, ko viņš izlobījis no ziņām, ir diezgan.

Katra persona, kas iesaistīta viņa plānā, ir tangenciāli, ja ne tieši saistīta ar Šādonu ļauno, komplicēto tīklu. Bentons zina, kas Šādoniem dod varu un kas tiem laupa spēku. Viņš zina kontaktus, bez kuriem galvenie vadi starp traniem un augstākstāvošiem nevar funkcionēt. Situācijas atrisinājums vienmēr bijis par daudz sarežģīts, lai kāds to izdomātu, bet Bentonam sešus gadus nav bijis nekā cita, ko darīt, kā vien domāt.

Viņš atklāja, ka atbilde ir vienkārša: ķirurģiski pārgriezt un izjaukt vadus, atvienot, tad savit, pārslēgt un savienot citādi tā, lai kriminālistiem rastos Isslēgums un Šādonu impērija sabruktu. Tikmēr Bentons mirušais Bentons neredzams vēro, ko viņš ir konstruējis un iedzīvinājis, it kā tā būtu videospēle, un nevienam spēlētājam viņa spēlē nav priekšstata, kas notiek, viņi tikai saprot, ka kaut kas notiek un notiekošo inspirējuši nodevēji no iekšpuses. Galvenajiem spēlētājiem jāmirst. Citi spēlētāji, no kuriem daudzus Bentons nezina, tiks vainoti un marķēti. Arī tie mirs.

Ar šo metodi Bentons manipulēs savus ienaidniekus un izslēgs tos citu pēc cita. Pēc viņa aprēķiniem, koalīcija, kas ietvers viņu pašu un citus, kuri pat nezina, ka ir iesaukti Bentona privātajā armijā, pabeigs misiju dažos mēnešos, varbūt pat nedēļās. Pēc Bentona aprēķiniem, Roko Kagjano jau ir miris vai ari drīzumā mirs, tiks aukstasinīgi nogalināts. Viņa slepkavība ir iestudēta, Lūsija un Rūdijs varbūt saprot, ko dara vai ir izdarījuši, bet videospēli viņi nesaprot. Viņi nezina, ka ir tajā iesaistīti.

Taču Bentons nav aprēķinājis un nekad nebūtu nojautis to, ka Keja Skarpeta veidos saikni ar Batonrūžu, visstratēģiskāko pozīciju Bentona izdomātajā plānā. Kaut kāda iemesla pēc šī daļa no viņa gandrīz nevainojamā plāna ir cietusi neveiksmi. Viņš nesaprot, kāpēc. Viņš nezina, kas noticis. Viņš atkārtoti aplūko ik detaļu, bet ierastās kārtības beigās ekrāns ir tukšs, hipnotiski mirkšķinās tikai bezjēdzīgs kursors. Tagad Bentonam jāsteidzas. Steigties nav viņa dabā. Nemūžam nebija paredzams, ka Skarpetai Batonrūžā ar kādu izvērsīsies kontakti. Marino tādi bija. "Pēdējam iecirknim" bija.

Dabūjis zināt, ka viņa dēls miris, Marino nenovēršami izsekos Roko gaitām, un tās Marino un viņa tautiešus novedīs Batonrūžā, kur Roko jau daudzus gadus ir mājvieta. Batonrūžas osta ir briesmīga. "Līča Krasts" ir zelts. Pa Misisipi ik dienu ceļo visu veidu vērtīgi un bīstami materiāli. Batonrūža ir vēl viens Šādonu īpašums, un tur Roko ir pieredzējis daudz veiksmes un gandarījuma, ieskaitot augstāko imunitāti no policijas, kā arī intrigas, Džeja Tālija un Žana Batista Šādona aizsargāšanu, viņiem pa krietnam izbaudot izpriecas Batonrūža apvidū.

Žanam Batistam un Džejam bija tikai sešpadsmit gadu, kad abi pirmoreiz apmeklēja Batonrūžu. Žans Batists asināja savas slepkavnieciskās iemaņas, nogalinot prostitūtas pēc tam, kad tās bija sniegušas pakalpojumus Džejam. Šie gadījumi nekad netika sasaistīti, jo agrākais izmeklētājs atteicās no savām izmeklēšanas tiesībām par labu citām aģentūrām, bet policija par prostitūtām nedeva ne plika graša.

Viens solis novestu pie nākamā, līdz Marino Batonrūžā atklātu Džeju Tāliju un Bevu Kifīnu un likvidētu viņus. Tāds bija plāns. Nekad nebija domāts, ka šī plāna sastāvdaļa būs Skarpeta. Bentona deniņos strauji klauvē pulss.

Viņš pietuvina delnas locītavu sejai, nespēdams saskatīt, ko rāda lētais melnas plastmasas pulkstenis, jo tam nav spīdošas ciparnīcas. Tādu viņš iegādājies ar nolūku. Viņam negribas neko, kas tumsā spīd.

-    Cikos mēs tur nonāksim? Bentons vaicā iepriekšējā strupajā tonī.

-    īsti nezinu, šoferis atbild. Tas atkarīgs no tā, vai satiksme būs tikpat raita kā tagad. Varbūt vēl divas vai divarpus stundas.

No aizmugures viņiem cieši piebrauc kāda mašīna, tās spēcīgās gaismas žilbinoši atstarojas taksometra spogulī. Šoferis nolamājas, un garām pabrauc melns Porsche 911. Izzūdošās sarkanās signālugunis Bentonam atgādina par elli.

31

Skarpeta lūkojas neatvērtajā vēstulē; pa balkona durvīm brīvi ieplūst silts, mitrs gaiss.

Zemu virs horizonta kā melnas puķes peld mākoņi; tātad pirms rītausmas līs un pamostoties visi logi būs nosvīduši, bet tas ir neciešami. Kaimiņi, protams, domā, ka Skarpeta ir apmāta un traka, redzot to septiņos no rīta uz balkona ar vannas dvieļiem enerģiski slaukām no stikla ārpuses kondensējušos tvaikus. Tad, apjaušot uzspiesto un nicināmo saikni ar Žanu Batistu Šādonu, viņa iztēlojas to nāvinieku korpusā bez logiem, un vēlme notīrīt savas norasojušās necaurredzamās rūtis top vēl uzbāzīgāka.

Vēstule adresēta Madame Skarpetai, LLB iecentrēts uz tīra, balta saldētavas papīra kvadrātiņa. Ārstes Francijā uzrunā ar Madame, Amerikā citādi, bet daktere skaitās apvainojoši. Viņai ir netīkamas atmiņas par slīpētajiem aizstāvības dūžiem, kas tiesā lietoja uzrunu "misis Skarpeta", nevis "doktore Skarpeta", tādējādi atņemot viņas akreditāciju un kompetenci cerībā, ka zvērinātie, varbūt pat tiesnesis neuztvers viņu tik nopietni kā medicīnas doktori, kurai patoloģijas pamatspecialitāte un tiesu medicīnas patoloģes blakusspecialitāte prasījusi vēl sešus mācību gadus pēc medicīnas skolas beigšanas.

Kaut gan Skarpetai patiešām ir ari juristes diploms, faktiski neviens nepievieno pēc viņas uzvārda legum baccalaureus abreviatūru, un, viņasprāt, tas būtu augstprātīgi un maldinoši, jo ar juristes praksi viņa nenodarbojas. Trīs gadus viņa mācījās Džordžtaunas Juridiskajā skolā, lai atvieglotu savu eventuālo karjeru tiesu medicinā, un tas bija viss. Abreviatūras LLB lietošana šādā gadījumā būtu kā ņirgāšanās, jo skanētu pretenciozi un visžēlīgi.

Žans Batists Šādons.

Skarpeta zina, ka vēstule ir no viņa.

Uz mirkli viņa saož tā briesmīgo dvaku. Ožas halucinācija. Beidzamo reizi viņa tādu juta, kad apmeklēja Holokausta muzeju un saoda nāvi.

-    Biju pagalmā ar Billiju. Viņš nokārtoja savas darīšanas un tagad ļoti aizņemts ar ķirzaku ķerstīšanu, saka Roza. Vai varu pirms promiešanas vēl kā palīdzēt?

-    Nē, paldies, Roza.

Pauze, un tad: Vai jums garšoja mani tunča salāti?

-Jūs varētu atvērt pati savu restorānu, Skarpeta atbild.

Viņa uzvelk svaigu pāri baltu kokvilnas ekspertīzes cimdu un, salūkojusi skalpeli, iebāž trīsstūraino asmeni aploksnes augšējā stūrītī. Nerūsējošais tērauds pāršņāpj lēto papīru.

32

Krēsls, uz kura sēž Roko, ir polsterēts.

Pirms divām nē, varbūt trim vai četrām sirreālām stundām viņš sēdēja šajā pašā krēslā pusdienodams, kad pie durvīm pieklauvēja istabas apkalpotājs un ienesa šampanieša pudeli ļoti jauku Moēt & Chandon kā sveicienu no administrācijas. Allaž uzmanīgajam un hroniski paranoiskajam Roko neradās ne mazākās aizdomas. Viņš ir svarīgs vīrs, kurš apmetas "Radisonā" ik reizi, kad iebrauc Ščecinā. Tā pilsētā ir vienīgā solīdā viesnīca, un administrācija aizvien sūta viņam dāvanas, ieskaitot smalku konjaku un Kubas cigārus, jo viņš savus rēķinus maksā amerikāņu dolāros, nevis nevērtīgajos zlotos.

Pie tā, ka viņa luksusa numurā iekļuvis nelūgts viesis ar "Kolta" pistoli, vainīgs Roko ieradums šajā viesnīcā justies droši. Viss notika ļoti strauji, un viņš nepaguva reaģēt uz garā auguma viesmīli, kurš pēkšņi, bez formas tērpa, parādījās viņa priekšā ar tukšu šampanieša pudeli uz paplātes, ko acīmredzot pa ceļam savāca pie kādas citas istabas durvīm. Šis stulbenis lai kas arī viņš būtu sagrāba Roko bez cīņas.

Roko atstumj no sevis šķīvi, cik tālu vien iespējams. Viņš baidās, ka tūlīt vems. Viņš ir apķēzījies. Istaba smird tik riebīgi, ka Roko nesaprot, kā viņa sagūstītājs to pacieš, bet jaunais, muskuļainais vīrietis, kas sēž uz gultas, šķiet, neņem to vērā. Viņš raugās uz Roko ar tāda cilvēka skatienu, kuram sakāpis augsts adrenalīna līmenis un kurš gatavs nogalināt. Viņš neļaus Roko notīrīties. Neļaus piecelties no krēsla. īsi pārmijis ar kādu dažus vārdus, viņš nomet mobilo tālruni uz gultas un pieiet pie paplātes, kur stāv tukšā šampanieša pudele. Roko vēro, kā vīrietis rūpīgi noslauka pudeli ar salveti. Roko cenšas viņu klasificēt. Varbūt ir agrāk jau redzēts, vai varbūt izskaidrojums ir tāds, ka svešais pārāk atgādina federālo aģentu.

-    Klausieties, Roko pārkliedz televizora troksni, pastāstiet taču, kas un kāpēc. Jūs pastāstiet, varbūt varēsim kaut ko izprātot, kas jums patiks labāk. Jūs esat aģents, vai ne? Kāds aģents. Tas nenozīmē, ka mēs nevaram kaut ko izgudrot.

Viņš to atkārtojis jau vismaz reizes sešas, kopš aģents ieradās te ar tukšo šampanieša pudeli uz paplātes, aizspēra durvis ar kāju un izvilka šaujamo. Nu jau vairākkārt viņš ir atvēris durvis un aizcirtis atkal ciet. Tas Roko dara aizvien nervozāku. Lai arī Roko nesaprot aģenta nolūku, viņš atceras pat iepriekšējās uzturēšanās reizēs ir iešāvies prātā, ka šajā viesnīcā skaļi sit durvis un tas izklausās gluži pēc šāvieniem.

-    Turi muti, aģents viņam saka.

Viņš noliek tukšo šampanieša pudeli Roko uz galda.

-    Paņem to. Aģents pamāj uz pudeli.

Roko blenž uz pudeli, ar mokām rīdams siekalas.

-    Ņem to ciet, Roko.

-Tātad jautāšu vēlreiz. Kā jūs zināt manu vārdu? Roko uzstāj. Sakiet! Jūs mani pazīstat, vai ne? Mēs varam visu atrisināt…

-    Ņem pudeli!

Viņš paklausa. Aģents grib, lai uz pudeles ir Roko pirkstu nospiedumi. Lai izskatās, ka Roko pasūtījis vai kaut kā citādi dabūjis šampanieti un to dzēris. Tas ir ļoti slikti. Bailes pieņemas spēkā, kad aģents pieiet pie gultas, paņem žaketi un izvelk ādas blašķi. Viņš atskrūvē vāciņu un, atgriezies pie Roko, ielej pamatīgu šļācienu glāzē, kur vēl palicis kokteilis.

-    Izdzer! aģents liek.

Roko vairākos malkos norij dziru, pateicīgs, ka tā dedzinoši noiet lejā, sildot viņu un raidot asinis un galvā savus vilinošos, notrulinošos reaģentus. Juceklīgās domas lidinās uz cerību, ka aģents parāda žēlastību, izturēdamies pret viņu pieklājīgi un mēģinādams atslābināt. Varbūt aģents sāk pārdomāt un grib noslēgt darījumu.

Šaubu nav šo vīru kāds sūtījis, kāds, kurš labi pārzina Roko darījumus un ir informēts, ka reizi mēnesī viņš ceļo uz Ščecinu regulēt

Šādona lietas ostā. Roko primārais pienākums ir tikt galā ar policiju un citām amatpersonām. Tās ir parastās darīšanas, kuras var kārtot ari piedzēries; ierastā juridiskā šmaukšanās, tradicionālās nodevas un, ja nepieciešams, atgādināšana, cik šī pasaule bīstama.

Tikai savs cilvēks var zināt Roko plānus un atrašanās vietas. Viesnīcas personālam nav ne jausmas par sava klienta gaitām, zināms tikai, ka Roko ir no Ņujorkas, jo tā saka viņš pats. Nevienam viņa darīšanas nerūp. Viņš ir devīgs. Viņš ir bagāts. Viņš nemaksā rēķinus parastajos zlotos, viņš maksā un dod dāsnas dzeramnaudas amerikāņu dolāros, kas ļoti grūti iegūstami un labi noder melnajā tirgū. Visiem viņš patīk. Augšstāva bārā, kur Roko bieži sēž pustumsā, smēķēdams cigārus, bārmeņi viņa kokteiļos lej divkāršas "Šopena" vodkas devas.

Viņa sagūstītājs izskatās ap gadiem divdesmit astoņiem, varbūt tikko pāri trīsdesmit. Viņa melnie mati ir īsi apgriezti un saveidoti ar želeju tajā ķīļveida frizūrā, kāda mūsdienās patīk daudziem jauniem vīriešiem. Roko ievēro kvadrātisko žokli, taisno degunu, tumšzilās acis, bārdas rugājus un vēnas, kas izceļas uz vīrieša bicepsiem un plaukstām. Iespējams, viņam nemaz nevajag ieroci, lai kādu sašķaidītu. Sievietēm viņš patīk. Tās droši vien uz viņu blenž un karas kaklā. Roko nekad nav bijis pievilcīgs. Jau pusaudža gados sāka ciest no plikpauribas un nespēja atturēties no picas un alus. Viņš ir skaudīgs. Vienmēr tāds bijis. Sievietes ar viņu guļ vien tāpēc, ka viņam ir vara un nauda. Roko uzliesmo naids pret sagūstītāju.

-    Tu pat nezini, kādā ķezā esi iekūlies, Roko saka.

Aģents nepūlas atbildēt, viņa skatiens šaudās pa istabu. Roko ar netīro salveti slauka seju, un viņa uzmanību piesaista asais nazis uz šķīvja.

-    Pamēģini, aģents saka, skatīdamies uz nazi. Uz priekšu! Lūdzu, pamēģini! Padari manu dzīvi vieglāku.

-    Neko es netaisos darīt. Ļauj man iet, un mēs aizmirsīsim, ka tas vispār noticis.

-    Es to nevaru. Patiesībā šī jautrā ideja nav mana. Jau tāpēc vien esmu nelabā omā. Neizved mani no pacietības! Gribi sev palīdzēt? Tu taču zini, ko saka par vaļsirdīgu atzīšanos.

-    Nē. Ko īsti, ellē, saka?

-    Saki, kur ir Džejs Tālijs, tikai nepūt pīlites, draudziņ.

-    Nezinu, Roko smilkst. Zvēru pie Dieva, ka nezinu. Es ari pats no viņa baidos. Viņš nepiedalās spēlē, mēs visi esam no viņa brīvi. Viņš maršē pats pēc sava ritma, zvēru pie Dieva. Vai drīkst, lūdzu, es pārvilkšu bikses? Vari mani vērot. Es neko nemēģināšu.

Rūdijs pieceļas no gultas; kolts pavirši kuļājas pie sāna, rādot sakautajam un pārbiedētajam Roko, ka šis virs ne no kā nebistas. Uz stieņa karājas kāds pusducis kliedzošu uzvalku. Norāvis vienam bikšu pāri, viņš pasviež tās Roko.

-    Lai notiek.

Aģents atver vannasistabas durvis un atkal apsēžas uz gultas.

Drebēdams iegājis vannasistabā, Roko novelk bikses un apakšveļu. Viņš iemet tās vannā, pamērcē ūdeni dvieli un apslaukās.

-    Džejs Tālijs, aģents atkārto. īstajā vārdā Žans Pols Šādons.

-Jautājiet ko citu, Roko saka, apsēzdamies krēslā.

-    Labi. Pie Tālija atgriezīsimies vēlāk. Vai tu plānoji novākt savu tēvu? Aģenta skatiens ir dzedrs. Nav noslēpums, ka tu viņu necieti.

-    Man nav pret viņu pretenziju.

-    Vienalga, Roko. Tu aizgāji no mājām. Pārmainīji uzvārdu no Marino uz Kagjano. Kāds bija tavs plāns, un kas tajā iesaistīts?

Roko vilcinās ilgi, viņa asinīm pieplūdušajās acīs šaudās domas. Aģents pieceļas. Kā vairīdamies no smirdoņas, viņš elpo caur muti. Tad piespiež kolta stobru pie Roko labajiem deniņiem.

-    Kas, ko, kad un kur? viņš prasa, pie katra vārda ar pistoles stobru pieklauvēdams Roko galvai. Nekrīti man uz nerviem!

-    Es gribēju to darīt. Pēc pāris mēnešiem, kad viņš brauks makšķerēt. Augusta pirmajā nedēļā viņš vienmēr dodas uz Bagsa ezeru. Piebeigtu būdā tā, lai izskatās pēc laupīšanas.

-    Tātad tu nogalinātu savu tēvu, kad viņš dotos makšķerēt. Vai zini, kas tu esi, Roko? Tu esi lielākais sūds, kādu jelkad esmu saticis.

33

Kad vien Nika Robilarde brauc garām saldējuma pārdotavai Zaharijas iekšpilsētā, viņai gribas raudāt.

Šovakar stends, kuru rotā ar roku zīmēta reklāma, ir tumšs un pamests. Ja lidzi būtu Badijs, viņš skatītos pa logu un lūgtos, nebēdādams, ka pārdotava slēgta un mātei nav iespējams nopirkt viņam kārumu. Puikam garšo saldējums vairāk nekā jebkuram, un, par spīti mātes pūlēm novērst dēla uzmanību no saldumiem, viņš pieprasa saldējumu ķiršu vai vīnogu ik reizi, kad Nika paņem viņu kaut kur līdzi mašīnā.

Badijs šobrīd ir pie sava vectēva Batonrūžā, kur paliek vienmēr, kad Nikai vēlu jāstrādā, un kopš atgriešanās no Noksvilas darba netrūkst. Skarpeta ir viņu iedvesmojusi. Pār Nikas dzīvi valda vēlēšanās atstāt iespaidu uz Skarpetu. Viņa ir apņēmusies panākt sērijveida slepkavas arestu. Niku tracina nemiers nolaupīto sieviešu dēļ un pārliecība, ka tas turpināsies, ja maniaks netiks notverts. Vajā ari žēlums un vainas apziņa, jo viņa pamet novārtā dēlēnu, jo bijusi šķirta no viņa divarpus mēnešus.

Ja Badijs kādreiz pārstātu viņu mīlēt vai noklīstu no ceļa, Nikai gribētos mirt. Dažkārt vakaros, beidzot atgriezusies savā necilajā Viktorijas laiku mājelē, kas atrodas ap stūri no Sv.Jāņa Kristītāja katoļu baznīcas Li ielā, viņa guļ gultā, vēro tumšās ēnas mazajā istabiņā un klusībā iztēlojas cieši aizmugušu Badiju viņas tēva mājās Batonrūžā. Apkārt kā naktstauriņi lidinās domas par dēlu un bijušo vīru Rikiju. Viņa apsver, vai labāk būtu šaut sev sirdī vai galvā, ja nāktos zaudēt visu, kas dārgs.

Citiem nav ne jausmas, ka Niku sāk mocīt depresija. Neviens pat iedomāties nevar, ka ir brīži, kad viņa lolo domas par pašnāvību. No neiespējamā soļa viņu attur pārliecība, ka sevis aizraidīšana viņpasaulē ir viens no savtīgākajiem grēkiem, ko cilvēks spēj. Viņa iztēlojas šādas rīcības sekas, fantāzijā aizklīstot nesasniedzami tālu, kamēr prātu no jauna savažo tukša bezspēcība, vientulības izjūta un izmisums.

Sasodīts, viņa čukst, emociju pārņemta, un brauc uz dienvidiem pa Mainstrītu, atstājusi saldējuma pārdotavu aiz muguras. Man tik ļoti žēl, Badij, puisīt, manu Badij. Priekšā stāv izšķiršanās: atmest ar roku sievietēm, kuras, iespējams, tiks noslepkavotas, vai atmest ar roku savam dēlam.

34

"MON PETIT AGNEAU PRISЙ! "

"Manu mazo, dārgo jēriņ," Skarpeta tulko, un viņas sirds stingst, uzlūkojot Šādona rokrakstu un vēstulē jūtot viņa klātbūtni.

Viņa ļoti ilgi ir nosēdējusi vienā un tajā pašā pozā krēslā ar taisno lēni, blakus guļamistabas vaļējām durvīm -, tāpēc sāp mugura un mazais stikla galdiņš nosvīdis no mitrā jūras gaisa. Ievelkot elpu, viņa jūt, ka ik muskulis ir sasprindzis, viss viņas ķermenis atgādina sažņaugtu dūri.

Vēstule, vēstule, vēstule.

Viņu apstulbina, ka rokraksts ir skaists, kaligrāfija lietpratīga, rakstīts ar melnu tinti, neviena pārsvītrota vārda, nevienas kļūdas, cik pirmajā acu uzmetienā var manīt. Viņš būs pavadījis daudz laika, rakstīdams šo vēstuli, it kā tas būtu mēģinājums atzīties mīlestībā. Doma par to tikai palielina šausmas. Viņš domā par viņu. To skaidri pauž kaligrāfiskais rokraksts.

Viņa lasa.

"Vai jūs vēl atceraties Redstiku [8] un to, ka jums jādodas turp?

Bet ne drīzāk kā tad, kad vispirms būsiet apciemojusi mani. Garragu valstī, kā mēdz sacīt!

Redziet, es jūs vadu.

Jums pašai nav savas gribas. Varbūt Jūs domājat, ka Jums tāda ir, taču es esmu strāva, kas plūst caur Jūsu ķermeni, katrs impulss nāk no manis. Es esmu Jūsos. Sajūtiet to!

Vai atceraties to nakti? Jūs kaislīgi atvērāt durvis un uzbrukāt man, jo nespējāt stāties pretī savām ilgām pēc manis. Esmu piedevis, ka paņēmāt manas acis, bet Jūs nevarējāt paņemt manu dvēseli. Tā pastāvīgi Jums seko. Ja Jūs pamēģinātu, tad varētu tai pieskarties.

Maintenant! Maintenant! Ir laiks. Redstika Jūs gaida.

Vispirms Jums jānāk pie manis, citādi būs par vēlu uzklausīt manus stāstus.

Tos stāstīšu vienīgi Jums.

Es zinu, ko Jūs vēlaties, mon petit agneau prisй! Man ir tas, ko Jūs gribat.

Pēc divām nedēļām man jāmirst, un lai man nebūtu ko sacīt? Ha!

Vai jūs atbrīvosiet mani ekstāzei?

Vai varbūt es atbrīvošu Jūs? Es iegremdēšu zobus Jūsu mīkstajos, apaļajos daiļumos.

Ja Jūs neatradīsiet mani, es atradīšu jūs.

Mīlā un sajūsmā Žans Batists"

Vecmodīgā vannasistabā ar vienkāršu, baltu podu, plastmasas aizkaru ap tikpat vienkāršu, baltu vannu un nopelējušām baltām sienām Skarpeta vemj. Viņa izdzer glāzi krāna ūdens un atgriežas guļamistabā pie galda, pie tās postošās papīra lapas, kura, viņasprāt, nesniegs nekādus pierādījumus. Viņš ir pārāk gudrs, lai atstātu pierādījumus.

Viņa sēž krēslā, domās cīnīdamās ar derdzīgā necilvēka tēlu, kas ietraucās pa viņas parādes durvīm kā ļaunais gars, izsprādzis no elles. Viņa tik tikko spēj atcerēties drausmīgo vajāšanu dzīvojamā istabā, kad viņš dzinās tai pakaļ, vicinot dzelzs āmuru to pašu, ko bija lietojis agrāk, dragādams sieviešu galvas un ķermeņus, pārvērzdams tos sadauzītā gaļā un kaulu šķembās, it īpaši sejas.

Tolaik, kad Skarpeta bija medicīnas eksperte Ričmondas slepkavību lietās, viņai nenāca ne prātā, ka pati varētu būt nākamā. Tagad, kad nāve bijusi tik tuvu, viņa cinās, lai piespiestu atkāpties sava ķermeņa un sejas iznīcināšanas skatu, kas ik pa brīdim uzplaiksni iedomās. Viņš nebūtu izvarojis. Izvarot viņš nespēj. Žana Batista revanšs pasaulei ir sēt nāvi un kroplību, pārveidot citus pēc sava ģīmja un līdzības. Viņš ir maksimāls sevis nīšanas iemiesojums.

Ja tā ir patiesība, ka viņa izglābusi sev dzīvību, padarot viņu uz mūžu aklu, tad viņai jābūt ļoti laimīgai, ka aiztaupījusi viņam skatu uz paša atspulgu pulēta metāla spogulī, kurā tam nāvinieku kamerā vajadzētu skatīties ik dienu.

Skarpeta dodas pie priekšnama skapja un novāc no ceļa putekļsūcēju. Viņa izripina koferi.

35

-Ja tev ko vajag, zvani man uz mobilo tālruni, Nika saka, stāvēdama sava tēva baltās ķieģeļu mājas ārdurvīs Veco dārzu rajonā, kur mājas ir lielas, bet platzarainu magnoliju un spēkpilnu ozolu lapotnes tās ieskauj biezā ēnā.

Pat visgaišākajās dienās Nika atrod savu bērnības māju tumšu un ļaunu priekšnojautu pilnu.

-    Vai tu nezini, ka es nezvanu uz to tavu jaunmodīgo, mazo telefoniņu? tēvs atsaka, pamirkšķinādams viņai. Pat nezvanot tev, par to jāmaksā, vai ne? Vai arī tas uzrāda neierobežotu kilometrāžu, es gribēju sacīt hronometrāžu…

-    Ko? Nika sarauc pieri, tad iesmejas. Neuztraucies! Mans jaunais numurs pielīmēts pie ledusskapja, vai nu tu zvani, vai ne. Ja es uzreiz neatzvanu, tad zini: esmu aizņemta. Tagad esi labs puika, Badij, puisīt. Tu man esi jau liels vīrs, vai ne?

Viņas piecgadīgais dēlēns paglūn gar vectēva sānu un sašķoba seju.

-    Ciet ir! Nika izliekas, ka ķer viņu aiz deguna, un izmēģina veco triku, saspiezdama starp diviem pirkstiem savu īkšķi. Vai gribi dabūt atpakaļ savu snīpi?

Ģērbts kombinezonā, kas ir collu par īsu, Badijs izskatās pēc vispārpieņemtā gaišmatainā kora zēna prototipa. Viņš pieskaras degunam un izbāž mēli.

-Ja tu nebeigsi kārstīt mēli, kādudien var gadīties, ka vairs neatradīsi to mutē, vectēvs brīdina.

-    Kuš, Nika saka. Nerunā tādas lietas, papu. Viņš noticēs.

Viņa pielavās tēvam aiz muguras un saķer dēlēnu. Ciet esi! Pacēlusi puiku gaisā, Nika apber viņa sejiņu skūpstiem. Izskatās, ka vajadzēs iet iepirkties, manu lielo vlr. Jau atkal esi izaudzis no drēbēm. Kāpēc tu visu laiku tā dari, ko?

-    Es nezinu. Viņš cieši apķeras mātei ap kaklu.

-    Kā tu domā, vai tu varētu vilkt ari kaut ko citu, nevis vienmēr tikai kombinezonu? viņa čukst mazajam ausi.

Viņš enerģiski purina galvu. Viņa maigi nolaiž viņu zemē.

-    Kāpēc es nevaru iet līdzi? Badijs uzmet lūpu.

-     Mammai jāstrādā. Kad tu pamodīsies, es jau būšu atpakaļ, labi? Tagad liecies gulēt, lielo vīr, un es sagādāšu tev pārsteigumu.

-    Kādu pārsteigumu?

-Ja pastāstīšu tagad, tas jau nebūs vairs pārsteigums. Nika atkal noskūpsta viņa galvvidu, un viņš aizkaitināti sabužina matus, it kā dzenādams kukaiņus. Oho, Nika saka tēvam. Laikam kāds sāk bozties.

Badijs uzmet viņai skatienu, kurā jaucas dusmas un aizvainojums, kas Nikai vienmēr rada sajūtu, ka viņa ir dēlu nodevusi un pievīlusi. Kopš viņas komivojažieris, bijušais virs Rikijs dabūjis paaugstinājumu, ko vienmēr tīkojis, ar viņu ir neiespējami sadzīvot, viņš visu laiku ceļo, šķendējas un ir nelaipns. Viņš ir prom, un Nika ir priecīga, atvieglota, bet dziļi ievainota kaut kādā nenosakāmā veidā. Dzīves grūtības vienmēr esot uz labu, ja cilvēks izpilda Dieva gribu, tāda pārliecība ir Nikas tēvam, kurš viņu mīl, tomēr izjukušajā laulībā nenostājas viņas pusē.

-    Tev vajadzētu zināt, ka policistes darbs neiet kopā ar turēšanos pie vira, ja tu reiz apprecēsies, tēvs bija teicis, kad Niku pirms astoņiem gadiem uzņēma policijas akadēmijā pēc garlaicīga grāmatvedes darba "Ford" pilnvarotā tirdzniecības firmā Zaharijā, kur galu galā viņa satika Rikiju. Trīs mēnešus viņi draudzējās, tad sāka dzīvot kopā. Vēl viens grēks. Bet tā vismaz viņa tika brīva no savas spoku apsēstās mājas.

-    Mammai arī bija profesija, Nika atgādina tēvam ik reizi, kad viņš izsaka piezīmes.

-    Mīļumiņ, tas nav tas pats. Viņa nenēsāja šaujamo.

-    Varbūt, ja viņa būtu…

-    Tūlīt muti ciet!

Viņa šo teikumu ir pabeigusi tikai vienreiz: pēc tam kad bija iesniegusi šķiršanās pieteikumu un tēvs visu pēcpusdienu viņu bāra, soļodams pa dzīvojamo istabu ar neticības, baiļu un dusmu satrauktu seju. Viņš ir liels, izstīdzējis vīrietis, un ik skarbais, platais solis šķita aiznesam viņu no vienas sienas pie citas, ik pa laikam uzgrūžoties antīkajai kristāla lampai uz galda, līdz galu galā tā apgāzās un saplīsa.

-    Paskat, ko tu izdarīji! viņš iekliedzās. Tu sasiti mātes lampu.

-    To sasiti tu.

-    Meitenēm nav jāķersta noziedznieki un jānēsā šaujamieroči. Tāpēc jau tu zaudēji Rikiju. Viņš apprecēja jauku sievieti, nevis Eniju Okliju [9] . Un kāda māte…

Tā bija tā reize, kad Nika to pateica. Ja mammai būtu bijis šaujamais, varbūt viņu kāds nolādēts maita nebūtu noslepkavojis tieši te, mūsu pašu mājā!

-    Neuzdrīksties tā runāt, tēvs sacīja, uzsvērdams ik akmenscieto vārdu un bargi kratīdams pirkstu; šī pirksta kratīšana atgādināja Nikai, kas nodarīts viņas mātei.

Viņi vairs nepieskaras šim tematam. Tas paliek starp abiem kā apslāpēts viesulis. Vienalga, cik bieži tiktos, viņa nejūt tēva siltumu, viņš nelaiž sev pārāk tuvu klāt. Viņa pirmie divi bērni neizdzīvoja, tad piedzima Nika un palika tēvam vienīgais bērns. Pēc aiziešanas pensijā tēvs vairs nemāca vidusskolā socioloģiju, viņš ir beidzis strādāt un lielā mērā ari dzīvot. Rītus viņš pavada, minēdams krustvārdu mīklas, un, kad nepieskata bērnu, ir aizņemts ar garām, spraigām pastaigām.

Nika zina, ka viņš vaino sevi. Māti noslepkavoja pirms astoņiem gadiem, dienas vidū, kamēr viņi abi ar Niku bija darbā. Varbūt arī viņa vaino sevi ne tik daudz mātes nāvē, bet tāpēc, ka pēc darba bija aizgājusi pasēdēt ar draudzenēm un ka tēvam pārnākot vienam vajadzēja skatīt drausmīgo ainu sievas līķi un asinis visā mājā, kur viņa bija cīnījusies ar savu slepkavu, skriedama no istabas istabā. Kad pārradās Nika, viegli apreibusi no alus, istabas mudžēja no policistiem un mātes līķis jau bija aizvākts. Nika to nekad neredzēja. Bērēs šķirsts bija ciet.

Viņa nekad nebija saņēmusies apskatīt policijas ziņojuma kopiju, un, t.i ka lieta palika neatrisināta, tiesu ekspertīzes birojs neizsniegtu autopsi jas protokolus. Nika vienīgi zina, ka māte tikusi durta un sista, ka viņa noasiņojusi līdz nāvei. Ar šo zināšanu viņai pietika. Taču tagad kaut kāda iemesla dēļ tā vairs nav.

Nika ir apņēmusies runāt ar tēvu, tūlīt, šajā naktī, bet tas nevar notikt, ja Badijs nav nodarbināts.

-    Vai gribi pirms gulētiešanas mazliet paskatīties televīziju? viņa puikam prasa.

Tā patiesi ir īpaša privilēģija.

-   Jā, viņš atbild, vēl aizvien bozdamies. Tad ieskrien viesistabā, un televizors sāk darboties.

Nika pamāj tēvam, un viņi kopā iziet laukā.

-    Iesim, viņa pačukst, un viņi ieņem parasto vietu zem sena, spēkpilna ozola pagalma malā.

-    Lai notiek. Viņam ir savi paradumi, un viņš nekad nepagurst, tos atkārtodams.

Smaidā paspīd viņa zobi, un viņa saprot, ka tēvs nejūtas pikts, kad viņu nakts vidū velk laukā slepenai sarunai, kas nav domāta maza bērna ausīm.

-     Zinu, ka tev negribas par to runāt, Nika iesāk, bet tas ir par mammu. Viņa jūt tēvu saraujamies un atkāpjamies, it kā piepeši gars būtu pametis viņa ķermeni. Man jāzina vairāk, papu. Neziņa mani

/

biedē. Varbūt tādēļ, ka te apkārtnē tagad pazūd tik daudz sieviešu. Es kaut ko jūtu. Nezinu, kā citādi to pateikt, bet es kaut ko jūtu. Kaut ko šausmīgu. Viņas balss dreb. Un tas mani biedē. Papu! Tas, kā es ' reizēm jūtos, mani biedē līdz ārprātam.

Viņa klusēšana ir tikpat smaga kā koks, zem kura viņi stāv.

-     Atceries, kā es maza reiz sadabūju trepes un atbalstīju pret šo pašu koku. Viņa palūkojas debesīs, skatiens aizķeras biezajos, tumšajos zaros un lapās. Pakāpos drusku un tur arī paliku biju par daudz nobijusies, lai kāptu augstāk vai rāptos atpakaļ lejā. Tev vajadzēja mani nocelt.

-    Es atceros. Viņa balss skan tā, it kā neviena nebūtu mājās.

-    Un tieši tā es jūtos patlaban, viņa turpina, pūlēdamās vērsties pie tās viņa būtnes daļas, kas kļuvusi mēma pēc sievas noslepkavošanas. Es nevaru nedz uzkāpt augšā, nedz arī tikt lejā, man vajadzīga tava palīdzība, papu.

-    Es neko tur nevaru līdzēt, viņš saka.

36

Ščecinas horizontu caururbj antenas, ielas ir klusas, iekšpilsēta nekopta.

Neviens no veikaliem nešķiet aicinošs, it sevišķi šajā vēlajā stundā; pat dažas laukā redzamās mašinas ir vecas un nolietotas. "Radisona" viesnīca būvēta no ķieģeļiem, pagalms klāts pelēkām un sarkanām plātnēm, bet priekšpusē liels, zils transparents aicina uz automātikas un robottehnikas metožu un modeļu apspriedi, un tā ir veiksme.

Jo vairāk viesnīcā cilvēku, jo labāk. Lūsija ir programmējusi robotus, tāpēc var apspriesties par tehnoloģiju ar ikvienu, ja to vajadzētu. Bet tādas nepieciešamības nebūs. Viņai ir plāns, ļoti labs plāns, no visiem aspektiem. Vairākas ielas aiz veikala "Fila" uzreiz aiz delikatesy viņa atrod vietu, kur apstāties.

Nolaidusi spoguli uz saules aizsargstikla, viņa aši uzliek kosmētiku un piekabina zelta stīpiņu auskarus. Tad norauj tenisa kurpes, uzvelk melnus satina kovbojzābakus, kas ir pretīgi, bet nepieciešami, ja nu kāds viņu viesnīcā pamanītu. Viņa uzstīvē melnu, saburzītu linaudekla blūzi un aizbāž aiz piedurknes savu cīņas steku. Blūzi aizpogā tik zemu, lai varētu redzēt krūšu bedrīti. Tā nu Lūsija ir pārvērtusies par seksīgu jaunu sievieti, kas apmetusies viesnīcā, pietiekami izspūrusi un pavedinoša, lai viņu noturētu par apspriedes dalībnieci, kas līdz pusnaktij labi pavadījusi laiku. Viņa uzmet pleciem vējjaku un, lamādama zābakus, laternu blāvajā gaismā steidzas uz viesnīcu.

Šis "Radisons" ir pašapkalpošanās, tā Lūsija iesaukusi viesnīcas, kur pati nes savas somas, izmanto savu durvju atslēgu, lai iekļūtu trenažieru zālē, pati piepilda savu ledus spainīti un kur saimniecības vadītāji ir šokēti, ja tiem dod dzeramnaudu. Šajā stundā te nav šveicara vai zvana dežuranta, pie reģistratūras galda sēž tikai kāda jauna sieviete un lasa poļu žurnālu. Lūsija vēl pakavējas laukā tumsā un, neuzkrītoši vērdamās apkārt, pārliecinās, vai piepeši netuvojas kāds, kas viņu varētu ieraudzīt. Šādā neiespējamā gadījumā viņa sāktu rakņāties mazajā, pār plecu pārmestajā ādas somiņā, izliekoties, ka meklē istabas atslēgu. Viņa nogaida minūtes desmit, tad garlaicības māktā un nogurusi reģistratore pieceļas un čāpo prom varbūt uz tualeti, varbūt pēc kafijas. Lūsija izsoļo cauri foajē un pazūd liftā, nospiezdama piektā stāva podziņu.

Rūdijs ir 511. istabā. Tā nav viņa istaba. Viņš iekļuvis viesnīcā līdzīgā veidā kā Lūsija, tikai dabūja krietni pagaidīt, lai iesprauktos pa durvīm kopā ar biznesmeņu bariņu, kas atgriezās no pusdienām. Par laimi, viņš bija pietiekami gudrs, lai apģērbtos uzvalkā un apsietu kaklasaiti. Rūdijs ir savādnieks. Agrākie Ķīlnieku glābšanas komandas biedri viņu apskauda par skaisto, muskuļoto augumu un apvainoja steroīdu lietošanā, bet viņš tiem nekad nav pieskāries. Lūsija to zinātu, jo varbūt Rūdijam arī piemīt savi trūkumi, taču viņš ir tik godīgs un patiess, ka viņa dažreiz sauc to par draudzeni. Viņa zina ik sīkumu Rūdija diētā, vitamīnu un proteīnu uztura bagātinātājus, nogurdinošos treniņus, kā arī viņa iecienītākos žurnālus un televīzijas šovus. Viņa neatceras, kad viņš beidzamo reizi lasījis kādu grāmatu. Lūsija saprot arī, kāpēc Rūdijs viņai uzklupa šautuvē, un, starp citu, jūtas nelāgi, ka salauzusi viņam degunu.

-    Es domāju, ka tu arī alksti pēc manis. Es zvēru, viņš skaidroja ar visžēlabaināko sejas izteiksmi. Es laikam uzbudinājos, valstīdamies starp riepām un šaudams, un tu biji man blakus, visapkārt džinkstēja patronu čaulas, mēs abi netīri un kvēpaini, un tu izskatījies tik labi, ka nespēju nociesties, neuzdevis tev to jautājumu, ko man nevajadzēja darīt, un tad tu teici, ka gribot seksu, kad vien iespējams. Es nodomāju, ka tu gribi ar mani.

-    Tieši tajā mirklī? Lūsija jautāja. Tu no tiesas tā domāji?

-    Jā. Ka tu ari alksti un es tevi interesēju.

-    Šad tad tev jāpaskatās arī kas cits, ne tikai grāvējfilmas, Lūsija atbildēja. Varbūt Volts Disnejs?

Šī saruna notika viņas istabā FIB akadēmijā, sēžot uz viņas gultas, jo viņa no Rūdija nebaidījās un nekad nebija baidījusies. Viņam bija sašūta lūpa un lauzts deguns, kas prasījās pēc plastikas ķirurga rokām.

-Turklāt un es saprotu, ka tev tās liksies blēņas, Lūsij,biju saklausījies citu puišu pļāpās. Varbūt gribēju kaut ko pierādīt pierādīt, ka tu neesi tā, ko viņi iedomājas.

-    Saprotu. Ja mums būtu bijis sekss, tu vēlāk varētu viņiem visu par to pastāstīt.

-    Nē! Es to nedomāju tā. Es viņiem neko nebūtu stāstījis. Tā nav viņu darīšana!

-    Hmm. Ļauj man tikt skaidrībā. Nodarbošanās ar seksu šautuvē pierādītu citiem, ka esmu orientēta uz puišiem, pat ja viņi nemaz nezinātu, ka mums šautuvē bijis sekss, jo tu esi par daudz godprātīgs, lai bučotos un vēlāk runātu par to.

-    Ak, sasodīts, Rūdijs nomākti vērās grīdā. Es neizteicos precīzi. Protams, nebūtu viņiem stāstījis nenieka, bet nākamreiz, kad viņi par tevi palaistu muti, gvelzdami, ka esi lesbiete, frigida un nezin kas vēl, es varētu pamest uz viņiem līdzjūtīgu skatienu un izdarīt ko tādu, lai čaļi saprastu, ka paši nezina, ko runā.

-    Kā noprotu, tad tu centies man saplēst drēbes un mani izvarot, rūpēdamies par manu labklājību, Lūsija atbildēja.

-    Es necentos tevi izvarot! Kristus dēļ, nesaki to vārdu! Es domāju, ka tu ari esi iedegusies. Sasodīts, Lūsij! Ko tu gribi, ko lai es daru?

-    Nekad vairs neizmēģini tādus trikus. Citādi nākamreiz es tev salauzīšu ne tikai degunu vien.

-Jauki. Es vairs neko tādu nedarīšu, ja vien to neuzsāksi tu. Vai ari… ja tu mainīsi domas.

Viņš aizgāja no biroja un galu galā pārnāca strādāt pie viņas uz "Pēdējo iecirkni". Rūdijs ir sarežģīts tips. Dažā ziņā viņš ir liels, skaists stulbenis, kas nespēj saistīties ne ar vienu sievieti, par kurām teicis, ka ir tajās neprātīgi iemīlējies (un, cik Lūsija zina, tad viņa alternatīvas demonstrē briesmīgi sliktas spriestspējas). Bet kā noziedznieku apkarotājs viņš ir tikpat apzinīgs un prasmīgs, cik viņa helikoptera pilote. Rūdijs nav savtīgs vai narcistisks. Viņš reti dzer un nekad nelieto1 zāles, pat aspirīnu ne.

-    Viens labums tur ir. Vēl tāpat sēžot gultā, Rūdijs paskatījās Lūsijā. Kad plastikas ķirurgs laboja manu degunu, viņš gāja vēl tālāk un nogrieza tam iedzimto kumpumiņu. Rūdijs uzmanīgi pieskārās šinai uz virsdegunes. Viņš teica, ka man būšot ideāls romiešu deguns. Tieši tā viņš sacīja romiešu deguns.

Mazliet apmulsis, viņš ieturēja pauzi.

-    Kas īsti ir romiešu deguns?

37

Lūsija klauvē pie 511. istabas durvīm.

Uz durvju roktura karājas brīdinājums "Netraucēt", iekšā skaļi skan televizors, klaudz zirgu pakavi, šauj ieroči. Izklausās, ka Rūdijs skatās vesternu. Patiesībā viņš pieskata Roko.

-Jā! pēc brīža no istabas atskan Rūdija balss.

Uz leju un pie mērķa, viņa atbild helikoptera žargonā, tad, pārlaidusi skatienu hallei, izņem no kabatas lateksa cimdus un velk rokās.

Durvis paveras pietiekami plati, lai Lūsija varētu pa tām ieslīdēt, un viņa pati tās atkal aizdara. Rūdijs ari ir uzvilcis ķirurga cimdus, viņš aši pagriež atslēgu, aizšaudams bultu. Lūsija novelk vējjaku un cieši nopēta Roko Kagjano, viņa gļēvo, tuklo augumu un asinīm pieplūdušās acis. Viņa ielāgo istabā katru sīkumu. Pār krēslu pārmests Roko melnais kašmira mētelis, kaktā uz paklāja, blakus nerūsējošā tērauda ledus spainītim, kas pilns ar ūdeni, nolikta plastmasas paplāte un tukša šampanieša pudele. Būtu vajadzīgas vairākas stundas, lai ledus pilnībā izkustu. Gulta ir karaliski plata, un tieši tai pretī pie loga, kam nolaistas drapērijas, stāvs mazs stikla galdiņš un divi krēsli. Uz tepiķa vairāki britu laikraksti. Varbūt viņš nesen bijis Anglijā. Bet Roko nekad nav papūlējies iemācīties otru valodu. Avīzes viņš varēja nopirkt jebkurā vietā pa ceļam.

Starp galdu un gultu novietoti ratiņi, kas domāti apkalpošanai numurā; uz tiem nav nekā, tikai četri nerūsējošā tērauda šķīvju pārsegi. Kad Lūsija ierauga apgrauzto kaulu, cepta kartupeļa mizu, šķīvi, uz kura pamesta izkususi sviesta piciņa, tukšo maizes groziņu un stikla pokālu, pilnu ar novītušiem salātiem, kokteiļa mērci, citrona šķēlītēm un garneļu astēm, viņai gribot negribot nāk prātā Roko noliegušais tēvs Pīts Marino. Roko ir pilnībā nolocījis šokolādes kūku, no tās nav palicis nekas tikai triepumu pēdas no viņa pirkstiem.

-    Man jāiet.

-    Esi mana viešņa.

Viņa iesteidzas vannasistabā. Smirdoņa ir neizturama.

-    Vai viņš ir skaidrā? Lūsija jautā Rūdijam, atgriezusies no vannasistabas.

-    Pietiekami.

-    Tas droši vien ir gēnos.

-Kas?

-    Tas, kā tēvs un dēls par sevi rūpējas, viņa paskaidro. Bet tas ari viss, kas viņam ar Marino kopīgs. Viņa vēršas pie Roko: Apciemo Ščecinu, lai pārliecinātos, vai nevar dabūt dažus rezerves šaujamieročus? Varbūt kādu munīciju, spridzekļus, elektroniku, parfīmus un modelētus apģērbus? Cik tālruņa rēķinu par kravām ir tavā portfelī?

Roko ļauni skatās uz sievieti, viņa uzmanību saista krūšu bedrīte.

-    Paturi savas nolādētās acis pie sevis, Lūsija strupi saka, aizmirsusi par savu izskatu. Viņa aizpogājas un turpina iztaujāšanu. Varbūt kaut kur apkārt to lidinās tūkstošiem, vai ne, Roko?

Viņš neko neatbild. Lūsija ievēro vēmekļus uz tepiķa starp viņa melnajiem krokodilādas mokasīniem.

-    Pienākusi reize rīstīties pašam no saviem sūdiem, Roko. Viņa apsēžas uz gultas malas.

-    Vai tev aiz piedurknes ir skābais gurķis vai arī tu vienkārši esi laimīga, redzot mani? Rūdijs vaicā Lūsijai, nenovērsdams skatienu no Roko.

Lūsija atceras cīņas steku aiz blūzes piedurknes, izslidina to un noliek uz naktsgaldiņa. Istabā ir silts. Viņa paskatās uz termostatu un pārliecinās, ka Rūdijs noregulējis siltumu uz septiņdesmit četriem grādiem [10] . Vēl augstāka temperatūra izraisītu aizdomas. Siltuma plūsma kustina loga aizkarus istabas otrā pusē. Logs ir liels kā jau viesnīcas fasādes sienā. Roko skatās uz pistoli, viņa acis pildās asarām.

-    Vai, vai, Lūsija nopūšas, tik zemisks un cietsirdīgs tips un tomēr tāds pinkšķis. Starp citu, tavs tēvs neraud. Viņa paskatās uz Rūdiju. Vai esi kādreiz redzējis Marino raudam?

-    Nekad.

-    Un to, ka viņš ķēzītu biksēs?

-    Nekad. Bet vai tu zini, ka Roko plānoja ielaist Marino galvā lodi, kad tas dotos savā zvejas braucienā? Redzi, tieši tad, kad viņš kā parasti stūrētu uz Bagsa ezeru.

Lūsijai trūkst vārdu. Pa viņas kaklu uz augšu kāpj pietvlkums. Cerams, Marino neuzzinās, ka Lūsija un Rūdijs te ieradušies un varbūt izglābuši viņam dzīvību. Roko vairs nekad nevienu nenošaus.

-    Tu varēji nonāvēt savu tēvu jau pirms vairākiem gadiem. Kāpēc tieši šajā augustā? Lūsija jautā.

Viņa zina, kad Marino dodas savā ikgadējā braucienā.

Roko parausta plecus. Instrukcijas.

-    No kā?

-    No mana agrākā klienta. Viņam kārtojami rēķini.

-    Žans Batists, Lūsija konstatē. Tātad jūs abi esat palikuši tuvi. Tas ir aizkustinoši, jo, pateicoties viņam, tu mirsi.

-    Es jums neticu! Roko iesaucas. Viņš nemūžam… Es viņam esmu vajadzīgs.

-    Kāda velna pēc? Rūdijs prasa.

-    Ārpuses darbam, Roko atbild. Es vēl esmu viņa advokāts. Viņš var nosūtīt man visu, ko grib. Var kontaktēties ar mani, kad grib.

-    Ko viņš tev sūta? Rūdijs jautā.

-Jebko. Viņam tikai jāuzraksta uz aploksnes Juridiskais pasts, un neviens nedrīkst atvērt. Tāpēc, ja viņš grib nosūtīt vēstuli kādam, kas acīmredzami nav jurists, viņš to dara ar manu palīdzību.

-    Tātad vēstule, ko es saņēmu no viņa un kas tevi iznicināja, Roko, ari ir sūtīta ar tavu palīdzību? Lūsija jautā.

-    Nē. Viņš nekad nav sūtījis man vēstuli ar jūsu vārdu uz aploksnes. Es tās neveru vaļā. Pārāk riskanti. Ja viņš kādreiz uzzinātu… Roko apklust, viņa skatiens ir kā sastindzis. Es neticu, ka viņš jums sūtījis vēstuli!

-    Mēs taču esam šeit, vai ne? Rūdijs saka. Kā citādi tas varēja notikt, ja Šādons nebūtu atsūtījis vēstuli un pastāstījis visu, ko mums vajadzēja zināt?

Roko klusē.

-    Kāpēc lai viņš gribētu nogalināt tavu tēvu? Lūsija negrasās aizmirst šo tematu. It īpaši tagad? Kādi rēķini viņam kārtojami?

-    Varbūt Žanam Batistam viņš nepatik. Man liekas, jūs to varētu uzskatīt par atvadu šāvienu. Roko īsu brīdi šķiet pašapmierināts.

-    Vai varu mirklīti paskatīties? Lūsija pastiepj roku pēc Rūdija pistoles.

Viņš izkrata aptveri un izņem lodi. Patrona iekrīt gultā. Lūsija to paņem, un Rūdijs pasniedz viņai koltu. Viņa tuvojas Roko un ar īkšķi iebīda tukšo patronu aptverē.

-    Tavs tēvs man iemācīja braukt, viņa bezrūpīgi saka. Vai esi kādreiz redzējis tās viņa milzīgās kravas mašīnas? Ar tām es mācījos braukt, kad vēl biju tik maza, ka man nācās sēdēt uz spilvena, kaut ari sēdeklis bija pacelts.

Viņa atvelk aizslēgu un notēmē pistoli starp viņa acīm.

-    Šaut ari man iemācija viņš.

Viņa nospiež mēlīti.

Klikt.

Roko briesmīgi salecas.

-    А! Lūsija iegrūž aptveri atpakaļ. Aizmirsu taču, ka tā nav pielādēta. Celies augšā, Roko!

-   Jūs esat policisti. Viņa balss dreb bailēs un neticībā. Policisti nenogalina cilvēkus. Viņi to nedara!

-Es neesmu policists, Rūdijs saka Lūsijai. Varbūt tu esi policiste?

-    Nē. Es arī neesmu policiste. Es šajā istabā neredzu nevienu policistu. Un tu?

-    Kaut kādi CIP pusmilitāri operatīvie. Bet viņi jūs sūta uz Irāku, vai ne? Iznīcināt Sadāmu Huseinu. Es zinu, ko tādi kā jūs dara.

-    Nekad neesmu bijusi Irākā. Kā ir ar tevi? Lūsija vaicā Rūdijam.

-    Pēdējā laikā es ari ne.

-    Televīzijā rāda vesternu.

Divi kovboji nokāpj no zirgiem. Viņu mutes kustības nav sinhronas, jo balsis dublētas poliski.

-    Vēl beidzamā iespēja, Rūdijs saka Roko. Kur ir Džejs Tālijs? Nemelo! Esmu apņēmies to uzzināt.

-    Viņš FIB akadēmijā ir klausījies liecinieku analīzes kursu, Lūsija joko. Bija kursa slavenība.

Roko gausi purina galvu. Tagad var skaidri redzēt, ka zinādams viņš pastāstītu. Viņš ir činkstīgs gļēvulis, kas rūpējas tikai par sevi, un šobrīd ir vairāk nobijies no viņiem nekā no Džeja Tālija.

-    Vienosimies. Mēs tevi nenogalināsim, Roko. Lūsija atdod pistoli Rūdijam. Tu izdarīsi pašnāvību.

-    Nē. Viņš dreb, it kā sirgtu ar Parkinsona slimību.

-    Tu esi vēsture, Roko, Rūdijs saka. Bēglis. "Sarkanais brīdinājums". Tu, vienalga, nekur nevari iet. Tevi saķers. Ja paveiksies, varbūt nokļūsi cietumā, droši vien Sicīlijā; man gadījies dzirdēt, ka tur neesot nekādas brīvdienas. Bet pats tu zini labāk. Šādoni tevi iznīcinās. Momentāni. Un, iespējams, ne tik humāni, kā tu pats vari izbeigt savu nožēlojamo, smirdīgo dzīvi. Tūlīt pat.

Lūsija pieiet pie gultas un izņem no savas plecu somas apakšējā nodalījuma aploksni. Tajā ir salocita papīra lapa.

-    Še! Viņa to atver un pastiepj Roko.

Viņš nepūlas tai pat pieskarties.

-    Ņem. Tava "sarkanā brīdinājuma" kopija. Vēl silta. Tevi varētu interesēt.

Roko nereaģē. Šķiet, viņam nekustas pat acāboli.

-    Ņem, Lūsija saka.

Roko paņem. "Sarkanais brīdinājums" briesmīgi dreb viņa rokā, bet papīrā ieziežas pirkstu nospiedumi mazs sīkums, par ko viņš droši vien nav iedomājies.

-    Tagad izlasi to skaļi. Man liekas, ir ļoti svarīgi, lai tu zinātu, kas tur teikts. Jo esmu pārliecināta, ka piekritīsi tev nav citas izejas, kā vien nonāvēties tepat uz vietas, šajā jaukajā viesnīcas istabā, Lūsija saka.

Uz lapas augšējā labējā stūra ir Interpola kronis, protams, koši sarkans. Skaidri saskatāma un viegli iegūta Roko fotogrāfija tāds egoists kā viņš nekad nav vairījies no fotokameras, skandalozos tiesas procesos pārstāvēdams kriminālistus. Fotogrāfija uz "sarkanā brīdinājuma" uzņemta nesen, un tajā Roko izskatās tieši tāds pats kā dzīvē.

-    Lasi skaļi, Lūsija mudina. Laiks negaida, Roko.

-    Identitātes detaļas. Balss viņam dreb, un viņš noklepojas. Pašreizējais uzvārds: Roko Kagjano. Vārds pēc dzimšanas: Pīters Roko Marino juniors.

Te viņš ietur pauzi, acis pamirdz asaras. Roko iekož apakšlūpā, tad turpina lasīt tālāk un tālāk, visu par sevi. Nokļuvis līdz tiesas informācijai un uzzinājis, ka tiek meklēts par sicīliešu un franču žurnālistu slepkavībām, paceļ acis pret griestiem.

-Jēzus, viņš murmina, dziļi ievilkdams elpu.

-    Tā tas ir, Lūsija apstiprina. Aresta orderis numur septiņi-diviseši-nulle par nabaga misteru Gvarino. Aresta orderis numur septiņidivi-seši-viens par nabaga mesjē Leflēru. Izdots 2003. gada 24. aprīlī. Pirms divām dienām.

-    Jēzus nolādēts Kristus.

-    Tavs uzticamais klients Žans Batists, Lūsija atgādina.

-    Gnīda, Roko murmina. Pēc visa, ko esmu darījis šī nejaukā mēsla labā…

-    Tas beidzies, Roko, ierunājas Rūdijs.

Viņš nomet "sarkano brīdinājumu" uz galda.

-    Kā noprotu, tad Šādoni var būt diezgan radoši, saka Lūsija. Spīdzināšanā. Atceries, cik ļoti Džejam Tālijam patika sasaistīt cilvēkus virvēs un viņus dedzināt? Dedzināt, līdz āda pārogļojās gluži melna. Un šie cilvēki tikmēr bija dzīvi, pie pilnas apziņas. Atceries arī, kā viņš mēģināja tāpat nomocīt manu tanti, kamēr viņa nolādētā draugaļa Beva Kifina centās mani nošaut?

Roko novērš skatienu.

Viņa pieiet tam dažus soļus tuvāk. Doma par to, kas gandrīz noticis ar viņas tanti, vilina atvēzt cīņas steku un sist Roko līdz nāvei. Viņa pamet skatienu uz naktsgaldiņu, kur tas stāv.

-    Vēl viena laba iespēja ir noslīcināšana, viņa turpina.

Pie šiem vārdiem Roko saraujas. Nē, viņš lūdzas.

-    Atceries Žana Batista brālēnu Tomasu? Noslīcināts. Nav nekāda labā nāve. Viņa palūkojas uz Rūdiju.

Papildu piesardzībai Rūdijs ar palaga stūri rūpīgi noslauka koltu; viņa seja ir barga, acīs noteikta apņēmība, kas palīdz nobloķēt pēkšņo empātijas vilni, ko viņš sajūt pret Roko vienalga, cik nevērtīgs radījums viņš būtu.

Rūdijs paveras Lūsijā, un īsu mirkli viņu skatieni saskaras kā divas dzirksteles.

Pa Lūsijas seju rit sviedri, matu šķipsnas pielipušas deniņiem. Viņa ir bāla, un Rūdijs zina, ka ikviens viņas dzedrais humors un skarbums ir māksloti, jo Lūsija spēlē visšausmīgāko lomu savā mūžā.

Viņš atvelk aizslēgu, kas patrontelpā ievieto lādiņu, un tuvojas Roko.

-    Ar labo roku, vai piekrītat, partnere? Rūdijs mierīgi vēršas pie Lūsijas.

-    Piekrītu.

Viņa nenovērš skatienu no Roko. Viņas rokas sākušas drebēt, un viņa piespiež sevi domāt par Džeju Tāliju un viņa ļauno mīļāko Bevu Kifinu.

Tēli.

Lūsija iztēlojas sāpes tantes sejā, izkaisot pār ūdeņiem to, ko uzskatīja par Bentona Vestlija pelniem. Lūsijas smadzenes it kā ieslīd galvaskausā. Viņa nekad nav cietusi no jūras slimības. Droši vien tad sajūta ir līdzīga.

-    Vari izvēlēties, viņa saka Roko. Kā jau teicu. Tu vari mirt tūlīt un bez sāpēm. Nekādas spīdzināšanas. Nekādas dedzināšanas. Nekādas slīcināšanas. "Sarkanais brīdinājums" tiks atrasts turpat, kur tu to nometi, tava pašnāvība būs pilnīgi saprotama. Vai ari vari doties no šejienes prom, pats nezinādams, kad izlaidīsi garu un kādus murgus pārcietīsi, kad Šādoni tevi dabūs rokā. Un viņi tevi dabūs.

Viņš pamāj ar galvu. Zināms, ka dabūs. Tas ir skaidrs.

-    Pastiep labo roku, Rūdijs liek Roko.

Roko atkal izbola acis pret griestiem.

-    Redzi? Es ieroci turu. Es tev palīdzēšu, Rūdijs turpina viegli un vienaldzīgi, sviedriem pilot uz tepiķa.

-    Pārliecinies, lai stobrs ir vērsts uz augšu, Lūsija saka, domādama par bezgalvainā nacista galvu.

-    Tā, Roko. Dari, ko lieku. Tas nesāpēs. Tu to pat nemanīsi.

Rūdijs pieliek stobru Roko labajiem deniņiem.

-    Uz augšu, Lūsija vēlreiz atgādina.

-    Tava plauksta aptver spalu, un mana plauksta tavējo plaukstu.

Roko aizver acis, un viņa roka lēkā augšup lejup. Viņš aptver spalu ar saviem mazajiem, resnajiem pirkstiem, un Rūdija lielā, stiprā plauksta nekavējoties saspiež viņējo.

-    Man tev jāpalīdz, jo tu nevari noturēt ieroci mierā, Rūdijs saka. Tu neiešautu taisni, un tas būtu neglīti. Un es taču nevaru ļaut tev ieroci turēt pašam vien, vai ne? Tad jau man jābūt stulbam, Rūdija balss tagad ir rāma. Redzi, nav nemaz tik grūti. Tagad piespied stobru cieši sev pie deniņiem.

Roko rīstās, viņa krūtis cilājas. Viņš sāk hiperventilēties.

-    Uz augšu, Lūsija saka vēlreiz, domādama par bezgalvainā nacista galvu un cenzdamās neskatīties uz Roko pusi.

Viņš šūpojas savā krēslā, sekli tverdams pēc elpas, viņa seja ir zili pelēka, acis cieši aizmiegtas. Rūdija cimdotais pirksts nospiež mēliti.

Ierocis izšauj ar skaļu paukšķi.

Roko ar visu krēslu krīt atpakaļ. Viņa galva piezemējas uz britu laikrakstiem, kas izkaisīti pa tepiķi, seja pagriezta pret logu. Asinis, kas šļācas viņam no deniņiem, izklausās pēc tekoša ūdens. Šāviena dūmi gaisu dara sīvu.

Rūdijs pietupjas un pabāž Roko ļengano labo roku ar pistoli viņam zem krūtīm. Visi pirkstu nospiedumi vai daļējie nospiedumi, kurus atradis uz zilā tērauda kolta, piederēs Roko.

Lūsija paver logu spraugā, ne platākā par trim collām, un norauj sev cimdus, kamēr Rūdijs piespiež divus pirkstus Roko Kagjano miega artērijai. Pulss vāji sitas, tad apstājas. Rūdijs pamāj Lūsijai un pieceļas. Pavandljies žaketes kabatā, viņš izvelk vācu sinepju burku. Vākā izdurti caurumi, un iekšpusē pa stiklu rāpo līķu mušas, barodamās no pūstošas gaļas paliekām, ar ko tika ievilinātas gūstā aiz poļu restorāna pie atkritumiem pieblīvētām tvertnēm.

Viņš atver burku un sakrata to. Izlido vairāki duči letarģisku mušu, tās sīkdamas riņķo ap lampām un sitas pret apgaismotajiem kupoliem. Sajutušas feromonus un vaļēju brūci, tās, rijīgi dūkdamas, metas tieši pie Roko nekustīgā ķermeņa. Līķu mušas, visparastākie no maitēdājiem kukaiņiem, nosēžas uz viņa asiņainās sejas. Vairākas nozūd pavērtajā mutē.

39

Bostonā ir tikai astoņi vakarā.

Pīts Marino sēž lidostā pie izejas uz lidmašīnu, ēd šokolādē mērcētas sālsstandziņas un klausās jau otro aizbildinošo paziņojumu, kas sola, ka viņa lidmašīna izlidos vēl pēc vienas nelielas aizkavēšanās tikai divām stundām un desmit minūtēm. Tas atskan pēc iepriekšējās lidojuma atlikšanas reizes, kas viņu jau noturējusi Ļogana lidostas drošībā stundu un divdesmit piecas minūtes pēc sarakstā minētā pacelšanās laika.

Sūdu būšana! Marino ierēcas, nebēdādams, ka viņu kāds varētu dzirdēt. Patlaban es varēju būt jau galā!

Reti viņam gadās tāda laika pārpilnība, lai prātā pārskrietu savu dzīvi, un, domādams par Bentonu, viņš cīnās ar bēdām un niknumu, koncentrēdamies uz Bentona fizisko stāvokli un smago, vīrišķo augumu. Viņš izskatās pat labāk nekā citkārt, Marino nomākti spriež. Kā tas iespējams pēc sešiem gadiem, kas līdzinās ieslodzījumam viesnīcā? Marino nespēj to aptvert. Paņēmis šokolādes kūciņu no Geinsvilas "Gardo saldo ēdienu" groziņa, kas patrāpījies lidostas dāvanu kioskā, viņš sāk prātot, kā būtu, ja atstātu darbu pie Lūsijas vienkārši tāpēc, lai vairs nemedītu gangsterus. Tie ir kā prusaki. Nospied vienu, un tā vietu ieņem pieci citi. Varbūt Marino varētu doties zvejā, varbūt kļūt par profesionālu ķegļu spēlmani (reiz viņš gandrīz ieguva perfektu punktu skaitu), atrast sev kādu jauku sievieti un uzcelt mežā būdu.

Kādreiz, ļoti sen, ari Marino tika apjūsmots, un spogulis viņu nenīda. Sievietes ari vīrieši, viņš domā samulsis un ar riebumu skatās uz Bentonu un tiko pēc viņa. Marino ir pārliecināts par to. Bentons ir neatvairāms, turklāt glīto ārieni papildina prāts un ietekmīgais FIB statuss vai, precīzāk izsakoties, agrākais FIB statuss. Marino atmet atpakaļ sirmo matu šķipsnas un pēkšņi atskārst, ka cilvēki vairs netiekas ar Bentonu, nezina viņa īsto vārdu un neapjūsmo agrāko FIB karjeru. Viņš ir miris. Toms jeb nekas. Tas, ka Skarpetai tik ļoti var pietrūkt Bentona, rada Marino nejaukas sāpes kaut kur sirds apvidū un iegrūž viņu vēl dziļākā izmisumā. Viņš dziļi cieš viņas dēļ. Viņš dziļi cieš sevis dēļ. Ja nomirtu viņš, viņa sērotu, bet ne mūžīgi. Viņa nekad nav bijusi viņā iemīlējusies un nekad nebūs, viņa negrib savā gultā šo resno, spalvām noaugušo ķermeni.

Marino ieklīst vēl vienā dāvanu veikalā un paņem no kaudzītes uz grīdas žurnālu par sportu, kas viņam ir tikpat svešs kā senebreju valoda. Žurnālu sauc "Vīriešu Treniņš", uz vāka skaists, jauns vīrietis, kas izskatās kā izcirsts no gluda akmens. Viņš laikam noskuvis visu ķermeni, izņemot galvu, un iedegušo ādu nospodrinājis ar eļļu. Marino atgriežas tuvējā sporta bārā, pasūta vēl vienu izlejamo Budvveiser, atrod savu agrāko galdiņu, notrauc no tā picas drupačas un noliek žurnālu, nezin kāpēc baidīdamies to atvērt. Beidzot viņš saņem drosmi, bet žurnāla slidenais vāks pielip pie galda.

-    Hei! Marino uzsauc bārmenim. Vai šajā zaņķī kāds kādreiz slauka galdus?

Bārā visi blenž uz Marino.

-    Tikko samaksāju par šo ūdeņaino žļurgu trīs piecdesmit, bet galds tik pretīgs, ka žurnāls pielīp pie tā.

Bārā visi blenž uz Marino un viņa žurnālu. Vairāki jauni vīrieši vīpsnādami piebiksta cits citam. Sakaitinātais bārmenis, kam vajadzētu būt astoņkājim, lai paspētu izpildīt visus pasūtījumus, pagrūž Marino mitru bāra dvieli. Viņš noslauka galdiņu un met dvieli atpakaļ, gandrīz trāpīdams pa galvu kādai pavecai sievietei. Viņa izklaidīgi malko baltvīnu. Marino sāk šķirstīt žurnālu. Varbūt nav par vēlu labot savu vīrišķīgo stāju, iegūt muskuļus, ar ko dižoties kā pāvam ar asti. Zēna gados Ņūdžersijā viņš trenējās, pievilkdamies pie stieņa, uzspiezdamies un maniakāli atkārtodams vingrinājumus ar svaru stieņiem, ko pats bija konstruējis no izdedžu blokiem un slotaskātiem. Viņš cilāja mašīnu pakaļgalus, lai trenētu muguru un bicepsus, veļas grozus, pilnus ar ķieģeļiem, vienlaikus tupdamies, celdamies un skriedams augšup lejup pa kāpnēm. Viņš boksējās ar veļu, kas žuva uz auklas, vienmēr darīdams to vējainās dienās, kad apģērbi un audekli cīnījās pretī.

-    Pīter Roko! Beidz kauties ar veļu! Ja nometīsi to dubļos, pašam vajadzēs mazgāt!

Māte pavīdēja aiz durvju aizkara kā neskaidrs siluets; iespiedusi rokas sānos, viņa pūlējās sataisīt bargu balsi, bet dēls tikmēr ar labo āķi mežonīgi norāva no knaģiem tēva slapjo apakšveļu un aizlidināja tuvākajā krūmā. Kad Marino paaugās, viņš ievīstīja dūres lupatās un neganti dauzīja vecu matraci, ko turēja palienamā vietā zem mājas. Ja matraci būtu iespējams nogalināt, šis bija miris jau tūkstoš reižu. Atstutētam pret lieveni, matracim beidzot saplīsa trinītis un putuplasta pildījums ar katru sitienu aizvien vairāk sadalījās. Marino rakņājās pa kaimiņu atkritumu kaudzēm, meklēdams izmestus matračus, un cīnījās ar saviem traipainajiem, trulajiem pretiniekiem tā, it kā ienīstu tos par kādu nepiedodamu apgrēkošanos pret viņu.

-    Ko tu centies pieveikt, mīlulīt? māte vaicāja kādu pēcpusdienu, kad viņš, sviedriem pilot un nogurumā drebēdams, atrāva ledusskapja durvis, lai paņemtu ledusūdeni, kas allaž tur glabājās. Nedzer no visas krūzes! Cik reižu man jāsaka? Vai zini, kas ir mikrobi? Tie ir mazi, nejauki kukainīši, kas ielien no tavas mutes tieši krūzē. Tas nekas, ka nevari tos redzēt. Tāpēc tie nav mazāk īsti, tie paši, no kuriem tu un visi citi dabū gripu, bērnu trieku, un beigu beigās dzelzs plaušas, un…

-    Bet tētis dzer no visas krūzes.

-    Labi.

-    Kas labi, mammu?

-    Nu, tas nekas. Laikam viņam nav to mazo, nejauko kukainīšu, kas līstu no viņa tāpat kā no citiem, jo viņš ir mājas vīrietis. Laikam viņam nevajadzēs to žurkas asti, kas beidzas dzelzs plaušā.

-    Ar ko tu karo, kad dauzi tos matračus? Dauzi, dauzi un dauzi. Tu vienmēr cīnies.

Marino nopērk vēl vienu alu un mierina sevi ar domu, ka vīriešu modeļi sporta žurnālā nav cīkstoņi, jo ir cieti kā krami. Viņi nelēkā un neboksējas. Viņi nedara neko, tikai cilā dzelžus, pozē fotogrāfiem un indē sevi ar steroīdiem. Tomēr Marino neiebilstu, ja arī viņam būtu tāds vēders, kas izskatās kā moguls uz slēpēm; viņš daudz ko dotu, lai mati atgrieztos uz galvas un nemitīgi nepārceļotu uz citām ķermeņa daļām. Viņš smēķē un malko alu; no televizora, kas uzgriezts par skaļu, dzirdama basketbola bumbas driblēšana, kurpju čīkstēšana un pūļa klaigas. Aši pāršķīris vēl dažas lappuses, viņš pamana dzimumtieksmi uzbudinošu un efektivitāti uzlabojošu līdzekļu reklāmas, aicinājumus uz mīlēšanās ballītēm un striptīza volejbolu.

Sasniedzis vidus atvērumu ar pievilcīgiem vīriešiem, kuri nav spalvaini un kuriem ir gurnauti un tīkliņa īsbikses, viņš aizcērt žurnālu ciet. Biznesmenis, kas sēž vienu gabaliņu tālāk, pieceļas un dodas uz bāra otru galu. Marino nesteigdamies izdzer alu, pieceļas un nožāvājas. Cilvēki bārā vēro, kā viņš pieiet pie biznesmeņa un uzmet žurnālu virsū viņa Wall Street Journal.

Piezvaniet man, Marino saka, piemiegdams aci, un nesteidzīgi atstāj bāru.

40

Kad Marino atgriežas pie izejas uz lidmašīnām, viņš ir īgns un impulsīvs.

Lidojums laikapstākļu dēļ ir atlikts uz vēl vienu stundu. Un piepeši viņam negribas doties mājās pie Triksijas, no rīta piecelties un apjēgt, kas noticis Bostonā. Domas par savu mazo mājiņu ar nojumi automašīnai un strādnieku rajonam raksturīgo apkaimi nomāc garastāvokli, radot sarūgtinājumu un vēlmi cīnīties. Ja vien viņš varētu identificēt ienaidnieku. Tam, kāpēc viņš turpina dzīvot Ričmondā, nav jēgas. Ričmonda ir pagātne. Arī tam, kāpēc viņš ļāva Bentonam sevi aizraidīt, nav jēgas. Viņam neparko nevajadzēja iet prom no Bentona dzīvokļa.

Vai jūs zināt, ko nozīmē laikapstākļu dēļ? Marino jautā jaunai, sarkanmatainai sievietei, kas sēž viņam blakus un vīlē nagus.

Ir divas nepieklājības, ko Marino organiski nepanes, publiska piršana un manikīra piederumu skrapšķēšana, ko pavada nagu putekļi.

Vīlīte turpina steidzīgi skrapšķēt.

-   Tas nozīmē, ka viņi vēl nav izsprieduši, vai nebūtu laiks izkustināt mūsu pakaļas no Bostonas. Saprotat? Nav ieradušies pietiekami daudz pasažieru, lai lidojums atmaksātos. Viņi zaudē naudu, nekur nebrauc un vainu uzveļ kaut kam citam.

Vīle sastingst, un sieviete pārlaiž skatienu tukšajiem plastmasas sēdekļiem, kuru te dučiem.

-    Varat te nīkt visu nakti, Marino turpina, vai nāciet, sameklēsim kopīgi kādu istabu motelī.

Pēc īsa mulsuma mirkļa viņa pieceļas un sapīkusi iet prom.

-    Nekauņa, sieviete nosaka.

Marino smaida, pieklājība atjaunota, viņa garlaicība remdēta, lai arī tikai uz kādu bridi. Viņš nedomā gaidīt lidojumu, kas varbūt nekad arī nenotiks, bet tad atkal iedomājas par Bentonu. Galvā sakāpj dusmas un paranoja. Viņu vēl ciešāk apņem bezspēcības un noraidījuma izjūta, smacējot depresijā, kas apstādina domas un nogurdina, it kā viņš dienām ilgi nebūtu gulējis. Viņš nespēj to izturēt. Viņš neizturēs. Kaut varētu piezvanīt Lūsijai, taču viņš nezina, kur viņa atrodas. Viņa nav teikusi neko vairāk, kā vien to, ka jākārto kaut kādas darīšanas, kuru dēļ jādodas ceļojumā.

-    Kādas darīšanas? Marino bija jautājis.

-    Vienkārši darīšanas.

-    Dažreiz es brīnos, kāpēc, ellē, pie tevis strādāju.

-    Es it nemaz par to nebrīnos. Man tāda doma prātā nav nākusi, Lūsija teica pa tālruni no sava Manhetenas biroja. Tu mani dievini.

Izgājis no Ļogana lidostas, Marino aptur Kembridžas taksometru, nostājas tam priekšā, izplezdams rokas; viņš ignorē taksometru gaidītāju rindu un dučiem nogurušo, nelaimīgo cilvēku tajā.

-    Uz krastmalu, viņš saka šoferim. Ap to vietu, kur airētāju klubs.

41

Arī Skarpeta nezina, kur ir Lūsija.

Viņas māsasmeita neatsaucas ne pa mājas, ne mobilo tālruni un nav atbildējusi uz daudziem peidžera ziņojumiem. Skarpeta nevar piekļūt Marino un pat nedomā zvanīt Rozai un stāstīt par vēstuli. Viņas sekretāre jau tā par daudz satraucas. Skarpeta sēž uz gultas un domā.

Savā suņa gaitā atlēkšo Billijs un noguļas tieši tādā atstatumā, lai viņa varētu to aizsniegt, ja gribētu apmīļot, un viņa grib.

-     Kāpēc tu vienmēr sēdi no manis tik tālu? viņa vaicā sunim, pasniegdamās noglaudīt tā mīkstās, nokārušās ausis. A, saprotu. Man jāmaina poza un jāpievirzās tev tuvāk.

Viņa to dara.

-    Zini, tu esi ļoti apņēmīgs suns.

Billijs nolaiza viņai roku.

-    Man uz dažām dienām jāaizbrauc no pilsētas, viņa tam stāsta, bet Roza par tevi labi rūpēsies. Varbūt tu paliksi viņas mājā un viņa tevi vedis uz pludmali. Tāpēc apsoli neuztraukties par manu aizbraukšanu.

