Svaļevs Roberts

Mantinieks

Roberts Svaļevs

Mantinieks

1.  nodaļa

Svētdiena. Skaidrs vasaras rīts. Pilsētas iela, kā parasti, rāmi murdēja. Ardesmit-piecpadsmitminūšu intervālu garām aizdārdēja desmitais tramvajs. „Desmitie” bija visvecākie tramvaji pilsētā. Tie kursēja pa vienvirziena līnijām ar luksoforiem un pārmīšanos katrā pieturvietā. Mijoties tramvaji briesmīgi čīkstēja un dzelzs riteņi spalgi berzās gar sliedēm…

Riteņu kaukšana burtiski ieurbās guļošā Viktora ķermenī. Šajā ielā viņš dzīvoja sen, bet joprojām nespēja pierast pie āra griezīgajiem trokšņiem. Turklāt šajā rītā visas skaņas likās īpaši spalgas un, šķiet, aizurbās līdz pat kaulu smadzenēm. Viktors izmisīgi saviebās un pavēra salipušos plakstus.

Logā raudzījās tikko uzlēkusī rīta saulīte. Mājīgo guļamistabu piepildīja dekoratīvie augi, gaisma un austošās dienas siltums. Principā tāds skaidrs rīts ar puķītēm nodrošināja prieku un labu garastāvokli visai dienai. Tikai ne Viktoram un nc tagad. Viņš drūmi nožāvājās un palūkojās caur matiem, kas biezā kamolā bija pārslīdējuši pāri pierei.

Viktors uzreiz visu atcerējās un pazina tā bija viņa guļamistaba, pareizāk sakot, viņu guļamistaba, kas nozīmēja, ka viņš pamodies savās mājās. Tomēr tāda veiksmīga apstākļu sakritība Viktoru īpaši neiepriecināja. Vēlreiz laiski nožāvājies, viņš turpināja telpas izpēti. Līdzās gultā gulēja sieva, kā jau to nosaka baznīca, sabiedrība un laulātā pienākumi.

Miglainām acīm Viktors aizdomīgi apskatīja savu sievu. Šobrīd viņa šķita neaizsargāta, sievišķīga un klusa, kāda bija tikai miegā. Aizdomīgumam pievienojās viegls naidīgums, miglainajās acīs uzplaiksnīja blāvs ļaunums, un viņš uz brīdi juta pamostamies sevī Otello. Diemžēl pilnībā izbaudīt šīs sajūtas neizdevās.

Kāds piezvanīja pie durvīm. Viktors sarāvās, un galvā ietrīsuļoja trulas sāpes.

Zem segas sagrozījās sieva, pacēla galvu no spilvena, paskatījās uz pulksteni un miegainā balsī īgni nostenēja:

-     O-o-o! Ak, dievs! Svētdienas dienā! Astoņos no rīta! Kas tur plosās?! Es pat nezinu, ko ar viņu tūlīt izdarīšu! Irina miegainām acīm paskatījās uz vīru, nicīgi savilka lūpas un precizēja: Ja tie būs tavi drauģeļi, es viņiem sadošu pa galvu ar savām kurpēm! To sakot, viņa izķeksēja no gultas apakšas augstpapēža sandali un parādīja Viktoram.

Šis apavs tiešām izskatījās pietiekami bīstams. Asais metāla papēdis līdzinājās plēsīga dzeņa knābim, kurš alkaini kala galvaskausus, barodamies tikai ar cilvēku smadzenēm.

-     Ko guli?! Ej un atver! Irina pieprasīja. Un pasaki lai vācas pie visiem velniem, ja nevēlas, lai pārsitu viņiem galvas! Vēl Žaku uzrīdīšu! Alkoholiķi nelaimīgie!

Iepriekšējo gadu pieredze atgādināja, ka tie nav tikai tukši draudi. Viktors sarauca uzacis un nedaudz atvirzījās. Sievai bija slikts garastāvoklis jau no paša rīta, kas nozīmēja, ka diena būs smaga. Sabojāta svētdiena. Interesanti, vai viņš pats kādreiz spētu kļūt par īstu Otello?

Viktors savu sievu nemīlēja.

Irina Vrubļevska, tā sakot, skaitījās viņa likumīgā dzīvesbiedre jau ilgāk par trim gadiem. Abiem tā bija otrā laulība. No pirmā vīra Irina bija mantojusi pieklājīgus ietaupījumus un jau pieaugušu meitu. Bet Viktoram nebija nekā, ja nu tikai vienas bikses kājās un cauras kabatas, kurās vējš svilpo. Toties viņš bija uzaudzis pilsētā, bet Irina laukos.

Viņa bija dzimusi ciematā diezgan dievbijīgā zemnieku ģimenē. Ciematnieku dzīve ritēja loti noslēgti, tomēr katru svētdienu visa ģimene devās uz baznīcu, kur gaišmatainā skaistule priecēja vietējo jaunekļu acis.

Kad viņa nobrieda par tvirtu jaunavu, daudzi sāka tīkot pēc viņas auguma un rokas. Tomēr tikai viens iebraucis pilsētas zēniņš izrādījās īpaši neatlaidīgs, lai gan pēc līgavaiņa goda nekāroja. Neviens pat nepamanīja, ka Irinai uzradies aušīgs drauģelis.

Tā nu kādā vasaras svētdienā, vai nu pirms grēksūdzes, bet varbūt arī pēc tās, Irina neizprotamā veidā pamanījās zaudēt nevainību un kļūt grūta. Visiem zināmā bioloģiskā akta vaininieks, kā jau tas bieži gadās ar iebraucējiem, pazuda bez pēdām. Tāpēc šī demogrāfiskās frontes varoņa vārdu tā arī nevienam noskaidrot neizdevās.

Rezultātā, vecāku un baznīcas nepieskatīta, jaunuve bija samaitāta. Bet grūtas līgavas pieklājīgās ģimenēs augstu nekotējas. No tā brīža Irinai sākās nopietna dzīves skola, kas viņu padarīja tādu, kāda nu viņa tagad bija.

Beigu beigās vecāki tomēr grēcīgo meitu devītajā grūtniecības mēnesī apprecināja ar kaimiņu, kuram nebija iebildumu atzīt par savu vēl nedzimušo bērnu. Jāpiebilst, ka viņa cēlsirdīgā rīcība burtiski satrieca visu apkārtni! Tiesa, ap to laiku viņš jau bija paspējis nodzīvot gandrīz sešus gadu desmitus. Kaimiņš skaitījās cienījams cilvēks, ar lielu saimniecību un, kā jau daudzi zemnieki, bija gan darbaholiķis, gan alkoholiķis. Vairāk par sievu viņam bija nepieciešama strādniece.

Tad arī beidzās Irinas ziedošā jaunība. Dzemdējusi meitu, viņa sāka strādāt kā zirgs un, ja kas nogāja greizi, vecais vīrs viņu vienkārši sloksnēja ar siksnu. Tāpēc, lai izrautu no dzīves kaut kripatu prieka, viņai rtācās melot, izlikties un liekuļot. Pretējā gadījumā tika sāpīgi sodīta.

Bail pat domāt, kas ar nabadzīti būtu noticis, ja tik neciešamos apstākļos būtu jāpavada vēl kāds gadu desmits. Bet, viņai par laimi, vīrs reiz krietni pārstrādājās vai arī pārdzērās, nokrita no augsta siena vezuma, plakaniski atsitās pret zemi un atdeva dievam dvēseli. Nav brīnums, ka pēc vīra nāves Irina pārdeva visu īpašumu un no apnicīgā ciemata pārbrauca uz pilsētu.

Smagais dzīves posms Irinai bija sniedzis dažas gudrības, kas noteica visu viņas turpmāko eksistenci: viņa bija smagi vīlusies vīriešos un ne acu galā neieredzēja dzērājus. Toties strādāt prata par diviem.

Kļuvusi par jaunu un interesantu atraitni, viņa sparīgi ķērās pie darba, vīriešiem daudz laika netērējot. Strādāja jebkuru darbu, par ko maksāja, kā arī tirgojās ar visādiem lētiem suvenīriem un niekiem. Drīz vien rotaslietas un greznumnieciņi kļuva par svarīgāko ienākumu avotu. Lietas vedās tik labi, ka nācās pat noalgot palīgus un iekārtot savu darbnīcu. Vārdu sakot, viņa izrādījās ļoti uzņēmīga sieviete.

Bet gadi gāja. Tiesa, kļūstot vecāka, Irina savu pievilcību nezaudēja, tikai ziedēja un ziedēja, tomēr nopietnām attiecībām laika nepietika. Ap trīsdesmit astoņiem gadiem viņa bija materiāli stabila sieviete, stingra māte un pamatīga maita. Irinai bija viss: nauda, dzīvoklis, mašīna, vasarnīca un mīļš, uzticams dobermanis Žaks. Bet vīrietis mājās tā arī neieviesās. Un ar laiku šis trūkums viņu sāka satraukt. Tikai Irinai nebija nepieciešams ģimenes galva vai saimnieks pasarg’ dievs, bet tieši vecis, precīzāk sakot, vīrelis, kā mājdzīvnieks, kā dvēseles un miesas sildītājs…Un lai nevērtētu sevi augstāk par to pašu dobermani.

Tā nu notika, ka izvēlēts tika Viktors.

Laikā, kad notika izvēle, liktenis jau viņu bija gandrīz izmetis dzīves krastā. Ja Irina droši soļoja augšup, tad Viktors bezcerīgā nolemtībā ripoja lejup. Viņa pirmā laulība arī nebija izdevusies. Kam taisnība, kurš vainīgs tas vienmēr ir strīdīgs jautājums. Viktors par to galvu nelauzīja, uzskatot, ka vienkārši dzīvē nav veicies. Viņš izrādījās nepieprasīts, tas arī viss. Kā saka, savā laikā lika uz nepareizā zirga.

Bet „nepareizais zirgs” nemaz nebija sieva.

No bērnības Viktors veltīja sevi sportam. Mācījās sporta skolā un aizrautīgi trenējās boksā. Viktors auga par spriganu zēnu, bokss viņam patika, un viņš ātri iejutās ringā. Sešpadsmit gadu vecumā viņš jau juta, ka rings ir viņa īstā vieta. Viktors cīnījās neatlaidīgi un pašpārliecināti un jauniešu sacensībās ar saviem cimdiem bieži izcīnīja godalgotas vietas. Tāpēc arī nolēma pievērsties profesionālam sportam. Lūk, šajā lēmumā arī slēpās viņa dzīves lielais misēklis tas arī bija „nepareizais zirgs”.

Jo vairāk jauneklis brieda par vīrieti, jo redzamāk zuda plastiskums. Pieaugot Viktors zaudēja kustīgumu un reakcijas spēju, ko tagad aizvietoja aukstasinība un savaldība. Beigu beigās viņš kļuva mierīgs un nesteidzīgs. Bet sportistam tās ir beigas. Lai gan šahā tas netraucētu, laikam netraucētu, bet šahu jau Viktors spēlēt neprata. Lūk, tādu hormonālu joku izspēlēja viņa organisms, un nekas tur nebija maināms. Pēc vairākām nopietnām traumām viņš boksu pameta.

Aiziešanu no sporta Viktors smagi pārdzīvoja. Jauns, fiziski attīstīts vīrietis palicis bez nodarbošanās. Tikai meičas kārās kaklā kā krelles, tāpēc viņš apprecējās ātri un muļķīgi. Un viss kļuva vēl sliktāk. Caurkrituši sportisti nevienam nav vajadzīgi. Un drīz Viktors sāka dzert, ko agrāk nekad nebija darījis. Tad viņš vēl mēģināja kaut kā izmantot savas prasmes un iemaņas un pieteicās darbā te par šveicaru restorānā, te par apsargu bankā. Bet dzeršana jau manāmi traucēja strādāt, un viņu atlaida. Dzīvot kļuva aizvien grūtāk, bet Viktors nespēja pārtraukt. Un reiz pēc kārtējās atlaišanas sieva iesniedza dokumentus laulības šķiršanai.

Dalot kopējo mantu un mainot savu nelaiķa vecāku dzīvokli, Viktoram tika soma ar drēbēm, boksa cimdu pāris un saliekamā gulta. Viņš padevīgi apmetās puspagraba komunālā dzīvokļa mitrā un nožēlojamā istabelē. Ievācies Viktors sakārtoja savu trūcīgo iedzīvi, iesita sienā naglu, uzkarināja uz tās boksa cimdus un ķērās pie plostošanas…

Tā arī Viktors būtu noslīcis šņabja pudelē, ja piepeši neparādītos Irina.

Kad Irina ievēroja Viktoru, viņš vēl nebija paspējis pilnībā nodzerties un sabojāt veselību. Pavērojusi vīrieti, viņa uzreiz nolēma, ka šis spēcīgais smukulītis ir tieši tas, kas nepieciešams! Viktors pagaidām izskatījās izcili, viss bija lielisks gan augums, gan spēks. Ilggadīgie treniņi un cīņas ringā nebija veltīgi. Nelaime tikai tā, ka viņš dzēra un vienīgais darbs, ko viņam tagad uzticēja, bija neplīstošu kravu nešana un vilkšana tirgū. Tieši tur arī Irina viņu atrada.

Dzērājus viņa necieta, bet Viktora gadījumā atkarība no alkohola bija ļoti noderīga. Neatkarīgi cilvēki taču arī ir neatkarīgi viņiem ir savs viedoklis vai pat principi, tādi var pieprasīt, cīnīties un pierādīt. Tāds viņai nebija vajadzīgs. Vārdu sakot, Viktora alkoholisms izrādījās ērta pavada, ar ko Irina grasījās viņu iegrožot un apvaldīt.

Pēc kāda laika viņa nolīga Viktoru par savas vasarnīcas sargu un strādnieku. Tur Irina sāka viņu iebarot un piejaucēt, kas, godīgi sakot, nekādas īpašas pūles neprasīja. Attiecības viņiem izveidojās ātri. Sākumā viss ritēja labi un pat, lai cik tas nebūtu savādi, romantiski. Irina iepriecināja sevi ar jaunu mīļāko viņš bija piecus gadus jaunāks. Bet Viktors jutās izslāpis pēc mājīguma un sievietes rūpēm, tāpēc bija apmierināts un padevīgs kā paēdis runcis. Apmierinātība darīja viņu tik vadāmu un padevīgu, ka Irina pēc gada vīrieti apprecēja. Viņai patika skaistas lietas, un arī šis skaistais vīrietis tagad pilnībā piederēja viņai.

Tā izveidojas jauna ģimene.

Viktors attapās tikai dažus gadus pēc kāzām. Viņš ar novēlošanos atskārta, ka atkal kļūdījies, atkal licis uz nepareizā zirga. Ar laiku Irina kļuva aizvien valdonīgāka un riebīgāka, biežāk runāja pavēlnieciskā tonī, par viņa viedokli pat nepainteresējoties. Mainīja mīļākos, bet Viktoru turēja pie sāniem kā dobermani. Viņš jau ar nožēlu atcerējās savu istabeli komunālajā dzīvoklī. Sen būtu tur patvēries, bet Irina bija to pārdevusi. Tagad viņam nebija absolūti nekā.

Vēl kādu laiku Viktors skaidru prātu cieta šo jūgu, bet tad atkal sāka plostot un ierasties mājās tikai pret rītu. Kā, piemēram, šodien…

Atkal spalgi un neatlaidīgi ietrinkšķējās zvans.

-    Kurls esi palicis, vai?! Irina nikni iekliedzās. Vai varbūt tagad man būs jāiet atvērt durvis?!

Viktors no kliedziena saviebās, pēc nakts uzdzīves briesmīgi sāpēja galva. Protams, nav noslēpums, ka sāpes varētu remdēt kauss stipra alus, diemžēl visa nauda pagājušajā naktī bija godprātīgi nodzerta, bet maita sieva aliņam nedos ne kapeiku par to nebija ne mazāko šaubu. Un tad Viktora galvā cauri sāpēm un miglai uzplaiksnīja cerīga doma varbūt tiešām ieradies kāds no pudeles brāļiem?

Viktors ar grūtībām piecēlās un aizstreipuļoja līdz durvīm.

Izgājis gaitenī, ieraudzīja savu atspulgu visā augumā lielajā spogulī un neapmierināts saviebās. No spoguļa pretim riebīgi lūrēja gara auguma jauns vīrietis pelēki rūtainās apakšbiksēs. Vispār jau no pēdām līdz kaklam viņš izskatījās diezgan pieklājīgi, daudzi varētu apskaust. Bet augstāk… Pietūkusī un bārdas rugājiem noaugusī seja ar aizpampušajām acīm izraisīja riebumu.

Viktors nopūtās, saglauda izspūrušos matus uz galvas, piegāja pie durvīm un ieskatījās durvju actiņā. Optikas deformētajā telpā rēgojās kāda večuka grumbainā seja. Viktors pārsteigts nokrekšķējās un mēģināja sasprindzināt atmiņu, bet šo večuku atminēties nespēja. Tad viņš centīgi noslaucīja pietūkušos plakstus un paskatījās vēlreiz. Nē taču, ar šo tipu Viktors noteikti nebija kopā dzēris un redzēja viņu pirmo reizi. Lai gan kas gan dzērumā negadās?

Viktors atvēra durvis un tūlīt pārliecinājās, ka tas nebija pudeles brālis. Pie sliekšņa stāvēja pastnieks to varēja saprast pat paģirās.

-    Vai Viktors Vrubļcvskis? svarīgi apvaicājās mazais večuks ar labi pazīstamu somu uz pleca.

-    Jā, tas esmu es. Viktors pārsteigts palocīja galvu.

-    Jums telegrammai Parakstieties!. Un pastnieks pastiepa nelielu planšeti ar lapu, kur bija jāparakstās…

-   Nu?! Galvu no spilvena nepaceldama, Irina pieprasīja atskaiti, tikko Viktors atgriezās guļamistabā.

-    Tas bija pastnieks, Viktors noburkšķēja. Atnesa telegrammu.

Telegrammu? Irina paslējās pussēdus un pastiepa roku. Dod šurp! Kas tur rakstīts?

Tai pašā mirklī balsi pacēla arī dobermanis Žaks, kas jau bija paspējis iekārtoties gultā Viktora vietā un likās tikpat prasīgs.

Viktors suni ienīda un reizē baidījās no tā. Žaks pastāvīgi luncinājās ap savas saimnieces kājām un slimīgā greizsirdībā sargāja no visiem apkārtējiem. Suņa klātbūtnē nedrīkstēja skaļi runāt ar Irinu un, nedod dievs, izdarīt spējas kustības. To Viktors bija labi ielāgojis pēc tam, kad reiz pa jokam mēģināja ar plaukstu papliķēt savu sievu mazliet zemāk par vidukli. Nācās doties pie ārsta ar pārkostu roku.

Viktoram šķita, ka tāda suņa uzticība bija stipri pārspīlēta. Un viņš laikam nojauta, kas tur par vainu. Tiesa, uz paģirām šis minējums dažreiz uzdzina nelabumu, tāpēc viņš centās galvu ar šādām muļķībām nepiesārņot.

Tā telegramma atsūtīta man, Viktors paskaidroja iesēdās krēslā.

-    Tev?! Irina izbrīnījās vai, pareizāk sakot, jutās pārsteigta un pavērās uz Viktoru tādām acīm, it kā telegramma būtu adresēta nevis viņam, bet Žakam. Tev… Un kas tajā rakstīts?

-     Ivans nomiris, Viktors nopūtās.

-     Kāds Ivans? Irina nesaprata.

-     Mans miesīgais tēvocis tēva brālis, Viktors paskaidroja.

-    Un es pat nezināju, ka tev ir radinieki.

-    Viņš dzīvo Sibīrijā… Pareizāk sakot dzīvoja. Un tagad nomira.

-     Sibīrijā? Irina brīnījās.

-     Vai tad es tev par viņu neesmu stāstījis?

-    Neatceros.

-    Telegrammā norādīts telefona numurs, pa kuru jāpiezvana, Viktors paziņoja, tad piecēlās un izgāja no guļamistabas.

Kurp viņš aizgāja? Kāpēc? Neko neteica. Vienkārši piecēlās un aizgāja. Irina sen bija saradusi ar domu, ka Viktoram nav ne graša pie dvēseles un viņš ir absolūti un pilnīgi atkarīgs no viņas. Bet izrādās, ka viņam ir sava dzīve un pat kāds radinieks… Lai arī miris, tomēr… Padomā tik! Atsūtīta telegramma! Notikumi neiekļāvās ierastajos rāmjos! Un Irina mazliet apjuka.

Kamēr viņa saklāja gultu, no gaiteņa atnāca Viktors un paziņoja:

-    Ar grūtībām sazvanīju! Telegrammu atsūtījis notārs, kaut kāds Veniaminovs… Viņš uzstāj, ka man steigšus jābrauc turp. Varbūt arī neuzstāja Viktors mazliet samelojās, bet viņam tā gribējās.

-    Vai tu grasies doties uz bērēm? Irina neizpratnē pavaicāja un tūlīt attapās: Telegrammu atsūtīja notārs?! Kāpēc tieši notārs?

Viņš sacīja, ka večuks man atstājis kaut kādu testamentu. Esmu vienīgais mantinieks.

-    Testaments?! Irina satriekta nočukstēja, un čuksts vairāk līdzinājās čūskas šņācienam.

Platām acīm viņa vērās Viktorā. Irina nespēja noticēt, ka šo nopietno vārdu izrunājis viņas vīrs! Dzirdētais liktos daudz ticamāks, ja cilvēka balsī to būtu pavēstījis mīļotais dobermanis. Žaks, luncinādamies gar kājām, līdzjūtīgi smilkstēja un, juzdams saimnieces sarūgtinājumu, piespiedās ar purnu viņai pie stilba.

-    Un kas rakstīts testamentā? Irina atguvusies pavaicāja.

-     Nezinu. Viktors paraustīja plecus un savā parastajā balsī piebilda: -Viņš sacīja, ka tā nav telefona saruna. Mēs visu apspriedīsim uz vietas.

Irina piepeši sajuta vājumu un bezspēkā atslīga sēdus uz gultas. Notika kaut kas neiedomājams! Valdonīgās saimnieces dvēselē skumji un žēli iesmeldzās privātīpašnieciskums, likās, ka kāds viņai tikko nolaupījis krietnu summu.

Kā tu domā ko viņš būtu varējis tev novēlēt? Irina bikli painteresējās, kas viņai nemaz nebija raksturīgi.

-     Nezinu, Viktors atkal paraustīja plecus. Bet, cik atceros, Ivanam bija lepna māja.

-     Lepna māja? Irina iesaucās un nobālēja.

Viņa uzreiz iztēlojās milzīgu savrupnamu ar kolonnām un baseinu. Pie baseina guļamkrēslā zvilnēja Viktors rūtainās apakšbiksēs un no milzīgas krūzes dzēra alu. Uz baseina rožainās marmora apmales aicinoši dejoja seksuāla meiča bikini, īstena sibīriete ar kuplām krūtīm un raženiem gurniem. Un nez kāpēc apkārt auga palmas…

Irina aizdomīgi palūkojās uz Viktoru un sacīja:

-     Jāpošas! Brauksim jau rīt pat! Mantojums ir nopietna lieta! Kaut tikai tas blēdis notārs tevi neapkrāpj! Visi juristi ir blēži, es zinu! Tāpēc braukšu tev līdzi!

-    Tu? Viktors apjuka.

Šī doma viņam nemaz nepatika. Viņam piepeši bija radusies iespēja no šejienes izrauties. Un nekādus ceļabiedrus viņš nekāroja! Viņš brauks viens, vienalga, uz kurieni, kaut uz Sibīriju, lai tikai tālāk no šīs neciešamās maitas un viņas suņa. Viktors juta., ka šajā spožajā vasaras rītā viņa dzīve maina virzienu. Bet pagaidām viņš vēl bija finansiāli atkarīgs no sievas.

-     Nedomāju, ka tev vajadzētu braukt man līdzi un pamest darbnīcu, Viktors norūpējies sacīja. Tu vairāk zaudēsi nekā iegūsi. Tēvoča māja atrodas Sibīrijas ciematā, tas ir tāds kakts, ka pat vilki tur prātu zaudē. Tu stipri nogursi, civilizētam cilvēkam tur grūti iejusties tas taču ir Altaja novads, nevis Kipras saulainā piekraste! Tici man, esmu tur dažas reizes ciemojies.

Irina domīgi nopūtās. Viņas iztēlē akmens savrupnamu aizstāja sašķiebusies koka būdele. Pazuda arī baseins, pārvērzdamies akā. Bet palmu vietā parādījās kuplas baltegles. Izgaisa arī seksīgā meiča, viņas vietā rēca un plosījās izbadējies lācis. Bet aiz būdelcs pletās bezgalīgie taigas plašumi. Uz sava mantojuma ielūzušā lieveņa sēdēja no dzeršanas nozilējušais Viktors salāpītos velteņos un ar zaru atgaiņājās no uzmācīgiem knišļu bariem.

Aina nebija kārdinoša. Irina aizdomīgi palūkojās uz Viktoru un jautāja:

-     Kam tev vajadzīga māja Sibīrijas ciemā? Tu taču saproti, ka ceļa izdevumi daudzreiz pārsniegs to summu, ko tu dabūsi par māju. Un kurš tad gribēs pirkt māju Sibīrijā?

Varbūt viņš man atstājis ne tikai māju, Viktors daudznozīmīgi ieminējās. Vai tu tiešām domā, ka večuks notariāli noformējis testamentu, kurā ierakstīta tikai koka būdele, kas nevienam pat par velti nav vajadzīga?

Te nu Viktoram bija taisnība. Neviens nerakstīs testamentu par nevērtīgu graustu taigas vidū. Kaut kas te slēpās, viņa intuitīvi to sajuta, bet ar intuīciju Irinai viss bija kārtībā.

-    Ko tad viņš tev varēja atstāt? Irina piesardzīgi pajautāja. Vai viņam vēl kas piederēja?

-    Kas to lai zina ko vēl, Viktors izvairīgi atbildēja. Galu galā viņš pēdējā laikā strādāja atradnēs, ieguva zeltu… Kad aizbraukšu, es tev pastāstīšu!

Izdzirdot vārdu „zelts”, Irinas acīs iezibējās uguntiņas! Šķiet, viņa sāka izprast vīra domu gaitu. Neko konkrētu viņš izpaust nevēlējās, Irinai stāstīt negribēja tas taču bija viņa mantojums! Agrāk tādu brīvdomību viņa savā ģimenē nepaciestu! Bet šorīt mājās reizē ar steidzamo telegrammu bija ielauzušās pārmaiņas, starp viņiem bija nostājies testaments. Testaments tā nav nekāda apsveikuma atklātne, tas ir likteņa vēstījums! Un Irina zaudēja sirdsmieru. Sēdi nu un zīlē, kas tam mūlāpam ticis: mājiņa uz vistas kājas vai zelta atradnes…

Irina saprata, ka tik nopietnā jautājumā neko uzspiest nedrīkst. Te bija nepieciešama smalki diplomātiska pieeja.

-      Vai tiešām tu man nekad par savu Sibīrijas radinieku neesi stāstījis? Irina domīgi sarauca pieri. Nekādi nevaru atcerēties… Pastāsti par viņu.

-     Es taču tev stāstīju, ka vectēvu un vecomāti pēc kara izsūtīja uz Sibīriju. Mans tēvs ar brāli toreiz vēl bija mazi puikas. Sibīrijā viņi nodzīvoja ilgi, turpat arī nomira vectēvs un vecāmāte. Pēc tam mans tēvs atgriezās, bet tēvocis nolēma palikt. Viņš jau bija uzcēlis māju, apprecējies un labi pelnīja, tāpēc neko mainīt nevēlējās. Tā arī visu mūžu Sibīrijā nodzīvoja. Tēvs nez cik reizes pie sevis aicināja, bet viņš atteicās, pat ciemos neatbrauca. Toties mēs ar tēvu gan pie viņa viesojāmies… Un Viktors iegrima atmiņās: Bērni viņiem tā arī neradās, tāpēc vienmēr priecājās par manu atbraukšanu. Es tur negarlaikojos, nebija laika. Ivans mani katru dienu ņēma līdzi vai nu makšķerēt , vai medībās. Viņš toreiz mežniecībā strādāja. Vadāja mani pa taigu, visu rādīja un pastāstīja… Viņam spilgti atausa atmiņā bezrūpīgā pagātne, kad nebija nekādu sievu, kad viss bija vienkārši un interesanti. Viņš jāja ar zirgu pa taigu, turēja rokā smago ieroci, sekoja stirnām un milzīgā purvā medīja pīles. Tad viņi no meža slēptuves izvilka pārtikas krājumus, iekūra ugunskuru un uz dūmojošajām oglēm cepa pīli. Toreiz viņš bija īsts mednieks un pēddzinis. Zini, mums mežā bija slēptuve! Tāds koks ar milzīgu dobumu, viņš tur glabāja savus krājumus: sērkociņus, sāli, spirtu… Protams, šim nolūkam taigā irīpašas mednieku mājiņas… Neatceros, kā tās sauc. Bet Ivans žēlojās, ka cilvēki stipri mainījušies, agrāk katrs tur kaut ko atstājis, bet tagad otrādi visu aiznes. Tāpēc arī ierīkoja sev slēptuvi…

-     Skaidrs! Irina viņu pārtrauca, liekot saprast, ka šīs atmiņas viņu īpaši neinteresē. Un kas notika pēc tam?

-    Pēc tam viņa sieva nomira ar infarktu, un tēvs atkal sāka aicināt tēvoci pie sevis. Bet viņš arī tad neatbrauca. Joprojām nesaprotu, kas viņu tajā kaktā valdzināja? Kad nomira tēvs, es aizsūtīju telegrammu, bet viņš neieradās un pat neatbildēja. Vēlāk tēvocis atrakstīja man vēstuli. Izrādījās, ka viņš uz trim gadiem bija ievietots cietumā. It kā pēc tantes nāves viņš devies uz kādām raktuvēm strādāt par zeltraci. Un, šķiet, viņu apsūdzējuši zādzībā…

-     Zelta zādzībā? lrina acīmredzami ieinteresējās. Vai atrada?

-    Ko atrada?

-    Vai zeltu pie viņa atrada?

-    Neko pie viņa neatrada! Es taču tev saku: zelts pazuda raktuvēs, bet viņu apsūdzēja. Kāpēc vientuļam vecim vajadzīgs zelts? Zeltrači tāpat traku naudu pelna! Tā nu es domāju, kur viņš taigā savu naudu varēja iztērēt? Laikam būs man atstājis.

-     Varbūt, Irina domīgi piekrita. Bet prātoja viņa par pavisam citām lietām. Domas tā vien spietoja pa galvu… Bet vai tu spogulī esi paskatījies? viņa piepeši pavaicāja.

-    Nu, paskatījos, Viktors īgni atbildēja.