Billijs par to nekad neuztraucas. Vienīgais iemesls, kāpēc suns skrien šurp, kad viņa dodas ceļā, ir vēlme pabraukāties mašīnā. Viņš labprāt vizinātos vai cauru dienu, ja rastos tāda iespēja. Skarpeta vēlreiz uzspiež Lūsijas numuru. Pa telefonu divdesmit četras stundas dienā un septiņas dienas nedēļā atbild dzīvs, nomodā esošs cilvēks, kaut ari darba laiks birojā būtu beidzies. Šonakt ir Zaķa Manhema kārta.

-    Labi, Zak, viņa runā bez aplinkiem. Diezgan nelāgi, ka tu man negribi stāstīt, kur ir Lūsija…

-    Nav jau tā, ka es negribētu…

-    Ir gan, viņa pārtrauc. Tu zini, bet negribi teikt.

-    Zvēru pie Dieva, ka nezinu, Manhems atbild. Redziet, ja es zinātu, tad piezvanītu uz viņas starptautisko mobilo tālruni un vismaz pateiktu, lai viņa piezvana jums.

-    Tātad viņa paņēmusi līdzi starptautisko tālruni. Tad jau izbraukusi no valsts?

-    Viņa vienmēr nēsā līdzi šo tālruni. Ar to var fotografēt, uzņemt video un pievienoties internetam. Viņai ir jaunākais modelis. Ar to var gatavot picu.

Šobrīd Skarpetai nekas nešķiet smieklīgi.

-    Es mēģināju zvanīt pa mobilo. Viņa neatbild, lai kur arī būtu šajā vai kādā citā valstī. Un kas noticis ar Marino? Par viņu arī neko nedrīkstat stāstīt?

-    Neesmu ar viņu runājis jau dienām, Manhems saka. Nē, es nezinu, kur ir Marino. Vai viņš arī neatbild ne pa tālruni, ne peidžeru?

-Nē.

-    Gribat man pielietot melu detektoru, Doka? -Jā-

Manhems smejas.

-    Labi, es lieku nost. Esmu par daudz nogurusi, lai tā turpinātu visu nakti, Skarpeta saka, berzēdama Billija vēderu. Tiklīdz kāds no viņiem dod ziņu, sakiet, lai tūlīt piezvana man. Tas ir steidzami. Tik steidzami, ka man rit jālido uz Ņujorku.

-    Ko? Vai jums draud briesmas? Manhems satraucas.

-    Negribu to tagad apspriest, Zak. Briesmas man nedraud. Arlabunakti!

Viņa aizslēdz guļamistabas durvis, noregulē modinātāju un noliek uz naktsgaldiņa pistoli.

42-

Marino nepatīk taksometra šoferis, un viņš jautā, no kurienes šis esot.

-    No Kabulas.

-    Kur tā Kabula atrodas? Marino jautā. Es zinu, kurā valstī, (viņš nezina), bet neatceros precīzu ģeogrāfisko novietojumu.

-    Kabula ir Afganistānas galvaspilsēta.

Marino cenšas iztēloties Afganistānu. Prātā nāk vienīgi diktatori, teroristi un kamieļi.

-    Un ko jūs tur darāt?

-     Vairs neko. Es dzīvoju šeit. Taksista tumšās acis spogulī lūkojas uz Marino. Mana ģimene strādāja vilnas fabrikā, un es šeit ierados pirms astoņiem gadiem. Jums jāaizbrauc uz Kabulu. Tā ir ļoti skaista. Apmeklējiet vecpilsētu. Mani sauc Bāburs. Ja jums būtu vēl kādi jautājumi vai vajadzīgs taksometrs, piezvaniet uz manu kompāniju un prasiet pēc manis. Viņš pasmaida. Tumsā pamirdz balti zobi.

Marino jūt, ka taksists viņu velk uz zoba, taču nesaprot joku. Pie saules aizsargstikla pasažiera pusē piestiprināta šofera identifikācijas karte, Marino nesekmīgi mēģina to izlasīt. Redze vairs nav tāda kā agrāk, tomēr viņš nevēlas valkāt brilles. Lai gan Skarpeta mudina, viņš atsakās ari no lāzera ķirurģijas, nelokāmi apgalvodams, ka tā viņu padarīšot aklu vai sabojāšot frontālo daļu.

-    Šis ceļš neizskatās pazīstams, Marino komentē savā parastajā, īdzīgajā tonī, redzēdams, ka logam garām slīd nepazīstamas ēkas.

-    Mēs braucam pa īsāko ceļu gar ostu, garām kuģu piestātnēm un tad pa dambi. Ļoti skaisti skati.

Marino paliecas uz priekšu cietajā sēdeklī, izvairīdamies no atsperes, kas, šķiet, apņēmusies izlauzties no vinila polsterējuma un iztaisnojoties iedurties viņa kreisajā sēžas muskulī.

-    Tu brauc uz ziemeļiem, tu, Muhameda salašņa! Varbūt es neesmu no Bostonas, bet zinu, kur ir krastmala, un tu neesi pat sasodītās upes īstajā pusē!

Taksists, kurš sevi sauc par Bāburu, pilnīgi ignorē pasažieri un turpina ceļu pa savu maršrutu, omulīgi vērsdams uzmanību uz apkārtējiem skatiem Safolkas grāfistes cietumu, Masačūsetsas vispārēja tipa slimnīcu un Šrineru Apdegumu centru. Kad viņš izlaiž Marino uz Storrova ceļa, prāvu gabalu no Bentona Vestlija daudzdzīvokļu mājas, skaitītājs rāda 68 dolārus un 35 centus. Marino ar plecu atver durvis un nomet uz priekšējā sēdekļa saburzītu viena dolāra banknoti.

-    Jūs esat man parādā sešdesmit septiņus dolārus un trīsdesmit piecus centus, taksists taisno un gludina dolāra banknoti sev uz kājas. Es pasaukšu policiju!

-    Bet es no tevis izsitīšu sūdu! Un tu neko nevarēsi darīt, jo neesi legāls, vai ne? Parādi man savu zaļo karti, draudziņ, un vai zini es pats esmu policists, man padusē ir piesprādzēta pistole. Viņš paņem kabatas portfeli un paspīdina žetonu, ko pēc atvaļināšanās nav atdevis Policijas departamentā.

Viņš sameloja, ka to pazaudējis.

Riepām kaucot, taksists brāžas prom, pa atvērto logu izkliegdams lamuvārdus. Marino dodas uz Longfello tilta pusi, tad nogriežas uz dienvidaustrumiem un soļo pa to pašu ietvi, kur pirmīt bija gājuši abi ar Bentonu. Gāzes lampu gaismā viņš pa apkārtceļu iet uz Pinkneju un Reveru, nepārtraukti ieklausīdamies un pētīdams apkārtni, lai pārliecinātos, ka neviens neseko, tāds viņam paradums. Marino nedomā par Šādonu karteli. Viņš uzmanās no parastajiem ielu pankiem un ārprātīgajiem, kaut ari nav dzirdējis, ka šajā Bekonhilas rajonā tādi būtu.

Kad nāk redzama Bentona māja, Marino ievēro, ka 56. dzīvokļa logi ir tumši.

-    Nolāpīts, viņš šķendējas un nomet cigareti, nepapūlēdamies apdzēst.

Bentons būs devies vēlīnās pusdienās, varbūt ari vingrot vai uz jogas nodarbībām. Bet tas neliekas ticami, un Marino ar katru soli krūtīs aug satraukums. Viņš sasodīti labi zina, ka Bentons iziedams atstātu degam gaismu. Viņš negribētu atgriezties pilnīgi tumšā mājā vai dzīvoklī.

Kāpt pa kāpnēm uz piekto stāvu ir vēl grūtāk nekā iepriekšējā reizē, jo adrenalīns un izdzertais alus dzen saspringto sirdi tādos joņos, ka viņš tikko spēj paelpot. Sasniedzis 56. dzīvokļa durvis, Marino sāk tās rībināt. No iekšas nenāk ne skaņa.

Viņš sit vēl stiprāk un sauc: Ei, Tom!

43

Lūsija iedarbina mersedesu un piepeši necaurredzamajā tumsā paskatās uz Rūdiju.

-    Ak, mans Dievs! Nespēju tam noticēt! Viņa iesit ar dūri pa stūri, nejauši iedarbinādama tauri.

-    Kas tas! Rūdijs salecas, iztrūcies un piepeši noskaities. Ko, ellē, tu dari!

-    Mans cīņas steks. Nolādēts maita! Es to atstāju istabā uz naktsgaldiņa. Uz tā ir mani pirkstu nospiedumi, Rūdij.

Kā viņa varēja pieļaut tik stulbu kļūdu? Viss gāja pēc plāna, līdz viņa kļuva nevērīga un nepamanīja rupju misēkli tādu, kas parasti iegāž cilvēkus. Motors klusi rūc tumšās ielas malā, un ne Lūsija, ne Rūdijs īsti nesaprot, ko iesākt. Viņi ir brīvi. Viņi ir to paveikuši. Neviens viņus nav redzējis ne viesnīcā, ne tās tuvumā, un nu vienam no viņiem jādodas atpakaļ.

-    Piedod, Lūsija čukst. Esmu nolāpīta muļķe, viņa sodās. Tu paliec šeit.

-    Nē. Par to gādāšu es. Rūdija bailes pārvēršas vieglāk vadāmā niknuma emocijā, un viņš pūlas pārņemt iniciatīvu.

-    Es saputroju, man arī jāizlabo. Viņa atgrūž mašīnas durvis.

44

Beva Kifina pārlaiž pirkstus plauktam un lētām acetāta biksītēm un krūšturiem.

Sieviešu veļas nodaļa Wal Mart veikalā ir blakus dekoratīvajam dizainam un mākslinieciskajiem rokdarbiem un tieši pretī vīriešu sporta kurpēm; šo veikala nodaļu Beva apmeklē bieži. Tomēr viņa ir pārliecināta, ka pārdevēji zilajās, lētajās vestēs ar piestiprinātām uzvārdu plāksnītēm viņu nepazīst. Tas ir darbs, kurā cilvēki ir noguruši, aizmiglotām acīm, tāpēc nepievērš lielu uzmanību tādiem ikdienišķa paskata ļautiņiem kā Beva, ko piesaista lēti pirkumi nocenoto preču veikalā, kas atvērts divdesmit četras stundas diennakti un septiņas dienas nedēļā.

Bevas iztēli aizrauj sarkans mežģīņu krūšturis, un viņa pēta lielumus, meklēdama 38D. Ieraudzījusi melnu, viņa to aizgrūž aiz sava tumši zaļā lietusmēteļa piedurknes. Krūšturim seko divi pāri lielizmēra bikini piegriezuma biksīšu. Zagt veļu un citas lietas, kam nav drošības sensoru, ir vieglāk par vieglu. Viņa brīnās, kāpēc tā nerīkojas visi. Bevai nav bail no sekām. Kad viņa iecer kādu noziegumu vienalga, cik nopietnu, smadzeņu priekšējās daivas nedod nekādus trauksmes signālus. Viņas radara ekrānā nāk un iet iespējas, dažas lielākas un spožākas par citām, piemēram, tā sieviete, kas tikko iegājusi dekoratīvā dizaina un māksliniecisko rokdarbu nodaļā un interesējas par tamborētām mežģīnēm.

Doma par tik stulbu mājas vaļasprieku Bevu pilda ar nicinājumu, un viņa tūlīt pat secina, ka pievilcīgā, džinsos un gaišzilā žaketē tērptā blondīne ir naiva.

Jērs.

Beva turpina rakņāties veļas kaudzē, ar katru aizritošo sekundi viņas radara mērķis ievizas košāk, viņas delnas kļūst miklas.

Sieviete iemet savos ratiņos krāsaina diega šķeteres, tamborēta ērgļa paraugu un karogu. Tātad viņa ir patriotiska, Beva domā. Varbūt viņai armijā ir vīrs vai draugs, varbūt kritis, varbūt vēl Irākā. Sievietei ir vismaz trīsdesmit pieci gadi, varbūt jau visi četrdesmit. Varbūt viņas vīrietis dien nacionālajā gvardē.

Ratiņi ripo uz priekšu, tie tuvojas.

Beva saož odekolonu. Smarža ir nepazīstama un, iespējams, dārga. Sievietei slaidas kājas, laba stāja. Viņa nodarbojas ar fizkultūru. Viņas rīcībā ir brīvs laiks. Ja viņai ir bērni, viņa noteikti var atļauties pieņemt kādu, kas par tiem rūpējas, kamēr pati rikšo uz sporta nodarbībām vai frizētavas salonu.

Beva pēta papīra lapeli, iepirkšanās sarakstu, izlikdamās, ka neievēro sievieti, kura apstājas ejā, skatīdamās tieši uz veļas kaudzi. Viņa grib, lai viņas vīrietis ir laimīgs.

Jērs.

Glīta paskata. »

Ap viņu ir gaisotne, kas Bevai asociējas ar inteliģenci.

Viņa jūt, kad cilvēki ir gudri. Tiem nav jāsaka ne vārds, jo runā viss cits. Sieviete stumj ratiņus tieši pie kaudzes, nav pat pēda līdz vietai, kur stāv Beva, un parfīms ielodā Bevas sinusos, ieurbjas viņas galvaskausa iekšienē, un viņas uzmanība saasinās, kad sieviete atvelk žaketes rāvējslēdzēju, izvēlas no kaudzes caurspīdīgu, sarkanu krūšturi un paceļ to pie stingrajām, apjomīgajām krūtīm.

Ienaids un skaudība elektrizē ik nervu un muskuli Bevas matronas ķermenī, uz viņas augšlūpas izspiežas auksti sviedri. Viņa slāj vīriešu sporta apavu virzienā, bet sieviete tikmēr zvana pa mobilo tālruni. Zvana vairākas sekundes.

Mīļumiņ, viņa melodiski, laimīgi saka. Vēl tepat. Zinu. Tik lieliska vieta. Viņa smejas. Wal Mart, kas neatrodas Akadijā, man patīk labāk. Viņa smejas atkal. Labi, ja esi pārliecināts, ka neiebildīsi.

Viņa izstiepj kreiso roku un, atlocījusi piedurkni, skatās pulkstenī; tādus valkā skrējēji. Beva bija gaidījusi kaut ko smalkāku.

45

Kad Lūsija tuvojas "Radisona" viesnīcai, Ščecinas ielās rasina viegls, miglai līdzīgs lietutiņš.

Šoreiz viņai nav jāgaida, kad reģistratore atstās galdu. Priekštelpa ir tukša. Viņa iet iekšā vienaldzīgā, bet naskā solī un dodas uz liftiem. Pirksts jau grasās spiest lifta pogu, kad durvis pašķiras un pa tām, uzgrūzdamies viņai, izstreipuļo stipri iereibis vīrietis.

-    Pie-dodiet! viņš skaļi saka, izbiedēdams Lūsiju un izsizdams no sliedēm.

Ko darīt? Ko darīt?

-     Nē, vai jūs nebūsiet lielākais jaukumiņš, ko jebkad esmu redzējis!

Šie vārdi izveļas tik smagi, it kā vīrieša muti būtu sastindzinājis lidokaīns [11] , un viņš gandrīz kliedz, glūnēdams uz Lūsiju un nopētīdams to, sākot no matiem un krūšu bedrītes līdz pat satina kovbojzābakiem. Viņš pavēsta, ka 301. istabā pilnā sparā ejot vaļā svinības un viņai jānāk uz tām. Viņš gvelž un gvelž. Cik skaista un seksīga viņa ir, turklāt acīmredzot amerikāniete, bet viņš esot no Čikāgas, nesen pārcelts uz Vāciju, vientuļš, šķīries no sievas, kas, protams, ir maita.

Reģistratore steidzas atpakaļ uz priekštelpu, viņai seko apsargs, kurš angliski uzrunā piedzērušo.

-Varbūt jums vajadzētu atgriezties savā numurā. Ir vēls, un nenāktu par skādi izgulēties, apsargs stingri saka, uzlūkodams

Lūsiju ar riebumu un aizdomām droši vien domādams, ka viņa ir vulgārā virieša draudzene vai varbūt prostitūta un gan jau ari ir piedzērusies.

Viņa baksta lifta pogu, vairākas reizes aizbaksta garām, tad grīļodamās ieķeras piedzērušajam vīrietim rokā.

-    Nāc nu, mīļumiņ, ejam, viņa vervelē ar krievu akcentu un atbalstās pret viņu.

-    Nu, tik mīļš vis… Viņš patlaban grasās izrādīt pārsteigumu un prieku par Lūsijas sabiedrību, kad viņa pastiepjas augšup un cieši noskūpsta vīrieti uz lūpām.

Durvis atveras, viņa iestumj piedzērušo liftā, apķērusies tam un turpinādama ilgu mēles skūpstu, kas garšo pēc ķiplokiem un viskija. Apsargs truli blenž uz viņiem, līdz durvis aizveras.

Kļūda.

Apsargs atminēsies seju. Lūsijas seju ir grūti aizmirst, un apsargam bija papilnam laika pētīt, jo viņa iekrita lamatās ar piedzērušo stulbeni.

Liela kļūda.

Kamēr vīrietis gramstās, viņa nospiež 2. pogu. Viņš laikam nav ievērojis, ka lifts apstājas nepareizajā stāvā, bet piepeši jauniegūtā mīļākā traucas prom, satvērusi savas drēbes. Viņš mēģina dzīties pakaļ, mežonīgi vicina rokas, lādējās, aizķeras ar kurpes purngalu aiz paklāja un paklūp.

Sekodama izejas norādēm, Lūsija nogriežas citā gaitenī, pēc tam kāpņu telpā. Viņa klusi uzkāpj trīs stāvus augstāk un nespodri apgaismotajā kāpņu laukumiņā brīdi nogaida, aizturējusi elpu un ieklausīdamās. Pa seju līst sviedri un samērcē viņas seksīgo, melno blūzi. Varbūt drīzāk ieradums, nevis instinkts viņai licis no galdiņa Kagjano istabā paņemt viesnīcas plastmasas atslēgu un iebāzt to vējjakas kabatā. Izrakstoties no viesnīcas, viņa vienmēr patur durvju karti, ja tā paredzēta vienreizējai lietošanai, gadījumam, ja nu kas aizmirstas. Reiz un Lūsijai netīk to atcerēties viņa atstāja naktsskapīša atvilktnē revolveri un attapās tikai tad, kad kāpa jau taksometrā. Paldies Dievam, ka viņai bija karte.

Uz 511. istabas durvju roktura ļaunu vēstoši karājas uzraksts Netraucēt, un Lūsija pārlūko gaiteni, izmisīgi cerēdama, ka vairs neviens viņu nepārsteigs. Tuvodamās viņa tikko saklausāmi dzird televizoru Roko istabā, un vēderu sagrābj nelabas sāpes. Iedegas bailes. Atcerēties, kas nule kā noticis ar Roko, ir briesmīgi, un nu viņai vēlreiz jāstājas pretī šim grēkam.

Iezibas zaļa gaismiņa. Lūsija atgrūž durvis ar elkoņiem, jo līdzi nav svaigu cimdu viņa izskrējusi bez tiem. Sastāvējies gaiss pretīgi smird pēc Roko beidzamās treknās maltites un ar alkoholu piesātinātajām asinīm. Tās sarec zem viņa galvas kā pudiņš; viņa acis pa pusei vaļā un blāvas, krēsls apgāzts, ierocis zem krūtīm, ik sīkums tāpat, kā viņi ar Rūdiju to atstājuši. Līķu mušas sīc ap mironi, meklēdamas labāku un mitrāku vietiņu, piemērotu olu dēšanai. Lūsija kā pienaglota blenž uz satracinātajiem kukaiņiem.

Viņa skatās apkārt pēc sava cīņas steka. Ari tas ir tieši turpat, kur atstāts, uz galdiņa, pa kreisi no gultas.

A, paldies Dievam! viņa nomurmina.

Steks ieslīd drošībā aiz piedurknes; viņa piesardzīgi atver durvis, ar blūzi noslauka rokturi. Šoreiz Lūsija visu lejupceļu mēro pa kāpnēm līdz pat kalpotāju stāvam, kur dzirdama balsu murdoņa, laikam no virtuves. Gar sienām novietoti ratiņi ar netīriem traukiem, novītušiem ziediem vāzēs, tukšām vīna pudelēm un kokteiļu un citu brūvējumu paliekām. Ēdiens viesnīcas traukos sakaltis un notraipījis baltos galdautus un salvetes. Mušu te lejā nav. Nevienas pašas.

Viņa atkārtoti rij siekalas, jo pēkšņi uznāk nelabums, iztēlojoties līķu mušas, kas lodā pa Roko un barojas ar viņa sarecējušajām asinīm. Viņa domā par to, kas notiks turpmāk. Siltajā telpā no mušu oliņām izšķilsies kāpuri, kas atkarībā no tā, cik ilgi viņš paliks neatklāts, mudžēs viņa trūdošajā līķī, it sevišķi ievainojumā un citās atverēs. Līķu mušām patīk dziļas, tumšas un mitras plaisas un slēgtas ejas.

Maitēdāju spraigā klātbūtne sagrozīs Roko nāves laiku, kā bija nodomāts, kad Rūdijs ielaida mušas istabā. Tiesu medicīnas patologu, kas pētīs Roko līķi, mulsinās nesakritība starp istabas apkalpotāju stāstīto, kad viņam beidzamo reizi atnestas pusdienas, un kāpuru invāzijas un līķa trūdēšanas stadiju. Alkohola līmenis asinīs norādīs, ka Kagjano bijis apreibis, kad miris no paša raidītā šāviena tas izgājis cauri deniņiem un saplosījis smadzenes ar svina lodi robainām žiletes asuma malām. Pirkstu nospiedumi uz ieroča būs viņējie.

Tiks konstatēts, ka istabā ir silts, taču tas neizraisīs aizdomas. Uz tukšās šampanieša pudeles ir Kagjano pirkstu nospiedumi, nekur nebūs atzīmēts, ka viņš pasūtījis šampanieti vai saņēmis to kā labdienas no menedžera. Viņš to varēja nopirkt kaut kur citur. Ari uz "sarkanā brīdinājuma" ir viņa pirkstu nospiedumi, ja kāds pārbaudīs, un jāpieņem, ka tā notiks.

Lūsija vēlas, kaut Roko nebūtu pasūtījis apkalpošanu numurā, bet tāda iespēja ir plānota. Skaidrs, ka tas, kurš nesis viņam pusdienas, būs saņēmis dzeramnaudu un negribēs atklāt, ka tā bijusi amerikāņu nauda. Viņa vai viņš negribēs tikt iepīts nekādos ar policiju saistītos skandālos. Turklāt, ja tiesu medicīnas patologa konstatētais Roko nāves laiks nepavisam nesakritīs ar darbinieka teikto, kurš apkalpojis viņu numurā, pieņemot, ka šī persona runās, tad gluži labi varēs pieņemt, ka darbinieks kļūdās ar laiku, iespējams, neatceras pareizo dienu vai pat melo. Neviens negribēs atzīties, ka ņēmis amerikāņu naudu, un, kas zina, kādas vēl citas labvēlības un kontrabandas preces bēglis Roko varbūt dāvājis tiem gadu gaitā, ik reizi, kad apmeties šajā viesnīcā.

Kam rūpēs, ka Roko Kagjano ir miris? Iespējams, nevienam, izņemot Šādona ģimeni. Tie brīnīsies. Lūsija cer, ka viņiem būs krietni jāpapūlas, lai dabūtu zināt faktus. Varbūt viņi to darīs. Bet varbūt ne. Tiks pieņemts, ka tā bijusi pašnāvība, un neviens par to neskums. Vēl vairāk nevienam par to nebūs ne silts, ne auksts.

46

Lūsija skrien caur tumsu; krūtis dzeļ sāpes, bet tās nav fiziskas piepūles raditas sāpes.

Mersedess rāmi stāv ielas malā; caur tonētajiem stikliem Rūdijs nav redzams. Noklikšķ atslēga, un viņa atver šofera durtiņas.

-    Misija paveikta? viņš drūmi jautā tumsā. Motoru vēl nedarbim.

Viņa pastāsta par sadursmi ar piedzērušo un viesnīcas apsargu un paskaidro, kā tikusi ar visu galā. Viņš neko nesaka. Lūsija jūt, ka Rūdijs viņu nosoda un ir aizkaitināts.

-    Pasaki kaut ko labu. Man liekas, viss būs labi.

-    Cik nu labi var būt šajos apstākļos, viņam jāatzīst.

-    Nevienam nav nekāda iemesla saistīt mani ar Roko numuru un viņa nāvi, viņa turpina. Garantēju ar šo Netraucēt zīmi pie durvīm viesnīcas personāls viņa istabu liks mierā. Pa loga spraugu salaidīsies vēl vairāk mušu. Ja līķi atradis, teiksim, pēc trim vai četrām dienām, kāpuri būs tā pastrādājuši, ka viņu nevarēs pazīt. Un, ja tu gadījumā nezini, līķu mušas piesaista ari sūdi. Alkohola līmenis asinīs rādīs pietiekami augstu atzīmi, un nevienam pasaulē nebūs iemesla apšaubīt, ka notikusi pašnāvība. Viesnīca gribēs dabūt prom viņa trūdošo ķermeni un kāpurus, cik ātri vien iespējams. Un medicīnas eksperts domās, ka Roko miris daudz agrāk, nekā apgalvo istabas apkalpotājs, pieņemot, ka precīzs laiks tiks piesaistīts Roko pusdienu pasūtījumam, bet varbūt tas pat nenotiks. Pasūtījumus nereģistrē datorā. Es to skaidri zinu.

-    Skaidri zini? Rūdijs jautā. Kā, ellē, tu tik skaidri to vari zināt?

-    Par ko tu mani turi, par sasodītu muļķi? Es piezvanīju. Pirms vairākām dienām. Teicu, ka esmu Hewlett-Packard pārstāve, kas pārbauda viņu datorus, un ka datoram, ko lieto virtuvē, lai reģistrētu apkalpošanu numuros, jāatjauno programmatūra. Viņi nesaprata, par ko ir runa, teica, ka apkalpošanai numuros datorus nelieto, tos izmanto tikai inventāra uzskaitei. Tad sāku stāstīt par priekšrocībām, kādas ir hp paviljonam 753n ar Intel Pentium procesoru un astoņdesmit gigabaitu cieto disku, CD-ROM un visu pārējo, kas vajadzīgs, lai reģistrētu apkalpošanu numuros… Būtība ir tāda, ka datorā nav reģistrēts, kad Roko pasūtīja pusdienas, skaidrs?

Paklusējis Rūdijs bilst: Vai tajā viesnīcā lieto Hewlett-Packard?

-    To viegli uzzināju, piezvanot uz firmas biroju.

-    Kārtībā. Tas ir labi. Tātad ja arī kāds tev pievērsa uzmanību, paskats, kādu mēs radījām Roko nāves vietā, vienalga, liks domāt, ka viņš miris ilgi pirms tam, kad tu devies uz viesībām ar piedzērušo.

-    Pareizi, Rūdij. Ar mums viss ir labi. Nav pamata bažām. Roko jau ir apsēsts. Kāpuru masas radīs siltumu un paātrinās sadalīšanos, un šā vai tā notikušais izskatās pēc pašnāvības, kas izdarīta agrāk daudz agrāk, nekā viņi iedomāsies.

Viņa iedarbina motoru un uzliek plaukstu Rūdija rokai. Vai tagad, pie joda, mēs varam braukt no šejienes prom?

-    Mēs vairs nedrīkstam kļūdīties, Lūsij, viņš nomākti saka. Vienkārši nedrīkstam.

Viņa dusmīgi pabrauc nostāk no ietves.

-    Viesnīcā vismaz diviem cilvēkiem ir pamats domāt, ka tu esi piedzērušā paziņa vai, iespējams, pat prostitūta, un tevi nav viegli aizmirst vienalga, par ko viņi tevi uzskata. Varbūt tam nav nozīmes, bet… viņš nepabeidz.

-    Bet varēja būt. Lūsija brauc piesardzīgi, skatīdamās spoguļos un uz tumšajām, ēnainajām ietvēm.

-    Pareizi. Varēja būt.

Viņa jūt viņa skatienu un noskaņojuma maiņu. Viņš sāk atmaigt un nožēlo, ka bijis tik skarbs.

-    Ak tu, Rūdij! Viņa pasniedzas un jūtu uzplūdā pieskaras viņa vaigam; bārdas rugāji atgādina kaķa mēles pieskārienu. Mēs braucam prom, un ar mums viss ir kārtībā.

Viņa pastiepj roku, satver un cieši tur viņa plaukstu.

-    Viss bija slikti, Rūdij, patiešām slikti, bet gan vērsīsies uz labu. Viss būs kārtībā, viņa saka.

Kad viens no viņiem vai ari abi ir nobijušies, viņi nekad neatzīstas, bet zina to, jo abi viens otram ir vajadzīgi. Katrs sāk alkt pēc otra miesas siltuma. Lūsija pacel viņa plaukstu sev pie mutes, balstīdama roku.

-    Nevajag, viņš saka. Mēs esam noguruši un saspringuši. Nav īstais laiks, lai… neturētu abas rokas uz stūres. Lūsij, nē, viņš murmina, kamēr viņa aizrautīgi skūpsta viņa pirkstu kauliņus un delnu.

Viņa apmīļo vienu viņa roku, kamēr otru ieslidina savā melnajā audekla blūzē.

-     Lūsij, beidz… ak Jēzus… tas nav godīgi. Viņš atsprādzē drošības jostu. Es negribu to just pret tevi, nolādēts.

Lūsija brauc.

-    Tu tomēr to jūti pret mani. Vismaz reizēm, vai ne?

Lūsija glāsta viņa matus un kaklu, aizslidina roku aiz apkaklītes un pieskaras muskuļainajam plecam. Viņa neskatās uz Rūdiju un brauc ātri.

47

Nika vairākas reizes ir sūtījusi dienesta vēstules uz Batonrūžu operatīvajai grupai, atgādinādama turienes vīriešiem un sievietēm galvenokārt vīriešiem -, ka Wal Mart vai cits milzīgs veikals slepkavam būtu ļoti laba vieta, kur pielavīties upuriem.

Neviens nepiegrieztu vērību transporta lidzeklim stāvvietā vienalga, kādā diennakts stundā, un, spriežot pēc maksāšanas uzdevumu čekiem, ikviena no pazudušajām sievietēm ir iepirkusies Wal Mart ja ne tajā, kas vistuvāk Luiziānas Valsts Universitātes pilsētiņai, tad citos Batonrūžas un Ņūorleānas lielveikalos. Aivija Forda ari. Tajā sestdienā pirms savas pazušanas viņa, braukdama no Zaharijas, iepirkusies šajā pašā Wal Mart, blakus LVU.

Operatīvā grupa nekad neatbildēja tieši Nikai, bet kāds no turienes noteikti bija zvanījis viņas šefam, jo tas, uzmeklējis Niku atpūtas telpā pirms viņas došanās uz Noksvilu, ne no šā, ne no tā teica: Lielākā daļa cilvēku visā pasaulē iepērkas tādos lielveikalos kā, piemēram, Wal Mart un citos, Nika.

-Jā, ser, viņa atbildēja. Lielākā daļa patiesi iepērkas tur.

Batonrūža nav viņas jurisdikcijā, un vienīgais veids, kā mainīt šo laktu, būtu ģenerālprokurora paziņojums "Pie velna ar robežām!". Nikai nav kārtīga iemesla to prasīt, un viņam nebūtu kārtīga iemesla tam piekrist. Nika nekad nav bijusi no tām, kas prasītu atļauju, ja vien iemesls neizaug viņas priekšā kā paceļamais tilts, neatstājot citu izvēli, kā vien nobremzēt vai griezties atpakaļ. Šajās dienās Nika slepus strādā tur, kur viņu vedina instinkts, un tas bieži ir Wal Mart veikals pie LVU, tuvu tai vietai, kur Veco dārzu rajonā dzīvo viņas tēvs. Nav grūti nojaust, kuru veikala daļu, izraudzīdamies laupījumu, slepkava varētu apmeklēt biežāk. To iekairinātu sieviešu veļa, it sevišķi, ja potenciālais upuris, pārbaudot izmēru, uzlaikotu krūšturus un biksītes, gluži tāpat, kā pirms mirkļa darīja tā tuklā sieviete ar īsajiem, sirmot sākušajiem matiem, iekams atstāja veikalu ar zagtām precēm, ko paslēpa lietusmēteļa piedurknē. Sīkie zagļi tiek cauri sveikā, jo Nikai darba kārtībā ir daudz kas lielāks. Viņa atstāj iepirkuma ratiņus ejā un iet no veikala laukā, iegaumēdama katru vīrieti, ko ierauga, iegaumēdama viņa modrību un aktivitāti un visu laiku atcerēdamās līdzpaņemto pistoli.

Autostāvvietu laukā gluži labi apgaismo augstas laternas. Tās nedaudzās mašīnas, kas te ir, nepilns simts novietotas cieši kopā, it kā lai sastādītu cita citai kompāniju. Viņa ierauga smagnējo, sīko zagleni naski slājam uz tumšzilu Chevrolet ar Luiziānas numura zīmēm. Nika iegaumē numuru un dodas tajā pašā virzienā, kur sieviete, neizrādīdama, ka viņu ievēro. Faktiski Nika te neredz nevienu, kurš varētu būt potenciālais sērijveida slepkava. Ja sievietes tiek izsekotas un ar to, protams, viss sākas -, tad te no tādas darbības nav ne miņas.

Niku atkal urda vainas apziņa, viņa ir vīlusies. Doma, ka viņa spēj sajust nožēlu (jo neviena sieviete negrasās kļūt par nākamo upuri), ir ļoti pretīga, tāpēc Nika nevienam neatzīstas savās grēcīgajās cerībās un tik tikko uzdrīkstas atzīties pati sev. Šo patiesību viņa nomāc tik pilnīgi, ka ir droša ja vajadzētu iziet melu detektora testu un eksaminētājs vaicātu: "Vai jūs jūtaties vīlusies, kad sekojat potenciālajam upurim un slepkava nemēģina viņu nolaupīt vai viņam tās nolaupīšana nesekmējas?" Nika nesaspringtu un nevilcinātos. Viņas pulsa ātrums paliktu tāds pats, un viņa atbildētu: "Nē." Jo īsāka atbilde, jo mazāka iespēja, ka nervu sistēma nodos.

Staigādama viņa cenšas netuvoties savai mašīnai, piecus gadus vecam meža zaļuma Ford Explorer, kas slepeni aprīkots ar panelī iemontētu zibsnījošu portatīvo signāluguni, šaujamo, sanitāro aptieciņu, savienotājkabeļiem, signālraķetēm un liesmu slāpētāju. Somā ir uniforma, zābaki, papildu aptveres un citi kaujas piederumi; zem vadības paneļa pabāzts rokas skeneris un starptautiskā mobilā tālruņa lādētājs, kas darbojas ari kā divvirzienu radio. Daudzas no šīm iekārtām viņa pirkusi par pašas naudu. Nika savā dzīvē vienmēr ir sagatavojusies visļaunākajam.

Aptuveni desmit pēdas no Chevrolet kāda sieviete rakņājas netīrā audekla pludmales somā. Viņa nekādā ziņā neatbilst iespējamajam nozieguma upurim, pat ne vismazākā mērā. Bet Nika neuzticas tā sauktajiem šabloniem. Viņa atceras, ka Skarpeta uzsvērusi šablonu bīstamību, jo tie mēdz būt ļoti kļūdaini. Cilvēki ne vienmēr rīkojas vienādi. Ja nav citu faktoru, tad šī sieviete ir viena tumšā, relatīvi tukšā automašīnu stāvvietā Universitātes pilsētiņas pašā malā, viena un neaizsargāta pret uzbrucējiem.

Neveikli rīkodamās ar atslēgām, sieviete tās nomet zemē. Viņa noliecas tās pacelt, bet pēkšņi zaudē līdzsvaru, krīt un iekliegdamās satver kreiso celi.

Viņa bezpalīdzīgi skatās apkārt, ierauga Niku un lūdz: Palīdziet!

Nika pieskrien un notupjas pie sievietes.

-    Nekustieties, viņa saka. Kas sāp?

Sieviete ož pēc kukaiņu repelenta un nemazgātas miesas. Nikai uzzib neskaidra doma, ka mašīnas atslēgas uz bruģa neizskatās pēc jauna Chevrolet atslēgām.

-    Laikam esmu kaut ko ierāvusi celī, sieviete žēlojas, nenolaizdama acis no Nikas. Tas ir mans slimais celis.

Viņai ir izteikti dziedošs, dienvidniecisks akcents. Viņa nav vietējā, rokas raupjas un nobrāztas, radušas pie smaga fiziska darba, piemēram, gliemeņu tīrīšanas vai lobīšanas. Rotaslietu neredz, pat rokas pulksteni ne. Sieviete uzrota bikšu staru un aplūko iekaisušu, violetu sasitumu uz ceļgala. Zilums nav svaigs. Niku atbaida svešās nepatīkamā smaka, nejaukā elpa un kaut kas ari uzvedībā, ko nevar īsti definēt, bet kas vieš nemieru. Nika pieceļas kājās un atkāpjas.

-    Varu piezvanīt ātrajai palīdzībai, viņa piedāvā. Nekā citādi palīdzēt nespēju, kundze. Es neesmu ārste.

Sievietes sejā iegulst skatiens, kas laternu gaismā tai liek izskatīties skarbākai.

-    Nē, ātros gan nevajag. Es jau teicu, man tas atgadās vienā laidā. Viņa pūlas piecelties.

-    Kāpēc tad jums ir tikai viens zilums?

-    Vienmēr nokritu vienādi.

Nika ietur distanci. Viņai nav nolūka piedāvāt turpmāku palīdzību. Sieviete liekas netīra, varbūt garīgi slima, un Nikai ir nopietnākas rūpes nekā pīties ar viņu. Šādi tipi var būt infekciozi, neprognozējami un, nonākot fiziskā saskarē, pat varmācīgi. Sieviete ir piecēlusies un balstās uz kreisās kājas.

-    Es varētu iedzert kafiju un drusku atpūsties, viņa saka. Tas būtu jauki, vienkārši jauki.

Viņa lēnām klibo no Chevrolet atpakaļ uz veikala pusi.

Nika iežēlojas. Viņa parakņājas džinsu kabatā un steidzas sievietei pakaļ.

-    Te būs. Viņa dod piecu dolāru banknoti.

Sieviete pasmaida, viņas ašais tumšo acu skatiens strauji pārslīd devējai.

-    Lai Dievs jūs svētī. Viņa satver naudu. Jūs esat jērs, viņa saka.

Atveras durvis gaiteņa pretējā pusē, un Marino aizdomīgi nopēta apakškreklā un treniņbiksēs ģērbies vīrietis.

-    Kas te par kņadu? viņš prasa; sirmie mati saslējušies kā eža adatas, krunkainā seja plankumaina un noaugusi rugājiem, acis piepampušas un pieplūdušas asinīm.

Marino pārāk labi pazīst šo izskatu. Vīrs ir dzēris, droši vien tikko pamodies un jau meklējis glāzīti.

-    Vai esat redzējis Tomu? Marino vaicā svīzdams un cenzdamies atgūt elpu.

-    Nevaru teikt, ka es viņu tā īsti pazīstu. Jūs tik nesaķeriet infarktu! Sirds masāžu es nepieprotu, kaut gan ar Heimliha manevru esmu pazīstams. [12]

-    Viņš solīja ar mani tikties, Marino joprojām tver pēc elpas, un es braucu visu to trako ceļu no Kalifornijas.

-    Braucāt? Nu vīrietis kļūst ļoti ziņkārīgs un iznāk gaiteni. Kāpēc?

-    Kā tā kāpēc? Marino atgūstas tiktāl, lai atcirstu, it kā atbilde tāpat būtu skaidra. Tāpēc, ka trakais zelta drudzis beidzies. Tāpēc, ka man garlaicīgi tupēt uz vietas. Tāpēc, ka man apnicis būt par kinozvaigzni.

-Jūs esat filmējies? Nekad neesmu jūs redzējis uz ekrāna. Es visu laiku nomāju filmas. Ko citu lai te iesāk?

-    Vai esat redzējis Tomu? Marino uzstāj, velti cenzdamies pievārēt durvju rokturi, griezdams un raustīdams to.

-    Biju aizmidzis, kad jūs iesākāt to ļembastu, saka virietis, kurš izskatās vismaz sešdesmit gadus vecs un psihiski drusku nenosvērts. Neesmu redzējis Tomu, un man vienaldzīgas viņa simpātijas, ja saprotat manu domu.

Viņš nopēta Marino.

-    Nesaprotu. Kā jūs to domājat: viņa simpātijas?

-    Homiķi.

-    Tie gan ir jaunumi. Ne jau tāpēc, ka man būtu vienalga, ko cilvēki dara, kad es to neredzu. Viņš veda savā dzīvokli vīriešus vai kā? Diezin vai gribēšu iet tur iekšā, ja…

-    Ak nē. Nekad neesmu redzējis, ka viņš kādu vestu savā dzīvokli. Bet viens cits homiķis, kas dzivo šajā namā un valkā ādu un auskarus, stāstīja man, ka redzējis Tomu dažos no tiem bāriem, kur šie iet un izvēlas cits citu, lai uz ātru roku ieietu kopā vannasistabā.

-    Klausies, sēnalu pakausi, es taisos šajā mēslu kastē būt par apakšIrnieku tam kuces dēlam, Marino kaismīgi informē vīrieti. Jau esmu samaksājis īri par pirmajiem trim mēnešiem un atbraucu no Kalifornijas paņemt atslēgu un ievākties. Lejā, piekabē, ir visas manas parpalas.

-    Tas nu man nemaz nepatiktu.

-Jokus pie malas, Šerlok.

-    Tas mani tiešām kaitinātu. Kas tas par Šerloku? A, pareizi! Detektīvs ar cepuri un pīpi. Es nelasu varmācīgas grāmatas.

-    Tātad, ja dzirdat kādu troksni šajā dzīvokli, nesasprindzinieties. Pat ja vajadzēs lietot dinamītu, es tikšu tur iekšā.

-Jūs taču to nedomājat nopietni, vecais vīrs uztraucas.

-    Kā ne, Marino sarkastiski atbild. Es staigāju apkārt ar dinamītu kabatās. Esmu pašnāvnieks spridzinātājs ar Ņūdžersijas akcentu. Zinu, kā aizdzīt lidmašīnas, tikai neprotu ne pacelties, ne nolaisties.

Vecais virs pazūd savā dzīvokli, un nogrāb durvju ķēde.

49

Marino pēta 56. dzīvokļa dobās metāla durvis. Kādas divpadsmit collas virs roktura ir bultatslēga. Viņš aizdedzina cigareti un dūmos piemiegtām acīm aplūko pretinieku: lēts, apaļš misiņa rokturis ar podziņatslēgu un grūtāk pieveicamā bultatslēga ar vienu cilindru.

Nevienām citām durvim gaiteni bultatslēgas nav, un tas apstiprina Marino aizdomas, ka Bentons atslēgu ielicis pats. Pazīstot Bentonu, viņš būs izvēlējies pret mūķīzeriem nodrošinātu bultatslēgu, ko ne zaglis, ne uzpirkts slepkava, ne ari sakaitinātais Marino nevarēs izurbt. Tāds aizsardzības apdraudējums, kur Bentons neko daudz nevar līdzēt, ir durvju rāmis plāna koksnē ieskrūvēta metāla josliņa.

Nieka lieta, Marino pie sevis nosaka un, atāķējis no jostas universālo nazi, izslidina to no apdilušā ādas futrāļa.

Eņģēm ir parastais brīvgaitas tapu paveids. Marino, no universālā instrumenta atlocījis pārīti knaibļu, uzbrūk tapai un izvelk to no eņģēm kā korķi no pudeles. Drīz vien trīs tapas mētājas uz grīdas, un durvis kreisajā pusē ir vaļā. Divreiz spēcīgi parāvis, Marino no metāla stenderes izlauž atslēgas. Dzīvoklī viņš atbalsta durvis pret aiļu, lai baudītu mazliet noslēgtības, un tad ieslēdz gaismu.

Bentons ir izvācies, neatstādams aiz sevis neko, izņemot ēdienu bufetē, ledusskapi, kas pilns ar Budweiser, un līdz pusei piepildītu atkritumu maisu. Varētu pakampt kādu aliņu, kamēr esmu te, Marino domā. Pudeļu attaisāmais ir turpat uz galda, kur Marino to beidzamo reizi redzējis, un, šķiet, dāsni un sirsnīgi viņu gaida gluži kā Ziemassvētku dāvanu zeķe. Nekas cits neatrodas nevietā. Pat trauku mazgājamais tukšs.

Savādi.

Bentons ir gādājis, lai nepaliktu pat daļēji pirkstu nospiedumi uz loga rūtīm, galdu virsmām vai alus glāzēm, uz šķīvjiem, katliem, pannām vai sudrablietām. Marino turpina cilāt priekšmetus un slīpi pret gaismu tos aplūkot. Uz paklāja redzamas putekļsūcēja slaucījumu pēdas. Bentons ir iztīrījis visu dzīvokli, un Marino, parakņājies atkritumu maisā, neatrod neko, izņemot paša tukšās Budvveiser pudeles un sasisto Dos Equis glāzi, ko viņš bija sašķaidījis izlietnē. Ik glāzes lauska ir tīra, etiķetes mitras un ziepjainas.

-    Kas, ellē, te notiek? Marino vaicā dzīvojamai istabai.

-    Nezinu, aiz atstutētajām durvīm atsaucas vīrieša balss. Vai tur viss kārtībā?

Marino pazīst kaimiņu no gaiteņa pretējās puses. Ejiet gulēt, viņš paskarbi saka. Mēs sapratīsimies tikai tad, ja nodarbosimies katrs ar savām lietām… Kā jūs sauc?

-    Deivs.

-Jocīgi, es arī esmu Deivs. Saprotat? Arī, nevis Deivs divi*.

-    A-r-ī.

" Vārdu spēle. Vārdus "too" (ari) un "two" (divi) angļu valodā izrunā gandrīz vienādi.

-    Žēl, neesmu paķēris līdzi pareizrakstības vārdnīcu. Marino paglūn pa spraugu starp atbalstītajām durvīm un rāmi.

Deivs izskatās drīzāk ziņkārīgs nekā izbijies un lūr istabā, kāri tverdams katru sīkumu. Marino ievērojamie apjomi aizsedz okšķerētājam skatu.

-     Nespēju noticēt, ka tas bastards aiztinies, Marino saka. Kā jums patiktu, ja būtu jālaužas pašam savā draņķa dzīvoklī?

-    Es to nedarītu.

-    Tas nebūt nav viss, te izskatās kā cūkkūtī, turklāt viņš aizlaidies ar visām sudrablietām, podiem un pannām, paņēmis līdzi pēdējo ziepju gabalu un tualetes papīra rulli.

-    Sudrablietas un virtuves piederumi pieder dzīvoklim, Deivs iebilst. Un no šejienes, kur es skatos, viss rādās gluži kārtīgi.

-Jā, no kurienes jūs skatāties.

-    Man allaž šķitis, ka viņš ir savāds cilvēks. Brīnums, kāpēc paņēmis pat tualetes papīru.

-    Es iepazinos ar viņu tikai pirms pāris mēnešiem, atsaukdamies sludinājumam par apakšīri, Marino gaužas.

Viņš izslējās stalts, paiet nost no durvīm un atkal pēta dzīvokli. Deivs lūr. Acis tam apsarkušas un stiklainas, vaigi noļukuši un lillā droši vien no plīsušiem asinsvadiem un gadiem ilgas dzīves viskija pudelē.

-Jā, viņš nopūšas. Šamais nekad nerunāja, es saku nekad, pat tādos brīžos ne, kad mums vienlaikus sagadījās slēgt durvis. Tad mēs stāvējām viens otram pretī, un viņš, lielākais, man uzsmaidīja vai pamāja.

Marino diez ko netic sakritībām, bet viņam rodas aizdomas, ka Deivs klausījies, kad Bentons nāk un iet, tāpēc gadījies, ka viņš atvēris durvis tieši tad, kad Bentons vēris savējās.

-    Kur jūs bijāt šopēcpusdien? Marino gudro, vai Deivs dzirdējis viņu skaļo strīdu Bentona dzīvoklī.

-    Ak, nezinu. Pēc pusdienām es daudz gulēju.

Piedzēries, Marino domā.

-    Viņš ir no tādiem, kam nav draugu, Deivs turpina.

Marino vēl aizvien skatās apkārt, stāvēdams pie durvīm, bet Deivs lūr pa stenderes spraugu.

-    Nekad neesmu redzējis viņam nevienu viesi, lai gan dzīvoju te jau piecus gadus. Piecus gadus un divus mēnešus. Nevaru ciest šo vietu. Šķiet, dažreiz viņš izbrauca. Kopš esmu atvaļinājies no vecākā šefpavāra "Omāru namā", man jāskaita katrs penijs.

Marino nav ne jausmas, kāds sakars peniju skaitīšanai ar šī vira noslēpumaino kaimiņu.

-    Tad jūs bijāt tur vecākais šefs? "Omāru namā" es pusdienoju ik reizi, kad esmu Bostonā.

Tā nav taisnība, turklāt Marino uz Bostonu nebrauc bieži.

-    Tāpat kā visi citi šajā pasaulē. Jā gan, ser. Nu, nebiju es tur vecākais, bet sasodīti labi varēju būt. Kādudien es jums kaut ko pagatavošu.

-    Cik ilgi tas savādnieks te piemita?

-    Ak, Deivs nopūšas, acis spīd caur spraugu, vērojot Marino. Es teiktu, drīz būtu divi gadi. Nāca un gāja. Kāds bija jūsu iecienītākais ēdiens "Omāru namā"?

-    Sasodīts, divi gadi. Tas ir interesanti. Stāstīja man, ka tikko ievācies un laikam pārcelts uz citurieni vai tamlīdzīgi, tāpēc ari vajadzēja pamest dzīvokli.

-Jā, droši vien omārs, Deivs piebilst. Visi tūristi ņem omāru un tik ļoti to izmērcē sviestā, ka brīnums, ja viņi sagaršo arī ko citu, izņemot sviestu, tāpēc es vienmēr teicu citiem virtuves kolēģiem, ka nav jēgas iepirkt svaigus omārus, ja neviens tajos nejūt nekādu garšu, tikai sviestu.

-    Es neciešu zivju ēdienus, Marino saka.

-    Nu, mums ir vareni bifšteki. Simtprocentīgi izturēti Angus vērši.

-    Izturēts, tas mani vienmēr uztrauc. Pārtikas veikalā ilgi izturēts nozīmē bojāts. Izpārdošanās var dabūt visādus draņķus.

-    Nē, viņš netupēja visu laiku uz vietas, Deivs saka, iekšā un ārā, dažreiz nedēļām ilgi bija prom. Bet nekādā ziņā nevar teikt, ka būtu tikko ievācies. Esmu redzējis viņu nākam un ejam divus gadus, kā jau stāstīju.

-    Ko vēl varat pavēstīt par šo homiķi, kurš atstājis mani aiz durvīm un aizlaidies, paņemdams līdzi pusi šī zaņķa mantu? Marino jautā. Lai tik atrodu viņu, dabūs kārtīgu spērienu pa pakaļu.

Deivs vīlies krata galvu. Labprāt jums palīdzētu, bet es nudien to viru nepazinu, priecājos, ka viņš ir prom, un izskatās, ka mēs abi būsim lieliski kaimiņi, Arī Deiv.

-    Nešķirami kā zagļi. Nu gan ejiet gulēt. Man šis tas jāpadara, gan tiksimies vēlāk.

-     Bija prieks iepazīties. Labprāt turpmāk sauktu jūs par Ari Deivu, ja neiebilstat.

-    Arlabunakti.

50

Bentons te nodzīvojis divus gadus, un neviens viņu nepazīst, pat ne vientuļais, uzbāzīgais kaimiņš Deivs.

Nav jau Marino sevišķi pārsteigts, bet šī atskārta atgādina par Bentona vientulīgo, ierobežoto dzīvi, un tāpēc viņa atteikšanās atgriezties pie sevis, saviem draugiem un tiem, kas viņu mīl, ir vēl jo bezjēdzīgāka. Marino sēž uz Bentona nevainojami saklātās gultas un blāvu skatienu veras tualetes galdiņa spogulī. Pazīstot viņu, Bentons būs nojautis, ka Marino atgriezīsies un atkal viņu plosīs un sunīs. Nav daudz kā tāda, kas Bentonam būtu sāpīgāk par nepieciešamību sacīt, ka nevēlas Marino redzēt nekad vairs.

Viņš raugās uz savu lielo, neveselīgo atspulgu spogulī, uz sviedriem, kas rit pa seju, un viņam ienāk prātā, ka Bentons izslēdzis gaisa kondicionētāju dzīvojamā istabā, kad abi strīdējās. Bet, kad Marino te ielauzās, gaisa kondicionētājs tajā istabā bija atkal ieslēgts, bet šajā nogriezts. Īstenībā katra Bentona kustība ir iepriekš izdomāta. Tāds viņš ir, un, ja dzīvojamā istabā noregulējis gaisa kondicionētāju maksimālajā režīmā, bet guļamistabā to izslēdzis, tad noteikti nav to darījis bez iemesla. Marino izkāpj no gultas un, piegājis pie kondicionētāja, ievēro pie tā piespraustu aploksni.

Aploksnes vidū melniem burtiem perfekti iecentrēti iniciāļi PM.

Uzbango saviļņojums, bet to mīkstina Marino nogurums. Viņš dodas uz virtuvi pēc asa naža. Atgriezies guļamistabā, noliek to uz gaisa kondicionētāja elementa, tad ieiet vannasistabā, norauj vairākas garas tualetes papīra strēmeles un aptin ap pirkstiem. Atgriezies pie loga, viņš uzmanīgi noņem aploksni, ievērodams, ka abi līmlentes gali nolocīti tā, ka pielīp paši, tāda pati tehnika, kādu lieto, lai novērstu pirkstu nospiedumu lentes pielipšanu pie cimdiem.

Viņš pāršņāpj aploksnes augšmalu, izņem salocītu balta papīra lapu un atvēris izgludina. Tādiem pašiem drukātiem burtiem kā uz aploksnes tur rakstīts: "Lūdzu nepārtraukt ."

Samulsis Marino uz brīdi iedomājas, ka piezīme nav domāta viņam un to nav rakstījis Bentons. Viņš ievēro, ka ne lente, ne papīrs nav veci; tie ir ļoti tīri, un uzlocītie lentes gali vedina domāt, ka tas, kurš to lietojis, droši vien uzvilcis lateksa cimdus. Marino iniciāļi ir PM, un Bentons zina, ka drukāti burti rokrakstu salīdzinātājus mēdz novest strupceļā, ja vien netiek salīdzināti viena un tā paša cilvēka drukātie burti. Bentons zina arī, ka istabā Marino būs velnišķīgi karsti un viņš ieslēgs gaisa kondicionētāju. Un, ja ne citādi, tad Marino ievēros neatbilstību, ka viens kondicionētājs atstāts ieslēgts, bet otrs ne, un brīnīsies par to.

-    Nepārtraukti darbināt gaisa kondicionētāju? Marino skaļi saka, vīlies un pārguris.

Viņš atgriežas virtuvē un atver bufeti, kur pirms dažām minūtēm ievērojis kārtīgā kaudzītē saliktus pārtikas maisiņus. Vienu pavēris, viņš ieliek tur aploksni.

-    Par ko, sasodīts, tu runā? Varbūt vienkārši āzē mani, tu, kuces dēls?

Vilšanās žņaudz viņa krūtis, un viņš domā, kā Bentons pret viņu izturas, it kā abi nebūtu draugi un biedri mūža garumā, gluži kā brāļi, kas dalās vienā un tajā pašā sievietē, taču pilnīgi atšķirīgos veidos. Tas pieder Marino domu slepenajai fantāzijai: viņš un Bentons ir precējušies ar Skarpetu vienlaikus. Tagad Marino ir uz viņu ekskluzīvas tiesības. Bet viņa neilgojas pēc viņa, un šīs apspiestās mokas palielina viņa svārstīgumu un sarūgtinājumu. Viņa vēderā sarosās panika, kāpdama augšup kaklā.

Ārā, tumsā, neredz nevienu taksometru. Marino aizdedz cigareti un, smagi elpodams, nedroši apsēžas uz ķieģeļu mūra. Sirds mežonīgi sitas pret ribām, dauzot kā bokseris un izsitot no viņa vēju. Piepeši, pašam par lielām izbailēm, kreiso krūšu pusi cauršauj sāpes, un viņš cenšas lēni un dziļi elpot, taču nepietiek gaisa.

Garām brauc tukšs taksometrs un it kā palēnina gaitu, bet no Marino sejas pil sviedri un viņš pilnīgi nekustīgi sēž uz mūra, acis iepletis, plaukstas nolicis uz ceļgaliem. No sakrampētajiem pirkstiem izslīd cigarete un pārlūzusi nokrīt uz bruģa.

51

Beva nevar mitēties par viņu domāt.

Vajadzētu turēties pa gabalu no jēra, kas Wal Mart stāvvietā viņai tikko iedeva piecus dolārus. Bet viņa nespēj. Beva nespēj kontrolēt šo apmātību, un, kaut gan viņas reakcija nepakļaujas nekādam prātīgam skaidrojumam, iemesls slēpjas melnajās, neglītajās domās. Šis jērs pret viņu bija izturējies nicīgi. Šī sieviete atvirzījās nost, it kā Beva būtu atbaidoša, un pēc tam uzdrīkstējās viņu pazemot, dodot naudu.

Iegājusi Wal Mart veikalā, Beva pakavējas pie apskatei izliktajiem insekticīdu flakoniem, izlikdamās, ka lasa uzlīmes, bet pati tikmēr pa loga rūti novēro stāvvietu. Viņai par pārsteigumu, jērs nebrauc ar jaunu mašinu, bet ar vecu meža zaļuma Explorer, kas nezin kāpēc nešķiet raksturīgi samaitātai, bagātai namamātei vai iecerētajai. Vēl interesantāk viņa sēž savā braucamajā ar iedarbinātu motoru un nodzēstām priekšējām gaismām. Beva piecās minūtēs ir ieskrējusi un izskrējusi no ģērbtuves, ietērpusies kliedzošā havajiešu kreklā un Bermudu šortos ne par vienu no tiem viņa nav maksājusi un sensorus nogriezusi ar nazi. Lietusmēteli viņa izgriezusi ar oderi uz āru un pārmetuši pār roku, matus sedz lēta plastmasas lietuskapuce, kaut gan nakts ir skaidra. Ja ļaudis vispār ievēros viņu, tad domās, ka šī būtne ir jukusi vai ari uztinusi matus.

Explorer nav izkustējies. Beva iet tieši pie Džeja iebuktētā, netīri baltā braucamā, pārliecināta, ka jērs viņu neievēro vai vismaz nesaista ar sievieti, ar kuru satikās un kurai pirms nepilnas pusstundas deva naudu. Atstājusi stāvvietu, Beva nogriežas pa kreisi uz Perkinsa ielu, šķērso Akadijas ielu un apstājas mazā stāvvietā, kas pilna ar mašīnām, jo Caterie ir populārs restorāns it īpaši Universitātes studentu vidū. Izslēgusi motoru un priekšējos lukturus, viņa gaida, un, jo ilgāk jērs sēž zaļajā Explorer mašīnā Wal Mart stāvvietā otrpus ielai, jo vēlēšanās iekvēlojas stiprāk.

Varbūt viņa runā pa telefonu. Varbūt šoreiz strīdas ar savu vīrieti, varbūt nerunā tik priecīgi mīļi. Beva ir lietpratēja cilvēku izsekošanā. Braukdama ar Džeja Cherokee, viņa to dara regulāri. Pirms bija kļuvusi par bēgli zvejas nometnē, viņa izsekoja cilvēkus, vienalga, vai to vajadzēja vai ari tāpat vien. Bet tagad viņa darbojas mērķtiecīgi, vismaz paredzēts lietderīgs iznākums. Lai ko Beva dara, viņa klausa pavēlēm.

Patlaban viņa seko Džeja pavēlēm, bet, ja cilvēkam atkārtoti uztic vienu un to pašu uzdevumu, izpildes metodes un emocijas mainās. Beva sāk izdabāt sev, izklaidējas ar savām fantāzijām un pati savam priekam. Uz to viņai ir tiesības.

Explorer dodas uz pašu Veco dārzu rajona centru. Jaukajai, blondajai autovadītājai nav ne jausmas, ka sieviete ar slimo celi ir tepat tuvumā. Tas Bevu uzjautrina. Viņa pasmaida, kad Explorer palēnina gaitu un iegriežas pa labi tumšā piebraucamā ceļā, ko norobežo augsti krūmi. Beva pabrauc garām, pietur ceļmalā un izkāpj. Aši uzmetusi plecos tumšo lietusmēteli, viņa seko pa jēra pēdām un nokļūst līdz baltajai ķieģeļu mājai vēl laikus, lai pagūtu ievērot, kā aizveras ārdurvis un sieviete ir drošībā. Beva atgriežas pie sava Cherokee, pieraksta adresi un pāriet otrā pusē sānceļam, lai vairs nevajadzētu iet garām mājai. Viņa gaida.

52

Vairāk par visu Žans Batists Šādons tīko pēc dipola antenas, bet viņam nav piešķirtas privilēģijas apmeklēt cietuma veikalu, un antenas pārdod tur.

Cietumnieki, kas bauda šīs priekšrocības, var pirkt dipola antenas, radioaustiņas, portatīvos radioaparātus, AM/FM uztvērējus un reliģiska satura medaļas ar ķēdi. Vismaz daži cietumnieki to var. It īpaši Kustonim tīk lielīties ar savu portatīvo radio, bet arī viņam nav dipola antenas, jo cietumniekiem ļauts iegādāties tikai vienu priekšmetu no speciālā "lielā desmitnieka" saraksta, kā viņi to iesaukuši. Nāvinieku korpusā privilēģijas tiek ierobežotas aiz bailēm, ka cietumnieki nesāk modelēt ieročus.

Žanam Batistam ierocis nerūp. Viņa ierocis ir paša ķermenis, ja vien viņš nolemtu to mobilizēt. Taču nav intereses to darīt, patlaban ne. Kad viņu važās ved uz dušu, viņam nav vajadzības uzbrukt cietuma darbiniekiem, lai gan to viņš neapšaubāmi spētu, likdams lietā savu magnētismu, kas tikai palielinās, ejot garām daudzajām durvīm ar dzelzs stieņiem. Viņa spēks aug. Tas pulsē cirkšņos, pakāpjas līdz pat pakausim un lidinās virs viņa galvas. Viņš atstāj aiz sevis manāmas dzirksteļu pēdas. Labošanas iestādes uzraugi nekad nesaprot, par ko viņš smaida, un viņa izturēšanās tos pamatīgi kaitina.

Deviņos izslēdz gaismu. Uzraugam kontroles kabīnē ir tīrā bauda pa kārtai nospiest visus slēdžus un atstāt cietumniekus pilnīgā tumsā. Žans Batists ir dzirdējis uzraugus izmetam piezīmes, ka tumsa dodot "plukatām" laiku krietni padomāt par savu tuvojošos nāvessodu, ko viņi saņems par to, ko darījuši, būdami laukā, brīvi un spējīgi apmierināt savu mīlestību. Tie, kuri nav nonāvējuši, nesaprot, ka maksimālā savienība ar sievieti notiek, atbrīvojot viņu, dzirdot viņu kliedzam un vaidam, pārklājoties pašam ar viņas asinīm, kad tu, nobaudījis viņas ķermeni, atstāj to visiem redzamā vietā, dalies viņas ekstāzē un salaulājies ar viņas magnētismu uz mūžiem.

Viņš guļ savā nārā, sviedri sūcas palagos, viņa smaka piepilda mazo kameru, kur trūkst gaisa; pa labi pie pretējās sienas ir tualete suņusēnes formā. Notiesātie cietumnieki izturas klusi, izņemot Kustoni. Viņš sarunājas pats ar sevi pusbalsī, gandrīz čukstus, nesaprazdams, ka Žans Batists spēj dzirdēt bez ausīm. Naktī Kustonis transformējas nevarīgā, vājā būtnē, kāds viņš patiesībā arī ir. Viņam klāsies daudz labāk tur, projām, kad "kokteilis" iemidzinās un nebūs vairs vajadziga vājā, iznīcīgā miesa.

…rauci, miera, ir taču jauki. Tik jauka sajūta. Izbeidz to, lūdzu, izbeidz. Beidz! Tas moka! Neraudi. Ir labi. Vai nesaproti, tu mazā kuce? Ir labi! Es gribu memmiti! Es ari. Bet viņa ir mauka. Un beidz brēkt, vai dzirdi! Ja vēlreiz iebrēksies…

-    Kas tur ir? Žans Batists prasa smirdošajam gaisam.

-     Aizveries! Aizveries, draņķe! Tā tava vaina. Vai tev vajadzēja kliegt, ko? Kad es teicu tā nedarīt. Labi, iztiec bez košļenes. Kanēļa. Nometi papīriņu pie šūpolēm, tāpēc es zinu, kāda garša tev patīk. Mazā, stulbā petene. Paliec vien ēnā, labi. Man tagad jāskrien, jāskrien. Cik tas labi, man jāskrien, jāskrien, jāskrien. Viņš sāk klusi dziedāt. Jāskrien, jāskrien, skrien-skrien-skrien…

-    Kas tur ir?

-    Tuk-tuk, kas tur ir? Kustonis atsaucas dziedošā, ņirdzīgā tonī.

-    Matainais, spalvainais, pilnīgais pretstat, kā aug tavs putniņš? Kādas mazas oliņas slēpjas tev pie resnā gala, un kāds ir krāniņš mazāks par tavu degunu? Viņš dzied klusi, tomēr iznāk pietiekami skaļi.

-     Es esmu dzejnieks, vai zini? Tu zini to, brīnum bez krāna? Patiešām iejūtīgs esmu esmu, esmu. Zaļas olas un šķiņķis. Kaķis cepurē. Esmu gaļīgs, bet ne pārāk tukls. Bungu dārdus, lūdzu!

-    Kas tur? Žans Batists atņirdz retos, sīkos, smailos zobeļus. Pamatīgi tos nolaizot, viņš jūt savu asiņu sāļo, metālisko garšu.

-    Tikai es, Mataini. Tavs pasaules labākais čoms. Tavs vienīgais čoms pasaulē. Tev nav neviena cita, tikai es, vai zini to? Tev jāzina. Kurš cits vēl runājas ar tevi un sūta mazas mīlestības vēstulītes no durvīm uz durvīm, no durvīm uz durvīm, līdz tās paslīd zem tuvējām, viscaur netīras un visu izlasītas, ko?

Žans Batists klausās, sūkdams asinis sev no mēles.

-    Tev ir tā va-re-nā ģimene. Esmu dzirdējis pa radio. Esmu dzirdējis ne reizi vien.

Klusums. Žana Batista ausis ir satelitšķlvji.

-    Sa-ka-ri. Kur ir tie sasodītie sargi, kad tev viņus vajag? viņš izsmej tumsu.

Ienīstā balss kā sīciņi sikspārņi lido caur dzelzs stieņiem Žana Batista durvis. Vārdi plivinās ap tiem, un viņš tos trenkā, vēzēdams spalvainās rokas.

-    Va' zini, ka paliksi te traks, Mataini? Ja netiksi ārā, būsi traks kā kaķis, kam M40 pie astes. Vai zini to, Mataini?

-Je ne eomprends pas, Žans Batists čukst, viņam pa zodu notek asins piliens un pazūd matos, smalkos kā bērnam.

Viņš satausta asinis un nolaiza pirkstu.

-    Ak, tu comprendez vous tīri labi. Varbūt tev kaut ko pielipinājuši pie pakaļas, ko? Un basta! Kustonis klusi smejas. Redzi, kad viņi tiks pie tevis būri, tad varēs darīt ar tevi visu, ko iedomāsies, un kurš gan zinās? Ja nosūdzēsi, viņi mocīs vēl vairāk un apgalvos, ka tu pats sev to nodarīji.

-    Kas tur ir?

-    Man ir nelabi, ka tu prašņā to, tuk-tuk-sūds. Minikrāniņš! Tu tak traki labi zini, kas te ir. Tas esmu es. Tavs draudziņš!

Žans Batists dzird Kustoņa elpu. Viņa dvaka aizceļo gar divām kamerām, un Žans Batists saož ķiplokus un sarkano burgundieti, jaunu Ctos des Mouches, kuru viņš dēvē par stulbu vīnu, jo tas nav pietiekami ilgi dusējis tumšās, mitrās vietās, lai taptu izcils un gudrs. Žana Batista tumšā kamera nāvinieku korpusā ir viņa ala.

-    Bet ir viena lieta, manu īpašo čomiņ, manu vienīgo čomiņ. Viņi grib vest mani tajā vāģī turp, kur mani piebeigs. Uz Hantsvilu. Kas par vārdu! Nomedītais un ļaundaris, vai ne? [13] Un ja nu starp punktiem A un B kaut kas atgadītos?

Dofīnas īpašumā plaukst un zied kastaņas, acālijas un rozes. Žanam Batistam nav jāredz, pietiek saost, lai zinātu, kur viņš atrodas. Du Caveau bārs un Pola restorāns tā ir laba vieta. Ļaudis no viņa atšķirti, tie ēd un dzer sveču gaismā, uz galdiem glāzes, visi smaida un smejas vai ir spēcīgu tieksmju varā. Daži no viņiem aizies un mīlēsies, nezinādami, ka viņus novēro. Žans Batists cauri naktij aizslīd uz Ile St.-Louis virsotni. Sēnas straumē atspoguļas Parīzes ugunis un mirguļo kā plāni mati. Jau pēc dažām minūtēm viņš ir kādu jūdzi no morga.

-    Man nav nekādu iespēju. Taču tev ir. Tu vari apturēt to vāģi, kad būšu ceļā uz adatu, un es atgriezīšos pēc tevis, Mataini. Mans laiks ir cauri. Trīs dienas. Vai dzirdi? Trīs nolāpītas dienas. Zinu, ka tu varētu izprātot kādu veidu. Tu vari to izkārtot, paglābt manu pakaļu, un pēc tam būsim partneri.

Mazā Ile St.-Louis ēstuvē viņš sēdēja kaktā un skatījās laukā uz balkonu, kas bija nokrauts puķu podiem. Uz tā izgāja sieviete, droši vien paskatīties uz zilajām debesīm un upi. Sieviete likās ļoti skaista, un viņas istabas logi bija atvērti, lai ielaistu iekšā svaigo rudens gaisu. Žans Batists atceras, ka viņa smaržoja pēc lavandām. Viņš domā, ka tā bija.

"Tu varēsi viņu ņemt, kad būšu pabeidzis," teica Džejs, malkodams Slos de Bиze no Domaine Prieurй Roch. Vins atgādināja dūmakainus dimantus.

Viņš lēnām grozīja glāzi ar sarkano burgundieti, un tas viegli skalojās pokālā kā silta mēle, kas gausi laiza pa apli.

"Zinu, tu kaut ko gribi." Džejs pacēla glāzi un iesmējās. "Tikai tev pašam jāzina, kā to panākt, mon frиre."

-    Vai dzirdi, Mataini? Trīs draņķa dienas, tikai nedēļu pirms tevis. Es parūpēšos, lai tu tur laukā dabū visas maukas, kādas vien gribēsi. Es tās atvedišu tev, un tu tak neiebildīsi, ja palietošu tās pirmais. Jo tu tak nevari, vai ne? Kāpēc gan nepadalīties? Pauze, tad Kustoņa balss kļūst ļauna. Vai tu klausies, Mataini? Brivs kā putns!

"Tad nu sarunājuši," Džejs miedza ar aci.

Viņš iztukšoja glāzi un solīja būt tūlīt atpakaļ. Žans Batists, gludi noskuvies un novilcis cepuri tik zemu, ka tā aizsedza seju, ne ar vienu nerunāja, kamēr Džejs… Viņš nespēj saukt brāli par Džeju. Žans Pols, Žans Pols bija prom. Žans Batists pa logu vēroja, kā viņa skaistais brālis uzsauc sievietei uz balkona. Viņš māja ar roku, it kā dodams kādus norādījumus, bet sieviete smaidīja un tad sāka smieties par viņa grimasēm. Acumirklī viņa burvības pārvarēta, viņa pazuda atpakaļ savā dzīvoklī.

Tad kā pēc maģijas nolādētais brālis atkal sēdēja pie galdiņa. "Ej," viņš komandēja Žanu Batistu. "Viņas dzīvoklis ir trešajā stāvā." Viņš pamāja ar galvu uz to pusi. "Tu redzi, kur tas ir. Paslēpies, kamēr mēs ar viņu iedzersim. Ar viņu būs diezgan vienkārši. Tu zini, kas darāms. Tagad ej no šejienes laukā un nevienu neizbiedē."

-    Tu, draņķa neglītais, matainais mēsla gabal, Žana Batista kamerā iepeld Kustoņa derdzīgie čuksti. Tu tak negribi mirt, vai ne? Neviens negrib mirt, izņemot tos, kurus mēs apstrādājam, kad viņi vairs nevar izturēt un sāk lūgties, vai ne? Brīvs kā putns. Tu tikai padomā! Brīvs kā putns.

Žans Batists iztēlojas to sievieti doktori, vārdā Skarpeta. Viņa aizmigs viņa rokās, viņa skatiens nekad viņu neatstās, un viņa paliks ar viņu kopā uz mūžiem. Viņš glāsta vēstuli, ko viņa atsūtījusi, tā ir īsi uzdrukāta, lūdz atļauju nākt viņu apciemot, lūdz viņa palīdzību. Viņš vēlas, kaut viņa to būtu rakstījusi ar roku, tad viņš varētu pētit ik spalvas vilcienu viņas juteklīgajā kaligrāfijā. Žans Batists iztēlojas viņu kailu un sūc savu mēli.

53

Tālumā kā timpāni ducina pērkons, un gar bālo mēnesi lido mākoņi.

Beva nedosies atpakaļ uz Holandiešu atteku, iekams nepāries vētra, kaut gan pagaidām tā ir tālu dienvidaustrumos, un mašīnas radio laika ziņās par to neko nesaka. Bet viņa nav gatava atgriezties kuģu piestātnē. Jērs zaļajā Ford Explorer beidzamās pāris stundas brauc pa interesantu maršrutu, un Beva to nevar saprast. Viņa lai kas ari būtu ir kursējusi pa ielām un it īpaši mašīnu stāvvietām tāda iemesla dēļ, ko Beva nevar noteikt.

Viņa domā, ka laikam jērs saplūcies ar savu vīrieti un patlaban atsakās doties mājās, lai satrauktu šo līdz nelabumam, tā ir pazīstama spēlīte. Beva ir rūpīgi ieturējusi distanci, iegriezdamās sānieliņās, apturēdama pie degvielas tankiem gar 19. maģistrāli, tad atkal piedodama gāzi. Vairākas reizes Beva apdzinusi Explorer pa kreiso braukšanas joslu, aizbraukusi priekšā vismaz desmit jūdzes un gaidījusi savu laupījumu, lai atkal palaistu priekšā. Diezgan drīz viņas brauc cauri Beikerai, mazai pilsētiņai ar uzņēmumiem, kuriem divaini nosaukumi: "Raifa poda zēns", "Naudas zibsnis" un "Vēžu rezerves".

Pilsētiņa izgaist kā mirāža, un ceļš priekšā top piķa melns. Tur tālāk nav nekā, nevienas gaismiņas, tikai koki un transparents, uz kura rakstīts: Tev vajadzīgs Jēzus.

54

Aligatora acis Bevai atgādina periskopus, kas nofiksē viņu un tad pazūd zem vājas kafijas krāsas ūdens.

Džejs Bevai ir teicis, ka aligatori viņu neaiztiks, ja vien pati liks tos mierā. To pašu viņš saka arī par baltmutēm čūskām.

-    Vai esi prasījis čūskām, ko tās domā? Un, ja tas tiesa, kāpēc viņas krīt no kokiem, cenzdamās trāpīt laivā? Atceries to filmu, ko mēs skatījāmies? Ak, kā taču to sauca…?

-    "Nāves sejas", viņš atbildēja, šoreiz uzjautrināts par viņas jautājumu.

-    Atceries to zvejas inspektoru, kurš iekrita ezerā, tieši pie kameras, un tas milzīgais aligators viņu noķēra?

-    Baltmutes nekrīt laivā, ja vien tās nesabiedē, Džejs skaidroja. Un aligators noķēra zvejas inspektoru, jo zvejas inspektors mēģināja noķert viņu.

Tas izklausījās gluži saprātīgi, un Beva mazliet nomierinājās, līdz Džejs, nežēlīgi pasmaidījis, sāka runāt gluži pretēji, stāstīdams, kā varot noteikt, vai kāds dzīvnieks vai reptilis ir plēsoņa, tātad arī agresors un tātad ari bezbailīgs mednieks.

-    Tas viss redzams acīs, maziņā, viņš teica. Plēsoņām acis ir galvas priekšā, gluži kā man. Viņš rādīja uz savām skaistajām, zilajām acīm. Tāpat ari aligatoram, tāpat baltmutei un tāpat tīģerim. Plēsoņas skatās taisni uz priekšu un meklē, kam uzbrukt. Neplēsoņu acis ir vairāk galvas sānos, jo kā citādi, ellē, trusītis varēs aizstāvēties pret aligatoru, vai ne? Tāpēc mazajiem trusīšiem vajadzīga perifēriskā redze, tad tie redz, kas nāk, un laižas, ko kājas nes.

-    Man ir plēsoņas acis, Beva teica, priecādamās to zināt, bet nemaz nejuzdamās laimīga, ka aligatori un baltmutes ir plēsoņas.

Tādas acis, viņa saprata, nozīmē kaut ko klaiņojošu, kas meklē kādu, ko ievainot vai nogalināt. Plēsoņas, it sevišķi reptiļi, no cilvēkiem nebaidās. Nolādēts! Cik Beva zina, viņa nevar līdzināties aligatoram vai čūskai. Ja viņa iekrīt ūdenī vai uzkāpj baltmutei, kas tad uzvarēs? Ne jau viņa.

-    Cilvēki ir vislielākie plēsoņas, Džejs teica. Bet ļoti komplicēti. Aligators vienmēr ir aligators. Čūska vienmēr ir čūska. Cilvēks var būt vai nu vilks, vai jērs.

Beva ir vilks.

Viņa jūt savas karstās vilka asinis ritam straujāk, kad laiva slīd garām ciprešu saknēm, kas rēgojas no attekas kā jūras briesmoņa muguras šķautnes. Jaunā, gaišmatainā sieviete sasieta kā cūka guļ laivas dibenā un mirkšķina acis rīta saules mirgojošajā gaismā. Tur, kur uz ūdens virsmas izlaužas ciprešu saknes, nav dziļš, tāpēc Beva ir modra un prātīgi vada laivu uz zvejas būdas pusi. Viņas cietumniece šad tad mēģina mainīt pozu, lai atvieglotu briesmīgās sāpes locītavās; samocītā elpa cilā viņas nāsis, mitrais aizbāznis ik pa laikam tiek iesūkts mutē un atkal pagrūsts laukā.