-    Un kā tu ar tādu ģīmi iesi pēc biļetes?

-    Nezinu. Viktors paraustīja plecus.

-       Bet es zinu! lrina stingri paziņoja. Tev jānoskuj bārda, jānomazgājas, tad jāiedzer alus un tad skriešus uz lidostu!

Skūties, mazgāties tas vēl nekas. Bet vārds „alus” Viktoru pārsteidza, varētu pat teikt-aizskāra dvēseli, un viņš izbrīnīts paskatījās uz savu sievu, it kā tikko viņu būtu ieraudzījis. Lūk, pārmaiņas jau bija sākušās!

2.   nodaļa

Kopumā gatavošanās ceļam aizņēma trīs dienas. Turklāt Viktors pats ne pirkstu nepakustināja, visas rūpes uzņēmās Irina. Viktors nespēja vien nobrīnīties par pēkšņajām sievas pārvērtībām! Irina bija kļuvusi uzmanīga, gādīga un tūlīt atsaucās katram lūgumam. Tāda labvēlība sen nebija piedzīvota, un viņš nojauta, kas aiz tā visa slēpjas. Negaidītais mantojums piešķīra viņam īpašu svarīgumu, kas arī izraisīja šo iztapīgo cieņu. Acīmredzot Irina uz kaut ko cerēja.

Viktors arī pats sapņoja par lieliem radinieka naudas uzkrājumiem un gribēja mēģināt pārdot māju. Šis brauciens uz Sibīrijas tālēm varēja padarīt viņu par bagātu, un tātad arī patstāvīgu, cilvēku. Tāpēc lidmašīnā viņš iesēdās ar neatkarīga cilvēka sejas izteiksmi, jau priekšlaikus izbaudīdams ilgi gaidīto brīvību un atpūtu.

īpaši viņa garastāvokli uzlaboja stingri sasietais naudas žūksnītis. Dāsnu roku sieva to iedeva ceļa izdevumiem un noteikti biļetei uz mājām. Vispār brauciens solījās būt patīkams pat par spīti gaidāmajai ilgajai un nogurdinošajai ceļošanai uz tumšo Sibīrijas nostūri.

Tā arī notika. Ceļoja Viktors ilgi, pārsēžoties un nīkstot uzgaidāmajās zālēs, tiesa, viņš pats laika ritējumu nemanīja, jo pastāvīgi atradās daļēja reibuma stāvoklī, kad nez kur pazūd visas fiziskās dimensijas. Uz priekiem Viktors sev neko neatteica, tāpēc nauda sāka katastrofāli kust jau Maskavā. Tad kādu brīdi zem lidmašīnas spārna ņirbēja Altaja novada neaptveramie plašumi. Un drīz jau arī pilsēta Kemcrova ar alkohola tirdzniecību krietni nopelnīja uz Viktora rēķina. Bet Kcmerovas autobusā, kurš devās uz elles nostūri pa drausmīgiem ceļiem, bija katrā ziņā jāizdzer vismaz puspudele šņabja. Uz vakarpusi mazā rajona pilsētiņa Troicka Viktoru saņēma jau krietni iesilušu, sen neskuvušos un ļoti saburzīlu.Bet šī superprovinciālā pilsētiņa šķita tik nožēlojama un bēdīga, ka atbraucēja izskats nevienu nepārsteidza, pat vietējā milicija viņam nepievērsa nekādu uzmanību. Viktors jutās jautrs un bezrūpīgs.

Parasti visiem pasaules dzērājiem viņu bezbēdīgās dzīves laikā nepatīkamus pārsteigumus sagādā tikai pastāvīgi drūmi rīti. Un Viktors nebija izņēmums. Pārnakšņojis kādā viesnīcā, Viņš no rīta piepeši atskārta, ka nauda gandrīz beigusies. Tas mazliet satrauca miglaino prātu un raisīja drūmas domas. Bet ilgi viņš neskuma. Galu galā Viktoru gaidīja tikšanās ar notāru, pie kura tagad varēja aiziet arī kājām.

Viņš saveda sevi kārtībā un devās uz Ļeņina ielu. Tur vienā no ēkām bija iekārtots neliels notāru birojs ar varenu nosaukumu „Muroms”.

Pieklauvējis pie durvīm, Viktors iegāja kabinetā, kur pieticīgi rindojās vecas mēbeles: tikai galds, skapis, seifs, pāris krēslu… Šķiet, telpa pat mazliet kaunējās par savu nabadzību, un lielā putna izbāzenis, ko Viktors pamanīja uz skapja, te acīmredzami neiederējās.

Pie viena rakstāmgalda sēdēja divi cilvēki. Vienam bija mazliet pāri sešdesmit, brilles un tumši, mazliet sirmojoši, atpakaļ atsukāti mati. Tāds nopietns, patīkams un ļoti inteliģents vecs vīrietis. Otrs

-      daudz jaunāks, iespējams, viņam bija apmēram trīsdesmit. īsie gaišie mati, platie pleci un garais augums vairāk piederētos svarcēlājam, nevis juristam. Tāpēc viņš, līdzīgi putnam uz skapja, ar savu klātbūtni tikai jauca kabineta kopējo noskaņu. Viņi bija ģērbušies tumšos lietišķos uzvalkos un nēsāja kaklasaites.

Mazliet samulsis par savu slimīgo izskatu pēc ilgā plosta, Viktors dažas reizes noklepojās dūrē un tik pieklājīgi, cik vien spēja, ierunājās:

-     Labrīt. Man jāsatiek notārs Veniaminovs.

Cilvēks ar sirmojošajiem matiem atrāva skatieni no kaut kādiem dokumentiem un uzmanīgi palūkojās uz Viktoru. Skatienu pacēla arī svarcēlājs un palūkojās tikpat vērīgi.

Sirmais akurāti aizvēra dokumentu mapi, glāstoši pārlaida tai plaukstu un rāmā, samtainā jurista balsī sacīja:

-     Labrīt. Varat uzskatīt, ka Veniaminovu jau esat saticis tas esmu es. Kā varu pakalpot?

Viktors pasmaidīja. Beidzot viņš bija galā, lai ar grūtībām, tomēr galā! Viņam pretim sēdēja cilvēks, pie kura atradās testaments. Un Viktors, vēl mulsdams un jau uztraukdamies par atbildīgo mirkli, nedroši sāka skaidrot:

-    Jūs atsūtījāt man telegrammu, paziņojāt par testamentu… Lūk, es atbraucu. Esmu Vrubļevskis… Viktors!

Veniamonova sejas izteiksme nemainījās ne par matu, kā jau juristam pienākas. Bet sportista skatiens kļuva acīmredzami vērīgāks.

-    Vrubļevskis, Viktors Andrejevičs, monotoni precizēja Veniaminovs un uzmanīgi sakārtoja brilles, kas laikam liecināja par koncentrēšanos.

-    Jā! Andrejevičs! Viktors steigšus palocīja galvu. Bet sauciet mani vienkārši par Viktoru!

Vienkārši Viktors, Veniaminovs atkārtoja. Kā vēlaties. Tātad jūs apgalvojat, ka esat mantinieks?

-    Kā tā? Viktors apjuka. Jūs taču atsūtījāt man telegrammu… Lūk, kur tā ir! Un viņš izvilka no kabatas to pašu pasta sūtījumu, kas bija sacēlis visu šo jezgu. Bet Veniaminova sejā joprojām nemainījās ne vaibsts. Ak, jā! Viktor attapās, sameklēja pasi, piegāja pie galda un pasniedza to Vcniamonovam.

Piesardzīgais jurists paņēma dokumentu, diezgan skrupulozi to izpētīja, atdeva īpašniekam un tikai tad atļāvās neko neizsakošu lietišķo smaidu.

-     Priecājos jūs redzēt, Viktor! Viņšpanācās pretim, enerģiski pasniedza inteliģentam sirmgalvim neraksturīgi stingru un spēcīgu plaukstu un iepazīstināja ar sevi: Mani sauc Veniaminovs, Oļegs Veniaminovičs! Un šis ir mans sekretārs, Aleksejs Ivanovičs Barišņikovs! Piedodiet par tik vēsu sagaidīšanu. Jāatzīstas, ka necerējām tik drīz jūs ieraudzīt. Un darbs man arī tāds.

-     Nieki! Es taču visu saprotu! Viktors atvieglots nopūtās un apsēdās uz piedāvātā krēsla, it kā būtu novēlis no pleciem ļoti smagu nastu. Bet vientiesīgajās acīs bija skaidri lasāms: nu beidzot!

-     Kā atbraucāt? Un kur esat apmeties? Veniaminovs godbijīgi apvaicājās. Šoreiz viņa balsī jautās zināma laipnība.

-    Ceļojums mani nogurdināja, Viktors atzinās. esmu apmeties viesnīcā, centrā.

-      Skaidrs. Veniaminovs pamāja. Jums tiešām nācās tālu braukt. Redzams, ka esat noguris, tāpēc nekavēsim lieki laiku un ķersimies pie lietas! Viņš piecēlās un piegāja pie liela seifa.

Kamēr Veniaminovs rakņājās pa sava seifa slepenajām dzīlēm, Barišņikovs centīgi pētīja Viktoru. Tāda klaja ziņkārība viņu pat samulsināja. Acīmredzot šis spēcīgais sekretārs necieta dzērājus. Pietūkušajā sejā skaidri jautās ilgā plosta pēdas.

Veniaminovs atrada seifā meklēto aploksni, apsēdās pie galda, nolika to sev priekšā un oficiālā tonī paziņoja:

-     Nelaiķis Ivans Vrubļevskis neilgi pirms nāves uzrakstīja testamentu, kurā par vienīgo mantinieku norādīja savu brāļadēlu, Viktoru Vrubļevski! Jūs! Vai vēlaties, lai es atveru aploksni?

Viktors kā apburts skatījās uz mazo balto taisnstūrīti. Šajā aploksnē glabājās tik daudz cerību… Viņam taču vēl neviens nekad nebija novēlējis! Un vārds „mantinieks” piepildīja Viktoru ar līdz šim nepazītu svarīguma sajūtu.

Viktors norija siekalas, pamāja ar galvu un ar pūlēm izdvesa:

-     Protams. Atveriet!

Veniamnovs atvēra aploksni, izņēma papīra lapu un, pasniedzis Viktoram, sacīja:

-     Varat iepazīties ar testamenta tekstu! Man, protams, teksts ir zināms, testamentu sastādīja šajā kabinetā. Jums novēlēta māja, par ko es jums ziņoju pa telefonu.

Viktors steigšus atlocīja lapu un pavirši izlasīja nedaudzās rindiņas, kas apliecināja Veniaminova vārdus. Viņam bija novēlēta tikai māja… Tas bija tik negaidīti, ka Viktors sākumā nenoticēja un pārlasīja īso tekstu otro reizi. Viņš pat pārbaudīja lapas otru pusi, bet arī tur neko neatrada. Tikai māja…

Viktors vīlies paskatījās uz Veniaminovu un neticīgi pajautāja:

-    Māja? Un tas ir viss? Kā tad tā?.. Bet varbūt aploksnē ir vēl kas ielikts?

-    Aploksne ir pilnīgi tukša! Varat pārliecināties! Un Veniaminovs nodemonstrēja absolūti tukšo aploksni.

Aploksne bija tukša. Un kabatas bija tukšas. Viktors pat satrūkās, piepeši pilnībā apjauzdams savu stāvokli! Ko tagad iesākt?! Kur likties?! Kā tikt no šejienes prom bez graša kabatā?! Acīs parādījās aizvainojums, šķita, ka viņš piemānīts un izsmiets…

Viktors paskatījās uz Veniaminovu, kurš atkal bija uzlicis vienaldzības masku, un pārmetoši jautāja:

-     Kāpēc tad jūs mani izsaucāt? Tikai dēļ šī? Un viņš uzmeta testamentu uz galda.

-    Es izpildīju savu pienākumu! Tāda bija mana klienta griba! Veniaminovs ar zināmu lepnumu paziņoja. Jums bija tiesības atteikties no mantojuma un rakstiski mani par to informēt! Bet jūs izlēmāt citādi un atbraucāt tās ir jūsu likumīgas tiesības!

Veniaminovam bija taisnība, Viktors būtu varējis arī šurp nebraukt. Kāds velns viņu dīdīja? Gribējās izrauties no sievas žņaugiem? Izvēdināt galvu, atpūsties? Tā nu atpūtās, visu naudu iztērēja. Cerēja uz ietaupījumiem… Vajadzēja tačuiedomāties, ka nekādu ietaupījumu nav-vecais vienkārši izkūkojis prātu un sacerējis muļķīgu testamentu.

-   Vai tiešām viņam nebija nekādu ietaupījumu? Tās drīzāk bija skaļi izteiktas domas nevis jautājums notāram.

-   Par to man nekas nav zināms, atbildēja Veniaminovs. Var jau būt, ka bija arī ietaupījumi, tikai viņš tos novēlējis kādam citam, ar cita notāra starpniecību.lai gan šajā pilsētā esmu vienīgais notārs.

-    Bet es esmu vienīgais mantinieks! Viktors dusmīgi iesaucās.

Par to man nekas nav zināms, Veniaminovs vēsi atkārtoja.

-Kas tagad notiks?-Viktors drūmi nomurmināja. Aizvainojumā kausu rūgtā straumē papildināja bezcerīgas vientulības sajūta. Viņš taču te bija visiem svešs un nevajadzīgs. Ko lai es tagad daru? Man nav naudas… Es cerēju… Kā es atgriezīšos atpakaļ?!

-              Jums vismaz tagad ir māja, prātīgi atgādināja Veniaminovs.

-      Padzīvojiet tur kādu laiciņu, izpētiet apkārtni. Varbūt atradīsit kaut ko vērtīgu.

-     Ko tur var atrast? Viktors rūgti pasmīnēja.

-   Kas to zina. Veniaminovs nenoteikti paraustīja plecus. Varbūt kaut kas paslēpts mājā, īpaši jums. Rakstot testamentu, viņam taču bija kāda doma? Cik atceros, jūsu tēvocim bija ļoti skaidrs prāts.

Viktors iegrima domās. Kas gan vērtīgs var atrasties lauku mājā, kuru acīmredzot neviens pat neaizslēdz? Veca krievu krāsns? Spīļarkls un grābeklis? Kas? Viktors atcerējās māju un tos laikus, kad pusaudža gados bija braucis ciemoties uz Gornovoju. Vispār jau

māja bija liela, sakopta un silta. Un piepeši atmiņā atausa kāda nianse: lauku centrs sen bija izaudzis par ciematu. Tad sekoja ideja, kas šķita šobrīd saprātīga un vienīgais glābiņš.

Viktors cerīgi palūkojās uz Vcniaminovu un vaicāja:

-     Kā jūs domājat cik tāda māja varētu maksāt? Kā to pārdot?

Pārdot? Vcniaminovs izbrīnījās un kaut kā dīvaini paskatījās

uz Viktoru. Domāju, ka tas nebūs viegli, īpaši, ja ņem vērā, kur tā atrodas. Tā vieta šeit nav iecienīta.

-     Kāpēc tad tā nav iecienīta? Viktors apvainojās.

-     Tā nu tas diemžēl ir. Jūs vienkārši neesat vietējais un nespējat iedomāties, kur māja atrodas. Bet es tur esmu bijis.

-     Es nespēju iedomāties?! Viktors sašuta. Es arī tur esmu bijis un ne reizi vien! Vasarās braucu ciemos!

īsu mirkli šķita, ka Veniaminova seja uz brīdi sastingst, viņš aši saskatījās ar savu sekretāru, bet tūlīt savaldījās un izbrīnīts pārjautāja:

-    Tātad jūs mūsu pusē jau esat bijis?