Beva nezina viņas vārdu un ir brīdinājusi, lai sieviete to nesaka. Tas bija pirms vairākām stundām Cherokee, kad jērs saprata, ka netiek ārā pa pasažiera durvīm, un, ja viņa mēģinātu kāpt pāri sēdeklim, Beva grasījās viņu nošaut. Tad jērs kļuva runīgs, centās izturēties pret savu pavēlnieci draudzīgi, kā līdzīgs pret līdzīgu, aizejot tiktāl, ka pieklājīgi pajautāja Bevas vārdu. Tā dara viņas visas, un Beva vienmēr saka vienu un to pašu: "Mans vārds nav tava draņķes darīšana, tāpat kā es negribu zināt tavu vārdu un nevienu nolādētu lietu par tevi."

Sieviete bezspēkā saguma, saprazdama, ka ar runām vien neizspruks šausmām, kas paredzētas viņas kontā.

Vārdiem ir tikai divi mērķi: tos lieto, lai cilvēkam rastos sajūta, ka viņa dzīvība ir ko vērta, un atsakās lietot, lai cilvēks saprastu, ka viņa dzīvība nav neko vērta. Turklāt Beva par šo jauko jēriņu drīz uzzinās pietiekami daudz, kad Džejs klausīsies ziņas pa savu radio, ko darbina baterijas.

-    Lūdzu, nedariet man pāri, jērs lūdzas. Man ir ģimene.

-    Es neklausos, Beva atbild. Vai zini, kāpēc? Tāpēc, ka tu neesi nekas, vienkārši šodienas loms.

Beva smejas, izbaudīdama savas balss stingrību, jo drīz, pavisam drīz viņai vairs nebūs balss. Tā būs Džejam. Tiklīdz viņš pārņems jēru savā ziņā, Bevai vairs nebūs ko darīt, izņemot to, ko viņš liks vai neliks. Lielākoties Beva vēros notiekošo, un, domājot par to, viņu pārņem nepārvarama tieksme pakļaut un izturēties ļauni, kamēr vēl var. Viņa sasaista jērus stingrāk, nekā to dara Džejs, sasiedama kopā to potītes un delnu locītavas tā, lai ķermenis izliektos un jēram būtu vēl grūtāk atbrīvot diafragmu un cīnīties pēc elpas.

-    Zini ko, dārgumiņ, Beva stūrēdama saka. Tūlīt mēs izmetīsim enkuru tur, zem tiem ēnainajiem kokiem, un es tevi kārtīgi ieziedīšu ar šķidrumu pret moskītiem, ik miesas collu, jo mans vīrietis negribēs, ka tu esi piepampusi un ar niezi.

Viņa smejas, kad cietumnieces acis ieplešas un pietūkušos, sarkanos plakstus pārplūdina asaras. Šī ir pirmā reize, kad jērs dzird pieminam vīrieti.

-    Tagad beidz bimbot, dārgumiņ. Tev jāizskatās jaukai, bet patlaban tu izskaties draņķīgi.

Jērs briesmīgi mirkšķina acis, ar katru mokpilno, straujo, seklo elpas vilcienu vikšķis mutē izdod miklas skaņas. Beva stūrē laivu tuvāk krastam, apstādina motoru un izmet enkuru. Viņa ņem šauteni un nopēta kokus, pārbaudīdama, vai tajos nav čūskas. Apmierināta, ka vienīgā, kas nejūtas drošībā, ir viņas gūstekne, viņa noliek slīdes mehānisma šauteni uz brezenta un novieto laivas starpliku uz grīdas tikai dažas collas no sava "pievilcīgā šodienas lomiņa", kā viņa turpina sievieti saukt. Tad Beva parakņājas savā pludmales somā un izvelk plastmasas pudeli ar kukaiņu atbaidīšanas līdzekli.

-    Tūlīt izņemšu tev no mutes vīkšķi un atraisīšu virvi, Beva sola. Vai zini, kāpēc esmu tik mīļa, dārgumiņ? Tāpēc, ka tu nekur nevari sprukt ja nu vienīgi taisni pār bortu, bet, ja padomāsi, kas šajos ūdeņos dzīvo, tad nemaz ar' netīkosi pēc peldes. Vai ari… kā būtu ar zivju tilpni?

Beva atver zārka lieluma tilpnes vāku. Tā ir pilna ar ledu.

-    Tas tevi saglabās jauku un svaigu, ja nolemsi trakot. Tu taču negrasies to darīt, vai ne?

Sieviete enerģiski purina galvu un truli atbild: "Nē," kad vīkšķis no mutes tiek izņemts. Paldies, paldies, viņa murmina drebošā balsi, mitrinādama lūpas.

-    Varu saderēt, ka tagad tev velnišķīgi sāp locītavas, Beva čalo, viņu atraisīdama. Mans vīrietis Džejs mani ari reiz sasēja potītes un delnu locītavas cieši kopā aiz muguras, līdz biju saliekta kā kliņģeris, tieši kā tu. Zini, tas viņu uzbudināja. Viņa uzmet virvi uz brezenta. Nu, gan jau pati drīz redzēsi.

Sieviete brauka jēlās potītes un delnu locītavas, pūlēdamās atgūt elpu. Bevai viņa atgādina karsējmeiteni, vienu no atlētiskajām, nevainojami skaistajām meitenēm, kādas redzamas Seventeen žurnālā. Viņa nēsā mazas brillltes raga rāmjos, kas piedod gudru izskatu, un ir īstajā vecumā tuvu pie četrdesmit, varbūt jau četrdesmit.

-    Vai ejat koledžā? Beva jautā. -Jā-

-    Labi. Tas tiešām labi. Uz mirkli viņa iegrimst domās; tukla, vēja aprautā seja kļūst šļaugana.

-    Lūdzu, vediet mani atpakaļ. Mums ir nauda. Mēs jums samaksāsim, ko vien jūs gribēsiet.

Bevas acīs atkal parādās neģēlīgā izteiksme. Džejs ir gudrs, un viņam ir nauda. Šī sieviete ir gudra, un viņai ir nauda. Viņa pieliecas sievietei tuvāk; zem kokiem skaļi sīc moskīti. Necik tālu palecas zivs. Jo augstāk kāpj saule, jo karstāk kļūst, un Bevas havajiešu krekls ir sasvīdis mitrs.

-    Te nav runa par naudu, Beva saka, un, kad sieviete viņā paveras, viņas gaišzilajās acis apdziest cerība. Vai zināt, par ko ir runa?

-     Es jums neko neesmu nodarījusi. Lūdzu, ļaujiet man iet mājās, un es nekad nevienam to nestāstīšu. Es pat nevaru neko pasākt, lai radītu jums nepatikšanas. Kā gan es to varētu? Es jūs nepazīstu.

-    Nu tad gatavojies mani iepazīt, saldumiņ, Beva noliek raupjo, sauso plaukstu uz sievietes kakla un glāsta to ar īkšķi. Tagad mēs viena otru iepazīsim tā īsti labi.

Sieviete blisina acis, mitrinādama appūstās lūpas, bet Bevas plauksta slīd zemāk, aizskar viņas kakla bedrīti, tad vēl zemāk, nokļūdama visur, kur tīkas. Sieviete sēž stīvi, aizvērusi acis. Viņa saraujas, kad Beva pasniedzas zem viņas drēbēm un atāķē krūšturi. Beva sāk spiest no pudeles kukaiņu atbaidītāju un ierīvē ar to jēra kailo augumu, sajuzdama salkani smaržojošo, stingro miesu drebam kā želeju. Beva domā par Džeju un izbalināto grīdas laukumiņu zem gultas un no visa spēka atgrūž jēru tā, ka galva atsitas pret laivas motoru.

55

Uz 83. ielas un Leksingtona avēnijas stūra preču auto notriec gājēju pavecu sievieti.

Ziņkārīgo blenzēju pūlī Bentons Vestlijs dzird satrauktas valodas, mirgo ātrās palīdzības ugunis, kvartālu iejož dzeltena nozieguma vietas lente. Fatālais nelaimes gadījums noticis pirms nepilnas stundas. Bentons savā mūžā ir redzējis pietiekami daudz asiņu, tāpēc steigšus soļo garām, cieņpilni novērsis skatienu no līķa, kas iesprostots zem viena no automašīnas pakaļējiem riteņiem.

Viņš saklausa vārdus smadzenes un galva nost un kaut ko par liekajiem zobiem, kas guļot uz ielas. Ja publikai būtu teikšana, par ikvienu nāves ainu būtu jāmaksā, teiksim, pieci dolāri par biļeti, un visi varētu skatīties uz asinīm un zarnām pēc sirds patikas. Kad viņš agrāk ieradās nozieguma vietā un policistiem vajadzēja griezt ceļu, lai viņa eksperta acs varētu aplūkot ik detaļu, viņam bija tiesības nekompetentas personas aizraidīt. Viņš varēja izrādīt savu riebumu dažreiz mierīgi, dažreiz ne.

Bentons pārlaiž skatienu notikuma vietai, paslēpis acis aiz tumšām brillēm, viņa kalsnais augums pārvietojas pa pārpildīto ietvi, ienirstot un iznirstot no pūļa izmanīgi kā lūsis. Skūto galvu sedz vienkārša, melna beisbola cepurīte; viņš virzās uz Lūsijas štāba pusi, jo izkāpis no taksometra desmit kvartālus uz ziemeļiem, nevis tieši pie viņas ēkas vai pat tās tuvumā. Bentons droši vien varētu paiet Lūsijai tuvu garām, pateikt "atvainojiet", un viņa to nepazītu. Ir pagājuši seši gadi, kopš viņš Lūsiju redzējis vai runājis ar viņu, un viņam ārkārtīgi gribas zināt, kā viņa izskatās, runā un rīkojas tagad. Dedzīgā vēlēšanās dzen Bentonu uz priekšu apņēmīgā solī, un viņš tuvojas modernajai pulēta granita ēkai 75. ielā. Priekšā stāv šveicars, salicis rokas aiz muguras. Šveicaram pelēkajā uniformā ir karsti, un viņš mīņājas no vienas kājas uz otru redzams, tās sāp.

-    Es meklēju "Pēdējo iecirkni", Bentons viņu uzrunā.

-    Ko? Šveicara sejā parādās tāda izteiksme, it kā viņš turētu Bentonu par nenormālu.

Bentons atkārto teikto.

-   Jūs runājat par policijas iecirkni? Šveicars nopēta viņu, un novārgušajā īra sejā parādās apstiprinājums paša aizdomām: bezpajumtnieks un jucis. Varbūt domājat 69. ielas iecirkni.

-    Divdesmit pirmais stāvs, luksusnumurs "divdesmit viens nulle trīs", Bentons atbild.

-Jā, tagad saprotu, par ko runājat, bet to nesauc "Pēdējais iecirknis". "Divdesmit viens nulle trīs" ir programmatūras kompānija ziniet, tās datoru padarīšanas.

-    Vai esat pārliecināts?

-    Sasodīts, es tak te strādāju, vai ne? Šveicars top nepacietīgs un nikni palūr uz sievieti, kuras suns ošņājas pārāk tuvu apstādījumiem ēkas priekšā. Ei, viņš tai uzsauc. Suņi nav jāčurina dzīvžogā.

-    Viņš tikai ošņājas, sieviete sašutusi atbild un parausta pavadu, pavilkdama savu nelaimīgo pūdelīti tuvāk ietves vidum.

Sevi apliecinājis, šveicars vairs neliekas ne zinis par sievieti un suni. Bentons parakņājas izbalējušo džinsu kabatā un izvelk salocītu papīru. Viņš izgludina to un paskatās uz adresi un tālruņa numuru, kam nav nekāda sakara ar Lūsiju vai viņas biroju, ko patiesībā sauc "Pēdējais iecirknis" vienalga, ko domātu šveicars. Ja viņš gadījumā sāks Lūsijai klāstīt, varbūt pa jokam, ka viens savādnieks te apstājies un jautājis pēc "Pēdējā iecirkņa", viņa kļūs modra un ļoti uztrauksies. Marino tic, ka Žans Batists zina Lūsijas kompāniju pēc šī nosaukuma. Bentons grib, lai Marino un Lūsija būtu modri un uztraukušies.

-    Te sacīts: divdesmit viens nulle trīs, Bentons aizrāda šveicaram, bāzdams papīru atpakaļ kabatā. Kāds ir šīs kompānijas nosaukums? Varbūt man sniegta aplama informācija.

Šveicars ieiet iekšā un paņem sarakstu. Vilkdams ar pirkstu pa lapu, viņš atbild: Labi, labi, divdesmit viens nulle trīs. Kā jau teicu, kaut kāds datoru aprīkojums. "Informācijas meklēšanas risinājumi". Ja gribat iet augšā, man viņiem jāpiezvana un jāredz jūsu personas apliecība.

Personas apliecība? Lai notiek, bet zvanīt nav nepieciešams. Bentons jūtas uzjautrināts. Šveicars izturas neslēpti rupji un aizspriedumaini pret noplukušo svešinieku savā priekšā un vairs neņem vērā (tā gan nerīkojas daudzi ņujorkieši), ka pilsētas labākā īpašība agrāk bija laipni sagaidīt noplukušus svešiniekus, izmisušus nabaga imigrantus, kas tik tikko prata angliski. Bentons angliski runā izsmalcināti, kad to vēlas, un viņš nav nabags, kaut ari viņa naudas līdzekļi ir reglamentēti.

Viņš iebāž roku žaketē pēc maka un sameklē autovadītāja tiesības: Stīvens Leonards Glovers, četrdesmit četrus gadus vecs, dzimis Ithuku, Ņujorkā, ne vairs Toms Hevilends, jo Marino viņu pazīst pēc šī aizstājvārda. Kad vien Bentonam jāmaina identitāte, un vajadzības gadījumā viņš vienmēr to dara, viņš pārcieš depresijas un bezmērķības periodu, atkal kļūdams niknāks, nekā nepieciešams, un vēl apņēmīgāks gūt virsroku, nekaisdams naidā.

Naids sagrauj telpu, kurā atrodas. Ienīst nozīmē zaudēt prātu un redzējuma skaidrību. Visu savu mūžu viņš ir pretojies naidam, lai gan būtu ļoti viegli un atbilstīgi ienīst naidpilnus sadistus un neko nenožēlojošus likumpārkāpējus, kuriem viņš bez mitas dzinis pēdas un izlicis lamatas, strādādams FIB. Bentona izgrozīšanās un nereaģēšanas talants nebūtu iespējams, ja viņš padotos kaut kādām ekstremālām emocijām.

Viņš kļuva Skarpetas mīļākais, vēl būdams precējies, un, iespējams, tas bija vienīgais grēks, kuru viņš sev nepiedos. Viņam ir nepanesami smagi iedomāties Konijas un viņu meitu pārdzīvojumus, kad tām paziņoja, ka Bentons noslepkavots. Reizēm viņš savu trimdu uztver kā sodu par to, ko nodarījis ģimenei, jo, būdams vājš, viņš bija padevies galējām emocijām, kuras jūt vēl aizvien. Skarpetai bija tāds iespaids uz viņu, un viņš tāpat grēkotu atkal viņš to zina -, ja atgrieztos tajā laikā, kad viņi pirmoreiz apjauta, ko viens otram nozīmē. Viņa vienīgais attaisnojums vājš, to viņš saprot ir tāds, ka šo kaisli un iemīlēšanos neviens no viņiem neveicināja ar iepriekšēju nodomu. Tā notika. Tā vienkārši notika.

-    Piezvanīšu viņiem pārjums, šveicars saka, atdodams Bentonam viltoto personas apliecību.

-    Paldies… kāds jūsu godavārds?

-    Džims.

-    Paldies, Džim, bet tas nebūs nepieciešams.

Bentons iet prom. Ignorēdams aizlieguma zīmi, viņš šķērso 75. ielu un iejūk anonīmo kājāmgājēju pūlī Leksingtona avēnijā. Nogriezies zem sastatnēm, viņš novelk zemāk cepuri, bet acis aiz tumšajām brillēm nepalaiž garām neko. Ja kāds no tiem pašiem izklaidīgajiem cilvēkiem ietu viņam garām citā kvartālā, viņš atpazītu tā seju, vienmēr uzmanīgs un modrs. Trīs reizes tie paši vaibsti, un viņš zinātu, kas šis cilvēks ir, un iemūžinātu viņu ar savu kabatas lieluma videokameru. Beidzamajos sešos gados viņš uzkrājis simtiem lenšu, kas pagaidām nenozīmē neko, vienīgi demonstrē, ka viņš dzīvo ļoti mazā pasaulītē, vienalga, cik liela ir pilsēta.

Ņujorkā var manīt policistu klātbūtni tie sēž savās patruļmašīnās un runā cits ar citu uz ietvēm un ielu stūriem. Bentons iet tiem garām, stoiski vērdamies taisni uz priekšu. Pistole piesprādzēta pie potītes; šis ir tik nopietns likumpārkāpums, ka, ieraudzījis ieroci, policists droši vien viņu aizturētu vai pagrūstu pret kādu ēku. Viņu saslēgtu roku dzelžos, iestumtu policijas mašīnā, iztaujātu, pārlūkotu FIB datorsistēmu, noņemtu pirkstu nospiedumus un nodotu tiesai patiesībā gluži veltīgi. Kamēr Bentons strādāja noziegumu vietās, viņa pirkstu nospiedumi glabājās APIS, automātiskajā pirkstu nospiedumu identificēšanas sistēmā. Pēc šķietamās nāves viņa pirkstu nospiedumi ieskaitot desmit nospiedumu karti pagaidu glabātavā tika nomainīti ar kāda cilvēka nospiedumiem, kurš nomira dabiskā nāvē un kura nospiedumi tika slepeni noņemti Filadelfijā, kapličas balzamēšanas telpā. Bentona DNS profils atrodas neautomātiskā sistēmā kaut kur uz Zemes.

Viņš ieiet kādās durvīs un uzspiež mobilajā tālrunī adrešu rādītāju, kurā ir Teksasas Kriminālās justīcijas departamenta tālruņa numura norēķinu adrese. Ieprogrammēt norēķinu adresi nebija pārāk grūti. Gadiem ilgi strādādams ar datoru, Bentons šajā jomā bija kļuvis izveicīgs, iemanoties lietot un apdraudēt kibertelpu sev izdevīgā veidā. Gadījuma rakstura saņemtais zvans, kas pievienosies Teksasas labošanas iestādes telefona rēķiniem, visdrīzāk, paslīdēs garām neievērots un to nevarēs izsekot, nekādā ziņā jau ne līdz viņam.

Bentons zina ja viņš zvanīs uz Lūsijas biroju, viņas modernajā drošības sistēmā parādīsies Teksasas labošanas iestādes numurs. Protams, visi zvani tiek ierakstīti. Protams, Lūsijai jābūt pašai savai tiesu medicīnas balsu analizēs datorsistēmai. Protams, Bentonam ir lentē ierakstīta Žana Batista balss, kas glabājas jau gadiem, kopš tām ļoti bīstamajām slepenās operācijas dienām, kas nesagrāva Šādona karteli, taču iznicināja Bentona identitāti un dzīvi. To Bentons vēl tagad nespēj sev piedot. Viņš netic, ka spēs kādreiz nedomāt par savu vainu un pazemojumu. Viņš bija nepietiekami novērtējis tos, kuru paļāvība bija sinonīms viņa dzīvei.

Bērnībā Bentons un viņa burvju gredzens pieļāva kļūdas fantāzijas radītajā izmeklēšanā. Pieaudzis viņš ar savu FIB zelta gredzenu arī pieļāva kļūdas, klaji aplam novērtēdams slepkavu psiholoģiju. Bet viņam bija gadījies misēklis tieši tajā karjeras posmā, kad visvairāk vajadzēja asu prātu un attapību, un doma par to viņu vēl aizvien tracina, uzdzen nelabumu un nesaudzīgi liek uzvelt sev vainu.

Visdziļākās grūtsirdības brīžos viņš pats sev saka: Nav vainojams neviens cits. Nevar vainot pat Šādonu un viņu pakalpiņus. Tu pats izraki sev bedri, un nu tev jātiek no tās laukā.

56

-    Tikai vienkāršs rakstāmpapīrs, Skarpetai pa tālruni skaidro Poluņska sabiedriskais konsultants Veins Rīvess.

-    Mēs nopirkām rīsi [14] šī papīra un pārdodam cietumniekiem par peniju gabalā. Aploksnes ir lētas, baltas, desmitcentu tipa, trīs par divdesmit pieciem centiem, viņš turpina. Ja neiebilstat, ka vaicāju, kāpēc jūs tas interesē?

-    Pētniecība.

-    Ā! viņa ziņkāre neatslābst.

-     Papīra analīze tiesu medicīnas laboratorijā. Esmu zinātniece. Un ja nu cietumniekam nav intendanta privilēģiju? Skarpeta jautā no sava biroja Delrejbīčā.

Ar ceļasomu rokā viņa jau steidzās ārā no mājas, kad iezvanījās tālrunis. Pacēla Roza. Skarpeta steidzīgi atbildēja. Viņa nokavēs lidojumu uz Ņujorku.

-    Viņš vai viņa var saņemt rakstāmpapīru, aploksnes, markas un tā joprojām. Šī privilēģija netiek liegta nevienam, lai kas viņš būtu. Varat saprast. Advokāti… Rīvess nopūšas.

Skarpeta viņam nejautā, vai Žans Batists Šādons vēl atrodas nāvinieku korpusā. Viņa neliek manīt, ka saņēmusi no viņa vēstuli un vairs nejūtas pārliecināta, ka Šādons sēž droši aiz atslēgas.

Diezgan, tu, kuces dēls.

Man vienreiz pietiek, tu, kuces dēls.

Ja gribi mani redzēt, tad redzēsi ar', tu, kuces dēls.

Tu gribi parunāt, tad runāsim ar', tu, kuces dēls.

Ja esi aizlaidies, es tevi atradīšu, tu, kuces dēls.

Vai tu esi vai neesi rakstījis šo vēstuli, atradīšu vienalga, tu, kuces dēls.

Tu vairs nevienam nedarīsi pāri, tu, kuces dēls.

Es gribu, lai tu mirsti, tu, kuces dēls.

-    Vai varat man atsūtīt intendanta papīra paraugus? viņa vaicā Rīvesam.

-    Rīt jūs tos saņemsiet, viņš apsola.

57

Zilajās debesīs zemu pikē klijāni, tos piesaista nāves un trūdu smaka dumbrājā aiz pelēkā, apdrupušā mola.

-    Ko tu dari, kāpēc izmētā gaļu pa zāli? Beva žēlojas Džejam, uzmezdama pālim cilpu. Tu zini, kā es neciešu šos maitasputnus.

Džejs smaida, viņa uzmanība pievērsta jēram, kas ievīstīts laivas pakaļgalā. Sieviete brauka delnu locītavas un potītes, apģērbs daļēji atpogāts un nekārtībā. Uz brīdi viņas pārbiedētajās acīs pavīd cerība, ka skaistais, blondais vīrietis uz doka nevarētu būt ļauns. Džejam mugurā nav nekā, tikai novalkāti, apgriezti džinsi, un pie katras kustības viņa labi veidotajā, iedegušajā ķermenī izspiežas muskuļi. Viņš viegli nokāpj laivā.

-    Ej iekšā, Džejs pavēl Bevai. Sveiki, viņš uzrunā sievieti. Esmu Džejs. Tagad varat atpūsties.

Viņas platās, blāvās acis piesaistītas viņam. Viņa nemitas braucīt plaukstu locītavas un mitrināt lūpas.

-    Kur es esmu? viņa jautā. Es nesaprotu…

Džejs pasniedzas palīdzēt, bet viņai neklausa kājas, tāpēc viņš sagrābj viņu ap vidu.

-    Iesim te. Esam mazliet stīvi, vai ne? Viņš noglauž asinīm saķepušos un savēlušos matus viņas pakausi, un viņa acis iekvēlojas. Viņa nedrīkstēja darīt jums pāri. Jums ir darīts pāri, vai ne? Labi. Pieturieties! Es jūs pacelšu, lūk, tā! Viņš paceļ sievieti, it kā viņa nenieka nesvērtu. Aplieciet rokas man ap kaklu! Labi. Viņš noliek viņu uz doka un kāpj laukā tūlīt aiz viņas. Vēlreiz palīdzēdams uztrausties kājās, viņš to paceļ un ienes būdā.

Beva sēž uz šaurās, skābeni dvakojošās gultas. Tai nav segu, tikai savalkāts, sagumzīts balts palags un traipains spilvens zaudējis formu un gandrīz plakans. Bevas skatiens seko Džejam, kamēr tas noliek sievieti uz grīdas, turēdams ap vidukli, bet viņa pūlas atgūt līdzsvaru.

-    Es laikam nevarēšu nostāvēt, sieviete saka, vairīdamās no Bevas un izlikdamās, ka viņas te nav. Nejūtu vairs kājas.

-    Viņa jūs par daudz cieši sasēja, vai ne? Džejs saka, un viņa acis iekvēlojas košāk. Ko tu esi viņai nodarījusi? viņš vaicā Bevai.

Beva raugās viņā.

-    Ej nost no gultas, Džejs saka. Mums jāļauj viņai atlaisties. Viņa ir nomocījusies. Sadabū mitru dvieli! Palīdzējis jēram tikt gultā, viņš noplāta rokas: Man nemaz nav ledus. Žēl. Ledus noderētu jūsu galvai.

-    Ledus ir zivju tilpnē. Un pārtika ari, Bevas balss skan vienmuļi.

-    Tu man neatvedi nevienu kucēnu, Džejs piebilst.

-    Biju aizņemta, un nekur nebija atvērts.

-    Ārā to klīst papilnam, ja neesi par slinku pameklēt.

Viņa atver ledusskapi un uzlej trauku dvielim aukstu ūdeni.

-    Būs labi, jērs lēnprātīgi atsaucas, mazliet atslābinājies.

Džejs ir izskatīgs un laipns. Viņš ir draugs. Nevis briesmīgs, kā tas nezvērs sievietes izskatā.

-    Būs labi. Man nevajag ledu.

-     Nav vis labi, Džejs maigi sakārto spilvenu viņai zem galvas, un viņa sāpēs iekliedzas. Nē, nav vis labi.

Viņš paslidina pirkstus zem sievietes kakla tā, lai varētu sataustīt viņas pakausi. Viņa pirkstu spiediens ir par daudz ciešs, un sieviete iekliedzas atkal.

-    Ko tu viņai esi nodarījusi? viņš jautā Bevai.

-    Viņa laivā pakrita.

Sieviete neko nesaka un vairās paskatīties uz Bevu.

-     Pakrita. Varbūt ar nelielu piepalīdzēšanu? Džejs jautā, tomēr nepaceļ balsi.

Viņš savelk kopā jēra blūzes malas un aizpogā, nepieskardamies

viņai.

58

Bentons novelk žaketi un iemet atkritumu tvertnē.

Kvartālu uz dienvidiem citā atkritumu tvertnē viņš iemet beisbola cepuri un ienirst sastatņu ēnā, kur atāķē savu audekla mugursomu. Tajā ir melna lupata, un viņš to cieši apsien ap galvu. Tad ieslīd kokvilnas vestē, kam uz muguras izšūts Amerikas karogs, un, pagājis gabaliņu tālāk, apmaina saulesbrilles pret tādām, kam dzintara krāsas stikli un citādi rāmji. Saritinājis mugursomu, viņš paņem to padusē un nogriežas pa kreisi uz 73. ielas, tad atkal pa kreisi uz Trešās un atpakaļ uz Septiņdesmit piektās, kur nostājas uz stūra pie Lūsijas ēkas. Šveicars Džims viņu ignorē un ieiet vestibilā baudīt kondicionēto gaisu.

Jaunās tehnoloģijas ir Bentona sabiedrotie un arī ienaidnieki. Mobilos tālruņus var izsekot labāk nekā izsaucēja abonenta identitāti. Signāli atstarojas no satelītiem un kā bumerangs atgriežas zvanītāja ģeogrāfiskajā atrašanās vietā, no kurienes viņš zvanījis, bet pagaidām

___ ou Lcnnoiogiju novest strupceļā. Bentonam nav citas

izvēles kā mēģināt to kaut kā apiet. Kaut gan numura noteicējs maldīgi rādīs, ka zvanīts tiek no Teksasas cietuma, satelīta signāls atklās, ka zvans nācis no Manhetenas, precīzi norādot uz platību ne lielāku par vienu pilsētas kvartālu.

Tomēr viņš to izmanto sev par labu. Visi šķēršļi var kļūt par pakāpieniem uz kādu augstāku ieguvumu.

Bentons zvana no Lūsijas adreses Leksingtona avēnijas un 75. ielas stūrī. Žans Batists atrodas nāvinieku korpusā, un tas viegli pārbaudāms. Loģika diktēs, ka Žans Batists nav varējis zvanīt no Manhetenas. Kurš tādā gadījumā to darījis? Lūsiju mulsinās tas, ka zvanīts no viņas biroja ēkas tuvākās apkārtnes, un, pazīstot Lūsiju tik labi, cik viņu pazīst Bentons, viņš ir pārliecināts, ka ari tā piezvanīs pati no savas adreses un redzēs, ka satelīts norāda precīzi tās pašas koordinātas.

Tas viņu novedīs pie slēdziena, ka gadījusies tehniska kļūme, ka pārvade nezin kāpēc norādījusi signāla saņemšanas, nevis tā sūtīšanas vietu. Viņa nesapratīs, kā tas varējis notikt, ja nekad agrāk tā nav gadījies. Lūsija būs paranoiska. Bez šaubām, viņa būs nikna, jo nepiedod nolaidīgu darbu vai tehniskas nepilnības. Viņa vainos tālruņu kompāniju vai savus darbiniekus. Droši vien vairāk pēdējos.

Šveicars Džims, protams, apgalvos, ka tobrīd, kad zvans saņemts, nav redzējis nevienu ne pie ēkas, ne tās tuvumā. Tie būs meli. Ņujorkā gandrīz katrs staigā apkārt ar mobilo telefonu pie auss. Patiesībā, pat ja Džims precīzi atcerēsies laiku, kad atstājis posteni un iegājis gaisa kondicionētāja atvēsinātajā vestibilā, viņš negribēs atzīties.

Beidzamais šķērslis ir balss analīze, ko Lūsija nekavējoties izdarīs, lai pārliecinātos, ka zvanītājs bijis Žans Batists Šādons. No tā nav ko baidīties. Bentons vairākus gadus ir pavadījis, pedantiski pētīdams, transkribēdams un reģistrēdams Žana Batista balss ierakstus, pēc tam ierakstīdams tos digitālās datnēs ar vienu solomikrofonu: ja to ieslēdza augstas jutības režīmā, varēja iegūt visaptverošu skaņas ierakstu vai fona troksni šajā gadījumā cietumam raksturīgos trokšņus. Šīs skaņas viņš rediģēja un samiksēja ar datoru, galu galā iegūstot vienlaidu skaņu bez pārrāvumiem; katra šāda skaņas datne bija paredzēta balss pastkastītei vai klausītājam, kuram nav iespējas atbildēt, jo citādi sāktos domu apmaiņa, bet tas ir neiespējami. Pārslēdzies no Izvēlnes uz folderi, ko Batonrūžai bija nosaucis Redstick, viņš pārbauda laika marķējumu šķidro kristālu displejā un otrreiz pārliecinās, vai visi iestatījumi kārtībā.

Viņš iesprauž mikrofonu skaļruņa portā un uzliek telefona austiņas.

Telefons "Informācijas meklēšanas risinājurfios" "Pēdējā iecirkni" tiek pacelts.

-     Manhetena. Pieņemiet zvanu no "Informācijas meklēšanas risinājumiem" 75. ielā, Bentons saka mikrofonā.

-Jūsu vārds?

-    Poluņska vienība.

-    Lūdzu, uzgaidiet!

Operators pievieno zvanu.

-    Zvans no Poluņska vienības. Vai pieņemsiet zvanu?

-Jā, atskan bez pauzes vai balss toņa maiņas.

-     Labdien. Vai drīkstu vaicāt, kas zvana? vīrieša balss turpina, numura noteicējam rādot Kriminālās justīcijas Teksasas departamentu.

Bentons ieregulē trokšņa slāpētāju uz maksimumu, lai nebūtu dzirdams Ņujorkas satiksmes troksnis un visas citas skaņas, kas sagrautu šķietamo ilūziju, ka zvans nāk no ieslodzījuma vietas. Viņš nospiež pogu Atskanot. Iedegas zaļais gaismas indikators, un iesākas Datne numur viens.

-     Kad atgriezīsies mademoiselle Farinelli, atgādiniet viņai Batonrūžu, Žana Batista balss skan tik dabiski, it kā viņš pats runātu reālā laikā.

-    Viņas nav birojā. Kas zvana? Kas tur ir? Vīrietis Lūsijas birojā mēģina runāt ar to, kas nav nekas vairāk kā atmiņas mikroshēma līnijā. Vai varu viņai nodot ziņu?

Zvans ir beidzies pirms septiņām sekundēm. Bentons izdzēš Datni numur viens no Redstick foldera, lai būtu drošs, ka falsificēto Žana Batista ziņu neviens nekad vairs nevarēs atskaņot.

Viņš atkal soļo pa pārpildīto ietvi, noliecis galvu, un nekas viņam nepaliek nepamanīts.

59

-    Lūdzu, nedariet man pāri, jērs saka.

Džejs palīdz sievietei piecelties sēdus. Viņa raud un vaid, kamēr viņš maigi tīra tās asiņainos matus, raizēdamies par pušumu, kas radies, galvai ar trulu spēku atsitoties pret laivas motoru. Viņš mierina, ka galvaskauss neesot plīsis, tātad ievainojums nav nopietns. Viņai taču nerādoties dubultattēls, vai ne?

-     Nē, viņa atbild, aiztrūkstot elpai, kad viņš atkal pieskaras ar mitro, asiņaino dvieli. Es redzu labi.

Džeja mīlīgumam un gādīgajam tonim ir parastais efekts sievietes uzmanība pievērsta vienīgi viņam. Viņa jūtas tik pasargāta viņa klātbūtnē, ka uzdrīkstas žēloties par Bevu, kuras vārdu nezina. Tā esot grūdusi viņu pret laivas motoru.

-    "Iā es sasitu galvu, viņa paļāvīgi stāsta Džejam.

Viņš pamet Bevai asiņaino dvieli. Beva nav pakustējusies, tāpat stāv mazās istabiņas vidū, skatīdamās uz jēru kā baltmute čūska, kura saspringusi cirtienam. Dvielis nokrīt viņai pie kājām, bet viņa to nepaceļ.

Viņš liek pacelt.

Beva neceļ.

-    Pacel un izmazgā izlietnē, viņš pavēl. Es negribu to redzēt uz grīdas. Tev nevajadzēja darīt viņai pāri. Izmazgā dvieli un notīri no viņas visu pretkukaiņu līdzekli.

-    Nevajag tīrīt, sieviete lūdz. Varbūt kukaiņu dēļ būtu labāk to atstāt.

-     Nē. Tas jānomazgā, Džejs saka, pieliekdamies un paozdams viņas kaklu. Jums tas ticis par daudz. Tas ir toksisks. Viņa būs uzlējusi jums visu pudeli. Tas nav labi.

-    Es negribu, ka viņa atkal skaras man klāt!

-    Viņa jums darīja pāri?

Jērs neatbild.

-    Šeit esmu es. Viņa jūs neaiztiks.

Džejs pieceļas no gultas malas, un Beva paņem mitro, asiņaino dvieli.

-    Mums nevajadzētu izšķiest ūdeni, viņa aizrāda. Tvertnē tā palicis maz.

-    Drīz vajadzētu līt, Džejs atbild, pētīdams sievieti, it kā viņa būtu mašīna, ko viņš grasās pirkt. Un tvertnē tik un tā vēl ir diezgan. Izmazgā dvieli un nes atpakaļ.

-    Lūdzu, nedariet man pāri.

Sieviete paceļ galvu no spilvena. Tas ir iesārts un mitrs, bet koši sarkans traips rāda, ka brūce atkal sākusi asiņot.

-    Tikai aizvediet mani mājās, un es nevienam neteikšu. Itin nevienam, zvēru pie Dieva.

Viņa lūdzoši skatās Džejā, savā vienīgajā cerībā, jo uz viņu ir patīkami skatīties un pagaidām viņš izturējies laipni.

-    Ko jūs nevienam neteiksiet? Džejs jautā, pievirzās tuvāk un apsēžas uz malas dzelzs gultā ar netīro, saplēsto matraci. Kas te sakāms? Jūs taču pati sevi savainojāt, vai ne, un mēs par jums rūpējamies kā žēlsirdīgie samarieši.

Viņa apjukusi pamāj ar galvu, un viņas seju izķēmo bailes. Dariet to ātri. Lūdzu, viņa konvulsīvi čukst ķermenim raustoties žagās. ja negeasāties ļaut man iet, tad dariet to ātri.

Beva atgriežas ar dvieli un .sniedz to Džejam. Ūdens pil gultā tek pa viņa kailo, muskuļaino roku. Beva izlaiž pirķstus caur viņa matiem un noskūpsta)kaklu pie pakauša. tad piespiedusies cieši viņam klāt, paver sievietes blūzi,

-ai nav krūšturaViņš sakavai viņai tā nebija? Vinš staipa kaklu un skatās apkārt uzdodams jautājumu maigā balsī, kas iedzen bailes.

Beva slidina plaukstas uz leju pa viņa sasvīdušajām ķrūtīm. Sievietes acis plati ieplestas tajās pašās stiklainajās šausmās, ko Beva redzējusi jau laivā.

Pa viņas mutes kaktiņu nopil siekalu lāse, un

Džejs riebumā piecelas kājās.

-Novelc pārējās drēbes un nomazgā vinu. Viņš izrīko Bevu. Ja vēl viņai pieskarsies tad zini ko es ar tevi izdarīšu.

Beva smaida. tā ir labi iestudēta drāma, kas jau ilgi tiek spēlēta.

Nākamajā rītā Skarpeta "vēl ir floridā. Viņa vēlreiz grasijusies aizbraukt, bet aizkavēta; šoreiz aizkavētājs bija valsts kurjers, atgādādams divus sūtījumus: vienu no Poluņska cietuma informācijas biroja, bet otru biezu saini, kas saturēja Šarlotes Dārdas lietu, galvenokārt autopsijas kopijas, laboratorijas ziņojumus un histoloģijas priekšmetstikliņus.

Skarpeta novieto kreisā sirds kambara sieniņas paraugu saliekamā mikroskopa redzeslaukā. Ja viņa varētu sasummēt visas stundas, ko savas karjeras laikā pavadījusi, aplūkojot paraugus, to skaits sniegtos desmitos tūkstošos. Kaut gan viņa ciena histologus, kuru darbs ir pētīt sīkās audu struktūras un nolasīt stāstus, ko var pavēstīt šūnas, viņa pati nekad nespētu dienu no dienas sēdēt niecīgā laboratorijā, salikusi sev visapkārt sirds, plaušu, aknu, smadzeņu un citu orgānu daļas; slimību un stigmu bojātus orgānus, kas sagriezti gabalos un ievietoti ar gumijas korķiem noslēgtās pudelēs ar fiksatīvu, piemēram, formalīnu. Katra audu daļa tiek iemērkta parafīna vaskā vai sintētiskos sveķos un sagriezta tik plānās plēksnītēs, lai spīdētu cauri gaisma. Nostiprinātus uz priekšmetstikliņiem, paraugus izraibina ar daudzām un dažādām krāsvielām, ko radījusi deviņpadsmitā gadsimta tekstilrūpniecība.

Lielākoties Skarpeta redz paraugus sārtās un zilās krāsās, taču krāsu perfūzija tiek izmantota atkarībā no audu un šūnu struktūras un iespējamiem defektiem, kā tas nepieciešams, lai šūnas atklātu viņai savus noslēpumus, kad tiek pētītas caur lēcām. Krāsvielas, tāpat kā slimības, bieži tiek nosauktas to atklājēju vai izgudrotāju vārdos, un tas histoloģiju padara nevajadzīgi sarežģītu, ja ne kaitinošu. Vai gan nepietiek, ja krāsvielas vai krāsošanas metodi sauc par zilu vai violetu; tām jābūt Krezila zilai, Krezila violetai vai Perla Prūšu zilai, vai Heidenheina hematoksilīna krāsā (purpura sarkanai), vai Masona trihroma (zilai un zaļai), vai Belšovska (neitrāli sarkanai), vai viņas iecienītajā ikdienišķajā: Džona meteneamīna sudrabotajā. Tipiski egocentrisks patologu atstāts mantojums ir van Džiesona krāsojums Švāna šūnu kodoliem no Švānonas, un Skarpeta nevar saprast, kāpēc vācu dabaszinātnieks Teodors Švāns būtu gribējis, lai viņa vārdā nodēvē audzēju.

Viņa vērīgi lūkojas caur lēcām uz sārti krāsotām kontrakcijas joslām kādā paraugā, kas autopsijā iegūtas no Šarlotes Dārdas sirds. Dažām šķiedrām trūkst kodola, tas nozīmē nekrozi jeb audu atmiršanu, un citi paraugi rāda rozā un zili krāsotu iekaisumu, vecus rētaudus un vainagartēriju sašaurināšanos. Šai Luiziānas sievietei bija tikai trīsdesmit divi gadi, kad viņa mirusi nokrita pie Batonrūžas viesnīcas numura durvīm, apģērbusies iziešanai, ar atslēgām rokā.

Šarlotes Dārdas nāves laikā pirms astoņiem gadiem pastāvēja aizdomas, ka ģimenes farmaceits nelegāli iedevis viņai spēcīgu pretsāpju līdzekli OxyContin, ko atrada šīs sievietes kabatas grāmatiņā. Šo zāļu receptes viņai nebija. Vēstulē Skarpetai doktors Lenjērs izsaka aizdomas, ka vainīgais farmaceits varbūt aizbēdzis uz Palmdezertu Kalifornijā. Doktors Lenjērs nenorāda, uz kāda pamata pieņēmis šādu iespēju, un nepaskaidro, kāpēc no jauna ķēries pie Šarlotes Dārdas lietas.

Vairāku iemeslu dēļ tas nozīmē nepatikšanas: lieta ir veca; nav nekādu pierādījumu, ka zāles nākušas no šī farmaceita; pat ja tā būtu, nav pierādījumu, ka OxyContin medikamentu viņš devis nogalināšanas nolūkā, tātad nav vainojams pirmās pakāpes slepkavībā; Šarlotes Dārdas nāves dienā viņš nebija runājis ar policiju, bet ar sava advokāta starpniecību paziņojis, ka OxyContin Šarlotei Dārdai būšot iedevis kāds ģimenes draugs, kurš sirgst ar kaulu sairšanu, un viņa to netīši pārdozējusi.

Lietai pievienotas vairāku tolaik doktoram sūtītu vēstuļu kopijas. Vēstules rakstījis farmaceita advokāts Roko Kagjano.

61

Saulei pārvietojoties, pār smilšu kāpām aiz loga, pie kura novietots Skarpetas rakstāmgalds, zogas ēnas. Klusi grabinās palmu zari, un vīrietis, kas krastmalā pastaigājas ar dzeltenu labradoru, ir saliecies pret vēju. Tālu pie dūmakaini zilā apvāršņa konteinerkuģis neatlaidīgi virzās uz dienvidiem, droši vien uz Maiami. Ja Skarpeta par daudz ieraksies darbā, viņa aizmirsis gan par laiku, gan par savu atrašanās vietu un drīz nokavēs ari nākamo reisu uz Ņujorku.

Tālruni atsaucas doktora Lenjēra aizsmakusi balss: Hallo!

-Jūs izklausāties briesmīgi, Skarpeta līdzjūtīgi saka.

-    Nezinu, ko esmu saķēris, bet jūtos velnišķīgi. Paldies, ka piezvanījāt.

-    Kādas zāles jūs lietojat? Ceru, kādu atkrēpošanas un pretklepus līdzekli. Jums jāatturas no antihistamīniem. Pamēģiniet kādas zāles bez miega efekta, kas nesatur antihistamīnus vai doksilamīna sukinātu, ja vien negribat izžāvēt organismu un dabūt kādu bakteriālu infekciju. Un atturieties no alkohola. Tas pazemina imunitāti.

Viņš izšņauc degunu. Esmu īsts medicīnas doktors, kā jau jūs zināt. Un no zālēm šo to saprotu. Balss tonī nav aizstāvēšanās pazīmju. Domāju, varbūt jutīsieties atvieglota, to dzirdot.

Skarpeta ir apjukusi par saviem pieņēmumiem. īpašo lietu izmeklētāji ir vēlētas amatpersonas, un nelaimīgā kārtā ir izplatīta tāda parādība, ka daudzi no tiem nav ārsti.

-    Negribēju jūs aizvainot, doktor Lenjēr.

-Jūs mani neaizvainojāt. Starp citu, jūsu čoms Pīts Marino domā, ka esat lietaskoks.

-    Esat ievācis ziņas. Viņa ir apmulsusi. Labi. Tagad, cerams, varam ķerties pie lietas. Šarlotes Dārdas lietu esmu izskatījusi.

-    Veca, bet laba lieta. Es to nedomāju burtiski. Patiesībā tajā nav nekā laba. Pagaidiet, paņemšu kaut ko rakstāmu. Rakstāmajiem te ir īsts Bermudu trijstūris, un manās mājās tā ir mana mīļā sieviņa. Tā, kārtībā.

-    Misis Dārdas lieta katrā ziņā ir sarežģīta, Skarpeta iesāk. Kā zināt no toksiskuma pārbaudes ziņojumiem, tad oksimorfons OxyContin metabolīts ir atrasts tikai četri miligrami uz asins litru, un tas viņu ierindo zemā letālajā zonā. Kuņģī negatīvs, un līmenis aknās nav augstāks par līmeni asinīs. Citiem vārdiem, nāve no OxyContin pārdozēšanas ir apšaubāma. Medikamenta līmenis nepārprotami nav tik kritisks kā klīniski iegūtie dati.

-    Piekritu. Es visu laiku tā domāju. Ja toksiskumu interpretē histoloģisko atradumu gaismā, ir iespējams, ka viņas nāvei pieticis ar nelielu nejaušas pārdozēšanas līmeni. Taču ziņojumi un līķa diagrammas nenorāda nekādus ādas bojājumus, kas liecinātu, ka viņa agrāk ļaunprātīgi intravenozi izmantojusi medikamentus, viņš piebilst. Tāpēc es domāju, ka viņa lietojusi tabletes, bet dūrusies nav.

-    Viņa noteikti bijusi hroniska narkomāne, Skarpeta atzīst. To var noprast no viņas sirds. Juceklīga dažāda vecuma nekroze un fibroze, hroniska išēmija un arī tas, ka nav vainagartēriju slimības jeb kardiomegālijas. Būtībā kokaīnistes sirds.

Tā ir modes frāze, kam nav katrā ziņā jānozīmē, ka attiecīgā persona būtu kokaīnatkarīga. Tādi medikamenti kā narkotikas, sintētiskās narkotikas, OxyContin, hidrokodons, perkocets, perkodans un visi tamlīdzīgie var sabojāt sirdi gluži tādā pašā mērā kā kokaīns. Bēdīgs piemērs ir Elviss Preslijs.

-    Man jums jājautā par apziņas zudumiem, brīdi klusējis, doktors Lenjērs saka.

-    Ko varat piebilst par tiem? Tam jābūt iemeslam, kāpēc viņš tik steidzami gribējis ar Skarpetu runāt. Jūsu atsūtītajā lietas mapē nemanīju, ka būtu pieminēti apziņas zudumi.

Viņa valda aizkaitinājumu. Kā privātu konsultanti Skarpetu ierobežo viņai iesniegtā tiesmedicīniskā informācija, un nepanesams ir noderīgu atradumu trūkums vai nekorektu atradumu klātbūtne. Kopš viņa pati vairs neizmeklē lietas un nevada tās, ar kurām strādā citi viņai padotie tiesu medicīnas patologi visā Virdžīnijā, viņa nevar paļauties uz faktiski svešu cilvēku kompetenci vai patiesīgumu.

-    Šarlote Dārda šad tad cieta no apziņas aptumšošanās, doktors Lenjērs paskaidro. Vismaz savā laikā man tika tā stāstīts.

-    Kas jums to stāstīja?

-    Šķiet, viņas māsa, viņš turpina, bet ļaujiet man to kvalificēt kā apgalvojumu, ka viņa cietusi no regresējošas amnēzijas…

-    Es neapšaubāmi domātu, ka viņas ģimenei vajadzēja to zināt, ja nu vienīgi neviens pastāvīgi neuzturējās mājās.

-    Viņas vīrs Džeisons Dārds ir diezgan šaubīga persona. Apkārtnē par viņu neko daudz nezina, varbūt pat pilnīgi neko, izņemot faktu, ka viņš ir ellišķīgi bagāts un dzīvo kādā vecā plantācijā. Misis Gvidoni es par uzticamu liecinieci nesauktu. Kaut gan viņa noteikti varētu stāstīt patiesību par savas māsas stāvokli pirms nāves.

-     Esmu lasījusi policijas pierakstu, un tas ir īss. Pastāstiet man, ko jūs zināt, Skarpeta ierosina.

Pēc klepus lēkmes doktors Lenjērs turpina: Kā noprotu, viesnīca, kur viņa mirusi, atrodas ne sevišķi tīkamā pilsētas daļā. Viņas līķi atrada saimniecības vadītāja.

-    Un kā ar asins analīzēm? Dokumentos, kurus man atsūtījāt, atradu tikai pēcnāves līmeņus. Tāpēc nezinu, varbūt saistībā ar alkohola lietošanu viņai bijuši paaugstināti GGTP vai CDT.

-    Iekams pirmo reizi sazinājos ar jums, man izdevās izpētīt viņas asins analīžu rezultātus, jo apmēram divas nedēļas pirms nāves misis Dārda izmeklēta slimnīcā. Jāatzīst, ka lietā man šo rezultātu nav. Man ir tāda sekretāre, ka es maksātu diezin ko, lai tiktu no viņas vaļā, bet viņa ir no tiem, kas tiesājas par katru nieku. Atbildot uz jūsu jautājumu: nē, GGTP un CDT nebija paaugstināti.

-    Kāda iemesla pēc viņa ārstējās slimnīcā?

-    Izmeklēšana pēc nesena atmiņas zuduma. Tātad acīmredzot divas nedēļas pirms nāves viņai bijusi apziņas aptumšošanās. Atkārtoju tā tiek apgalvots.

-    Nu, ja viņai nebija paaugstināti GGTP vai CDT, tad, manuprāt, par atmiņas zudumu cēloni nevaram uzskatīt alkoholu, Skarpeta atbild. Un vēl ko, doktor Lenjēr, es nevaru jums izteikt savu atzinumu, ja man nav pilnīgas informācijas.

-    Ari man nenāktu par ļaunu saņemt pilnīgu informāciju. Nelieciet man vērsties pēc tās policijā.

-    Kā misis Dārda izturējās atmiņas zuduma reizēs?

-    Domājams, nesavaldīgi, meta priekšmetus, demolēja māju vai kur nu viņa uzturējās. Vienreiz viņa pārvērta lūžņā savu Maserati, sašķaidot ar āmuru logus, durvis un jumtu. Visus ādas sēdekļus nolēja ar hlorkaļķi.

-    Vai tas kaut kur reģistrēts?

-Tas notika 1995. gada maijā, un bojājumu novēršanai bija vajadzīgi divi mēneši. Pēc tam virs viņas mašīnu nomainīja pret jaunu.

-    Taču tā nebija pēdējā apziņas aptumšošanās? Skarpeta pāršķir bloknotā jaunu lappusi, aši un nesalasāmi kaut ko pierakstīdama.

-    Nē, pēdējā divas nedēļas pirms nāves notika rudenī. 1995. gada 1. septembrī. Toreiz viņa ar žileti sagrieza kaut kādas gleznas vairāk nekā miljons dolāru vērtībā. It kā.

-    Tas notika viņas mājās?

-    Kā noprotu, tad salonā.

-    Aculiecinieki?

-    Tikai sekām. Tas atkal pamatojas uz to, ko toreiz stāstīja viņas māsa un vīrs.

-    Viņas atkarība no medikamentiem neapšaubāmi varēja izraisīt apziņas aptumšošanos. Otra iespēja ir pārejoša epilepsija. Vai ir reģistrēts, ka viņa būtu pārcietusi kādu galvas savainojumu?

-    Nekā tāda, par ko es zinātu. Rentgens un citas vispārīgas pārbaudes nav uzrādījušas vecus lūzumus vai rētas. Slimnīcas reģistros rakstīts, ka pēc otras apziņas aptumšošanās tā, kā jau teicu, notika 1995. gada 1. septembrī viņai izdarīja izmeklēšanu pilnā apjomā: MRI, PET skenēšanu un tā joprojām. Nekādu patoloģiju. Protams, īslaicīgu epilepsiju ne vienmēr var atklāt, un varbūt viņa tomēr pārcietusi kādu galvas traumu, bet mēs par to nezinām. Grūti iedomāties. Es sliecos domāt, ka vainojama ļaunprātīga medikamentu lietošana.

-     Balstoties uz informāciju, kas ir manā rīcībā, es piekrītu. Viņas izmeklējumi sakrīt ar hroniskas ļaunprātīgas medikamentu lietošanas pazīmēm, un te vainojams ne tikai viens OxyContin pārdozēšanas gadījums. Liekas, ka vienīgā iespēja precizēt nāves cēloni ir papildu pētījumi.

-     Kungs Jēzu! Tā jau ir tā problēma. Policisti, kuri izmeklē šo gadījumu, nav darījuši nenieka, un esmu pārliecināts, ka netaisās neko darīt ari tagad. Sasodīts, šeit problēmas sagādā viss. Izņemot pārtiku.

-    Misis Dārdai varbūt bija slima sirds ar hronisku zāļu atkarību kā papildu faktoru, Skarpeta viņam saka. Tas ir lielākais, ko varu secināt.

-    Neko nelīdz, ka esam dabūjuši no Savienoto Valstu prokuratūras to idiotu Veldonu Vinnu, doktors Lenjērs turpina sūroties. Kopš brīvgaitā devies tas sasodītais sērijveida slepkava, daudzi cilvēki visur bāž savu degunu. Politiķi.

-    Spriežu, ka jūs esat operatīvajā grupā, Skarpeta viņu pārtrauc.

-    Nē. Viņi saka, pēc manis neesot vajadzības, jo nav atrasti līķi.

-    Un, ja kāds līķis uzradīsies, vai jums nav jāzina viss par izmeklēšanu? Jo vairāk tāpēc, ka visas šīs sievietes varētu būt noslepkavotas? Viss, ko jūs man stāstāt, no slikta kļūst vēl jo sliktāk, Skarpeta saka.

-Jums pilnīga taisnība. Mani nav aicinājuši aplūkot vietas, kur sievietes nolaupītas. Es neesmu redzējis ne viņu mājas, ne mašīnas, pat nevienu nozieguma vietu.

-Jā, to vajadzēja, Skarpeta atbild. Kad kāda persona ir nolaupīta un pastāv pieņēmums par slepkavību, policijai jālūdz, lai jūs visu apskatāt un zināt ik sīkumu. Jums vajag būt pilnībā informētam.

-    Vajag šeit tas nozīmē blēņas.

-    Cik nolaupīto sieviešu ir vai bija no jūsu apgabala?

-    Pagaidām septiņas.

-    Un jūs neesat bijis nevienā nolaupīšanas vietā? Piedodiet, ka jautāju vienu un to pašu. Bet negribas ticēt. Un tagad šis vietas vairs neeksistē, vai ne?

-    Izmeklēšanas lietas ir atdzisušas kā ledus kluči, viņš atbild. Šķiet, mašīnas vēl ir aizturētas, vismaz tas ir labi. Bet autostāvvietu vai māju taču nevar apsargāt mūžīgi; man nav ne jausmas, kas noticis ar viņu mājām. Viņš apklust un ieklepojas. Gan tas notiks atkal. Itin driz. Viņš savu darbību vērš plašumā.

62

Debesis ir netīri zilas, dūmakā tītas, un vējš pieņemas spēkā.

Runādama ar doktoru Lenjēru, Skarpeta šķirsta dokumentus. Patlaban viņa ir atradusi miršanas apliecību, kas salocīta un ielikta aploksnē. Dokuments nav oficiāli apstiprināts, un tam nevajadzētu atstāt doktora Lenjēra biroju. Sankcionēti Skarpetai var sūtīt tikai vitāli svarīgus dokumentus, un jebkurai citai kopijai, kas pieprasīta, jābūt sertificētai. Kad Skarpeta bija galvenā, šķita neiespējami, ka viņas palīdzes varētu pieļaut tik rupju kļūdu.

Viņa pastāsta doktoram par problemātisko miršanas apliecības kopiju, piebilzdama: Es necenšos iejaukties jūsu biroja vadības stilā, tomēr jums vajadzētu zināt…

-    Nolādēts! viņš iesaucas. Ļaujiet, es uzminēšu, kura darbiniece tā bija. Un neiedomājieties to nosaukt par kļūdu. Dažiem cilvēkiem šeit nekas nesagādā lielāku prieku kā iegrūst mani nopietnās nepatikšanās.

Miršanas apliecībā minētais pirmslaulību uzvārds ir de Nardi, viņas tēvs Bernards de Nardi, māte Silvija Gailote de Nardi.

Šarlote de Nardi Dārda ir dzimusi Parīzē.

-    Doktore Skarpeta?

Viņa ar pūlēm saklausa viņa aizsmakušo balsi un klepu. Viņas domas kavējas pie nolaupītajām sievietēm, pie Šarlotes Dārdas aizdomīgās nāves un informācijas slēpšanas, kas īpašo lietu izmeklētāju tur bezpalīdzīgā stāvoklī. Luiziānas tieslietu sistēmā valda apkaunojoša korupcija.

-    Doktore Skarpeta? Vai jūs tur esat? Vai neesmu jūs pazaudējis?

Žanam Batistam Šādonam drīz tiks izpildīts nāvessods.

-    Hallo?

-    Doktor Lenjēr, viņa beidzot ierunājas. Vai drīkstu ko pavaicāt? Kā jūs par mani uzzinājāt?

-    A, labi. Man likās, ka mūs atvienojuši. Netieša atsauksme. Gluži neikdienišķā veidā man ieteica kontaktēties ar Pītu Marino. Tas mani noveda līdz jums.

-    Netieša atsauksme no kā?

Viņš nogaida, līdz pāriet kārtējā klepus lēkme. No kāda puiša nāvinieku korpusā.

-    Ļaujiet, es minēšu. Žans Batists Šādons.

-    Neesmu pārsteigts, ka to sapratāt. Atzīstos, tiku ievācis ziņas. Jūs esat bijusi iesaistīta diezgan drausmīgos notikumos.

-    Tur neiedziļināsimies, viņa saka. Ceru, ka viņš jūs informējis par Šarloti Dārdu. Starp citu vai atceraties advokātu Roko Kagjano, kurš pārstāvēja mūsu noslēpumaino, it kā uz Palmdezertu aizbēgušo farmaceitu? Viņš ir arī Šādona advokāts.

-    Nē, to es nezināju. Vai domājat, ka Šādonam būtu kāds sakars ar Šarlotes Dārdas nāvi?

-    Varu saderēt vai nu viņš, vai kāds no viņa ģimenes ir saistīts ar šo nāvi, viņa atbild.

63

Lūsija nav gājusi dušā, viņas parasto izturēšanos birojā iedragājis pārgurums un pēctraumatiskais stress, ko netīkas atzīt.

Viņas apģērbs izskatās tāds, it kā tajā būtu gulēts, un tā arī ir divreiz. Vispirms Berlīnē, kad tika atcelts reiss, un nākamreiz Hītrovā, kur viņai un Rūdijam trīs stundas vajadzēja gaidīt lidmašīnu astoņu stundu lidojumam, kas viņus pirms nepilnas stundas noveda Kenedija lidostā. Labi vismaz, ka nebija bagāžas, par ko uztraukties, tās dažas vēl atlikušās lietas bija sabāztas vienā mazā, līdzi nesamā ceļasomā. Pirms izlidošanas no Vācijas viņi iegāja dušā un atbrīvojās no drēbēm, kas bija mugurā Ščecinas "Radisona" viesnīcas 511. istabā.

Lūsija noslaucīja no sava cīņas steka visus pirkstu nospiedumus un garāmejot iebāza to pa iebuktēta mersedesa šķirbā pavērto logu klusā, šaurā, stāvošu mašīnu pilnā ieliņā. Mersedesa īpašnieks vai īpašniece noteikti būs nesaprašanā par steku un brīnīsies, kurš un kāpēc to uzmetis uz mašīnas priekšējā sēdekļa.

Priecīgus Ziemassvētkus! Lūsija nomurmināja, un viņi ar Rūdiju naigi soļoja prom rītausmā.

Rīts bija pārāk tumšs un dzestrs, lai rositos līķu mušas, bet pēcpusdienā, kad Rūdijs un Lūsija sen būs aizlidojuši, tās atmodīsies. Vēl vairāk derdzīgo, spārnoto kukaiņu uzies Roko Kagjano viegli pavērto logu un, smagi dūkdami, ielidos istabā baroties ar viņa auksto, stīvo līķi. Mušas būs aizņemtas, dējot simtiem, varbūt pat tūkstošiem oliņu.

Lūsijas kadru daļas vadītājam Zakam Manhemam nevajag daudz, lai secinātu, ka viņa priekšniece nav īsti savā ādā un ka noticis kaut kas ļoti slikts, lai kur viņa būtu bijusi. Lūsijai ož ķermenis. Pat tad, kad Manhems stundām ilgi vingrojis vai noskrējis jūdzēm garus attālumus kopā ar Lūsiju, viņa nav odusi tā kā tagad. No viņas nāk spēcīga baiļu un stresa smaka. ŠI sekrēcija prasa nelielu daudzumu sviedru, kas ir lipīgi, koncentrēti padusēs un stipri iespiežas drēbēs. Ar laiku to radītais aromāts top arvien asāks un netīkamāks. Šo akūto reakciju pavada stipras sirdsklauves, sekla elpa, bālums un šauras acu zīlītes. Manhems nezina šis reakcijas psiholoģiju, lai gan mācījies to pazīt savas iepriekšējās karjeras sākumā, kad strādāja par detektīvu Ņujorkas apgabala prokuratūrā. Bet viņam tā nav jāzina.

-    Ej mājās un kaut cik atpūties, viņš atkārtoti iesaka Lūsijai.

-    Izbeidz, viņa galu galā uzkliedz, ieinteresējusies par lielu digitālo atskaņotāju uz Manhema galda.

Jau trešo reizi viņa ldausās noslēpumaino ziņojumu, kas, kā vēsta viņu augstās kvalitātes zvanu identificēšanas sistēma, nācis no Poluņska vienības, turpretī satelīta izsekošanas sistēma rāda, ka patiesībā zvanīts pie Lūsijas biroja ēkas ārdurvīm vai varbūt pat pašā ēkā. Nospiedusi izslēgšanas pogu, viņa apsēžas novārgusi un ārkārtīgi satraukta.

-    Nolādēts, nolādēts! viņa iesaucas. Neaptverami! Vai tu esi te kaut ko samaitājis, Zak?

Lūsija berzē seju, skropstas līp no tušas paliekām un tracina viņu. Spēlēdama koķetās būtnes lomu, kas lieliski iederētos Ščecinas "Radisonā", viņa bija paķērusi ūdensizturīgās skropstu tušas tūbiņu. Lūsija nevar ciest skropstu tušu, pie rokas nav ari tās noņēmēja, jo kosmētika Lūsijai ir pasveša lieta. Viņa bija pamatīgi berzusi seju, bet tikai salaida acīs ziepes; tās tagad ir sarkanas un piepampušas, it kā Lūsija visu nakti būtu dzērusi. Ar retiem izņēmumiem alkohols darbā ir aizliegts, un pirmie vārdi, ko viņa izteica, kad, sviedros izmirkuši, pirms nepilnas stundas parādījās birojā, bija: "Es neesmu uzkāpusi uz korķa," it kā Manhems vai kāds cits kaut uz divām sekundēm to spētu iedomāties.

-    Es neko neesmu samaitājis, Manhems pacietīgi atbild un norūpējies raugās Lūsijā.

Viņam tuvojas piecdesmit, taču viņš ir mundrs, sešas pēdas garš, bieziem, brūniem matiem, kas deniņos sāk sirmot; viņa agrākais neskaidrais Bronksas akcents kļuvis nemanāmāks, bet mainās, kad tas nepieciešams. Manhems ir dzimis parodētājs. Viņš pārsteidzoši labi spēj iejusties gandrīz jebkuros apstākļos. Sievietēm viņš šķiet neatvairāmi pievilcīgs un amizants, un viņš to izmanto, lai gūtu profesionālu labumu. "Pēdējā iecirknī" neeksistē morāli sodi, ja vien izmeklētājs nav tik stulbs un savtīgs, lai pārkāptu nevainojamas izturēšanās brīvas gribas kodeksu. Personiskajiem motīviem nekad, absolūti nekad nedrīkst ļaut ietekmēt sūtību, kas ik dienu pakļauj riskam cilvēku dzīvību.

-    Godīgi sakot, man nav ne jausmas, kas te noticis, kāpēc satelīta izsekošanas sistēma norāda precīzi šo ēku, Manhems atzīstas. Es kontaktējos ar Poluņski, un Žans Batists ir tur. Viņi apstiprina, ka viņš esot tur. Viņš nevarēja atrasties šeit. Tas būtu neiedomājami, ja vien viņam nepiemīt spēja levitēt Kristus vārdā.

-    Laikam tu runā par cilvēka iziešanu no sava ķermeņa, Lūsija atcērt. Patlaban viņa nespēj kontrolēt savu netaisno izturēšanos un augstprātību, tādēļ jūtas briesmīgi. Levitēt nozīmē pacelties gaisā.

Lūsija ir bezspēcīga viņas parasti izcilais un loģiskais prāts nevar atšifrēt, kas noticis, jo notikuma brīdī viņa bijusi prom.

Manhems iejūtīgi skatās uz Lūsiju. Tas ir viņš. Vai esi pārliecināta?

Lūsija pazīst Žana Batista balsi, maigu, gandrīz mīlīgu, ar stipru franču akcentu. Tā ir balss, ko viņa nekad neaizmirsīs.

-    Protams, viņš, viņa saka. Vari veikt balss analīzi, bet es jau zinu, ko tā rādīs. Man liekas, Poluņska čaļiem vajadzēs pierādīt, ka tas stulbenis, ko viņi tur nāvinieku korpusā, patiešām ir Šādons. Pierādīt ar DNS. Varbūt šī draņķa ģimene tur iegrūdusi kādu citu. Ja vajadzēs, aiziešu un pati palūkošos viņa neglītajā purnā.

Lūsija skaišas, ka viņa tā ienīst Šādonu. Neviens kompetents izmeklētājs nedrīkst padoties emocijām, citādi apmiglojas spriešanas spējas. Pat ārkārtīgi. Bet Žans Batists ir mēģinājis nonāvēt Lūsijas tanti. Par to viņa nicina šo draņķi. Par to viņam jāmirst. Lūsija to mokoši vēlas. Viņam jāizjūt tādas pašas verdziski pazemīgas šausmas, kādas viņš iedvesis citiem un tīkojis iedvest arī Skarpetai.

-    Pieprasīt jaunu DNS testu? Lūsij, mums vajadzīgs tiesas orderis. Manhems zina jurisdikcijas un tiesiskos ierobežojumus un ir dzīvojis pēc šiem standartiem gana ilgi, lai būtu ieprogrammēts vismaz satraukumam, kad Lūsija ierosina plānu, kurš senāk šķistu neiedomājams un neiespējams un kura sakarā, ja ne citādi, tad beigās tiktu noklusēti lietiskie pierādījumi, tādējādi tiesā izgāžot lietu.

Bergere var to pieprasīt. Lūsija runā par apgabala prokurora asistenti Džeimu Bergeri. Piezvani viņai un palūdz atnākt uz šejinei, cik drīz vien iespējams. Vislabāk tūlīt.

Manhemam jāpasmaida. Esmu pārliecināts, ka viņai nav ko darīt un viņa mlļuprāt izklaidēsies.

64

Skarpeta izplāj dučiem astoņi reiz seši krāsu fotogrāfijas, ko viņa izgatavojusi, novietojot katru Poluņska intendantūras papīru uz gaismas kastes, nofotografējot ultravioletajā starojumā un pēc tam atkal piecdesmitkārtīgā palielinājumā.

Viņa tās salīdzina ar saņemtās Šādona vēstules fotogrāfiju. Papīram nav ūdenszīmju, tas gatavots no cieši sapresētām koksnes šķiedrām kā visi lētie papīri atšķirībā no smalkām papīra šķirnēm, kam pievienotas lupatas.

Vizuāli papīram ir gluda, spodra virsma, kāda parasti mēdz būt rakstāmmašīnu papīram, un viņa neredz neregularitātes, kas vedinātu uz domām, ka tas nāk no viena un tā paša rūpnieciskā laidiena. Tam patiesībā nav nozīmes, jo aizstāvis tūlīt apgalvotu, ka lēto papīra šķirņu rūpnieciskais laidiens ir milzīgs un vienā lēto papīru laidienā ir neskaitāmi miljoni šādu lokšņu.

Astoņi ar pusi reiz vienpadsmit formāta papīrs neatšķiras no tā, kuru Skarpeta izmanto savā printerī. Likteņa ironija, aizstāvība varētu apgalvot, ka Šādona vēstuli uzrakstījusi viņa pati un pati sev to nosūtījusi.

Viņa bijusi pakļauta vēl smieklīgākiem un odiozākiem apvainojumiem. Nedrīkst ļaut sevi pataisīt par nerru. Vienreiz apvainota, vienmēr apvainota… Viņa ir bijusi apvainota pārāk daudzos profesionālos, juridiskos un morālos pārkāpumos, lai spētu turēties pretī intensīviem apvainojumiem, ja kāds atkal vēlētos viņu iznicināt.

Skarpetas birojā pabāž galvu Roza. Ja tūlīt neiesiet, tad nokavēsiet arī nākamo reisu.

65

Pirkt kafiju uz ielas ir vecs ieradums, kas Džeimai Bergerei ļauj īslaicīgi izvairīties no anarhijas. Viņa paņem no Raula sīknaudu, pateicas, un viņš, apzinādamies, ka jāapkalpo vēl gara rinda, aizņemti pamāj ar galvu un vaicā, vai viņa vēlētos sviestu, kaut gan viņa no sviesta ir atteikusies visus gadus, kopš, strādādama apgabala prokuratūrā, pastāvīgi apmeklē viņa kiosku. Viņa dodas prom ar savu kafiju, parasto, ogļhidrātiem bagāto lenča beigeli ar magoņu sēkliņām, divām paciņām Filadelfijas krējuma siera baltā papīra maisiņā, salveti un plastmasas nazi. Mobilais tālrunis pie viņas jostas ietrīsas kā dzeļošs kukainis.

-Jā, viņa atbild, apstājusies iekšpilsētā uz ietves, iepretim granīta ēkai, no kuras 2001. gada 11. septembrī skatījās pa sava biroja logu tieši tobrīd, kad Pasaules Tirdzniecības centrā ietriecās otra lidmašīna.

Tas tukšais robs Hudzonā ir atstājis tukšumu arī Džeimā. Skatīšanās tukšā gaisā uz to, kā tur vairs nav, liek viņai justies vecākai par saviem četrdesmit astoņiem gadiem, un ar katru aizejošo mūža ēru viņa zaudē daļu no sevis, un to nekad vairs neatdzīvināt.

Ko jūs patlaban darāt? Lūsija jautā. Es dzirdu ielas troksni. Tātad jūs esat starp policistiem, juristiem un noziedzniekiem, kas drūzmējas ap tiesu namu. Cik ilgā laikā jūs varat nokļūt Augšīstsaidā, kad apstākļi kļūs civilizētāki?

Kā parasti, Lūsija Bergerei neļauj bilst ne vārda, līdz ir jau par vēlu sacīt "nē".

-Jums taču nav jābūt tiesā, vai ne?

Bergere atzīst, ka viņai neesot jābūt tiesā. Tad jau jāpieņem, ka gribat mani tūlīt.

Patiesībā satiksmes gliemeža gaitas dēļ tūlīt drīzāk nozīmē četrdesmit piecas minūtes. Kad Bergere brauc uz Lūsijas ēkas divdesmit pirmo stāvu, ir jau gandrīz viens pēc pusdienas. Lifta durvis atveras uz mahagonija krāsas pieņemamo telpu, kur misiņa burti uz sienas aiz izliekta stikla galda vēsta: "Informācijas meklēšanas risinājumi". Te nav vietas, kur klientiem uzgaidīt. Abpus galdam vīd divas gaismnecaurlaidīga stikla durvis. Kad lifts aizbraucis, kreisās puses durvis elektroniski atveras, un neredzama kamera pārraida Bergeres attēlu un ikvienu viņas radītu skaņu uz TV platīna ekrāniem, kas novietoti visās biroja telpās.

-Jūs izskatāties stipri divaini. Bet ar mani jau droši vien nav labāk, viņa sausi nosaka, kad Lūsija viņu sagaida.

-Jūs esat ļoti fotogēniska, Lūsija atbild ar asprātību, ko likusi lietā jau agrāk. Jūs varētu taisīt spīdošu aktrises karjeru Holivudā.

Bergere ir tumšmataina, asiem sejas vaibstiem un glītiem zobiem. Viņa vienmēr tērpjas nevainojamos kostīmos, akcentējot tos ar dārdiem aksesuāriem, un, kaut gan varbūt nedomā par sevi kā aktrisi, taču intervijās, un pavisam nešaubīgi tiesas zālē kā ikviens kārtīgs prasītājs izturas teatrāli. Bergere skatās uz mahagonija sienu ar aizvērtajām durvīm. Vienas no tām atveras, un iznāk Zaks Manhems ar kompaktdisku kaudzīti rokā.

-    Nāciet manā salonā, Lūsija aicina Bergeri. Uzradies zirneklis.

-    Tarantuls, Manhems drūmi piebilst. Kā klājas, bos? Viņš paspiež Bergerei roku.

-    Vai pietrūkst veco labo laiku? Bergere viņam uzsmaida, taču acis runā pretī bezrūpīgajam izturēšanās veidam.

Manhema aiziešana no apgabala prokuratūras detektīvu nodaļas jeb A komandas, kā Bergere to dēvē, viņai joprojām sāp, kaut ari notikušais ir tikai uz labu, un viņa šad tad turpina sadarboties ar agrāko kolēģi.

Paiet gandrīz vesela mūžība.

-    Nāciet te, Manhems aicina.

Bergere seko viņam un Lūsijai telpā, ko dēvē vienkārši par laboratoriju. Tā ir liela telpa ar labu skaņas izolāciju, līdzīga profesionālai ierakstu studijai. Plaukti virs galvas stāvgrūdām pilni ar sarežģītu audio, video un globālās pielāgošanas aparatūru un dažādām izsekošanas sistēmām, kas met izaicinājumu Bergeres ekspertīzei un nebeidz pārsteigt, kad viņa ierodas Lūsijas birojā. Visur zibsnī gaismas, uz videoekrāniem nomainās attēls pēc attēla, daži no tiem rāda iekšējās telpas, citi pārrauga vietas, kuras Bergere nepazīst.

Uz galda, kas pārblīvēts ar modemiem un monitoriem, viņa ierauga kaut ko līdzīgu sīku mikrofonu saišķītim.

-    Kas tad šis? viņa vaicā.

-Jūsu jaunākais juvelierizstrādājums. Ultramikroskopisks raidītājs, Lūsija atbild, paņemdama saišķīti un atbrīvodama no tā vienu raidītāju ne lielāku par divdesmit piecu centu monētu un piestiprinātu garā, tievā auklā. Tas piederas šim. Viņa pieskaras priekšmetam, kas izskatās pēc melnas kastes ar pogām un šķidro kristālu ekrānu. Mēs varam noglabāt šo mazulīti kādā no jūsu Armani žaketes vīlēm, un, ja, nedod Dievs, kāds sadomātu jūs nolaupīt, kvazideplera virzienmeklētājs ar ļoti augstu un sevišķi augstu frekvenču signālu palīdzību var precīzi noteikt jūsu atrašanās vietu.

-    Frekvenču diapazons no divdesmit septiņiem līdz piecsimt megaherciem. Kanālu izvēle uz vienkāršas tastatūras. Otrs priekšmets, ko redzat, viņa paplikšķina melno kasti, ir izsekošanas sistēma, ko varam lietot, vienalga, kur, ellē, jūs būtu: savā mašinā, uz motocikla vai velosipēda. Nekas vairāk kā kristāla oscilators, ko baro niķeļa-kadmija akumulators. Var pārraudzīt desmit mērķa objektus vienlaikus, pieņemot, ka jūsu virs salaiž ar vairākām sievietēm.

Bergere nereaģē uz šo viltīgo piezīmi, ko varētu saukt visādi, tikai ne par veiklu.

-    Ūdensdroša, Lūsija turpina. Jauks pārnēsājams apvalks ar plecu siksnu; varbūt ņemts piemērs no Gurkha [15] vai Hermeja [16] , lai izveidotu īpašu dizainu tieši tādu, kāds jums vajadzīgs. Ir pieejama lidaparāta antena, ja tāda enerģiska sieviete kā jūs vēlas justies droši, lidojot ar Learjet lidmašīnu uz Golfa straumi vai kur citur.

-    Citreiz, Bergere sakā. Ceru, ka neatvedāt mani šurp, lai parādītu, kas notiks, ja es pazudīšu vai mani nolaupīs.

-    Patiesībā ne.

Lūsija sēž pie liela monitora. Viņas pirksti veikli slīd pa tastatūru, un ekrānā mainās logi, Lūsijai iedziļinoties tiesu medicīnas zinātniskajā programmatūrā, kas Bergerei sveša.

-    Vai dabūjāt to no NASA***? viņa jautā.

-    Varbūt, Lūsija atbild, novirzīdama kursoru uz folderi, kurš Bergerei atkal neko neizsaka. NASA nodarbojas ar daudz ko vairāk, ne tikai ar Mēness iežu nogādāšanu uz Zemes. Un tātad, Lūsija apklust un, cieši skatīdamās uz ekrānu, ievada kodu, esmu Lengleja Pētījumu centrā sadabūjusi puišus, kas nodarbojas ar raķešu zinātni. Viņa ripina peli. Tur ir daudz jauku cilvēku, kas negūst tādu atzinību, kā būtu pelnījuši. Tap-tap-tap. Mēs esam iecerējuši dažus diezgan pārsteidzošus projektus. Labi. Viņa uzklikšķina uz datnes, kas apzīmēta ar pieejas numuru un šodienas datumu.

-    Esam klāt, viņa paskatās uz Bergeri. Klausieties!

-    Labdien. Vai drīkstu vaicāt, kas zvana? Lentē ierakstītā vīrieša balss pieder Zakam Manhemam.

-    Kad atgriezīsies mademoiselle Farinelli, atgādiniet viņai Batonrūžu.

66

Bergere pievelk krēslu un apsēdusies pievēršas datora ekrānam.

Uz tā sastinguši divi balss celiņi jeb spektrogrammas 2,5 sekunžu digitāli ieskaņojumi. Lentē ierakstīta cilvēka balss, konvertēta elektriskās frekvencēs. Iegūtās diagrammas ir melnbaltas vertikālas un horizontālas joslas, kas, līdzīgi Roršaha* tintes traipiem, pamodina dažādas iztēles asociācijas atkarībā no tā, kurš uz tām skatās. Lūsijai balss celiņi atgādina melnbaltus viesuļvētru gleznojumus.

Viņa to pasaka Bergerei un piebilst: Tas skaitļo, vai ne? Dators ir atradis Šādona balsi no cita avota. Šajā gadījumā no intervijas, ko jūs ierakstījāt videolentē pēc viņa aresta Ričmondā. Dators meklē vienādus vārdus.

-     Protams, nav tik vienkārši kaut ko secināt, paskatoties uz vārdiem, kas lietoti mūsu saņemtajā zvanā. Piemēram, jūsu intervijā, Lūsija turpina, viņš nav ne reizi pieminējis vārdu Batonrūža un ari mani Lūsiju Farinelli nekad nav saucis vārdā. Paliek vārdi kad, atgriezīsies un atgādiniet. Nekur nav tik daudz skaņu, cik man gribētos salīdzināšanai. Pozitīvam atzinumam par sakritību vajadzētu vismaz divdesmit vienādu valodas skaņu. Tomēr tam, ko esam ieguvuši, ir vērā ņemama līdzība. Tumšākie laukumi zināmajam un apšaubāmajam balss celiņam atbilst frekvenču intensitātei. Viņa rāda tumšās balss celiņu vietas datora ekrānā.

-    Man tie izskatās vienādi, Bergere piebilst.

-    Noteikti. Šajos četros vārdos kad, atgriezīsies un atgādiniet viņai es piekritu.

-     Klau, esmu pārliecināts, Manhems bilst. Bet tā iemesla dēļ, ko minēja Lūsija, mums tiesā klātos grūti. Mums nav pietiekami daudz vienādu skaņu, lai pārliecinātu zvērinātos.

-    Par tiesu uz mirkli aizmirsīsim, ierosina Ņujorkas viscienījamākā apsūdzētāja.

Lūsija ievada citu kodu un aktivizē nākamo datni.

-    Es sāku aizskart viņas krūtis un atāķēju krūšturi, saka Žana Batista balss, <;ī maigā, pieklājīgā balss.

Lūsija paskaidro: Esam atvēruši trīs citus intervijas fragmentus, kuros ir vārdi salīdzināšanai.

-    Sākumā biju drusku apmulsis, kad mēģināju viņai pieskarties un nevarēju atraut vajā viņas tērpa augšdaļu.

' Roršaha tintes traipi projekcijas testi, kuros izmantoti no abām pusēm simetriski tintes traipi; cilvēks stāsta, ko viņš tintes traipos saskata.

-    Tālāk nāk: Taču varu teikt, ka jūs esat jauka, Žans Batists Šādons saka.

-    Un vēl: Tā bija atpakaļceļa biļete braucienam uz Ņujorku.

Lūsija paskaidro: Mūsu četri vārdi, Džeima, ir diezgan tuvi. Kā jau

teicu, šis frāzes nākušas no jūsu videolentē ierakstītās intervijas pirms viņa apsūdzības, kad pieaicinājāt speciālu apsūdzētāju.

Lūsijai ir grūti klausīties šīs intervijas fragmentus. Viņai kremt, ka Bergere bija piespiedusi Skarpetu noskatīties videolenti, kaut arī tas bija nepieciešams, pilnīgi nepieciešams, pakļaut tanti mocībām, liekot skatīties šo manipulējošo, vardarbīgo pornogrāfiju pēc tam, kad viņš gandrīz to bija noslepkavojis. Žans Batists meloja un pats to izbaudīja. Nav šaubu, viņu seksuāli uzbudināja doma, ka klausītāja ir Skarpeta, upuris un galvenā lieciniece. Stundām ilgi viņa skatījās un klausījās, kā viņš detalizēti safabricē stāstījumu ne tikai par slepkavībām Ričmondā, bet arī par savu tā saukto romantisko tikšanos ar televīzijas CNBC kanāla meteorologi Suzannu Piesi, kuras sakostais, mirušais ķermenis 1997. gadā tika atrasts viņas dzīvoklī Ņujorkas Augšīstsaidā.

Tā bija divdesmit astoņus gadus veca skaista afroamerikāniete, sasista un sakosta tikpat groteskā veidā kā citi Šādona upuri. Vienīgi viņas ķermenī tika atrasts vīrieša sēklas šķidrums. Nesenajās Ričmondas slepkavībās Žana Batista upuru ķermeņi bija atkailināti tikai līdz jostasvietai. Spermu tajos neatrada. Vienīgi svešas siekalas. Šis fakts noveda pie secinājumiem (daļēji balstītiem uz DNS analīzēm), ka Šādoni ir ciešs organizētās noziedzības tīkls, kas vīts peļņai, un vardarbīgās novirzes notikušas sadistiska sporta pēc. Žanam Batistam un Džejam Tālijam šis peļņu nesošais sports sagādāja baudu. Varmācīgi noslepkavojot Suzannu Piesi, abi brāļi bija apvienojušies secīgā komandā dzīvespriecīgais Džejs pavedināja un izvaroja Suzannu un tad atdeva viņu sava derdzīgā, impotentā dvīņubrāļa varā.

Lūsija, Bergere un Manhems apskata skaņas spektrogrammas datora ekrānā. Kaut arī balss analīze nav precīza zinātne, viņi visi trīs ir pārliecināti, ka tas, kurš atstājis ziņu, un Žans Batists Šādons ir viena un tā pati persona. ,

-    It kā man būtu tas vajadzīgs, Bergere pārvelk ar pirkstu videoekrānam, atstājot vāju sliedi. Es šo draņķa balsi pazītu jebkur. Pat tornado viesulī. Jūs to dabūjāt. Tā ir nolādēta patiesība. Tā viņš saārda mūžus, un, lai velns par stenderi, ja neizskatās, ka grasās to darīt atkal.

Lūsija pastāsta, ka satelīts, izsekojot šo ziņu, fiksējis vietu ap viņas eku, toties zvana identifikators rādījis, ka zvans nācis no valsts otras malas, no Poluņska vienības Teksasā. Kā lai to izprotam?

Bergere purina galvu. Trūkst padoma. Ja vien tas nav tehniskas dabas maldu signāls vai cita veida izskaidrojums, kas pagājis garām nepamanīts. Vismaz šobrīd.

-    Galvenais es gribu skaidri zināt, ka Žans Batists Šādons joprojām atrodas nāvinieku korpusā Teksasā un ka 7. maijā viņam paredzēta adata, Lūsija saka.

-Jā gan, Manhems nomurmina, nemitīgi klikšķinādams pildspalvu: nervozs paradums, kas kaitina visus, kuri viņu pazīst.

-    Zak? Bergere sarauc uzaci, pablenzdama uz pildspalvu.

-    Piedodiet. Viņš ieslidina rakstāmo sava stērķelētā, baltā krekla krūšu kabatā. Ja vien neesmu jums abām vajadzīgs, es labprāt šur tur piezvanītu.

-    Ļoti jauki. Mēs vēlāk tevi aizvietosim, Lūsija apsola. Ja kāds zvana un mani meklē, saki, ka neviens nezina, kur esmu.

-    Vai negrasāties iziet paelpot svaigu gaisu? Manhems pasmaida.

-Nē.

Viņam aizejot, stipri polsterēto durvju skaņa ir tikko dzirdama.

-    Un Rūdijs? Bergere jautā. Cerams, viņš savā dzīvoklī atsvaidzinās ar dušu vai nosnaužas? Izskatās, jums vajadzētu darīt tāpat.

-     Nekā. Mēs abi strādājam. Viņš savā birojā zem halles ir iegremdējies kibertelpā. Rūdijs ir apmāts ar internetu, un tas man patīk. Viņam ir vairāk meklētājprogrammu nekā Anglijā vannu.

-    Lai dabūtu attaisnojošu dokumentu, kas ļautu paņemt uztriepi Šādona DNS pārbaudei, Bergere saka, man jāuzrāda iespējamais iemesls, Lūsij. Ar lentē ierakstītu zvanu ne tikai nepietiek, bet šaubos arī, vai tu gribi, ka šīs ziņas izkļūst ārpus biroja. Jo īpaši tāpēc, ka mēs īsti nezinām, ko mīklainais zvans nozīmē.

-    Neko, Lūsija pārtrauc. Jūs pareizi saprotat es negribu, ka kaut kas izkļūst ārpus biroja. Absolūti nekas.

-    Nepiedodams grēks. Bergere smaida, un viņas acīs iezogas vieglas skumjas, lūkojoties Lūsijas skarbajā, apņēmīgajā sejā, kas vēl gluda un svaiga, sejā ar jutekliski pilnīgām lūpām tumšsarkanā nokrāsā.

Ja var ticēt, ka ļaudis sākt mirt tajā pašā dienā, kad piedzimuši, tad Lūsija šķiet izņēmums. Viņa ir izņēmums starp visām cilvēciskām būtnēm, tā Bergerei bieži šķiet, un šī iemesla pēc Lūsija ir viena. Viņa baidās, ka Lūsija ilgi nedzīvos. Viņa iztēlojas Lūsijas apburošo, jauno seju un spēcīgo augumu uz vēsa autopsijas galda, lodi viņas smadzenēs, un, lai kā pūlas padzīt šo ainu no iztēles, tas neizdodas.

-    Nodevība, pat dzimusi no vājuma, ir nepiedodams grēks, Lūsija piekrīt, apmulsusi un nemierīga no Bergeres ciešā skatiena. Kas par lietu, Džeima? Jūs domājat, mums ir informācijas noplūde? Jēzus, tas man rādās nakts murgos. Ar šādiem murgiem es dzīvoju. No tā es baidos vairāk nekā no nāves. Viņa ir gatava iesvilties dusmās. Es notveršu ikvienu nodevēju! Viens jūdass šajā organizācijā, un mēs visi esam pagalam. Tāpēc man jābūt bargai.

-Jā, jūs esat stingra, Lūsij. Bergere ceļas kājās, tik tikko pametusi skatienu uz Šādona notvertās balss paraugiem monitorā. Mums te, Ņujorkā, ir aktuāla neatrisināta lieta: Suzanna Plēsa.

Pieceļas arī Lūsija, viņas acis spraigi raugās Bergerē, jau nojaušot, ko Džeima teiks tālāk.

-    Šādons ir apsūdzēts viņas slepkavībā, un jūs zināt visus iemeslus, kāpēc es piekāpos un savācu savas mantiņas, nolēmusi neierosināt lietu, bet labāk izdot viņu Teksasai.

-    Nāvessoda dēļ, Lūsija saka.

67

Viņas abas apstājas pie skaņas necaurlaidīgajām durvīm, monitori blāzmo, attēli no slēgtas ķēdes kamerām zib no ekrāna uz ekrānu, mirkšķinot baltas, zaļas un sarkanas gaismiņas, itin kā Lūsija un Bergere atrastos kosmosa kuģa kabīnē.

Es zināju, ka Teksasā viņu notiesās uz nāvi, un tā arī notika. Septītajā maijā, Bergere murmina. Taču šeit viņam nāvessodu neizpildītu, Ņujorkā nemūžam ne.

Viņa iebāž tiesas bloknotu portfelī un noklikšķina slēdzi. Gan kādreiz mūsu apgabala prokurors atļaus adatu, bet droši vien tas nenotiks manā saistību laikā. Es pieņemu, Lūsij, ka patlaban jautājums ir tāds vai mēs gribam, lai Šādons mirst? Precīzāk izsakoties, vai mēs gribam, lai tiek sodīts tas, kurš atrodas viņa kamerā Poluņska vienībā, ja tagad, kad esam dabūjuši ziņu no neģēlīgā Loup-Garou[17], nevaram būt pārliecināti, kas šī persona ir?

Bergere saka "mēs", kaut gan viņa no Žana Batista Šādona nav saņēmusi nevienu ziņu. Cik Lūsija zina, tādas ir saņēmusi tikai viņa pati, Marino un Skarpeta vēstules un tagad šo tālruņa zvanu, kas liekas nācis no Manhetenas Augšīstsaidas, ja vien nav kļūdījusies tehnoloģija vai programmētāji.

-    Neviens tiesnesis man nedos izpildrakstu Šādona DNS analīzei. Bergere atkal saka savā parastajā, mierīgajā, pašpārliecinātajā tonī. Katrā ziņā ne bez iemesla kratīšanas orderim. Es to dabūšu un mēģināšu panākt viņa izdošanu Ņujorkai, lai tiesātu par Suzannas Pleses slepkavību. Pamatojoties uz DNS no viņa siekalām, mēs pierādīsim vainu, pat zinādami, ka sēklas šķidrums Suzannas vagīnā nebija viņa, bet dvīņubrāļa Džeja Tālija sperma. Šādona advokāts Roko Kagjano liks lietā jebkuru netīru triku, ko spēs izdomāt, ja mēs atdzīvināsim šo lietu.

Lūsija izvairās no temata par Roko Kagjano. Viņas sejas izteiksme nepauž neko. Viņai atkal pārskrien nelabuma viļņi, un viņa visiem spēkiem pūlas tos apspiest. Man nekļūs nelabi, viņa klusēdama sev iedveš.

-     Es noteikti uzrādītu Tālija sēklas šķidrumu kā lietisko pierādījumu, un šajā brīdī lieta kļūtu nedroša. Aizstāvība iebilstu, ka Suzannu izvarojis un noslepkavojis pašreizējais bēglis Džejs Tālijs, bet es nešaubīgi varētu pierādīt tikai to, ka Šādons iecirtis upurī savus zobus. Rezumējumā, viņa ir iejutusies tiesas zāles noskaņojumā, cerams, sēklas šķidruma donors liksies maznozīmīgs zvērinātajiem, kuri būs šausmināti, ka uz kodumiem atrastās siekalas faktiski viscaur uz Suzannas ķermeņa augšdaļas var pierādīt, ka Šādons viņu spīdzinājis. Bet es nevaru pierādīt, ka viņš viņu noslepkavojis, pat ne to, ka viņa bijusi dzīva, kad viņš sācis viņu kost.

-    Nolādēts, sodās Lūsija.

-    Varbūt viņu atzīs par vainīgu. Varbūt zvērinātie ticēs, ka Suzanna cietusi ārkārtīgas fiziskas mokas, ka slepkavība bijusi izvirtīga un netikla. Iespējams, viņam piespriedīs nāvessodu, taču Ņujorkā šis sods nekad netiks izpildīts. latad, ja viņu atzītu par vainīgu, viņš droši vien tiktu ieslodzīts bez iespējas tikt nosacīti atbrīvotam, un tad viņš dzīvos cietumā, līdz nomirs.

Lūsija uzliek plaukstu uz durvju roktura un atspiežas pret biezo, skaņu slāpējošo putu gumijas polsterējumu. Vienmēr esmu gribējusi viņa nāvi.

-    Un es priecājos, ka viss beidzās ar Teksasu, Bergere atbild. Bet gribu dabūt arī Šādona DNS, lai mēs patiešām zinātu, ka viņš kaut kur neklīst pa ielām, mezdams acis uz nākamo upuri…

-     …kurš varētu būt kāds no mums, Lūsija saka.

-    Ļaujiet, lai dažiem piezvanu. Pirmais solis būtu pasacit tiesnesim, ka esmu nodomājusi no jauna atvērt Suzannas Plesas slepkavības lietu un vēlos tiesas izpildrakstu, lai pārbaudītu Šādona DNS. Pēc tam sazināšos ar Teksasas gubernatoru. Bez viņa sankcijas Šādonu nekur nevedīs. Par gubernatoru Korliju es zinu pietiekami daudz, lai sagaidītu no viņa puses nopietnu nepiekāpību, bet domāju, ka viņš mani vismaz uzklausīs. Viņa štats var lepoties, ka atbrīvo Zemi no slepkavām. Man vajadzēs noslēgt ar viņu darījumu.

-    Protams, ne jau tādu, ka mēs viņus atbalstīsim vēlēšanu laikā, Lūsija ciniski nosaka, atvērdama durvis.

68

Rita vidū Polijā uz "Radisona" viesnīcas 513. istabu tiek nosūtīts remontstrādnieks Georgs Skržipeks, lai savestu kārtībā aizsērējušu vannas cauruli, kas rada netīkamu smaku.

Viņš klauvē pie durvīm un vairākas reizes uzsauc: "Sanitārtehniķis!" Kad neviens neatbild, viņš iet iekšā tāpat un tūlīt ierauga, ka viesi izrakstījušies, atstādami savandītu gultu, ar sēklas šķidrumu notraipītus palagus, ļoti daudz tukšu vīna pudeļu un uz naktsgaldiņa izsmēķu pilnus pelnutraukus.

Vannasistabas durvis ir vaļā, drēbju pakaramie mētājas uz grīdas, un, kad meistars ar savu instrumentu kasti dodas tur iekšā, viņš atklāj parasto ainu: izlietne piekaltuši ar zobju pastu, tā izķēpāta ari pa spoguli. Tualete nav noskalota, vanna pilna ar putainu ūdeni, un pa šķīvi ar pusēstām šokolādēm, kas noliktas uz galda blakus izlietnei, rāpo lielas mušas. Mušas dūkdamas sitas pret lampu virs spoguļa un riņķo ap Skržipeka galvu.

Cūkas.

Tik daudzi cilvēki ir cūkas!

Viņš uzvelk lielus gumijas cimdus un iegremdē rokas aukstajā, glumajā vannas ūdeni, meklēdams noteci. Tā aizdambēta ar garu, melnu matu pinkām.

Cūkas.

Ūdens gausi sāk tecēt prom. Viņš iemet slapjos, savēlušos matus podā un, gaiņādams mušas no sejas, ar riebumu vēro, kā tās mielojas ap šokolādes šķīvi. Novilcis gumijas cimdus, viņš tos vēzē pret treknajiem, melnajiem, pretīgajiem parazītiem.

Protams, mušas viņam nav nekāda eksotika, savā darbā viņš tās sastop ik dienu, taču nekad tik daudz istabā, turklāt šajā gadalaikā, kad arā auksts. Iedams gar gultu, viņš ievēro atvērto logu tipiska aina pat ziemā, jo ļoti daudz viesu smēķē. Pasniegdamies logu aizvērt, viņš ievēro vēl vienu mušu, kas rāpo pa palodzi. Tā paceļas kā dirižablis un dūkdama ielido viņam garām istabā. No āra ieplūst smaka ļoti neskaidra smaka, kas atgādina vecu pienu vai puvušu gaļu. Viņš izbāž pa logu galvu. ŠI smirdoņa nāk no istabas tūlīt pa labi. No 511. istabas.

69

Mašīna novietota pie maksas automāta Hārlemas 114. Austrumu ielā, Rao kvartālā.

Savā agrākajā dzīvē Bentons varēja dabūt Rao jebkuru galdiņu, ko vēlējās, jo viņš bija no FIB un šajā ģimenē, kam jau simt gadus piederēja slavenais, ja ne bēdīgi slavenais itāliešu restorāns, baudīja īpašu statusu. Tas bija mafijas midzenis, un nevarēja zināt, kas tur pusdieno patlaban. Pie nedaudzajiem ar rūtainiem galdautiem pārklātajiem galdiem bieži sēdēja slavenības. Policistiem šī vieta patika. Ņujorkas mērs tajā neiegriezās ne reizi. Nostāties 114. Austrumu ielā sadauzītā, melnā kadiljakā, ko Bentons bija pircis par 2500 dolāriem skaidrā naudā, droši vien bija tas tuvākais, cik viņš tagad vispār varēja atļauties pietuvoties Rao.

Viņš iesprauž mobilo telefonu mašīnas piepīpētāja ligzdā, motors un gaisa kondicionētājs darbojas, durvis aizslēgtas, viņa modrais skatiens ne mirkli nenovēršas no spoguļiem, aplūkojot rupjos ļaudis, kam nav darāms nekas labāks kā klimst pa ielām un meklēt nepatikšanas. Bentona telefona rēķina nomaksas adrese ir kādas neeksistējošas sievietes pasta kastītes numurs Vašingtonā. Nav svarīgi, kur atrodas satelīts, no kura tiek pārraidīts Bentona zvans. Pēc divām minūtēm viņš dzird ASV senatoru Frenku Lordu runājam ar kādu senāta locekli, kurš nenojauš, ka senators aktivizējis divu savu starptautisko mobilo tālruņu režīmus un faktiski pārraida savu sarunu bez kādām bažām, ka to, izņemot viņu, var uztvert kāds cits.

Liecinādams dzīvajā ēterā, senators paskatījās pulkstenī un piepeši pieprasīja pārtraukumu. Nepieskardamies pie jostas pieāķētajam telefonam, zvanītājs šajā gadījumā Bentons var dzirdēt visu, ko senators saka.

Viņš dzird klusinātus soļus un balsis.

-    …pasaules lielākais obstrukcionistu kopums. Ja tā nav taisnība, saka senators Lords, kurš vienmēr ir atturīgs, bet ļoti sīksts. Nolādētais Stīvens!

-    Viņš pacēlis obstrukcionismu līdz mākslas līmenim, tas nu ir skaidrs, Bentona radio austiņās atskan otra vīrieša balss.

Kad Bentons atstāja senatora mobilajā telefonā īsziņu, paziņodams precīzu šī sava zvana laiku, tā bija pirmā reize pēc gandrīz gada pārtraukuma, kad viņš ar senatoru sazinājās. Senators Lords zina, ka Bentons klausās, ja vien nav to aizmirsis vai nav saņēmis ziņu. Bentonā cīnās šaubas un pārliecība. Viņš cenšas iztēloties senatoru, kā vienmēr tērpušos čaukstošā, konservatīvā uzvalkā un ar tik staltu stāju kā ģenerālim ar četrām zvaigznītēm.

Bet kaut kur tālāk noteikti norisinās kāda nedzirdama tikšanās. Senators izgājis ārpus robežām, līdz kurām šajā posmā iespējams noklausīties sarunu. Viņš to nedarītu bez nopietna iemesla, un, saudzīgi izsakoties, tā nevar būt sagadīšanās, ka viņš atstājis dzirdamības joslu tieši tajā brīdī, kad Bentons paziņojis, ka zvanīs pa numuru otrajā režīmā.

Taču un, to apjautušu, Bentonu pārņem atvieglojums senators ir noregulējis savu telefonu uz otro režīmu. Citādi Bentons viņa sarunu nedzirdētu. Neesi stulbs un tik sasodīti nervozs, viņš pie sevis domā. Tu neesi stulbs. Senators Lords nav stulbs. Domā ar galvu!

Viņš ir saņēmis atgādinājumu, cik ļoti viņam pietrūkst iespējas skatīt savus draugus un paziņas vaigu vaigā. Klausoties Skarpetas uzticamā drauga senatora Lorda balsi tā cilvēka balsī, kurš viņas labā darītu jebko, Bentonam sažņaudzas rīkle. Viņš sažņaudz roku, satverdams tālruni tik cieši, ka noknakšķ pirkstu kauliņi.

Kāds vīrietis, droši vien senāta loceklis, vaicā: Vai varu jums piedāvāt kaut ko iedzert?

-    Ne jau tagad, senators Lords atbild.

Bentons ievēro kādu muskuļotu jaunekli kailām krūtīm, kas nejauši pienācis tuvumā viņa rūsējošajam, sabuktētajam Cadillac, vecajam krāmam, kas tā notriepts ar sakaltušiem dubļiem, ka varētu domāt mašīnai nogājusi krāsa. Bentons uzmet viņam asu, brīdinošu skatienu, un jauneklis pagriežas citā virzienā.

-    Viņš nedabūs norīkojumu, ser, senatora loceklis atbild, nezinādams, ka ik viņa vārds tiek pārraidīts uz "Nokia" mobilo telefonu Hārlemā.

-    Es vienmēr esmu bijis lielāks optimists par jums, Džef. Viss var pārsteidzoši mainīties, saka senators Lords, Tiesu komitejas prezidents un visvarenākais politiķis federālās likumdošanas īstenošanā, jo viņš regulē finansējumu, un no finansējuma ir atkarīgs viss, pat visšaušalīgāko noziegumu atšķetināšana.

-    Man gribētos, lai jūs aizietu piezvanīt Sabatam. Senators Lords runā par FIB direktoru Donu Sabatu. Mēģiniet pārliecināt, ka viņš savai jaunajai kibernoziegumu vienībai dabūs visu, kas vajadzīgs.

-Jā, ser. Senāta loceklis izklausās pārsteigts. Tā viņam būs lieliska diena.

-    Viņš visu ir darījis pareizi, un viņam vajadzīga mana palīdzība.

-    Nezinu vis, vai varu būt ar jums vienisprātis tajā ziņā, ka mums ir dažas citas diezgan būtiskas problēmas un tajās vajadzēs ieguldīt samērā daudz…

-    Paldies, ka rūpējaties par to, senators Lords viņu pārtrauc. Man jādodas atpakaļ un jāpiespiež šie idioti domāt par cilvēkiem, nevis nolādētām varas spēlēm. «

-    Un par sodu. Tur atrodas tie, kas pārāk nejūsmo par jums.

Senators iesmejas. Tas nozīmē, ka es kaut ko daru pareizi. Nododiet Sabatam no manis sveicienus, pastāstiet, ka patlaban viss virzās labi, viss strādā. Iedrošiniet viņu, es zinu, ka viņš raizējas. Bet patlaban mums nudien jāpacenšas vairāk nekā jebkad.

Līnija apklust. Pēc dažām stundām Ņujorkas bankā uz Madisona un 63. ielas stūra dažādos rēķinos tiks ieskaitīta nauda, un Bentons varēs sākt to izņemt ar banku kartēm, kas izsniegtas uz citiem, fiktīviem vārdiem.

70

Lūsijas biroja datora ekrānā sāk plaiksnīties gaisma.

Elektroniskajos sakaru līdzekļos parādījusies jauna ziņa. Kādā Polijas viesnīcā pašnāvību izdarījis neģēlīgais tiesu advokāts Roko Kagjano, viņa līķi atradis remontstrādnieks, ievērodams, ka no kādas istabas nāk riebīga smaka.

Kā, ellē…? Lūsija nospiež taustiņu, lai dezaktivētu gaismas zibšņus. Viņa noklikšķina ar peli Drukāt.

Lūsijas specialitāte ir meklētājprogrammas, un viņa liek lietā veselu grupu šo programmu, meklēdama jebkādu informāciju, kas varētu būt saistīta ar Roko Kagjano. Informācijas ir daudz. Roko patika lasīt par sevi, viņš ritin rijis jaunumus, un ik reizi, kad Lūsija pēta kādu rakstu par Roko vai viņa pārstāvētu klientu, viņa jūtas tik neomulīgi, kā nekad agrāk nav jutusies. Viņa saņem sevi rokās tiktāl, lai beigtu iztēloties, kā Rūdijs palīdz Roko iešaut galvā.

Jāvērš uz augšu.

Stobram jābūt vērstam uz augšu.

To viņa iemācījusies no savas tantes Kejas. Lūsija var iedomāties Skarpetas reakciju, kad tā atklās, ko izdarījusi viņas dārgā māsasmeita un Rūdijs.

-    Nepagāja pat četrdesmit astoņas stundas? Rūdijs pārliecas pār viņas plecu, viņa elpa uz Lūsijas kakla smaržo pēc kanēļa košļājamās gumijas, ko viņš paradis zelēt, kad neatrodas sabiedrībā.

-    Liekas, ka Ščecinā laime turpinājusi no mums novērsties. Pateicoties šim remontstrādniekam un aizsērējušai notecei. Lūsija turpina rakņāties informācijas aģentūras ziņās.

Rūdijs sēž viņai blakus, ar elkoni atspiedies pret galdu un zodu atbalstījis delnā. Viņš atgādina puišeli, kurš nule kā zaudējis savu pirmo Mazās līgas beisbola spēli.

-    Pēc visas šīs plānošanas! Nolādēts! Ko nu? Vai atvēri medicīniskās ekspertīzes ziņojumu? Pie Kristus! Tikai nesaki, ka tas bija poliski!

-    Pagaidi! Ļauj man iziet no šī… Viņa noklikšķina peli. Uz kādu citu… Es mīlu Interpolu…

"Pēdējais iecirknis" ir ļoti izredzēts klients, viens no tiem objektiem, kas tiek uzskatīts par daļu no Interpola masīvā starptautiskā tīkla. Par šo privilēģiju Lūsijai, protams, jāiziet drošības formalitātes un jāmaksā tāda pati gada pasūtījuma maksa kā mazai valstiņai. Viņa izpilda meklēšanas procedūras, un dažu sekunžu laikā ziņas par Roko Kagjano nāvi jau lasāmas ekrānā. Policijas un autopsijas ziņojumi ir tulkoti no poļu valodas franciski.

-Ak nē! Lūsija nopūšas, apgriežas krēslā un paveras uz Rūdiju. Kā tev ar franču valodu?

-    Tu jau zini, kā man ar tām franču lietām tās aprobežojas ar mēli.

-Tu esi tik vulgārs! Gluži kā dators, kas spēj izpildīt tikai vienu

darbību. Jūs, puiši! Tikai viens prātā.

-    Ne jau katrreiz es domāju tikai par vienu vienīgu lietu.

-    Tev taisnība. Piedod. Tu domā parto vienu lietu, taču domā par to divas, trīs un miljons reizes dienā.

-    Un tu, mam-ouzelle Farinelli?

-    Ak vai, cik slikti tu runā franciski!

Viņa paskatās savā rokas pulkstenī tas ir iespaidīgs titāna Breitling, aprīkots ar ārkārtēju gadījumu lokatora raidītāju jeb ĀGL.

-    Biju domājis, ka šis jāuzliek vienīgi tad, ja tu lido. Rūdijs piebiksta pulkstenim.

-    Neaiztiec! Tu to iedarbināsi, viņa ķircinās.

Viņš tur viņas roku, pēta pulksteni, rauc pieri, pēta koši zilo ciparnīcu, pieliec galvu gan šā, gan tā, izlikdamies par muļķi. Lūsija sāk smieties.

-    Kādudien es atskrūvēšu šo lielo pogu re, te… viņš atkal piebiksta pulkstenim, vēl aizvien turēdams viņas roku… un antenu visā garumā izvilkšu laukā. Lai skrien kā velns…

Iedrebas Lūsijas mobilais tālrunis, un viņa to izņem no jostas futrāļa.

-    …un rēkšu, pie zemes krizdams, kad ieradīsies krasta apsardzes F-15… , r

-    Jā, viņa skarbi atsaucas zvanam.

-    Tu tik mīļi sarunājies ar cilvēkiem, Rūdijs čukst viņai ausi. Ja es miršu, vai tu mani precēsi?

Otrā līnijas galā dzirdami traucējumu sprakšķi. Kas runā? viņa skaļi jautā. Es jūs nedzirdu. Sprakšķi kļūst skaļāki. Lūsija parausta plecus un atslēdz savienojumu. Vai pazīsti šo numuru?

Viņa paceļ tālruni, rādīdama Rūdijam numuru, no kura tikko kāds zvanījis.

-    Nē. Deviņi-trīs-seši… Kādas vietas kods tas ir?

-    Pavisam viegli uzzināt.

Nav vajadzīgas īpašas meklētājprogrammas vai Interpols, pietiek ievadit datorā tālruņa numuru, un var noskaidrot zvanītāju. Lūsija iereģistrējas Google. Datora ekrānā parādās "Kriminālās justīcijas Teksasas departaments, Poluņska vienība". Pievienota karte.

-    Tu neatbildēji uz manu jautājumu, Rūdijs vēl turpina flirtēt, lai gan apzinās stāvokļa nopietnību zvanīts no Poluņska.

-    Kāpēc man vajadzētu tevi precēt, ja tu būsi miris? viņa nomurmina, gandrīz neklausīdamās Rūdijā.

-    Tāpēc, ka bez manis tu nevari dzīvot.

-    Nespēju noticēt. Viņa blenž ekrānā. Kas, ellē, notiek? Jāsaka, lai Zaks piezvana manai tantei un pārliecinās, vai viņa ir drošībā. Lai paziņo, ka Šādons, iespējams, ir laukā. Nolādēts! Viņš par mums ņirgājas!

-    Kāpēc tu pati nevari viņai piezvanīt? Rūdijs nesaprot.

-    Tas mēsla gabals par mums ņirgājas! Lūsijas acis liesmo.

-    Kāpēc tu nevari piezvanīt Skarpetai? Rūdijs atkārto jautājumu.

Lūsijas vaigs apmācas.

-    Šobrīd es nespēju ar viņu runāt. Vienkārši nespēju. Viņa raugās Rūdijā. Un kā jūties tu?

-    Šausmīgi, viņš atzīstas.

71

Bentons nezvanīja uz stacionāro līniju, jo negribēja, lai nesaklausāmā saruna tiktu ierakstīta.

Pie tehniskajiem līdzekļiem, kuri Lūsijai droši vien ir un bez kuriem viņa nevar iztikt, nepieder mobilais tālrunis, kas automātiski ieraksta dzīvas sarunas, it īpaši tāpēc, ka viņas tālruņa numurs zināms tikai ļoti nedaudziem cilvēkiem; starp tiem nav tādu, kuru balsis viņa vēlētos slepeni ierakstīt. Šis triks bija daudz vienkāršāks par iepriekšējo, un nepastāvēja risks, ka Lūsija varētu izmēģināt balss analīzi, lai atšifrētu, kas Žana Batista bezjēdzīgi ierakstītajai balsij sakāms, jo šoreiz sakāms nebija nekas.

Bentons vienkārši salaida kopā Žana Batista lentē ierakstītos balss fragmentus un fona troksni, radot iespaidu, ka tam, kurš mēģina runāt, ir ļoti slikts mobilais telefons. Viņa jau vienreiz būs izsekojusi zvanu tieši tāpat kā tagad no Poluņska. Viņai nav iespējas lietot satelītu, izkropļotais zvans ir prom, pazudis izplatījumā, jo Bentons nav zvanījis ne uz vienu no viņas biroja tālruņiem.

Viņa būs nikna. Kad Lūsija pamatīgi noskaišas, viņu nekas nevar apturēt. Žans Batists par viņu ņirgājas. Tā viņa domās, un Bentons Lūsiju pazīst pietiekami labi, lai būtu drošs, ka viņa pieļāvusi kļūdu un ienīst Šādonu. Naids traucē skaidri domāt. Viņa brīnīsies: kā tas nākas, ka Šādons var zvanīt no Poluņska un ari no Ņujorkas, protams, ja var uzticēties viņas satelīta tehnoloģijai.

Galu galā Lūsija vienmēr uzticas savām tehnoloģijām.

Vēl viens zvans no Poluņska, un viņa sāks ticēt pa īstam ticēt, ka Šādonam noteikti ir tālrunis ar Kriminālās justīcijas Teksasas departamenta norēķinu adresi. Necik ilgi, un viņa būs pārliecināta, ka Žans Batists Šādons izbēdzis. »

Skarpeta nolems, ka viņai jātiekas ar viņu vaigu vaigā, Poluņska vienībā aiz aizsargstika. Šādons atteiksies satikties ar jebkuru citu, un viņam ir tādas tiesības.

Jā, Keja, jā! Tas ir tevis dēļ, tevis dēļ. Lūdzu! Satiecies ar viņu, kamēr vēl nav par vēlu. Liec viņam runāt!

Bentons sāk izsamist. Batonrūža, Lūsij! Šādons teica "Batonrūža", Lūsij! Vai tu mani dzirdi, Lūsij?

72

Lai uzzinātu satriecošos jaunumus, Žanam Batistam Šādonam nav vajadzīgs radio ar dipola antenu.

Ei, Mataini! rēc Kustonis. Vai dzirdēji? Droši vien ne, tev taču nav radio kā man. Uzmini, ko? Uzmini, ko es dzirdēju? Tavs advokāts Polijā nupat iedzinis sev rīklē stroķi.

Ar tik ievingrinātu roku kā ķirurgam Žans Batists rūpīgi pārvieto rakstāmspalvu, veidodams vārdus nāvinieku korpusā un dzīves priekšplānā. Viņš velk pirkstus pār baltā papīra robojumu un sacer vēstuli Skarpetai; to viņai nodos advokāts, kurš, kā Žans Batists patlaban dabū dzirdēt, esot miris. Pati Roko aiziešana Žanam Batistam neizraisa nekādas emocijas, bet viņam būtu interesanti dzirdēt, vai šī nāve ir likumsakarīga vai vienkārši nejauša kaprīze.

Pēc pašnāvības vēsts parastās jēlības, ļaunās piezīmes un jautājumi uzbango ar jo lielāku sparu.

Informācija.

Nāvinieku korpusā informācija ir vērtīga. Visus jaunumus te aprij kāri. Viri ir izsalkuši pēc baumām, aprunāšanas un, galvenais, pēc informācijas. Tāpēc šī viņiem ir liela diena. Neviens no cietumniekiem nekad nav saticis Roko Kagjano, bet, kad vien ziņās ir pieminēts Žana Batista vārds, ir ticis pieminēts arī Roko. Un otrādi. Ar vienkāršu dedukciju ir diezgan, lai Žans Batists pieņemtu, ka Roko nāve presi interesē vienīgi tādēļ, ka tas pārstāv bēdīgi slaveno Žanu Batistu, citādi sauktu par Le-Loup-Garou, Mataini, Minikrāniņu, Vilkaci un, ak… Kāda bija jaunākā iesauka, ko Kustonis mūžam gudrais Kustonis pirmīt bija uzbūris?

KAUNUMA ienaidnieks numur viens.

Viņš to bija uzrakstījis uz salocītas zīmītes, kas tika paslidināta zem Žana Batista durvīm kopā ar kaunuma matiem, Kustoņa kaunuma matiem. Žans Batists zīmīti apēda, izgaršodams vārdus, bet kaunuma matus izpūta pa aizrestoto logu. Tie nokrita uz grīdas viņa kameras ārpusē.

-Ja es būtu Vilkača advokāts, es ari iedzītu sev rīklē stroķi! Kustonis nerimst.

Smiekli un būkš, būkš, cietumniekiem spārdot savu kameru dzelzs durvis.

Apklust! Kas, pie joda, te notiek?

Jandāliņš neturpinās ilgi. Cietuma uzraugi nekavējoties atjauno kārtību, un restotajā lodziņā Žana Batista durvīs parādās brūnu acu pāris.

Žans Batists jūt šī skatiena vājo enerģiju. Viņš nekad uz to nereaģē.

73

-    Vai nevēlaties piezvanīt, Šādon? jautā balss, kas piederīga brūnajām acīm. Jūsu advokāts miris, izdarījis pašnāvību. Viņa līķis atrasts viesnīcas istabā kādā Polijas pilsētā, kuras nosaukumu es nevaru izrunāt. Izskatās, ka viņš miris jau labu laiku. Nošāvies, jo izziņots par bēgli. Izskatās, ka jūs pārstāvējis kriminālnoziedznieks. Tas ir viss, ko es zinu.

Žans Batists sēž uz savas nāras, izzīmēdams uz balta papīra vārdus. Kas jūs esat?

-    Virsnieks Daks*.

-Mesjē avīžpīle? Coin-coin. Tā franciski saka "pēks-pēks", mesjē Dak.

-    Tātad gribat zvanīt vai ne?

-    Nē, mērci.

Virsnieks Daks nekad nav drošs, kā varētu raksturot vai definēt izsmalcinātību, kas iekvēlina viņa dusmas ik reizi, kad Žans Batists runā, bet viņš pats jūtas noniecināts un bezspēcīgs, it kā mutants slepkava būtu pārāks un vienaldzīgs gan pret nāvinieku korpusu, gan tiem, kas viņu pilnībā kontrolē. Vilkacim izdodas radīt Dakā sajūtu, ka tas nav nekas, tikai uniformā ģērbta ēna. Daks gaida Žana Batista sodīšanu un vēlas, kaut tā būtu mokoša.

-Jums ir tādas tiesības. Varat tās izmantot šīs desmit īsās dienas. Virsnieks novaibstās. Žēl, ka jūsu advokāts izšķaidījis sev smadzenes un viesnīcas istabā sapuvis. Jādomā, jums tagad ir nelāga sajūta.

" Duck (angl.) pīle.

-    Meli, Žans Batists atbild, tad, piecēlies no nāras, dodas uz durvīm un ar bāliem, pūkainiem matiem apaugušiem pirkstiem aptver niecīgā lodziņa restu stieņus.

Viņa seja kā Visu svēto dienas priekšvakara maska aizpilda telpu un izbiedē virsnieku Daku, kurš teju krīt panikā, ieraudzījis cietumnieka collu garo, netīro īkšķa nagu vienīgo, ko Žans Batists kaut kāda iemesla pēc nekad neapgriež.

-    Meli, Žans Batists atkārto.

Nekad nevar saprast, kurp asimetriskās acis vērstas un cik daudz tās redz, un mati, kas klāj pieri un kaklu un kušķos rēgojas no ausīm, virsnieku Daku pārpludina ar bailēm.

-    Ejiet atpakaļ! Nolādēts, jūs smirdat riebīgāk par suni, kas vāļājas kāda sprāgoņa suslā. Mēs apgriezīsim to jūsu draņķa nagu.

-    Man ir likumīgas tiesības audzēt nagus un matus, Žans Batists lēnprātīgi atbild, pašķiebis muti smaidam, kas virsniekam atgādina pavērtu zivs muti.

Daks iztēlojas, kā viņa gūsteknis kā satracināta haizivs ar šiem retajiem, smailajiem zobeļiem plosa sievietes miesu, kož viņai krūtīs, bet spalvainās dūres dauza daiļo seju, pārvēršot mīkstā masā. Šādons mērķē tikai uz krāšņām, veiksmīgām sievietēm ar tvirtiem augumiem. Viņš fetišizē lielas krūtis un krūtsgalus, kas, kā stāsta kriminālistikas psihologs, kurš cietumā nāk un iet, nozīmējot apsēstību ar šo ķermeņa daļu, un spiež Žanu Batistu to iznīcināt.

-    Dažiem noziedzniekiem tāda attieksme ir pret dāmu kurpēm un pēdām, kriminālistikas psihologs bija skaidrojis pie kafijas tases pirms kāda mēneša.

-Jā, par kurpēm ir dzirdēts. Šie trakie ielaužas mājās un zog sieviešu kurpes.

-    Tādu gadījumu ir vairāk, nekā varētu domāt. Slepkavu seksuāli uzbudina kurpe pati par sevi. Bieži viņš izjūt vajadzību nogalināt sievieti, kura valkā šo fetišu vai kuras ķermeņa daļa ir fetišs. Daudzi sērijveida slepkavas ir sākuši kā fetišu kramplauži; ielauzušies mājās un zaguši kurpes, apakšveļu un citus priekšmetus, kas viņiem nozīmē kaut ko seksuālu.

-    Tad jau Vilkacis varbūt zaga krūšturus, kad vēl bija mazs, matains bērnelis.

-    Pilnīgi iespējams. Nav šaubu, ka iekļūt mājās viņš prot viegli, un tas raksturīgs sērijveida kramplaužiem, kas attīstījušies par sērijveida slepkavām. Viņu gūstīšanu gan apgrūtina kāda problēma upuris bieži vien neapjauš, ka mājā kāds iekļuvis un kaut ko paņēmis. Cik sieviešu, kas nevar atrast kurpi vai pat vairākas kurpes, vai veļu, iedomāsies, ka viņu mājās bijis kramplauzis?

Virsnieks Daks paraustīja plecus. Sasodīts, mana sieva nekad neko nevar atrast. Jums vajadzētu redzēt viņas sienas skapi! Ja kādai ir kurpju fetišists, tad Sallijai noteikti tas ir. Bet šaubos, vai kāds, kurš ielauzies lēdijas mājā, aiziejot varētu paņemt līdzi krūti. Lai gan pieļauju, ka dažām tās ir noņemamas.

Tas pats sakāms par matu krāsu, acu krāsu vai jebko citu. Noziedzniekam fetišs ir viss, kas jelkādā veidā izraisa seksuālu uzbudinājumu, kas dažos gadījumos izsauc sadistisku nepieciešamību šo fetišu iznīcināt. Šajā gadījumā tā ir sieviete ar tādiem apjomiem un formām, kas ir fetišs Žanam Batistam Šādonam.

Virsnieks Daks to saprot ierobežotā veidā. Arī viņam patīk sieviešu krūtis. Viņu perversi un apkaunojoši uzbudina attēli, pat varmācīgi attēli.

74

Virsieka soļu troksnis izzūd uz šaurās platformas.

Žans Batists atkal iekārtojas uz nāras ar tīra, balta papīra kaudzīti klēpī. Viņš knikšķina pildspalvu, sacerēdams jaunu poētisku frāzi, izritinādams to no sava unikālā prāta kā spodri sarkanu karogu, kas viļņo vienā ritmā ar viņa spalvu. Viņa dvēsele ir līdz malām pilna ar poēziju. Vārdi pārtop tēlos un dziļās idejās, kas bez pūlēm, bez jelkādām pūlēm saveļas kopā nevainojamā ritmā.

Saveļas kopā nevainojamā ritmā. Viņš izzīmē burtus savā skaisti kaligrāfiskajā rokrakstā vēl un vēl, stingri uzspiezdams lodīšu pildspalvu.

Saskalinās kopā nevainojamā ritmā.

Tā ir labāk, viņš domā, atkal vadīdams spalvu pa papīru saskaņā ar savu iekšējo ritmu.

Tap-tap, tap-tap, tap-tap. >

Ir iespējams ritmu gausināt, padarīt straujāku, vājāku vai stingrāku atkarībā no asins mūzikas, kas skan viņam ausīs no katras nogalināšanas reizes

"Saveļas," viņš sāk atkal. "Mais non."

Tas viss saskalinās kopā nevainojamā ritmā.

"Mais non."

Spalva kustas: tap-tap.

"Dārgais Roko," Žans Batists izšķiras rakstīt. "Jūs neuzdrīkstētos pieminēt Poliju nepareizai personai, par to varu būt drošs. Jūs esat pārāk liels zaķapastala."

Tap-tap-tap.

"Bet kurš tad? Varbūt Žans Pols," Žans Batists raksta savam mirušajam advokātam.

Tap-tap-tap-tap-tap-tap-tap.

-    Ei, Mataini! Es esmu uzgriezis radio, Kustonis auro. Ak, cik žēl, ka tu nevari to dzirdēt! Zini ko? Viņi atkal runā par tavu advokātu. Vēl uzpeldējuši daži sīkumi. Viņš atstājis zīmīti, saproti? Tur sacīts: tas, ka tu esot viņa klients, vienkārši beidzot viņu nost. Apjēdzi?

-    Aizveries, Kustoni!

-    Liecies mierā, Kustoni!

-    Tavi joki ir apnicīgi.

-    Man gribas smēķēt! Draņķiba, kāpēc man nedod smēķus!

-    Tas nav veselīgi, cilvēk.

-    Smēķēšana tevi nomaitās, tu, stulbais mēsls. Tā rakstīts tieši uz paciņas.

Atkinsa diēta Lūsijai ir lieliski piemērota, jo viņa nekad nav bijusi kāra uz saldumiem. Viņai nav iebildumu aizmirst ari makaronus un maizi.

Visbīstamākā aizraušanās ir alus un vīns, bet Džeimas Bergeres penthausa dzīvokli Rietumu centrālajā parkā viņa atsakās no abiem.

-    Es jūs nespiedīšu, Bergere savā skaistajā virtuvē, kur ir kastaņkrāsas trauku skapji ar tārpveida rakstu un granīta galdu virsmas, atliek Pinot Grigio pudeli atpakaļ ledusskapja plauktā. Pati arī labprātāk iztieku bez tā. Patiesībā man kļūst sliktāk ar atmiņu.

-    Arī man būtu labāk iztikt bez tā, ja šo to atceraties, Lūsija saka. Un būtu daudz labāk, ja es to piemirstu.

Ir pagājuši vismaz trīs mēneši, kopš Lūsija pēdējo reizi ciemojās Bergeres penthausā. Bergeres vīrs piedzērās, un drīz vien viņi sāka ķildoties, līdz Džeima lūdza, lai Lūsija iet prom.

-    Tas ir aizmirsts, Bergere pasmaida.

-    Viņa te nav, vai ne? Lūsija grib pārliecināties. Jūs solījāt, ka es droši varu nākt.

-    Vai es jums melotu?

-    Nu… Lūsija svārstās.

Uz bridi viņām atausis atmiņā šis šausmīgais notikums. Bergere nekad nebija redzējusi tādu jūtu izpausmi, tiekoties šķietami civilizētiem cilvēkiem. Viņa bija nopietni uztraukusies, ka strīds starp Lūsiju un viņas vīru var pāriet kautiņā. Tad uzvarētu Lūsija.

-    Viņš mani necieš, Lūsija saka, izvilkdama no apgriezto džinsu aizmugures kabatas salocītu papīru paciņu.

Bergere neatbild, ielej divās augstās alus glāzēs gāzēto ūdeni un atgriežas pie ledusskapja paņemt trauciņu ar svaigi sagrieztām laima šķēlītēm. Pat neoficiāli ģērbušos mīkstā kokvilnas sporta tērpā un īsajās zeķēs kā patlaban viņu var saukt visādi, tikai ne par bezrūpīgu.

Lūsija sāk nervozi mīņāties un bāž papīrus atpakaļ kabatā. Vai jūs domājat, ka mēs vispār varam mierīgi atpūsties viena otrai blakus, Džeima? Tas nav tas pats…

-    Vai tas gan nevar būt tas pats, gan var?

Bergere pelna naudu prokurores darbā. Viņas vīrs ir nekustamā īpašuma zaglis pēc Lūsijas domām, iesaistīts vienu līmeni augstāk nekā Roko Kagjano.

-    Nopietni. Kad viņš būs mājās? Ja drīz, tad es eju prom, Lūsija saka, vērdamās Bergerē.

-Ja viņam vajadzētu drīz atgriezties, jūsu patlaban šeit nebūtu. Viņš aizbraucis uz mītiņu Skotsdeilā. Arizonā, tuksnesī.

-    Pie reptiļiem un kaktusiem. Tur viņš iederas.

-     Nevajag, Lūsij, Bergere lūdz. Manai nelāgajai laulībai nav nekāda sakara ar visiem šausmīgajiem vīriešiem, kam jūsu māte deva priekšroku, nevis jums, kad bijāt maza. Mēs jau agrāk esam to izrunājušas.

-    Es vienkārši nesaprotu, kāpēc…

-    Lūdzu, nevajag. Pagātne ir pagātne. Bergere nopūšas, atlikdama San Pellegrino pudeli atpakaļ ledusskapī. Cik reižu man tas jāsaka?

-    Jā, pagātne ir pagātne. Tāpēc runāsim par to, kam ir kāda nozīme.

-    Es nekad neesmu teikusi, ka tam nav bijis… ka nav nozīmes. Bergere ienes dzēriena glāzes dzīvojamā istabā. Tagad nāciet šurp. Jūs esat šeit. Es priecājos par to. Tāpēc neko nesabojāsim, labi?

Skats paveras uz Hudzonas upi; ēkas sāni tiek uzskatīti par mazāk pievilcīgiem nekā priekšpuse, no kurienes var redzēt parku. Bet Bergerei tuvāks ir ūdens. Viņai patīk vērot, kā piestāj kruīza kuģi. Ja viņai patiktu koki, Bergere daudzreiz ir teikusi Lūsijai, viņa negribētu dzīvot Ņujorkā. Ja viņai patīkot ūdens, Lūsija parasti atbild, tad viņai nevajadzētu dzīvot Ņujorkā.

-Jauks skats. Nav slikts ēkas lētajai daļai, Lūsija saka.

-   Jūs esat neiedomājama.

-    To es zinu, Lūsija atbild.

-    Kā gan nabaga Rūdijs spēj sadzīvot ar jums?

-    To es nezinu. Laikam viņš mīl savu darbu.

Lūsija atzveļas uz strausādas kušetes, sakrustojusi kailās kājas; viņas muskuļi runā paši savā valodā, reaģēdami uz kustībām un nerviem, kamēr viņa dzīvo tālāk, maz domādama par to, kāda izskatās. No kaitīgo ieradumu dēmoniem viņai palīdz atbrīvoties treniņi.

76

Žans Batists izstiepjas uz plānās vilnas segas, ko viņš ik nakti piesūcina ar sviedriem.

Viņš atbalstās pret cieto, auksto sienu. Viņaprāt, Roko nevar būt miris. Žans Batists nekritīs par upuri vēl vienai mahinācijai, kaut gan nespēj īsti apjaust, kāds varētu būt šīs mahinācijas nolūks. A, protams: bailes. Aiz šiem meliem noteikti slēpjas tēvs. Viņš brīdina Žanu Batistu, ka atalgojums par nodevību ir ciešanas un nāve, pat ja nodevējs būtu varenā mesjē Šādona dēls.

Brīdinājums.

Pašlaik, kad Žanam Batistam jāmirst, viņam labāk būtu nerunāt.

Ha!

Ik stundu un ik dienu ienaidnieks cenšas, lai Žans Batists ciestu un mirtu.

Nerunāt.

Ja gribēšu, runāšu. Ha! Tas esmu es, Žans Batists, kurš vada nāvi.

Viņš viegli varētu nonāvēties pats. Dažās minūtēs savītu palagu un apsietu ap kaklu un tērauda gultas kāju. Ļaudīm par pakāršanos ir aplama informācija. Nebūt nav vajadzīgs augstums, svarīga tikai poza piemēram, var apsēsties uz grīdas, sakrustot kājas un ar visu svaru noliekties uz priekšu, tā saspiežot asinsvadus. Pēc dažām sekundēm iestājas nemaņa, pēc tam nāve. Bailes viņu neskartu. Beidzoties bioloģiskajai dzīvei, viņš pirmo reizi izietu ārpus pasaules, un viņa dvēsele no ši brīža vadītu visu, kas viņam jādara.

Žans Batists nebeigs savu bioloģisko dzīvi tik necilā veidā. Viņam ir pārāk daudz ko gaidīt, un viņš priekpilns atstāj mazo nāvinieku kameru un transportē dvēseli nākotnē, kur sēž aiz organiskā stikla sienas un izsalkušām acīm skatās uz lēdiju doktori Skarpetu, uztver visu viņas būtību, atdzīvina savu spožumu, ielavās viņas jaukajā chвteau un, atvēzējis āmuru, sadragā viņas galvu. Viņa ir liegusi sev ekstāzi. Viņa ir noliegusi Žanu Batistu, atņemdama tam savas asinis. Tagad viņa nāks pie viņa pazemībā un mīlestībā, sapratusi, ko ir izdarījusi, visu izdarītā muļķīgumu; apjautīs prieku, ko sev liegusi, sakropļodama viņu un izdedzinādama viņa acis ar formalīnu, šo ķīmisko nāvi. Skarpeta to iešļāca Žanam Batistam sejā. Ļaunais fluīds uz īsu brīdi viņu demagnetizēja, un sāpes šajā brīdī piespieda viņu izciest dzīves elli paša ķermenī.

Madame Skarpeta pavadīs mūžību, pielūgdama viņa augstāko stāvokli. Viņa augstākā būtība savu pārākumu pār citiem cilvēkiem virzīs caur visu kosmosu, kā rakstījis Po, nomaskējies par "Filadelfijas džentlmeni". Protams, šis anonīmais autors ir Po. Neredzamais aģents ir transcendents Po, kas ieradies pie Žana Batista murgos, kad viņš bija ieslodzīts Ričmondas slimnīcā. Po Ričmondā ir uzaudzis. Tur palikusi viņa dvēsele.

Po Žanam Batistam ir teicis: "Lasiet manus iedvesmīgos vārdus, un jūs kļūsiet neatkarīgs no intelekta, tas jums vairs nebūs vajadzīgs, mans draugs. Jūs iejūsminās spēks un vairs nemulsinās sāpes un iekšējas sajūtas."

56. un 57. lappuse. Beigusies Žana Batista spriestspēju ierobežotā attīstība. Vairāk nekādu slimību vai īpašu sūdzību. Iekšējā balss un brīnišķīgs mirdzums.

Kas tur ir?

Žana Batista spalvainā roka zem segas sakustas straujāk. Viņa pastiprinātā svīšana rada vēl stiprāku dvaku, un viņš negantā frustrācijā iekliedzas.

77

Kad Bergere apsēžas blakus uz kušetes, Lūsija izvelk no kabatas salocītos papīrus.

Policijas ziņojumi un autopsijas ziņojumi, Lūsija paskaidro. Bergere paņem no viņas datora izdrukas un rūpīgi, bet ātri izpēta. Bagāts amerikāņu jurists, bieži apmeklējis Ščecinu biznesa nolūkos,

bieži apmeties "Radisonā". Acīmredzami iešāvis sev deniņos ar mazkalibra pistoli. Apģērbies, izkārnījies, konstatētais alkohola līmenis 0,26. Viņa paceļ skatienu uz Lūsiju.

-    Tādam žūpām kā viņš, Lūsija bilst, tas droši vien ir nieks.

Bergere lasa vēl. Ziņojumi ir detalizēti, pieminētas ar fekālijām

notraipītās kašmira bikses, isās bikses un dvieļi, tukšā šampanieša pudele un pustukšā vodkas pudele.

-    Šķiet, viņš bijis slims. Paskatīsimies, Bergere turpina, divi tūkstoši četri simti amerikāņu dolāru zeķē tualetes galdiņa apakšējā atvilktnē. Zelta pulkstenis, zelta gredzens, zelta ķēde. Laupīšanas pēdu nav. Šāvienu neviens nav dzirdējis vai vismaz nav ziņojis par to.

-    Acīmredzami ieturējis maltīti. Bifšteks, cepti kartupeļi, garneļu salāti, šokolādes kūka, vodka. Kāds nevaru salasīt vārdu -, kas strādājot virtuvē, it kā domā, bet nav pārliecināts, ka Roko divdesmit sestajā datumā ap astoņiem vakarā pasūtījis apkalpošanu numurā. Šampanieša pudeles izcelsme nav zināma, bet tāda marka viesnīcā ir. Nekādu pirkstu nospiedumu, izņemot paša Roko Kagjano nospiedumus, uz pudeles nav… Istabā pārbaudīti pirkstu nospiedumi, atrasta viena patronas čaula uz tās un uz pistoles pārbaudīti nospiedumi. Atkal tikai Roko. Uz viņa plaukstām atrastas šaujampulvera paliekas, turklāt krietni daudz. Viņa paskatās uz Lūsiju. Policijas ziņojums vēl nav pat pusē.

-    Vai kaut kas teikts arī par lieciniekiem? Lūsija jautā. Kāds aizdomīgs…

-     Nē. Bergere šķirsta lapu pēc lapas. Autopsijas lietas… ak… slima sirds un aknas kāpēc es neesmu pārsteigta? Ateroskleroze un tā tālāk, un tā tālāk. Šauta brūce ar pārogļotām malām, bez punktējuma. Momentāni fatāls tas jūsu tanti satracinātu. Jūs zināt, ka viņa necieš, ja kāds pavēsta par momentānu nāvi. Neviens nenomirst uzreiz, vai ne, Lūsij? Bergere paskatās pār briļļu augšmalu un notver Lūsijas skatienu. Vai, jūsuprāt, Roko miris dažas sekundes, minūtes vai varbūt stundu?

Lūsija neatbild.

-    Viņa līķis atrasts divdesmit astotajā aprīlī deviņos piecpadsmit no rīta… Bergere savādi paveras Lūsijā. Viņš bijis miris nepilnas četrdesmit stundas. Pat ne divas dienas. Viņa sarauc pieri. Līķi atradis nespēju izrunāt viņa vārdu kāds remontstrādnieks. Līķis sācis stipri trūdēt. Viņa apklust. Kāpuru apsēsts. Viņa paceļ galvu. Ļoti pamatīga trūdēšanas stadija tādam, kas miris tik īsu laiku un, kā šķiet, relatīvi vēsā istabā.

-    Vēsā? Vai istabas temperatūra tur minēta? Lūsija pieliec kaklu, skatīdamās uz izdruku, kuru viņa nevar pārtulkot.

-    Teikts, ka logs bijis mazliet pavērts, temperatūra telpā sešdesmit astoņi grādi, kaut gan termostats noregulēts uz septiņdesmit četriem; laiks bijis vēss, temperatūra dienā virs sešdesmit, naktī virs piecdesmit. [18] lietus… Viņa rauc pieri. Mana franču valoda sākusi ierūsēt. Hmm. Par kaut kādu negodīgu spēli aizdomu nav. Tajā vakarā, kad Roko Kagjano pasūtījis apkalpošanu numurā, viesnīcā nekas neparasts nav noticis. Tas bijis liktenīgais vakars, ja vien puisis no numura apkalpošanas servisa pareizi minējis datumu. Hmm. Viņa pēta izdruku. Kāda prostitūta foajē sarīkojusi scēnu. Tur ir apraksts. Tas ir interesanti. Man gribētos viņu nopratināt.

Bergere paceļ galvu. Viņas acis kavējas pie Lūsijas.

-    Labi, viņa ierunājas vēsā tonī, kas Lūsiju izsit no sliedēm, mēs visi zinām, cik mulsinošs var būt miršanas brīdis. Un, šķiet, arī policija nav īsti pārliecināta par Roko pēdējās maltītes datumu un laiku. Acīmredzot apkalpošanas serviss pasūtījumus neievada datorā.

Viņa paliecas krēslā uz priekšu. Šo skatienu Bergeres sejā Lūsija ir jau redzējusi. Tas viņu biedē.

-    Vai man piezvanīt jūsu tantei par nāves datumu? Vai gribat, lai piezvanu mūsu labajam draugam detektīvam Marino un pavaicāju, ko viņš domā par prostitūtu kārtības traucētāju vestibilā? Apraksts šajā ziņojumā mazliet atgādina jūs. Tikai viņa bijusi ārzemniece. Varbūt krieviete.

Bergere pieceļas no kušetes un, piegājusi tuvāk logam, skatās laukā. Viņa sāk purināt galvu un izbraukt pirkstus caur matiem. Kad atkal pagriežas pret Lūsiju, acis šķiet aizsegtas ar ledainu plīvuru, ko īstenībā viņa tur nolaistu ikvienu savu dienas stundu.

Prokurore ir sākusi pratināšanu.

78

Lūsija tikpat labi varētu būt ieslēgta Ņujorkas apgabala prokuratūras ceturtā stāva apspriežu telpā un pa apputējušajiem logiem skatīties uz vecajām iekšpilsētas ēkām, kas sablīvētas no visām pusēm, kamēr Bergere malko melnu kafiju no papīra tasītes ar grieztiem rotājumiem gar malu, gluži tāpat, kā darijusi ikvienā nopratināšanā, ko Lūsija jelkad vērojusi.

Daudzu dažādu iemeslu pēc viņa ir vērojusi tikpat daudzas nopratināšanas. Viņa pazīst darba troksni un jūt, kā griežas Bergeres zobrati. Viņa labi pārzina Bergeres iekšdedzes dzinēja modulācijas un apgriezienus, kad viņa vajā, panāk un tiešā sadursmē notriec vainīgo vai ari melīgu liecinieku. Nu šī jaudīgā mašinērija vērsta pret Lūsiju, un viņa jūtas reizē atvieglota un paralizēta.

-   Jūs tikko bijāt Berlīnē un noīrējāt tur melnu mersedesu, sedanu, Bergere saka. Atceļā uz Ņujorku ar jums kopā bija Rūdijs vismaz es pieņemu, ka Frederiks Malinss, domājams, jūsu virs, kas sēdēja jums blakus Lufthansa un pēc tam British Air, bija Rūdijs. Vai vaicāsiet, kā es to zinu, misis Malinsa?

-    Briesmigs pseidonīms. Viens no sliktākajiem. Lūsija jūt sevi sabrūkam. Nu, ja runājam par vārdiem, es domāju… Viņa nevietā iesmejas.

-    Atbildiet uz manu jautājumu. Pastāstiet man par šo misis Malinsu. Kāpēc viņa devās uz Berlīni? Bergeres seja ir metāliska, viņas acis izstaro dusmas, kas dzimušas no bailēm. Es jaušu, ka stāsts, ko tūlīt dzirdēšu, nekādā ziņā nebūs smieklīgs.

Lūsija pēta nosvīdušo glāzi, laima šķēlīti, kas grimst tās dibenā, un burbuļus.

-    Atpakaļceļa biļešu pasakņi un čeks par mašīnas nomu bija jūsu diplomātā, bet diplomāts kā parasti līdz galam vaļā uz jūsu galda, Bergere saka.

Lūsijas seja paliek vienaldzīga. Viņa sasodīti labi zina, ka Bergerei nekas nepaliek nepamanīts un ka viņa pēc pašas prāta klejo vietās, kurām nepieder.

-    Varbūt jūs gribējāt, lai es to redzu.

-    Nezinu. Liekas, nekad neesmu gribējusi, lai jūs to redzat, Lūsija mierīgi atbild.

Bergere skatās laukā uz kruiza kuģi, ko gausi velk velkonis.

Lūsija nervozi pārkrusto kājas.

-    Tātad Roko Kagjano izdarījis pašnāvību. Vai jums nejauši nav iznācis viņu satikt, kad bijāt Eiropā? Es jau nesaku, ka jums gadījies pabūt Ščecinā, bet zinu, ka lielākā daļa cilvēku, ceļodami uz šo Polijas ziemeļdaļu, visdrīzāk lidotu caur Berlīni tieši tā, kā darījāt jūs ar Rūdiju.

-Jūs būtu lieliska prokurore, Lūsija kā jokodama saka, vēl aizvien nepacēlusi skatienu. Pēc jūsu tiešiem vai aplinku jautājumiem man zustu jelkādas iespējas.

-    Scenārijs, kuru man negribas iztēloties. Jēzus! Misters Kagjano mistera Žana Batista advokāts bijušais advokāts. Miris. Ar lodi galvā. Man liekas, jūs tas iepriecina.

-    Viņš grasījās nogalināt Marino.

-    Kurš jums to stāstīja? Roko vai Marino?

-    Roko, Lūsijas balss ir knapi dzirdama.

Viņa iegrimusi par dziļu. Ir jau par vēlu. Viņai izmisīgi vajag šķīstīties.

-    Roko viesnīcas numurā, viņa piebilst.

-    Ak Dievs! Bergere nomurmina.

-    Tā vajadzēja, Džeimij. Tas neatšķiras no tā, ko mūsu kareivji darīja Irākā, vai saprotat?

-    Nē, nesaprotu. Bergere atkal purina galvu. Kā, pie joda, jūs varējāt izdarīt kaut ko tādu!

-    Viņam gribējās mirt.

79

Lūsija stāv uz visskaistākā persiešu paklāja, kādu jelkad redzējusi, uz tā paša, uz kura jau daudz, daudz reižu stāvējusi kopā ar Bergeri labākos laikos.

Dzīvojamā istabā viņas viena no otras ir tālu.

-    Man grūti iedomāties jūs ģērbušos kā prostitūtu un ielaižamies disputā ar dzērāju, Bergere turpina. No jūsu puses tas bija nolaidīgi.

-    Es pieļāvu kļūdu.

-    Tieši to jau es saku.

-    Man vajadzēja atgriezties. Pēc sava steka, Lūsija paskaidro.

-    Kurš no jums nospieda mēlīti?

Šis jautājums Lūsiju satriec. Viņa nevēlas atcerēties.

-    Roko plānoja nogalināt Marino, pats savu tēvu, Lūsija atkārto. Kad nākamreiz Marino dotos makšķerēšanas braucienā, Roko grasījās viņu novākt. Roko gribēja mirt. Viņš tiešām nonāvējās. It kā.

Bergere skatās laukā uz pilsētu, cieši sažņaugusi rokas. Viņš it kā nonāvējās. Jūs it kā viņu noslepkavojāt. It kā miris. It kā stāvoklī. It kā nepatiesi liecināt.

-    Mums to vajadzēja.

Bergerei negribas to dzirdēt. Viņai nav izvēles.

-    Mums vajadzēja, es zvēru.

Bergere joprojām klusē.

-    Viņam bija "sarkanais brīdinājums". Viņš gribēja mirt. Šādoni viņu tik un tā būtu novākuši un ne jau nu kādā jaukā veidā.

-    Tagad jūs aizstāvaties ar eitanāziju, Bergere beidzot ierunājas.

-    Kāda atšķirība no tā, ko mūsu kareivji dara Irākā?

-    Tagad jūs aizstāvaties ar pasaules mieru.

-    Roko dzīve tik un tā bija galā.

-    Tagad jūs aizstāvaties ar to, ka viņš jau bija miris.

-    Neizsmejiet mani, Džeimij!

-     Tātad man vajadzēja jūs apsveikt? Bergere turpina. Nu jūs ari mani esat padarījusi par muļķi, jo es zinu par to. Es zinu par to, Bergere lēni atkārto ik vārdu. Vai tad es esmu stulba? Jēzus! Es sēdēju tepat, viņa apgriežas un baksta ar pirkstu uz Lūsijas pusi, un tulkoju jums šos nolādētos ziņojumus. Tikpat labi jūs varējāt ienākt manā birojā, atzīties slepkavībā un gaidīt, ka es teikšu: "Tas nekas, neuztraucieties. Mēs visi pieļaujam kļūdas." Vai: "Tas notika Polijā, tāpēc nav manā jurisdikcijā. Tas neskaitās." Vai ari: "Pastāstiet man visu, tad jūs jutīsieties labāk." Redziet, kad esmu kopā ar jums, tad neesmu īsta apgabala prokurore. Kad mēs esam vienas un manā dzīvokli, tas nav saistīts ar manu profesiju.

80

-    Fluīds, tik balts kā gaisma un spožs no dzirkstelēm. Četrdesmit septītā lappuse! Kas tur ir?

-Jēzus Kristus! Restotajā lodziņā nozib acis, šoreiz citas.

Žans Batists jūt šo acu siltumu. Tās nav nekas vairāk kā mazas, vāji gailošas oglītes.

-    Šādon, nolādēts, apklusti! Aizveries ar tiem saviem lappušu numuriem. Pie joda, man tās numerācijas draņķlbas apnikušas līdz nelabumam! Vai tu tur slēp kādu grāmatu? Acis šaudās pa kameru kā dzirksteles, ko nes vējš. Un izņem savu netīro roku no biksēm, Minikrān!

Pazīstamie, ienīstie smiekli. Minikrān, Minikrān! Minikrān, Minikrān… Kustoņa balss ir balss no elles.

Žans Batists ir atradies divdesmit pēdu no Kustoņa. Tikpat tālu, cik restotais logs Žana Batista durvis no slēgtās atpūtas telpas stāvu zemāk.

Nav nekā, ko darīt šajā vienā stundā, kuru nāvinieku korpusa privileģētajiem ieslodzītajiem ļauts pavadīt uz taisnstūra formas koka grīdas, ko, gluži kā krātiņu zoodārzā, droši aptver biezs stiepļu režģis. Populāri ir skriet pa apli vai vienkārši nostaigāt jūdzi, kas, pēc Žana Batista aprēķiniem, prasa aptuveni septiņdesmit apļus. Neviens nejūt dziņu pēc tā, tikai viņš. Ja Žans Batists skrien apļus un to viņš dara tajā vienīgajā stundā, kas nedēļā ir atvēlēta atpūtai, viņš nepievērš uzmanību citiem notiesātajiem, kuri glūn uz viņu; to acis ir mazi, karsti saules plankumiņi, kas spīd caur palielināmo stiklu. Viņi apber Žanu Batistu ar parastajām nekaunīgajām piezīmēm. Atpūtas stunda cietumniekiem ir vienīgā iespēja redzēt citam citu no attāluma un sarunāties. Daudzas no šīm sarunām ir draudzīgas un pat smieklīgas. Žanam Batistam nerūp, ka neviens neizturas draudzīgi pret viņu un ka visa uzjautrināšanās notiek uz viņa rēķina.

Viņam zināms ik sīkums par Kustoni, kurš netiek uzskatīts par tipveida cietumnieku, bet kuram pretēji Žanam Batistam piešķirtas privilēģijas, ieskaitot ikdienas atpūtu un, protams, radio. Pirmā reize, kad Žans Batists izjuta katru Kustoņa klātbūtnes detaļu, bija todien, kad divi sargi pavadīja Kustoni uz slēgto atpūtas telpu, kur viņš savu slimīgo enerģiju vērsa augšup pret Žana Batista kameras durvīm.

Pie loga restēm parādījās Žana Batista matainā seja. Pienācis laiks paskatīties. Kādudien Kustonis varētu noderēt.

Skaties šurp, Bezpauti! Kustonis uzkliedza, novilkdams kreklu un demonstrēdams izspiedušos muskuļus, kas, tāpat kā resnie dilbi, bija notetovēti gandrīz melni. Nometies uz betona grīdas, viņš izpildīja atspiešanos ar vienu roku. Žana Batista seja nozuda no loga, bet tikai tad, kad viņš Kustoni bija labi nopētījis. Kustonim ir gluda āda, uz kuras iezīmējas gaiši brūns apmatojums, kas no muskuļotajām krūtīm stiepjas lejup pa vēderu un pazūd cirkšņos. Viņš ir nežēlīgi izskatīgs velna zellis ar stingru žokli, lieliem, mirdzošiem zobiem, taisnu degunu un ļoti saltām gaišbrūnām acīm.

Mati šim tipam apcirpti tuvu skalpam, un, kaut arī viņš ir gluži spējīgs uz brutālu seksu un sit savas sievietes, nevienam nerastos aizdomas, ka labāk viņš izvēlas nolaupīt jaunas meitenes, nomocīt tās līdz nāvei un ar viņu līķiem nodoties nekrofilijai, palaikam atgriežoties pie seklajiem kapiem, kur tās apracis, un atkal izrokot turpmākiem perversiem aktiem, līdz līķi ir tā sadalījušies, ka to nevar izturēt pat viņš.

Kustoni sauc par Kustoni ne jau tāpēc, ka viņš izskatītos pēc kustoņa, bet tāpēc, ka izrok maitas kā kustonis, turklāt klīst baumas, ka dažus savus upurus viņš ari ēdis. Nekrofilija, kanibālisms un pedofilija ir tādi grēki, kas šķiet necienīgi tipiskam nāvinieku korpusa cietumniekam, kurš savus upurus varēja būt izvarojis, žņaudzis, sadalījis gabalos vai pieķēdējis pagrabā (ari tādi gadījumi ir dzirdēti), bet izvarot bērnus vai līķus un ēst cilvēkus skaitās tik nožēlojama rīcība, ka daudziem cietumniekiem Kustoņa korpusā nekas nebūtu vairāk pa prātam kā viņu nosist.

Žans Batists nešķiež laiku, iztēlodamies radošus veidus, kā sašķaidīt Kustoņa kaulus vai aizņaugt balseni tukšas fantāzijas tādiem, kas nevar Kustonim piekļūt tuvāk par desmit pēdām. Nepieciešamība turēt cietumniekus šķirti ir acīmredzama. Ja tiem piespriesta nāve, tad, saprotams, viņi nevar neko zaudēt, nogalinādami atkal, kaut gan Žanam Batistam ar viņa domāšanas veidu nekad nav bijis ko zaudēt. Ja nevar neko zaudēt, neko nevar ari iegūt, tātad dzive neeksistē. Spriedelējumi par tiem, kas nolādēti kopš dzimšanas, ir virspusēji un nehumāni un Žana Batista gadījumā sniedzas pagātnē līdz pat viņa pirmajām atmiņām.

Paskatīsimies.

Viņš domā, sēdēdams uz magnetizējošā metāla poda. Viņš atceras sevi triju gadu vecumā. Viņš atceras, kā māte viņu rupji ierāva vannasistabā, no kurienes pa logu varēja redzēt Sēnu, un jau ļoti agrā vecumā viņam upe neizbēgami saistījās ar mazgāšanos. Viņš atceras, kā māte ar smaržīgām ziepēm ziepēja viņa trauslo ķermeni, pavēlēdama sēdēt stingi kā stabam, kamēr viņa ar tēva skujamo, kam rokturis bija no tīra sudraba, kasīja no viņa sejas, rokām, kakla, muguras, stilbiem un pēdām smalkos bērna matus.

Dažreiz, nejauši trāpījusi viņa pirkstā vai vairākos pirkstos, māte sakliedza uz Žanu Batistu, it kā pašas neveiklībā būtu vainojams viņš. Sevišķi grūti gāja ar pirkstu locītavām. Madame Šādonas pūlēm skūt savu neglito dēlu punktu pielika viņas trīce un dzērājas niknums, kad viņa gandrīz nošķēla Žanam Batistam kreiso krūtsgalu un tēvam vajadzēja ataicināt ģimenes ārstu. Mesjē Reinods mācīja Žanu Batistu uzvesties, un grand garзon, puišelis kliedza, bet adata zibēdama dūrās asiņainajā miesā, piešujot atpakaļ bālo krūtsgalu, kas ādas strēmelē nokarājās no pūkainajām krūtīm.

Piedzērusī māte raudāja, lauzīja rokas un vainoja le petit monstre vilain, ka viņš neesot stāvējis mierigi. Kalpotājs slaucīja mazā monstra asinis, bet monstra tēvs smēķēja franču cigaretes un žēlojās par nastu, kas jānes tāpēc, ka viņa dēls piedzimis un costume de singe pērtiķa kostīmā.

Mesjē Šādons brīvi varēja runāties, jokot un žēloties mesjē Reinodam, vienīgajam ārstam, kam bija ļauts kontaktēties ar Žanu Batistu, kamēr viņš, mazais monstrs, une espиce d'imbecile, dzimis pērtiķa kostīmā, dzīvoja ģimenes hфtel particulier, kur viņa guļamistaba atradās pagrabā. Par viņu neeksistēja nekādi medicīniski pieraksti, nav pat dzimšanas apliecības. Mesjē Reinods par to bija informēts un ārstēja Žanu Batistu vienīgi nelaimes gadījumos, kuros neiekļāvās parastās slimības vai ievainojumi, tādi kā stipras ausu sāpes, drudzis, apdegumi, sastieptas potītes vai delnas locītavas, uzkāpšana naglai un citi kreņķi, kuru dēļ lielākajai daļai bērnu vajadzēja apmeklēt ģimenes ārstu. Tagad mesjē Reinods ir vecs vīrs. Viņš neuzdrīkstētos stāstīt par Žanu Batistu pat tad, ja par noslēpumiem, kas attiecas uz viņa bēdīgi slaveno agrāko pacientu, prese maksātu lielu naudu.

81

Lūsiju māc kauns un bailes.

Viņa Bergerei ir sīki izstāstījusi visu, kas notika "Radisona" viesnīcas 511. numurā, tikai ne to, kas īstenībā nošāva Roko.

-    Kurš nospieda mēlīti, Lūsij? Bergere uzstājīgi grib zināt.

-    Tam nav nozīmes.

-Ja neatbildēsiet uz šo jautājumu, es pieņemšu, ka to izdarījāt jūs.

Lūsija nesaka neko.

Bergere nekustīgi stāv un veras pa logu uz zaigojošajām pilsētas ugunīm, kas dod ceļu tumšajai Hudzonas upei un pārtop spilgti mirgojošos Ņūdžersijas pilsētas līdzenumos. Attālums starp viņu un Lūsiju nevarētu šķist nepanesamāks; ir tā, it kā Bergere stāvētu otrpus stikla sienai.

Lūsija klusi sper soli tuvāk, gribēdama pieskarties Bergeres pleca liekumam un baidīdamās ja to uzdrīkstēsies, Bergere vairs nekad nebūs sasniedzama, it kā viņu nebalstītu nekas, tikai gaiss četrdesmit piecu stāvu augstumā no ielas.

-    Marino to nedrīkst uzzināt, Lūsija saka. Mana tante arī ne. Nekad.

-    Man vajadzētu jūs ienīst, Bergere atbild.

Viņa vāji smaržo pēc parfīma, kādas stipras smaržas, kas viegli lietota, un Lūsijai ienāk prātā, ka Bergere nav smaržojusies sava vīra dēļ. Viņas vīra šeit nav.

-    Dēvē to, kā gribi, Bergere turpina. Jūs ar Rūdiju esat izdrijuši slepkavību.

-    Vārdi, Lūsija atbild. Karā kritušie. Pašaizsardzība. Tiesiska slepkavība. Mājas aizsargāšana. Mums ir vārdi, kas legāli attaisno tādu rīcību, kam vajadzētu būt nepiedodamai, Džeimij. Varu likt roku uz sirds, tas nevienu neiepriecināja, tam nebija atriebības apburošās piegaršas. Viņš bija nožēlojams gļēvulis, kas pinkšķēja un sūrojās tikai par to, ka viņa cietsirdīgajā, nevērtīgajā dzīvē pienākusi norēķinu stunda. Kā Marino varēja būt tāds dēls? Kādas cilvēku genoma īpašības apvienojušās, lai izspļautu Roko?