-    Protams! Viktors apstiprināja. Man te vectēvs ar vecomāti apglabāts, tēvs tepat uzaudzis!

-     Lūk, kā? Veniaminovs ieinteresēti pasmaidīja. Es nedomāju… Un jūsu tēvocis par to arī neieminējās. Un kad tad jūs tur pēdējo reizi ciemojāties?

Viktors iegrima domās, bet precīzi atcerēties nespēja.

-     Pat grūti atbildēt… Es biju vēl puika, ciemojos brīvdienās.

-   Ņemot vērā jūsu vecumu, tas bija sen, vairāk nekā pirms desmit gadiem, Veniaminovs izteica minējumu.

-     Daudz senāk.

-    Un pēc tam jūs, protams, sazinājāties ar vēstuļu starpniecību. Vai bieži sarakstījāties?

-    Diemžēl ļoti reti…

-    Atvainojiet, ka pārtraucu! Veniaminovs attapās. Starp citu, par vēstulēm! Aleksej Ivanovič, esiet tik laipns un pārbaudiet pastu! Un rīkojieties atbilstoši situācijai!

Tūlīt! darbīgi atsaucās sekretārs un tai pašā mirklī izgāja no kabineta.

-    Piedodiet! Veniaminovs vainīgi pasmaidīja. Mēs saņemam plašu korespondenci, var atnākt arī ļoti svarīgi materiāli… Tad pie kā mēs apstājāmies, Viktor?

-    Es gribētu pārdot māju.

-    Ak jā! Veniaminovs atdzīvojās. Kā izrādās, jūs neesat svešinieks, tāpēc mans pienākums jums šajā vēlmē iespējami palīdzēt! Mēs uzņemsimies visas ar nekustamā īpašuma pārdošanu saistītās rūpes! Tāpēc mierīgi dodieties uz Gornovoju, taisnā ceļā uz ciema padomi, pie priekšsēdētāja! Viņu sauc Arkādijs Dmitrijevičs Valunovs! Viņš palīdzēs, es piezvanīšu! Tātad jūs pie mums jau esat ciemojies. Veniaminovs pasmaidīja. Velti tik reti.

Ļoti tāls ceļš, pats saprotat, ne vienmēr bija iespēja atbraukt. Un vispār tēvs vienmēr gribēja pārvilināt tēvoci pie sevis. Bet viņš pastāvīgi atteicās. Nesaprotu, kas viņu te saistīja?

-     Es gan viņu ļoti labi saprotu! Šeit ir tik neskarta daba! Labi, neuzdrošinos jās vairs ilgāk aizkavēt, izskatāties noguris. Ejiet un atpūtieties. Sazināsimies, tagad jūs esat mūsu klients!

Viktors atvadījās, izgāja no kabineta un tiešām sakumpis gurdā solī aizslāja uz viesnīcu. Smagi nomāca vilšanās, domāt ne par ko negribējās. Bet Veniaminovs, piekrizdams uzņemties mājas pārdošanu, viesa mazu cerību stariņu, kas Viktoru nedaudz stiprināja.

Viktors izgāja no ēkas. Bet notariālā biroja „Muroms” kabinetā klusi iegāja Barišņikovs lunkanā gaita absolūti neatbilda viņa miesasbūvei. Apsēdies savā vietā, viņš uzlika uz galda pastu.

-     Tomēr atbrauca. Interesanti! Varētu teikt, ka pusi kontinenta šķērsoja! Un tikai tāpēc, lai iegūtu sapuvušu mājeli laukos! Tā steidzās! Vēl nedēļa nav pagājusi, kopš nosūtījām telegrammu! Interesanti! Veniaminovs nebeidza brīnīties.

Barišņikovs atsvešināti palūkojās uz savu patronu un šaubīgi sacīja:

-    Tātad viņš tur ir bijis.

-     Un viņi arī sazinājušies. Varbūt tomēr kaut ko zina, Veniaminovs domīgi ieminējās.

-    Bet uzvedās dīvaini. Jums jāpiekrīt, ka vilšanās šķita ļoti dabiska.

-    Ja viņš ir gudrs cilvēks un ierādies ar nopietniem nolūkiem, citādi nemaz nevar būt. Visam jāizskatās dabiski.

-     Loģiski, piekrita Barišņikovs.

-    Aleksej Ivanovič, domāju, ka, ejot pēc pasta, jūs Lapsam paziņojāt par mantinieku?

-Jā.

Tātad Andrejs Andrejevičš jau sācis dzīt pēdas. Un Veniaminovs uzzibsnīja ledainu smaidu.

-     Manuprāt, ar to nepietiks. Būtu labi paziņot arī Trofimovičam.

-    Aleksandram Romualdovičam? Un Veniaminovs īgni saviebās. Pēdējā laikā man viņš nepatīk. Es vairs viņam neuticos!

-     Bet mums nav izvēles, Oļeg Veniaminovič!

Laikam jums taisnība, Veniaminovs nopūzdamies piekrita.

-     Ja jau tā uzskatāt, tad ziņojiet Aleksandram Romualdovičam. Bet es savukārt informēšu Brigadieri. Lai pakontrolē situāciju.

-    Un tad mēs gatavojam ekipējumu? Barišņikovs ieinteresēts pajautāja un zēniskā nepacietībā sāka grozīt savu vareno ķermeni.

-     Nē, Aleksej Ivanovič, par agru. Kamēr vēl nekas nav skaidrs…

3.   nodaļa

Atvilcis elpu viesnīcā, Viktors saposās un devās uz autoostu uz autobusu, kas reizi dienā visus brauktgribētājus aizvizināja uz Gornovojas ciemu. Atpūties uz ielas viņš izgāja mazliet svaigākā skatā, nopūtās, skumji pavērās debesīs uz pāri slīdošu lidmašīnu un gandrīz saskrējās ar kādu cilvēku.

-     Piedodiet! Viktors atlēca atpakaļ un uzmeta paviršu skatu kādus četrdesmit piecus gadus vecam vīrietim. Viņš bija ģērbies pelēkā lietusmētelī, maza auguma, neizteiksmīgs gluži parasts garāmgājējs.

-     Piedodu, ja to vēlaties! aiz muguras atbildēja zema balss. Vai jūs esat Viktors Vrubļevskis? paintetresējās garāmgājējs pelēkajā lietusmētelī.

Viktors spēji pagriezās un uzmanīgi paskatījās uz runātāju. Cilvēka seja izskatījās nespodra un apbružāta, it kā vīrieti māktu mūžīgs nogurums. Tikai acis moži zibēja kustīgas, nemierīgas un rūpju nomāktas tās atgādināja lielas un bezkrāsainas stikla pērlītes, kas tikai grozījās un grozījās… Viktors ievēroja, ka brūnās bikses sen nav redzējušas gludekli, bet melnie zābaki apavu suku. Kopumā aizsmakusī balss un nošņurkušais izskats liecināja par provinciālu dzērāju, kurš meklē, kur salāpīt paģiras.

-      Tātad Vrubļevskis! viņš apstiprinoši noteica, pienāca tuvāk, izņēma no kabatas sarkanu apliecību, atvēra un paziņoja: Izmeklētājs Ļisicins!

Viktors apjucis pavērās uz apliecību. Fotogrāfijā bija sastingusi identiska seja, tikpat norūpējusies. Bet līdzās bija paskaidrots, ka šis cilvēks ir milicijas kapteinis.

-     Kas par lietu? Viktors satraucās.

-    Gribētos aplūkot jūsu dokumentus!

-     Lūdzu. Un Viktors pasniedza savu pasi.

Ļisicins pašķirstīja pasi, atdeva īpašniekam un smaidot paziņoja:

-     Viss kārtībā! Tieši jūs man esat vajadzīgs!

-     Kāpēc tad es jums piepeši esmu tik vajadzīgs?

-      Grasāties braukt uz Gornovoju? Ļisicins, ignorēdams jautājumu, painteresējās. Ja tā, varu jūs aizvest esmu ar mašīnu! Un viņš pamāja uz veca žiguļa pusi tas bija pirmais modelis.

-     Laikam jau paldies, bet es braukšu pats, Viktors šaubīgi atteicās, aizdomīgi lūkodamies uz piedāvāto transporta līdzekli. Sēsties kopā ar izmeklētāju vienā mašīnā negribējās.

-    Jūs mani pārpratāt! Ļisicins skarbi paziņoja, un viņa zemā balss nošņirkstēja kā metāls: Tas nav piedāvājums! Tā ir pavēle! Sēdieties!

Tik piepeša pavēle lika Viktoram notrīsēt. Paraustījis plecus, viņš padevīgi devās uz mašīnu. Saprāts lika klusēt un pakļauties, lai situācija nekļūtu vēl draudīgāka. Sabojāt attiecības ar vietējiem pogainajiem nebija ieteicams.

Viņi iesēdās žigulī. Ļisicins iedarbināja dzinēju, un mašīna devās uz Gornovoju, vismaz Viktors tā cerēja.

Brīdi klusi vadījis mašīnu, Ļisicins paskatījās uz Viktoru un savā parastajā, mierīgajā tonī, it kā nekas nebūtu noticis, uzsāka sarunu:

-Viktor, būtībā pretjums man nav nekādu pretenziju. Un es tiešām jūs vedu uz Gornovoju. Bet mēs esam moderni cilvēki un nesavtīgi neko nedarām. Gribētos par pakalpojumu sagaidīt pakalpojumu!

Viktors saspringa, klusībā minēdams, kas vajadzīgs šim apbružātajam pogainajam? Nauda jauniem zābakiem vai pudelei? Skatoties uz Ļisicinu, nez kāpēc neviena cita ideja neradās.

-    Nu? Viņš pamāja ar galvu Ļisicinam, kurš bija apklusis gaidās.

-    Gribu parunāt par jūsu radinieku, šo to uzzināt, Ļisicins paskaidroja.

-    Par manu radinieku? Viktors jutās pārsteigts un sāka kaut ko nojaust…

-Jā! Par radinieku, kurš jums atstājis mantojumu! Jūs laikam nesen bijāt pie notāra? Vai par mantojumu visu noskaidrojāt?

Noskaidroju. Viktors nopūtās. Par šo tēmu viņam runāt negribējās.

-    Šķiet, jūs esat vīlies!

-   Par ko tad lai es priecājos? Esmu mantojis vecu māju, Viktors ar skābu sejas izteiksmi paskaidroja.

-     Bet jūs, protams, cerējāt uz kaut ko lielāku! Ļisicins iesmējās. Kāpēc tā notika? Un viņš ļoti vērīgi sāka pētīt Viktoru, kas nebija visai droši, sēžot pie stūres. Un atskrējāt šurp ātrāk par vēju! Tātad cerējāt uz kaut ko prāvu!

-    Nezinu, uz cik prāvu, bet cerēju, Viktors negribīgi piekrita.

Bet es esmu pārliecināts, ka jūs ļoti labi zināt, uz ko cerējāt!

Ko jūs ar to gribat teikt? Viktors apjuka un viņai uzmācās

miglainas nojausmas.

-   Es taču jūs gaidīju! Zināju, ka atbrauksit, tikko saņemsit telegrammu! Ļisicins ņirdzīgi paziņoja.

-    Ko?! Viktors sastinga un pamazām saprata, ka kapteini Ļisicinu un notāru Veniaminovu vieno kāda saikne. Ka aicinājuma telegramma varēja izrādīties savdabīgs izsaukums pie izmeklētāja. Radās sajūta, ka visi apkārtējie viņam melo. Lai arī telegrammā nebija ne vārda par izmeklēšanu, visu pārējo viņš uzminēja pats. Ko tas viss nozīmē? Viktors satraukts sarosījās.

-    Ko jums notārs pastāstīja par jūsu tēvoča nāvi? Ļisicins skarbi pieprasīja atbildi acīmredzot bija ievērojis Viktora šaubas un pārdomas.

-     Sacīja, ka viņš miris…

-   Kā miris?! Ļisicins neatlaidās, neļaudams ne mirkli koncentrēties un padomāt.

Viktors neizpratnē palūkojās uz Ļisicinu un atbildēja:

-     Domāju, ka viņš nomira no vecuma. Viņš bija vecs…

-   Kļūda! Ļisicins nokliedza. Nepareizi domājatl Jā, viņš bija vecs, bet garāks un stiprāks pārjums, un veselāks arī! Turklāt visu mūžu nodzīvojis taigā! Bet vecam sibīrietim sešdesmit gadu nav nekāds vecums! Būtu vēl dzīvojis, bet viņu nogalināja!

Viktors pat nodrebēja Ļisicina balss bija tik dobja, it kā viņi sēdētu nevis mašīnā, bet tukšā mucā. Un šajā mucā piepeši kļuva salti, neomulīgi un šauri, jo visu brīvo telpu aizņēma ledainais vārds „nogalināja”.

Nogalināja… Viktors satriekts izdvesa, un galvā sastinga visas domas.

-    Un vai jūs zināt, kāpēc viņu nogalināja?

Bet Viktors klusēja. Cauri tikko uzsalušajam ledus slānim aiz mašīnas stikla rēgaini zibēja zaļi koku zari, tik nereāli šajā spelgonī… Ja tēvoča dabiska nāve likās neizbēgama, tad slepkavību prāts liedzās pieņemt. Šoks.

-    Vai jūs mani dzirdat?! ierēcās Ļisicins.

Viktors atkal sarāvās. Šķiet, ledus galvā nokrakšķēja un sabirza, un viņš saprātīgi paskatījās uz Ļisicinu.

-     Dzirdu.

-     Redzu, mēs nekādi nespējam tikt līdz konkrētai sarunai, Viktor, Ļisicins negaidīti maigi paziņoja un patiesi draudzīgi pasmaidīja. Lai viss kļūtu skaidrs, nāksies izstāstīt jums mazu stāstiņu. Esmu pārliecināts, ka jums tas patiks. Galvenais klausieties un domājiet!

Mūsu lieliskajā Troickas pilsētā jau zināmu laiku darbojas zelta ieguves firma „Zlatomir”. Tā ir neliela firma, atbilstoša mūsu rajonam. Tur ir tikai trīs zeltraču arteļi. Raktuves izsvaidītas pa visu taigu tādos džungļos, ka parasts cilvēks kājām no turienes neizkļūs un arī neizdzīvos… Ievērojiet es teicu, parasts cilvēks! Tāpēc zeltrači strādā maiņās: pa trim mēnešiem. Tāda dzīve un trīs mēnešus ilgs darbs ne katram ir pa spēkam, tāpēc vairums, maiņu nostrādājuši, vairāk tur neatgriežas. Trīs mēnešus nākas dzīvot teltīs, skalot zeltu sentēvu metodēm un nav kur glābties, lai cik smagi arī neklātos! Katrs saprot, ka taigā viņu gaida tikai nāve! Tā nu nākas viņiem paciesties un gaidīt nomaiņu. Reizi trīs mēnešos ar jauno maiņu atlido speciāls'helikoptcrs ar apsardzi un uzņem savu laiku nostrādājušos ar iegūto zeltu. Bet pirms ielaišanas helikopterā apsardze cilvēku rūpīgi pārbauda vai nu maz kur kāds zelta gabaliņš var ieslīdēt. Cilvēkus šim darbam taču vervē, īpaši neizvēloties, lai tikai vesels, tāpēc arteļos uzturas dažādi ļautiņi! īsāk sakot, zeltrači nav eņģeļi, problēmu ar viņiem vienmēr gana, pastāvīgi pamanās kaut ko savārīt.