-    Kas vēl zina?

-    Rūdijs. Tagad jūs…

-    Vai vēl kāds? Vai jūs saņēmāt instrukcijas? Bergere turpina tincināt.

Lūsija domā par fiktīvo Bentona slepkavību, par daudzajiem notikumiem un sarunām, ko viņa nekad nedrīkst Bergerei stāstīt. Jau gadiem ilgi Lūsiju ir vadījis ciešanu un niknuma despots.

-    Netiešā veidā te iesaistīti vēl citi. Es par to nevaru runāt. Patiešām, Lūsija saka.

Bergere nezina, ka Bentons nav miris.

-    A, sasodīts! Kādi citi?

-    Es teicu, ka netieši. Neko vairāk nedrīkstu stāstīt. Un nestāstīšu.

-    Ļaudis, kas dod slepenus rīkojumus, atklātības gaismā tiecas pazust. Vai tie ir tie jūsu citi? Cilvēki, kas devuši slepenus rīkojumus?

-    Ne jau tieši par Roko. Viņa domā par senatoru Lordu un par Šādonu karteli. Varu tikai teikt, ka ir tādi cilvēki, kas vēlējās Roko nāvi. Man vienkārši līdz šim nebija pietiekamas informācijas, lai kaut ko pasāktu. Kad atrakstīja Šādons, es uzzināju to, kas man bija jāzina.

-    Saprotu. Un Žans Batists Šādons ir uzticības cienīgs. Protams, tādi ir visi psihopāti. Lai kurš vēl būtu netieši tur iesaistīts, viņš jau ir pazudis. Par to varat būt droši.

-    Nezinu. Ir instrukcijas par Šādonu karteli. Jā gan. Tās ir spēkā jau ļoti ilgi. Jau gadiem. Es darīju, ko spēju, kamēr biju ATŠ, Maiami. Bet tur nekas neiznāca. Likumi.

-    Tā gan. Jūs un likumi, Bergere dzedri saka.

-    Līdz notikumiem ar Roko esmu darbojusies neefektīvi.

-Jā, šoreiz viss tiešām izdevies efektīvi. Pasakiet man vienu lietu, Lūsij. Vai domājat, ka tiksiet sveikā cauri? -Jā-

-Jūs ar Rudiju esat pieļāvuši kļūdas, Bergere saka. Jūs atstājāt savu steku, jums vajadzēja pēc tā atgriezties, un jūs redzēja vairāki cilvēki. Nekā laba, nekā laba. Un jūs inscenējāt nāves ainu gluži lietpratīgi, gluži gudri. Varbūt pārāk lietpratīgi un pārāk gudri. Es brīnītos par istabu, šampanieša pudeli un visu citu tik tīru, ka tur atrodami vienīgi Roko pirkstu nospiedumi. Es brīnītos par līķa pārmērīgo sadalīšanos, kas šķietami ir pretrunā ar nāves brīdi. Un mušas, tik sasodīti daudz mušu! Līķu mušām diezin ko nepatīk auksts laiks.

-    Eiropā tās ir pieradušas pie aukstāka laika. Pie četrdesmit astoņiem grādiem*. Parastais zilo mušu paveids, līķu mušas. Protams, augstāka temperatūra ir labāka.

-       Jūs droši vien to esat apguvusi no savas tantes Kejas. Viņa ar jums lepotos.

-Jūs brīnītos. Lūsija atgriežas pie kļūdām. Jūs brīnāties par visu. Tāpēc jau jūs esat tā, kas esat.

-    Nevērtējiet par zemu poļu autoritātes un medicīnas ekspertus, Lūsij. Var gadīties, ka pēdējos jaunumus vēl neesat dzirdējusi. Ja tie metīs ēnu uz jums, es nespēšu palīdzēt. Šī saruna man jāuzskata par privileģētu. Patlaban esmu jūsu advokāte, nevis prokurore. Tie ir meli. Un man nāksies ar tiem sadzīvot.

-    Bet, lai kas devis jums direktīvas man vienalga, cik sen tas noticis -, viņš neatgriezīsies pie jūsu slepenajām telefona sarunām, viņš pat neatcerēsies jūsu vārdu, bet sarauks pieri un paraustīs plecus kādā kabineta sapulcē vai iedzeršanas reizē vai vēl ļaunāk viņš pasmiesies par gadījumu ar kādu pārāk centīgu privāto izmeklētāju.

-    Tā nenotiks.

Bergere gausi pagriežas un sagrābj Lūsijas delnu locītavas. Vai esat tik sasodīti pārliecināta par sevi, ka kļūstat stulba? Kā tik gudrs vienlaikus var būt tik stulbs?

Lūsijas vaigos sakāpj asinis.

-    Pasaule ir pilna ar izmantotājiem. Visas cilvēces brīvības un taisnīguma vārdā tie pamudinās jūs uz briesmīgām lietām un paši pēc tam izgaisīs kā migla. Izrādīsies, ka tās visas ir fantāzijas. Jūs sāksiet prātot, vai viņi vispār reāli eksistējuši, bet pati kvernēsiet kādā federālā cietumā vai, nedod Dievs, būsiet izdota ārvalstij. Jūs pamazām, bet pārliecināti sāksiet ticēt, ka tie bijuši maldi, jo visi citi domās, ka jūs esat paranoiska ķertā, kas izdarījusi slepkavību, jo iedomājusies pildām slepenu misiju CIP, FIB, sasodītajam Pentagonam, Viņas Majestātes Slepenajam dienestam vai Lieldienu zaķim.

-    Beidziet! Lūsija iesaucas. Tā nav.

Bergere uzliek plaukstas Lūsijas pleciem. Kaut pirmo reizi mūžā ieklausieties kādā!

Lūsija mirkšķina plakstus, pūlēdamās valdīt asaras.

-    Kurš? Bergere paģērē. Kurš sūtīja jūs šajā Dieva nolādētajā, briesmīgajā misijā? Vai kāds, kuru es pazīstu?

-    Lūdzu, izbeidziet! Es to nevaru teikt un nemūžam jums neteikšu! Tur ir tik daudz… Džeimij, jums labāk to nezināt. Lūdzu, ticiet man!

-Jēzus! Bergeres tvēriens atslābst, bet viņa to neatlaiž. Jēzus, Lūsij! Paskatieties uz sevi! Jūs drebat kā lapa.

-Jūs nedrīkstat tā darīt. Lūsija dusmīgi atkāpjas. Es neesmu bērns. Kad jūs man pieskaraties… viņa atkāpjas vēl vairāk. Kad jūs man pieskaraties, tas nozīmē kaut ko citu. Vēl aizvien. Tāpēc nevajag. Nevajag.

-    Es zinu, ko tas nozīmē, Bergere saka. Piedodiet.

82

Desmitos vakarā Skarpeta izkāpj no taksometra pie Džeimas Bergeres namdurvīm.

Vēl aizvien nespēdama sadabūt rokā māsasmeitu, Skarpeta ir dzeļoša satraukuma pilna, un šis satraukums aug augumā ar katru tālruņa zvanu. Lūsija neatbild ne pa dzīvokļa, ne pa mobilo tālruni. Kāds no darbabiedriem birojā teica, ka nezinot, kur viņa atrodas. Skarpeta sāk prātot par savu pārgalvīgo, ugunīgo māsasmeitu un iedomājas visļaunāko. Viņas divējās jūtas pret Lūsijas jauno karjeru nav noplakušas. Māsasmeita dzīvo nedisciplinētu, bīstamu un ļoti noslēgtu dzīvi, kas varbūt nāk par labu viņas personībai, taču Skarpeta jūtas vīlusies un baidās. Lūsija nav sadzenama rokā, un Skarpeta reti kad zina, ko māsasmeita dara.

Džeimas Bergeres luksusa augstceltnē Skarpetu sagaida šveicars.

-    Vai varu palīdzēt, kundze?

-    Man vajadzīga Džeima Bergere, Skarpeta atbild. Penthausa dzīvoklis.

83

Kad Lūsija saprot, ka ar liftu augšā brauc viņas tante, viņai rodas vilinājums bēgt prom no šīs ēkas. Nomierinieties, Bergere saka.

-    Viņa nezina, ka esmu šeit, Lūsija attrauc. Man negribas, lai viņa to uzzina. Patlaban nespēju ar viņu tikties.

-    Reiz jums, vienalga, vajadzēs tikties. Tikpat labi tas var notikt tagad.

-Bet viņa nezina, ka esmu šeit, Lūsija atkārto. Ko lai viņai saku?

Bergere uzmet Lūsijai savādu skatienu un tajā pašā laikā uzmanīgi ieklausās, vai augšā nebrauc lifts.

-    Vai patiesība ir tik slikta? Bergere dusmīgi atbild. Jūs varētu viņai to pastāstīt. Šad un tad runāt patiesību ir ļoti dziedinoši.

-    Es neesmu mele, Lūsija saka. Kas nu nav, tas nav. Ja tikai to nevajag darīt darba dēļ, it īpaši slepena darba dēļ.

-    Problēma rodas tad, kad šis robežas saplūst, Bergere piebilst, izdzirdusi braucam liftu. Ejiet, pasēdiet dzīvojamā istabā. (It kā Lūsija būtu bērns!) Vispirms ar viņu aprunāšos es.

Bergeres foajē ir izlikts ar marmora plāksnēm, pretī nevainojami tīrajam misiņa liftam novietots galds ar svaigiem ziediem. Viņa nav satikusi Skarpetu vairākus gadus un, kad doktore iznāk no lifta, satrūkstas. Keja Skarpeta izskatās novārgusi, kostīms stipri saburzīts, acis nemiers.

-    Vai šajā pasaulē vairs neviens neatbild telefona zvaniem? Skarpeta uzreiz saka. Izmēģinājos zvanīt Marino, Lūsijai, jums. Jūsu līnija bija aizņemta veselu stundu, tāpēc beigu beigās nospriedu, ka vismaz kāds ir mājās.

-    Biju nocēlusi klausuli. Negribēju, ka mani traucē.

Skarpeta to nesaprot. Piedodiet, ka tomēr iztraucēju. Esmu izmisumā, Džeimij.

-    To var redzēt. Iekams nākat iekšā, gribu, lai zināt, ka Lūsija ir šeit. To viņa paziņo pavisam lietišķi. Nevēlējos jūs satriekt. Ceru, ka jūtaties atvieglota.

-    Ne gluži. Birojā viņu no manis rūpīgi slēpa, jādomā, Lūsija tā likusi.

-    Keja, lūdzu, nāciet iekšā, Bergere aicina.

Viņas ieiet dzīvojamā istabā.

-    Sveika, Lūsija apkampj savu tanti.

Viņas reakcija ir stīva. Kāpēc tu ar mani tā apejies? viņa vaicā, nerūpēdamās, ka Bergere dzird.

-    Kā tad? Lūsija atgriežas dzīvojamā istabā un apsēžas uz kušetes. Nāc šurp! Viņa māj, lai Skarpeta pievienojas. Jūs arī, Džeimij.

-    Tikai tad, ja jūs viņai izstāstīsiet, Bergere saka. Citādi es šajā sarunā nepiedalos.

-    Ko tu izstāstīsi? Skarpeta apsēžas Lūsijai blakus. Kas tev būtu man stāstāms, Lūsij?

-Jādomā, jūs esat dzirdējusi, ka Roko Kagjano Polijā it kā izdarījis pašnāvību, Bergere ieminas.

-    Esmu dzirdējusi visas šodienas ziņas, Skarpeta atbild. Vai nu pa tālruni, vai lidmašīnā, pēc tam taksometrā. Tagad esmu šeit. Ko jūs domājat, teikdama, it kā?

Lūsija skatās uz savām kājām un neko nepaskaidro. Bergere stāv malā un klusē.

-    Tu dienām ilgi biji pazudusi. Neviens man neteica, kurp esi devusies, Skarpeta mierīgi iesāk. Vai biji Polijā?

Ilga pauze, tad Lūsija paceļ skatienu. Jā, biju.

-    Žēlīgais Dievs, Skarpeta murmina. It kā pašnāvība, viņa atkārto.

Lūsija sāk ar mājienu par noslepkavotajiem žurnālistiem, ko vēstulē izpaudis Šādons. Viņa izklāsta ari turpat sniegto informāciju par Roko atrašanās vietu. Tad pastāsta tantei par "sarkano brīdinājumu".

-    Tā mēs ar Rūdiju atradām viņu viesnīcā, kur Roko vienmēr uzturējās, kad nodarbojās ar savu netīro biznesu Ščecinā. Pastāstījām par "sarkano brīdinājumu", un viņš saprata, ko tas nozīmē. Beigas. Tāpēc, vai nu Roko apcietinātu, vai ne, Šādoni tik un tā gādātu, lai viņš ilgi vairs nedzīvo.

-    Tātad viņš nonāvējās pats, rezumē Skarpeta, skatīdamās Lūsijai tieši acīs.

Lūsija neatbild. Bergere iziet no istabas.

-    Interpols ir izsūtījis informāciju, Lūsija beidzot izstoma. Pēc policijas domām, viņš izdarījis pašnāvību.

Pagaidām tas Skarpetu apmierina, bet tikai tāpēc, ka viņai trūkst spēka pētīt tālāk.

Viņa atver porfeli un parāda Lūsijai Šādona vēstuli, pēc tam Lūsija ieiet Bergeres birojā.

-    Lūdzu, nāciet, viņa aicina.

-     Nē, Bergere atbild; viņas skatiens pauž vilšanos un nosodījumu. Kā jūs varat viņai melot?

-    Neesmu melojusi un nemeloju.

-    Bet noklusējat. Jūs noklusējat patiesību, Lūsij.

-    Līdz tai vēl tiksim, kad pienāks īstais brīdis. Viņai atrakstījis Šādons. Jums tas jāredz. Notiek kaut kas patiešām dīvains.

-    Neapšaubāmi. Bergere pieceļas no rakstāmgalda.

Viņas atgriežas dzīvojamā istabā un caur plastmasas vāciņiem aplūko vēstuli un aploksnes.

-    ŠI nelīdzinās tai vēstulei, kuru saņēmu es, Lūsija nekavēdamās atzīst. Tā bija rakstīta drukātiem burtiem, turklāt nepienāca ar regulāro pastu. Man liekas, to bija sūtījis Roko. Roko viņa vārdā ir sūtījis daudz ko. Kāpēc lai Šādons man un Marino rakstītu drukātiem burtiem?

-    Kāds izskatījās papīrs? Skarpeta jautā.

-    Piezīmju papīrs. Ar līnijām.

-    Cietuma papīrs ir vienkārši balts, maksā divdesmit mārciņas pakā. Tāds pats, kādu mēs lielākoties lietojam savos printeros.

-Ja vēstules man un Marino nav sūtījis viņš, kurš tad to darījis? Lūsija kļūst flegmātiskā, viņas smadzenes ir pārslogotas.

Balstoties uz šajā vēstulē minēto informāciju, viņa bija izplānojusi Roko Kagjano nāvi. Kad viņi ar Rūdiju sagūstīja Kagjano viesnīcas istabā, Roko tā īsti nemaz neatzinās, ka noslepkavojis žurnālistus. Lūsija atminas, kā viņš izbolīja acis pret griestiem tā bija vienīgā reakcija. Viņa nevar zināt, ko Roko domājis ar šo žestu. Viņa nevar zināt, vai informācija, ko bija nosūtījusi Interpolam, ir patiesa. Ar to pietiktu arestam, bet nav teikts, ka varētu pierādīt vainu. Tātad Lūsijai nav zināmi fakti. Vai Roko patiešām bija saticies ar abiem žurnālistiem tikai dažas stundas pirms viņu nāves? Un, pat ja saticies, vai viņš bija tas, kurš viņus nošāva?

Lūsija ir atbildīga par "sarkano brīdinājumu". Pateicoties tam, Roko saprata, ka viņa dzīve beigusies, vienalga, vai viņš atzīsies vai ne. Viņš bija kļuvis par meklējamo; ja par viņa nāvi neparūpētos Lūsija un Rūdijs, par to gādātu Šādons. Viņam vajadzēja mirt. Viņam jābūt mirušam. Lūsija pati sev saka, ka pasaule bez Roko ir labāka.

-     Kurš rakstīja man to nolādēto vēstuli? Lūsija vaicā. Kurš rakstīja Marino un pirmo vēstuli tev? Viņa skatās uz Skarpetu. Es domāju tās vēstules, kas pienāca Nacionālās tieslietu akadēmijas apmaksātajās aploksnēs. Toreiz šķita, ka tās varēja būt no Šādona.

-    Tur es tev piekritu, Skarpeta atbild. Arī Batonrūžas īpašo lietu izmeklētājs saņēma tādu pašu.

-    Varbūt, rakstīdams šo vēstuli, Šādons izmainīja rokrakstu un izvēlējās citu papīru. Lūsija rāda uz vēstuli skaisti kaligrāfiskajā rokrakstā. Bet varbūt tas nelietis nemaz nav cietumā?

-    Es dzirdēju par telefona zvaniem uz tavu biroju. Zaks man pastāstīja pa tālruni. Man liekas, mēs it nemaz nevaram būt droši, ka Šādons vēl atrodas cietumā, Skarpeta atbild.

-     Domāju, Bergere bilst, ka cietumā viņš nevarētu dabūt ne līniju papīru, ne Nacionālās tieslietu akadēmijas aploksnes. Kā jūs domājat vai būtu grūti šo apmaksāto aplokšņu faksimilus atveidot ar datoru?

-    Ak Dievs, cik muļķīgi jūtos, Lūsija saka. Es jums pateikšu, kā jūtos. Protams, to var izdarīt. Vienkārši jānoskenē aploksne, pēc tam jāuzraksta vajadzīgā adrese un jāuzdrukā uz tās pašas aploksnes. Es to varētu izdarīt piecās minūtēs.

Bergere veras Lūsijā ilgu skatienu. Vai jūs to izdarījāt, Lūsij?

Viņa ir pārsteigta. Es to izdarīju? Kāpēc lai es to darītu?

-Jūs tikko atzināties, ka to varētu, Bergere drūmi saka. Šķiet, jūs esat spējīga uz daudz ko, Lūsij. Tā nu sanāk, ka jums adresētajā vēstulē minētā informācija galu galā jūs noveda Polijā, lai uzmeklētu Roko, kurš tagad ir miris. Es atstāju šo istabu. Prokurore manī nevēlas dzirdēt nekādus turpmākus melus vai atzīšanās. Ja jūs ar savu tanti gribat kādu brīdi aprunāties, tad iztieciet bez manis. Man jāatliek vietā klausule. Šur tur jāpiezvana.

-    Es neesmu melojusi, saka Lūsija.

84

-    Sēdies, Skarpeta saka, it kā Lūsija vairs nebūtu pieaugusi.

Dzīvojamā istabā apgaismojums ir izdzēsts, un viņas ielenc Ņujorkas siluets ar visām lieliskajām pilsētas iespējām un diženumu. Skarpeta to varētu vērot stundām, tāpat kā jūru. Lūsija apsēžas viņai blakus uz Bergeres kušetes.

-    Šī ir laba vieta. Skarpeta lūkojas laukā uz miljoniem lielpilsētas uguņu.

Viņa ar skatienu meklē mēnesi, bet tas aiz ēkām nav ieraugāms. Lūsija klusi raud.

-    Esmu bieži prātojusi, Lūsij, kā iegrozītos dzīve, ja es būtu bijusi tava īstā māte. Vai tad tu pieņemtu tik bīstamu pasauli un brāztos tai cauri tikpat pārgalvīgi, pašapzinīgi un apmāti? Vai arī tu būtu precējusies un tev būtu bērni?

-    Man liekas, tu zini atbildi, Lūsija murmina, slaucīdama acis.

-    Iespējams, tu būtu Rodas zinātniece, dotos uz Oksfordu un kļūtu par slavenu dzejnieci.

Lūsijai liekas, ka Skarpeta joko. Viņa nejoko.

-    Būtu rāmāka dzīve, tante klusi saka. Es tevi audzināju, pareizāk sakot, rūpējos par tevi, cik labi vien spēju. Grūti iedomāties, ka varētu mīlēt kādu bērnu vairāk, nekā es mīlēju un mīlu tevi. Bet caur manām acīm tu iepazini pasaules pretīgo pusi.

-    Caur tavām acīm es atradu godprātību, cilvēcību un taisnīgumu, Lūsija atbild. Man neko negribētos mainīt.

-    Kāpēc tad tu raudi? Skarpeta veras uz tālīnām lidmašinām, kas kvēlo kā mazas planētas.

-    Es nezinu.

Skarpeta pasmaida. Tā tu mēdzi sacīt, kad biji maza meitenīte. Kad vien saskumi un es vaicāju, kāpēc, tu atbildēji: "Nezinu." Tāpēc mana jūtīgā pieredze teic, ka tu esi bēdīga.

Lūsija atkal slauka no sejas asaras.

-    Es īsti nezinu, kas notika Polijā, tante tad saka.

Ierīkojusies uz kušetes ērtāk, Skarpeta sačubina aiz muguras spilvenus, itin kā skubinādama uz garu stāstīšanu. Viņa turpina lūkoties Lūsijai garām, mirdzošajā nakti, jo smagas sarunas kļūst vēl smagākas, kad cilvēki raugās viens otrā.

-    Man nevajag, lai tu kaut ko stāstītu. Taču domāju, ka tas vajadzīgs tev, Lūsij.

Māsasmeita skatās pa logu uz milzu pilsētu ap viņām. Viņa domā par tumšām, lielām jūrām un izgaismotiem kuģiem. Kuģi nozīmē ostas, un ostas nozīmē Šādonus. Ostas ir viņu kriminālās komercijas artērijas. Roko varbūt bija tikai viens asinsvads, bet viņa saistību ar Skarpetu, ar viņiem visiem vajadzēja pārraut.

Jā. Tā vajadzēja.

Lūdzu, piedod man, tante Keja. Lūdzu, saki, ka viss kārtībā. Lūdzu, nezaudē cieņu pret mani un nedomā, ka esmu kfuvusi viena no viņiem.

-    Kopš Bentons miris, tu esi kļuvusi Fūrija, pārmācības gars, un visā pilsētā nav tik daudz varas, kas spētu apmierināt tavas alkas pēc tās, Skarpeta turpina runāt, vēl aizvien maigi. Šī tev ir laba vieta, kur darboties, viņa saka, abām raugoties uz Zemes visvarenākās pilsētas ugunīm. Bet kādudien, piesātināta ar varu, tu sapratīsi, ka pārāk liels daudzums varas ir nepanesams.

-    Tu to saki par sevi pašu, Lūsija atteic bez mazākā naida. Tu biji visvarenākā medicīnas eksperte valsti, varbūt pat visā pasaulē. Tu biji Galvenā. Varbūt tev bija nepanesama šī vara un apbrīna.

Lūsijas skaistā seja tagad nebūt neizskatās tik bēdīga.

-    Tik daudz kas licies nepanesams, Skarpeta atbild. Tik daudz. Bet nē, man vara nešķita par smagu, kad biju Galvenā. Daudz smagāka man bija varas zaudēšana. Mēs ar tevi pret varu izturamies dažādi. Es neko nepierādu. Tu vienmēr kaut ko centies pierādīt, kaut arī tas būtu lieki.

-    Tu neesi to zaudējusi, Lūsija viņai saka. Tava attālināšanās no varas bija ilūzija. Politika. Tavu īsto varu tev nekad nav devusi ārpasaule, tātad var secināt, ka ārpasaule to nevar ari atņemt.

-    Ko Bentons mums ir nodarījis?

Viņas jautājums izbiedē Lūsiju, it kā Skarpeta zinātu patiesību.

-    Kopš viņš miris… Es tik tikko spēju piespiesties un izteikt to vārdu. Miris. Viņa brīdi klusē. Kopš tā laika šķiet, ka arī mēs pārējie tuvojamies sabrukumam. Kā valsts, kas cieš blokādi. Krīt pilsēta pēc pilsētas. Tu, Marino un es. Galvenokārt tu.

-Jā, es esmu Fūrija. Lūsija pieceļas, pieiet pie loga un sakrustotām kājām apsēžas uz Džeimas Bergeres greznā, antīkā paklāja. Es esmu atriebēja. Es to atzīstu. Es jūtu, ka ar Roko nāvi lielākā drošībā ir gan pasaule, gan tu, gan mēs visi.

-    Bet tu nevari tēlot Dievu. Tu vairs neesi pat zvērināta tiesu izpildītāja, Lūsij. "Pēdējais iecirknis" ir privāta iestāde.

-    Ne gluži. Mēs esam starptautiskās likumsargāšanas satelīts un strādājam kopā ar viņiem, parasti Interpola aizsegā. Mūs pilnvaro vēl citas augstas autoritātes, par kurām es nevaru ar tevi runāt.

-     Kāda augsta autoritāte tevi pilnvarojusi atbrīvot pasauli no Roko Kagjano? Skarpeta jautā. Vai tu nospiedi mēlīti, Lūsij? Man tas jāzina. Vismaz tas.

Lūsija purina galvu. Nē, viņa nav spiedusi mēlīti. Tikai tāpēc, ka Rūdijs uzstāja, un šaujampulveris un sīkas Roko asins lāsītes nonāca uz Rūdija, nevis viņas plaukstām. Tas nebija godīgi, Lūsija skaidro savai tantei.

-    Man nevajadzēja pieļaut, lai Rūdijs tam visam iet cauri. Es uzņemos vienlīdzīgu atbildību par Roko nāvi. Patiesībā es uzņemos visu, jo Rūdijs devās uz misiju Polijā pēc manas ierosmes.

Viņas runā līdz vēlai naktij, un, kad Lūsija ir izklāstījusi visu, kas noticis Ščecinā, viņa gaida krustmātes nopēlumu. Ļaunākais sods būtu izraidīšana no Skarpetas dzīves, tāpat kā no tās aizgājis Bentons.

-Jūtos atvieglota, ka Roko miris, Skarpeta atzīst. Kas padarīts, padarīts. Kādreiz Marino gribēs uzzināt, kas patiesībā noticis ar viņa dēlu.

85

Pēc balss izklausās, it kā doktoram Lenjēram viss ietu uz labo pusi, tomēr viņš ir tik saspringts kā uzvilkta katapulta.

-     Vai tur ir kāda droša vieta, kur man palikt? Skarpeta viņam jautā pa tālruni, sēdēdama savas vienvietīgās Melrosas viesnīcas istabā 63. ielas un Leksingtona avēnijas stūri.

Viņa nebija piekritusi pavadīt nakti kopā ar Lūsiju, lai gan māsasmeita neatlaidīgi mudināja. Paliekot kopā ar viņu, Skarpeta no rīta nevarētu aizkļūt līdz lidostai, Lūsijai nezinot.

-     Visdrošākā vieta ir Luiziāna. Mana viesu māja. Tā ir maza. Kāpēc? Jūs jau zināt, ka nevaru atļauties konsultantus…

-    Klausieties, Skarpeta viņu pārtrauc. Man vispirms jādodas uz Hjūstonu. Viņa izvairās no detaļām. Pie jums nevaru nokļūt vismaz vēl vienu dienu.

-    Es jūs sagaidīšu. Tikai pasakiet, kur.

-    Vislabāk būtu, ja jūs izkārtotu man mašīnas nomu. Patlaban neko skaidri nevaru pateikt. Esmu pārāk nogurusi. Tomēr labprātāk brauktu pati ar mašīnu un nesagādātu jums neērtības. Man tikai jāzina, kā nokļūt līdz jūsu mājai.

Viņa pieraksta. Ceļš šķiet diezgan vienkāršs.

-    Vai vēlaties kādu īpašu mašīnu?

-    Drošu.

-    To es saprotu, tiesu eksperts atbild. Pietiekami daudz cilvēku esmu vilcis laukā no nedrošām automašīnām. To savai sekretārei atgādināšu pirmām kārtām.

i

86

Triksija atbalstās pret leti, smēķē mentola cigareti un saīgusi vēro, kā Marino piekrauj aukstuma somu pilnu ar alu, gaļas ruletēm, sinepju un majonēzes burciņām un daudz ko citu, lielajām rokām grābdams visu no ledusskapja. *

-    Ir jau krietni pāri pusnaktij, Triksija sūrojas, darbodamās ap Corona pudeli ar garu kaklu, ko viņa ir aizsprostojusi, mēģinādama iebāzt pārāk lielu laima šķēlīti. Nāc gultā, pēc tam varēsi iet! Vai tas nebūtu prātīgāk nekā satrauktam nakts laikā brāzties prom?

Marino kopš atgriešanās no Bostonas bija sēdējis pie televizora un dzēris, ignorēdams tālruņa zvanus, jo negribēja runāt ne ar vienu, pat ar Lūsiju vai Skarpetu ne. Aptuveni pirms stundas viņš saņēma savā mobilajā tālruni satriecošu ziņu no Lūsijas biroja. Tā ir pietiekami noskaidrojusi Marino prātu, lai izdabūtu viņu no guļamkrēsla.

Triksija paceļ pudeli taisni gaisā un mēģina izdabūt iestrēgušo laima šķēlīti ar mēli. Viņai paveicas, un alus, iestrūklojis mutē, notek pār zodu. Necik sen Marino tas liktos uzjautrinoši. Tagad nekas nespētu izvilināt no viņa smaidu. Viņš atrauj ledusskapja durvis, izņem trauku ar ledus kubiņiem un saber tos somā. Nav vēl ne gads, kopš Triksija, īstajā vārdā Terēza, trīsdesmit gadus veca, ir pārcēlusies dzīvot Marino mazajā namiņā melnstrādnieku rajonā tieši pie Ričmondas-Midlotas maģistrāles Džeimsa upes kreisajā krastā.

Viņš aizdedzina cigareti un skatās uz Triksiju, uz viņas seju, kas piepampusi no dzeršanas, un uz skropstu tušu, kas tik šausmīgi izsmērēta zem acīm, ka izskatās kā ietetovēta. Platlnblondie mati ir tik ļoti cietuši no daudzajām ķīmiskajām apstrādēm, ka Marino netīk tiem pieskarties, un reiz viņš, piedzēries būdams, bija atzinies, ka tie viņam atgādina izolācijas materiālu. Dažas no viņas jūtām ir smagi sakropļotas, un, kad Marino mana tās parādāmies no viņas acīm vai mutes, viņš atstāj istabu vai nu domās, vai kājām.

-    Lūdzu, neej. Triksija spēcīgi ievelk no cigaretes un laiž dūmus pār mutes kaktiņu, gandrīz neieelpodama. Es zinu, ko tu dari. Tu vairs neatgriezīsies, tā tas ir. Es redzēju, ko salīki sev somā. Šaujamos, ķegļu bumbu, pat savas trofejas un makšķeres. Nemaz nerunājot par taviem ierastajiem apģērbiem, no kuriem nav atstāts nekas, ja nu vienīgi tie uzvalki, kas karājas skapī, kopš Jēzus uzrakstīja Desmit baušļus.

Viņa nostājas Marino priekšā un sagrābj aiz rokas, kamēr viņš kārto aukstumsomā sabērtos ledus gabalus. Dūmi spiež viņu piemiegt acis.

-    Es tev piezvanīšu. Man jātiek uz Luiziānu, un tu to zini. Doka tur ir jau priekšā vai vismaz ceļā uz turieni. Es viņu pazīstu. Es sasodīti labi zinu, ko viņa grasās darīt. Viņai nemaz nav tas jāsaka. Tu taču negribi viņas nāvi, Triksij?

-    Esmu tik sasodīti nogurusi no šī Doka to un Doka šo! Triksijas seja satumst, un viņa atstumj Marino roku, it kā pieskaršanās būtu bijusi nevis viņas pašas, bet viņa ideja. Kopš tevi pazīstu, to vien dzirdu kā Doka šo un Doka to. Viņa ir vienīgā sieviete tavā dzīvē, tev tas godīgi jāatzīst. Es tavā basketbola dzīves spēlē esmu tikai otršķirīga atlase.

Marino saviebjas. Viņš nevar paciest Triksijas tēlainos izteicienus, kas netrāpa ne par mata tiesu un atgādina viņam noskaņojušās klavieres.

-    Esmu tikai meiča, kura sēž malā tajā pasākumā, ko sauc "Tava dzīve", viņa turpina drāmu, un šimbrīžam ar to pietiek.

Drāma. Kā slikta ziepju opera.

Šo ķildu scenāriju Marino lielākoties zina no galvas, un, lai arī izjūt īpašas antipātijas pret psiholoģiju, pat viņš nevar izvairīties no atskārsmes, tik lielas kā kalns, viņi ar Triksiju plēšas par visu, jo cinās par neko.

Triksijas tuklās, kailās pēdas ar atdauzītajiem, sarkani lakotajiem nagiem plikšķina pāri virtuvei, un viņa mežonīgi vicina brangās rokas, birdinādama uz traipainās linoleja grīdas cigaretes pelnus. Labi, ej vien uz Luiziānu pie savas Dokas šādas un tādas, tikai, kad tu atgriezīsies ja tas vispār notiks -, iespējams, šajā mēslainā jau dzīvos kāds cits un es būšu prom. Prom. Prom. Prom.

Pirms pusstundas Marino bija viņu lūdzis laist māju pārdošanā. Viņa var tajā dzīvot, līdz atradīsies pircējs.

Soļojot ap viņas kājām plan ziedu rakstā apdrukātais halāts, krūtis nokarājas pār plato jostu, ko viņa tur cieši savilktu ap resno vidukli. Marino iedzeļ dusmas un vainas apziņa. Kad Triksija pārmet par Skarpetu, viņš zaudē kontroli kā satracināts putns, kurš izlaidies pa ventilācijas lūku un kuram nav kurp iet; kurš nevar aizsargāties un dot pretsparu, nudien ne.

Viņa ievainoto patmīlību nevar remdēt ar netiešiem, nekautriem mājieniem par attiecībām ar Skarpetu, kas nelaimīgā kārtā nekad nav bijušas. Tāpēc Triksijas greizsirdības bultas nekļūdīgi trāpa īstajā vietā un izsūc asinis. Marino nerūp, ka viņš zaudē visas sievietes, kas viņam jelkad bijušas. Viņam rūp tā, kura nekad nav bijusi viņējā, un Triksijas dusmu lēkme pieaug, strauji tuvojoties bīstamajam krešendo, kas izraisīs nepieciešamo fināla kodu.

-    Tu esi tik traks pēc viņas, ka taisni vai riebjas, Triksija brēc. Tu viņai neesi nekas, tikai neaptēsts lauķis. Vienmēr tāds esi bijis. Liels, resns, stulbs lauķis! viņa nerimstas. Un man vienalga, ja arī viņa mirst! Tik un tā nāve ir vienīgais, ko viņa vispār zina!

Marino paņem sakravāto aukstuma somu viegli, viegli, tā, it kā tā nenieka nesvērtu, šķērso noplukušo, piesvaidīto dzīvojamo istabu un pie ārdurvīm apstājas. Viņš atskatās uz krāsaino trīsdesmit sešu collu televizoru tas nav jauns, bet Sony un pietiekami jauks. Viņš bēdīgi nolūkojas uz savu iemīļoto atpūtas krēslu, kurā, kā šķiet, aizvadījis lielāko mūža daļu, un sajūt tik dziļu smeldzi, ka iesāpas vēderā. Viņš iedomājas, cik ilgas stundas tajā pavadījis piedzēries, skatīdamies futbolu un šķiezdams savu laiku un pūles ar tādām būtnēm kā Triksija.

Viņa nav slikta sieviete. Nav ari ļauna. Neviena no viņām nav tāda bijusi. Viņas vienkārši ir nožēlojamas, un viņš ir vēl nožēlojamāks, jo nekad nav uzstājīgi gribējis ko vairāk, lai gan būtu to varējis.

-    Galu galā es tev nemaz nezvanīšu, Marino saka. Nedodu ne žurkas asti par to, kas notiek ar māju. Pārdod to. Izīrē. Dzīvo tajā.

-    Tu tak tā nedomā, čabulīt. Triksija sāk raudāt. Es tevi mīlu.

-    Tu mani nepazīsti, Marino saka, stāvēdams durvīs. Viņš jūtas pārāk noguris, lai ietu, bet pārāk depresīvs, lai paliktu.

-    Protams, pazīstu, čabulīt. Viņa nospiež izlietnē cigareti un vandās pa ledusskapi, meklēdama jaunu alus pudeli. Un tev manis pietrūks. Viņa vienlaikus spēj gan smaidīt, gan raudāt. Un gan tu atvilksies atpakaļ. Biju vienkārši traka, kad teicu tu neatgriezīsies. Tu atgriezīsies. Viņa norauj pudelei vāciņu. Un kā es zinu, ka tu atgriezīsies, ko? Viņa bikli paveras uz Marino. Vai vari uzminēt, ko detektīve Triksija ir ievērojusi? Tu dodies prom bez savām Ziemassvētku eglīšu mantiņām. Un tie miljoni plastmasas Santu, ziemeļbriežu, džalapeno piparu virteņu un viss cits, ko esi krājis teju vai gadsimtu? Tu brauksi prom un vienkārši atstāsi to visu pagrabā? Nē, nē. Neparko nē.

Triksija iestāsta sev, ka viņai taisnība. Marino nebrauktu prom uz visiem laikiem, neiesaiņojis savus iemīļotos Ziemassvētku rotājumus.

-    Roko ir miris, viņš saka.

-    Ko? Triksijas seja kļūst neizteiksmīga.

-     Redzi, to jau es gribēju teikt. Tu mani nepazīsti, viņš saka. Ir jau labi. Tā nav tava vaina.

Viņš aizver durvis, atstādams Triksiju un Ričmondu uz visiem laikiem.

87

Pazudušās sievietes vārds ir Ketrina Brūsa.

Patlaban tiek uzskatīts, ka viņa nolaupīta un ir pēdējais sērijveida slepkavas upuris; domājams, mirusi. Viņas vīrs, bijušais gaisa kara flotes pilots, kas tagad strādā Continental, bijis izbraucis no pilsētas un, divas dienas neveiksmīgi cenzdamies sazvanīt sievu, sācis uztraukties. Viņš aizsūtījis uz māju kādu draugu. Ketrinas tur nav bijis, arī viņas mašīnas ne, tā atrasta WalMart stāvvietā Luiziānas Valsts universitātes tuvumā, kur nav piesaistījusi uzmanību, jo daudzas mašīnas tur stāv divdesmit četras stundas diennaktī. Atslēgas palikušas aizdedzē, durvis neaizslēgtas, sievietes rokassomiņa un kabatas portfelis pazuduši.

Rīts tikko ir sācis materializēties, it kā tā molekulas palēnām pulcētos debesis, kas solās būt skaidras un koši zilas. Nika par nolaupīšanu neko nav zinājusi līdz vakardienas ziņām pulksten sešos. Viņa vēl nespēj dzirdētajam noticēt. Ketrinas Brūsas draudzene, pēc kuras stāstītā ziņots medijiem, zvanījusi Batonrūžas policijai uzreiz vakar no rīta. Informācijai vajadzēja būt pārraidītai nekavējoties un valsts mērogā. Ko šie idioti operatīvajā grupā darījuši? Vai draudzeni, kuras identitāte nav atklāta, viņi ir pārbaudījuši ar sasodīto melu detektoru, lai pārliecinātos, ka Ketrina patiešām pazudusi? Vai ir uzrakuši sētas pagalmu, lai pārliecinātos, ka vīrs pilots pirms izlidošanas no pilsētas nav savu sievu nogalinājis un apracis?

Slepkava ieguvis astoņas papildu stundas. Sabiedrība zaudējusi astoņas stundas. Ketrina zaudējusi astoņas stundas. Viņa vēl varēja būt dzīva, pieņemot, ka nav dzīva vairs patlaban. Kāds viņu un slepkavu varēja ievērot. Nekad neko nevar zināt. Nika gluži kā apsēsta pārstaigā Wal Mart stāvvietu, meklēdama kādu sīkumu, kas viņai varētu kaut ko pateikt. Milzīgā nozieguma vieta ir mēma. Ketrinas Brūsas mašīnas tur sen vairs nav, tā kaut kur aizvesta, uz laiku aizturēta. Nekā, pilnīgi nekā, tikai visādas drazas, košļājamās gumijas un miljoni cigarešu izsmēķu.

Ir 7.15, kad viņai pirmo reizi izdodas kaut ko ieraudzīt. Kaut ko tādu, kas bērnībā būtu izraisījis pacilātību: divas divdesmit piecu centu monētas. Abas ar virspusēm uz augšu. Tās vienmēr nes lielāku veiksmi nekā monētu otra puse, un tieši patlaban viņa fantazē par katru iespējamu veiksmi. Vakar vakarā, izdzirdējusi jaunākās ziņas, Nika tūlīt bija steigusies šurp. Varbūt monētas tobrīd mētājās uz asfalta, bet Nikas kabatas lukturītis tās neuzgāja. Un ari šorīt viņa monētas uzreiz nepamanīja, jo, kad atgriezās, vēl bija tumšs. Nika nofotografē monētas ar trīsdesmit piecu milimetru un "Polaroīda" kamerām, ielāgo to atrašanās vietu un visu pieraksta tieši tā, kā viņai mācījuši Tiesu medicīnas akadēmijā. Viņa uzvelk ķirurģiskos cimdus un noglabā monētas lietisko pierādījumu aploksnē; pēc tam ieiet veikalā.

Man jāsatiek menedžeris, viņa saka pārdevējam pie kontroles galda, kurš lietišķi izsit čekus veselai kaudzei bērnu drēbīšu, kamēr noguruša izskata jauna sieviete varbūt māte izvelk MasterCard.

Nika iedomājas par Badija kombinezoniem un jūtas briesmīgi.

-    Tur. Pārdevējs rāda uz biroju aiz pavērtām koka durvīm.

Paldies Dievam, menedžeris ir iekšā.

Nika parāda savu žetonu, teikdama: Man jāredz precīza vieta, kur tika atrasta Ketrinas Brūsas mašīna.

Menedžeris ir jauns, draudzīgs un acīmredzami satraukts.

-     Labprāt parādīšu. Es droši zinu to vietu. Policija te stundām urķējās apkārt, pēc tam to aizvilka. Tas patiešām ir šausmīgi.

-Jā, šausmīgi, Nika piekrīt. Viņi atstāj veikalu, un austrumos saule sāk rādīt savu spožo seju.

Ketrinas Brūsas 1999. gada melnā Maxima atrašanas vieta ir aptuveni divdesmit pēdu no turienes, kur Nika bija uzgājusi divdesmit piecu centu monētas.

-    Vai esat pārliecināts, ka tieši šeit?

-    Pilnīgi pārliecināts, kundze. Mašīna bija novietota tieši piektajā rindā. Daudzas sievietes, kas iepērkas, kad laukā jau tumšs, apstājas iespējami tuvu parādes durvīm.

Šai sievietei tas nepalīdzēja. Bet viņa tomēr bija rūpējusies par drošību. Kaut gan varbūt ari ne. Cilvēki lielākoties cenšas apstāties tuvu veikala ieejai, ja vien nebrauc ar dārgu mašīnu un nebaidās, ka atgriežoties varētu atrast iebuktētas durvis. Parasti par to uztraucas vīrieši. Nika nekad nav sapratusi, kāpēc tik daudzām sievietēm nav lielas intereses par mašīnām vai to uzturēšanu kārtībā. Ja Nikai būtu meita, viņa gādātu, lai meitenīte zina, kā sauc ikvienu eksotisku mašīnu, un viņa solītu: ja mazā pacentīsies, varbūt kādu dienu brauks ar Lamborghini-, to pašu viņa stāsta Badijam, kam pieder ļoti daudz sporta mašīnu modeļu, kuras puikam patīk ripināt pret sienām.

-    Vai kāds nav ievērojis neparastu aktivitāti tonakt, kad viņa novietoja mašīnu šajā stāvvietā? Vai kāds vispār ievēroja Ketrinu Brūšu? Vai itin neviens viņu neredzēja? Nika iztaujā menedžeri, viņiem abiem stāvot tajā pašā vietā un skatoties apkārt.

-    Nē, domāju, ka viņa vispār nebija ienākusi veikalā, viņš atbild.

88

Bell 407. modeļa helikopteram ir skaistākais krāsojums, kādu Lūsija jebkad redzējusi.

Tā tam jābūt. Tas ir viņas helikopters, un viņa konstruējusi ikvienu tā detaļu, izslēgdama visas zaļās vai tās, kas nākušas tieši no rūpnīcas.

Helikoptera četras lāpstiņas, gludais slīdējums, 140 mezglu [19] maksimālais ātrums (nemilitāram helikopteram sasodīti labs) un datorizētā degvielas kontrole ir tikai dažas no tā galvenajām īpašībām. Piedevām tam ir ādas sēdekļi, izlaižami peldpūšļi (gadījumam, ja motoram gadītos kļūme virs ūdens, kas ir ļoti maz ticams), stiepļu aizsargs, ja nejauši gadītos uzdurties elektrolīnijām (Lūsija ir pārāk laba pilote, lai tā gadītos), rezerves degvielas tvertne, vētras teleskops, ceļa teleskops un globālā pozicionēšanas sistēma protams, visi instrumenti uz goda.

34. ielas helikopteru lidosta atrodas Hudzonas līcī, pusceļā starp Brīvības statuju un "Intrepidu". Izkāpusi uz 2. platformas, Lūsija ceturto reizi apiet apkārt savam putnam, kad iekšā jau pārbaudījusi pārsega un skata stiklu eļļas līmeņus, eļļas pilēšanu un padeves pogas uz filtriem vai hidrauliskajām sūcēm, kas viņai vienmēr atgādina tumšsarkanas asinis. Viņa fanātiski aizraujas ar svarcelšanu un trenējas, it kā kādreiz lidojumā būtu zaudējusi hidrauliku un nācies likt lietā fizisku spēku. Vājai sievietei tādā gadījumā klātos grūti.

Lūsija pārlaiž mīlošu plaukstu astes liekumam un vēlreiz pietupjas, lai pārbaudītu apakšējās antenas. Pēc tam viņa ierāpjas pilota sēdeklī un vēlas, kaut Rūdijs pasteigtos. Šī vēlēšanās piepildās, jo tiek atrautas FBO durtiņas, ar sporta somu parādās Rūdijs un rikšiem tuvojas helikopteram. Rūdijam ieraugot tukšo sēdekli kreisajā pusē, tā sejai pārslīd vilšanās ēna: kā parasti, viņam jābūt otrajam pilotam. Ģērbies pilota biksēs un polo kreklā, viņš izskatās pēc tipiska siržu lauzēja.

-    Zini ko? viņš ierunājas, klikšķinādams savas četras pārinieka pogas, kamēr Lūsija aši, bet pamatīgi izdara pirmslidojuma pārbaudi, vispirms izmēģinot slēgiekārtas un slēdžus, pēc tam instrumentus un droseles. Tu esi briesmīgi alkatīga, viņš saka. īsta helikoptera rīļa.

-    Tāpēc, ka tas ir mans helikopters, lielo Džek! Viņa ieslēdz akumulatoru. Divdesmit seši ampēri. Degvielas papilnam. Neaizmirsti, esmu vairāk mācījusies nekā tu. Tāpēc ari vairāk sertificēta.

-    Aizveries, viņš labsirdīgi norūc, kā parasti, sirsnīgā tonī, kad abi lido. Pa kreisi brīvs.

-    Pa labi brīvs.

Lidojums visvairāk sasaucas ar eiforijas sajūtu, kādu viņš jelkad pieredzējis kopā ar Lūsiju.

Lūsija nekad nepabeidz to, ko reti kad sāk. Viņiem dodoties prom no "Radisona" Ščecinā, Rūdijs varētu justies izmantots, ja nesaprastu notiekošo. Tuvas nāves pieredzējums vai kas cits ļoti traumējošs lielākajā daļā ļaužu izraisa vienkāršu reakciju: liek alkt pēc siltas cilvēka miesas. Sekss atkārtoti apliecina, ka esi dzīvs. Rūdijs prāto, vai tāpēc viņš nemitīgi domā par seksu.

Viņš nav Lūsijā iemīlējies un nekad nepieļautu, ka tā notiek. Kad Rūdijs pirms Dievs vien zina cik gadiem ieraudzīja Lūsiju, viņam nebija nodoma izrādīt interesi. Viņa izkāpa no milzīga Bell 412 un sāka parastos demonstrēšanas un stāstīšanas manevrus, ko FIB vēlas, kad Akadēmiju apmeklē kāda iespaidīga persona, it īpaši politiķis. Tā kā Ķīlnieku glābšanas komandā Lūsija bija vienīgā sieviete, tad, kā Rūdijs sprieda, ģenerālprokuroram (vai kas nu viņš bija) šķita vērtīgi redzēt, ka zizlis ir jaunas, izskatīgas sievietes rokās.

Rūdijs vēroja, kā Lūsija izslēdz iespaidīgo divmotoru lidaparātu un izkāpj; viņa valkāja tumšzilu kaujas uniformu un siltus, melnus zābakus līdz potītēm. Kolēģes ugunīgā daiļuma pārsteigts, Rūdijs vēroja viņas pašapzinīgo, graciozo gaitu, kurā nebija nekādu vlrietiskuma pazīmju. Viņš sāka lolot cerību, ka tas, ko par Lūsiju nācies dzirdēt, nav taisnība. Viņas ķermeņa kustības Rūdiju ieintriģēja. Lūsija Rūdijam šķita kā eksotisks dzīvnieks, kā tīģeris, kad tā taisnā ceļā devās pie ģenerālprokurora vai kas nu bija ieradies tajā rādīšanas un stāstīšanas dienā un pieklājīgi sarokojās.

Lūsijas augums ir atlētisks, bet neapšaubāmi sievišķīgs, tam ir ļoti tīkami pieskarties. Rūdijs ir iemācījies pārāk viņā neiemīlēties. Viņš zina, kad atkāpties.

Dažās minūtēs helikopters uzņem pilnu jaudu, aviācijas elektronika un radioaustiņas ieslēgtas. Lāpstiņu straujā rotācija ir viņas un Rūdija mūzika, pie kuras viņi dejo un kura viņus sajūsmina. Viņš jūt, ka reizē ar helikoptera pacelšanos priecīgi pacilāts top arī Lūsijas garastāvoklis.

Mēs braucam, viņa runā mikrofonā. Hudzonas trafīks, helikopters četri-nulle-septiņi Tango, Lima, Papa, kurss uz dienvidiem trīsdesmit ceturtajā.

Visvairāk viņai patīk lidināties uz vietas, un viņa var noturēt helikopteru pilnīgi nekustīgu pat spēcīgā ceļavējā. Papētījusi ūdeni lejā, Lūsija palielina jaudu un lido prom.

90

Skarpeta notvēra visagrāko reisu uz Hjūstonas Džordža Buša Starpkontinentālo lidostu, kur, ņemot vērā stundas laika starpību, nolaidās 10.15 no rīta.

No turienes sākās stundu un četrdesmit minūtes ilgs, saspringts brauciens uz Livingstonu, gandrīz precīzi ziemeļu virzienā. Viņai nebija intereses nomāt mašīnu un pašai meklēt ceļu uz cietumu. Tas bija prātīgs lēmums. Ceļam (viņa to nebija paredzējusi) ir daudz pagriezienu, tas ir garākais US-59 maģistrāles posms, kas, liekas, turpinās vai mūžību. Skarpetas domas ir saraustītas, it kā viņa būtu jauniesaucamais, kas uzklausa pavēles.

Ārēji viņa ir visnesatricināmākajā noskaņojumā, tādā, kāds viņu pārņem, liecinot tiesā, turpretī aizstāvības advokāts atgādina plēsoņas, kas lidinās, gaidīdami, kad iesmaržosies viņas asinis. Viņu ievaino reti, un nekad tas nav fatāli. Dziļi iegrimusi sava analītiskā prāta patvērumā, viņa visu ceļu klusē. Pie vadītājas viņa vēršas tikai tad, ja dodamas kādas norādes. Vadītāja redzami ir no pļāpīgajām, bet Skarpeta jau ceļojuma sākumā, kāpdama melnajā linkolnā, ir skaidri pateikusi, ka nevēlas sarunāties. Viņai esot kas darāms.

-    Labi, piekrita sieviete, ģērbusies melnā ģildes locekļa tērpā, kuram netrūkst cepures un kaklasaites.

-    Cepuri varat noņemt, Skarpeta atļāva.

-    Vai, paldies, viņa nekavējoties to noņēma. Nevaru ne izteikt, cik ļoti neciešu cepuri, bet lielākā daļa pasažieru grib, lai izskatos pēc īsta šofera.

-    Manuprāt, labāk ne, Skarpeta atteica.

Priekšā neskaidri iezīmējas cietums, moderns cietoksnis, kas izskatās pēc milzīga, no betona būvēta kravas kuģa ar logu rindu zem lēzenā jumta, kur, apkārt skatīdamies, aizņemti sarunājas un žestikulē divi strādnieki. Ap plašajiem zāles laukumiem biezi novilktas dzeloņstieples, kas saulē spīd kā īsts sudrabs. Augstajos torņos ar tālskatiem rokās grozās sargi.

-Sasodīts, murmina vadītāja.-Ja godīgi, tas mani dara nervozu.

-    Ar jums viss būs kārtībā, Skarpeta apgalvo. Jums parādīs, kur apstāties, un jūs paliksiet mašīnā. Nekādā ziņā neiesaku staigāt apkārt.

-    Un ja nu savajadzēsies uz tualeti? sieviete uztraucas, palēninādama mašīnas gaitu pie sargbūdas, kas signalizē, ka uzdevumu jāsāk

veikt maksimālā slepenībā un, iespējams, tas ir visbīstamākais pasākums, kādu Skarpeta jebkad uzņēmusies.

-     Tad laikam būs kādam jāvaicā, viņa izklaidīgi atbild, nolaizdama logu uz leju un sniegdama uniformētajam sargam savu autobraucējas apliecību, medicīnas ekspertes akreditācijas rakstu, spožu misiņa zīmotni un identifikācijas karti.

Atstājot savu amatu Ričmondā, Skarpeta izrīkojās tāpat kā Marino. Viņa neatdeva savu karti. Neviens neiedomājās vai varbūt neiedrikstējās to atprasīt. Varbūt formāli viņa vairs nav Galvenā, bet Lūsija viņnakt bija teikusi taisnību. Neviens nevar Skarpetai atņemt to, kas viņa ir patiesībā un kā dara savu darbu, kuru joprojām mīl. Skarpeta apzinās savu vērtību, kaut gan pati nemūžam to neatzītu.

-    Kuru esat ieradusies apmeklēt? sargs vaicā, atdodams atpakaļ licenci un apliecības.

-    Žanu Batistu Šādonu. Šis vārds viņai gandrīz iesprūst rīklē.

Ņemot vērā darba vidi un atbildību, sargs izturas diezgan pavirši.

Spriežot pēc vecuma, viņš droši vien jau ilgi strādā cietumu sistēmā un gandrīz neievēro ļauno pasauli, kurā ieiet katras maiņas sākumā. Atkāpies savā būdā, viņš pēta sarakstu.

-    Kundze, viņš saka, atkal parādījies no savas būdas, un rāda uz cietuma stikloto priekšpusi, brauciet tik uz priekšu, un kāds jau pateiks, kur novietot mašīnu. Ārpusē pie durvīm jūs sagaidīs.

Teksasas karogs, šķiet, aicinoši māj Skarpetai. Debesis ir kā zils stikls, gaisa temperatūra viņai atgādina rudeni. Putni vij savas sarunas, dabas procesi neapstājas tie ir kurli pret ļaunumu.

91

Dzīve A nodalījumā nemainās.

Notiesātie nāk un iet, un vecie vārdi pieder klusumam. Pēc kādām dienām (vai varbūt nedēļām Žans Batists bieži zaudē laika nojēgu) jaunie, kas ierodas gaidīt nāvi, ir vārdi, kuros sauc kameras, ko pirms tam dēvēja vecajos vārdos tie piederēja citiem, kas nāvi jau sagaidījuši. A nodalījuma 25. kamera ir Kustonis, ko pēc vairākām stundām pārvietos citā kamerā. A nodalījuma 30. kamera ir Žans Batists. A nodalījuma 31. kamera, tūlīt pa labi no Žana Batista, ir Kode tā iesaukts tāpēc, ka nekrofilajam slepkavam, kas atdzīvojas, kad izslēgta gaisma, dreb rokas tās plivinās -, un viņa āda ir gandrīz pelēka. Kodei patīk gulēt uz grīdas, un viņa cietumnieka apģērbs aizvien ir pelēks no putekļiem. Gluži tāpat izskatās putekļi uz kožu spārniem.

Žans Batists skuj plaukstu virspuses, nerūsējošā tērauda izlietnē birst garas spalvu šķipsnas.

-    Tā, Mataini. Pa niecīgo kameras durvju lodziņu lūr acis. Tavas piecpadsmit minūtes gandrīz ir cauri. Vēl divas, un es ņemu skuvekli atpakaļ.

-    Certainement. Ar lēti smaržojošām ziepēm viņš ieziepē otru plaukstu un atsāk skūšanu, uzmanīdamies pie pirkstu kauliņiem.

Ar šķipsnām ausīs iet sarežģītāk, bet viņam izdodas.

-    Laiks beidzies.

Žans Batists rūpīgi noskalo skuvekli.

-    Tu skuvies. Kode runā pavisam klusi, tik klusi, ka citi cietumnieki reti kad dzird kādu vārdu, ko viņš saka.

-    Oui, mon ami. Es izskatos pavisam skaists.

Kloķa atslēga, kas izskatās pēc laužņa, ietriecas gropē durvju apakšā un izslidina paplāti. Uzraugs atkāpjas, lai viņu nesasniegtu bālie, noskūtie pirksti, kas nodod atpakaļ glabāšanā zilo plastmasas skuvekli.

92

Kode sēž un ripina basketbola bumbu pret sienu tā vienmēr taisnā līnijā atgriežas pie viņa atpakaļ.

Viņš ir nekam nederīgs gļēvulis, kura vienīgais prieks no nogalināšanas bijis sekss ar mirušo miesu. Mironim nav enerģijas, asinīm vairs nav magnētisma. Žanam Batistam bija ļoti efektīva metode, savas izraudzītās atbrīvojot ekstāzei. Cilvēks ar nopietniem galvas ievainojumiem kādu laiku vēl dzīvo, pietiekami ilgi, lai Žans Batists varētu iekosties un sūkt dzīvu miesu un asinis, tā uzlādējot sevī papildu magnētismu.

-   Jauka dieniņa, vai ne? Kodes klusā piezīme iepeld Žana Batista kamerā, jo viņam ir ausis, kas saklausa tik tikko dzirdamu skaņu. Bez mākoņiem. Bet vēlāk augstu gaisā daži parādīsies, un pēcpusdien tie pārvietosies uz dienvidiem.

Kodei ir radio, un viņš kā apsēsts klausās laika ziņas.

-    Redzu, ka mis Džitlmenai ir jauna mašīna foršs mazs, sudrabots BMW Roadster.

Pa šauru lodziņu, kāds atrodas katrā kamerā, uz nāvi notiesātie var redzēt stāvvietu aiz cietuma, un, tā kā otrā stāva vieninieku kamerās nekā labāka, uz ko skatīties, nav, vīrieši veras laukā lielāko dienas daļu. Tas zināmā mērā ir iebiedēšanas akts. Kodes pieminētais mis Džitlmenas BMW ir labākais drauds, kādu viņš var sadomāt. Cietuma ierēdņi to visdrīzāk pastāstīs citiem ierēdņiem, un tie savukārt darīs zināmu mis Džitlmenai jaunai, ļoti patīkamai sabiedriskās informācijas asistentei -, ka cietumniekiem patikusi viņas jaunā mašīna. Neviens cietuma darbinieks nevēlas, lai viņa personīgās dzīves sīkumi taptu zināmi tik nicināmiem likumpārkāpējiem, kas izpelnījušies nāvi.

Iespējams, Žans Batists ir vienīgais cietumnieks, kurš reti raugās pa šķirbu, kas domāta kā logs. Iegaumējis katru braucamo, tā krāsu un marku, modeli, pat atsevišķas numuru zīmes un katra braucēja izskatu, Žans Batists ir atzinis, ka nav jēgas bezmērķīgi blenzt laukā uz zilām vai vētrainām debesīm. Tagad, piecēlies no tualetes poda un nepapūlēdamies uzvilkt bikses, viņš tomēr paskatās pa savu augsto logu: Kodes piezīme pamodinājusi ziņkāri. Uzmetis aci BMW, viņš atkal apsēžas uz poda un iegrimst domās.

Viņš pārdomā vēstuli, ko aizsūtījis daiļajai Skarpetai. Viņš tic, ka tas visu mainījis; fantazē, kā viņa vēstuli lasa un pakļaujas viņa gribai.

Šodien Kustonim tiks atvēlētas četras stundas, lai redzētos ar garīdznieku un ģimeni. Tad viņš dosies īsajā braucienā uz Hantsvilu, Nāves namu. Sešos vakarā mirs.

Ari tas maina apstākļus.

Labajā pusē zem Žana Batista durvīm ieslīd salocīts papīriņš. Viņš noplēš tualetes papīru, sagrābj ar to zīmīti (atkal tāpat nolaistām biksēm) un atgriežas uz poda.

Kustoņa kamera atrodas piecas durvis aiz Žana Batista kameras pa kreisi, un viņš vienmēr var noteikt, kad zīmīte, kas no kameras uz kameru aizslidinās līdz viņam, nāk no Kustoņa. Salocītais papīrs tad ieguvis noteiktu nobružāti pelēku tekstūru, iekšpuse ir notraipīta un papīra šķiedras locījumu vietās izdilušas no atkārtotas atlocīšanas un aizloclšanas, katram cietumniekam zīmītes ceļā to izlasot un dažiem vēl pievienojot savus komentārus.

Žans Batists tup uz sava nerūsējošā tērauda poda, garie mati aizmugurē savēlušies no sviedriem, kas padarījuši viņa balto kreklu caurspīdīgu. Žanam Batistam vienmēr ir karsti, kad viņš magnetizējies, bet viņš atrodas hroniskā magnētisma stāvoklī, elektrībai cirkulējot caur kameras metālu, no dzelzs ietraucoties viņa asinīs un atkal izplūstot laukā, pabeidzot ciklu, lai sāktu to atkal no gala.

"Šodien," tā mazizglītotais Kustonis rakstījis ar zīmuli, "vai tu priecāsies, kad viņi mani vedīs prom? Vai tev manis pietrūks? Varbūt ne."

Šoreiz Kustonis neizsaka apvainojumus, kaut gan citi cietumnieki šo "lidmašīnu" lasa kā izsmieklu, par to Žans Batists ir pārliecināts.

Viņš raksta atbildi: "Tev manis nepietrūks, mon ami."

Kustonis sapratīs Žana Batista domu, kaut arī nezinās, ko Žans Batists iesāks, lai paglābtu Kustoni no tikšanās ar nāvi. Uz metāla noskan soļi, paejot garām apsardzes virsniekiem. Žans Batists saplēš Kustoņa zīmīti sīkos gabaliņos un sastūķē mutē.

93

Kad sieviete novietojusi mašīnu, slepkava noteikti tuvojies, pirms viņa vēl paguvusi izņemt no aizdedzes atslēgas.

Nika pieļauj, ka somiņa un maks var būt izmesti stāvvietā un pēc pāris dienām tos kāds noteikti pacēlis. Nelaimīgā kārtā izrādās, ka atradēji savu guvumu parasti patur. Tā kā Ketrinas Brūsas nolaupīšana atspoguļota jaunākajās ziņās, maka un somiņas atradējs sasodīti labi saprot, ka paceltie priekšmeti ir lietiskie pierādījumi. Kaut kāda nožēla grauž to, kas dzīvo atbilstīgi situācijas ētikai, patlaban negrasās zvanīt policijai, bet domā paturēt somiņu, maku vai abus, līdz būs atklāts, ka tie piederējuši noslepkavotajai sievietei pieņemot, ka Ketrina ir noslepkavota.

Ja viņa vēl nav noslepkavota, tad drīz būs.

Tad Nikai ar joni iešaujas prātā, ka tas, kurš somiņu un maku uzgājis (lai kas viņš būtu), visdrīzāk zvanītu varenajai Batonrūžas speciālo uzdevumu vienībai, kas, protams, atrastu kādu slikti izdomātu iemeslu neizpaust šo informāciju presei un nekādā ziņā citiem policijas amata brāļiem un māsām. Niku nepamet domas par Wal Mart veikalu un to, ka viņa pati bijusi šajā vietā pirms dažām stundām, varbūt tieši tobrīd Ketrina Brūsa nolaupīta un vesta prom, iespējams, uz to pašu slepeno vietu, kur slepkava aizvedis visus savus upurus.

Ketrina Brūsa varēja būt veikalā, kad Nika bija "izmetusi makšķeri", kā darīja visu laiku kopš atgriešanās no Noksvilas.

Skaistā, blondā upura fotogrāfijas pastāvīgi zib TV ziņās un ikvienā avīzē, ko Nika ņem rokā. Viņa neatceras ievērojusi nevienu, kas kaut attāli līdzinātos šai sievietei, lai gan ilgi bija uzkavējusies veikalā, aplūkojusi tamborēto mežģīņu paraugu, pati neprazdama tamborēt, un interesējusies par uzkrītošu apakšveļu, kādu nemūžam nevalkātu.

Nez kāpēc Nikai laiku pa laikam ienāk prātā savādā sieviete ar savainoto ceļgalu, kura stāvvietā bija pakritusi. Kaut kas, saistīts ar šo būtni, nedod viņai mieru.

94

Lielu uzplūdu laikā mazas laiviņas var iekļūt pietekās un pārpurvojušās attekās, kur parasti iebraukt nevar, ko prātīgi cilvēki nekad nemēģinātu.

Kādudien Dārens Citrons, palaidis savu veco "Līča Skrējēju" pa seklo ūdeni un izkļuvis no dūņu aizsprosta kādā grīvā, nolemj pārbaudīt savus spēkus. Patlaban paisums ir mazliet zemāks, nekā viņam patiktos, bet viņš paātrina gaitu, ar pilnu jaudu traucas Aklajā upē un tik tikko jaudā izkļūt no sanesām, kas, iespējams, sniedzas lidz pat sešu pēdu dziļumam. Dūņās nav grūti pazaudēt zābakus, un, kaut ari Dārenam parasti izdodas izstumt laivu, viņam netīk bradāt pa ūdeni, kur pilns ar purva čūskām baltmutēm.

Viņš ir astoņpadsmit gadus vecs vietējais zēns, vienmēr iededzis grauzdētu zemesriekstu krāsā, un viņa dzīve sastāv no zvejas un jaunu vietu meklēšanas, kur medīt aligatorus. Par pēdējo no minētajām nodarbēm Dārens nav īpašā sajūsmā. Ja viņš dodas pēc šiem lielajiem radījumiem, tad tikai tāpēc, ka par šamo ādām, gaļu un galvām var dabūt brangu naudu. Šim medībām vajadzīga izturīga virve, milzīgs tērauda āķis un, protams, ēsma. Jo augstāk ēsma karājas virs ūdens, jo lielākam jābūt aligatoram, lai to sasniegtu. Vislabākā ēsma ir suņi. Dārens tos tvarsta no nojumēm visā apkaimē, ar savu izturēšanos muļķodams ļaudis. Viņš dara, kas darāms, sevī spriezdams, ka dzīvnieki tik un tā kādreiz tiks iemidzināti. Medīdams aligatoru, viņš domā par plēsoņu, nevis par ēsmu un tās izcelsmi. Aligatori kožas naktis, sevišķi, ja Dārens pavisam klusi sēž laivā un atskaņo lentē ierakstītu suņa gaudošanu. Viņš iemanījies norobežoties no domām par ēsmu un prāto tikai par milzīgo aligatoru, kas teju iznirs no ūdens, cirtīs ar žokļiem un uzķersies uz āķa. Pēc tam Dārens veikli iesaistās darbībā, humāni iešaujot reptilim galvā ar 0,22 kalibra šauteni.

Viņš kursē pa ūdensceļu, ko klāj lēpju lapas, ūdenszāles un plankumainas ciprešu ēnas. Cipreses apaugušas ar Spānijas sūnām, to saknes ir stīgras. Aligatori nirst ūdeni un lien laukā, it sevišķi mātītes, kas dēj olas. To garās astes atstāj burbuļojošas sliedes, un, kad Dārens ierauga kādu vietu, kur sliežu ir īpaši daudz, viņš patur to prātā, lai atgrieztos te, kad satumsīs, ja vien laikapstākļi un paisums ļaus.

Ūdeni rotā ūdensaugu ziedi, kaut kur priekšā paceļas zivju gārnis, neapmierināts, ka to iztraucējis cilvēks un motors. Dārens pārlaiž skatienu ūdenim, meklēdams aligatoru sliedes. Viņam seko varavlkšņainas spāres. Aligatoru acis atgādina sīkus tunelīšus cieši citu aiz cita pie pašas ūdens virsmas, kamēr dzīvnieki vēl nav viņu pamanījuši. Ap līkumu viņš ierauga neskaitāmas sliedes un dzeltenu neilona virvi, kas nokarājas no koka. Ēsma, kas uzsprausta uz milzīgā tērauda āķa, ir cilvēka roka.

95

Šodien pirmo reizi pēc vairāk nekā pieciem gadiem Bentons runā ar senatoru Frenku Lordu; viņi abi izmanto maksas telefonus.

Bentonam šķiet gandrīz komiski iedomāties vienmēr nevainojamo un labi ģērbušos senatoru Lordu izbraucam no Ziemeļvirdžīnijas mājām un ceļā uz kongresa namu piestājam degvielas stacijā, lai runātu pa tālruņa automātu. Bentons organizēja šo sarunu, kad vakar vēlu vakarā bija saņēmis no senatora pavisam negaidītu e-pasta ziņu.

Ir nepatikšanas, tur bija rakstīts. Rīt 7.15. Atstājiet man numuru.

Bentons nosūtīja atbildes e-pastu, atstādams tālruņa automāta numuru, kuru patlaban lieto un ir izraudzījies jau vakar. Ja iespējams, vienmēr jāizmanto visvienkāršākais un nepārprotamākais plāns. Nešaubīgi sāk likties, ka viņa pedantiskie un komplicētie plāni sākuši šķobīties visos virzienos.

Atspiedies pret sienu, viņš vēro savu iebuktēto Cadillac, gribēdams pārliecināties, ka neviens tam netuvojas un neizrāda nekādu interesi. Ik satraukums viņa galvā izraisa dunoņu. Senators Lords stāsta par vēstuli kaligrāfiskā rokrakstā, ko Skarpeta saņēmusi no Šādona.

-    Ko jūs domājat par to? Bentons vaicā.

-    Vakar vakarā man zvanīja Džeima Bergere. Uz māju. Ļoti noraizējusies, ka Šādons izlicis lamatas un Skarpeta dodas taisni tajās iekšā. Bergere grib, lai es palīdzu, lai iejaucos. Ļaudis aizmirst, ka man ir savi ierobežojumi, toties mani ienaidnieki to neaizmirst.

Senators grib sūtīt uz Batonrūžu federālos aģetus, bet pat viņš nevar apiet likumu. Izmeklēšanā ir jāpieaicina Batonrūžas operatīvā grupa un visos praktiskajos pētījumos jāiekļauj FIB. Šajās sērijveida nolaupīšanās jeb slepkavībās, jo tās tādas ir, pastāv nepārvarama jurisdikcijas problēma: federālie spēki nevar iesaistīties uz savu roku. Federālos likumus pārkāpt nedrīkst.

-    Nolādēta nekompetence, senators Lords saka. Tur sēž sasodīti nekompetenti stulbeņi.

-    Tās ir beigas, Bentons runā telefonā. Šī vēstule nozīmē, ka situācija ir ļoti tuvu iespējamam noslēgumam. Ne tādam, kādu es vēlētos. Tas ir slikti, ļoti slikti. Es nesatraucos par sevi.

-    Vai to var regulēt?

-    Esmu vienīgais, kurš zina, kā. Tas prasīs atmaskošanu.

Ilga pauze, tad senators Lords samierinās. Jā, tā laikam būs. Bet, ja tas notiks, atpakaļceļa vairs nebūs. Mēs to vairs nevaram ciest. Vai jūs tiešām… _

-    Tā vajag. Vēstule visu krasi maina, un jūs zināt, kas tur rakstīts. Viņš viņu vilina turp.

-    Viņa jau ir tur.

-    Batonrūžā? Bentons izbīstas.

-    Teksasā. Es domāju Teksasu.

-Jēzus Kristus! Tur ari nav nekā laba. Nē, nē, nē! Tā vēstule. Tas ir reāli. Ari Teksasā viņai nav droši.

Uz mirkli viņš pārdomā Skarpetas vizīti pie Šādona. Sākumā viņam bija taktiski un personīgi iemesli vēlēties, lai viņa to dara. Bet, godīgi sakot, viņš nekad īsti nav ticējis, ka viņa to darīs. Patiešām nav ticējis, par spīti visiem saviem centieniem. Patlaban viņa nedrīkst tur būt. Jēzus!

-    Šobrīd, kamēr mēs runājam, viņa jau ir tur, senators Lords atgādina.

-    Frenk, viņš grasās bēgt.

-    Nesaprotu, kā tas iespējams no tādas vietas. Vienalga, cik gudrs viņš ir. Es nekavējoties viņus brīdināšu.

-    Viņš ir vairāk nekā gudrs. Jēga ir tāda: ja viņš vilina viņu uz Batonrūžu, tad arī pats plāno tur būt. Es to tipu pazīstu. Un pazīstu Skarpetu. Viņa dosies uz Batonrūžu tūlīt, tiklīdz būs atstājusi Teksasu. Ja vien viņš nenotvers viņu jau Teksasā, ja spēj rīkoties tiešām ātri. Cerēsim, ka ne. Bet vienalga viņa ir nopietnās briesmās. Ne tikai viņa, bet arī viņa sabiedroto dēļ. Tie noteikti ir Batonrūžā. Tur jābūt viņa brālim. Tām slepkavībām ir sava jēga. Slepkavo viņš. Varbūt Beva tam palīdz. Tā kā viņa joprojām nav notverta, mans minējums ir tāds, ka viņš un Beva Kifina ir kopā un abi bēguļo.

-    Vai bēgļiem ar tādu slavu sieviešu nolaupīšana nav milzīgs risks?

-    Viņam apnicis, Bentons vienkārši konstatē.

96

Poluņska vienības virsnieki valkā pelēkas uniformas un melnas beisbola cepures.

Abiem virsniekiem, kuri ved Žanu Batistu cauri daudzām jo daudzām durvīm, pie jostām karājas roku dzelži. Smagās durvis viņi pa ceļam aizcērt tik stipri, ka to dārdi izklausās pēc lielkalibra pistoļu šāvieniem tērauda telpā. Ik eksplozija Žanam Batistam dod spēku; viņš iet brīvi, važās saslēgtas tikai delnu locītavas. Tērauds visapkārt magnetizē viņu ar saules uzliesmojuma spēku. Ar katru soli viņa spēks aug.

-    Nesaprotami, kāpēc lai kāds vēlētos tevi apmeklēt, viens no virsniekiem viņu uzrunā. Tas notiek pirmo reizi, vai ne?

Virsnieka vārds ir Filips Vilsons. Viņam pieder sarkans mustangs ar plātīgu numura zīmes uzrakstu KEYPR.

VADĪTĀJS. Žans Batists to saprata uzreiz, pirmajā savas ierašanās dienā.

Virsniekiem neko neatbildējis, viņš iziet pa vēl vienām dedzinoši karstām durvīm.

-Vai tiešām viņam nav bijis itin neviens apmeklētājs? atsaucas otrs virsnieks, Rons Abramss, balts un slaids, plāniem, brūniem matiem. Diezgan bēdīgi, vai ne, mesjē Šādon? viņš izsmējīgi saka.

Labošanas darbu iestādes virsnieku mainība ir diezgan liela. Virsnieks Abramss ir jauns, un Žans Batists jūt, ka tieši viņš grib izvest neģēlīgo Vilkaci laukā uz apmeklētāju vietu. Jaunie virsnieki pret Žanu Batistu vienmēr izjūt ziņkārību. Pēc tam tie ar viņu aprod, un viņš tiem iedveš riebumu. Kode stāsta, ka virsnieks Abramss braucot ar melnu Toyota SUV.

Aiz mazā apmeklējumu stenda ir balti krāsots smaga stiepļu tīkla nožogojums. To atslēdzis, virsnieks Vilsons noņem Žanam Batistam roku dzelžus un ieslēdz viņu nodalījumā, kur ir krēsls, plaukts un metāla kabelim pieslēgts melns telefons.

-    Es vēlētos pepsi un šokolādes kūkas, lūdzu, Žans Batists saka caur starpsienu.

-    Vai tev ir nauda?

-    Naudas man nav, Žans Batists klusi atbild.

-    Labi. Šoreiz izdarīšu pakalpojumu, jo tevi vēl nekad neviens nav apmeklējis un būtu muļķīgi, ja lēdija, kas ieradusies, tev kaut ko pirktu, tu, idiot. Tas, kurš izturas tik rupji, ir virsnieks Abramss.

Caur stiklu Žans Batists nopēta mirdzoši tīro, plašo telpu, ticēdams, ka viņam nav vajadzīgas acis, lai redzētu preču automātus, visu, kas

tajos, un trīs apmeklētājus, kas pa telefonu sarunājas ar trim citiem nāves korpusā ieslodzītajiem. Viņas šeit nav.

Žana Batista elektrisko strāvu caurauž dusmas.

97

Kā bieži gadās steidzamās situācijās, vislabākos centienus strupceļā noved ikdienība.

Senators Lords nav no tādiem, kas kādreiz vilcinātos zvanīt pats. Viņam nepiemīt egoistiska nedrošība, viņam liekas, ka vis noritēs ātrāk, lietas kārtojot pašam, nevis skaidrojot, kas darāms, kādam citam. Beidzis sarunu no automāta, viņš tūlīt atgriežas mašīnā un brauc uz ziemeļiem, pa mašīnas brīvroku tālruni sarunādamies ar savu galveno padomdevēju.

-    Džef, man vajadzīgs Poluņska cietuma priekšnieka tālruņa numurs. Tūlīt pat.

Rakstīt piezīmes, sastrēgumstundā braucot pa 195 ceļu, ir īpašs varoņdarbs, ko senatoram nācās apgūt jau pirms daudziem gadiem.

Viņš iebrauc sliktas uztveres zonā un nevar saklausīt galvenā padomdevēja atbildi.

Mēģinādams zvanīt atkārtoti, senators nesaņem signālu. Kad beidzot zvans pienāk, atbild balss pasts, jo arī Džefs savukārt cenšas sazvanīt viņu.

-    Lieciet nost klausuli! senators uzsauc, kaut gan viņu neviens nedzird.

Pagājušas divdesmit minūtes, bet sekretāre vēl aizvien cenšas sameklēt cietuma priekšnieku.

Senators Lords jūt un tā ir gadījies arī agrāk: sekretāre īsti netic, ka persona līnijas viņā galā patiesi ir senators Frenks Lords, viens no varenākajiem un ievērojamākajiem valsts politiķiem. Kārtot lietas ar zvanu palīdzību svarīgi cilvēki parasti uzdod mazsvarīgākiem.