Un, lūk, apmēram pirms četriem gadiem vienā no „Zlatomir” raktuvēm gadījās savā ziņā unikāls notikums! Kā parasti, atlidoja helikopters, bet artelī zelta nebija! Burtiski pēdējā dienā bija pazudis viss trīs mēnešu guvums! Bet visi zeltrači uz vietas, neviens neko nespēj pastāstīt, neviens neko nav redzējis. Uzreiz kļuva skaidrs, ka kāds zeltu turpat netālu noslēpis, cerot vēlāk atgriezties un paņemt… Abi arteļi veselu nedēļu pārmeklēja apkārtni, bet neko neatrada. „Zlatomir” puiši toreiz ļoti saniknojās, daudziem vīriem klājās plāni, bet tas neko nepalīdzēja. Un tad lietai pieslēdzos es.

Es arī uzreiz sapratu, ka zelts kaut kur noslēpts, lai vēlāk, kad viss norimsies, atgrieztos un to paņemtu. Viegli pateikt atgriezties! Autobusi uz turieni nebrauc! Vajadzēja labi pazīt to vietu un lieliski orientēties taigā. „Zlatomir” kartes ir komercnoslēpums. Bet galvenais izdzīvot taigā, pat ja labi zināms maršruts! To varētu izdarīt tikai cilvēks, kas visu mūžu nodzīvojis taigā. Un tāds zeltracis atradās ātri tas bija Vrubļevskis. Kopš bērnības dzīvojis taigā, visu mūžu nostrādājis mežniecībā. Bet tas vēl neko neliecināja, nebija neviena pierādījuma, tāpēc viņu neviens neaiztika. Tikai novēroja. Agrāk vai vēlāk viņam būtu jāpazūd no mājām uz vairākām nedēļām vai pat mēnesi.

Domāju, būs ilgi jāgaida, bet viņš pazuda jau pēc nedēļas. Acīmredzot steidzās. Izsekošanas nebija, kāda jēga sekot pa taigu? No pieredzējuša mežsarga taigā nepaslēpsies. Es zināju, ka viņš atgriezīsies un nolēmu gaidīt. Ja viņš neatgrieztos, būtu nopietns iemesls izsludināt galvenā aizdomās turamā meklēšanu visas valsts mērogā. Bet viņš atgriezās, atgriezās gandrīz pēc mēneša. Es būtu gaidījis vēl ilgāk, lai pieķertu ar lietiskajiem pierādījumiem pārdošanas brīdī. Bet es nestrādāju viens. „Zlatomir” puiši arī bija visu uzoduši un daudz ko sapratuši, tikai darbā izmantoja citas metodes. Viņi būtu izdrāzušies no slēpņa un izsituši no veča dvēseli. Nācās ierasties ar kratīšanu. Cerību nebija nekādu, bet, man pār pārsteigumu, zeltu mēs pie viņa atradām! Mazliet, bet nu jau bija iemesls sarunai. Tā mēs viņu arī paņēmām. Un pat vieninieka kamerā ielikām, tālāk no grēka, jo „Zlatomir” cilvēkiem ir garas rokas!

Tad sākās gumijas stiepšana. Vecis izrādījās ciets rieksts. Lai kā es viņu taujāju, ietiepīgi atkārtoja vienu un to pašu: devos taigā aiz pārejas, nejauši strautā saskaloju zeltu un paņēmu līdzi paraugam gribēju pieteikt, bet nepaspēju… Kas tur ko iebilst? Galu galā nācās parunāt sirsnīgāk, paskaidrot, kādas viņam radušās problēmas ar „Zlatomir” puišiem un kas gaidāms, kad mēs viņu atbrīvosim. Viņš ilgi domāja, tad tomēr parakstīja protokolu, un mēs izkārtojām par to trīs gadus. Aizsūtījām, ak, cik tālu! Es domāju, ka ar to šai lietai pielikts punkts: zelts pazudis, un vecis vairs atpakaļ neatgriezīsies. Jebkurš viņa vietā tā būtu rīkojies: atsēdētu un tad dotos, kur acis rāda. Bet viņš ņēma un atgriezās. Tā nu visi uzreiz nolēma, ka atgriezies pēc zelta. Testamentu uzrakstīja, acīmredzot zināja, ko dara. Pēc divām nedēļām viņu atrada mirušu netālu no mājas. Ķermenis bija sakropļots, laikam spīdzināts, bet viņš neatzinās tika nošauts ar Stečkina pistoli.

Redzat, Viktor, esmu veltījis visus spēkus, lai nosargātu jūsu radinieku, bet viņš pats uzprasījās uz nepatikšanām. Un kāpēc, jājautā, uzprasījās? Kaut kā dīvaini iznāk: zelts pazuda, bet parādījās testaments. Vecais lieliski saprata, ka pats šo zeltu izmantot nevarēs ilgi vairs nedzīvos, īpaši pēc iznākšanas no cietuma. Bet pamest zeltu žēl bija vajadzīgs mantinieks! Tikai nelaime, ka mantojumā varēja atstāt tikai vecu būdeli, bet kaut kā jūs šurp bija jāatvilina! Lūk, jūs arī atbraucāt! Nu ne jau pēc mājas taču! Pēc kaut kā cita! Pareizi? Mantojums ir tikai aizsegs, lai būtu iemesls uzturēties mūsu apkārtnē un padarīt galveno darbu!

Viktors sabozies klausījās, bet daudz kas šķita neticami. Viņš taču bija lasījis pēdējo vēstuli! Tēvocis rakstīja, ka strādājis par zcltraci un apvainots zelta zādzībā, kura viņam nav un kurš tāpēc arī nav atrasts. Neticami arī, ka tāds Ļisicins censtos kādu glābt drīzāk jau iesēdinās pat nevainīgu cilvēku sev par prieku. Bet Ļisicina secinājumi apsvilināja Viktoru kā verdoša ūdens šalts!

-     Kas tie par mājieniem?! Viktors sašuta. Ja jums taisnība, tēvocis mani ar tādu mantojumu būtu vienkārši padarījis par mērķi! Ja jau visi par to zina!

-      Kad es sākšu dot mājienus, tu to noteikti sajutīsi! Vai nekas, ka pārgāju uz „tu”? par to arī esmu domājis un, lūk, ko sapratu: jūs sarakstījāties, un tu zini par zeltu, zini, kur tas paslēpts! Tā nu atdrāzies paskatīties, ko ļaudis domā. Ja varēsi paņemsi, nevarēsi atstāsi. Vienmēr taču var atgriezties un pamēģināt atkārtoti! Neviens nevar aizliegt cilvēkam apciemot radinieku kapavietas. Kaut katru gadu, vai ne tā?

-Ne par kādu zeltu es neko nezinu! Viktors skarbi atcirta. Vai jums ir kāds pamatojums mani apvainot pārkāpumā un aizturēt?

-     Pagaidām nav. Ļisicins indīgi pasmīnēja. Bet laiks rādīs!

-     Tādā gadījumā, kaptein, liec mani mierā! Viktors nikni iesaucās. vairāk par šo tēmu es runāt nevēlos!

-    Jebkurā gadījumā lieku! Jo esam jau atbraukuši. Aiz kalna ir Gornovoja. Un visu, ko vēlējos, jau esmu noskaidrojis! Viņš apturēja mašīnu un smaidot uzlūkoja Viktoru. Ļisicins izskatījās biedējoši apmierināts.

Viktors izrāpās no mašīnas un neatskatīdamies steigšus devās uz pakalnu, uz kura vīdēja kaut kādas būves.

Ļisicins arī izkāpa no mašīnas un uzsauca nopakaļ:

-      Pagaidām tevi neviens ne par ko neapsūdz! Bet likums tev izvirza prasību: ja atradīsi zeltu atdod! Vai dzirdi? Tas tev laimi nenesīs! Pēc zādzības artelī neviens no zelta meklētājiem nesaņēma ne grasi par trīs mēnešu darbu! Padomā par to! Un ja nolemsi visu pats piesavināties, es tevi tikpat dabūšu rokā! Man uz metāliem ir īpaša oža! Un lūdz dievu, lai tā mani nemaldina! Jo, ja pirmie tevi sameklēs „Zlatomir” puiši, ātri tiksi pie baltām čībiņām un koka mētelīša! Uz redzi, mantiniek!

Viktoram Ļisicins ļoti neiepatikās. Nepatīkams cilvēks, kuram nevarēja uzticēties. Visticamāk kāds cits nozaga zeltu no tām nolādētajām raktuvēm, bet veco uztaisīja par grēkāzi un apvainoja grēkos, ko tas nebija pastrādājis. Protams, varētu likties, ka Viktors cenšas attaisnot tuvinieku radniecības dēļ. Bet nekā tamlīdzīga. Viņš vienkārši nespēja saprast, kāpēc tēvocim tas būtu vajadzīgs.

Ko vecumdienās iesākt ar zeltu šajā dieva aizmirstajā nomalē? Viņš taču dzīvoja viens un izvest dārgumus nebija iespējams! Kāpēc taigā vientuļam vecim vajadzīga tāda nauda? Lūk, kāds āķis.

Viktoram bija nospļauties uz šo provinces detektīva rosīšanos, Lai prātuļo, ko vēlas. Bet tēvoci gan žēl tādu nāvi viņš nebija pelnījis. Labi būtu atrast tos neliešus! Bet kur nu te viņus sameklēt? Tāpēc kalnā Viktors uzkāpa diezgan drūmā noskaņojumā.

Viktors te nebija bijis tik sen, ka gandrīz neko vairs neatcerējās, pat savu māju nespētu atrast. Uzkāpis kalna galā, vispirms viņš ieraudzīja parastu ciemu ar tumšām guļbaļķu mājām, dārziem un iežogojumiem. Tālāk, aiz koka būdelēm, vīdēja mūsdienīgas ķieģeļu būves tās arī nodrošināja ciema statusu. Un tieši tur vajadzēja atrasties arī ciema padomei.

Ciema padome atradās ātri. Šajā administratīvajā ēkā bija sakopoti visi dzīves prieki. Tur atradās klubs, bibliotēka, veikals un pat kāds krodziņš. Turpat līdzās bija iekārtojusies administrācija un iecirkņa pilnvarotais.

Viktors atrada durvis ar uzrakstu „Priekšsēdētājs, pieklauvēja un, izdzirdis kaut kādu murdoņu, iegāja.

Pa plašo, gaišo kabinetu pastaigājās priekšsēdētājs. Viņš bija cilvēks gados, iespējams, ap piecdesmit.

Apstājies priekšsēdētājs paskatījās uz Viktoru tā, it kā slikti redzētu un nespētu atnācēju pienācīgi saskatīt. Tad pasmaidīja un sajūsmā iesaucās:

-Tātad jūs nākat no Oļega Veniaminoviča?

-    Jā. Viktors piekrītoši palocīja galvu.

Priekšsēdētājs pienāca klāt un, pastiepis lielo, spēcīgo plaukstu, nosauca savu vārdu:

-    Arkādijs Valunovs! Visas šīs saimniecības priekšsēdētājs! Un viņš nevērīgi pamāja uz kartes pusi, kas karājās pie sienas.

Karte galvenokārt bija izkrāsota zaļos toņos un tikai retās vietās topogrāfiskās zīmes uzrādīja saimniecībā civilizācijas klātbūtni.

Kā jau pienākas kārtīgam vadītājam, viņš bija ģērbies solīdā tumšā uzvalkā. Vienīgais, kas viņu atšķīra no Viktoram ierastajiem vadošajiem darbiniekiem, bija spodrināti jēlādas zābaki. Kopumā priekšsēdētājs izskatījās neveikls lauku tēvainis, kurš piepeši nolēmis pārģērbties par pilsētnieku.

Un kā sauc jūs? priekšsēdētājs vienkārši pavaicāja.

-    Viktors…

-     Ak jā, atceros! Valunovs nopriecājās. Viktors Vrubļevskis! Oļegs Veniaminovičs man zvanīja! Ļoti lūdza palīdzēt jums visos jautājumos! Bet viņš mums, ziniet, ir vienīgais profesionālais jurists visā rajonā, cienījams cilvēks ļoti kompetenti atrisina visus jautājumus! Ja Oļegs Veniaminovičs lūdz, mēs noteikti palīdzēsim! Vai jums ir kādi īpaši jautājumi?

-    Nē, es tikai gribētu nokļūt sava radinieka mājā…

-   To mēs jums nokārtosim tūlīt pat! Valunovs apsolīja un kādam piezvanīja. Parunājis dažas minūtes pa tālruni, viņš nolika klausuli un paziņoja:

-    Tik vien tā darba! Tūlīt atbrauks mūsu medību pārzinis un jūs aizvedīs. Starp citu, kā jums ar jāšanu ar zirgu?

-    Ar zirgu? Viktors brīnījās. Kāds visam sakars ar zirgiem? Un medību pārzinim? Uz kurieni viņš grasās mani vest?

-    Kā uz kurieni? Valunovs nesaprata. Uz paša mājām taču! Parādīt jums māju!

-    Vai tad māja neatrodas te? Viktors apjuka. Es pilnīgi droši atceros, ka bērnībā braucu uz šejieni!

-    Tā tas bija bērnībā, Valunovs nopūzdamies atbildēja un uzreiz sadrūma. kopš tā laika daudz kas mainījies… Vai tad jūs neko nezināt?

-    Nu, es zinu, ka viņu iesēdināja cietumā, Viktors negribīgi sacīja. Un-n-n… tad vēl…

-     Pareizi. Valunovs atkal nopūtās. Iesēdināja ar mantas konfiskāciju. Žēl… Bet kā sacīja senie romieši: likums ir bargs, bet tas ir likums! Un neko tur nevar līdzēt… Viņš savu laiku atsēdēja, atgriezās, bet dzīvot vairs nebija kur. Tā nu nācās māju piereģistrēt kaimiņu ciemā. Ar dzīvojamo platību mums nav problēmu tikai nav, kas tur dzīvo, lūk, kāda nelaime!

Izdzirdis šo jaunumu, Viktors sastinga! Izrādās, ka nav pat tās mājas, kuru viņš atcerējās! Mantojumā bija saņemts nezin kas un nezin kur! Ko gan viņš te darīs, rajonā, kur pat karti viscaur klāja tikai taigas zaļais krāsojums?!

Bet Valunovs, nemanīdams Viktora noskaņojumu, tikai turpināja nožēlot:

-     Jā, protams, žēl, zelta cilvēks bija, nenovērtējams darbinieks! Es taču viņu pazinu tik daudz gadu! Visu mūžu, varētu teikt, pazinu! Bet pēc sievas nāves kļuva pavisam cits cilvēks. Vēl šobrīd nesaprotu…

Bet Viktors neklausījās, māca savas raizes. Ivanam jau viss vienalga, bet viņa brāļadēlam, kuru bija šurp atvilinājis ar testamentu…

-     Klausieties, Viktors pārtrauca priekšsēdētāju. kas tas par ciemu? Un kur tas atrodas? Es taču neko par to nezinu, arī notārs neko nepateica… Un tad Viktors atcerējās, cik dīvaini palūkojās Veniaminovs, kad viņš bija ieminējies par mājas pārdošanu.

-    Ciems? Tepat netālu! Valunovs pamāja ar roku. Tiesa, cilvēku tur nav, bet toties būs mierīgi. Un daba arī īsts brīnums! Pats drīz redzēsit!

-     Daba ir daba, Viktors apjucis noteica. Kā jūs domājat vai es varētu to māju pārdot?