Senatoram Lordam koncentrējoties uz lēno satiksmi un niknajiem braucējiem, viņš tiek aizkavēts pie tālruņa dažas minūtes. Neviena sieviete, kurai piemīt saprāts vai vēl labāk pārliecība, ar ko viņa runā, neuzdrīkstētos likt viņam gaidīt. Tāds ir viņa atalgojums par pazemību un lietišķo rūpēšanos pašam par sevi, ieskaitot apģērbu nodošanu ķīmiskajā tīrītavā, iepirkšanos pārtikas veikalā un pat pašam sev rezervējot galdiņu restorānā, par spīti periodiskām problēmām ar maоtre, kas neko neatzīmē, pārliecībā, ka viesis blēņojas vai mēģina viņu apmuļķot cerībā dabūt vislabāko galdiņu.

-    Piedodiet, sekretāre beidzot atgriezusies. Šķiet, nevarēšu viņu atrast. Šorit viņš ļoti aizņemts, jo naktī paredzama soda izpilde. Varbūt varu pieņemt ziņu?

-    Kā jūs sauc?

-    Džodija.

-    Nē, Džodij, jūs nevarat pieņemt ziņu. Šis ir ārkārtas gadījums.

-    Nu labi, viņa vilcinās, numura noteicējs gan nerāda, ka jūs zvanāt no Vašingtonas. Es nevaru tā vienkārši viņu izraut no svarīgas sanāksmes vai citām lietām, un beigās vēl izrādīsies, ka zvanītājs ir cits.

-    Man nav laika to apspriest. Atrodiet viņu! Vai ari… Dieva dēļ, vai tam cilvēkam nav vietnieka?

Viņš no jauna iebrauc sliktas uztveres zonā, un paiet piecpadsmit minūtes, iekams atkal piekļūst sekretārei. Viņa ir atstājusi savu galdu. Pa telefonu atbild cita jauna sieviete, un tad viņš pazaudē ari to.

98

-    Man no tā jau kļūst nelabi, Nika žēlojas tēvam.

Viņa vairākkārt ir braukusi uz Batonrūžas policijas departamenta veco ķieģeļu ēku, bet nekad nav tikusi augstāk par pirmā stāva vestibilu. Kad viņa pavēstīja, ka, iespējams, atradusi lietiskus pierādījumus par notikušo, galu galā parādījās civilā ģērbies detektīvs un vienkārši pablenza uz aploksnē ieliktajām divdesmit piecu centu monētām. Paskatījies arī uz monētu "Polaroīda" fotogrāfijām Wal Mart stāvvietā, viņš vienaldzīgi noklausījās Nikas versiju un teoriju, laiku pa laikam uzmezdams skatienu savam pulkstenim. Nika atdeva detektīvam monētas un bija pārliecināta, ka, tikko viņš atgriezīsies tā sauktajā Kara telpā, viņa kļūs par dienas anekdoti.

-    Mēs visi strādājam ar tām pašām lietām, un tie pakaļas ar mani nerunā. Ļoti žēl. Dažkārt Nikai piemirstas, cik ļoti viņas tēvs necieš lamāšanos. Varbūt viņi zina ko tādu, kas palīdzētu atšķetināt mūsu Zaharijas lietas. Bet nē! No manis gaida, lai es dalos visā, ko zinu, bet pretējā virzienā tas nedarbojas.

-    Tu izskaties varen nogurusi, Nik, tēvs saka. Viņi sēž pie galda un ēd olu kulteni ar sieru un pikantus cīsiņu pīrādziņus.

Badijs ir prom fantāzijas zemē ar savām rotaļlietām un televizoru.

-    Ko tu teiktu par vēl kādu auzu cepumu? tēvs jautā Nikai.

-    Es nevaru. Bet tu gatavo labākos cepumus, kādus jelkad esmu ēdusi.

-    Tu vienmēr tā saki.

-    Tā vienmēr ir taisnība.

-    Uzmanies! Tiem Batonrūžas puišiem nepatīk tādi cilvēki kā tu. It sevišķi tādas sievietes kā tu.

-    Viņi mani pat nepazīst.

-    Viņiem nemaz nevajag tevi pazīt, lai ienīstu tavu drosmi. Viņi grib kredītu. Ja jau esmu par to ierunājies, tad kredīts nozīmē, ka tu vari pirkt pārtiku tuvīnā universālveikalā un samaksāt vēlāk, kad spēsi. Neviens nestaigā izsalcis. Mūsdienās kredīts nozīmē vienkārši savtīgumu. Tie Batonrūžas vecie zēni vēlas tikai kredītu, kredītu un kredītu.

-    Pastāsti man par to. Nika uzziež sviestu vēl vienam cepumam.

-     Katru reizi, kad tu gatavo, es saēdos par daudz.

-    Ļaudis, kas grib kredītu, melo, šmaucas un zog, tēvs viņai atgādina.

-    Bet sievietes tikmēr turpina mirt. Zaudējusi apetīti, Nika noliek cepumu atpakaļ uz šķīvja. Kurš ir sliktāks? Cilvēki, kuri to dara, vai arī tie, kas grib kredītu un nebēdā par upuriem un visu citu?

-    No diviem aplamiem nekad neiznāk nekas pareizs, tēvs saka.

-     Man prieks, ka tu nestrādā tur. Tad es par tavu drošību uztrauktos daudz vairāk nekā patlaban. Un neba tā trakā dēļ, kas klaiņo brīvībā, bet tāpēc, ka tev tur būtu tādi kolēģi.

Nika pārlaiž skatienu savu bērnu dienu vienkāršajai virtuvei. Kopš mātes nāves mājā nekas nav uzlabots vai pārtaisīts. Balta elektriskā plīts ar četriem degļiem. Ledusskapis balts; tāpat arī galdu virsmas. Nikas mātei prātā bija franču lauku stils, viņa grasījās meklēt vecas mēbeles un zili baltus aizkarus, varbūt kādas interesantas sienu flīzes. Taču viņai nekad neradās izdevība. Tāpēc virtuve ir balta, gluži vienkārši balta. Ja kāda ierīce vairs nedarbotos, tēvs atteiktos no tās atbrīvoties, par to Nika ir pārliecināta. Ja būtu nepieciešams, viņš katru vakaru ēstu gatavu pirktu ēdienu. Niku moka apziņa, ka tēvs nespēj atraisīties no pagātnes. Klusas sēras un dusmas ir paņēmušas viņu par ķīlnieku.

Nika atstumj savu krēslu. Viņa nobučo tēvu uz pakauša, un viņas acis pildās asarām.

-    Es tevi mīlu, papu. Parūpējies labi par Badiju. Apsolu, kādudien es kļūšu laba māte.

-    Tu esi pietiekami laba māte. Viņš paveras meitā no savas vietas, dīki bakstīdams kulteni. Nav svarīgs laika daudzums, bet tas, kā šis laiks pavadīts.

Nika domā par māti. Viņai atvēlētais laiks bija īss, bet katrs tā mirklis labs. Tagad tā liekas.

-    Nu tu raudi, tēvs saka. Vai pastāstīsi man, kas īsti ar tevi notiek, Nika?

-    Nezinu, nezinu. Iedomājos par savu darbu un piepeši izplūdu asarās. Es domāju, tas ir mammas dēļ, kā jau teicu. Viss, kas notiek šeit, man ir atgādinājis to vai vienkārši pavēris manā prātā senu lūku, par kuru es pat nenojautu. Tā ved uz kādu tumšu vietu, no kuras man bail līdz nāvei, papu. Lūdzu, ieslēdz man gaismu. Lūdzu!

Tēvs gausi pieceļas no galda, sapratis, ko viņa domā. Viņš nopūšas.

-    Nenodari to sev, viņš drūmi saka. Es taču zinu, ko tas ir nodarījis man. Esmu apstādinājis savu dzīvi. Ari tu to zini. Kad pārnācu mājās tajā novakarē un ieraudzīju… Viņš nokremšļojas, cīnīdamies ar asarām. Es jutu, ka manī kaut kas sakustas, it kā sirdi būtu kas ielauzies. Kāpēc tu gribi visus šos tēlus?

-    Tāpēc, ka tie ir patiesi. Varbūt tie tēli, kas mājo manī, ir vēl ļaunāki, jo es neredzu reālos.

Viņš paloka galvu un atkal nopūšas. Uzkāp uz bēniņiem. Zem visiem tepiķiem, kas sakrauti kaktā, ir maza, zila ceļasoma. Tā piederēja viņai. Viņa to dabūja kopā ar Green Stamps[20].

-    Es atceros, Nika čukst, iztēlodamās, kā māte kādu dienu izgāja pa durvīm ar zilo ceļasomu, kad devās uz Našvilu apmeklēt krustmāti pēc acs operācijas.

-    Atslēgai nekad nebija uzlikts kods, jo viņa sūrojās, ka nemūžam to neatcerēšoties. Nulle-nulle-nulle, gluži kā pilnīgi jaunai. Viņš atkal nokremšļojas un novērš skatienu. Viss, ko tu gribi, atrodas tur. Dažas lietas man nevajadzētu skatīt, bet es biju tāds pats kā tu. Vienkārši vajadzēja zināt. Un es pastāstīju meitai par policijas šefu, un jūtos mazliet atvieglots, lai gan kaunos to atzīt. Es apsolīju šefam, ka sniegšu viņai labāku izglītību, nekā viņa pelnījusi, un rekomendāciju koledžai, kas bija vieni vienīgi lieli meli.

-    Mans sods ir tāds, ka esmu saņēmis to, ko lūdzu, viņš turpina. Tikai nenes visas tās lietas lejā. Es tās nekad vairs negribu redzēt.

99

Asistente Pio Džeina Džitlmena aizgūtnēm atvainojas, ka likusi Skarpetai gaidīt.

Piecpadsmit minūtes Skarpeta ir stāvējusi ārpus parādes durvīm, tieši zem uzraksta Allana B. Poluņska vienība, svlzdama spilgtajā saulē. Pēc ceļojuma viņa jūtas netīra un izspūrusi. Par spīti lēmumam pilnīgi valdīt pār savām emocijām, viņai sāk zust pacietība. Vairāk par visu viņa patlaban grib, lai pēc ilgiem laikiem viss būtu galā.

Mums bez mitas zvana mediji, jo šonakt paredzēta soda izpilde, mis Džitlmena paskaidro.

Viņa iedod apmeklētāju karti, kuru Skarpeta piestiprina pie tā paša kostīma, kurš bijis mugurā dažādās lidmašīnās, kopš viņa atstājusi Floridu. Tas ir melns bikškostīms, bet vismaz izgludināts Ņujorkas "Melrosas" viesnīcas istabā vakar vakarā pēc tikšanās ar māsasmeitu. Lūsija nezina, kur Skarpeta patlaban atrodas. Ja Skarpeta būtu to pieminējusi, Lūsija censtos viņu atturēt vai uzstājusi, ka brauks līdzi. Skarpeta ir riskējusi, braukdama uz rietumiem bez norīkojuma, un viņai nav bijis citas izvēles kā pēc nolaišanās Hjūstonā zvanīt uz Poluņska vienību. Viņas paļāvība, ka Šādons ar viņu tiksies, atalgota ar vēl vienu nepatīkamu faktu, uzzinot, ka viņa iekļauta apmeklētāju sarakstā. Viņa drūmais joks vismaz izrādījies noderīgs. Viņa ir šeit. Un, iespējams, jo īsāku laiku viņam jādomā par šo tikšanos, jo labāk.

Virsnieki pārbauda Skarpetas identitāti, un mis Džitlmena viņu ved pa daudzām jo daudzām skaļi klaudzošām dzelzs durvīm, pēc tam caur dārzu ar piknika galdiņiem zem lietussargiem, kas acīmredzami paredzēti personālam. Viņu izved caur piecām elektroniski slēdzamām durvīm; gājiens ir pārāk īss, lai viņa nomierinātos pēc tam, kad nākusi pie drosmi laupoša slēdziena, ka nevajadzēja te ierasties. Šādons manipulē ar viņu, un viņa sāk nožēlot šo vizīti, jo tā viņam sniedz to, ko viņš gribējis, un padara Skarpetu par muļķi.

Apmeklētāju vestibilā izklausās, ka viņas soļi skaļi klaudz, un, šķērsodama spīdīgo flīžu grīdu, viņa skaudri apzinās, ka pievērš sev uzmanību. Stingri ņemot pēc apģērba un izturēšanās psiholoģijas, viņas ienākšana izskatās netipiska un mulsinoša. Viņa labāk justos, pefekti ģērbusies klasiskā kostīmā, varbūt ar šaurām svītriņām un, iespējams, baltā blūzē ar aproču pogām. Iespējams, viņa prāto, klasisks kostīms neko neizteiktu šim bastardam, kurš bija mēģinājis viņu nogalināt, bet tad viņa pati nejustos tik neaizsargāta pret viņu.

Viņas ceļgali kļūst slābani, ieraugot Žanu Batistu Šādonu, kurš sēž 2. nodalijumā. Tīri noskuvies, ieskaitot rokas un galvu, viņš atpūšas aiz stikla sienas, dzerdams pepsi un ēzdams šokolādes kūku, un izliekas, ka nav ieraudzījis Skarpetu.

Viņa atklāti raugās uz vīrieti, atteikdamās spēlēt spēli, kuru viņš jau uzsācis, un jūtas pārsteigta, redzēdama viņu noskuvušos un balti ģērbušos. Viņš ir neglīts, bet izskatās gandrīz vai normāls bez garajām cirtām, smalkām kā bērnam, kas nokarājās garās, derdzīgās bārkstis, kad viņa viņu redzēja iepriekšējo reizi. Viņš malko savu pepsi un aplaiza pirkstus, kamēr Skarpeta, pretī sēdēdama, paņem melno tālruni.

Viņa asimetriskās acis sakustas, viņš uzsmaida viņai savu barakudas smaidu, un viņa āda ir bāla kā pergaments. Viņa ievēro viņa visai izteiktās, muskuļotās rokas, to, ka viņš noplēsis sava baltā krekla piedurknes, un tikai tad ierauga šos garos, briesmīgos matus. Tie rēgojas no rokriņķiem kreklā un atvērumā pie kakla. Acīmredzot viņš noskuvis tikai tās ķermeņa vietas, ko nesedz apģērbs.

-    Cik jauki, viņa dzedri saka klausulē. Jūs manis dēļ esat sakopies.

-    Bet, protams. Jauki no jūsu puses, ka esat atnākusi. Es zināju, ka nāksiet. Viņa aizmiglotās acis, šķiet, nefokusējas, īsu bridi pavērsdamās uz viņas pusi.

-    Vai skuvāties pats?

-    Jā. Šodien. Tikai jūsu dēļ.

-    Tas ir diezgan grūti, ja nevarat redzēt, viņa piebilst nosvērtā, stingrā balsi.

-    Man nevajag acu, lai redzētu. Viņš pieskaras ar mēli vienam no saviem mazajiem, asajiem zobiem un sniedzas pēc pepša. Ko jūs domājāt par manu vēstuli?

-    Ko jūs gribējāt, lai es domāju?

-    Ka esmu mākslinieks, protams.

-    Vai savu kaligrāfisko rokrakstu apguvāt cietumā?

-    Es vienmēr esmu pratis skaisti rakstīt. Kad vecāki mani kā sīku puišeli turēja pagrabā, manā rīcībā bija pietiekami daudz stundu, lai attīstītu savus talantus. -»

-    Kas jūsu vietā nosūtīja vēstuli? Skarpeta jūt, ka ietekmē sarunu ar saviem jautājumiem.

-    Mans dārgais nelaiķa advokāts. Viņš noklakšķina mēli. Godīgi runājot, nesaprotu, kāpēc viņš izdarīja pašnāvību. Bet varbūt tas ir labi. Saprotiet, viņš bija nevērtīgs cilvēks. Tas nāk no izcelšanās.

Skarpeta pieliekusies izņem no rokassomiņas piezīmju bloku un pildspalvu. Jūs rakstījāt, ka jums esot man informācija. Tāpēc arī esmu šeit. Ja vēlaties vienkārši patērzēt, tad tūlīt došos prom. Man nav intereses ar jums ciemoties.

-    Otra līguma daļa, madame Skarpeta, viņš saka, slidinādams greizās acis, ir mana soda izpilde. Vai spēsiet to?

-    Tur man nav problēmu.

Viņš smaida un izskatās sajūsmināts.

-    Sakiet, viņš atbalsta zodu pret delnu, kā tas ir?

-    Nesāpīgi. IV nātrija tiopentāls, tas ir sedatīvs. Un pankuronija bromīds, muskuļu atslābinātājs. Kālija hlorīds apstādina sirdi. Viņa dod klīnisku raksturojumu, un viņš aizrautīgi klausās. Gauži lēti ironiski un kā pienākas, ņemot vērā šo zāļu nolūku. Nāve iestājas dažās minūtēs.

-    Un es necietīšu, kad jūs darīsiet to?

-Jūs nekad necietīsiet tā, kā esat licis ciest citiem. Jūs tūlīt pat aizmigsiet.

-    Tad apsolāt, ka beigās būsiet mana daktere? viņš sāk glaudīt pepsi bundžiņu; derdzīgais, garais labā īkšķa nags notraipīts ar kaut ko brūnu izskatās pēc šokolādes, droši vien no kūkas.

-    Es darīšu, ko jūs vēlaties, ja gribat palīdzēt policijai. Kāda ir informācija?

Viņš nosauc vārdus un vietas, no kuriem neviens viņai neko neizsaka. Skarpeta aizpilda desmit piezīmju bloknota lappuses, un viņai rodas aizvien lielākas aizdomas, ka viņš tikai rotaļājas. Informācija ir nenozīmīga. Varbūt.

Iestājoties pauzei, kad viņš nolemj izmantot laiku, lai apēstu kūku, viņa jautā: Kur atrodas jūsu brālis un Beva Kifina?

Viņš noslauka kreklā plaukstas un muti, pie katras kustības noviļņojot spēcīgajiem muskuļiem. Šādons ir stiprs un biedējoši ātrs. Nomākt atmiņas kļūst aizvien grūtāk. Viņa cenšas norobežoties no atmiņām par to nakti viņas mājā, kad šis vīrietis, ko no viņas šķir tikai stikla siena, bija mēģinājis viņu sist līdz nāvei. Tad uznirst Džeja Tālija seja, viņu muļķojot, un vēlāk arī viņš bija ieradies viņai pakaļ. Tas, kā dvīņubrāļi draudzīgi dalījušies asinskārajā apsēstībā, viņai ir neaptverami. Viņa pilnībā nespēj tam noticēt un ir pārsteigta, ka, skatoties uz Žanu Batistu Šādonu, nejūt neko vairāk kā apņēmību aizmirst bijušās šausmas. Šajā vietā viņš nav bīstams. Pēc dažām dienām viņš mirs.

Viņa nebrauks šurp sniegt letālo injekciju. Melošana viņu neuztrauc ne vismazākajā mērā.

Par Džeju Tāliju un Bevu Kifпnu viņš nesaka neko.

Bet ierunājas par Kagjano: Roko ir mazs chвteau Batonrūžā. Tas ir ērmots, atrodas rekonstruētā apkaimē, kur dzīvo daudz homoseksuālistu. Tuvu centram. Esmu tur uzturējies vairākas reizes.

-    Vai esat kādreiz dzirdējis par Batonrūžas sievieti, vārdā Šarlote Dārda?

-    Protams. Ne sevišķi skaista manam brālim.

-    Vai viņu noslepkavoja Roko Kagjano?

-    Nē. Šādons nopūšas, it kā viņam kļūtu garlaicīgi. Kā jau teicu, jums vajadzēja klausīties vērīgāk. Viņa nebija diezgan skaista manam brālim. Redstika. Viņš pakļauj Skarpetu savam platajam smaidam ar vaļā muti, bet acis tikmēr turpina kustēties. Vai zināt, ka visu jūsu būtību var redzēt pēc plaukstām?

Viņas rokas atrodas klēpī, tās tur piezīmju bloknotu un pildspalvu. Viņš runā par viņas rokām, it kā tās redzētu, tomēr skatiens ir miglains kā aklam.

Simulants.

-    Visu cilvēku dēlu rokās Dievs atstāj zīmes, lai cilvēku dēli varētu zināt savus darbus. Ik prāta darbība atstāj uz rokām zīmes, veido plaukstas, kas ir inteliģences un radošās darbības mērs.

Viņa klausās, prātodama, kad beidzot viņš sāks runāt par svarīgo jautājumu.

-    Francijā jūs atradīsiet galvenokārt mākslinieciskas plaukstas. Tādas kā manas. Viņš paceļ noskūto plaukstu; garie, smailie pirksti vērsti uz āru. Un tādas kā jūsējās, madame Skarpeta. Jums ir elegantas mākslinieces rokas. Tagad jūs zināt, kāpēc es neaizskaru plaukstas. To nosaka "Plaukstas psihonomija" jeb "Plauksta un garīgās attīstības indekss". Mesjē Ričards Bēmišs. Ļoti laba grāmata, tajā daudz pierakstu par dzīvām rokām, ja varat to atrast, bet, ak vai, tā uzrakstīta 1865. gadā, un jūsu vietējā bibliotēkā tās nebūs. Tur ir divi pieraksti, kas atbilst jums. Taisnstūrveida plauksta, eleganta, bet stingra. Un mākslinieka roka elastīga, lokana un arī eleganta. Bet vairāk asociēta ar impulsīvu personību.

Viņa nekomentē.

-    Impulsīva. Te nu jūs esat bez iepriekšēja paziņojuma. Piepeši klāt. Diezgan nervozs raksturs. Bet sangvinisks.

Viņš izgaršo vārdu sangvinisks, kas viduslaiku medicīnā nozīmēja asinis, visdominējošāko no miesas substancēm. Sangviniski cilvēki ir optimistiski un jautri. Viņa šobrīd tāda nav.

-   Jūs sakāt, ka neaizskarat plaukstas. Tas izskaidro, kāpēc sievietēm, kuras noslaktējat, jūs nekožat rokās, viņa laipni piebilst.

-    Plaukstas ir prāts un dvēsele. Es nebojātu izpausmi, kuru atbrīvoju savām izvēlētajām. Plaukstas es tikai laizu.

Un viņš pāriet pie pretīgā un pazemo Skarpetu, bet viņa vēl nav beigusi sarunu.

-    Jūs nekožat ari viņu kāju pēdās, viņa atgādina.

Viņš parausta plecus un niekojas ar pepsi bundžiņu, kas izklausās tukša. Pēdas mani neinteresē.

-    Kur ir Džejs Tālijs un Beva Kifīna? viņa atkārto jautājumu.

-    Es sāku nogurt.

-    Kāpēc jūs aizstāvat brāli, lai gan viņš visu mūžu pret jums slikti izturējies?

-    Es pats esmu sev brālis, viņš dīvainā tonī saka. Tāpēc, ja esat atradusi mani, nav vajadzības meklēt viņu. Tagad esmu ļoti noguris.

Žans Batists Šādons sāk braucīt vēderu un viebties, bet viņa acis klejo. Laikam man kļūst nelabi.

-Jums vairāk nav nekā, ko man teikt? Ja ne, tad eju prom.

-    Es esmu akls.

-    Jūs esat simulants, Skarpeta atbild.

-Jūs atņēmāt man fizisko redzi, bet ne pirms tam, kad es jūs redzēju. Viņš pieskaras ar mēli smailajiem zobiem. Vai atceraties savu jauko māju ar dušu garāžā? Kad atgriezāties no nozieguma vietas Ričmondas ostā, jūs iegājāt garāžā pārģērbties un dezinficēties. Jūs tur mazgājāties dušā.

Viņas augumu savelk dusmas un pazemojums. Viņa bija apskatījusi satrūdējušu, sadalījušos līķi kravas konteinerā un, jā, pēc tam nodevusies parastajai procedūrai: novilkusi aizsargtērpu un zābakus un iebāzusi biezā plastmasas maisā, kas ietilpa čemodānā; tad viņa brauca mājās. Nokļuvusi garāžā, kas nekādā ziņā nebija tipiska garāža, viņa iemeta savas darba drēbes rūpnieciska izmēra nerūsējošā tērauda izlietnē. Noģērbusies viņa iegāja dušā, jo nevēlējās ienest mājā nāves pēdas.

-    Tas mazais lodziņš jūsu garāžas durvīs… Ļoti līdzīgs mazajam lodziņam manā kamerā, viņš turpina. Es jūs redzēju.

Atkal šīs nefokusētās acis un smaids kā zivij.

Viņam asiņo mēle.

Skarpetai ir aukstas rokas, viņai sāk stingt pēdas. Uz rokām un uz skausta saslejas mati.

-Kailu, viņš izgaršo šo vārdu, zižot sev mēli. Es vēroju jūs izģērbjamies. Es jūs redzēju kailu. Tāda bauda, tikpat kā labs vins. Toreiz jūs bijāt kā burgundietis, apaļa un tvirta, komplicēta un dzerama, nevis malkojama. Tagad jūs esat Bordeaux, jo, kad runājat, esat smagnējāka, vai saprotat? Es to nedomāju fiziskā ziņā. Lai to konstatētu, man būtu jāredz jūs kailu. Viņš piespiež stiklam plaukstu, kas dauzījusi cilvēciskas būtnes, pārvēršot to ķermeņus drumslās un biezputrā. Protams, jūs esat sarkanvīns. Jūs vienmēr…

-    Diezgan! Skarpeta iekliedzas, niknumam kā mežacūkai izlaužoties no maskas. Aizveries, tu, nožēlojamais mēsls! Viņa pieliecas tuvāk stiklam. Es nedomāju klausīties tavās onānista valodās. Tas mani neuztrauc. Man vienalga, ka esi redzējis mani kailu. Vai tu uzskati, ka mani baida šī vervelēšana par tavu perverso glūnēšanu un tas, ko tu domā par manu ķermeni? Vai tu ceri, ka man kāda bēda par to, ka padarīju tevi aklu, kad atvēzēji pret mani to nolādēto āmuru? Un vai zini, kas ir vislabākais, Žan Batist Šādon? Tas, ka tu atrodies šeit manis dēļ. Kurš tādā gadījumā ir uzvarējis? Un neceri, es nebraukšu vēlreiz šurp, lai tevi nonāvētu. To izdarīs kāds svešinieks. Tāpat kā tu biji svešinieks tām, kuras nogalināji.

Žans Batists piepeši pagriežas pret drāšu pinuma starpsienu sev aiz muguras.

-    Kas tur ir? viņš čukst.

Skarpeta pakar melno klausuli. Viņa iet prom.

-    Kas tur ir! viņš kliedz.

100

-    Žanam Batistam gluži labi patīk roku dzelži.

Biezās tērauda aproces ap delnu locītavām ir magnētiskā spēka apļi. Caur tiem bangojas spēks. Tagad viņš ir mierīgs, pat valodīgs, kamēr virsnieki Abramss un Vilsons eskortē viņu pa koridoriem, apstādamies pie katrām tērauda durvīm, kur paceļ savas identifikācijas kartes un parāda seju pie stikla lodziņiem. Virsnieks durvju viņā pusē atslēdz elektronisko slēdzeni, un gājiens turpinās.

-    Viņa mani ļoti satrauca, viņš saka savā maigajā balsī. Es nožēloju savu izvirdumu. Viņa padarīja mani aklu, vai zināt, un tagad pat neatvainojās.

-    Nesaprotu, kāpēc viņa vispār nāca apmeklēt tādu plukatu kā tu, virsnieks Abramss piebilst. Ja kādam te jābūt satrauktam, tad tā ir viņa pēc visa, ko tu mēģināji izdarīt. Esmu šo to lasījis un zinu daudz par tavu bezjēdzīgo dzīvi.

Virsnieks Abramss pieļauj lielu kļūdu, pakļaudamies emocijām. Viņš Žanu Batistu ienīst un grib sāpināt.

-    Patlaban es iekšēji esmu mierīgs, Žans Batists lēnprātīgi saka. Bet man ir nelabi.

Virsnieki apstājas vēl pie vienām durvīm, un Abramss rāda stikla lodziņā savu identifikācijas karti. Viņi iziet cauri. Žans Batists lūkojas grīdā, slēpdams seju no katra virsnieka, kas atvēl viņiem iet dziļāk cietumā.

-    Es ēdu papīru, Žans Batists atzīstas. Tas man no nervozitātes, un šodien es esmu apēdis daudz papīra.

-    Tu pats sev raksti vēstules? Abramss ciniski turpina. Nav brīnums, ka tik daudz laika pavadi uz poda.

-    Ļoti pareizi, Žans Batists piekrīt. Bet šoreiz ir ļaunāk. Es jūtos vājš, un man sāp vēders.

-    Tas, tā sakot, pāries, Abramss nosmīn.

-    Nesatraucies. Ja nepāries, mēs tevi nogādāsim lazaretē. Šoreiz runātājs ir virsnieks Vilsons. Tur tev uztaisīs klizmu. Tev tas droši vien patīk.

A nodalījumā cietumnieku balsis atstarojas no betona un tērauda. Troksnis ir tracinošs, un vienīgais veids, kā Žans Batists visus šos mēnešus spējis to paciest, ir lemšana, kad viņš ko dzirdēs un kad ne. Ja ar to nepietiek, viņš dodas prom, parasti uz Franciju. Bet šodien viņš sāks savu ceļojumu uz Batonrūžu, kur sastaps brāli. Viņš ir viņa brālis. Šis brīdis viņu mulsina.

Būdams kopā ar brāli, Žans Batists pieredz tā eksistenci, kas ir atdalīta no Žana Batista eksistences.

Kad viņi abi ir šķirti, Žans Batists ir viņa brālis, un viņu lomas šajā pakļautajā veselumā ir viens apburošs akts. Žans Batists izvēlas skaistu sievieti, un viņa iekāro viņu, iespējams, neprātīgi. Viņiem ir sekss. Pēc tam viņš atbrīvo sievieti ekstāzei. Kad tas beidzies un viņa ir brīva, Žans Batists ir glums no viņa asinīm; mēli satrauc viņas sāļā salduma garša ar metālisko dzelzs piegaršu, kas viņam vajadzīga. Vēlāk viņam dažreiz sāp zobi, gribas masēt sev smaganas un uznāk neatvairāma vēlme mazgāties.

Tuvojas Žana Batista kamera, un viņš pamet skatienu kontroles stendā uz sievieti, kas šodien tur sēž. Viņa ir šķērslis, taču tas nav nepārvarams. Neviens nespēj bez mitas vērot visu notiekošo, un, tā kā Žans Batists iet lēnām, vēderu turēdams, viņa tik tikko pamet skatienu uz viņu. Agrīnā pēcpusdiena pieder Kustonim. Patlaban viņam ir apmeklētāji speciālā kamerā nodalījuma viņā galā, civilizētākā vietā, kur pieņemt radus un garīdzniecību. Tā kā beidzamās trīs vai četras stundas apmeklētāji nāk un iet, sievietei pie vadības pults jābūt uzdevuma augstumos ja nu gadījumā Kustonis sāk izrādīt aktivitātes. Un kāpēc ne? Viņam nav ko zaudēt.

Apmeklētāju kameras durvis ir no dzelzs stieņiem, tas ļauj virsniekiem uzmanīt katru Kustoņa kustību un gādāt, lai viņš nenodara ko sliktu skumjajiem, laipnajiem ļaudīm, kas ieradušies viņu apmeklēt. Kustonis caur šīm redelēm pablenž uz Žanu Batistu tieši tobrīd, kad sieviete ar kontroles pulti atslēdz kameras durvis un virsnieki Abramss un Vilsons noņem Žanam Batistam roku dzelžus.

Kustonis iekliedzas, sagrābj durvju stieņus, lamājas, rēc un lēkā augšup lejup. Visu uzmanība nekavējoties pievēršas viņam, un tajā brīdī Žans Batists sagrābj virsniekus Abramsu un Vilsonu aiz viņu ādas jostām un parauj tik spēcīgi, ka tie zaudē pamatu zem kājām. Šokēto virsnieku kliedzieni sajaucas ar disharmonisko, apdullinošo troksni kamerā, kad Žans Batists viņus iegrūž betona sienā pa kreisi no masīvajām durvīm, kuras piever tieši tik daudz, lai neaizcirstos slēdzene. Ar savu garo, netīro īkšķa nagu viņš laupa tiem redzi, un viņa magnetizētās rokas saspiež virsnieku elpvadus. Viņu sejas kļūst tumši zilas, un drīz viņi beidz raustīties. Žans Batists viņus ir nogalinājis bez asinsizliešanas, tikai mazas strūkliņas tek no acīm un ievainojuma virsnieka Vilsona galvā.

Žans Batists novelk virsnieka Abramsa uniformu un apģērbj to. Šķiet, tas prasa tikai dažas sekundes. Viņš nostumj melno cepuri zemu pāri sejai un uzliek mirušā vīrieša brilles. Izgājis no kameras, Žans Batists aizver durvis: vēl viena skaļa metāla šķindoņa, kamēr Kustonis turpina cīnīties ar uzraugiem un saņem sejā piparota šķidruma šļāci, tā liek viņam kliegt un pretoties vēl vairāk šoreiz pa īstam.

Žans Batists iziet pa neskaitāmām durvīm, turēdams augšup paceltu virsnieka Abramsa identifikācijas karti. Viņš ir pavisam drošs par veiksmi, izturas brīvi un bezrūpīgi, kamēr virsnieki laiž viņu cauri. Žana Batista pēdas neskar zemi, bet gaisu. Vieglā gaitā viņš atstāj cietumu kā brīvs cilvēks un izņem no kabatas virsnieka Abramsa mašīnas atslēgas.

101

Džordža Buša Starptautiskajā lidostā Skarpeta nostājas pie sienas, kur nav drūzmas.

Viņa malko melnu kafiju, apzinādamās, ka tā pašlaik nepavisam nebūtu vajadzīga. Viņu ir pametusi apetīte; pirms nepilnas stundas nopirkusi hamburgeru, viņa nevarēja norīt nevienu kumosu. No kofeīna trīc rokas. Lāsīte skotu viskija nomierinātu, taču viņa neiedrīkstas, turklāt tas tik un tā sniegtu vien īslaicīgu atelpu. Patlaban par visu vairāk nepieciešama skaidra domāšana, ar stresu jātiek galā pašai, bez pašiznīcināšanās līdzekļu palīdzības.

Lūdzu, atbildi zvanam, viņa domās lūdzas.

Trīs pīkstieni un: Jā!

Marino brauc ar savu trokšņaino autofurgonu.

-    Paldies Dievam! viņa iesaucas, pagriezdama muguru pasažieriem, kuri kaut kur mērķtiecīgi dodas vai skrien uz lidmašīnas izeju. Dieva dēļ, kur tu biji? Es jau dienām ilgi pūlos tevi sazvanīt. Man žēl par Roko…

Marino dēļ viņai tiešām ir žēl.

-    Par to man negribas runāt, viņš atbild, manāmi nospiests un drūmāks nekā citkārt. Esmu izgājis elli, ja vēlies zināt. Droši vien esmu pārsniedzis savus visu laiku rekordus burbona un alus dzeršanā un neatbildēšanā uz zvaniem.

-Ak nē! Vēl viena ķilda ar Triksiju! Es taču tev teicu, ko domāju par…

Brīdi klusums.

-    Par to man negribas runāt, viņš turpina. Neņem par ļaunu, Dok.

-    Es esmu Hjūstonā, viņa saka.

-    Ak, nolādēts!

-    Es to izdarīju. Visu pierakstīju. Varbūt nekas no tā nav patiesība. Bet tomēr viņš pateica, ka Roko piederot īpašums kaut kādā geju apgabalā tuvu centram. Batonrūžā. Liela iespēja, ka māja nav uz viņa vārda. Bet kaimiņiem par to vajadzētu zināt. Tajā mājā varētu būt daudz lietisko pierādījumu.

-    Starp citu, ja tu gadījumā neesi klausījusies ziņas, tad tur vienā no pietekām atrasta sievietes roka, viņš informē. Viņi nosaka DNS. Tā varētu būt pazudusī Ketrina Brūsa. Jā gan, viņš kļūst nevaldāms. Roka atrasta pa labi no Aklās upītes, kas ietek Maurepasa ezerā. Šis tips noteikti pazīst attekas un visu citu tajā apkaimē. Tiek ziņots, ka pieteka, kur atrasta roka, nav viegli pieejama. Tev vajadzētu zināt, kur tas ir, tur gandrīz neviens neejot. Viņš roku izmantojis kā ēsmu aligatoriem, tā atrasta karājamies uz virvē iesieta āķa.

-    Vai arī viņš izlicis to apskatei, lai radītu šoka efektu.

-    Es tā nedomāju, Marino iebilst.

-    Lai arī kā, nav šaubu viņš sācis trakot.

-    Varbūt, kamēr mēs runājam, viņš jau meklē nākamo upuri, Marino noņurd.

-    Es dodos uz Batonrūžu, Skarpeta saka.

-Jā, to jau varēja paredzēt, Marino balss ir knapi saklausāma V-8 markas motora skaļajā troksnī. Lai palīdzētu kaut kādā stulbā narkotiku pārdozēšanas lietā, kas notikusi pirms astoņiem gadiem.

-    Te runa nav tikai par narkotiku pārdozēšanu, Marino. Un tu to zini.

-    Lai arī par ko būtu runa, tu tur neesi drošībā, un tieši tāpēc arī es uz turieni dodos. Braucu kopš pusnakts, tikai dažas minūtes apstādamies, lai iedzertu kafiju, un vēl dažas minūtes, lai nokārtotos.

Skarpeta negribīgi pastāsta par Roko saistību ar Šarlotes Dārdas lietu, ka Roko aizstāvējis farmaceitu, kurš uzskatīts par vainīgu.

Liekas, ka Marino viņu nedzird.

-    Man vēl desmit stundas jāpavada ceļā. Un kādu brīdi jānosnaužas. Tāpēc varbūt netiksimies drīzāk kā rit no rīta, viņš saka.

102

Džejs klausās radio un dzird pieminam savu mutantu brāli.

Viņš īsti nesaprot, kā pašlaik jūtas, svīzdams zvejas būdā; prāts ir apmiglots, un viņš ne tuvu vairs nav tik skaists, kā bija pirms nedēļas. Par to un visu citu viņš vaino Bevu. Jo biežāk tā dodas uz cietzemi, jo biežāk tiek papildināti alus krājumi. Džejs ir radis dažas nedēļas vai mēnesi iztikt bez alus. Pēdējā laikā ledusskapis nekad nav tukšs.

Pretošanās alkoholam viņam vienmēr bijusi problemātiska, kopš viņš zēna gados Francijā sāka nogaršot vīnus dzērienus, kas domāti dieviem, kā sacītu viņa tēvs. Būdams brīvs cilvēks, kas pats pilnībā nosaka savu dzīvi, Džejs vīnus ir malkojis, garšojis un baudījis ar mēru. Tagad viņu par ķīlnieku sagrābis lēts alus. Kopš Bevas pēdējās iepirkšanās ekspedīcijas viņš ir dzēris veselu iepakojumu dienā.

-    Liekas, man vajadzēs taisīt vēl vienu braucienu, Beva saka, un viņas skatiens ir vērsts uz viņa ādamābolu, kas sašūpojas ik reizi, kad Džejs paceļ pie mutes alus kārbu.

-Jā, dari tā. Alus strūklo pa viņa kailajām krūtīm. Visu, ko gribi. Ka tevi zirgs izdrāztu! To vien jau tu vēlies. Viņš sper soli tuvāk, sejā ir draudi. Es brūku kopā! viņš kliedz, tad saspiež alus kārbu un met pāri istabai. Tā ir tava draņķes vaina! Kā viens cilvēks var te maukoties ar tādu stulbu govi kā tu un nenodzert pēdējās prāta paliekas!

Pagrābis vēl vienu alu, viņš ar baso kāju aizcērt ledusskapja durvis. Beva nereaģē. Viņa pretojas savam iekšējam smaidam. Nekas viņā neizraisa lielāku apmierinājumu kā iespēja redzēt Džeju zaudējušu kontroli, samulsinātu un darām sev pašam pāri. Viņa vismaz ir atradusi veidu, kā Džeju atgūt. Tagad, kad viņa monstrs brālis ir brīvībā, Džejam kļūs ļaunāk viņš kaut ko perina, tāpēc viņai jābūt modrai. Bevas pašaizsardzība ir gādāt, lai viņš piedzertos. Viņa brīnās, kā to nav iedomājusies jau sen, bet alus bija deficīts, kad viņa devās uz cietzemi ne biežāk kā reizi četrās vai sešās nedēļās.

Piepeši viņa prasības pieauga līdz reizei un divām reizēm mēnesī, un turpmāk vienmēr, viņai atgriežoties ar alus iepakojumiem, Bevu pārsteidza, cik daudz vairāk viņš dzer. Agrāk viņa nekad neredzēja Džeju piedzērušos. Piedzēries viņš nepretojas Bevas tuvībai, un viņa slauka viņu ar mitru dvieli, ja viņš ieslīgst nemaņā. Nākamajā rītā viņš vairs neatceras, ko viņa darījusi un kā radošā veidā apmierinājusi savas vēlmes, jo skaidrā prātā viņš to nevarētu un arī nedarītu.

Viņa vēro, kā viņš ķimerējas ap radio, meklēdams jaunākās ziņas, un ir jau krietni ceļā uz piedzērušā statusu. Cik ilgi vien Beva viņu pazīst, viņam nav ķermeņa tauku, un Džeja nevainojamais augums viņai ir pastāvīgas skaudības un pazemojuma priekšmets. Drīz tas mainīsies. Tas ir neizbēgami. Viņš dabūs treknumus ap jostasvietu, un viņa lepnums nosmaks zem šļauganajiem taukiem, vienalga, lai kā viņš nodotos atgrūdieniem, pietupieniem un atspērieniem. Varbūt ari viņa perfektā seja vairs neizskatīsies tik labi. Tas tik būtu kaut kas, ja viņš taptu tik neglīts (par kādu pats uzskata Bevu), ka viņa to vairs negribētu.

Kāds Bībelē bija tas stāsts? Samsons varenais, skaistais Samsons piekāpās kādai tur kāviņsauc, un viņa nogrieza viņa maģiskos matus vai ko tur. Viņš tad zaudēja visu savu spēku.

-    Tu stulbā kuce! Džejs rēc. Ko tu stāvi un blenz? Mans brālis ir ceļā uz šejieni, varbūt jau ir klāt. Viņš izprātos, kur es esmu. Viņš vienmēr izprāto.

-    Esmu dzirdējusi, ka ar dvīņiem tā ir, tie patiesi esot noskaņoti viens uz otru. Vārds "dvīnis" ir tīšs skorpiona dzēliens. Viņš tev neko nedarīs un man arī ne. Tev piemirsies, ka esmu viņu jau agrāk sastapusi. Zini, man liekas, es viņam patīku, jo spēju izturēt viņa skatienu.

-Viņam nepatīk neviens. Džejs atmet radio ar roku un nikni to nogriež. Tu nedzīvo reālā pasaulē. Man pirmajam jāatrod brālis, iekams viņš neizdara kādu muļķību. Ja viņš ieraudzīs kādu sievieti, viņš to piebeigs, atstās kodienu zīmes pa visu viņas ķermeni un sašķaidīs galvu.

-    Vai esi kādreiz skatījies, kā viņš to dara? viņa pavirši ievaicājas.

-    Ej, sagatavo laivu, Beva.

Viņa nevar atcerēties, kad viņš pēdējo reizi izrunājis viņas vārdu. Tas skan jauki, gluži kā kausēts sviests.

Taču viņš tūlīt sabojā šo mirkli, piebilzdams: Tā ir tava vaina ar to nolādēto roku. Tā nebūtu noticis, ja tu būtu atvedusi kucēnus.

Pēc Bevas atgriešanās no izsūtāmās pienākumiem cietzemē viņš nav darījis neko citu kā žēlojies, ka viņa nav atvedusi kārtīgu aligatoru ēsmu, vismaz mazliet pieņemamu.

Viņa skatījās uz tukšo matraci pie sienas.

-    Tu esi dabūjis papilnam aligatoru ēsmas, viņa otrā dienā teica. Tik daudz, ka nezināsi, ko ar to iesākt.

Viņa pārliecināja Džeju, ka tikpat labi var pievilināt aligatorus ar cilvēka gaļu, varbūt pat vēl labāk. Džejs toreiz priecājās par reptili, kas bija garāks par viņu pašu. Viņš vēroja līdz apnikumam, kā tas mētājas āķa galā, tad iešāva dzīvniekam galvā. Mednieks ārpus likuma (kāds ir viņš) nekad nepatur to, ko noķēris. Viņš pārgrieza neilona virvi un skatījās, kā reptilis ieslīd ūdenī. Tad stūrēja motorlaivu atpakaļ uz būdu.

Šoreiz nepaveicās. Viņš miglaini atceras, kā uzlicis ēsmu uz āķa un piesējis pie resna cipreses zara; tūlīt pēc tam necik tālu izdzirdēja citu laivu: tur kāds cits medīja aligatorus vai varbūt ar žebērkli durstīja vardes. Džejs paguva aizlaisties, bet āķis ar ēsmu palika karājoties dzeltenajā neilona virvē. Viņam vajadzēja to nogriezt. Viņš pieļāva lielu kļūdu, bet neparko neatzīs. Viņai ir aizdomas, ka nekāda cita mednieka nemaz nav bijis. Džejs vienkārši kaut ko dzirdējis, bet nav loģiski padomājis. Ja padomātu, saprastu kad otrs mednieks atradīs noķerto aligatoru, ēsma būs vai nu dzīvnieka zobos, vai iekšās.

-    Dari, ko lieku, nolādēts! Sagatavo laivu! viņš pavēl. Lai varu ar viņu tikt galā.

-    Un kā tu domā to izdarīt? Beva rāmi jautā, mierinādama un priecādamās par satracināto vīrieti savā priekšā.

-    Es jau teicu. Viņš mani uzmeklēs, Džejs saka, un viņam sāk pulsēt galva. Viņš nevar bez manis dzīvot. Viņš bez manis nevar pat nomirt.

103

Vēlu pēcpusdienā Skarpeta pievilktām kājām sēž lidmašīnā piecpadsmitajā rindā.

No viņas pa kreisi jauns, gaišmatains un apķērīgs zēns, spīdinot zobu skaviņas, mazdūšīgi velk no kaudzītes uz paplātes Yu-Gi-Oh! kārtis. Labajā pusē kāds korpulents vīrs, varbūt pāri piecdesmit, pie loga dzer degvīnu ar apelsīnu sulu un ledu. Viņš nepārtraukti stumj augšup brilles ar lieliem, izliektiem stiepļu ietvariem, un Skarpeta nodomā, ka tādas nēsāja Elviss. Korpulentais vīrs skaļi šķirsta Wall Street Journal un periodiski pamet pa skatienam uz Skarpetu, acīmredzami cenzdamies iesaistīt viņu sarunā. Viņa turpina vīrieti ignorēt.

Zēns izvelk vēl vienu Yu-Gi-0h! kārti un atklātu noliek uz paplātes.

-    Kurš vinnē? Skarpeta smaidīdama vaicā.

-    Man nav neviena, ar ko cīnīties, zēns atbild, nepaceldams skatienu.

Viņam ir apmēram desmit gadu, un viņš ģērbies džinsos, izbalējušā Spiderman kreklā un teniskurpēs. Lai spēlētu, jums vajadzīgas vismaz četrdesmit kārtis, viņš piebilst.

-    Tādā gadījumā baidos, ka esmu diskvalificēta.

Viņš izvēlas krāsainu kārti ar draudīga cirvja zīmējumu. Paskatieties, viņš rāda, šī ir mana mīļākā kārts. "Izmisuma cirvis". Labs ierocis, ar ko cīnīties pret monstriem, tai ir tūkstoš punktu vērtība. Viņš izvēlas citu kārti, ko sauc "Uzbrucējs ar cirvi". Ļoti spēcīgs monstrs ar cirvi, viņš paskaidro.

Aplūkojusi kārtis, viņa purina galvu. Piedod. Man tas ir pārāk sarežģīti.

-    Vai gribat iemācīties spēlēt?

-    Laikam es to nevarētu, viņa atbild. Kā tevi sauc?

-    Alberts. Viņš izvelk no paciņas vēl dažas kārtis. Nevis Als, viņš dara zināmu. Visi iedomājas, ka var mani saukt par Alu. Bet mani sauc Alberts.

-    Prieks iepazīties, Albert. Savu vārdu viņa nenosauc.

Blakussēdētājs loga pusē pagriežas ar seju pret Skarpetu; viņa plecs

piespiežas tās augšdelmam. Pēc runas neizklausās, ka jūs būtu no Luiziānas, viņš konstatē.

-    Nē, neesmu, viņa atvirzīdamās atbild; maņu orgāni nevar paciest nomācošo odekolonu, ar ko vīrietis droši vien salaistījies tualetē.

-    To es saprotu bez teikšanas. Pāris izrunātu vārdu, un man viss skaidrs. Viņš malko savu šņabi ar apelsīnu sulu. Ļaujiet minēt. Tā nav arī Teksasa. Jūs neizskatāties gluži pēc meksikānietes. Viņš plati pasmaida.

Viņa atsāk lasīt strukturālās bioloģijas rakstu žurnālā Science un prāto, kad šis cilvēks sapratīs ne pārāk izsmalcināto mājienu un atstās viņu mierā.

Skarpeta reti kad pieejama svešiniekiem. Ja tā notiek, cilvēki pāris minūtēs pagūst izvaicāt, kurp un kāpēc viņa dodas un ieklejo viņas profesijas ierobežotajā gaisa telpā. Viņi nebeidz iztaujāt arī tad, kad viņa paziņo, ka ir doktore, ne arī tad, kad pastāsta, ka ir juriste, un, ja viņa dara zināmas abas savas profesijas, tad sekas ir diezgan nelāgas. Turpināt sarunu un paskaidrot, ka viņa ir tiesu medicīnas patoloģe, nozīmē sabojāt visu ceļojumu.

Turpmāk parasti saruna ievirzās par Džonu Benetu Ramseju, 0. Dž. Simpsonu un citiem noslēpumainiem gadījumiem un tiesas kļūdām; un Skarpeta ir notverta lamatās, iesprādzēta savā sēdeklī apmēram trīsdesmit tūkstoš pēdu augstumā. Gadās arī vēl tādi ceļabiedri, kuriem viņas darbs ir vienaldzīgs, bet kuri labprāt satiktos ar viņu kopīgās pudienās vai, vēl labāk, kopīgi iedzertu viesnīcas bārā cerībā, ka šī tikšanās varētu beigties ar viesnīcas istabu. Tie, līdzīgi šim iereibušajam lamzakam pa labi, labprātāk blenž uz viņas augumu nekā klausās viņas dzīvesstāstā.

-    Izskatās, jūs lasāt ārkārtīgi sarežģītu rakstu, viņš saka. Man liekas, jūs esat kāda skolotāja.

Viņa nereaģē.

-     Redziet, es to labi saprotu. Piemiedzis acis un knikšķinādams resnos pirkstus, viņš nenovērš skatienu no viņas sejas. Bioloģijas skolotāja. Mūsdienu bērni nekur neder. Viņš paceļ no paplātes dzērienu un grabina ledu plastmasas tasē. Taisnību sakot, es nesaprotu, kā jūs viņus varat paciest, viņš turpina, acīmredzot nolēmis, ka viņa ir skolotāja. Turklāt, divreiz neprātodami, šie knēveļi nes uz skolu šaujamos.

Viņa jūt sev pievērstas vīrieša pietūkušās acis un turpina lasīt.

-     Vai jums ir bērni? Man ir trīs. Acīmredzot būšu apprecējies, kad man bija divpadsmit. Viņš iesmejas, un gaisā pašķīst siekalu pilieni. Kā būtu, ja jūs man iedotu savu vizītkarti gadījumam, ja man vajadzētu ņemt kādas privātstundas, kamēr abi būsim Batonrūžā? Vai neesat mainījusi plānus un dodaties uz turieni? Es dzīvoju tuvu centram, mani sauc Veldons Vinns ar diviem "n". Labs vārds politiķim, vai ne? Droši vien varat iedomāties kampaņas lozungus, ja es kādreiz ierodos dienesta darīšanās.

-    Kad mēs nolaidīsimies? Alberts jautā.

Skarpeta paskatās pulkstenī un izmoka smaidu, jo Veldona Vinna vārds viņu šokē. Nu jau vairs nebūs ilgi, viņa saka zēnam.

-Jā, kundze. Es jau varu iedomāties plakātus visā Luiziānā: Ar Virinu mēs vinnējam. Saprotat? Vai: Ejam kopā ar Vinnētāju. Varbūt man paveiksies un gadīsies oponents, vārdā Brīnums. Tad Vinnam nav vajadzīgs Brīnums. Kā tas izklausītos? Un, kad misters Brīnums vēlēšanu iecirkni bezcerīgi slīdētu pa nogāzi lejā, viņš būtu Sakautais Brīnums. Vinns atkal piemiedz aci.

-Jādomā, nepastāv iespēja, ka jūsu pretinieks ir viņa, Skarpeta piebilst, nepacēlusi acis no žurnāla un izlikdamās nezinām, ka Veldons Vinns ir ASV Centra rajona Luiziānas prokurors, par kuru bija žēlojusies Nika Robilarde.

'Sasodīts! Ar mani nevarētu sacensties neviena sieviete.

-    Saprotu. Un kāds politiķis jūs esat? Skarpeta beidzot jautā.

-     Šobrīd ļoti populārs, jauko lēdij. Esmu štata prokurors Batonrūžā.

Viņš ietur pauzi, ļaudams aptvert sava ieņemamā amata nozīmīgumu, tad iekrātā rīklē dzēriena paliekas un staipa kaklu, meklēdams stjuarti. To ieraudzījis, viņš pamāj, aicinot pie sevis.

Tā nevar būt nejaušība, ka Veldonam Vinnam tā vienkārši iegadījies sēdēt Skarpetai blakus lidmašīnā, kad viņa ir ceļā, lai palīdzētu izmeklēt aizdomīgu nāves gadījumu, kas, pēc doktora Lenjēra teiktā, tikko piesaistījis Veldona Vinna interesi, turklāt uzreiz pēc tam, kad viņa apmeklējusi Žanu Batistu Šādonu.

Viņa pūlas izprātot, kā Vinns paguvis pārtvert viņu Hjūstonā. Varbūt jau bijis tur priekšā. Viņai nav ne mazāko šaubu, ka viņš zina, kas viņa ir un kāpēc devusies šajā lidojumā.

-     Izdevās paslēpties Ņūorleānā. Tur, franču kvartālā, ir gluži omulīga maza pils. Varbūt varat apciemot, kamēr esat šajā pusē. Es te pārlaidīšu pāris nakšu, jākārto darīšanas ar gubernatoru un dažiem puišiem. Es būtu vairāk nekā priecīgs, ja varētu jūs izvadāt ekskursijā pa galvaspilsētu un parādīt lodes caurumu kolonnā, pie kuras nošauts Hjū Longs.

Skarpeta zina visu par bēdīgi slaveno Hjū Longa slepkavību. Kad deviņdesmito gadu sākumā lietu atklāja no jauna, atkārtotās izmeklēšanas rezultāti tika apspriesti dažādās Tiesu medicīnas akadēmijas sapulcēs. Viņai ir apnicis pompozais Veldons Vinns.

-    Jūsu zināšanai, viņa atbild, tā saukto lodes caurumu marmora kolonnā nav radījusi lode, kas mērķēta uz Hjū Longu vai kādu citu, bet visdrīzāk tas ir akmens defekts vai arī izkalts lodes cauruma atveidojums tūristu piesaistīšanai. Faktiski, viņa piebilst, Vinna skatienam kļūstot sājam un smaidam pāraugot dusmās, pēc tās slepkavības Kapitolijs ir restaurēts, jūsu pieminētās kolonnas marmora paneļi aizvākti un nekad nav atvesti atpakaļ sākotnējā vietā. Esmu pārsteigta, ka, pavadījis tik daudz laika štata galvaspilsētā, jūs to nezināt, viņa secina.

-    Mani vajadzēja sagaidīt tantei, bet, ja nu es nokavēšos un viņas tur nebūs? Alberts jautā Skarpetai, it kā ceļotu kopā ar viņu. Viņš zaudējis interesi par savām kārtīm, kas rūpīgi saliktas kaudzītē blakus zilam mobilajam tālrunim. Vai zināt, cik pulkstenis? viņš jautā.

-    Gandrīz seši, Skarpeta atbild. Ja tev nāk miegs, nosnaudies mazlietiņ, es tevi piecelšu, kad sāksim nosēsties.

-    Man nenāk miegs.

Viņa atceras, ka ievērojusi zēnu spēlējamies ar kārtīm jau Hjūstonā, pie izejas uz lidmašīnu. Tā kā viņš sēdēja kopā ar pieaugušajiem, viņā bija iedomājusies, ka zēnu kāds pavada un ka viņa ģimene vai kāds, ar ko viņš kopā ceļo, jau sēž lidmašīnā. Viņai nebija ienācis prātā, ka vecāki vai radi atļautu mazam bērnam doties ceļā vienatnē, it īpaši šajās dienās.

-    Tas nekas. Ne pārāk daudz cilvēku ir eksperti ložu caurumu jautājumos, Savienoto Valstu prokurors turpina, kad stjuarte viņam pasniedz citu dzērienu.

-    Nē, tiešām ne pārāk daudz. Skarpetas uzmanība koncentrēta uz mazo zēnu viņai blakus. Tu taču neceļo uz savu roku? viņa jautā. Un kāpēc neesi skolā?

-    Ir pavasara brīvlaiks. Tēvocis Volts mani aizveda līdz lidlaukam, un lēdija galā mani sagaidīs. Es neesmu noguris. Dažreiz palieku augšā pavisam vēlu un skatos filmas. Mums ir tūkstotis kanālu. Viņš apklust un parausta plecus. Nu, varbūt ne gluži, bet daudz. Vai jums ir kādi mājdzīvnieki? Man bija suns, vārdā Nestie, jo bija brūns kā šokolādes pārslas.

-    Redzi, Skarpeta stāsta. Man nav suņa šokolādes krāsā, bet ir angļu buldogs, balti brūns ar varenu apakšžokli. Viņu sauc Billijs. Vai tu zini, kāds izskatās angļu buldogs?

-    Vai tāds kā pitbulls?

-    Itin nemaz nav līdzīgs pitbullam.

Sarunā iejaucas Veldons Vinns. Vai drīkstu vaicāt, kur jūs pilsētā apmetīsieties?

-    Nestlei manis pietrūka, kad nebiju mājās, Alberts domīgi saka.

-    Noteikti, Skarpeta atbild. Laikam ari Billijam manis pietrūkst. Bet mana sekretāre par viņu labi rūpējas.

-    Nestie bija meitene.

-    Kas ar viņu notika?

-    Es nezinu.

-    Vai, vai, cik jūs esat noslēpumaina maza lēdija. Savienoto Valstu prokurors pētoši noraugās Skarpetā.

Pacēlusi skatienu, Skarpeta uztver viņa acu auksto zalgojumu.

Viņa pieliecas tuvāk un čukst viņam ausī: Man apnikušas jūsu blēņas.

104

Learjet 35 pieder Valsts Drošības dienestam, un Bentons uz tā ir vienīgais pasažieris.

Nolaidies Luiziānas lidlaukā Batonrūžā, viņš steidzas lejā pa trapu, nesdams mīkstu somu; viņš nemaz neizskatās pēc tā Bentona, kādu viņa ļaudis reiz pazinuši: bārda un ūsas, melna Super Bowl beisbola cepurīte un tumšas brilles. Viņa melnais uzvalks nācis tieši no drēbju pakaramā Saks veikalā, kur viņš vakar uz ātru roku ieskrēja vīriešu apģērbu nodaļā. Kurpes ir Prada ražojums melnas, ar gumijas zolēm, arī siksnu grezno Prada firmas zīme. Zem žaketes melns T krekls. Nekas no drēbēm, izņemot kurpes un T kreklu, tā īsti nepieguļ. Bet uzvalks Bentonam nav bijis jau gadiem, un uzlaikošanas kabīnē, kad drēbnieks ar krītu atzīmēja, cik tālu nolocīt piedurknēm manšetes, viņam bija iešāvies prātā, ka visu laiku pietrūkušas jaunas, mīkstas kašmira, vilnas un vaskotas kokvilnas drēbes.

Viņš prāto, kam Skarpeta atdevusi dārgos apģērbus pēc viņa fiktīvās nāves. Pazīdams Skarpetu labāk nekā jebkuru citu un būdams pārliecināts par viņas lielo atteikšanās spēku, Bentons sliecas domāt, ka viņa pati nemaz nav tukšojusi viņa drēbju skapjus, vai nu to darījis kāds cits, vai ari viņai palīdzējusi, iespējams, Lūsija, kurai būtu vieglāk likvidēt viņa personīgās lietas, jo Lūsija zina, ka Bentons nav miris. Tomēr nav skaidrs, kādā mērā Lūsijai tolaik vajadzēja uzņemties aktrises lomu un vai viņa to spējusi. Uz brīdi iedzeļ sāpes, viņam jūtot Skarpetas ciešanas un iedomājoties neiedomājamo: viņas lielās bēdas un droši vien arī nespēju tās kontrolēt.

Stop! Tā prātot nozīmē tukši šķiest laiku un enerģiju. Dīkas domas. Jākoncentrējas.

Raiti soļojot pa asfaltu, viņš ievēro Bell 407 helikopteru, tumši zilu vai melnu ar izlaižamiem riteņiem, stiepļu aizsargu un treknām, košām svītrām. Uz lidaparāta astes viņš pamana numuru: 407TLP.

Pēdējais iecirknis.

Lidojums no Ņujorkas uz Batonrūžu ir aptuveni tūkstoš jūdzes. Atkarībā no vēja un degvielas uzpildes biežuma Lūsija šo attālumu varēja pārvarēt vai nu desmit stundās (ja neveiktos ar pretvēju), vai arī daudz īsākā laikā (ja pūtis ceļavējš). Jebkurā gadījumā, ja viņa izlidojusi šorīt agri, līdz vēlai pēcpusdienai vajadzēja nonākt galā. Bentons prāto, ko viņa kopš tā laika darījusi un vai Marino ir kopā ar viņu.

Bentona mašīna ir tumšsarkans Jaguar, tas nomāts Ņūorleānā un nogādāts šejienes stāvvietā: viena no privilēģijām tiem, kas lido privāti. Pie priekšējā FBD jeb fiksētas bāzes darbības pults, kā to dēvē mazās privātās lidostās, kur ir tikai zemes-gaisa sakari, viņš uzrunā jaunu lēdiju. Aiz viņas redzams monitors, kas rāda citu ienākošo lidojumu statusu. Tādi ir daži, viņa lidojums sarakstā atzīmēts tikko beidzies. Ziņas par Lūsijas helikopteru rāda, ka viņa ieradusies jau pirms kāda laika.

-     Man ir nomāta mašīna, tai jābūt šeit. Bentons zina, ka tā būs.

Senators būs nodrošinājis, lai par visu tiek gādāts.

Ierēdne izskata nomāto mašīnu mapes. Kaut kur tiek lasītas ziņas. Bentons paveras sānis mazā stūra salonā piloti skatās CNN. Ekrānā redzama veca Žana Batista Šādona fotogrāfija. Bentons nav pārsteigts. Šodien, drīz pēc pusdienām, Šādons izbēdzis, nomaskējies par vienu no labošanas iestādes virsniekiem, kuru nogalinājis.

-    Ak Dievs, tur runā par kādu drausmīga paskata nelieti, viens no pilotiem saka.

-Tu laikam mānies! Neviena cilvēciska būtne nevar izskatīties tā.

Fotogrāfija uzņemta policijas arhīvam Ričmondā, Virdžīnijā, kur Šādonu pirms trim gadiem arestēja. Tolaik viņš nebija skuvies, un visa seja, pat piere bija biedējoši klāta ar smalkiem maza bērna matiem. Rādīt tik vecu fotogrāfiju ir negods. Šādons nevarētu izbēgt no cietuma, ja nebūtu tīri noskuvies. Matiem noaudzis, viņš pievērstu sev uzmanību ik uz soļa, jo izskatās pēc izdzimteņa. Sabiedrībai šī vecā uzņēmuma apskate neko nedod, un nepavisam ne tad, ja viņš uzlicis cepuri vai saulesbrilles vai izmanto citus līdzekļus, lai maskētu savu groteski izķēmoto seju.

Ierēdne pie galda ir sastingusi un vaļā muti blenž televizorā otrpus telpai.

-   Ja es viņu ieraudzītu, tad nomirtu ar sirdstrieku! viņa iesaucas. Vai tāds viņš ir patiesībā, vai ari tie dīvainie mati un viss cits ir maska?

Bentons paskatās pulkstenī: veiksmīgs biznesmenis, kas steidzas. Tomēr nomākt savus likumsarga drošības instinktus viņam ir neiespējami.

-    Baidos, ka viņš ir reāls, viņš saka ierēdnei. Atceros, ka pirms dažiem gadiem dzirdēju par viņa izdarītajām slepkavībām. Domāju, mums jābūt modriem, tā kā viņš izkļuvis brīvībā.

-Jā gan! viņa sniedz Bentonam nomas aploksni. Šķiet, man vajadzēs jūsu kredītkarti.

Viņš izvelk platīna American Express karti no kabatas portfeļa, kur ir arī divi tūkstoši dolāru, galvenokārt simtdolāru banknotēs. Vēl cita nauda sabāzta pa dažādām kabatām. Nezinādams, cik ilgi šeit uzturēsies, viņš ir nodrošinājies. Uzvilcis uz mašīnas nomas veidlapas savus iniciāļus, viņš parakstās.

-     Paldies, mister Endrū. Brauciet uzmanīgi, ierēdne saka, gaiši smaidīdama, jo tas piederas viņas darbam. Un ceru, ka Batonrūžā jums patiks.

105

Skarpetas spriedze aug augumā, kamēr viņa un Alberts vēro, kā Batonrūžas galvenajā terminālī pa bagāžas izsniegšanas konveijeru garām slīd bagāža.

Pulkstenis ir gandrīz septiņi vakarā, un viņu sāk mākt bažas, ka neviens nebūs atnācis zēnu sagaidīt. Viņš paņem vienu čemodānu un pieglaužas Skarpetai pie sāna, kamēr viņa atdabū savu somu.

-    Šķiet, jūs esat atradusi jaunu draugu, aiz muguras piepeši ierunājas Veldons Vinns.

-    Nāc šurp, viņa saka Albertam. Abi iziet caur automātiskām stikla durvīm. Esmu pārliecināta, ka tava tante kuru katru bridi piebrauks.

Viņai varbūt jāriņķo apkārt, jo mašīnām brauktuves malā nav atļauts stāvēt.

Bagāžas nodalījumā un ārpusē pa ietvi patrulē nomaskējušies bruņoti kareivji. Alberts, šķiet, neievēro nopietno militāristu klātbūtni un viņu pirkstus gatavībā uz kaujas ieroču sprūdiem. Seja viņam koši piesarkusi.

-    Mums jāaprunājas, doktore Skarpeta, Savienoto Valstu prokurors Vinns beidzot nosauc viņu vārdā un iedrīkstas aplikt roku viņas pleciem.

-    Domāju, ka būtu ļoti labi, ja jūs novāktu no manis rokas, viņa mierīgi brīdina.

Viņš noņem roku. Un es domāju, ka jums nekaitētu uzzināt, kā šeit viss tiek darīts. Viņš vēro, kā ietves malā piestāj mašīnas. Šā vai tā, mēs tiksimies. Ir svarīga katra informācija par pašreizējo izmeklēšanu. Un ja kāds ir aģents…

-     Es neesmu aģente, viņa pārtrauc viņa uzmācīgo mājienu sak, ja Skarpeta ar viņu nesadarbosies, viņš aicinās viņu liecināt tiesā. Kurš jums pastāstīja, ka es dodos uz Batonrūžu?

Alberts sāk raudāt.

-    Ļaujiet, lai atklāju vienu mazu noslēpumu, lēdij. Šajā apkārtnē nenotiek daudz tādu lietu, par kurām es nezinātu.

-     Mister Vinn, viņa saka, ja jums leģitīmi jārunā ar mani kādā jautājumā, es ar prieku to darīšu. Taču piemērotākā vietā ietve ārpus lidostas noteikti tāda nav.

-    Es katrā ziņā gaidīšu mūsu sarunu. Viņš paceļ roku un noklakšķina pirkstus, signalizēdams savam šoferim.

Viņa pārmet pār plecu somu un saņem Alberta plaukstu. Neuz. traucies. Viss kārtībā, viņa zēnam saka. Tava tante noteikti jau ir ceļā. Ja viņa tomēr kaut kāda iemesla pēc aizkavētos, es tevi nepametīšu vienu, vai saproti?

-    Bet es jūs nepazīstu. Es nekur nedrīkstu iet ar svešiem, viņš činkst.

-    Lidmašīnā mēs sēdējām kopā, vai ne? viņa jautā, vērodama, kā Veldona Vinna garais limuzīns piebrauc pie ietves. Tātad mazdrusciņ tu mani pazīsti, un es apsolu, ka vari justies drošs, pavisam drošs.

Vinns ieraušas pakaļējā sēdeklī un aiztaisa durtiņas, pazuzdams aiz tumši tonētajiem stikliem. Taksometri un vieglās mašīnas apstājas uzņemt pasažierus, veras vaļā bagāžnieki. Ļaudis apkampj savus mīļos. Alberta platās, asarām pilnās acis paslepus šaudās riņķī, vērojot apkārtni; viņa bailes strauji izvēršas histērijā. Skarpeta jūt, ka, ļimuzīnam aizbraucot, Vinns nopēta viņu, un viņas domas lēkā kā marmora bumbiņas, kas mestas pret grīdu. Ir grūti izprātot, ko darīt turpmāk, bet, sastādījusi savā mobilajā tālrunī direktora asistentes numuru, viņa atklāj, ka Ņūorleānas reģistrā, kur, kā Veldons Vinns apgalvojis, viņam franču kvartālā esot īpašums, nav ne Veldona Vinna, ne vispār kādas personas ar uzvārdu Vinns. Viņa numurs Batonrūžā nav reģistrēts.

-    Nezin kāpēc tas mani nepārsteidz, viņa murmina un var iedomāties vienīgi to, ka Savienoto Valstu prokuroram kāds pastāstījis, ka viņa pievakarē šeit ierodas, un viņš, lidodams no Hjūstonas, parūpējies, lai lidotu ar to pašu reisu un sēdvieta atrastos viņai blakus.

Piedevām šai uztraucoši mīklainajai notikumu gaitai nāk atbildība par bērnu, kuru viņa nepazīst un kura ģimene, kā šķiet, pametusi mazo likteņa ziņā.

-    Tev taču ir tavas tantes tālruņa numurs, vai ne? viņa vaicā Albertam. Nāc, piezvanīsim viņai. Un, starp citu, viņai ienāk prātā, tu man neesi pateicis savu uzvārdu.

-    Dārds, Alberts saka. Man pašam ir savs tālrunis, tikai baterija izlādējusies.

-    Piedod? Kā tu teici, kāds ir tavs uzvārds?

-    Dārds. Viņš pieliec plecu, slaucīdams seju.

106

Alberts Dārds stāv uz netīrā trotuāra, pievērsis skatienu sakaltušai, pelēkai košļenei, kas pēc formas atgādina mazu cepumiņu.

-    Kāpēc tu biji Hjūstonā? Skarpeta viņam jautā.

-    Es tur pārsēdos citā lidmašīnā.

-    Bet kur tu biji sākumā, no kurienes brauci?

-    Maiami, viņš atbild, aizvien vairāk izsamisdams. Aizbraucu pie tēvoča uz pavasara brīvdienām, un tad mana tante teica, lai es tūlīt pat atgriežoties.

-    Kad viņa to teica? Atmetusi domu zvanīt tantei, Skarpeta saņem Alberta plaukstu, un viņi, atgriezušies bagāžas nodalījumā, iet pie Herca mašīnu nomas galda.

-    Šorīt, viņš atbild. Laikam esmu nodarījis ko sliktu. Tēvocis Volts ienāca guļamistabā un mani pamodināja. Viņš teica, ka man jābrauc mājās. Bija domāts, ka es ciemošos pie viņa vēl trīs dienas.

Skarpeta pietupstas un ieskatās zēnam acis, liegi saņemdama aiz pleciem. Albert, kur ir tava mamma?

Viņš iekož apakšlūpā. Pie eņģeļiem, viņš saka. Tante stāsta, ka viņi visu laiku stāvot mums blakus. Es nekad nevienu neesmu redzējis.

-    Un tavs tēvs?

-    Prom. Viņš ir ļoti svarīgs.

-    Pasaki man savu mājas tālruni, un mēs uzzināsim, kas notiek, viņa ierosina. Vai varbūt tev ir tantes mobilā tālruņa numurs? Un kā tanti sauc?

Alberts pasaka tantes vārdu un mājas numuru. Skarpeta zvana. Pēc vairākiem pīkstieniem atbild sieviete.

-    Vai tur, lūdzu, būtu misis Gvidone? Skarpeta jautā, un Alberts cieši tur viņas roku.

-    Vai drīkstu zināt, kas zvana? sieviete runā laipni, ar franču akcentu.

-    Misis Gvidone mani nepazīst, bet esmu kopā ar viņas māsasdēlu Albertu. Lidostā. Šķiet, neviens nav atbraucis viņam pakaļ. Skarpeta dod tālruni Albertam. Ņem, viņa skubina.

-    Kas tur runā? viņš savādi vaicā. Pēc pauzes piebilst: Jo jūsu šeit nav, tāpēc. Es nezinu, kā viņu sauc. Viņš saviebjas un runā aprauti.

Skarpeta nenosauc savu vārdu. Alberts palaiž viņas plaukstu un savelk dūri. Viņš sāk ar to dunkāt sev pa augšstilbu.

Sieviete runā ātri, viņas balss ir dzirdama, bet nesaprotama. Viņa ar zēnu sarunājas franciski, un Skarpetu, viņai tā lūkojoties Albertā, pārņem jauns apmulsuma vilnis. Alberts dusmīgi beidz sarunu un atdod viņai tālruni.

-    Kur tu iemācījies franciski? viņa jautā.

-    Mana mamma, viņš drūmi atbild. Tante Evelīna liek man daudz runāt. Acīs viņam atkal kāpj asaras.

-    Zini ko, kāpsim manā mašīnā, un es tevi aizvedīšu mājās. Tu taču varēsi man parādīt, kur tu dzīvo, vai ne?

Viņš noslauka acis un pamāj ar galvu.

107

Batonrūža uznirst skatienam kā dažāda augstuma melnu dūmeņu siluets; pār tumšo horizontu joslā stiepjas pērļaina migla.

Tālumā nakti izgaismo kvēlojošas naftas ķīmisko rūpnīcu gaismas.

Alberta Dārda noskaņojums ir uzlabojies, kamēr viņa jauniegūtā draudzene brauc pa Upes ceļu, necik tālu no Luiziānas Valsts universitātes futbola stadiona. Pie pievilciga Misisipi likuma viņš rāda uz tērauda vārtiem un veciem ķieģeļu stabiem līdzās.

-    Tur, viņš saka. Tas ir tur.

īpašums, kurā viņš dzīvo, izvietots vismaz ceturtdaļjūdzi no ceļa. Nams ir ar šifera jumtu un vairākiem skursteņiem, kas paceļas pār biezi saaugušajiem kokiem. Skarpeta aptur mašīnu, Alberts izkāpj nospiest tastatūras atslēgas kodu, un vārti gausi atveras. Viņi lēni piebrauc pie klasiskas atjaunotas villas ar maziem viļņotā stikla lodziņiem un masīvu mūra lieveni priekšā. Pār īpašumu pārliekušies veci ozoli, it kā to sargādami. Vienīgā mašīna, kas redzama, ir vecs, balts volvo, novietots villas priekšā uz bruģēta piebraucamā ceļa.

-Vai tavs tēvs mājās? Skarpeta jautā, sudrabotajam linkolnam lēkājot pa bruģakmeņiem.

-    Nē, Alberts saīdzis atbild, kad viņi apstājas.

Izkāpuši no mašīnas, abi dodas augšup pa stāvām ķieģeļu kāpnēm. Alberts atslēdz durvis, deaktivizē signalizāciju, un viņi ieiet restaurētā pirmskara mājā, kas rotāta ar kokgrebumiem tumšā mahagonija toni, krāsotiem paneļiem un antīkiem austrumnieku paklājiem tie izskatās nodiluši un neinteresanti. Caur logiem, kas aizklāti smagām damasta drapērijām, ko satur pušķotas auklas, spiežas bāla gaisma; uz otro stāvu vijas kāpnes tur pa koka grīdu klaudz aši soļi.

-    Tā ir mana tante, saka Alberts, kad kāpnēs parādās sieviete trausla kā putns un skarbām, tumšām acīm; viņas plauksta slīd pa gludajām koka margām.

-    Esmu misis Gvidone. Viegliem, raitiem soļiem viņa nāk uz priekšnama ieeju.

Ar savu juteklisko muti un smalkajām nāsīm misis Gvidone liktos tīkama, ja viņas seja nebūtu barga un apģērbs tik vienkāršs. Augstā apkaklīte aizdarīta ar zelta piespraudi; viņa valkā garus, melnus svārkus un lempīgas, melnas šņorkurpes; melnie mati stingri atsprausti atpakaļ. Varētu domāt, ka viņai ir pāri četrdesmit, tomēr vecums grūti nosakāms. Ada ir bez grumbām un tik bāla, ka šķiet gandrīz caurspīdīga, it kā šī sieviete nekad nebūtu redzējusi sauli.

-    Vai drīkstu jums piedāvāt tasi tējas? Misis Gvidones smaids ir noraidošs kā sasmacis, nekustīgs gaiss.

Ja! Alberts sagrābj Skarpetas roku. Lūdzu, palieciet uz tēju! uz cepumiem ari. Jūs esat mana jaunā draudzene!

-    Tev tējas nebūs, misis Gvidone pavēsta. Tūlīt pat kāp augšā uz savu istabu! Ņem čemodānu līdzi! Es pateikšu, kad tu drīkstēsi nākt lejā.

-    Neejiet prom, Alberts lūdzas Skarpetu. Es jūs ienīstu, viņš paziņo misis Gvidonei.

Viņa ignorē zēnu, acīmredzami dzirdējusi šos vārdus jau agrāk.

-     Tāds jocīgs puišelis, noguris un kaprīzs, jo ir jau stipri vēls. Tagad pasaki ardievas. Baidos, ka šo jauko lēdiju tu vairs neredzēsi.

Zēnam atvadoties, Skarpeta izturas laipni.

Viņš pikti tuntuļo augšā pa kāpnēm, vairākas reizes atskatīdamies uz viņu. Zēna sejas izteiksme sāpīgi aizkustina Skarpetas sirdi. Izdzirdusi viņa soļus uz augšstāva koka grīdas, viņa cieši paskatās uz nepatīkamo un savdabīgo namamāti.

-    Cik nelaipni jūs izturaties pret mazu zēnu, misis Gvidone, viņa saka. Kas jūs par cilvēkiem es domāju jūs un viņa tēvu -, ja gaidāt, lai zēnu pārved mājās kāds svešinieks?

-    Esmu vīlusies. Saimnieces kundziskā izturēšanās nemainās.

-     Biju domājusi, ka tik slavenai zinātniecei kā jūs vispirms vajadzētu visu noskaidrot un tikai pēc tam izteikt pieņēmumus.

108

Lūsija un Marino sazvanās pa mobilajiem tālruņiem.

-    Kur viņa apmetusies? viņa jautā no sava stāvvietā novietotā melnā Lincoln Navigator SUV.

Viņi ar Rūdiju izdomājuši, ka vislabākais veids, kā palikt neuzkrītošiem, ir iebraukt "Radisona" stāvvietā un sēdēt ar izslēgtu motoru un starmešiem.

-    Pie īpašo lietu izmeklētāja. Man prieks, ka viņa nav viena un viesnīcā.

-    Nevienam no mums nav jābūt viesnīcā, Lūsija atbild. Sasodīts, vai tu nevarēji braukt ar vēl iespaidīgāku furgonu?

-Ja man tāds būtu.

-    Kā ar iegūtām ziņām? Kā to cilvēku sauc?

-    Sems Lenjērs. Pagātne nevainojami tīra. Kad viņš zvanīja, lai ievāktu ziņas par Doku, man palika labs iespaids.

-    Nu, ar Doku, vienalga, viss būs kārtībā, jo viņam mājās gaidāmi vēl trīs citi viesi, Lūsija saka.

109

Pret apakštasi viegli notinkšķ trausla Vedžvuda [21] tējas tasīte.

Misis Gvidone un Skarpeta sēž pie virtuves galda, kas darināts no gadsimtiem veca miesnieka bluķa un Skarpetai šķiet atbaidošs. Viņa iedomājas, cik daudz cāļu un citu dzīvnieku kauti un sadalīti uz nodilušās, lēzenās koksnes ar cirvja atstātām pēdām, plaisām un noplukušo krāsu. Viņas profesijas netīkams "blakusprodukts" ir tāds, ka viņa zina pārāk daudz, proti iznīdēt baktērijas no tik poraina materiāla kā koksne ir gandrīz neiespējami.

-    Cik reižu man jāvaicā, kāpēc es atrodos šeit un kā jums izdevās mani uz šejieni atdabūt? Skarpetas skatiens ir saspringts.

-    Man liekas apburoši, ja Alberts uzskata, ka esat viņa draudzene, misis Gvidone piebilst. Esmu ļoti pūlējusies viņu atbalstīt. Viņš negrib skolā nodarboties ar sportu vai pievērsties citām aktivitātēm, kas zēnu varētu tuvināt viņa vecuma bērniem. Viņš iedomājas, ka iederas šeit, pie šī galda, viņa ar sīkajiem, pienbaltajiem pirkstu kauliņiem pieskaras miesnieka bluķim, un grib runāties ar mums, it kā būtu mūsu vienaudzis.

Gadi, ko Alberts pavadījis pie ļaudīm, kuri atsakās vai nespēj atbildēt uz viņa jautājumiem, ir bijuši nepieņemami. Skarpeta lieliski uztver šīs patiesības sīkās izpausmes. Kāpēc viņš nebiedrojas ar sava vecuma bērniem? viņa apvaicājas.

-    Kas to lai zina? Tas ir nesaprotami. Viņš patiesi vienmēr ir bijis savāds. Labāk paliek mājās, darīdams mājas darbus un izklaidēdamies ar savdabīgajām spēlēm, kādas bērni tagad spēlē. Ar kārtīm, uz kurām attēloti tie šausmīgie radījumi. Kārtis un datori, kārtis un atkal kārtis. Viņa teatrāli žestikulē, runādama ar stipru franču akcentu. Viņas balss skan samāksloti un stomīgi. jo vecāks viņš kļūst, jo vairāk tam nododas. Noslēdzas sevī un spēlē kāršu spēles. Bieži viņš sēž mājās, savā istabā aiz aizvērtām durvīm un nenāk laukā. Piepeši viņa atmaigst un šķiet norūpējusies.

Ik sīkums, ko Skarpeta ievēro, ir pretrunīgs un satraucošs, un virtuve ir anahronisma arguments, kas šķiet kā metafora šai mājai un ļaudīm, kuri te dzīvo. Aiz muguras ir alai līdzīgs kamīns ar smagiem, kaltiem metāla paliktņiem malkai tās tur sakrauts tik daudz, ka pietiktu, lai izkurinātu trīsreiz lielāku telpu par šo. Durvis ved uz āru, tām blakus redzama sarežģīta trauksmes sistēmas tastatūra un videotelefons ar ekrānu un kamerām, kas nepalaiž garām nevienu nācēju. Vēl kāda, daudz lielāka tastatūra norāda, ka vecajā savrupmājā ir viltīgi izvietoti dažādi modemi, kas ļauj no attāluma kontrolēt gaisa sildīšanu un dzesēšanu, apgaismojumu, mūzikas centrus un gāzes kamīnus un pat ieslēgt un izslēgt šīs ierīces. Tomēr Skarpeta ir ievērojusi, ka šīs ierīces un termostati nav modernizēti, kā viņa lēš, vismaz gadus trīsdesmit.

Nažu statīvs uz granīta letes ir tukšs, nažu nav ari porcelāna izlietnē. Nekur nav redzams neviens nazis. Toties pie sienas ir statīvs ar deviņpadsmitā gadsimta zobeniem, un uz smagā, kastaņbrūnā kamīna malas nolikts revolveris ar gumijas spalu melnā ādas makstī. Visdrīzāk 38. kalibrs.

Misis Gvidone seko Skarpetas skatienam, un uz mirkli viņas acīs pavīd dusmas. Viņa ir pieļāvusi nevērību, pamatīgu kļūdu. Viņas nolūks nav bijis atstāt revolveri redzamā vietā. Noteikti esat pamanījusi, ka misters Dārds ļoti rūpējas par drošību. Viņa parausta plecus un nopūšas, it kā apstiprinādama Skarpetas minējumu un dodama mājienu, ka misters Dārds ir smieklīgi piesardzīgs un paranoisks. Batonrūžā ir augsta noziedzība. Esmu pārliecināta, ka jums tas zināms. Ja tu dzīvo šādā mājā un esi bagāts, jābūt piesardzīgam, kaut gan es nepiederu pie cilvēkiem, kas nemitīgi atskatās pār plecu.

Skarpeta neizrāda, cik ļoti viņai nepatīk misis Gvidone un kā viņu tracina Alberta nožēlojamā dzīve, kāda tā neapšaubāmi ir. Viņa prāto, cik tālu drīkst iet, lai izvilinātu noslēpumus, kas apsēduši šo seno īpašumu.

-    Alberts šķiet ļoti nelaimīgs, un viņam trūkst viņa suņa, viņa ierunājas. Varbūt jūs varētu viņam sagādāt citu. It īpaši, ja viņš ir vientuļš un viņam nav draugu.

-    Es domāju, ka tas viņam ir gēnos. Viņa māte mana māsa nebija vesela. Brīdi paklusējusi, misis Gvidone piebilst: Jūs, protams, to zināt.

-    Kāpēc lai jūs nepastāstītu visu, kas man būtu jāzina? Par mani jūs, kā izskatās, zināt diezgan daudz.

-    Redzu, ka esat vērīga, misis Gvidone atbild. Taču ne tik piesardzīga, kā es būtu domājusi. Alberts man zvanīja no jūsu mobilā telefona, vai atceraties? Sievietei ar jūsu reputāciju tā bija bezrūpība.

-    Ko jūs zināt par manu reputāciju?

-    Numura noteicējs uzrādīja jūsu vārdu, un esmu pārliecināta, ka jūs neesat piepeši ieradusies Batonrūžā nelielai atpūtai. Šarlotes lieta ir sarežģīta. Liekas, nevienam nav skaidras nojautas, kas viņai atgadījās vai kāpēc viņa gāja uz tādu briesmīgu moteli, ko bieži apmeklē kravas mašīnu šoferi un sabiedrības padibenes. Tāpēc doktors Lenjērs izlūdzās jūsu palīdzību, vai ne? Bet es vismaz jūtos atvieglota un pateicīga, un ļaujiet atzīties tas bija plānots, ka jūs sēdēsiet blakus Albertam un vedīsiet viņu mājās. Te nu jūs esat. Viņa paceļ savu tējas tasi. Visam, kas notiek, ir savs cēlonis, kā jau noteikti zināt.

-    Kā jūs spējāt to visu noorganizēt? Skarpeta brīdinoši uzstāj, likdama manīt, ka viņai ir diezgan. Nedomāju, ka Savienoto Valstu prokurors Veldons Vinns ir iesaistīts jūsu plānos, bet arī viņam iegadījās sēdēt man blakus.

-Jūs daudz ko nezināt. Misters Vinns ir tuvs ģimenes draugs.

-    Kādas ģimenes? Alberta tēvs lidostā neparādījās. Šķiet, Alberts pat nezina, kur viņš ir. Vai neviens no jums neiedomājās, kas var notikt ar mazu zēnu, ja viņš ceļo viens?

-    Viņš nebija viens. Viņš bija kopā ar jums. Un tagad jūs esat šeit. Es gribēju jūs satikt. Perfekti.

-    Ģimenes draugs? Skarpeta atkārto. Kāpēc tādā gadījumā Alberts nepazina Veldonu Vinnu, ja viņš ir tik labs ģimenes draugs?

-    Alberts viņu nekad nav saticis.

-    Tas ir bezjēdzīgi.

-    Tā jūs nevarat teikt.

-    Es teikšu, ko gribu, jo jūs tikāt uzticējusi man Albertu pārliecībā, ka kopā ar mani pilnīgi svešu cilvēku viņš būs drošībā un ka es viņu atvedīšu mājās. Kā jūs varējāt būt pārliecināta, ka es uzņemšos viņu pieskatīt un ka man var uzticēties? Skarpeta atglauž matus un pieceļas; skaļi nočīkst priežu dēļu grīda. Zēns zaudējis māti, velns vien zina, kur atrodas viņa tēvs, viņš ir zaudējis savu suni un turklāt tiek pamests un pārbiedēts. Manā darbā to sauc par bērna pamešanu novārtā, par ļaunprātīgu izturēšanos pret bērnu. Viņā uzliesmo dusmas.

-    Es esmu Šarlotes māsa. Arī misis Gvidone pieceļas.

-    Un jūs manipulējat ar mani vai vismaz mēģināt to. Tagad es eju.

-    Ļaujiet, lai vispirms izrādu māju, misis Gvidone saka. It sevišķi le cave.

-    Kā jums var būt vīna pagrabs tādā vietā, kur ūdenslīmenis tik augsts, ka siltumnīcas jābūvē uz pāļiem? Skarpeta jautā.

-    Tātad ne vienmēr jūs esat vērīga. Šī māja ir uz pakalna, būvēta 1793. gadā. Tās pirmais īpašnieks bija atradis ideālu vietu saviem nolūkiem. Viņš bija francūzis, vīnu eksperts, un bieži ceļoja uz Franciju.

Vergi uzbūvēja vīna pagrabu tāda veida, kādus viņš pazina Francijā, un es šaubos, vai šajā zemē ir vēl otrs tāds. Viņa iet uz ārdurvīm un atver tās. Jums tas vienkārši jāredz. Batonrūžas vislabāk glabātais noslēpums.

Skarpeta stāv, kur stāvējusi. Nē.

Misis Gvidone pazemina balsi un gluži lēnprātīgi skaidro: Par Albertu jūs kļūdāties. Es biju lidostā. Redzēju uz ietves jūs abus. Ja puika būtu viens, es viņu būtu savākusi, bet, pamatojoties uz to, ko zinu par jums, jūs viņu nepamestu. Jūs esat pārāk gādīga, pārāk labas izcelsmes. Un jūs apzināties šīs pasaules ļaunumus. Viņa iztiek bez emocijām tikai konstatē faktu.

-    Kā jūs varējāt būt lidostā? Es jums zvanīju uz māju…

-    Tālrunis ieprogrammēts pāradresēt zvanus uz manu mobilo. Es skatījos uz jums, kad jūs man zvanījāt. Tas viņu uzjautrina. Mājās atgriezos ne agrāk kā piecpadsmit minūtes pirms jūsu ierašanās, doktore Skarpeta. Es jūs nevainoju, ka esat nikna un samulsusi, bet gribēju ar jums runāt, iekams nav klāt Džeisona, Alberta tēva. Ticiet man, jums ļoti palaimējies, ka viņa šeit nav. Viņa vilcinās, turēdama virtuves durvis plati vaļā. Viņa klātbūtnē nepastāv nekāda konfidencialitāte. Lūdzu, nāciet! Viņa aicinoši māj.

Skarpeta skatās uz signalizācijas taustiņiem pie virtuves durvīm. Ārā no spēcīgajiem kokiem, kam sadīgušas jaunas lapiņas, krīt ēnas, veidojot tumšu aizsegu. Zeme koku audzē zem bālā mēness ir mitra.

-    Es jūs izlaidīšu laukā pa šo pusi. Piemājas ceļš ir tepat iesānis. Bet apsoliet atgriezties un apskatīt vīna pagrabu.

-    Es iešu pa parādes durvīm. Skarpeta sāk iet uz to pusi.

110

Bentons kādu laiciņu pabraukā apkārt, pēc tam piereģistrējas "Radisonā" ar pieņemtu vārdu Tonijs Vilsons.

Savā numurā viņš apsēžas uz gultas, aizslēdzis durvis ar bultatslēgu un aizkabinājis ar pretzagļu ķēdi. Viņš ir pieprasījis bloķēt tālruni, jo negaidot zvanus. Ierēdņi reģistratūrā viņu šķietami sapratuši. Viņš ir bagāts cilvēks no Losandželosas un vēlas noslēgtību. Viesnīca ir vissmalkākā Batonrūžā, tās personāls pieradis pielāgoties daudzajiem cilvēkiem no visurienes, kas neizmanto apkalpošanu, jo vēlas iet un nākt diskrēti. Tie negrib, ka viņus traucē, un reti kad paliek ilgi.

Bentons pievieno klēpjdatoru modema līnijai savā istabā. Viņš ievada pieejas kodu jaunajam, melnajam diplomātportfelim, ko tīši nodeldējis, berzēdams pret mēbelēm un slidinādams pa grīdu. Nosprādzējis no potītes maksti, viņš noliek gultā savu 357. kalibra Smith & Wesson 340PD. Tas ir dubultdarbības ierocis, pielādēts ar piecām Speer Gold Dot 125 granulu lodēm.

No diplomāta Bentons izņem divas pistoles: 40. kalibra Glock 27 pistoli, kurā ietilpst desmit lodes, ieskaitot vienu patrontelpā. Munīcija ir Hydra-Shok ražojums: 135 granulu lode, centrēti marķējama ar robotu čaulu, ātrums 1290 pēdas sekundē [22] , augsta enerģija un efektīva apstāšanās jauda; ieurbjoties ienaidniekā, lode griež asi kā žilete.

Otra un vissvarīgākā viņa pistole ir P 226 SL. Deviņu milimetru Sig Sauer, ietilpība sešpadsmit lodes, ieskaitot to, kas patrontelpā. Munīcija tāpat Hydra-Shok: 124 granulu lode, centrēti marķējama ar robotu čaulu, ātrums 1220 pēdas sekundē", lode dziļi iespiežas mērķī, un tai ir liela apstāšanās jauda.

Ir iespējams nēsāt visus trīs ieročus vienlaikus. Viņš to ir darījis jau agrāk: 357. kalibra Smith & Wesson potītes makstī, 40. kalibra Glock pleca makstī un deviņu milimetru Sig Sauer pie jostas krustu rajonā.

Papildu aptveres pistolēm un papildu patronas 357. kalibra ierocim ievietotas īpaša dizaina ādas futrālī. Bentons pārģērbjas vaļīgā London Fog žaketē un maisveida džinsos, kas nedaudz par gariem, uzliek cepuri un tumšas brilles un uzvelk Prada kurpes ar gumijas zolēm. Viņš varētu būt tūrists. Viņš varētu strādāt Batonrūžā un gandrīz netikt ievērots šajā pagaidu iemītnieku pilsētā, kur ir papilnam visu vecumu un tautību cilvēku: simtiem profesoru, daži no tiem ekscentriski, un tūkstošiem izklaidīgu studentu un noraizējušos iebraucēju zinātnieku. Viņš varētu būt normāls. Viņš varētu būt homoseksuālists. Viņš varētu būt abējāds.

111

Nākamajā rītā duļķainā, gausā straume aiznes Skarpetas skatienu līdz upes kuģīša kazino, līdz USS Kidd līnijkuģim, līdz tālīnajam vecajam Misisipi tiltam, pēc tam atkal atpakaļ pie doktora Sema Lenjēra.

Nedaudzajās minūtēs, ko viņa pavadīja kopā ar viņu vakar vakarā kad beidzot ieradās pie viņa durvīm un viņš tūlīt pavadīja viņu uz savu viesu namiņu, nevezdams caur lielo māju, jo negribēja uzmodināt sievu, viņa nolēma, ka viņš ir patīkams. Viņa bija baidījusies, ka tā nebūs.

-     Runājot par Šarlotes Dārdas lietu, viņa vaicā, cik reižu jums un jūsu darbiniekiem iznācis tikties ar ģimeni, lai mēģinātu apspriesties vai viņus iztaujāt?

-    Ne tik bieži, kā man būtu gribējies. Es centos. Viņa skatiens kļūst gurdens, lūpas sakniebjas. Tomēr esmu runājis ar māsu, misis Gvidoni. Tā bija īsa saruna. Viņa ir dīvains cilvēks. Lai nu kā, laiks aprast ar vidi. Ļaujiet, lai parādu jums, kur atrodaties.

Tas, cik pēkšņi viņš maina tematu, iedveš domas par paranoju, it kā viņš bītos, ka šajā telpā kāds var noklausīties. Apgriezies krēslā, viņš rāda laukā pa logu.

-    Cilvēki vienmēr lec no vecā Misisipi tilta. Nevaru pateikt, cik reižu esmu zvejojis līķus no upes, jo atkal kāda nabaga dvēsele ielēkusi un novilcinājusi arī laiku, jo policija cenšas lēcēju atrunāt, bet ļaudis no mašinām sauc: "Lec taču reiz!" jo viņš aizkavē satiksmi. Vai varat tam ticēt? Nupat tieši tur priekšā man iznāca darīšana ar kādu puisi, ietinušos dušas aizkarā ar AK-47, kurš centās nokļūt uz USS Kidd, lai nogalinātu visus krievus. Viņu notvēra, Lenjērs ērmoti piebilst. Nāve un psihiskās slimības ir viena un tā paša departamenta pārziņā, un mēs savācam visus ap trīstūkstoš gadījumu gadā.

-    Kā īsti tas notiek? Skarpeta apvaicājas. Vai ģimenes locekļi pieprasa drošības apcietinājuma orderi?

-    Gandrīz vienmēr. Bet to var pieprasīt policija. Un, ja izmeklētājs šajā gadījumā es tic, ka personai ir nopietni psihiskie traucējumi, ka tā patiešām apdraud sevi un citus un negrib vai nevēlas vērsties pēc medicīniskās palīdzības, pēc šīs personas tiek sūtīti pilnvarotie.

-    īpašo lietu izmeklētājs tiek vēlēts. Ja viņš ir labās attiecībās ar mēru, policiju, šerifu, LVU, Dienvidu Universitāti, apgabala prokuroru, tiesnešiem, Savienoto Valstu prokuroru, nemaz neminot ietekmīgus sabiedrības locekļus, tas palīdz. Skarpeta ietur pauzi. Ļaudis, kam pieder vara, nešaubīgi var ietekmēt sabiedrību "pareizi" mest biļetenus. Tāpēc policija iesaka kādu ievietot psihiatriskajā slimnīcā, un vietējais īpašo lietu izmeklētājs piekrīt. Manā pasaulē to dēvē par interešu konfliktu.

-    Ir vēl ļaunāk. īpašo lietu izmeklētājs nosaka arī piekritību nodot kādu tiesai.

-    Tātad jūs pārraugāt slepkavības upura autopsiju, nosakāt nāves iemeslu un veidu, un tad, ja tiek notverts aizdomās turamais slepkava, jūs arī nolemjat, vai viņš nododams tiesai.

-    Pārbaudes telpā tiek noņemta DNS uztriepe. Pēc tam aizdomās turamo nosēdina turpat manā birojā, katrā pusē pa policistam, arī prokurors ir klāt. Un es viņu iztaujāju.

-    Doktor Lenjēr, jums ir visdīvainākā tiesas izmeklēšanas sistēma, par kādu esmu dzirdējusi, un man nešķiet, ka pār jums būtu kāda protekcija un kāda vara, kas lemtu, ka var jūs kontrolēt.

-    Laipni lūgti Luiziānā! Un, ja atrastos varenie, kas sāktu mani mācīt, kā darāms darbs, es viņiem teiktu, lai nobučo man pakaļu.

-    Un jūsu noziedzības koeficients? Es zinu: tas ir augsts.

-    Vēl vairāk nekā augsts. Briesmīgs, viņš atbild. Pagaidām Batonrūžai ir vislielākais neatklāto slepkavību koeficients visā valstī.

-    Kāpēc?

-    Redzams, Batonrūža ir ļoti vardarbīga pilsēta. īsti nezinu, kāpēc.

-    Un policija?

-    Klausieties, es ļoti cienu ielu policistus. Vairākums no viņiem ļoti cenšas. Bet ir tādi, kas nomāc godīgos ļaudis un atbalsta neģēļus. Politika. Viņam atliecoties atpakaļ, iečīkstas krēsls. Tepat šajā apkaimē klīst sērijveida slepkava. Šajās desmitgadēs tāds varbūt ir bijis ne viens vien. Viņš parausta plecus, kā teikdams, ka pret to jāizturas iecietīgi vai vismaz saprotoši. Politika. Cik reižu man jāatkārto šis vārds?

-    Organizētā noziedzība?

-     Pēc lieluma piektā osta valstī, otra lielākā naftas ķīmijas rūpniecība. Luiziānā ražo kādus sešdesmit procentus no visas valsts naftas. Iesim! Viņš pieceļas no galda. Lenčs. Jāēd ir visiem, un man liekas, jūs pēdējā laikā daudz vis neesat to darījusi. Jūs izskatāties sasodīti sagurusi, un kostīms jums jostasvietā jau kļuvis mazliet par vaļīgu.

Skarpeta nespēj izteikt, cik ļoti sākusi nīst savu melno kostīmu.

Trīs ierēdņi noskatās, kā viņa un doktors Lenjērs iziet no biroja.

-    Vai jūs atgriezīsieties? savam bosam jautā tukla sieviete ar sirmiem matiem, un viņas balsij ir vēsa tērauda pieskaņa.

Skarpeta ir gandrīz pārliecināta, ka tā ir sekretāre, par kuru doktors Lenjērs žēlojies.

-    Kas to lai zina, viņš atbild tonī, ko Skarpeta dēvētu par vienaldzības tēlošanu, kāda raksturīga pieredzējušam lieciniekam tiesā.

Viņa mana, ka šī sieviete viņam nepatīk. Starp viņiem lidinās veci, draudīgi rēgi. Viņš liekas atvieglots, kad atveras biroja ārdurvis un ienāk garš, glīta paskata vīrietis jūrnieka biksēs un tumšzilā īpašo lietu izmeklētāja žaketē. Vīrieša klātbūtne ienes lielu enerģiju, tā nāk vairākus soļus viņam pa priekšu, un tuklās sievietes acis pietveras viņa sejai kā tumšas, niknas lapsenes.

Galvenais nāves gadījumu izmeklētājs Ēriks Mērfijs sveic Skarpetu Luisjānā. Kur grasāties ieturēt lenču? viņš jautā.

-    Vienalga kur, bet kaut kas jāieēd, doktors Lenjērs saka pie lifta. Es uz to uzstāju. Kā jau teicu, no tās personas es nespēju atbrīvoties.

Viņš izklaidīgi nospiež stāvvietas garāžas durvju pogu.

-    Nolādēts, viņa šajā birojā strādā ilgāk par mani. Tāda kā mantojama izlietne, kas pāriet no viena īpašo lietu izmeklētāja nākamajam.

Lifta durvis atveras lielā stāvvietas garāžā. Ļaudīm dodoties uz lenču, mašīnu durvis klusināti atveras un aizveras, un doktors Lenjērs pavērš pulti uz savu tā saukto vienību, melnu Chevrolet Caprice ar zilu gaismu, divvirzienu radio, policijas skeneri un speciālu turbokompresijas V-8 motoru, kas "nepieciešams vienmēr, kad notiek vajāšana lielā ātrumā", kā viņš lepojas, kamēr Skarpeta iekāpj pa pakaļējām durvīm un ieslīd sēdeklī.

-    Jūs nevarat sēdēt aizmugurē. Tas neizskatās pareizi, Ēriks žēlojas, turēdams pavērtas priekšējās pasažieru durvis. Jūs esat mūsu viešņa, kundze.

-    Ai, lūdzu, nesauciet mani par kundzi. Es esmu Keja. Un man ir īsākas kājas, tas nozīmē, ka man jāsēž aizmugurē.

-    Sauciet mani, kā jums tīk, Ēriks moži atbild. Tāpat kā visi citi.

-    No šī brīža es esmu Sems. Jāizbeidz tā doktora būšana, saka Lenjērs.

-    Mani ari nevajag saukt par doktoru, Ēriks piebilst. Un tam ir labs iemesls, jo es neesmu doktors.

Viņš ietraušas mašīnā, vairs nenorādīdams Skarpetai, kur sēdēt.

-    Pie joda, vienīgā reize, kad biji doktors, bija toreiz, kad tu tāds biji, vai ne? doktors Lenjērs iedarbina motoru. Desmit, varbūt divpadsmit gadus vecs, un uzmācies visām mazām meitenēm savā apkaimē? Kungs Jēzu, kā es neciešu apstāties starp nolādētajiem betona pīlāriem!

-    Tie kaut kā mācas tev virsū, vai ne, Sem? Ēriks pagriezies piemiedz Skarpetai ar aci. Tie regulāri cenšas sagrābt viņa braucamo. Rau, tur! Viņš rāda uz cementa balstu, kas iedragāts un iezīmēts ar melnu svītru. Ja jūs strādātu šajā nozieguma vietā, ko jūs secinātu? Viņš atloba Dentyne košļājamās gumijas paciņu. Varu jūs uzvedināt uz pareizām domām. Šī bija parastā izmeklētāja stāvvieta, bet necik sen atpakaļ šis izmeklētājs uzminiet, kurš, un teitan ir tikai viens sūdzējās, ka tur esot pārāk šaura eja, un lai viņš esot nolādēts, ja vel novietošot tur mašīnu.

-    Nu, neizpaudiet jel visus manus noslēpumus. Doktors Lenjērs lēni lien laukā no savas vietas. Turklāt šo nelielo negadījumu izraisīja mana sieva. Pēc daudzu novērojumiem, viņa ir sliktāka braucēja par mani.

-    Viņa arī pēta nāves gadījumus. Ēriks atkal atskatās. Strādā par baltu velti, tāpat kā mēs visi pārējie.

-     Sasodīts. Doktors Lenjērs paātrina savu jaudīgo pakaļdzīšanās vienību vairāk, nekā uz stāvvietas seguma vajadzētu. Tev tiek maksāts daudz vairāk, nekā tu būtu pelnījis.

-    Vai tagad mēs varam runāt? Skarpeta vaicā.

-     Esmu diezgan drošs, ka varam. Varbūt kāds iekļūst manā birojā, velns viņu zina. Bet neviens neaiztiek manu mašīnu vai manu Harley, doktors Lenjērs atbild.

Stingrā, nosvērtā balsī Skarpeta sāk stāstīt. Man gadījās lidot šurp kopā ar Dārdu mazo dēlēnu, kurš sēdēja man vienā pusē, un jūsu Valsts prokurors Veldons Vinns sēdēja otrā. Faktiski viss beidzās ar to, ka es aizvedu Albertu Dārdu mājās. Vai gribat man pastāstīt, ko tas nozīmē?

-    Esmu sasodīti nobijies.

-     Zēns vienkārši ciemojies Maiami, un vakarrīt viņš piepeši aiztriekts uz lidostu, lidojis caur Hjūstonu un tikpat vienkārši gadījies manā reisā uz Batonrūžu. Tāpat manā reisā gadījies būt Vinnam. Un, starp citu, nav jāuzsver, kurš šajā gadījumā ir nobijies.

-     Ir divas lietas. Pirmā: jūs nepazīstat mani. Otrā: jūs nepazīstat šejieni.

-     Kur Alberts bija pirms astoņiem gadiem, kad viņa māte tajā moteļa istabā mira? Skarpeta jautā. Kur atradās viņa tēvs, un kāpēc šis noslēpumainais tēvs, zēna vārdiem runājot, visu laiku ir prom?

-    To es nezinu. Varu tikai pastāstīt, ka ar Albertu esmu pazīstams. Pagājušajā gadā man neatliekamās palīdzības telpā vajadzēja šo bērnu ļoti uzmanīgi un vērīgi izmeklēt, citiem vārdiem īpaši ņemt vērā viņa naudīgo ģimeni un noslēpumaino mātes nāvi. Viņš tika ievietots kādā privātā Ņūorleānas psihiatriskajā klīnikā.

-     Pie joda, kāpēc? Skarpeta jautā, piebilzdama: Psihiatriska pagātne, un ģimene ļauj viņam ceļot vienam?

-     Spriežot pēc jūsu stāstītā, viņš nebija viens. Viņa tēvocis viņu nodeva stjuaršu uzraudzībā, kuras, bez šaubām, pieskatīja, lai viņš Hjūstonā pār sēžas pareizajā lidmašīnā. Tad un tas ir vislabākais pārējā laikā par viņu parūpējāties jūs. Viņš nav psihiski slims. Tas notika tā: pirms trim gadiem pēdējā oktobra dienā viņa tante piezvanīja pa deviņi-viens-viens un teica, ka viņas māsasdēls liekas, tolaik viņam bija septiņi gadi stipri asiņojot un apgalvojot, ka viņam kāds uzbrucis, kad viņš ārā vizinājies ar velosipēdu. Stāstīja, ka viņš kritis histērijā un pārbijies līdz neprātam. Šim nabaga mazajam bērnam neviens nebija uzbrucis, Keja. Jūs man atvēlējāt sevi tā saukt. Par to nekas neliecināja. Fraktiski viņš ir graizītājs. Rezultāts pašsakropļošanās. Acīmredzot viņš atkal to bija atsācis neilgi pirms tam, kad es viņu izmeklēju neatliekamajā palīdzībā. Tas, nolādēts, bija diezgan šausmīgs pieredzējums.

Skarpeta atceras, ka Dārdu virtuvē nebija nažu.

-    Vai esat absolūti pārliecināts, ka viņš pats sevi ievainoja? viņa jautā.

-    Es mēģinu ne par ko nebūt absolūti pārliecināts. Nezinu daudz tādu lietu, kas būtu absolūti drošas, izņemot nāvi, doktors Lenjērs atbild. Taču es atradu daudz nepārliecinošu ievainojumu. Patiesībā tikai skrambas. Tas ir svarīgi tādam, kurš tikko iesācis šo nelaimīgo pašiznīcināšanos. Griezieni bija niecīgi, visi aizsniedzamās vietās, bet citiem grūti pamanāmi. Vēderā. Uz augšstilbiem. Sēžamvietā.

-    Tas izskaidro to, kāpēc es neredzēju rētas, kad sēdēju viņam blakus lidmašīnā, Skarpeta piebilst. Es būtu ievērojusi.

-    Daudz vairāk mani satrauc acīmredzamais, doktors maina tematu. Kāds vēlas jūs redzēt šeit, Batonrūžā. Kāpēc?

-    Pasakiet jūs. Pastāstiet man, kurš darījis zināmus manus ceļojuma plānus? Visvairāk aizdomas krīt uz jums vai kādu citu no jūsu biroja, kurš zināja, ka braucu šurp.

-    Varu saprast, kāpēc tā domājat. Nekādu jautājumu. Es zinu pietiekami, lai sarīkotu šo nolādēto scenāriju, pieņemot, ka esmu draugos ar Veldonu Vinnu. Bet es neesmu viņa draugs, nevaru šo kuces dēlu ciest. Viņš ir netīrāks par atkritumu izgāztuvi un bagāts kā velns. Viņš to izskaidro ar faktu, ka dzimis naudīgā ģimenē. Bet vai zināt, viņš nācis no Mirtlbīčas Dienvidkarolīnā. Viņa tēvs apsaimniekoja golfa laukumu, bet māte melnās miesās strādāja par slimnieku kopēju. Šis kuces dēls pūš pīlītes.

-    Kā jūs to zināt?

-    Pavaicājiet Ērikam!

Nāves gadījumu izmeklētājs atskatās un pasmaida. Sākumā es strādāju FIB. Reizēm atradu kādu brīdi, lai izlīstu no papīra kalniem un šo to noskaidrotu.

-    Nav šaubu, ka Veldons Vinns ir dziļi iesaistīts nelegālās aktivitātēs, doktors Lenjērs turpina. Taču, vai to kāds pierādīs vai vismaz sāks interesēties šajā virzienā, tas ir cits jautājums. Īstenība tomēr ir tāda, ka ļoti daudzi, kas šeit apcietināti, kaut kā pamanījušies izsprukt no Izraidīšanas projekta un nav automātiski nosēdējuši federālajā cietumā piecus gadus, kas pievienojami viņu soda mēram par ieroču glabāšanu nozieguma izdarīšanas laikā. Mūsu Valsts prokurors kaut kā nav pievērsis uzmanību šiem gadījumiem, tāpat kā komisija, kurai vajadzēja tos izpētīt.

-     Viens no iemesliem, kāpēc manā mīļajā pilsētā notiek tik daudz sarūgtinošu lietu, ir tāds, ka es neklanos politiķiem. Nākamgad man jātiek pārvēlētam, bet man ir pilns Noas šķirsts ar tādiem pakaļām, kam negribētos, lai es arī turpmāk būtu īpašo lietu izmeklētājs. Neviens no sliktajiem puišiem mani neciena, jo es ar viņiem nebiedrojos. Es šo necieņu uztveru kā komplimentu.

Skarpeta atceras: Mēs ar jums runājām pa tālruni. Jūsu birojs man pasūtīja nomā mašīnu.

-    Kļūda. Sasodīti dumji no manas puses. Man vajadzēja darīt to pašam, ārpus biroja. Manai sekretārei nevar uzticēties. Tā pati ierēdne, kuru tikko sastapāt, varēja noklausīties vai izokšķerēt.

Viņi brauc pa diezgan neievērojamu Batonrūžas vietu, gar universitāti, kas slejas pāri pilsētai. "Mammas muklājs" trešajā ielā ir populāra studentu uzturēšanās vieta. Doktors Lenjērs novieto savu spēkratu automašīnu aizvilkšanas zonā un uzliek tai sarkanu metāla plāksnīti ar uzrakstu īpašo lietu izmeklētājs, it kā launags pēkšņi būtu izvērties par nozieguma vietu.

112

Marino iegriežas Luiziānas lidostas stāvvietā un apstājas policistu stilā: šofera lodziņu pret šofera lodziņu, pretī Lūsijas SUV.

-    Labi darīts! Tu esi atbrīvojies no sava furgona, Lūsija viņu uzliela, nepateikdama "sveiki". Šajā apkaimē nav vajadzīgs milzu garāžas furgons ar Virdžīnijas numura zīmēm.

-    Paklau, es neesmu stulbs. Kaut arī šī mašīna ir tīrais mēsls. Viņa nomātais furgons ir sešu cilindru Toyota. Tai nav pat dubļ-

sargu.

-    Kur tu noraki savējo? Lūsija grib zināt.

-    Regulārajā lidostā, ilgtermiņa stāvvietā. Ceru, neviens to neuzlauzīs. Tajā ir viss, kas man pieder. Kaut gan daudz mantu man nav.

-    Ejam.

Viņi noliek braucamos, bet ne tuvu viens otram.

-    Kur tavs puisis? Marino pa ceļam vaicā.

-    Ložņā. Redzēsim, varbūt viņš atradīs Roko īpašumu "Spāniešu pilsētā", vēsturiskajā rajonā, kur Roko bija māja.

Uz īsu bridi viņa apstājas pie reģistrācijas pults. Bell četri-nulleseptiņi, viņa saka, nenosaukdama astes numuru.

Tas nav vajadzīgs. Šobrīd viņas helikopters uz asfalta ir vienigais. Sieviete pie pults nospiež pogu un atslēdz durvis. GulfStream iedarbina motorus, rūkoņa kļūst nepanesami skaļa, un Lūsija un Marino aizspiež ausis. Viņi metas skriet, uzmanīdamies, lai nenokļūtu lidmašīnas aizmugurē un nedabūtu šalti izplūdes gāzu labs veids, kā sākt ost pēc reaktīvās degvielas, kas viņiem, ierobežotiem mazajā pilota kabīnē, nešaubīgi izraisītu galvassāpes. Viņi steidzas uz Lūsijas helikopteru, kas novietots asfalta ārmalā, tālu no lidmašīnām, jo ļaudis, kas neko nesaprot no helikopteriem, domā, ka turbīnas gaisa strāva uzmetis gaisā akmentiņus un smiltis, tā sabojājot krāsojumu lidaparātiem ar fiksētajiem spārniem.

Ari Marino no helikopteriem neko nesaprot, un viņam tie nepatīk. Viņš tik tikko spēj iespiest savu masīvo augumu kreisajā sēdekli, kas nav regulējams. Viņš nevar atgāzt atpakaļ atzveltni.

-    Nolādētais kuces dēls, tik vien viņš pasaka, atlaizdams vaļīgāk siksnas, cik nu tās padodas.

Jau rūpīgi paveikusi savus parastos darbus pirms lidojuma, Lūsija vēl beidzamo reizi pārbauda izslēdzējus, pārslēgus un droseles, tad ieslēdz akumulatoru. Viņa ļauj, lai automātiskās pārbaudes iet savu parasto gaitu, un pati tikmēr darbojas ar ģeneratoru. Radioaustiņas uzliktas, un viņa palaiž droseli uz 100 apgriezieniem minūtē. Šoreiz globālā pozicionēšanas sistēma ir maznozīmīga, tāpat ari pārējās navigācijas ierīces. Daudz neiznāks lietot arī lidojumu karti, tāpēc viņa izklāj klēpī Batonrūžas plānu un velk ar pirkstu uz dienvidaustrumiem, pa 408. maršrutu, kas pazīstams arī kā "Apļa ceļš".

-    Tā vieta, uz kurieni dodamies, nav plānā, viņa saka mikrofonā. Maurepasa ezers. Mēs turēsimies šajā virzienā, uz Ņūorleānas pusi, un cerams, nokļūsim Ponthertreina ezerā. Mēs nedosimies tik tālu, bet, ja tomēr, tad lidosim pāri Maurepasa ezeram, Aklajai upei un Holandiešu attekai. Nedomāju, ka tā notiks.

-    Lido ātri, saka Marino. Es neciešu helikopterus, ari tavējo ne.

-    Ar pilnu gaitu, viņa paziņo, helikopteram paceļoties vējā.

113

"Mammas muklājs" ir bārs, kur smaržo pēc alus, tajā ir veci vinila nodalījumi ar galdiņiem un traipaina, nespodrināta koka grīda.

Kamēr viesmīlis pieņem dzērienu pasūtījumus no LVU studentiem, Ēriks un doktors Lenjērs nozūd vīriešu tualetē.

-    Es tev ko pateikšu, Ēriks atzīstas, kad viņi iespraukušies pa tualetes durvīm. Es labprāt aizvestu viņu pie sevis mājās jebkurā laikā. Kā būtu, ja šovakar?

-    Tu viņu neinteresē, doktors Lenjērs atbild, modulēdams balsi, liekot tai katra teikuma beigās kļūt augstākai un atbildēm izskanēt kā jautājumiem, lai gan tādi tie nav.

-    Viņa nav precējusies.

-    Neaiztiec manas konsultantes, it īpaši ne šo. Viņa tevi apēdīs dzīvu.

-    Ak, lūdzu! Lai!

-    Katru reizi, kad tevi pamet kārtējā draudzene, tu kļūsti garīgi slims.

Šī saruna notiek pie pisuāriem, vienā no nedaudzajām vietām uz visas planētas, kur viņi neiebilst pavērsties ar muguru pret durvīm.

-    Cenšos tikt skaidrībā, kā viņu raksturot, Ēriks saka. Nav pārāk līdzīga tavai sievai. Viņai ir stingrāki sejas panti, un, manuprāt, vispār nevar būt nekā seksīgāka par lielisku augumu, kas tērpts kostīmā vai varbūt uniformā.

-    Tu esi stulbs kā sūdu muša. Nedīc ap viņas ģeogrāfiju, Erik!

-    Man patīk arī tās mazās brillītes, ko viņa valkā. Diez, vai viņa ar kādu satiekas? Tas viņas kostīms neapslēpj to, kas svarīgs, vai ievēroji?

-    Nē, neievēroju. Doktors Lenjērs enerģiski berž izlietnē rokas, it kā grasītos veikt sirds transplantāciju. Es esmu akls. Nepiemirsti nomazgāties.

Ēriks iesmejas un arī dodas pie izlietnes atgriež karsto ūdeni, uzspiež plaukstām rozā ziepes. Nopietni, ja es viņu uzaicinātu, bos? Kas tur ļauns?

-    Varbūt labāk pamēģini ar viņas māsasmeitu. Viņa tev vairāk atbilst pēc vecuma. Ļoti pievilcīga un velnišķīgi gudra. Viņa tev varētu kļūt par īstu sodību. Turklāt viņa ir kopā ar kādu puisi. Bet viņi neguļ vienā istabā.

-    Kad es viņu satikšu? Varbūt šovakar? Kā tu domā? Varbūt mēs varētu aiziet uz Boutinu?

-    Kas tev lēcies?

-    Vakar vakarā saēdos austeres.

Doktors Lenjērs no metāla automāta pie sienas pakampj papīra dvieļus. Dažus viņš noliek uz Ērika izlietnes malas. Iedams laukā no tualetes, viņš uzmet skatienu Skarpetai, ievērodams, ka viņā ik sīkums ir neparasts pat veids, kā viņa sniedzas pēc kafijas gausi un ar apdomu, izstarodama pašapziņu un spēku, kam nav nekā kopīga ar kafijas dzeršanu. Viņa pārlasa piezīmju grāmatiņu melnos ādas vākos, kuros lapas var mainīt, cik bieži vien vajag. Doktoram šķiet, ka viņa droši vien nemitīgi maina šīs lapas. Viņa ir no tādām, kas pieraksta katru sīkumu vai sarunu, kas varētu izrādīties svarīga. Viņas pedantiskums ņem virsroku pār sagatavotību. Viņš apsēžas viņai blakus.

-    Es ieteiktu "dāmu pirkstiņus", Lenjērs ierunājas, bet tad mobilais tālrunis sāk spēlēt smalku, mehānisku Bēthovena Piektās simfonijas versiju.

-    Būtu jel uzlicis savam telefonam citādu zvanu, piebilst Ēriks.

-    Lenjērs, viņš atsaucas zvanam. Minūti klausījies, viņš sarauc pieri, skatiens kavējas pie Ērika. Tūlīt eju!

Viņš pieceļas un nomet uz galda savu salveti.

-    Nāciet, viņš aicina. Ir sliktas ziņas.

114

Apvidus starp Batonrūžas lidostu un Maurepasa ezeru sastāv no purviem, ūdensceļiem un pietekām, un tas dara Lūsiju nervozu.

Pat ar visiem izlaižamajiem piepūšamajiem peldpūšļiem viņai būtu bail no piespiedu nolaišanās. Kurš gan spētu pie viņiem te nokļūt tas ir labs jautājums; par reptiļiem, kas glūn šajos tumšajos ūdeņos, mēslainajos krastos un sūnām apauguļo koku pavēni, viņai pat domāt negribas. Bagāžas nodalījumā viņa vienmēr vadā līdzi ārkārtas gadījumiem domātu komplektu, kurā ietilpst rokas rācija, ūdens, proteīna stienīši un līdzeklis pret insektiem.

Biezos kokos nomaskēti pīļu slēpņi un pa kādai zvejas būdai. Viņa lido zemāk un lēnāk, bet nekas neliecina, ka te mitinātos cilvēki. Dažviet pa šaurajiem ūdensceļiem, kas no gaisa izskatās kā tīklotas vēnas, varētu izirties tikai ļoti maza laiviņa, varbūt piepūšamā.

-    Vai tu redzi tur lejā aligatorus? viņa vaicā Marino.

-    Es nemeklēju aligatorus. Un tur lejā nekā nav.

Pietekas saplūst par upēm, un Lūsija pie apvāršņa saskata neskaidru, zilu līniju. Viņi sāk sasniegt civilizāciju. Diena ir tīkama, daļēji mākoņaina labs laiks, lai atrastos uz ūdens. Visapkārt ir daudz laivu. Zvejnieki un atpūtnieki izpriecu kuģos skatās augšup uz helikopteru. Lūsija nelido pārāk zemu, izvairīdamās no katras parādīšanās vai novērošanas. Viņa ir vienkārši pilots, kas kaut kur dodas. Virzīdamās uz austrumiem, viņa sāk meklēt Aklo upi un liek Marino darīt to pašu.

-    Kā tu domā, kāpēc tā iedēvēta par Aklo upi? viņš iejautājas. Tāpēc, ka to nevar redzēt, lūk, kāpēc.

Jo tālāk uz austrumiem, jo vairāk zvejnieku nometņu viņi ierauga; lielākā daļa no tām labi aprūpētas, tām priekšā dokos novietotas laivas. Lūsija ierauga kanālu, apgriežas un seko tā līkumiem uz dienvidiem, līdz kanāls kļūst platāks, izvēršas upē un plūst ezerā. No upes atzarojas ļoti daudz ļaunu vēstošu kanālu, un viņa riņķo, nolaizdamās zemāk, taču nemana vairs nevienu zvejas būdu.

-   Ja Džejs Tālijs te uzlicis uz āķa par ēsmu roku, Lūsija saka, tad man ir nojauta, ka viņš neslēpjas pārāk tālu no šīs vietas.

-    Nu, ja nojauta tevi neviļ un tu nerimsi te laidelēties, viņš sasodīti labi varēs mūs pamanīt, Marino atbild.

Viņi riņķo pa apkārtni, uzmanīdamies no antenām un vairīdamies lidot pāri naftas ķīmijas rūpnīcām, lai netiktu aizturēti. Lūsija ir pamanījusi vairākus spilgti oranžus Dauphine helikopterus, ar kādiem parasti lido "Krasta apsardze", kurai tagad atņemtas dzimtenes aizsardzības funkcijas un uzdots pastāvīgi un modri uzmanīt teroristus. Lidot pār naftas ķīmijas rūpnīcām mūsdienās nav prātīgi. Ietriekties tūkstoš pēdu [23] augstā antenā ir vēl ļaunāk. Lūsija ir samazinājusi ātrumu līdz deviņdesmit mezgliem [24] , lai bez steigas atgrieztos lidostā, un apsver, vai nebūtu īstais laiks pastāstīt Marino taisnību.

Lūsija nespēj skatīties viņam acīs, jo lidojot jāuzmanās, lai neuzskrietu kādam šķērslim. Viņai sažņaudzas vēders un paātrinās pulss.

-    Nemaz nezinu, kā to pateikt, viņa iesāk.

-    Tev nekas nav jāsaka, viņš atbild. Es jau zinu.

-    Kā? Viņa ir samulsusi un izbiedēta.

-    Es taču esmu detektīvs, vai neatceries? Šādons nosūtīja divas aizzīmogotas vēstules vienu tev, otru man, abas Nacionālās tieslietu akadēmijas aploksnēs. Tu man tā arī neatļāvi izlasīt savējo. Teici, ka tās esot nenormāla cilvēka sarakstītas muļķības. Es varēju uzstāt, taču kaut kas lika man to nedarīt. Pēc tam tu nozudi kaut kur, jūs abi ar Rūdiju, un pēc pāris dienām es uzzināju, ka Roko miris. Gribu pavaicāt tikai to, vai Šādons tev pastāstīja, kur viņu atrast, un sniedza pietiekami daudz informācijas, lai piežmiegtu viņu ar "sarkano brīdinājumu".

-Jā. Es nerādīju tev vēstuli. Baidījos, ka tu dosies uz Poliju pats.

-    Un ko es tur darītu?

-    Un kā tu pats domā? Ja tu viņu atrastu tajā viesnīcas numurā, satiktu aci pret aci, redzētu tuvplānā tādu, kāds viņš bija, ko tu darītu?

-    Droši vien to pašu, ko izdarījāt jūs ar Rūdiju, Marino atbild.

-    Es tev varu izstāstīt visos sikumos.

-    Es negribu zināt.

-    Varbūt patiesībā tu pats to nespētu izdarīt, Marino. Paldies Dievam, ka tas nebiji tu. Viņš bija tavs dēls, viņa saka. Un kādā slepenā sirds stūrīti tu viņu mīlēji.

-    Vairāk nekā viņa nāve man sāp tas, ka es viņu nekad neesmu mīlējis, viņš saka.

115

Pirmās asinis ir iekšā, trīs pēdas no ārdurvīm, viens piliens desmitcentu monētas lielumā nevainojami apaļš ar radiālām malām, lidzīgs motorzāģa asmenim.

Deviņdesmit grādu leņķis, Skarpeta domā. Asins lāse, pārvietojoties pa gaisu, pieņem perfekti sfērisku formu, kas sadursmē saglabājas, ja asinis krīt tieši uz leju, deviņdesmit grādu leņķī.

Viņa stāvējusi taisni, vai arī kāds cits ir tā stāvējis, Skarpeta konstatē.

Viņa stāv pavisam mierīgi, un viņas skatiens aizklīst no viena piliena pie nākamā uz terakotas flīžu grīdas. Grīdsegas malā pie dīvāna redzams asins laukums, kas izskatās kā izsmērēts ar kāju, it kā persona, kas uzkāpusi asinīm notraipītajai flīzītei, būtu paslīdējusi. Skarpeta iet iekšā, lai papētītu sīkāk. Viņa aplūko sakaltušo, tumšsarkano traipu, tad paveras sānis un sastop doktora Lenjēra skatienu. Viņš nāk tuvāk, un viņa pievērš uzmanību gandrīz nemanāmam daļējam apauta papēža nospiedumam ar vāji viļņotu rakstu, kas Skarpetai atgādina bērna zīmētus okeāna viļņus.

Ēriks sāk fotografēt.

No dīvāna cīņas pēdas turpinās ap kafijas galdiņu, kas darināts no stikla un kaltas dzelzs. Galdiņš ir sašķiebts, grīdsega zem tā saņurcīta, un tieši viņpus galdiņa pret sienu atsitusies kāda cilvēka galva.

-    Mati, Skarpeta ievēro asiņainus pavedienus pie bāli rozā sienas krāsojuma.

Atveras ārdurvis, un ienāk policijas detektīvs jauns, bet no pieres viņam sākuši atkāpties mati. Viņa skatiens šaudās starp doktoru Lenjēru un Ēriku, tad apstājas pie Skarpetas.

-    Kas viņa tāda? ienācējs jautā.

-    Vispirms pasakiet, kas esat jūs, doktors Lenjērs aizrāda.

Policists šķiet draudīgs, jo ir pārskaities; viņa skatiens šaujas atpakaļ, uz to mājas daļu, kas no šejienes nav redzama. Detektīvs Klarks no Zaharijas. Viņš mēģina nosist mušu; cauri plānajiem lateksa cimdiem, kas uzstīvēti lielajās plaukstās, redzami spalvaini pirksti. Mani tikai pagājušajā mēnesī piesaistīja izmeklēšanai, viņš piebilst. Tāpēc es viņu nepazīstu. Viņš atkal pamāj ar galvu uz Skarpetas pusi, kura nav izkustējusies no savas vietas pie sienas.

-    Pieaicinātā konsultante, doktors Lenjērs atbild. Ja vēl neesat par viņu dzirdējis, tad dzirdēsiet. Tagad pastāstiet, kas šeit noticis. Kur atrodas līķis, un kas ir pie tā?

-    Priekšējā guļamistabā viesu istabā, kā izskatās. Tur ir Robilarde, viņa fotografē un dara visu pārējo.

Dzirdēdama Nikas uzvārdu, Skarpeta paceļ skatienu.

-    Labi, viņa piebilst.

-    Vai jūs viņu pazīstat? Nu detektīvs Klarks šķiet ļoti samulsis. Viņš aizkaitināti atvēzējas pret nākamo mušu. Sasodīts, kā es tās neciešu!

Skarpeta seko sīkajiem asins pilieniem uz sienas un grīdas; daži no tiem nav lielāki par kniepadatas galviņu. Tievinātie pilienu gali norāda bēgšanas virzienu. Upuris bijis pakritis uz grīdas, bet tam atkal izdevies uzsvempties kājās. Mazie, iegarenie pilieni uz sienas nav parastās formas, ko Skarpeta pieradusi redzēt, kad upuris ir atkārtoti sists vai durts, un asinis, kas tecējušas no ieroča, izskatās it kā aizmestas pa gaisu.

Šķiet, uz sienas tās nokļuvušas, upurim dzīvojamā istabā nikni cīnoties ar uzbrucēju, un Skarpeta iztēlojas kaušanos ar dūrēm, grābjošas rokas, slīdošas kājas un varbūt arī speršanu un plēšanu ar nagiem, kā iznākumā radies asiņains haoss nevis tūkstošiem pilienu, kas aizmesti lielos attālumos, vicinot ieroci. Iespējams, ieroča nav bijis, Skarpeta prāto, vismaz ne šajā uzbrukuma stadijā. Varbūt sākumā, kad uzbrucējs ienācis pa ārdurvīm, viņa vienīgais ierocis bijusi dūre. Iespējams, uzbrucējs nav domājis, ka ievajadzēsies ieroci, bet drīz vien zaudējis kontroli pār situāciju.

Doktors Lenjērs pamet skatienu uz mājas otru pusi. Erik, ej apskaties, vai viss ir kārtībā. Mēs arī tūlīt iesim.

-     Ko jūs zināt par upuri? Skarpeta jautā detektīvam Klarkam. Ko jūs vispār par visu to zināt?

-    Neko daudz. Viņš pašķir piezīmju grāmatiņā vairākas lapas atpakaļ. Viņu sauc Rebeka Miltone, trīsdesmit sešus gadus veca baltā sieviete. Viss, kas mums pašlaik zināms, ir tas, ka Miltone īrē šo māju un ap pusvieniem te atbraucis viņas draugs, lai vestu viņu uz lenču. Viņa nav atsaukusies durvju zvanam, tāpēc viņš gājis iekšā pats un viņu atradis.

-    Durvis bijušas neaizslēgtas? doktors Lenjērs jautā.

-Jā. Viņš atradis līķi un zvanījis policijai.

-    Tātad viņš to identificējis, konstatē Skarpeta, pieceldamās no tupus pozīcijas. Viņai sāp ceļgali.

Klarks vilcinās.

-    Cik labi viņš to apskatīja? Skarpeta neuzticas vizuālai identifikācijai; viņasprāt, nevienam nekad nevajadzētu uzskatīt pašu par sevi saprotamu, ka upuris, kas atrasts kādā dzīvesvietā, ir tā pati persona, kas tur dzīvojusi.

-    īsti nezinu, Klarks atbild. Liekas, viņš tajā guļamistabā nav palicis ilgi. Viņa ir sliktā stāvoklī, patiešām sliktā. Bet ari Robilarde domā, ka upuris ir Rebeka Miltone, lēdija, kas šeit dzīvoja.

Doktors Lenjērs rauc pieri. Kā, pie joda, Robilarde var to zināt?

-    Viņa dzīvo divas mājas tālāk.

-    Kurš dzīvo divas mājas tālāk? Skarpeta jautā, nopētīdama dzīvojamo istabu kā panorāmu.

-    Robilarde. Rau, tur, pāri. Detektīvs Klarks rāda uz ielas pusi. Divas mājas uz priekšu.

-    Ak Kungs Jēzu! iesaucas doktors Lenjērs. Vai nav liktenīgi? Un viņa neko nav ne redzējusi, ne dzirdējusi?

-    Bija dienas vidus. Viņa bija izgājusi, tāpat kā mēs visi.

Mājā ir dzīvojis kārtīgs cilvēks ar mēreniem ienākumiem un izsmalcinātu gaumi. Austrumu stila paklāji šķiet rūpniecisks darbs, bet tie ir skaisti. Pa kreisi no ārdurvīm atrodas ķiršbrūns mūzikas centrs ar komplicētu skaņas sistēmu un lielu televizoru. Krāšņie kajunu gleznojumi pie sienām priecē ar spilgtām pamatkrāsām un primitīviem zivju, cilvēku, ūdens un koku zīmējumiem. Rebeka Miltone (ja upuris ir viņa), šķiet, mīlējusi mākslu un dzīvi. Izmētātos fotoattēlos redzama iedegusi sieviete ar spožiem, melniem matiem, gaišu smaidu un smuidru augumu. Vairākās bildēs viņa aplūkojama laivā vai stāvam uz mola kopā ar otru sievieti, ari tumšmatainu, kura izskatās diezgan līdzīga, lai varētu būt māsa.

-    Vai droši zināms, ka Miltone dzīvoja viena? Skarpeta jautā.

-    Šķiet, ka uzbrukuma brīdī viņa bijusi viena, Klarks saka, šķirstīdams savu piezīmjgrāmatiņu.

-    Bet faktiski tas mums nav zināms.

Viņš parausta plecus. Nē, kundze. Šobrīd ir daudz kā tāda, kas mums faktiski nav zināms.

-    Es tā prātoju, jo daudzās šajās fotogrāfijās ir divas sievietes šķiet, tuvas radinieces. Un daudzas fotogrāfijas uzņemtas šajā mājā, varbūt uz priekšējā lieveņa vai sētas pagalmā. Viņa rāda uz matiem, kas pielipuši pie plints. Te, šajā vietā, viņa vai kāds cits ir pakritis; lai kas arī būtu šī persona, tā ir pamatīgi asiņojusi, jo mati ir vienās asinīs…

-    Nūjā, viņai ir stipri savainota galva. Es gribēju teikt, viņai ir šausmīgi sadauzīta seja, bilst Klarks.

Tieši pretī ir ēdamistaba, kuras centrā stāv riekstkoka galds un seši pieskaņoti krēsli. Vecs, stiklots trauku skapis, tajā dārgi trauki ar apzeltītām maliņām. Aiz ēdamistabas pa atvērtām durvīm redzama virtuve, taču neizskatās, ka slepkava vai upuris devies tās virzienā; vajāšana turpinājusies pa labi no dzīvojamās istabas, pa ziliem tepiķiem izklātu halli un beigusies guļamistabā, kuras logi veras uz priekšpagalmu.

Asinis ir visur. Tās sarecējušas tumši sarkanas, bet dažviet tepiķis piesūcies tā, ka vēl saglabājies mitrums. Skarpeta apstājas gaiteņa galā un pēta asins pilienus uz paneļu sienas. Viens piliens ir apaļš, gaiši sarkans centrā, bet ļoti tumšs gar malām. Ap to šļakatu veidā citi pilieni, daži gandrīz par maziem, lai būtu saskatāmi.

-    Vai viņa nav sadurta? Skarpeta paveras atpakaļ un vaicā Klarkam, kurš atpalicis gaiteņa sākumā un darbojas ar videokameru.

Doktors Lenjērs jau iegājis guļamistabā. Parādījies durvīs, viņš uzmet Skarpetai drūmu skatienu. Viņa ir pamatīgi sadurta, viņš atbild nomāktā balsī. Kādi trīsdesmit vai četrdesmit dūrieni.

-    Uz sienas ir asiņainas šķavu vai klepus pēdas, Skarpeta paskaidro. To var redzēt, jo pilieni ar tumšām malām šeit, šeit un šeit, viņa tos rāda, nozīmē burbulīšus. Dažreiz tādi novērojami, kad cilvēkam sadurti elpceļi vai plaušas. Vai varbūt viņai asinis vienkārši bijušas mutē.

Skarpeta pieiet pie guļamistabas durvīm kreisajā pusē, kur asiņu nav daudz. Viņas skatienu piesaista pirkstu smērējumi (kāds acīmredzami pieķēries pie durvju aplodas) un vairāki pilieni uz paklāja, kas turpinās tālāk pa cietkoksnes grīdu. Skatienu uz līķi aizsedz doktors Lenjērs, Ēriks un Nika Robilarde. Skarpeta ieiet istabā un aizcērt durvis, nepieskardamās nevienai no asiņainajām virsmām, arī durvju rokturim ne.

Nika ir notupusies un satvērusi cimdotajās rokās trīsdesmit piecu milimetru kameru, viņas apakšdelmi atbalstīti uz ceļgaliem.

Ja arī viņa priecājas, ieraugot Skarpetu, tad neizrāda to. Pa kaklu viņai rit sviedri, pazuzdami aiz tumšzaļā Zaharijas polo krekla, kas sastūķēts haki krāsas darba biksēs. Nika pieceļas un paiet malā, lai Skarpeta varētu piekļūt tuvāk mirušajai.

-    Viņa patiešām baismīgi sadurta, Nika piebilst. Kad es šeit ienācu, temperatūra istabā bija septiņdesmit grādi [25] .

Doktors Lenjērs ieliek mirušajai padusē garu termometru. Viņš pieliecas tuvāk līķim, skatiens klejo augšup lejup, uzņemot laiku. Skarpeta ar pūlēm pazīst sievieti, ko redzējusi dzīvojamā istabā izmētātajās fotogrāfijās.

Pazīt nav viegli. Sievietes mati ir savēlušies, pilni sakaltušām asinīm, seja uzpampusi un deformēta no sasitumiem, dūrieniem un sašķaidītiem kauliem: audu reakcija uz ievainojumiem, kas turpinājusies, kamēr sieviete vēl bijusi dzīva. Skarpeta pieskaras rokai. Ķermenis ir silts, gluži kā dzīvs. Nav sākusies liķa sastingšana, nav arī līķa plankumu asiņu nogulsnēšanās gravitācijas iespaidā, aprimstot cirkulācijai.

Doktors Lenjērs izņem termometru un, nolasījis to, paziņo: Ķermeņa temperatūra ir deviņdesmit seši [26] .

-    Nav sen, kopš mirusi, Skarpeta saka. Tomēr asiņu stāvoklis dzīvojamā istabā, gaitenī un dažviet pat šeit rosina domāt, ka uzbrukums noticis pirms vairākām stundām.

-Varbūt viņa mirusi no galvas ievainojuma un nāve iestājusies pamazām. Doktors Lenjērs uzmanīgi tausta sievietes pakausi. Lūzumi. Galva sasista pret mūra sienu, turklāt vēl tik nopietni ievainojumi.

Skarpeta nav gatava izteikt spriedumu par nāves iemeslu, taču piekrīt, ka upuris dabūjis nopietnu triecienu pa galvu. Ja dūrieni būtu pārgriezuši vai nopietni skāruši galveno artēriju, nāve būtu iestājusies dažās minūtēs. Tas ir maz ticams patiesībā neiespējami -, jo redzams, ka sieviete kādu laiku vēl bijusi dzīva. Skarpeta nemana raksturīgo arteriālo asiņošanu. Sieviete varbūt bijusi tik tikko dzīva, kad viņas draugs pusvienos to uzgāja, un nomirusi, kamēr glābšanas komanda vēl atradusies ceļā.

Patlaban ir vairākas minūtes pāri pusdiviem.

Upurim mugurā bāli zila atlasa pidžama, tās apakšdaļa neskarta, bet augša atrauta vaļā. Vēders, krūtis un kakls noklāts durtām brūcēm, to lielums sešpadsmit milimetri jeb aptuveni trīs ceturtdaļcollas, brūces abos galos trulas, viens gals mazliet šaurāks nekā otrs. Šie ievainojumi liecina, ka viņa nav durta ar parastu nazi. Seklajiem ievainojumiem gandrīz centrā ir tāds kā audu tiltiņš, kas rāda, ka ieroča galā bijis tukšums vai varbūt šim ierocim bijušas divas griezējvirsmas, nedaudz atšķirīgas pēc garuma un platuma.

-    Tas ir ārkārtīgi savādi. Doktors Lenjērs, noliecies tuvu pie līķa, pēta ievainojumus ar palielināmo stiklu. Durts nav ar parastu nazi, tādu man nekad nav gadījies redzēt. Un jums? viņš paveras Skarpetā.

-Nē.

-    Ievainojumi gūti dažādos leņķos, dažiem no tiem ir V vai Y veida forma, kas radusies, kādam griežot asmeni, kā parasti vērojams durtām brūcēm. Daži ievainojumi pavērušies, citi ir pogcaurumiem līdzīgi šķēlumi atkarībā no tā, vai griezumi seko cits citam vienā līnijā ar ādas elastīgajām šķiedrām vai arī šķiedras pārgrieztas.

Skarpetas cimdotie pirksti viegli paver brūces malas. Viņa atkal prāto par nepārgriezto ādas gabaliņu, kas redzams gandrīz pašā ievainojuma vidū, un cieši pēta ar lupu, pūlēdamās iztēloties, kāda veida ierocis lietots. Saudzīgi aizverot pidžamas augšu, viņa salīdzina caurumus atlasā ar ievainojumiem un mēģina noteikt, kur atradies audums duršanas brīdī. Pidžamas blūzei trūkst pogu. Skarpeta tās atrod uz grīdas. Divas pogas karājas diegos.

Kad viņa ir rūpīgi sakārtojusi blūzi uz mirušās krūtīm tā, kā tai vajadzētu būt, ja upuris būtu stāvējis, tad caurumi audumā, protams, itin nemaz nesakrīt ar durtajām brūcēm ķermenī, turklāt atlass sadurstīts pat vairāk nekā ķermenis. Skarpeta saskaita trīsdesmit astoņus caurumus un divdesmit divus ievainojumus. Pārmērīga duršana, tā varētu sacīt. Tipiska, ja slepkavam nogalināšana sagādā baudu, bet tipiska arī tādos gadījumos, kad uzbrucējs un upuris viens otru pazīst.

-    Nu kā? doktors Lenjērs jautā.

Skarpeta vēl arvien salīdzina caurumu vietas un ir nonākusi pie zināma slēdziena. Šķiet, brīdī, kad viņa durta, blūze bijusi sakrunkota virspus krūtīm. Redzat? Viņa pavelk augšup blūzi, kas tā izraibināta ar asinīm, ka ļoti maz redzama atlasa zilā krāsa. Daži dūrieni izgājuši caur trim auduma slāņiem. Upēc audumā caurumu ir vairāk nekā ķermenim ievainojumu.

-    Tātad pirms duršanas vai duršanas laikā slepkava pavilcis viņai blūzi uz augšu? Un pēc tam atrāvis vaļā?

-    Neesmu īsti pārliecināta, doktore Skarpeta saka. Tas vienmēr ir ļoti grūti rekonstruējams. Precīzāka aina prasīs nepārtrauktas stundas labā apgaismojumā morgā. Mazliet pagriezīsim viņu un apskatīsim muguru.

Viņi noliecas pār līķi un saņem to aiz kreisās rokas. Tad apveļ sievieti uz sāniem. No brūcēm sāk plūst asinis. Muguras apakšdaļā ir vismaz sešas durtas brūces un garš iešķēlums kakla sānā.

-    Tātad viņa skrējusi, un viņš dūris. Viņa skrējusi viņam pa priekšu vismaz kādu brīdi, atskan Ērika balss. Viņi abi ar Niku ienākuši ar vairākām lampām un pieslēguši tās kontaktiem.

-    Varbūt. Skarpetai nav ko piebilst.

-    Smērējums uz gaiteņa sienas liek domāt, ka viņa pagrūsta vai atsitusies pret sienu. Apmēram gaiteņa vidū. Varbūt viņš to grūdis pret sienu un dūris mugurā, bet viņa tikusi vaļā un ieskrējusi te, Nika prāto.

-    Varbūt, Skarpeta atkārto, un abi ar doktoru Lenjēru nogulda ķermeni uz muguras. Varu jums pateikt tikai to: dažu dūrienu brīdī, kas trāpījuši krūtīs un vēderā, pidžama bijusi nekārtībā.

-    Uz augšu saceltā pidžama rosina domāt par seksuāliem motīviem, Ēriks saka.

-    Tā ir zvēriskā niknumā izdarīta seksuāla slepkavība, Skarpeta atbild. Kaut arī viņa nav izvarota.

-    Var arī nebūt, doktors Lenjērs pieliecas tuvāk līķim, ar ķirurģiskajām knaiblēm vākdams lietiskos pierādījumus. Šķiedras, viņš prāto, varētu būt no pidžamas. Par spīti tam, ko parasti domā, ne vienmēr ir notikusi izvarošana. Daži no šiem neliešiem to nespēj. Vai ari labprātāk masturbē.

Skarpeta uzrunā Niku: Viņa bija jūsu kaimiņiene. Vai esat pārliecināta, ka šī ir Rebeka, nevis otra sieviete, kas redzama fotogrāfijās? Abas pēc izskata ir ļoti līdzīgas.

-    Tā ir Rebeka. Otra sieviete ir viņas māsa.

-    Vai viņas dzīvo kopā? doktors Lenjērs jautā.

-    Nē. Rebeka dzīvoja viena.

-    Pagaidām identifikācija neskaitās pabeigta. Mums jāsalīdzina pieraksti par zobiem un, iespējams, vēl kādas pazīmes, doktors Lenjērs piebilst, kamēr Ēriks fotografē, izmantodams par mēroga skalu sešcollīgu plastmasas mērlenti un izritinādams to blakus katrai fotografējamai vietai.

-    Es to izdarīšu, Nika veras mirušās sievietes sadauzītajā, asiņainajā sejā un acīs, kas sastingušas zem uzpampušajiem plakstiņiem. Mēs nebijām nekādas draudzenes, nekad nesagājāmies, bet es viņu bieži redzēju uz ielas, pagalma darbos vai staigājam ar suni…

-    Ar kādu suni? Skarpeta uzmet Nikai asu skatienu.

-    Viņai bija dzeltens labradora kucēns, varbūt kādus astoņus mēnešus vecs. Neesmu gan pārliecināta, bet, liekas, sunītis vēl nav pieaudzis. Tā bija Ziemassvētku dāvana. Domājams, no viņas drauga.

-    Sakiet detektīvam Klarkam, lai gādā, ka policija uzmeklē viņas suni, doktors Lenjērs saka. Un lai viņi.atsūta kādu apsargāt šo māju. Pagaidām te būsim mēs.

Doktors Lenjērs pasniedz Skarpetai vates tamponu paciņu, mazu pudelīti ar sterilu ūdeni un sterilu caurulīti. Skarpeta atskrūvē vāciņus. Iemērkusi tamponu sterilajā ūdenī, viņa slauka mirušās sievietes krūtis, ņemdama siekalu uztriepes, un tamponi iekrāsojas sarkani. Uztriepes no maksts, taisnās zarnas un citām atverēm var pagaidīt, līdz līķis būs nogādāts morgā. Viņa sāk vākt lietiskos pierādījumus.

-    Es eju, ierunājas Nika.

-    Kādam te jāierīko labāks apgaismojums, doktors Lenjērs paceļ balsi.

-    Vislabākais, ko varu darīt, ir sanest šurp lampas, kādas vien mājā ir, Ēriks atbild.

-    Tas būtu labi. Taču vispirms nofotografē lampas tur, kur tās pašlaik atrodas, Erik, citādi kāds sasodīts aizstāvības advokāts teiks, ka slepkava sanesis guļamistabā lampas…

-    Te daudz matu, iespējams suņa spalvu, varbūt no viņas suņa… Skarpeta paziņo, viegli kratīdama knaibles caurspīdīgā lietisko pierādījumu maisiņā. Kāds tas bija? Dzeltens labradors?

Nika ir aizgājusi.

-    Tā viņa teica. Dzeltens labradora kucēns, doktors Lenjērs atbild; pie līķa palikuši viņi divi vien.

-    Suns jāatrod vairāku iemeslu dēļ ne tikai tāpēc, lai pārliecinātos, ka ar nabadziņu viss kārtībā, Skarpeta saka. Jāsalīdzina arī spalvas. Neesmu droša, bet patlaban man šķiet, ka redzu diezgan daudz dažādu dzīvnieku spalvu.

-    Man arī tā šķiet. Pielipušas pie asinīm, galvenokārt šeit. Ar cimdoto pirkstu viņš rāda uz sievietes atkailināto ķermeņa augšdaļu. Taču to nav ne pie viņas plaukstām, ne matos, kur varētu sagaidīt, ja dzīvnieka spalvu izcelsme būtu grīda vai tepiķis viņas mājā.

Skarpeta klusē. Paņēmusi knaiblēs vēl vienu spalvu, viņa to iepurina maisiņā, kur jau ir vismaz divdesmit tādu matu, kas nolasīti no sakaltušajām asinīm uz sievietes vēdera.

Laukā uz ielas kāds sācis skaļi svilpt. Balss sauc: Šurp, Bazil! Bazil, nāc!

Ārdurvis atkārtoti atveras un aizveras, dzīvojamā istabā un ēdamistabā dzirdami soļi; sarunājas policisti, tad atskan sievietes balss viņa raudādama kliedz.

-    Nē! Nē! Nē! Tas nevar būt!

-    Kundze, vienkārši parādiet mums viņu kādā no šīm fotogrāfijām.

Skarpeta pazīst detektīva Klarka balsi. Tā ir skaļa. Viņš cenšas neizrādīt satraukumu, bet, jo vairāk sieviete kliedz, jo skarbāka kļūst detektīva balss.

-    Piedodiet, bet tur iekšā jūs nedrīkstat iet!

-    Tā ir mana māsa!

-    Man patiešām žēl.

-    Ak Dievs, ak Dievs!

Tad balsis pieklust, un saruna saplūst ar trokšņaino murdoņu fonā. Nāves smakas pievilinātas, mājā ielido dažas mušas, to spalgā spindzēšana bojā Skarpetai nervus.

-    Pasakiet viņiem, lai beidz virināt tās nolādētās durvis! Viņa paceļ galvu no savas tupus pozas; pa seju rit sviedri un briesmīgi sāp ceļgali.

-Jēzus! Kas tur ārā notiek? Arī doktors Lenjērs noskaišas.

-    Šurp, Bazil! Nāc šurp, puika!

Svilpieni.

-    Ei! Bazil! Kur tu esi?

-    Tiešām gan! Doktors Lenjērs uztraušas kājās.

Viņš iet laukā no guļamistabas, raudams nost asiņainos cimdus. Skarpeta paņem vēl vienu dzīvnieka spalvu, šoreiz melnu, un ievieto pierādījumu maisiņā. Spalvas pieķērušās ķermenim, kamēr asinis bijušas mitras. Tās pielipušas vēderam un krūtīm, bet nav manāmas pie sievietes kailajām pēdām, kuras ari nosmērētas asinīm, taču ne no ievainojumiem, bet tām, kurās viņa iekāpusi.

Skarpetas elpa aiz ķirurģiskās maskas ir karsta un skaļa, acīs dzeļ sviedri, un, gaiņādama mušas, viņa ar lupu pēta sievietes seju, meklēdama vēl citas spalvas. Ik sakaltušo asiņu plaisiņu lupa palielina, un tā izskatās vēl briesmīgāk, katrs griezums un dūriens ādā tad liekas vēl lēveraināks un postošāks. Asinīm pielipušas krāsas plēksnītes iespējams, no dzīvojamās istabas sienās. Dažādās dzīvnieku spalvas, kas atklātas uz līķa, devušas Skarpetai svarīgu informāciju.

-    Mēs atradām suni. Durvīs stāv Nika.

Skarpeta satrūkusies atgriežas citā dimensijā, kurā nav derdzīgu, sarkani sakaltušu matu aiz palielināmā stikla.

-    Bazils, viņas suns.

-    Lielākā daļa spalvu nav no šī suņa. Esmu atradusi dučiem dažāda veida un dažādu krāsu spalvu. Daudz raupjākas par kaķa spalvām. Bet neesmu pārliecināta.

Istabā atgriežas doktors Lenjērs un paspraucas garām Nikai, vilkdams rokās jaunus cimdus.

-    Tas, ko šeit redzu, liek man domāt, ka viņas ķermeņa augšdaļai spalvas pieķērušās no slepkavas, iespējams, no viņa apģērba. Varbūt viņš uzgūlies viņai virsū. Skarpeta pavelk zemāk pidžamas bikses tā, lai kļūtu redzams nospiedums, ko atstājusi elastīgā bikšu gumija. Atkal notupusies uz papēžiem, viņa skatās, pēc tam noņem masku.

-    Kāpēc lai kāds gultos viņai virsū, nenovilcis viņas pidžamas bikses? doktors Lenjērs ir neizpratnē. Kāpēc visas šīs suņa spalvas vai tām līdzīgie matiņi pieķērušies tikai viņas kailajai ķermeņa augšdaļai un nekur citur? Un galu galā kāpēc, pie joda, kāds bijis viscaur aplipis ar šim spalvām?

-    Mēs atradām Bazilu, atkal ierunājas Nika. Viņš slēpās zem mājas otrpus ielai. Tupēja sarāvies un trīcēja. Laikam būs aizmucis, kad slepkava gāja prom. Kurš parūpēsies par šo suni, par Bazilu?

-    Cerams, ka nelaiķes draugs, doktors Lenjērs atbild. Ja ne, tad Ērikam patīk suņi.

Viņš izsaiņo no iepakojuma divus sterilus, gumijotus palagus, kādus tiesu mediķi lieto slepkavību gadījumos. Skarpeta vienu izklāj uz grīdas, doktors Lenjērs un Ēriks satver mirušo sievieti aiz padusēm un zem ceļgaliem, paceļ un noliek palaga centrā. Otru palagu viņi uzklāj virsū un uzrullē malas uz augšu, ievīstīdami līķi kā mūmiju, lai netiktu pazaudēti lietiskie pierādījumi.

116

Džejs paceļ roku no stūres, lai sistu Bevai, bet tad pēkšņi pārdomā. Tu esi stulba. Vai saproti? viņš skarbi saka. Ko, ellē, tu domāji, tā darīdama?

-    Tas nenotika tā, kā biju iecerējusi.

Kamēr Džejs brauc uz Džeka laivu piestātni, radio viņa Cherokee turpina pulksten sešos raidāmās ziņas.

"…Batonrūžas Austrumu draudzes sevišķo lietu izmeklētājs doktors Sems Lenjērs vēl nav izdarījis autopsiju, bet, uzsākot izmeklēšanu, apstiprinājies, ka upuris ir trīsdesmit sešus gadus vecā Rebeka Miltone no Zaharijas. Nāves iemesls nav oficiāli paziņots, bet pierādījumi liecina, ka viņa sadurta līdz nāvei. Policija neuzskata, ka slepkavība saistīta ar sievietēm, kas Batonrūžā izziņotas par pazudušām pagājušajā gadā…"

-    Stulbeņi, Džejs izslēdz adio. Tev laimējies, ka viņi tā neuzskata.

Saulē, kas iespīd pa SUV logu, guļ četri mazi jauktas sugas sunīši. Uz pakaļējā sēdekļa sakrauti pieci iepakojumi ar alu. Šodien, izlaidusi Džeju pie Universitātes ezera, pašā LVU centrā, Beva ir krietni papūlējusies. Viņš nav stāstījis, kādēļ uz turieni dodas un ko visu dienu darīs, tikai licis atbraukt viņam pakaļ pussešos tajā pašā vietā. Varbūt viņš meklējis savu izbēgušo notiesāto brāli. Varbūt klejojis apkārt, priecādamies, ka ticis prom no Bevas un zvejas būdas. Varbūt medījis glītas koledžas meičas. Beva iztēlojas Džeju mīlējāmies ar kādu no tām. Viņā pamostas un lēni gruzd greizsirdība.

-    Tev nevajadzēja uz visu dienu mani atstāt, viņa saka.

-    Ko īsti tu domāji? Tu grasījies viņu nolaupīt un vest uz laivu gaišā dienas laikā?

-    Sākumā. Pēc tam sapratu, ka tev tas nepatiktu.

Džejs neko neatbild, braucot sejas izteiksme ir koncentrēta, jo viņš uzmanās, lai nepārsniegtu ātrumu vai kā citādi nepārkāptu satiksmes noteikumus un viņu neapstādinātu.

-    Tā sieviete neizskatījās līdzīga viņai. Tai bija melni mati. Nezinu, vai viņa gājusi koledžā.