-   Pārdot jau, protams, varētu, Valunovs uzreiz piekrita. Labākā māja ciemā. Tikai kurš to pirks? Tāds ir jautājums! Mums taču iedzīvotāju blīvums ir puse cilvēka uz diviem kvadrātkilometriem! Un kāpēc jums tā jāpārdod? Nesaprotu. Padzīvojiet, paskatieties, varbūt iepatiksies un paliksit uz visiem laikiem!

-     Man jau arī sāk gribēties palikt, Viktors ar rūgtu nopūtu izdvesa, pilnībā apjauzdams savu bezcerīgo situāciju.

Šajā priekšsēdētājam svarīgajā aģitācijas brīdī pavērās kabineta durvis un pie sliekšņa parādījās medību pārzinis.

Tas bija sirmgalvis, diezgan padzīvojis, bet joprojām brašs kā vecs kareivis. Tiesa, seju lāgā nevarēja saskatīt, jo tā pazuda zem kuplām uzacīm un lielas, mežonīgas bārdas, kas svarīgi gūlās uz krūtīm. Kā jau parasts medību pārziņiem, viņam mugurā bija garš brezenta mētelis, bet uz galvas dižojās cepure ar tumši zaļu virsu un iesprāgušu nagu.

Medību pārzinis ienāca kabinetā, paskatījās apkārt, pievērsa vērīgu skatienu priekšsēdētājam un strupi noteica:

-Nu?

-   Ahā! Valunovs nopriecājās. Lūk, arī mūsu medību pārzinis! Lūdzu mīlēt un cienīt! Jegors Timofejevičs Saveļjcvs! Tu, Timofejič, rau, posies uz Visotku. Biedram Ivana māja jāparāda!

Medību pārzinis saviebās, īgni paskatījās uz „biedru” un pārjautāja:

-     Uz Visotku, tu teici?

-    Nūja, uz Visotku, Valunovs uzsvērti atkārtoja.

Uz turieni es nebraukšu! Medību pārzinis, ilgi nedomādams, atteicās.

-    Kā?! Valunovs apjuka. Kā nebrauksi? Tāds ir mans rīkojums, Timofejič! Kurš tad brauks? Cilvēkam taču jāparāda māja!

Medību pārzinis atkal aizdomīgi pašķielēja uz Viktoru un vienaldzīgi atcirta:

Nu un, ka tavs rīkojums? Pats tad arī brauc. Ja teicu, ka nebraukšu, tad arī nebraukšu!

-    Tu man beidz, Timofejič! Valunovs sadusmojās. Svešu cilvēku klātbūtnē sabotāžu organizēt! Tu mums esi medību pārzinis vai neesi? Saklausījies visādas veceņu pasakas! Pašam laiks pasakas citiem stāstīt, bet tu muļķības pavērtu muti uzklausi! Labi. Litru! Valunovs piepeši paziņoja. Pēc atgriešanās no Visotkas es tev, Timofejič, uzsaukšu sabiedrisko litru! Tā sakot, kā kompensāciju par morāliem zaudējumiem!

-    Litru?! medību pārzinis sašutis noķērca. Varbūt divus? Un trīs negribi? Bez trim pat runāt atsakos!

-    Nu, Timofejič!.. vai tev kauna vispār nav?! Izspiest no priekšsēdētāja trīs litrus tīra spirta! Un par ko? Dēļ kā?! Dēļ tava biedra miesīga brālādēla!

-    Ko? Medību pārzinis brīnījās.

To! Tas taču Ivana Vrubļevska brāļadēls! Atbraucis māju noformēt uz sava vārda! Grasās pie mums apmesties! Un ko tu?

Vai tiešām? Medību pārzinis nopūtās un izbrīnā pievērsās Viktoram. Apmierinājis savu ziņkāri, atmeta ar roku un padevās:

-    Labi, par Vaņkas puišeli divus litrus nolaižu… Bet vienu tikpat sagādā! Iepazīšanās jānosvin! Un veicīgāk, laiks doties ceļā! Jo kamēr nonāksim galā! Nav ko gar purvmalu naktī klaiņot!

Viktors visu šo ainu vēroja kā speciāli viņam sarīkotu teātra izrādi. Šiem cilvēkiem viņš neticēja un vairs pats nesaprata, kā te nonācis. Tas bijaīsts murgs! Tagad gribējās mesties pie tālruņa, paķert klausuli un piezvanīt sievai, lai steigšus sūta naudu atpakaļceļam! Bet, atcerējies Irinu un viņas iespējamo reakciju, vēlēšanās zvanīt mirklī pazuda. Pašam jāķepurojas laukā, jācīnās visiem spēkiem. Atgriezties sakautam un pazemīgi lūgt žēlastību, lai atkal varētu dalīt nīstamo sievu ar suni?! Ne par ko! Labāk jau taigā pazust!

-    Arkādij Dmitrijevič! beidzot attapies vai, pareizāk sakot, izlēmis, ierunājās Viktors. Man radies ļoti svarīgs jautājums!

-    Jā? Valunovs izpalīdzīgi atsaucās.

-    Vai jūs varētu mani sākumā atbalstīt ar provīziju? Man ir nopietna problēma ar finansēm. Kamēr iedzīvošos jaunajā vietā, bet pēc tam es noteikti atstrādāšu.

-     Dieva dēļ! Valunovs pasmaidīja. Ja Oļegs Veniaminovičs lūdza, palīdzēsim!

4.   nodaļa

Pa Ļeņina ielu aiztraueās pirmā modeļa žigulītis, uzbrauca uz ietves un piestāja pie pompozas divstāvu ēkas. No mašīnas iztrausās Ļisicins, iegāja kāpņu telpā un uzkāpa otrajā stāvā…

Andrejs Ļisicins izmeklēšanas jomā skaitījās īsts profesionālis, rajonā to neviens neapšaubīja. Viņu cienīja, baidījās un ienīda, bet tas jau ir svarīgs rādītājs. Būdams šķietami pelēcīgs un neuzkrītošs cilvēks, viņš tomēr bija pamanījies iegūt lielu popularitāti. Acīmredzot tāpēc, ka lietas izmeklēja zemnieciski primitīvi, bez visādām zinātniskām pārgudrībām un dažreiz, iespējams, pārlieku skarbi. Bet vairumā gadījumu viņš panāca savu, galvenokārt paļaudamies uz savu intuīciju. Tur arī slēpās Ļisicina meistarība iedzimtā intuīcija nekļūdīgi aizveda līdz nozieguma atrisinājumam. Un to varēja apliecināt daudzi nelaimes putni, kas tagad atradās ieslodzījuma vietās. Kādreiz, senajos stagnācijas laikos, kurus pat negribas atcerēties, Ļisicins strādāja ciemā par vienkāršu iecirkņa pilnvaroto. Un lielākais, uz ko viņš varēja cerēt, bija kapteiņa uzpleči mūža garumā. Ar šo uzpleču palīdzību likums viņam uzticēja līdz pat sirmiem matiem nodrošināt kārtību pārraudzīt, rakņāties sīkās sadzīves ķildās un laicīgi par visu ziņot priekšniecībai. Citiem vārdiem sakot, nācās viņam caurām dienām dirnēt savā aplupušajā kabinetā. Tiesa, reizēm bija jādodas pārbaudīt no ieslodzījuma vietām atbrīvotās personas, bet tieši šis darbs viņu nemaz neapgrūtināja. Leitnantam Ļisicinam patika patērzēt ar saviem aizbilstamajiem un pat glāzīti kopā iztukšot. Tomēr zināmas pārmaiņas darbā. Vispār viņam uzticētajā iecirknī viss bija kārtībā.

Tā nu reiz Ļisicins sadūšojās vai, pareizāk sakot, uzdrīkstējās viens pats, nevienam par to neziņojot, atrisināt nopietnu noziegumu. Un paziņoja tikai tad, kad operatīvajiem darbiniekiem atlika tikai arestēt noziedzniekus ar lietiskajiem pierādījumiem. Pēc tam viņa darbs krasi mainījās.

Ļisicinu ievēroja. Pilsētā saprata, ka kādā dieva aizmirstā nostūrī iet bojā vērtīgs kadrs. Tāpēc pēc kāda laika likums priekšniecības personā iniciatīvas pilno darbinieku uzaicināja uz Troickas izmeklēšanas nodaļu. Bet vēl pēc kāda laika tā pati priekšniecība secināja, ka izmeklētājam Ļisicinam vislabāk vedas strādāt vienatnē. No tā laika viņš arī vienmēr un visur sāka darboties viens.

Ļisicins izmeklēja Vrubļevska lietu un, protams, par savu bīstamo un smago darbu saņēma mēnešalgu. Bet neoficiāli, kā īpaši ieinteresētā puse, viņam papildus maksāja firma „Zlatomir”. Ļisicins pret piemaksām neiebilda un vienmēr laicīgi ieradās firmas birojā pēc kārtējā honorāra. Neviens nevarētu iebilst, ka arī izmeklētājiem vajadzīga nauda, un nekā slikta jau šajā faktā nebija.

Bet vēl Ļisicinam bija nepieciešama informācija par šo iestādi, jo viņš jau sen raka tai bedri. Tiesa, vairāku iemeslu dēļ rakt nācās ļoti piesardzīgi. Firmas reputācija bija apšaubāma, bet iespējas nopietnas, un viņam nemaz negribējās lieki kustināt lapseņu pūzni. Tas kaitināja un sadusmoja. Pagaidām bija izdevies noskaidrot tikai to, ka par firmu „Zlatomir” kārtīgi neviens neko nezina, bet viss zināmais nav ne plika graša vērts.

Cik Ļisicins atcerējās, firmā bija nomainījušies vairāki direktori. Viņi visi pēc laiciņa kaut kur pazuda, bet pēdējais pat izmanījās nokļūt aiz restēm. Šobrīd viņš izcieta sodu vienā no vispārējā režīma nometnēm. Vairāk tīkotāju uz direktora krēslu neradās, bet firma turpināja darboties pilnā sparā. Lietas pārzināja pats „Zlatomir” īpašnieks, bet, kas viņš ir, neviens nezināja un pat negribēja zināt. Izņemot Ļisicinu. Viņš alka noskaidrot, kas tā par personību, kas tur rokās visu rajonu. Lai gan ne iedzīvotājiem, ne konkrēti viņam īpašnieks problēmas neradīja.

Ļisicins pastūma durvis un iegāja priekštelpā.

Firmas „Zlatomir” uzgaidāmā telpa zināmā mērā atgādināja zooloģijas muzeju. Visas sienas klāja īpašnieka medību trofejas. Te varēja redzēt aļņu, vilku un mežacūku galvas un pat nez kur nošauta jenota i/bāzenis. īsāk sakot, „Zlatomir” noslēpumainajam īpašniekam patika medības, ļoti patika.

Pie galda sēdēja jauniņa sekretāre rozā kostīmiņā. Garās kājas atbalstījusi uz blakus krēsla, viņa aizrautīgi pielaboja ar vīlīti savus rožainos nadziņus.

Ļisicins piegāja, uzmanīgi nocēla no krēsla viņas brīnumkājas, apsēdās un izplūda platā smaidā:

Sveika, mincīt! Visu laiku tikai nadziņus asini?

Glītā sekretāre uzmeta Ļisicinam nicīgu skatienu un, neapmierināti sakniebusi lūpas, pajautāja:

-     Ko vajag?

-   Nu, nu! Pieklājīgāk, mincīt, es tomēr izpildu dienesta pienākumus! Ļisicins rotaļīgi atgādināja.

-   Es tev neesmu nekāds mincītis! Vai skaidrs? sekretāre sašutusi atcirta. Saki, kāpēc esi ieradies?

Ļisicins pavīpsnāja. Šī jaunā un uzpūtīgā sekretāre sēdēja nožēlojamas provinces pilsēteles bagātā birojā un atbilstoši uzvedās kā kundze un pavēlniece. Ja direktori dažu pēdējo gadu laikā bija vairākkārt mainījušies, tad sekretāre bija palikusi tā pati. Visdrīzāk viņa arī bija viena no īpašnieka medību trofejām, kas vismaz izcēlās ar lojalitāti.

Tu taču, mincīt, zini, kāpēc esmu atnācis.

Sekretāre parāva atvilktni, izņēma aploksni un nevērīgi nosvieda uz galda.

Ļisicins paņēma aploksni un painteresējās:

Vai tad tavs boss atkal devies komandējumā?

-    Jā, viņš vienmēr strādā! Ne tā kā daži citi!

Ļisicins ieskatījās aploksnē, apmierināts nokremšļojās, paslēpa to kabatā un noteica:

-    Arī daži citi strādā. Kāpēc tad viņiem maksā naudu? Žēl, ka tavs priekšnieks atkal komandējumā. Mums vajadzētu parunāt par kādu svarīgu jautājumu…

-    Tu vari visu pateikt man, es viņam pastāstīšu! sekretāre zinoši paziņoja.

-    Tev? Ļisicins iesmējās. Bet es domāju, ka tu tikai nagus proti asināt! Nu labi, kaut ko vari viņam arī pateikt, ja jau nav iespējams personīgi satikties. Pasaki, ieradies Mantinieks un nolēmis pie mums pakavēties. Viss notiek tā, kā es biju paredzējis.

-    Drīz viņš paņems to, pēc kā atbraucis, vai vismaz to apskatīs. Ļisiscins apdomādamies nedaudz saminstinājās un piebilda: Ar šo lietu es, kā parasti, strādāju viens, tāpēc, lai neko nepalaistu garām, man drīz būs jāizbrauc no pilsētas. Pasaki viņam, mincīt, ka tie būs papildu izdevumi, tagad es strādāšu cauru diennakti, bez pārtraukuma! Ļisicinam tāda dīvaina komunikācija caur sekretāri nepatika, bet izvēles nebija tādi darba devēja noteikumi. Viņš redzēja, kā sekretāre, klausoties viņa ziņojumus, no sava svarīguma apziņas teju vai piepūšas, tāpēc nekad neaizmirsa nolikt viņu pie vietas. Vai neaizmirsīsi, mincīt? Es, protams, saprotu, ka tās nav gultas sarunas, bet pacenties tomēr neaizmirst, labi?

-    Vācies! sekretāre nosarka.

Ļisicins iesmējās un izgāja. Jau nonācis aiz durvīm, viņš izvilka aploksni, uzmanīgi pārskaitīja naudu un iegrima domās.

Ļisicins juta, ka šoreiz lieta beidzot izkustējusies no stinguma punkta. Acīmredzot īstais laiks palielināt maksu par saviem pakalpojumiem. Un viņš cerēja, ka nākamajā aploksnē saturs būs apjomīgāks. Viņš jau nu pacentīsies, vismaz sāks censties tūlīt pat. Sekretārei taču bija pavēstīta balta patiesība viņš tiešām dosies prom no pilsētas un strādās divdesmit četras stundas dienā. Ļisicins tiešām bija nolēmis doties pa pēdām Viktoram. Bet vispirms jāapmeklē daži vietējie āksti, kurus viņš neieredzēja ne acu galā. Bet darbs ir darbs.

Ļisicins izgāja no ēkas, iesēdās mašīnā un brauca uz notariālo biroju.

Kopš Viktora ai/iešanas notāra kabinetā nekas nebija mainījies. Vcniaminovs un Barišņikovs joprojām sēdēja divatā pie viena galda un kopīgi šķiroja papīrus. Tad bez klauvēšanas ienāca Ļisicins un iztraucēja šo acīmredzot svarīgo darbu. Notārs ar sekretāru piepeši sastinga savu papīru jūkļa vidū.