Beva nespēja turēties pretī impulsam. Viņas rīcībā bija pietiekami daudz laika, lai uzmeklētu to jauko lēdiju, ko ievēroja toreiz Wal Mart veikalā. Izsekodama svešo visu vakaru, viņa bija uzzinājusi, ka šis jērs nedzīvo Dārzu rajonā, bet mazā namiņā Zaharijā. Visapkārt valdīja tumsa, un Beva sāka nervozēt, ka jēram var rasties aizdomas. Nepaguvusi labi ielāgot adresi, Beva bija iegriezusies kādā sānielā.

Šorīt viņa bija riņķojusi, meklēdama zaļo Ford Explorer, un izprātojusi, ka tas, ka mašīnas nav piebraucamajā ceļā, nenozīmē, ka tā nevar būt garāžā. Acīmredzot viņa izvēlējusies nepareizu māju. Iekļuvušai iekšā, viņai uznāca vilinājums.

Taču viņa nepavisam nenojauta, ka šis konkrētais jērs cīnīsies kā vilks. Tiklīdz melnmatainā sieviete atvēra durvis, Beva izvilka no savas audekla somas šaujamo, taču nekavējoties dabūja tādu belzienu, ka ierocis izlidoja viņai no rokas. Beva novēlās uz grīdas un izvilka no jostas maksts kabatas naziti. Viņa atvāza, kā pašai šķita, naža asmeni, un iesākās pakaļdzīšanās. Tā šķietami turpinājās jūdzēm, sieviete skrēja un kliedza, bet pēc tam atsitās pret sienu, un tas Bevai deva iespēju sagrābt viņu aiz matiem, triekt ar galvu apmetumā un, sievietei noslīdot uz grīdas, ari spert.

Nolādēts, viņa atkal uzsvempās kājās un pamatīgi iecirta ar dūri Bevai pa plecu. Laikam Beva ari iekliedzās, viņa īsti neatceras. Tad galvā sāka dūkt gluži kā preču vilciens, viņa dūra un vajāja, asinīm šķīstot sejā, atkal un atkal, visu laiku. Tas nevarēja ilgt vairāk kā pāris minūtes. Beva piespieda sievieti pie guļamistabas grīdas, dūra atkal un atkal un tagad nespēj īsti apjēgt, vai kas tāds vispār noticis.

Lidz to izdzird pa radio. Līdz viņa atceras kabatas nazīša asiņaino pudeļu atveramo. Viņa dūrusi tai sievietei ar pudeļu atveramo. Kā tas varēja notikt?

Viņa paskatās uz Džeju, kas pabrauc garām lombardiem, automašīnu uzpircējiem un Taco Bell, kur viņa labprāt apstātos.

Kukurūzas pārslas ar skābu krējumu, sieru un asajiem, sarkanajiem čili pipariem.

Picu ēstuves, autoveikali, automašīnu uzpircēji, pastkastītes, un tad ceļš kļūst šaurāks. Viņi brauc atpakaļ uz Džeka piestātni, pēc tam atgriezīsies savā attekā.

-    Varbūt mēs varētu piestāt un paņemt mazliet zemesriekstu, Beva ierosina.

Džejs ar viņu nerunā.

-    Labi, lai notiek pēc tava prāta. Tu un tava sasodītā Batonrūža. Brauc uz turieni atpakaļ pēc sava kašķainā brāļa. Tikai pagaidi līdz tumsai, tad būs vieglāk.

-    Aizveries!

-    Un ja nu viņa tur nav?

Stings klusums.

-    Bet, ja tomēr ir, varbūt slēpjas tajā nolādēti šaušalīgajā vīna pagrabā. Varbūt pievācis tur nolikto naudu. Mēs varētu paņemt mazliet vairāk naudas, čabulit. Tas viss alus, ko esmu nopirkusi…

-    Es tev teicu, aizveries!

Jo nelaipnāks viņš kļūst, jo lepnāka viņa ir par svaigajiem nobrāzumiem un dziļajām skrambām uz savām rokām, kājām, krūtīm un citām ķermeņa daļām, kur droši vien ievainota tās darbības laikā, ko domās dēvē par kautiņu.

-    Viņi ņems paraugus no tā, kas viņai aiz nagiem, Džejs beidzot ierunājas. Viņi noteiks tavu DNS.

-    Mana DNS nevienā no viņu smalkajām datu bāzēm nav, Beva atbild. Neviens netika ņēmis manu DNS, iekams mēs ar tevi nozudām. Es biju tikai jauka lēdija un vadīju kempingu pie Viljamsburgas, tu taču atceries?

-    Mana jaukā meiča.

Beva smaida. Viņas ievainojumi ir drosmes un spēka simboli. Viņa pati nebija zinājusi, ka spēj tā kauties. Nu, kādu dienu viņa varētu vienkārši izsekot Džeju. Viņas bravūra saplok. Viņa nemūžam nespētu pieveikt Džeju. Viņš varētu viņu piebeigt ar vienu vienīgu sitienu pa deniņiem. Tā viņš Bevai ir teicis. Viens sitiens ielauztu viņas galvaskausu, jo sievietēm tas nav pārāk biezs. "Pat stulbām ne," viņš saka.

-    Ko tu ar viņu darīji? Tu saproti, ko es domāju, viņš saka. Tev visas drēbes priekšā bija piesūkušās asinīm. Tu gulēji viņai virsū kā vīrietis?

-    Nē. Tā nav viņa darīšana.

-    Kā tad tavas drēbes tika asiņainas no kakla līdz pat kājstarpei, ko? Tu uzkāpi virsū tai meičai, kas asiņoja līdz nāvei, un masturbēji?

-    Tam nav nozīmes. Viņi nedomā, ka tas saistīts ar pārējiem gadījumiem, Beva saka.

-    Kādu vārdu viņa izrunāja?

-    Ko tu gribi ar to teikt? Bevai liekas, ka viņš sāk jukt.

-    Kad viņa lūdzās. Viņa noteikti lūdzās, lai tu rimsties. Kādu vārdu viņa teica, to apzīmēdama?

-    Ko apzīmēdama?

-    Kāda ir sajūta, tik sasodīti baidoties no mokām un nāves! Kādu vārdu viņa teica?

-    Es nezinu. Beva ļoti pūlas atcerēties. Šķiet, viņa prasīja:

"Kāpēc?"

117

Istaba bija auksta, un tajā nebija nekādu smaku. Nika ir pārlasījusi šo rindiņu vairākas reizes. Viņas māte bijusi noslepkavota tikai dažas minūtes pirms tam, kad mājās pārradies viņas

vīrs Nikas tēvs. Nika prāto, vai slepkava dzirdējis tēva mašīnu un aizmucis, vai arī tas vienkārši ir likteņa pirksts, ka šis kuces dēls aizmuka tad, kad aizmuka.

Ir desmit vakarā. Nika, Rūdijs, Skarpeta, Marino un Lūsija sēž doktora Lenjēra viesu namiņā un dzer kafiju, kas pagatavota vietējo gaumē.

-    Daudz nobrāzumu un plēstu brūču sejā, Skarpeta pārskata autopsijas ziņojumu.

Viņa ir uzreiz pateikusi, ka nedomā izlaist nekādas detaļas, lai saudzētu Nikas jūtas. Ar to viņa Nikai nespētu palīdzēt.

-    Nobrāzums un plēsta brūce pierē, periokulārs nobrāzums, lūzis deguna kauls, kustas priekšzobi.

-    Tātad viņš diezgan pamatīgi sasitis viņai seju, Marino saka, malkodams kafiju, kas pagatavota tieši tā, kā viņam garšo, balta ar Cremora un stipri saldināta ar cukuru. Vai pastāv kāda iespēja, ka viņa pazinusi slepkavu? viņš jautā Nikai.

-    Viņa atvēra viņam durvis. Viņa atrasta pie pašām durvīm.

-    Vai viņa vienmēr pārbaudīja, vai durvis aizslēgtas? Lūsija cieši lūkojas Nikā, iesaistīdamās sarunā.

-    Gan jā, gan nē. Nika palūkojas pretī. Vakaros mēs durvis aizslēdzām. Bet viņa zināja, ka mums ar papu drīz jābūt mājās, tāpēc, iespējams, nebija tās aizslēgusi.

-Tas nenozīmē, ka šī persona nezvanīja vai neklauvēja, Rūdijs uzsver. Tas nenozīmē, ka jūsu māte no viņa baidījās.

-    Nē, tas to nenozīmē, Nika piekrīt.

-    Trula sitiena trauma pakausī. Radiāli plēsta brūce galvvidū, trīsreiz četras collas. Masīva hematoma galvvidū un pakausī. Piecdesmit milimetru šķidru asiņu galvaskausā…

Marino un Lūsija mainās ar notikuma vietas fotogrāfijām. Pagaidām Nika nav uz tām skatījusies.

-    Asinis uz sienas pa kreisi pie pašām durvīm, Marino ievēro. Izrauti mati. Cik gar mati jūsu mātei bija?

Nika ar pūlēm rij siekalas. Līdz pleciem. Viņai bija blondi mati, diezgan līdzīgi manējiem.

-    Kaut kas noticis tajā mirklī, kad viņš nācis iekšā. Zibenīgs uzbrukums, Lūsija saka. Neko daudz neatšķiras no tā, kas notika ar Rebeku Miltoni. Neko neatšķiras no tā, kas notiek katrā piepešā uzbrukumā, kad upuris pa īstam sanikno vainīgo.

-    Vai tādi ievainojumi atbilst tiem, kādi rodas, triecot galvu pret sienu? Rūdijs jautā.

Nika izturas stoiski. Viņa atgādina sev, ka ir policiste.

Skarpeta sastop Nikas skatienu. Es saprotu, tas ir smagi, Nika. Mēs pūlamies būt vaļsirdīgi. Varbūt jums nebūs tik daudz jautājumu, ja būsim vaļsirdīgi.

-Jautājumi man būs vienmēr, jo mēs nekad nedabūsim zināt, kurš to izdarīja.

-    Nekad nesaki "nekad", Marino atbild.

-    Pareizi, Lūsija māj ar galvu.

-    Uz iekšu neiespiests biparietālā un pakauša kaula lūzums, orbitālo pārsegu lūzumi, bilaterālas subdurālas hematomas, trīsdesmit mililitri nesarecējušu asiņu zem katra… tā, tā, tā… Skarpeta pāršķir lappusi. Tā rakstīta ar rakstāmmašīnu, nevis ar datoru. Viņai bijušas durtas brūces, viņa piebilst.

Nika aizver acis. Es ceru, ka viņa to nav jutusi.

Klusums.

-     Es domāju… Viņa paskatās uz Skarpetu. Vai viņa to visu juta?

-    Viņa juta šausmas. Fiziski? Grūti pateikt, kādas sāpes viņa juta. Ja ievainojumi seko cits citam tik strauji…

Marino viņu pārtrauc. Vai zināt, kāda ir sajūta, ieverot plaukstu atvilktnē vai sagriežoties ar nazi un to nejūtot? Man liekas, tas ir tā, ja vien nenotiek lēni. Lēni kā spīdzinot.

Nikai saraujas sirds, it kā ar to nebūtu kaut kas kārtībā.

-    Viņa nav spīdzināta, Skarpeta bilst, raudzīdamās Nikā. Noteikti ne.

-    Un dūrieni? Nika taujā.

-    Plēstas brūces pirkstos un delnās. Aizstāvoties. Viņa atkal pamet skatienu uz Niku. Dūrieni labajā un kreisajā plaušā ar divsimt milimetriem hemotoraksa katrā pusē. Man ļoti žēl. Zinu, ka tas ir smagi.

-    Vai tie viņu nonāvējuši? Šie plaušu ievainojumi?

-    Eventuāli. Bet savienojumā ar galvas ievainojumiem absolūti. Viņai arī aplauzti kreisās un labās rokas nagi. Zem nagiem atklāts neidentificējams materiāls.

-    Vai domājat, ka tas varētu būt saglabājies? Lūsija jautā. Toreiz DNS nebija tik progresīvs kā tagad.

-    Es brīnos, ko, pie joda, nozīmē neidentificējams, piebilst Marino.

-    Kāds bijis nazis? Nika jautā.

-    Ar īsu asmeni. Bet tieši ar cik īsu, to nevaru pateikt.

-    Varbūt kabatas nazis, Marino piedāvā versiju.

-    Varbūt, Skarpeta piekrīt.

-    Manai mātei nebija kabatas naža. Viņai nebija nekādu… Nikai acīs sakāpj asaras, bet viņa atgūst kontroli. Viņa neaizrāvās ar ieročiem, tā es gribēju teikt.

-    Nazis varēja būt viņam, Lūsija laipni paskaidro. Bet man liekas -ja tas bija kabatas nazītis, viņš nedomāja, ka ievajadzēsies ieroci. Tas varēja būt vienkārši tāds, ko viņš nēsāja kabatā kā daudzi vīrieši.

-    Vai durtās brūces atšķiras no tām, ko redzējām šodien? Nika jautā Skarpetai.

-    Pilnīgi.

118

Nika sāk stāstīt par savas mātes antikvariātu.

Mātei tas piederējis, bet viņa strādājusi tur tikai nepilnu dienu, lai vairāk būtu kopā ar ģimeni. Viņa piemin, ka māte pazinusi Šarloti Dārdu.

Nika veras savā kafijas krūzē. Kā jūs domājat ja es kafiju ieliktu mikroviļņu krāsnī, vai tajā vēl saglabātos kofeīns?

-    Jūsu māte draudzējās ar Šarloti Dārdu? Marino jautā. Sasodīts! Ja neiebilstat, ka vaicāju, kāpēc neesat to pieminējusi jau agrāk?

-    Dieva vārds, Nika atbild. Līdz šim nekad man tas nebija ienācis prātā. Liekas, esmu ļoti daudz ko atmiņā nobloķējusi, es gandrīz nekad nedomāju par māti, vismaz tikām, iekams nesāka zust šīs sievietes. Tad šodien… tas skats. Tas, ko viņš nodarījis Rebekai Miltonei. Un patlaban.

Viņa pieceļas uzsildīt kafiju. Vienu minūti krāsns skaļi darbojas, tad durtiņas atveras, un viņa atgriežas uz sofas. No kafijas ceļas garaiņi, taču tā vairs nav dzerama. Tā smaržo kā pārvārīta.

-    Nika, Skarpeta jautā, vai Robilarde ir jūsu pēclaulības uzvārds?

Nika piekrītoši pamāj ar galvu.

-    Kāds ir jūsu ģimenes uzvārds?

-    Mejoksa. Manu māti sauca Annija Mejoksa. Tāpēc gandrīz neviens nesaprot, ka esmu viņas meita. Ar laiku ļaudīm piemirstas. Policisti, kas atceras viņas nāvi, nekad mani nesaista ar viņu. Es nekad neko nestāstu. Viņa malko kafiju, šķietami neiebilzdama pret tās garšu. Viņas antikvariāts specializējās uz vitrāžām, durvīm, slēģiem un vecām trofejām, dažas no tām bija tiešām jaukas, ja cilvēks zināja, ko meklē.

-    Un daudzas mēbeles bija roku darbs no cipreses koka. Šarlote Dārda bija viena no mātes klientēm, viņa rekonstruēja māju, ļoti daudz lietu pirka mātes veikalā, un tā viņas abas sadraudzējās. Taču nebija tuvas draudzenes. Viņa apklust, cenzdamās atcerēties. Mamma daudz runāja par šo bagāto sievieti, stāstīja, ka viņai piederot sporta mašīna un cik skaista būšot viņas māja, kad viss būs pabeigts.

-    Man liekas, misis Dārdai bija ļoti ienesīgs darbs. Paps, būdams skolotājs, nekad daudz nepelnīja. Nika skumīgi pasmaida. Mamma pelnīja labi un bija pieticīga. Lielākā daļa līdzekļu, no kuriem tagad iztiek tēvs, nākuši no mātes, no viņas peļņas šajā veikalā.

-    Misis Dārda bija narkomāne, Skarpeta saka. Viņa mira no narkotiku pārdozēšanas; tas bija negadījums vai slepkavība. Man ir aizdomas par pēdējo. Neilgi pirms nāves viņa it kā cietusi no apziņas aptumšošanās. Vai jūs par to kaut ko zināt?

-    To zina visi šajā apkaimē, Nika atbild. Batonrūžā par to baumoja ik uz soļa. Viņa pēkšņi mirusi "Paradīzes akru" moteļa numurā. Izklausās pēc kapsētas nosaukuma. Aiz Čoktovas, tā pilsētas daļa ir briesmīga. Tenkoja, ka viņai bijusi mīlas dēka un viņa tur tikusies ar šo personu. Es nezinu neko vairāk tikai to, kas minēts ziņās.

-    Kas zināms par viņas vīru? Lūsija taujā.

-    Labs jautājums. Nekad neesmu dzirdējusi ne par vienu, kas būtu ar viņu ticies. Vai nav savādi? Ja nu vienīgi viņš ir kāds aristokrāts un visu laiku ceļo.

-    Vai kādreiz esat redzējusi viņa fotogrāfiju? Rūdijs jautā.

Nika papurina galvu.

-    Tātad viņš ziņās nav minēts.

-    Viņš patiešām ir slepens, Nika atbild.

-    Kas vēl? Marino vaicā.

-Jā, te tiešām ir dīvaina sakritība, vai ne? Rūdijs paskatās uz Skarpetu. Kā aizdomās turamais uzradies kāds farmaceits, bet Roko Kagjano bijis šī farmaceita advokāts.

Marino pieceļas un ielej sev vēl kafiju.

-    Padomājiet, Lūsija mudina Niku.

-    Nu labi. Viņa dziļi ievelk elpu. Labi. Kaut kas tomēr ir. Man liekas, Šarlote Dārda bija mammu uzaicinājusi uz kokteiļu vakaru. Es atceros. Mamma nekad negāja uz kokteiļu vakariem. Viņa nedzēra un bija kautrīga, jutās neiederīga starp augstprātīgiem cilvēkiem. Tāpēc fakts, ka viņa pieņēma uzaicinājumu, skaitījās liels notikums. Vakars tika rīkots plantācijā, Dārdu plantācijā. Mamma tur aizgāja, lai labāk veiktos darījumi viņas veikalā. Un aiz cieņas pret savu labāko klienti misis Dārdu.

-    Kad tas bija? Skarpeta jautā.

Nika domā. Necik ilgi pirms tam, kad mammu noslepkavoja.

-    Cik ilgi ir necik ilgi? Rūdijs vaicā.

-    Nezinu. Nika smagi rij siekalas. Dienas. Domāju, dažas dienas. Viņa bija uzvilkusi to kleitu… viņai vajadzēja iet to nopirkt… Nika atkal aizver acis. Rīklē laužas šņuksti. Tā bija sārta ar baltu aukliņas rotājumu. Iā vēl karājās uz skapja durvīm, kad viņu nogalināja, zināt, karājās, lai viņa atcerētos to aiznest uz ķīmisko tīrītavu.

-    Un jūsu māti nogalināja nepilnas divas nedēļas pirms Šarlotes Dārdas nāves, Skarpeta piebilst.

-    Interesanti, Marino aizrāda. Misis Dārda tik ļoti cieta no domāšanas traucējumiem, turklāt viņai uznāca vardarbības lēkmes, tomēr neviens neuztraucās, ka viņa rīko tik vērienīgas dārza svinības?

-    Es ari par to iedomājos, Rūdijs pievienojas.

-    Zināt ko? Marino piebilst. Lai nokļūtu šeit, esmu braucis gandrīz divdesmit stundas. Pēc tam Lūsija mani padarīja slimu ar augstuma kaiti. Man jāiet gultā. Citādi mana dedukcija novedis pie tā, ka jums vajadzēs iet un jebkāda iemesla dēļ arestēt Santa Klausu.

-    Tev nav nekādas augstuma kaites, Lūsija saka. Bet ej vien, tev jāizguļ pirmais miegs. Man liekas, tu pats esi Santa Klauss.

Viņš pieceļas no kušetes un dodas uz lielo māju.

-    Es ari vairs ilgāk nevaru izturēt. Skarpeta pieceļas no krēsla.

-    Laiks doties, Nika saka.

-Jums nav jādodas. Skarpeta ļoti cenšas būt palīdzīga.

-    Vai varu jums uzdot vēl beidzamo jautājumu? Nika prasa.

-    Protams. Skarpeta šķiet tik ļoti nogurusi, it kā viņai būtu sastingušas smadzenes.

-    Kāpēc viņš viņu sita līdz nāvei?

-    Kāpēc kāds sita Rebeku Miltoni līdz nāvei?

-    Viss nerisinājās tā, kā viņš bija plānojis.

-    Vai jūsu māte viņam pretotos? Lūsija jautā.

-    Viņa tam izskrāpētu acis, Nika atbild.

-    Varbūt tā arī ir atbilde uz jūsu jautājumu. Lūdzu, piedodiet. Patlaban neko vairāk nevaru palīdzēt. Jūtos pārāk nogurusi.

Skarpeta atstāj mazo viesistabu un aizver savas guļamistabas durvis.

-    Kā jūs jūtaties? Lūsija pieiet pie kušetes un skatās uz Niku. Tas patiešām ir grūti. Tik grūti, ka nevar ne izteikt. Jūs turaties dūšīgi, Nika Robilarde.

-    Vēl ļaunāk ir manam tēvam. Viņš atteicies no dzīves. It visu pametis.

-    Piemēram, ko? Rūdijs maigi jautā.

-    Nu, viņam patika skolā mācīt. Un viņš mīl ūdeņus, pareizāk, mīlēja. Viņš un mamma. Viņiem bija maza zvejas būdiņa tādā vietā, kur neviens netraucētu. Kaut kādas nekurienes vidū, es domāju, nomaļā vietā. Kopš tā laika viņš tur ne reizi nav bijis.

-Kur?

-    Holandiešu attekā.

Rūdijs un Lūsija saskatās.

-    Kurš par to zināja? Lūsija jautā.

-    Droši vien visi, kuriem mana māte to izpļāpāja. Viņa bija ļoti runīga. Ne tā kā tēvs.

-    Kur atrodas Holandiešu atteka? Lūsija kļūst domīga.

-    Pie Maurepasa ezera. Aiz Aklās upes.

-    Vai jūs varētu to atrast?

Nika skatās uz Lūsiju. Kāpēc?

-    Atbildiet uz jautājumu. Viņa liegi pieskaras Nikas rokai.

Tā pamāj ar galvu. Viņu skatieni sastopas.

-    Tad labi. Lūsijas acis ir kā piekaltas Nikas sejai. Rīt. Vai esat kādreiz lidojusi ar helikopteru?

Rūdijs pieceļas. Man jāiet. Esmu kā salauzts.

Viņš zina. Savā ziņā viņš to akceptē. Bet nevēlas vērot.

Lūsija uzmet viņam skatienu arī pārliecināta, ka viņš saprot, lai gan viņam nevajadzētu saprast. Tiksimies rīt, Rūdij.

Viņš dodas prom, uz kāpnēm atskan viņa vieglie soļi.

-    Neesiet pārgalvīga, Lūsija uzrunā Niku. Jūs man liekaties tāda, kas varētu un varbūt jau ir izturējusies pārdroši.

-    Esmu uz savu roku iesaistījusies dažās netīkamās operācijās, viņa atzīstas. Es ģērbjos kā potenciāls upuris. Es izskatos pēc potenciāla upura.

Lūsija nopēta viņu ciešāk, viscaur novērtē, it kā jau visu vakaru nebūtu vērtējusi.

-    Arēji jā ar jūsu blondajiem matiem, tvirto augumu, inteliģento izskatu. Bet jūsu izturēšanās nav tāda kā upurim. Jums piemīt spēcīga enerģija. Kaut gan tas slepkavam var šķist lielāks izaicinājums. Uzbudinošāk. Lielāks panākums.

-    Man bija nepareiza motivācija, Nika sevi kritizē. Ne jau tā, ka es negribētu viņu noķert. Gribu to vairāk par visu. Bet atzīstu, ka esmu kareivīgāka, stūrgalvīgāka, nekā vajadzētu, varbūt pakļauju sevi briesmām, jā gan. Taču tā notiek, pateicoties mūsu operatīvajai grupai, kura nevēlas savā klubā tādas mazpilsētas meičas kā es. Neņem vērā pat to, ka esmu mācījusies Savienoto Valstu prestižākajā Tiesu medicīnas akadēmijā un mani ir mācījuši vislabākie speciālisti, arī jūsu tante.

-    Kad jūs, pakļaujot sevi briesmām, devāties izlūkos? Un vai ievērojāt kaut ko?

-    Biju Wal Mart veikalā, kur tika nolaupīta Ketrina. Atrados tur apmēram tajā pašā laikā, kad tas notika. Un jāatzīst: bija viens apstāklis, kas piesaistīja uzmanību. Kāda lēdija, kas uzvedās dīvaini, stāvvietā pakrita, teikdama, ka izmežģījusi celi. Kaut kas man nelikās lāgā. Es atkāpos un nepalīdzēju viņai piecelties. Kaut kas manī ierunājās, brīdinot, lai neaizskaru viņu. Laikam tāpēc, ka viņai bija briesmīgas, biedējošas acis. Un viņa mani nosauca par jēru. Esmu saukāta visādi, bet par jēru nekad. Manuprāt, tā bija kaut kāda bezpajumtniece šizofrēniķe.

-    Pastāstiet, kāda viņa izskatījās. Lūsija cenšas neizrādīt satraukumu.

Nika raksturo sievieti. Ziniet, visaizdomīgākais bija tas, ka viņa mazliet līdzinājās kādai citai, kuru pirms dažām minūtēm biju ievērojusi veikalā. Viņa rakņājās lētā sieviešu veļā un zaga to.

Nu Lūsija uztraucas.

-    Nevienam nekad nav ienācis prātā, ka slepkava varētu būt sieviete vai vismaz viņa līdzdalībniece. Sieviete. Beva Kifina, viņa izdveš.

Nika pieceļas ieliet vēl kafiju, un viņai dreb roka. Tur vainojams kofeīns. Kas ir Beva Kifina?

-    Desmitā FIB vismeklētāko personu sarakstā.

-Ak mans Dievs! Nika atkal apsēžas, šoreiz tuvāk Lūsijai. Viņai gribas atrasties šai sievietei tuvāk. Viņa nezina, kāpēc. Bet Lūsijas tuvums piešķir enerģiju un sniedz drošības izjūtu.

-    Apsoliet, ka viena vairs neklaiņosiet, Lūsija saka. Uzskatiet, ka esat manā operatīvajā grupā, labi? Rīkosimies kopā, mēs visi. Mana tante, Rūdijs, Marino.

-    Es apsolu.

-    Jūs taču negribēsiet sapīties ar Bevu Kifinu, kura nolaupītās sievietes droši vien ved savam partnerim Džejam Tālijam, pirmajam numuram FIB vismeklētāko personu sarakstā.

-    Viņi slēpjas šeit? Nika nespēj noticēt. Divi tādi cilvēki slēpjas šeit?

-    Nevaru iedomāties labāku vietu. Jūs teicāt, ka jūsu tēvam esot zvejas būda, kuru viņš pametis pēc tam, kad tika noslepkavota jūsu māte. Vai pastāv iespēja, ka Šarlote Dārda varēja zināt, kur šī zvejas būda atrodas? Un vai tiešām tā vēl joprojām tur ir?

-    Ir. Paps to nekad nav pārdevis. Tagad tā noteikti būs pa pusei satrunējusi. Misis Dārda varēja to zināt, jo māte aizrāvās ar visādu trofeju vākšanu, vāca tās lietas, ko pārdeva savā veikalā. Viņai patika veca, izkurtējusi koksne, to varēja ieteikt izmantot kamīna apdarei piemēram, baļķus vai ko citu. It īpaši viņai patika resnie pāļi, uz kādiem mēdz celt zvejnieku būdas. Nezinu, ko viņa varēja stāstīt misis Dārdai. Bet mana māte bija gauži lētticīga. Viņa domāja, ka ikvienam piemīt savas labās īpašības. Patiesībā viņa pārāk daudz pļāpāja.

-    Vai varat man parādīt, kur atrodas zvejas būda, ko jūsu tēvs pameta?

-    Tā ir Holandiešu attekā, aiz Aklās upes. Varu jums parādīt.

-    Arī no gaisa?

-    Esmu par to diezgan droša, Nika atbild.

119

Bentons atstāj savu Jaguar baznīcas sētas stāvvietā nepilnu pusjūdzi no Dārdu mājas plantācijas.

Ik reizi, izdzirdējis tuvojamies vieglo vai smago automašīnu vienalga, no kuras puses -, viņš izlaužas caur brikšņiem un paslēpjas biezajā koku pudurī pāri ceļam pie Misisipi upes. Piedevām tam, ka viņš nezina, kas varētu braukt garām, Bentons labi apzinās: ikvienam šķitīs savādi redzēt pa šauro ceļu lietū pastaigājamies cilvēku melnā uzvalkā, melnā T kreklā, melnā cepurē un ar melnu jostas somiņu. Kāds varētu apstāties un vaicāt, vai viņam gadījusies kāda ķibele ar mašīnu. Cilvēki ir ziņkārīgi.

Ieraudzījis vārtus, kuriem vakar vakarā braucis garām, viņš atkal pamet asfaltu un nozūd kokos šoreiz dziļāk -, un turpina ceļu, līdz skatienam paveras savrupmāja. Viņš nepārtraukti vēro apkārtni. Skatīdamies, kur sper kāju, Bentons visiem spēkiem uzmanās, lai neuzkāptu nolūzušam zaram. Par laimi, zemi klāj mitras, kritušas lapas, viņa soļi ir klusi. Izlūkodams šo vietu vakar vakarā, viņš neriskēja ložņāt starp kokiem, jo bija pārāk tumšs. Viņš neuzdrīkstējās arī zibināt kabatas lukturīti. Tomēr Bentons bija pārkāpis vārtiem, nosmērēdams ar rūsu visu žaketi un džinsus viens no daudzajiem izskaidrojumiem, kāpēc viņš atkal izvēlējās ģērbties uzvalkā.

Viņš lūkoja apjaust, vai īpašumu skārušas kādas izmaiņas, kopš viņš to apmeklēja pēdējo reizi. Tumsā bija grūti pateikt, vai tas tiek uzturēts pienācīgā kārtībā. Galu galā viņš aizmeta akmeni krūmāja virzienā, pārbaudīdams, vai ieslēgsies kustību sensori. Tie neieslēdzās. Viņš mēģināja vēlreiz, un atkal neiedegās neviena lampiņa. Ja kādas no tām vēl ir darba kārtībā (un viņš tās šorīt aktivizēs), viņi nekļūs aizdomīgi, kaut ari sauli aizsedzis pelēks padebesis. Gruntī mēdz ievietot kameru sistēmu, bet Bentons nekādā ziņā nebija tik stulbs, ka pārbaudītu kameras, lai redzētu, vai tās kļūs sarkanas un sekos viņam, it kā būtu dzīvas.

Piebraucamajā ceļā stāv jauns, balts Mercedes 500 AMC un vecāka modeļa balts volvo. Mersedesa vakar vakarā te nebija. Bentons nezina, kam šī mašīna pieder, un nav ne laika, ne nozīmes pētīt Luiziānas numuru. Volvo pieder Evelīnai Gvidonei, vismaz pirms sešiem gadiem piederēja. Pateicīgs par tumšo apģērbu, Bentons kā briedis sastingst aiz resna, piloša koka, kad savrupmājas ārdurvis atveras.

Iznāk Valsts prokurors Veldons Vinns, runādams savā parastajā dārdošajā balsī, vēl resnāks nekā toreiz, kad Bentons viņu beidzamo reizi redzēja. Gaidīdams, kad prokurors iekāps savā dārgajā mašīnā, Bentons aši sakārto domas. Veldona Vinna klātbūtne neatbilst plānam, bet neapšaubāmi ir bonuss. Tas stingri norāda, ka Žans Batists Šādons ir meklējis un meklēs patvērumu savas ģimenes Batonrūžas citadelē, neiedomājamas korupcijas plantācijā, kas desmitiem gadu paglābusi no aizdomām, jo ar to saistījušies ļaudis ir vai nu pilnīgi lojāli, vai arī miruši.

Bentons, piemēram, ir miris.

Viņš vēro, kā nicināmais Batonrūžas Valsts prokurors iet pa senu ķieģeļiem izliktu celiņu uz tikpat senu akmens ēku ar tumšām gotiska stila durvīm, kas ved lejā, vīna pagrabā, gadsimtiem vecā alā, gandrīz pusjūdzi garos līkloču tuneļos, ko rakuši vergi. Vinns atslēdz durvis, ieiet iekšā un atkal tās aizver. Bentons, nu jau izmircis slapjš, veikli pieliecas un iešmauc mūžzaļo krūmu aizsegā, pārmaiņus mezdams skatienus no vīna pagraba uz māju. Nākamā kustiba ir visriskantākā. Izslējies taisni, viņš nevērīgi iet, pagriezis mājai muguru.

Ja kāds paskatītos pa logu, viņš vīrieti melnajā uzvalkā it viegli varētu noturēt par kādu Šādona draugu. Durvis ir no bieza ozola, un viņš tik tikko spēj saklausīt balsis aiz tām.

120

Skarpeta nevar mitēties domāt par Albertu Dārdu.

Viņa iztēlojas brūces uz viņa mazā ķermenīša, apzinoties, ka pašsakropļošanās ir kaitīgs ieradums un, ja zēns tā turpinās, visdrīzāk viņš nonāks psihiatriskajā slimnīcā atkal un atkal, līdz kļūs tikpat garīgi slims kā tie pacienti, kuru diagnozes attaisno ievietošanu ārstnieciskā iestādē.

Albertu Dārdu nevajag likt slimnīcā. Viņam vajadzīga palīdzība. Viņam vajadzīgs kāds, kurš vismaz mēģinātu noskaidrot, kāpēc nervu sasprindzinājums pirms gada tā pieaudzis, ka zēns noslēdzies, nomācis savas jūtas un varbūt atmiņas par kaut ko tik ārkārtīgu, ka tagad vajadzīgas pašnodarītas sāpes, lai sajustu īslaicīgu atvieglojumu un apstiprinājumu paša eksistencei. Skarpeta atsauc atmiņā zēna gandrīz pilnīgo noslēgtību lidmašīnā, rotaļājoties ar vardarbīgajām kārtīm un runājot par cirvi. Viņa iztēlojas viņa ciešanas, raizējoties, ka neviens viņu nesagaida, ka viņš ir pamests, un viņa šaubās, ka zēnam tas ir kaut kas jauns.

Ar katru aizejošo mirkli viņu pārņem aizvien lielāks niknums pret tiem, kuriem vajadzētu par zēnu gādāt un rūpēties par viņa drošību.

Sēdēdama doktora Lenjēra viesu namiņā un malkodama kafiju, viņa šķirsta savu kabatas grāmatiņu un atrod tālruņa numuru, kuru pierakstījusi, kamēr Alberts gaidīja tanti, kurai nebija nolūka viņu sastapt, bet kura vadīja notikumus tā, lai par zēnu parūpētos Skarpeta. Nav nozīmes tam, kādas viltības vai sazvērestības misis Gvidonei bijušas prātā. Varbūt vienkārši kārdinājums ievilināt Skarpetu tajā mājā, lai redzētu, kas viņai zināms par Šarlotes Dārdas nāvi. Iespējams, tagad misis Gvidone ir apmierināta, ka Skarpeta par šo nāvi nezina neko vairāk kā tikai to, kas bijis zināms vienmēr.

Viņa sastāda numuru un ir pārsteigta, ka atbild Alberts.

-    Te zvana lēdija, kas sēdēja tev blakus lidmašīnā, viņa saka.

-     Hallo! viņš apsveicinās pārsteigts un ļoti iepriecināts. Kā tad jūs man piezvanījāt? Tante teica, ka jūs nezvanīšot.

-    Kur viņa ir?

-    Es nezinu. Izgāja laukā.

-    Vai viņa aizbrauca no mājas ar mašīnu?

-Nē.

-    Es domāju par tevi, Albert, Skarpeta saka. Esmu vēl pilsētā, bet drīz braukšu prom, tāpēc iedomājos, vai es nevarētu iegriezties ciemos.

-    Tagad? Liekas, šī doma dara zēnu laimīgu. Jūs atbrauksiet pie manis?

-    Vai tas būtu labi?

Viņš dedzīgi piekrīt, ka būtu gan.

121

Bentons klusi un uzmanīgi paver vīna pagraba durvis un nostājas šaurā atvēruma vienā malā, viņa Sig Sauer ir uzvilkts un pacelts.

Saruna tepat netālu no durvīm apraujas, un vīrieša balss saka: Jūs tās neaizvērāt līdz galam.

Uz pakāpieniem dzirdami soļi, varbūt kādi pieci, un tad smaga plauksta, kas, visdrīzāk, pieder Veldonam Vinnam, grūž durvis ciet, bet Bentons spēcīgi stumj atpakaļ; durvis atsprāgst platāk un notriec Vinnu pa kāpnēm lejā, tur viņš šokēts guļ uz akmens grīdas un sten. Tam, ar ko Vinns nupat runājis, vajag pāris sekunžu, ne vairāk, lai noskrietu lejā vēl vienu kāpņu posmu. Bentons var dzirdēt šo cilvēku skrienam, steidzamies prom, bet viņam droši vien Žanam Batistam nav kur bēgt. Alai ir ieeja, bet nav izejas.

-     Celies augšā! Bentons pavēl Vinnam. Lēnām!

-     Esmu sasities. Viņš skatās augšup, kur Bentons, nostājies uz pēdējā pakāpiena un, aizvēris aiz sevis durvis, tur rokā pistoli, mērķēdams Vinnam krūtīs.

-    Man nospļauties, ka esi sasities. Celies augšā!

Bentons noņem savu beisbola cepuri un aizmet to Vinnam. Apskaidrība nāk gausi, tad Vinna seja nobāl un mute paveras, viņš lokās uz grīdas, sapinies savā lietusmētelī, un viņa skatiens pauž šausmas.

-    Tas nevarat būt jūs, viņš bijīgi izdveš. Tas nevar būt!

Bentons tikmēr visu laiku ausās, vai nedzirdēs tā soļus, kurš aizbēga. Nekas nav dzirdams.

Mazajā bezlogu telpā virs galvas deg zirnekļu tīkliem aplipuši spuldzīte, zem tās nolikts mazs, ļoti vecs cipreses galdiņš, no vienas vietas klāts ar tumšiem apļiem, ko atstājušas neskaitāmas vīna pudeles, kas šeit nobaudītas. Mitrās sienas ir no akmens, un sienā pa kreisi no Bentona ar bultskrūvēm piestiprināti četri dzelzs riņķi. Ari tie ir ļoti veci, bet lielākā daļa rūsas noberzusies. Blakus uz grīdas mētājas dzeltenas neilona virves rituļi un elektriskais kontakts.

Celies augšā! Bentons atkārto. Kas vēl ir te lejā? Ar ko tu tikko sarunājies?

Ievainotais Veldons Vinns pārsteidzoši veikli apveļas otrādi un izvelk no mēteļapakšas šaujamieroci.

Bentons iešauj viņam divreiz vienu reizi krūtis, otru galvā, iekams Vinns vēl paguvis uzlikt pirkstu uz mēlītes. Šāvienu skaņu noslāpē akmens.

122

Ar Marino personīgi nepieciešamo kravu ir diezgan, lai helikoptera gaitu pagausinātu par pieciem mezgliem [27] .

Lūsijai tas nerada bažas. Šādā laikā nav jādzen lidaparāts ar maksimālo ātrumu. Nav jēgas steigties, jo tā var iebrāzties kādā antenā, bet antenu te ir no vienas vietas; tās paceļas no virpuļojošās miglas, veidojot sīkus šķēršļus, un to stroboskopus no tālienes gandrīz nav iespējams saskatīt. Lūsija lido piecsimt pēdu augstumā [28] , un laikapstākļi ir sliktāki nekā pirms divdesmit minūtēm, viņiem paceļoties no Batonrūžas.

-    Man tas nepatīk, Lūsijas radioaustiņās ieskanas Marino nervozā balss.

-    Tu neesi tas, kas lido. Atslābinies! Izbaudi lidojumu! Vai varu jums ko piedāvāt, ser?

-    Kā būtu ar kādu draņķa izpletni?

Lūsija smaida, viņiem ar Rūdiju no pilota kabīnes izvēloties maršrutu.

-    Vai tev nebūs nekas pretī, ja es uz bridi palaidīšu vadības sviras? viņa prasa Rūdijam, lai Marino dzirdētu.

-    Tu mani padarīsi traku! Marino rēc.

-    Ak vai! Lūsija nogriež radioaustiņām skaļumu, kamēr Rūdijs pārņem vadību. Lidaparātu nododu tev. Viņa atkārto standarta frāzi, kas nepieciešama, lai otrs pilots droši zinātu, ka tieši tobrīd viņam jāuzņemas vadība. ^

Pagriezusi mazu podziņu uz sava neparedzētiem gadījumiem domātā pulksteņa, viņa izmaina augšējo displeju uz hronogrāfa režīmu.

Nika nekad nav lidojusi helikopterā; viņa aicina Marino, lai tas nepadara visu vēl sliktāku.

-Ja neesam drošībā ar viņiem, Nika saka, tad neesam droši ne ar vienu. Turklāt ir lielāka iespēja tikt notriektam ar mašīnu nekā ciest avāriju gaisā.

-    Tās ir blēņas. Te augšā nav nevienas mašīnas. Un, ja jūs nepieminētu vārdu "avārija", es prastu to novērtēt.

-    Koncentrējieties, Lūsija saka visiem, skatīdamās uz globālo pozicionēšanas sistēmu. Viņa vairs nesmaida.

Vakar, lidodama šeit kopā ar Marino, viņa bija atradusi ezera ziemeļrietumu malu un globālajā pozicionēšanas sistēmā ievadījusi koordinātas.

-    Mēs esam uz īstā ceļa.

Nolaidusies līdz 300 pēdām [29] un palēninājusi gaitu līdz astoņdesmit mezgliem [30] , viņa starp miglas vāliem ierauga pavīdam Maurepasa ezeru. Ūdens atrodas gandrīz zem viņiem. Paldies Dievam! Virs ezera un tā pietekām un attekām nav jābaidās no antenām. Viņa vēl palēnina gaitu, bet Rūdijs saliecas uz priekšu un sasprindzina redzi, pūlēdamies saskatīt krasta līniju.

-    Nika? ievaicājas Lūsija. Vai mani dzirdat?

-Jā, atbild viņas balss.

-    Vai te lejā kaut ko pazīstat?

Lūsija palēnina gaitu līdz sešdesmit mezgliem [31] . Samazinot ātrumu vēl vairāk, nāktos lidināties uz vietas, bet tik sliktas redzamības apstākļos labāk to nedarīt.

-    Vai varat mazliet pagriezties atpakaļ, lai mēs varētu atrast Aklo upi? Nika jautā. Holandiešu atteka atzarojas no tās pašā ezera malā.

-     Kādā virzienā? Lūsija lēni sasver helikopteru, to pagriezdama un nejuzdamās iepriecināta par iespēju atgriezties uz zemes, lidojot šajā augstumā, bet viņa ir pateicīga par to, ka vakar pedantiski atzīmējusi visu šķēršļu atrašanās vietas.

Nika brīdi klusē, tad atkal atskan viņas balss. Ja jūs sekotu upei uz ezera pusi, tad Holandiešu atteka būtu apmēram uz pulksten trijiem. No jums pa labi, viņa saka Lūsijai.

Atkal pagriezusies atpakaļ un atradusi ceļu, Lūsija vēlreiz lido pāri ūdens klajam.

-    Te tā ir, Nika saka. Tā ir upe. Redzat, kā tā liecas pa kreisi. Jā, labāk mēs varētu redzēt, ja lidotu augstāk.

-    Par to aizmirstiet, nosaka Rūdijs.

-     Es domāju… jā! Nika ir satraukta. Te tā ir, tā šauriņā upite! Vai redzat to, pa labi? Holandiešu atteka. Mana tēva zvejas būda ir nepilnu jūdzi augšup pa to, kreisajā pusē.

Nervi pēkšņi ir uzvilkti līdz galējai robežai. Rūdijs izņem no pleca maksts pistoli. Lūsija dziļi ievelk elpu vairāk saspringta un noraizējusies, nekā ļauj manīt, un nolaižas līdz simt pēdu [32] augstumam, tieši virs šauras attekas; tā biezi aizaugusi ar cipresēm, kas miglā izskatās ļaunu vēstošas.

-    Šādā augstumā viņi jau var mūs dzirdēt, Lūsija mierīgi saka, koncentrēdamās, domādama un cenzdamās saglabāt kontroli pār situāciju, kas strauji kļūst aizvien bīstamāka.

Piepeši parādās pussagruvusi, pelēka būda. Pie dūņaina muliņa piesieta balta laiva pilnīgi neiederīga šajā apkaimē.

Lūsija riņķo ap būdu. Vai esat pārliecināta? Viņa nespēj savaldīties, adrenalīns paaugstina balsi.

-Jā! Es pazīstu jumtu! Paps lietoja zilu metālu. Vēl mazliet redzama zilā krāsa! Un tas pats lievenis un aizslietņa durvis!

Lūsija vertikāli nolaižas līdz piecdesmit pēdām un pagriežas pa kreisi, Rūdija lodziņš notēmēts uz laivu.

-    Šauj uz to! Lūsija viņam uzsauc.

Rūdijs noslidina lejup loga stiklu. Viņš ātri izšauj septiņpadsmit reizes laivas dibenā, tad būdas durvis atsprāgst vaļā un pa tām izskrien Beva Kifma ar šauteni. Lūsija pagrūž sviru uz priekšu, palielinādama lidaparāta ātrumu.

-    Drostaliņa! Bet sēdiet savās vietās!

Rūdijs savā šautenē jau ielicis jaunu aptveri. Kaut gan aizmugures sēdekļi atrodas tieši virs degvielas tvertnes, Lūsija par to nebažījas. Aviācijas degviela ne tuvu nav tik ugunsnedroša kā benzīns, un lielākais bojājums, ko šāviens var nodarīt, ir tās noplūde. Lidaparāta grīdas rajonā lodēm ir mazāka iespēja cauršaut apvalku.

Rūdijs izlaiž peldpūšļus.

Bevas šautenei ir slīdes darbības princips ar aptveres paplašinātāju. Viņa izšauj septiņas reizes, citu pēc citas. Lodes sadragā logus, plīkšķina pa kompozita apvalku, trāpa galvenajā rotora lāpstiņā un motora pārsegā. Ja trāpīs aizdedzes kamerā, tā sāks degt, tāpēc Lūsija nekavējoties atvieno droseli, nospiež labo pedāli un pagriežas pa vējam, kur nav citas nosēšanās vietas kā ar garu zāli noaudzis laukumiņš. Sākas izmisīgi brīdinoša trauksme. Eksplodē slāpeklis kā vēl viens šāviens, un izlaistie peldpūšļi tūlīt pat piepūšas kā gumijas plosti. Helikopters grīļojas, un Lūsija cīnās, lai to stabilizētu, jo ir sapratusi, ka vismaz vienu peldpūsli trāpījis šāviens.

Nolaišanās vieta ir pietiekami stingra, lai izceltu ALR jeb avārijas lokatoru raidītāju. Helikopters šūpojas biezā zālē un tumšā, duļķainā ūdenī, stipri nosvēries pa labi. Pavērusi savā pusē durvis, Lūsija paskatās lejup. Divi no trim peldpūšļiem iestrēguši un nav uzpildījušies. Rūdijs izslēdz akumulatoru un ģeneratoru, un visi kādu bridi sēž kā ar ūdeni aplieti, ieklausīdamies pēkšņajā klusumā, kamēr helikopters sveras pa labi un stieg duļķēs. Ne vairāk kā trīssimt pēdas attālu redzama laiva, kas pildās ar ūdeni; grimstot paceļas tās priekšgals.

-Vismaz viņa nekur netiks, Rūdijs piebilst, kad viņš un Lūsija noņēmuši radioaustiņas.

Lūsija atskrūvē savam pulkstenim vāku un izvelk antenu, aktivēdama savu ALR.

-    Nāciet, viņa aicina. Mēs nevaram šeit sēdēt.

-    Es varu, Marino attrauc.

-    Nika, Lūsija atskatās. Vai jums ir kāda nojausma, cik dziļš šajā vietā varētu būt ūdens?

-    Ne pārāk dziļš, citādi te neaugtu ūdenszāles. Galvenā problēma ir dubļi. Mēs varētu iestigt tajos līdz pat ceļgaliem.

-    Es nekur neiešu, Marino saka. Kāpēc gan? Laiva grimst, tātad viņa tikpat nekur netiks. Un es negribu, ka mani sakož čūska vai notiesā kāds draņķa aligators.

-    Šajā vietā mēs tiktu cauri, Nika turpina, it kā Marino nesēdētu aizmugurē kopā ar viņu. Zāles aiz būdas aug visā garumā, un es zinu, ka ūdens tur nav pārāk dziļš, jo mēs mēdzām vilkt garos zābakus un vākt gliemenes.

-    Es eju, Lūsija atver durvis.

Būdā skaļi rej suņi.

Lūsijai problēmas sagādā apaļi uzpūstais peldpūslis pie lidaparāta sliedes viņas pusē, tas padara neiespējamu vieglu izkāpšanu. Savilkusi ciešāk līdz ceļgaliem sašņorēto zābaku auklas, viņa pasniedz Rūdijam Glock un rezerves aptveres.

Notupusies durvīs kā izpletņlēcēja, viņa iesaucas: Es eju!

Lūsija ielec ūdenī ar abām kājām un, priecīgi pārsteigta, konstatē, ka iegrimusi tikai mazliet augšpus zābakiem. Ja soļo ātri, tie izžūs. Seju apšļācis netīrs ūdens, viņa pasniedzas, paņem ieroci un noslēpj mugurpusē aiz biksēm. Rezerves aptveres pagaidām iegrūž kabatā.

Visi pārmaiņus pietur šaujamos un munīciju, kamēr vispirms Rūdijs, tad Nika izlec tajā pašā helikoptera pusē, kur lēkusi Lūsija. Aizmugures sēdeklī kā nikns kukurznis sēž Marino.

-    Tu tur taisies tupēt un gaidīt, līdz helikopters apgāzīsies uz sāniem? Rūdijs pacel balsi. Idiots! Kāp laukā!

Marino paslidinās pa sēdekļiem un pamet Rūdijam šaujamo. Viņš nolec, zaudē līdzsvaru un gāžas; galva atsitas pret peldpūsli. Kad Marino izdodas uzsvempties kājās, viņš ir vienos dubļos un lamājas bez mitas.

-    Kuš, Lūsija saka. Ūdens labi pārvada balsis. Vai ar tevi viss kārtībā?

Marino patlaban noslauka plaukstas Rūdija kreklā un dusmīgi paņem atpakaļ savu ieroci, kad lidostas torņos uz radara ekrāniem spilgti iemirdzas abi ALR, kur tos uztvers jebkurš pilots, kam gadīsies kontrolēt avārijas frekvenci.

Ar pūlēm viņi virzās uz priekšu, uzmanīdamies no čūskām, kuras dzird čabināmies garajā zālē. Kad visi četri augšup vērstiem pistoļu stobriem ir pietuvojušies būdai simt pēdu atstatumā, aizslietņa durvis atkal atveras un pa tām uz muliņa izmetas Beva ar šauteni, brēkdama uz viņiem slepkavnieciskā izmisumā un dusmās.

Viņa pat nepagūst nomērķēt, kad Rūdijs izšauj.

Blīkš-blākš! Blīkš-blākš! Blīkš-blākš!

Beva krizdama atsitas pret veco koka dēļu klājumu un iegāžas ūdenī blakus pusnogrimušajai laivai.

123

Alberts Dārds atver iespaidīgās durvis, viņa krekls ar garajām piedurknēm priekšpusē viscaur notraipīts asinīm.

-    Kas noticis? Skarpeta iesaucas, iegājusi iekšā.

Viņa pasniedzas un uzmanīgi paceļ viņa kreklu. Uz zēna vēdera "desu" spēles rakstā redzami sekli iegriezumi. Izdvesusi garu nopūtu, Skarpeta atlaiž kreklu un pieceļas.

-    Kad tu to izdarīji? Skarpeta saņem puisēna plaukstu.

-    Kad viņa aizgāja un neatgriezās. Pēc tam aizgāja viņš. Tas vīrietis, kas bija lidmašīnā. Man viņš nepatīk!

-    Tava tante neatgriezās?

Tuvodamās mājai, Skarpeta bija ievērojusi tās priekšā baltu mersedesu un misis Gvidones veco volvo.

-    Vai mājās ir kāda vieta, kur es varētu apkopt šos ievainojumus?

Viņš purina galvu. Es negribu, ka tos aiztiek.

-    Tomēr. Es esmu ārste. Nāc šurp!

-   Jūs? Viņš šķiet apstulbis, it kā nekad nebūtu iedomājies, ka sievietes var būt ārstes.

Viņš ved Skarpetu augšā pa kāpnēm uz vannasistabu, kas, tāpat kā virtuve, daudzus gadus nav bijusi modernizēta. Tur ir vecmodīga, balta vanna, balta izlietne un medicīniskā aptieciņa, kurā viņa atrod jodu. Taču leikoplasta tur nav.

-    Novilksim tev kreklu. Viņa palīdz viņam to pārdabūt pār galvu. Vai tu vari būt drosmīgs? Es zinu, ka vari. Griezt pašam sev ir sāpīgi, vai ne?

Viņu izbiedē daudzās rētas, kas klāj zēna muguru un plecus.

-    Es neko īsti nejūtu, kad to daru, viņš saka, bažīgi vērodams, kā viņa atskrūvē joda pudelītes vāciņu.

-    Baidos, ka šo tu jutīsi, Albert. Mazdrusciņ sāpēs. Viņa melo kā visi ārsti tādās reizēs, kad gaidāmā procedūra solās būt ellišķīgi sāpīga.

Viņa strādā ātri, un Alberts kož sev lūpā. Viņš vicina plaukstas, atvēsinādams svelošās sāpes, un pūlas neraudāt.

-    Tu esi drosmīgs, viņa uzliela, aizvērdama tualetes poda vāku un apsēzdamās uz tā. Vai gribi man pastāstīt, kāpēc tu sāki sev griezt? Kāds man teica, ka tas sācies pirms vairākiem gadiem.

Viņš nokar galvu.

-    Tu vari man stāstīt. Viņa saņem abas viņa plaukstas. Mēs esam draugi, vai ne?

Alberts lēnām pamāj ar galvu.

-    Atbrauca tie cilvēki, viņš čukst. Es dzirdēju mašīnas. Mana tante izgāja laukā, un es arī, taču es slēpos. Un viņi izvilka no mašīnas to lēdiju, viņa mēģināja kliegt, bet viņi bija to sasējuši. Viņš rāda sev uz muti, attēlodams aizbāzni. Tad viņi iegrūda viņu pagrabā.

-    Vīna pagrabā? -Jā-

Skarpeta atceras misis Gvidones uzstājību tovakar, kad tā aicināja, lai viešņa apskata vīna pagrabu. Aiz bailēm viņai uz pakauša saslejas mati. Viņa ir šeit. Viņa nezina, kas vēl ir šeit, izņemot Albertu, un kuru katru mirkli kāds var atbraukt.

-    Viens no cilvēkiem, kas atbrauca kopā ar sasieto lēdiju, bija briesmonis. Alberta balss paaugstinās, tā kļūst gandrīz spiedzoša, un acis ieplešas bailēs. Tāds, kādu esmu redzējis televīzijā šausmu filmās, ar tādiem pašiem asiem zobiem un gariem matiem. Es biju ļoti nobijies, viņš mani pamanīja aiz krūma.

Žans Batists Šādons.

-    Un tad mans sunītis Nestie. Tas vairs nekad nepārnāca mājās! Viņš sāk raudāt.

Skarpeta dzird atveramies un aizveramies parādes durvis, pēc tam soļus pirmajā stāvā.

-    Vai te augšā ir tālrunis? viņa čukstus vaicā Albertam.

Pārbijies tas noslauka asaras.

Viņa steidzīgi atkārto jautājumu.

Zēns sastindzis veras viņā.

-    Ej, ieslēdzies savā istabā!

Viņš pieskaras brūcēm uz vēdera, tad paberzē tās, izraisot asiņošanu.

-    Ej! Tikai netaisi troksni.

Viņš ašiem soļiem klusi aizsteidzas pa vestibilu un nozūd istabā.

Viņa vairākas minūtes nogaida, ieklausīdamās soļos, līdz tie apstājas. Izklausās pēc vīrieša soļiem, diezgan smagiem, taču tā nav skaņa, kas rodas, cietai ādas zolei saskaroties ar koksni. Svešais atkal sāk staigāt, un Skarpetai salecas sirds, jo, šķiet, viņš nāk uz kāpņu pusi. Viņa dzird viņu speram kāju uz pirmā pakāpiena un iznāk no vannasistabas, jo negrib, lai viņš un viņa ir pārliecināta, ka tas ir Žans Batists Šādons atrod Albertu.

Kāpņu augšgalā viņa sastingst, no visa spēka sagrābj margas un lūkojas lejup. Kad Skarpeta ierauga ienācēju, viņai no galvas atplūst visas asinis. Viņa aizver acis un atkal atver, domādama, ka rēgs pazudīs. Lēni, pakāpienu pa pakāpienam, viņa dodas lejup, turēdamās pie margām un skatīdamās atnācējā. Pusceļā apsēžas un turpina vērties viņā.

Bentons Veslijs stāv kā sasalis un arī skatās. Viņa acīs iemirdzas asaras, un viņš steigšus tās aizmirkšķina prom.

-    Kas jūs esat? Skarpetas balss skan jūdzēm tālu. Jūs neesat viņš. »

-    Esmu.

Viņa sāk raudāt.

-    Lūdzu, nāc lejā. Vai varbūt vēlies, lai kāpju augšā pie tevis? Viņš negrib pieskarties viņai, iekams viņa nav tam gatava. Iekams ari viņš nav tam gatavs.

Viņa pieceļas un gausi nāk lejā pa kāpnēm. Sasniegusi viņu, ta atkāpjas atpakaļ tālu atpakaļ.

-    Tātad tu ari tur esi iesaistīts, tu, nelieti! Tu, nolādētais nelieti! Skarpetas balss tik nevaldāmi dreb, ka viņa tikai ar mokām spēj parunāt. Tāpēc droši vien labāk būs, ja tu mani nošausi, jo nu es zinu, ko tu esi darījis visu šo laiku, kamēr es domāju, ka esi miris. Kopā ar viņiem! Viņa skatās uz kāpnēm, it kā tur stāvētu vēl kāds. Tu esi viens no viņiem!

-    Nepavisam ne, viņš saka.

Parakņājies žaketes kabatā, viņš izņem salocītu balta papīra gabalu, atver to un izgludina. Tā ir Nacionālās tieslietu akadēmijas aploksne tieši tāda pati, kādu viņai bija rādījis Marino. Aploksnes fotokopija, kādā bija vēstules, ko Šādons rakstīja Marino un viņai.

Bentons nomet aploksni uz grīdas, kur viņa to var redzēt.

-    Nē, viņa saka.

-    Lūdzu, aprunāsimies.

-    Tu pateici Lūsijai, kur bija Roko. Tu zināji, ko viņa darīs!

-    Tu esi drošībā.

-    Un tu iekārtoji tā, lai es tiktos ar viņu. Es nekad neesmu viņam rakstījusi. Tas biji tu, tu uzrakstīji vēstuli it kā no manis, it kā es gribētu viņu apmeklēt un noslēgt darījumu.

-Jā-

-    Kāpēc? Kāpēc tu mani tam pakļāvi? Kāpēc liki man skatīties uz šo cilvēku, kas ir baismīgs paša velna iemiesojums?

-Tu tikko nosauci viņu par cilvēku. Tas ir pareizi. Žans Batists Šādons ir cilvēks, nevis mītisks monstrs. Es gribēju, lai tu viņam paskaties acīs, iekams viņš mirst. Gribēju, lai tu atgūsti savu spēku.

-    Tev nebija tiesību vadīt manu dzīvi, tā manipulēt ar mani!

-    Vai tu nožēlo, ka turp aizgāji?

Uz mirkli viņa zaudē valodu, pēc tam saka: Tu kļūdījies. Viņš nav miris.

-    Es nenojautu, ka tikšanās ar tevi kļūs par iemeslu tam, ka viņš paliks dzīvs. Man vajadzēja to paredzēt. Tādi psihopāti kā viņš negrib mirt. Laikam mani apmuļķoja tas, ka viņš atzina savu vainu Teksasā, zinādams, ka tur viņam piemēros nāvi; es iedomājos, ka viņš patiešām grib…

-    Tev nebija taisnība, viņa atkal Bentonu apsūdz. Tev bija pārāk daudz laika, lai tēlotu Dievu. Un es nezinu, kas tevi pārvērtis par tādu, tādu…

-Jā, man nebija taisnība. Jā, es pārrēķinājos. Esmu pārtapis mašīnā, Keja.

Viņš izrunā viņas vārdu. Un tas Skarpetu satricina līdz pašai dvēselei.

-    Tagad te vairs nav neviena, kas tev darītu pāri, viņš tad saka.

-    Tagad?

-    Roko ir miris. Veldons Vinns ir miris. Džejs Tālijs ir miris.

-    Džejs?

Bentons saraujas. Piedod. Ja tev vēl tas rūp.

-    Džejs? Mulsumā viss sagriežas. Viņa ir apreibusi un tuvu ģībonim. Man rūp Džejs? Vai tas iespējams? Vai tu visu zini?

-    Vairāk nekā visu, viņš atbild.

124

Viņi sēž virtuvē pie tā paša galda, kurš darināts no miesnieka bluķa un pie kura Skarpeta bija runājusi ar misis Gvidoni tajā vakarā, ko viņa tik tikko atceras.

-    Es viņiem biju tuvu piekļuvis, Bentons saka.

Viņi sēž viens otram pretī.

-    Tas notika šeit, šajā viņu īpašumā, kur daudzi galvenie spēles dalībnieki ieradās kārtot savus netīros darījumus ostā un Misisipi. Roko. Veldons Vinns. Pat Žans Batists.

-    Vai tu viņu satiki?

-    Daudzreiz, Bentons atbild. Šeit, šajā mājā. Es viņam šķitu amizants un daudz laipnāks pret viņu nekā citi. Pārmaiņa, tā sacīt. Gvidone bija muižas ekonome, tāda pati draņķe kā visi pārējie.

-    Bija?

Bentons vilcinās. Es redzēju Vinnu ieejam vīna pagrabā. Nezināju, ka tur iekšā ir pārējie, iedomājos, varbūt Žans Batists slēpjas. Tur bija viņa un Tālijs. Man nebija izvēles.

-    Tu viņus nogalināji.

-    Man nebija izvēles, Bentons atkārto.

Skarpeta pamāj ar galvu.

-    Pirms sešiem gadiem kopā ar mani strādāja vēl viens aģents. Minors. Railijs Minors. Domājams, no šis apkaimes. Viņš pieļāva muļķību, es īsti nezinu, kādu. Bet viņi izspēlēja ar viņu savu numuru. Bentons pamāj ar galvu uz vīna pagraba pusi. Tur ir moku kambaris, kur viņi visiem atraisa mēli. Tur sienā iestiprināti veci dzelzs riņķi no vergu laikiem, un Tālijam patika nokaitēti iesmi un citi līdzekļi, ar ko iegūt informāciju. Ātri.

-    Kad redzēju, kā viņi ievelk Minoru pagrabā, es sapratu, ka operācija izgāzusies, un laidos prom.

-    Tu nemēģināji viņam palīdzēt?

-    Tas bija neiespējami.

Viņa cieš klusu.

-Ja es nebūtu miris, Keja, tad man nāktos mirt. Ja es nebūtu miris, es vairs nekad nebūtu kopā ar tevi, Lūsiju un Marino. Nekad. Jo viņi nogalinātu arī jūs.

-    Tu esi gļēvulis, viņa saka emociju uzplūdā.

-    Saprotu tavas dusmas pret mani pēc visa, ko esmu licis tev pārciest.

-    Tev vajadzēja man pastāstīt! Tad es neciestu!

Viņš uzmet viņai ilgu skatienu, vērodams viņas seju. Tā nav daudz mainījusies. Nekas viņā nav mainījies.

-    Ko tu darītu, Keja, ja es būtu pastāstījis, ka mana nāve ir fiktīva un mēs nekad vairs netiksimies? viņš jautā.

Viņa nespēj atzīties, ko droši vien būtu darījusi. Viņa neļautu viņam izgaist, un viņš to zina. Es riskētu. Sarūgtinājums atkal sažņaudz viņas rīkli. Tevis dēļ es riskētu.

-    Tad tu saproti. Un, ja tas tevi mierina, arī es esmu cietis. Nav pagājusi ne diena, kad es nebūtu domājis par tevi.

Viņa aizver acis un pūlas mierīgi elpot.

-    Tad es nespēju to vairs panest. Kļuvu tik nelaimīgs, tik nolādēti nikns, ka sāku izprātot gājienus. Kā šahā…

-    Spēle?

-    Nē, ne spēle. Es biju ļoti nopietns. Citu pēc cita novērsu galvenos draudus, zinādams, ka, iznācis atklātībā, es vairs nevarētu nozust, jo, ja ciestu neveiksmi, mani pazītu. Vai procesa gaitā vienkārši nogalinātu.

-    Nekad neesmu ticējusi likumsargāšanai.

-    Domāju, tu vari par to parunāt ar savu draugu senatoru Lordu. Šādoni bija lieli terorisma piekritēji, Keja.

Skarpeta pieceļas. Pārāk daudz vienai diena. Pārāk daudz. Viņa paskatās augšup, piepeši atcerējusies Albertu. Vai tas mazais zēns, pret kuru tik ļaunprātīgi izturējušies, patiešām ir Šarlotes Dārdas dēls? -Jā-

-    Tikai, lūdzu, nestāsti, ka tu esi viņa tēvs.

-    Džejs Tālijs ir tēvs. Bija. Alberts to nezina. Viņš vienmēr mistiski runā par ļoti ievērojamu, bet aizņemtu tēvu, kuru nekad nav saticis. Bērna fantāzija. Tomēr viņš nezaudē cerību, ka šis viņa visuvarenais tēvs kaut kur mīt. Tālijam ar Šarloti bija īsa dēka. Vienu vakaru, kad es biju šeit, tika rikoti dārza svētki, un Šarlote uzaicināja kādu paziņu, antīko lietu tirgotāju…

-    Es zinu, Skarpeta saka. Vismaz šis jautājums tiks atbildēts.

-    Tālijs viņu ieraudzīja, runāja ar viņu un aizgāja uz viņas māju. Viņa pretojās, bet to viņš nevar ciest. Viņš sievieti noslepkavoja, un, tā kā Šarlote bija redzējusi viņus abus kopā, turklāt Tālijam Šarlote jau bija apnikusi un likās garlaicīga, viņš parūpējās, lai viņa mirtu. Satika viņu un iedeva narkotikas.

-    Nabaga mazais zēns.

-    Neraizējies, Bentons mierina.

-    Kur Lūsija un Marino? Kur Rūdijs un Nika? Tagad viņa iedomājas par viņiem.

-    Apmēram pirms pusstundas viņus uzņēma krasta apsardzes helikopters. Pēc uzbrukuma Bevas Kifinas un Džeja Tālija paslēptuvei.

-    Kā tu zini?

Viņš pieceļas no galda. Man ir savi ziņu avoti.

Skarpetai atkal ienāk prātā senators Lords. "Krasta apsardze" tagad ir "Dzimtenes drošība". Jā, senators Lords zinātu.

Bentons pievirzās viņai tuvāk un ieskatās acīs. Ja tu mani ienīdīsi uz mūžu, es sapratīšu. Ja negribi būt kopā ar mani, es nevainoju… tad ari nevajag. Žans Batists vēl ir tur ārā. Viņš nāks man pakaļ. Šā vai tā.

Viņa neko neatbild, gaidīdama, kad pāries halucinācija.

-    Vai varu tev pieskarties? Bentons jautā.

-    Vienalga, kas vēl ir tur ārā. Esmu pārāk daudz kam gājusi cauri.

-    Vai varu tev pieskarties, Keja?

Viņa saņem viņa plaukstas un piespiež sev pie sejas.

Patrīcija Kornvela

Pēdas

Fragments

Dzelteni buldozeri un ekskavatori kapā zemi un akmeņus vecā pilsētas kvartālā, kas ir pieredzējis vairāk nāvju nekā lielākā daļa mūslaiku karu, un Keja Skarpeta samazina iznomātā automobiļa ātrumu, līdz tas gandrīz apstājas. Šokēta par postījumu savā priekšā, viņa cieši lūkojas uz sinepju krāsas mašīnām, kas uzbrūk viņas pagātnei.

-    Kāds man varēja pateikt, viņa saka.

Viņas nodoms šajā pelēkajā decembra dienā bija visnotaļ nevainīgs. Viņa tikai gribēja ļauties nelielai nostalģijai un nobraukt gar savu veco ēku, nenojaušot, ka tā tiek noārdīta. Kāds būtu varējis viņai pateikt. Tas būtu pieklājīgi un laipni, ja to pieminētu, vismaz pasakot: "Ak, starp citu, tā ēka, kurā jūs strādājāt, kad bijāt jauna, cerību un sapņu pilna un ticējāt mīlestībai, lūk, tā vecā ēka, kuras jums vēl aizvien pietrūkst un kuru jūs mīlat, tiek noārdīta."

Buldozers sasveras, lāpsta ir pacelta uzbrukumam, un trokšņainais mehāniskais spēks šķiet kā brīdinoša, bīstama trauksme.

Man vajadzēja klausīt, viņa domā, skatoties uz saplaisājušo un saskaldīto betonu. Vecās ēkas fasādei jau trūkst puses no sejas. Pēc lūguma atgriezties Ričmondā viņai vajadzēja ņemt vērā savas izjūtas.

-    Ir kāds gadījums, kurā jūs man varētu palīdzēt, paskaidroja doktors Džoels Markuss, pašreizējais Virdžīnijas galvenais tiesu medicīnas eksperts vīrs, kurš ieņēmis bijušo viņas vietu. Tas bija tikai vakar, kad viņš piezvanīja un Skarpeta neņēma vērā savas izjūtas.

-    Protams, doktor Markus, Skarpeta pa telefonu atbildēja, pārvietodamās pa savas Dienvidfloridas mājas virtuvi. Ko varu darīt jūsu labā?

-    Četrpadsmit gadus veca meitene atrasta gultā mirusi. Tas notika pirms divām nedēļām, dienas vidū. Viņa slimoja ar gripu.

Skarpetai vajadzēja pajautāt, kādēļ doktors Markuss zvana. Kādēļ viņai? Taču viņa neņēma vērā savas izjūtas. Vai meitene bija mājās? Skarpeta jautāja. -Jā-

-    Viena? Pabāzusi telefonu zem zoda, viņa maisīja virumu no burbona, medus un olīveļļas.

-Jā.

-    Kas viņu atrada, un kāds ir nāves cēlonis? Skarpeta pārlēja marinādi pāri liesam filejas steikam saldētavas plastmasas maisiņā.

-    Meiteni atrada viņas māte. Acīmredzama nāves cēloņa nav, Markuss skaidroja. Nekā aizdomīga, vienīgi tas, ka izmeklēšanas rezultāti vai to trūkums norāda, ka meitenei vajadzēja būt dzīvai.

Skarpeta iebāza ledusskapi plastmasas maisiņu ar gaļu un marinādi un attaisīja kartupeļu atvilktni, tad, mainījusi domas, aizvēra to. Kartupeļu vietā viņa izmantos pilngraudu maizi. Viņa nevarēja nostāvēt mierā, vēl mazāk sēdēt. Skarpeta bija sanervozējusies un ļoti stipri pūlējās neizklausīties kā sanervozējusies. Kādēļ Markuss piezvanīja? Viņai vajadzēja to pajautāt.

-    Kas dzīvoja kopā ar meiteni? Skarpeta jautāja.

-    Detaļas es labāk pārrunātu, tiekoties aci pret aci, doktors Markuss atteica. Šī ir ļoti delikāta situācija.

-    Es labprāt jums palīdzētu, viņa tam sacīja, attaisīdama jaunu nefiltrētas olīveļļas pudeli, lai gan nebija nekādas nepieciešamības to darīt tieši tobrīd. Bet tā droši vien nav laba doma man iesaistīties kādā no jūsu lietām.

Skarpeta bija dusmīga, bet neatzina to, pārvietodamās pa savu lielo, labi aprīkoto virtuvi ar nerūsējoša tērauda sadzīves tehniku, pulētām granīta galda virsmām un plašu, iespaidīgu skatu uz piekrasti. Viņa dusmojās par nenotikušo braucienu uz Aspenu, bet neatzina to. Viņa bija vienkārši dusmīga un negribēja doktoram Markusam skarbi atgādināt, ka savulaik bija atlaista no tā paša darba, no kura viņš tagad gūst gandarījumu, un ka tas bija par iemeslu viņas aizbraukšanai no Virdžīnijas bez nodoma jebkad vēl tur atgriezties. Bet ieilgušais klusums no doktora Markusa puses tomēr piespieda Keju turpināt un paziņot, ka viņa nav pametusi Ričmondu draudzīgos apstākļos un ka viņam par to droši vien ir zināms.

-    Keja, tas bija sen, viņš atteica. Domādama, ka bijusi gana profesionāla un cieņas pilna, sarunas biedru dēvēdama par doktoru Markusu, bet viņš to uzrunājis vārdā, Skarpeta bija pārsteigta, cik ļoti tas aizskar. Tomēr viņa sev iegalvoja, ka doktors Markuss ir draudzīgs un vēršas pie viņas personiski, toties viņa pati ir pārlieku emocionāla un jūtīga vai varbūt vienkārši greizsirdīga, vēlot kolēģim neizdošanos, un pārmeta sev visnekrietnāko maziskumu. Tas ir saprotams, ka doktors Markuss sauc viņu par Keju, nevis par doktori Skarpetu, viņa sev iegalvoja, atsacīdamās pievērst uzmanību savām izjūtām.

-    Mums ir cita gubernatore, viņš mierināja. Iespējams, viņa nemaz nezina, kas jūs esat.

Nu jau viņš norāda, ka Skarpeta ir tik nesvarīga un neveiksmīga, ka gubernatore nekad nav dzirdējusi par šādu cilvēku. Doktors Markuss viņu apvaino! Blēņas, viņa sev iebilda.

-    Mūsu jaunā gubernatore daudz vairāk ir apsēsta ar milzīgo federācijas budžeta deficītu un visiem potenciālo teroristu mērķiem, kas mums te Virdžlnijā ir…

Skarpeta norāja sevi par negatīvo reakciju pret savu pēcteci. Viņš vēlējās tikai palīdzību sarežģītā lietā, un kādēļ gan lai viņš nemeklētu Skarpetu? Nav nekas neparasts, ja institūcijas vadītājs, kas tiek atlaists no lielas kompānijas, vēlāk tiek izsaukts sniegt padomus vai konsultēt.

(No angļu valodas tulkojusi Maruta Lubāne)

Patricija Kornvela LĪĶU MUŠA

Redaktori Diāna Spertāle un Jānis Virziņš

Apgāds Zvaigzne ABC, SLA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-2078 A/s Preses nams

** 1120 pēdas sekundē « 341 metrs sekundē.

[1] kajuni etniska grupa, galvenokārt senie franču ieceļotāji, kas no Jaunskotijas ieradās Luiziānā.

[1] atŠ (atf angl. Bureau of Alcohol Tobacco and Firearms) Alkohola, tabakas un šaujamieroču komiteja.

[1] Holiday Inn zīmola vārds, ko izmanto starpkontinentālai viesnīcu grupai. Tās ir vidēja vai augstāka ranga viesnīcas.

[2] hudini (harry Houdini, 1874-1926) burvju mākslinieka un kaskadiera Erika Veisa skatuves vārds.

[3] Angliski Death Row.

[3] 75 °f « 24 °c.

[4] keystone kops producenta maksa seneta 1912.-1917. g. veidotas mēmo filmu sērijas komēdijas par nekompetentu policistu grupu.

[5] beiba rūta (babe ruth, 1895-1948) slavena asv beisbola spēlētāja.

[5] Chвteau (fr.) lauku saimniecība vai pils, kuras vārdā nosauc apkaimē ražoto vīnu.

[5] Package (angl.) komplekts, paciņa; arī seksuāli pievilcīga sieviete (amerikānisms).

[6] llb tieslietu bakalaurs.

[7] domāti kukaiņi, kuru zinātniskais nosaukums ir phasmatodea.

[8] red Stick Luiziānas pilsētas Batonrūžas franciskā nosaukuma (Baton Rouge) angliskais tulkojums. Latviski "sarkanais spieķis".

[9] enija oklija annie oakley, 1860-1926) savienoto valstu snaipere Amerikas rietumos.

[10] 74 °f = 23,3 °c.

[11] lidokaīns vietējās anestēzijas līdzeklis (tirdznieciskie nosaukumi Lidocaine un Xylocaine).

[12] heimliha manevrs pirmā palīdzība cilvēkam, kuram trūkst elpas, jo barība iegājusi balsenē.

[13] hunt (angl.) medīt, gūstīt; villain (angl.) ļaundaris.

[14] rise 480 loksnes papīra.

[15] gurkha jeb gorkha ir karotāji, ļaudis no Nepālas, kas šo vārdu aizguvuši no 18. gs.

indiešu karotāju svētā Guru Goraknata. *" Hermejs ceļu un ceļinieku dievs grieķu mitoloģijā.

[17] loup Garou (fr.) franču tautas pasakās populārs tēls ir biedējošais loup-garou jeb vilkatis. Vilkatis var būt arī cilvēks, kas pārvērsts par govi, zirgu vai kādu citu dzīvnieku. Galvenais veids, kā viņš var atbrīvoties no burvestības, ir, ja viņā kāds pazīst cilvēku, kas pārvērties par dzīvnieku, un kaut kā iegūst šī vilkača asinis.

[18] 68 °f = 20 °c; 74 °f = 23,3 °c; 60 °f = 15,5 °C; 50 °F = 10 °C.

[18] 48 °F « 9 °C.

[19] mezgls navigācijā lietota ātruma mērvienība; 140 mezgli ir vienādi ar 259,28 km/h.

[20] s&h Green Stamps tirdzniecības marku forma, kas Savienotajās Valstīs bija populāra starp 20. gs. 30. un 70. gadiem. Tās ietilpa apbalvojumu programmā, ko izstrādāja Sperija un Hačinsona kompānija (Sperry & Hutchinson).

[21] vedžvuds (josiah Wedgwood, 1730-1795) angļu podnieks. Viņa un viņa sekotāju trauku stilam tipiski klasiski balti rotājumi uz zila fona.

[22] 1290 pēdas sekundē « 363 metri sekundē.

[23] 1000 pēdas » 305 metri.

[24] 90 mezgli » 167 km/stundā.

"70 °F»21,1°C.

[26] 96 °f * 35,6 °c.

[27] 5 mezgli = 9,26 km/h.

*' 500 pēdas = 152,4 m.

[29] 300 pēdas = 91,44 m.

[30] 80 mezgli» 148 km/h.

*" 60 mezgli «111 km/h.

[32] 100 pēdas » 30,5 m.

Content

Kornvela Patrīcija Līķu muša

1

2

3

4

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

39

40

41

43

44

45

46

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

61

62

63

64

65

66

68

69

70

71

72

73

74

76

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

90

92

93

94

95

96

97

98

99

100

102

103

104

105

106

107

108

109

110

112

113

114

115

116

118

119

120

121

122

123

124

Pēdas