Veniaminovs pacēla neapmierinātu skatienu, grasīdamies kārtīgi norāt nekauņu, bet ieraudzīja, kas atnācis, un pavīpsnāja:

-Ne mirkli nešaubījos, ka jūs tūlīt pat ieradīsities, biedri kapteini Sen esmu dzirdējis, ka visur klīstat kā pelēka ēna, kā rēgs. Tomēr atļaušos aizrādīt, ka pat rēgi pieklājības pēc varētu pirms ienākšanas pieklauvēt!

To sakot, viņš ne mazākajā mērā neizskatījās augstprātīgs. Vcniaminovs ironiski pasmaidīja un palūkojās uz Ļisicinu kā uz mazu un nesaprātīgu bērnu. Arī Barišņikovs tūlīt pat steidzās atdarināt sava patrona smaidu, bet viņam tik labi neveicās. Ļisicins pārlaida abiem vienaldzīgu skatienu un tikko jaušamā nepatikā sacīja:

-     Vai gribi, Alcks, labu padomu? Nekad nedari to, ko neproti. Kad tu smaidi, visiem kļūst tevis žēl un gribas raudāt.

Barišņikovs pārstāja smaidīt un tādā pat tonī atbildēja:

-    Bet man, biedr kaptcin, vienmēr licies, ka jūs jau esat piedzimis savā pelēkajā lietusmētelī un kopš tā laika to arī neesat mazgājis. Interesanti būtu uzzināt, cik jums gadu?

Patiesi, Ļisicins ar savu pieticīgo izskatu līdzās uzvalkos tērptajiem kungiem atgādināja trūcīgu dervišu, kas tikko kājām atgriezies no Mekas. Tāpēc jau viņš neieredzēja šo aristokrātiski glumo pārīti ar liekulīgajām laipnībām. Pats viņš bija vienkāršs cilvēks ar izteiktu strādnieciski zemniecisku izcelsmi.

-      Viss! Veniaminovs paziņoja. Laipnību apmaiņa beigusies! Domāju, laiks ķerties pie lietas! Kā varam pakalpot, Andrej Andrejevič?

Ļisicins izņēma paciņu „Belomorkanal”, aizsmēķēja papirosu un ķērās pie lietas rāmi un mierīgi, it kā nekādas vārdu pārmaiņas ar sekretāru nebūtu notikušas. Jo tamlīdzīgas laipnības, viņiem tiekoties, tika bārstītas vienmēr.

-    Nesen pie mums ieradās Viktors Vrubļevskis, brāļadēls nogalinātajam, pa kura slepkavības izmeklēšanu, atbilstoši jūsu vārdiem, es klīstu kā pelēks rēgs.

-    Bija. Veniaminovs piekrītoši palocīja galvu. Mēs taču jums par to jau ziņojām. Jūs taču lūdzāt ziņot, tikko viņš parādīsies. Un, lūk…

-    Gribētos uzzināt visas sarunas nianses.

-    Un to jūs jautājat man? Veniaminovs tēloja pārsteigumu.

-    Protams, jums! Ļisicins pavīpsnāja. ne jau viņam. Un viņš pamāja uz Barišņikovu kā tukšu vietu.

-              Manuprāt, pietiek, ka savā laikā jums pavēstīju par testamentu,

-    Veniaminovs aizskarts paziņoja.

-      Nu pietiek! Ļisicins īgni saviebās. Viņš jau bija gaidījis, ka vecais knīpstanga atkal tēlos cēlu advokātu. Lieciet mierā to Vrubļevski! Mums te velns zina kas darās, bet jūs nodarbojaties ar visādām muļķībām!

-īstenībā nekāda saruna vispār nenotika, Veniaminovs mainīja toni, it kā viņu piepeši būtu pārņēmis milzīgs patriotisms. Jaunais cilvēks pie mums atsteidzās cerībā saņemt mantojumu. Bet tā nebija, tikai mājele Visotkas ciematā. Lai gan es viņu brīdināju jau pa tālruni. Tas arī viss.

-     Bet kāpēc viņš domāja, ka kaut ko mantos?

-    Par to viņš nerunāja.

-    Un ko Vrubļevskis tagad iesāks?

-     Par to arī viņš neko neteica.

-    Nu kaut ko taču viņš tomēr pateica, velns parāvis! Ļisicins iesaucās klusībā no sirds nolamādams Vcniaminovu.

Līdzjūtīgi paraudzījies uz Ļisicinu, Veniaminovs augstprātīgā iecietībā pavēstīja:

-   Viņš ļoti pārdzīvoja, ka, izņemot māju, neko vairāk nav mantojis. Pieminēja kaut kādus ietaupījumus, kuriem noteikti jābūt. Pēc viņa teiktā, sapratu, ka nelaimīgajam nepietiek pat naudas atpakaļceļa biļetei.

-                Iekrājumi? Ļisicins iegrima domās, bet attapies iesaucās:

-    Kā?! Nepietiek naudas?! Ha! Tas tik ir joks! Tātad atbrauca tikai ar biļeti vienā virzienā?! Vai tad bija nolēmis apmesties pie mums uz dzīvi?

-    To labāk jautājiet viņam pašam.

-    Tā, tā, nāksies noskaidrot, par kādu naudu viņš domā braukt uz mājām! Ļisiscins domīgi pacēla skatienu un piepeši ievēroja kaut ko nesen redzētu „Zlatomir” birojā. Kas jums tā par vistu uz skapja? viņš aizdomīgi pavaicāja un samiedza acis.

Veniaminovs, būdams vecs mednieks, kas visu māžu veltījis šim vaļaspriekam, tādu jautājumu pacieta ar grūtībām. Nicīgi paskatījies uz Ļisicinu, viņš dzedri precizēja:

-    Tā nav vista, bet rubenis.

-    Tiešām? Un kur tad jūs to ņēmāt? Pie taksidermista, vai?

-    Parasti es tos iegūstu medībās un tikai tad atdodu vienam Kemerovas taksidermistam.

-    Tātad jūs esat mednieks? Un Ļisicina sejas izteiksme liecināja par milzīgu pārsteigumu.

Mednieks gan. Veniaminovs piekrītoši palocīja galvu. Un Aleksejs Ivanovičs arī. Padomājiet, mīļais, kurš tad tagad pie mums nav mednieks? Taiga ir milzīga!

-    Es, piemēram, neesmu mednieks.

-   Tā jau nu gan, biedr kaptcin? Jūs tikai izsekojat cilu medījumu. Un savas trofejas neglabājat uz skapja, bet aiz restotiem logiem!

-   Tur jums taisnība, Ļisicins uzreiz piekrita, un viņa galvā sarosījās domas. Ne tuvu katrs mednieks ved savas trofejas taksidermistam uz Kcmerovu. Pārāk dārgs prieks vietējam iedzīvotājam. Un viņš nOlēma, ka jāparunā ar taksidermistu un jāpārbauda visi pastāvīgie klienti. Bet to vēlāk. Un tagad… Visu labu! Ļisicins negaidot atvadījās, pagriezās un ātri aizgāja, it kā kaut kur ļoti steigtos.

Ļisicins patiešām steidzās. Bija jādrāžas uz Gornovoju, bet pēc tam uz Visotku. Šobrīd viņu visvairāk interesēja Viktors un viņa aizdomīgā atbraukšana. Skaidrs, kas tie par ietaupījumiem, uz kuriem viņš bija cerējis… Padomā tik, cik pašpārliecināts tips, pat naudu nav papūlējies līdzi paņemt! Visu pārējo Ļisicins noskaidros pēc tam.

5.   nodaļa

Viktors apsegloja zirgu un, sen nejājis, sajutās seglos mazliet nedroši. Vai nu zirgs bija gadījies ar vecuma grī|īgumu, vai vēl kas, bet viņš šūpojās seglos, no visa spēka turēdamies pie pavadas, lai nenokristu. Zirgs purināja galvu, krāca un pa ceļu rikšoja līkumu līkumiem.

Nenolauz ķēvei galvu! medību pārzinis pamācīja. Atlaid pavadu, tā pati ies!

Viktors paklausīgi nosvieda pavadu. Zirgs iztaisnoja gaitu, bet šūpot jātnieku nepārstāja.

Lai arī visi spēki tika veltīti tam, lai noturētos seglos, viņam tomēr pavērot apkārtni. Iebraukts ceļš veda uz mežu. Tālumā izstieptā meža līnija bija robot un veidoja lūzumu tieši tajā vietā, kurp aizvijās <

ceļš. Cik Viktors atcerējās, tur vajadzēja atrasties lielam purvam, kur viņš pats bērnībā bija medījis pīies. Tā arī bija.

Reti izmantotais meža ceļš, kas bija noaudzis ar grīšļiem, veda gandrīz gar pašu purva malu. Vienā pusē augsts skujkoku mežs šūpoja veco egļu ķepas un kaucināja vējā mastu priedes. Otrā pusē kociņi auga zemi, vārgi un nīkulīgi. Drūmo purvāja skatu varēja pamanīt jau no tālienes. Visu apkārtni klāja brūns un porains sūnājs un smalks meldrājs, arī samērā skrajš un pieticīgs.

Viktors neapmierināts pavērās uz bezgalīgo purvu un vaicāja:

-     Vai mums tālu jābrauc?

-   Ja gar purvu, pa ceļu, tad kādas verstis desmit sanāks, medību pārzinis atbildēja.

-     Un citādi? Vai ir vēl kāds ceļš?

-    Skaidrs, ka ir. Taisni pa purvu, bet tur vēl neviens nav braucis.

-     Vai tiešām purvs ir tik milzīgs? Viktors brīnījās.

-     Garumā savas desmit verstis, arī šķērsām kādas piecas, ne mazāk. Bet tieši pašā purva vidū tek upīte, kas akurāt aizved līdz Visotkai. Tāpēc jau savā laikā tur arī ciematiņam pamatus lika… Tātad esi nolēmis pie mums apmesties?

-      Paskatīsimies, Viktors domīgi novilka, izvairīdamies no konkrētas atbildes. Viņam nebija vēlēšanās stāstīt vecajam vīram par savām problēmām. Bet kaut ko noskaidrot gan gribējās. Stāsta, ka Ivans no raktuvēm zeltu nozadzis. Bet man kaut kā neticas. Kā tu domā?

-               Tā jau runā. Medību pārzinis palocīja galvu un sadrūma.

-     Man arī neticas. Kam viņam tā? Es taču Ivanu labāk par visiem pazinu. Tas viņam pilnīgi nebūtu raksturīgi… Lai gan ap to laiku viņš ļoti pārvērtās. Uzreiz pēc tavas tantes nāves. Kļuva drūms, nerunīgs. Pēc tam mūs pameta… Un, lūk, kas notika.

-     Un kā tante nomira?

Infarkts, tieši uz ielas. Nokrita, stipri sasita galvu, tā arī nomira.

Viktoram gribējās uzzināt vēl vairāk, bet medību pārzinis bija atturīgs un atbildēja nelabprāt vai nu nepatika atcerēties, vai cita iemesla dēļ. Un viņš atlika izprašņāšanu uz citu reizi.

Tā viņi nojāja pusi ceļa. Pa šo laiku Viktors paspēja pierast pie segliem. Šūpot vairs nešūpoja, un kājas arī pamazām atbrīvojās no saspringuma. Viņš atslāba un piepeši pamanīja, ka medību pārzinis saausās.

-     Kas noticis? Viktors kļuva tramīgs.

Te ir nelaba vieta. Labāk jāsim ātrāk, medību pārzinis klusinātā balsī ieteica, lūkodamies apkārt, it kā kaut kas viņu biedētu vai uztrauktu.

-     Nelaba vieta? Viktors brīnījās. Manuprāt, te izskatās ļoti pieklājīgi!

-    Jāj ātrāk, es teicu! medību pārzinis noņurdēja.

Zirgi paātrināja soli, kļūdami arī mazliet nemierīgi, kā šķita Viktoram. Un drīz koki pašķīrās, paverot skatam lielu pļavu un lielu māju pie pašas mežmalas.

Zemā ēka bija būvēta no tēstiem bluķiem un to klāja apsūnojis skaidu jumts. Kopumā akmens māja nepārsteidza ēka kā ēka. Tomēr radās jautājums kāpēc taigā, koku valstībā, jāceļ tāda būve? Viktors jau gribēja pavaicāt medību pārzinim, kā šajā mežonīgajā Sibīrijas nostūrī gadījusies tik svešāda romāņu stila celtne. Bet piepeši netālu no mājas pamanīja cilvēku. Viņš stāvēja pie paša meža, tāpēc kārtīgi saskatīt viņu nebija iespējams. Bet varēja pateikt, ka viņš ir kalsns, gara auguma un ģērbts dīvainā kareivja formas tērpā. Vēl uz tumšā meža fona iezīmējās bāla seja un garas matu šķipsnas. Viņš stāvēja rāmi un nekustīgi un, šķiet, uzmanīgi vēroja garāmbraucošos jātniekus.

Vispirms Viktors nodomāja, ka sirmais vīrs dzīvo šajā akmens mājā. Tomēr ar dēļiem aiznaglotie logi liecināja, ka ēka sen pamesta. Viņš novērsās no nepatīkamā silueta, kas vairāk atgādināja dārza putnubiedēkli, un gribēja uzzināt, kas tas ir. Bet nepaspēja.

Medību pārzinis pats piejāja Viktoram cieši blakus un, sāpīgi iekniebis rokā, klusi nočukstēja:

-    Neskaties uz viņu tā!

Viktors sāpēs sarāvās, pārsteigumā sarauca uzacis un mulsi jautāja:

-    Uz ko lai es neskatos?!

-    Ne uz vienu neskaties, medību pārzinis uzkliedza. Nu, kusties! Un viņš spēcīgi uzšāva savam zirgam ar pātagu.

Zirgs salēcās un aizrikšoja. Viktora zirgs bez mudināšanas arī pārgāja uz rikšiem. No tik piepeša straujuma viņš gandrīz novēlās zemē, bet laikus paspēja ieķerties krēpēs. Tagad atlika tikai noliekties un abām rokām aptvert zirga kaklu.

Zirgi ātri auļoja pa ccļu, pakaviem dobji jaukdami irdeno zemi. Vēderā iekšas trīcēja un skalojās uz visām pusēm, gatavas savīties tik ciešā vijumā, ka neviens ķirurgs vairs nespētu tās atšķetināt. Bet raupjās krēpes visu laiku sitās sejā un sāpīgi rīvēja vaigu.

Tādos trakos rikšos noauļojis neciešami lielu attālumu, Viktors ilgāk nespēja ciest mokošo galopu un iekliedzās:

-    Stāvi, Timofejič!! Stāvi!!

Beidzot medību pārzinis, meistarīgi parāvis pavadu, apturēja zirgu. Arī Viktora zirgs apstājās kā zemē iemiets, gandrīz atkal nomezdams savu jātnieku. Nosvīdušais Viktors smagi un saraustīti elsoja, it kā nevis viņš būtu jājis ar zirgu, bet otrādi.

Viktors sajēgu zaudējušām acīm pavērās medību pārzinī un aizelsdamies izteica savu sašutumu:

-   Tu ko, Timofejič?! Kas tās par spēlītēm?! Es taču gandrīz no zirga novēlos!

No ķēves, medību pārzinis īgni precizēja. Vai tad neproti atšķirt?

Kāda tur, pie velna, atšķirība?! Vai tad no ķēves mīkstāka krišana?!

-  Labi, rāpies zemē no sava zirga, medību pārzinis noņurdēja, iesim uz avotu, ūdentiņu padzersim.

Avots atradās turpat līdzās. Tas izrādījās liels, tīrs un sakopts, kāds to bija aplicis ar akmeņiem. Medību pārzinis piemetās uz celma, iebāza roku dziļajā kabatā, brīdi tur parakņājās un izvilka dieva pasaulē simtgramīgu šķautnainu glāzīti. Varbūt vainīga bija saules staru rotaļa vienkāršajās stikla šķautnēs, bet īgnums no veča sejas pazuda, acis iemirdzējās un kļuva laipnākas.

Medību pārzinis izvilka no azotes plastmasas pudeli ar spirtu, ko bija izmangojis no priekšsēdētāja, un lietišķi piedāvāja:

-    Nu, pamēģināsim!

-  Tad, lūk, kur tu tā steidzies! Viktors iesaucās, skatīdamies uz spirtu, un droši piebilda: Es nemēģināšu! Esmu jau pārmēģinājies!

Jau tā nevaru zirgam mugurā noturēties, bet ar šo dziru vēderā pat desmit metrus nenojāšu!

-  Bet es nekrītu, jo man jau ir pieredze. Tātad tu sēdi, bet es tomēr pagaršošu! Medību pārzinis ielēja mēriņā neatšķaidīto spirtu un vienā elpas vilcienā iztukšoja.

Viktors saviebās reizē ar medību pārzini un pieprasīja:

-   Tagad stāsti, Timofejič! Kas tā bija par svešādu māju? Kas tas par veci, no kura tu tā aizaulekšoji? Gandrīz mani pazudināji!

Medību pārzinis brīdi klusēja, laikam gaidīdams, kad spirts uzsūksies organismā, un tad atbildēja:

-    Nebija tur nekāda veča…

-    Kā tad nebija?! Viktors sašuta. Es taču pats savām acīm redzēju! Uz ko tad tu man aizliedzi skatīties?!

-    Ne uz ko. Tas nebija nekāds vecis. Tas vispār nebija cilvēks.

-   Nebija cilvēks? Viktors neticīgi pavīpsnāja. Kas tad? Spoks vai meža gars?

Spoki nekādas pēdas neatstāj, bet meža garus, cik vien te dzīvoju, neesmu nevienu matījis. Tas ir necilvēks, visīstākais necilvēks dvēseļu maitātājs! Sen tas nebija rādījies…

-   Labi, ja necilvēks, tad necilvēks. Viktors piekrītoši palocīja galvu, aizdomīgi šķielēdams uz spirta pudeli. No kurienes tad viņš radās? No radiācijas, vai? Un ar ko vispār nodarbojas?

Kādreiz tā bija viņa māja… domīgi noteica medību pārzinis, tad brīdi klusēja, acīmredzot sakopodams domas, un sāka stāstīt. ..

6.   nodaļa

Pa šaurajām, pārpildītajām ieliņām neatlaidīgi cīnījās uz priekšu jauns ķiršu krāsas opelis. Mašīnu vadīja Irina. Viņa nervozi žņaudzīja stūri un asiem rāvieniem burtiski bojāja pārnesumkārbu. Irina steidzās.

Viņas labiekārtotajā dzīvē piepeši radusies problēma prasīja sastādīt steidzamus plānus, kuru īstenošanu nevarēja atlikt uz vēlāku laiku. Bet šaurās ieliņas nebija radītas ātrai braukšanai. Šajā rītā Irinu kaitināja pilnīgi viss: gan spožā saule, kas žilbināja acis, gan nesaprātīgie autovadītāji, kuri negribēja dot ceļu viņas opelim, gan bēguļojošais vīrs… Un jo īpaši noslēpumainais Sibīrijas mantojums, kas zelta dzirkstīm satrauca viņas iztēli.

Viktors tā arī nebija zvanījis, lai gan laika ziņā noteikti jau paspējis nokļūt līdz Troickai. Tātad ziņot viņš neko nedomāja, tātad tomēr nolēmis aiziet, pamest viņu. Par tādu lēmumu Viktors varēja izšķirties tikai vienā gadījumā ja tiešām mantojis milzu vērtības. Un Irinai laiku palaikam rādījās uzmācīga, līdz nelabumam idilliska fantāzijas aina: pa dzidri zilo un rāmo okeāna klajumu strauji slīdēja jahta. Tikai nebija saprotams, kas to vadīja varbūt kaisle zem burām. Jo uz klāja Viktors, gurds un pārsātinājies, netikli draiskojās ar nekautri kailām meitenēm. Un šīs izlaidīgās mazgadīgās mātītes skaļi spiedza un stulbi ķiķināja īstas dienvidu ielenes! No tādas klajas bezkaunības Irinu pārņēma sašutums. Un tā ir pateicība par viņas labo sirdi?! Par visu, ko viņa darījusi Viktora labā? Kā nabagu un bezpajumtnieku viņa to savāca uz ielas! Dzīvoja pie visa gatava, kā dieva azotē, nekā viņam netrūka! Un cik daudz naudas par viņu iztērēts šajos trīs gados? Kā nervi sabojāti? Cik asiņu viņai izsūcis būs vesels spainis! Bet viņa visu pacieta, baroja Viktoru, ģērba un loloja. Bet tagad, kad viņš piepeši mantojis bagātības un zagtu zeltu, sieva vairs nav vajadzīga. Nē, tā tas nenotiks! Irina viņu piespiedīs samaksāt par saņemto laipnību un uzmanību! Un pēc tam lai vācas pie velna vai savām padauzām!

Atrast un sodīt Viktoru varēja dažādi, variantu milzums. Tikai visiem bija nepieciešama simtprocentīga garantija, ka viņš tiešām ticis pie kārtīgas naudas. Bet kā lai to uzzina? Ne notārs, ne, vēl jo vairāk, Viktors neko nestāstīs. Patiesību varētu noskaidrot tikai uz vietas. Un tikai tad, atbilstoši situācijai, domāt par tālākiem soļiem. Vārdu sakot, Irinai tagad bija nepieciešama droša informācija, pareizāk informators.

Visbeidzot ķirškrāsas opelis ar grūtībām aizspraucās līdz vajadzīgajam namam. Irina izspurdza no mašīnas, vieglā meitenes solī uzskrēja līdz ceturtajam stāvam, apstājās pie durvīm un piezvanīja.

Pēc neciešami ilgas gaidīšanas minūtes durvis pavērās, un viņas priekšā stāvēja izskatīgs vidēja auguma vīrietis.

Dzīvokļa īpašnieku sauca Jurijs Silva. Viņš strādāja par elektronisko svaru remontmeistaru. Un jāatzīst, ka skaitījās viens no labākajiem pilsētā savā jomā, ar ko vienmēr lepojās un ko neaizmirsa pastāvīgi atgādināt citiem. Četrdesmit divus gadus vecajam Silvām bija tumši, mazliet sirmi mati un īsa sudrabaini melna bārdiņa. Viņš dzīvoja un kustējās tik cienīgi un lēni, viņa augums bija tik apaļīgs un mazs, ka reizēm Silva stipri izskatījās pēc mīksta plīša lācēna.

Ļaļa! Tā esi tu?! Silva, ieraudzījis Irinu, sajūsmināts iesaucās.

Uzruna „Ļaļa” bija vienīgā vaļība, kuru lrina no Silvas piecieta. Visā pārējā viņš pilnībā atradās sievietes varā, kā jau pienākas attiecībās ar „bargo kundzi”.

Viņi jau sen bija mīļākie, kopš tiem laikiem, kad Silva bija Irinas darbnīcā salabojis mazos juvelieru svariņus. Turklāt Irina pali sevi par mīļāko neuzskatīja, tikai Silva bija viņas mīļākais un nekā citādi. Būdama spēcīga, enerģiska sieviete un valdonīga saimniece, Irina izvēlējās maigus, pakļāvīgus vīriešus, un Silva bija tieši tāds. Turklāt, atšķirībā no ciliem bagātu sieviešu pielūdzējiem, viņš naudu neprasīja. Tomēr arī Silvām bija sava īpaša vājība zivis, un Irina šo savādo dīvainību apmierināja. Lai kad viņa brauktu, vienmēr atcerējās paķert līdzi kādu kilogramu vienkāršu zivteļu, kuras Silva uzreiz iesālīja un sagatavoja kaltēšanai. Viņš to darīja tik aizrautīgi un centīgi, ka dažreiz šķita nekas cits šajā pasaulē Silvu neinteresē.

Nonākusi Silvas mazajā dzīvoklītī, Irina pārlaida skatienu vecpuiša midzeņa pazīstamajam interjeram. Tieši midzeņa, jo citādi to nenosaukt. Dzīvoklis bija piekrauts gandrīz līdz griestiem ar acīmredzot ļoti nepieciešamām mantām. Te mierīgi varēja paklupt uz tirgus svariem, apsēsties uz nokaitēta lodāmura vai apgāzt veselu rindu tukšu pudeļu. Silva, tāpat kā daudzi amata meistari, spirtotos dzērienus cienīja kā profesionāls alkoholiķis. Pāri visai istabai kā bezbēdīgās vecpuiša dzīves kronis bija nostiepta aukla, uz kuras karājās zeķes, apakšbikses un kaltētu zivju virtenes. Atbilstoši istabā arī smakoja: kaut kā vidēji starp slikti izmazgātām zeķēm un kaltētām, nedaudz bojātām zivīm.

Irinaarī pati nesaprata, kāpēc piestaigā pie šī cilvēka. Varbūt komfortablā un pārtikusī dzīve vedināja uz kādu vienkāršāku un sīvāku dažādību? Un acīmredzot Silva tieši bija šāda dažādība. Rezultātā šobrīd, neraugoties uz nepatiku pret dzērājiem, viņa valdīja pār diviem dzerošiem vīriešiem: viens bija slaids un kopts skaistulis, kurš neko neprata, bet otrs maza auguma nevīža, kurš prata darīt visu.

Irina sniedza Silvām sainīti un sacīja:

-    Tas tev, Mincīt, tavas iemīļotās, vislētākās.

Silva atvēra paciņu un no tās uzvirmoja pretīga sastāvējušos zivju smaka, kas uz viņu iedarbojās līdzīgi kā balderjāņi uz runci.

-     Tu mani lutini, Ļaļa, sudrabaini melnajā bārdā apmierināts nomurrāja Silva un, aizmirsis savu kundzi, aizsteidzās uz virtuvi.

Virtuvē tajā pašā mirklī sākās Silvas parastā saimnieciskā darbība, kas Irinai vienmēr uzdzina pretīgumu. Bet kaut kādā veidā šis pretīgums arī valdzināja, tiesa, nebija saprotams kāpēc.

Silva izbēra no paciņas izlietnē smirdošās zivis, sāka tās skalot un, klīstošu skatu griestos raudzīdamies, atkal iemurrājās:

-     Ja tik tu zinātu, Ļaļa, kā man garšo vītinātas zivis! Es tās sagriežu ar nazi gabalos un ēdu! Ja man nav naža, es tās vienkārši sagraužu ar zobiem! Varu ēst tās stundām! Nesaprotu, kāpēc esmu tāds zivju mīl is?..

Bet lrina, nepatikā ieelpodama pūstošo zivju dvaku, pārtrauca Silvas aizrautīgo monologu:

-    Mincīt! Tu varētu ar šo lietu nodarboties vēlāk… Viņa nicīgi saviebās. Ar savu ēdienu gatavošanu! Esmu atbraukusi darīšanās! Mums ir ļoti maz laika! Iesim uz istabu!

-   Tu tik ļoti esi pēc manis noilgojusies? Silva sarosījās, bet tomēr turpināja skalot zivis.

-    Es atbraucu citā jautājumā!

-   Citā? Silva brīnījās, un viņam no rokām izlietnē iekrita pusmazgāta zivtele. Kādā citā? Vai tev sabojājušies svari?

-    Nē! nepacietīgi atcirta Irina. Iedomājies, mans vīrs ir saņēmis mantojumu!

Hm, tavs Viktors saņēmis mantojumu? Silva nomurmināja un jau ieinteresētāk turpināja: Un tagad viņam vajadzīgi svari? Man ir lieliski svari „Atlass”, svēršanai līdz piecdesmit kilogramiem… Bet ko viņš grasās svērt? Savu mantojumu, vai?

-   Viņš neko negrasās svērt! Vismaz pagaidām! Iesim uz istabu! Mums jāparunā!

-   Labi, Silva neizpratnē piekrita, nomazgāja rokas un paklausīgi devās uz istabu.

Nepaspēja viņi pat ieiet telpā, kad Irina rūgtā pārestības izjūtā sāka klāstīt Silvām neticamos jaunumus:

Vrubļcvskis saņēma telegrammu! Nomiris viņa radinieks! Notārs uzaicināja ierasties mantojuma saņemšanai! Un tagad viņš jau ir tur!

-    Kas tas par mantojumu?

-    Šķiet, kaut kāda veca māja laukos!

-    Māja laukos? Nu un? Silva neizpratnē jautāja.

Kā nu un?! Irina uzsprāga. Tās taču pilnīgas muļķības! Kurš tad rakstīs testamentu pie notāra par nožēlojamu graustu pasaules malā?! Tāds pat par velti nevienam nav vajadzīgs!

-    Kāpēc tad ne? Silva brīnījās. Es gan neatteiktos…

-   Tu nenoklausījies līdz galam! Viņa tēvocis strādāja par zeltraci raktuvēs. Viņš sēdēja cietumā par zelta nolaupīšanu no šīs ieguves vietas! Bet zeltu pie viņa tā arī neatrada! Māja tas bija tikai iegansts, lai atsauktu Vrubļevski! Vai saproti?!

-   Neko nesaprotu! Silva papurināja galvu. Kas par zeltu? Un kādās raktuvēs viņš varēja strādāt?! Kaut kā neatceros, ka mums būtu raktuves…

-    Ne jau mums! Viņš saņēma telegrammu no Sibīrijas!

-    No Sibīrijas?! Silva jutās pārsteigts. Un ko viņš tur darīja? Tu nekad man neesi stāstījusi…

-    Ak, kungs! Irina noplātīja rokas. Tur nedzīvoja pats Vrubļevskis, bet gan viņa radinieks! Viņu izsūtīja turp pēc kara! Sibīrijā viņš strādāja par zcltraci, nozaga zeltu un sēdēja cietumā! Pirms nāves uzrakstīja par veco māju testamentu! Vai tev, piemēram, vajadzīga māja Sibīrijas laukos?

-    Nē, Silva nedomādams atteicās.

Vai tad nav skaidrs, ka Vrubļevskis devās pēc zelta, nevis pēc mājiņas uz vistas kājas?!

-Tātad Viktors saņēmis mantojumā zagtu zeltu? Un tāpēc viņam vajadzīgi svari?

Irina no dusmām pat nosarka un savaldīgi paskaidroja:

-    Svari viņam nav vajadzīgi. Viņam vajadzīgs zelts!

Silva samulsa un jautāja:

-    Es nesaprotu, kāds tam sakars ar mani, ja jau svari viņam nav vajadzīgi?

Tev jābrauc pie viņa! Irina drūmā balsī paziņoja.

-     Uz Sibīriju?! satriektais Silva iesaucās. Kāpēc?!

Klusu! Irina iešņācās un vēl drūmākā tonī turpināja: Tev uzmanīgi viss jāizpēta. Jānoskaidro, ko viņš atradis.

-    Kāpēc? Kāpēc tu vēlies, lai to daru es? Tās taču ir jūsu lietas! Paši tieciet galā!

-    Nē! Ar Vrubļevski viss beidzies! Viņš ar mani dzīvoja tikai tāpēc, ka nebija citas izejas! Es taču tev ne reizi vien to esmu teikusi! Bet tagad viņš saņēma savu mantojumu un pazuda!

-     Lai arī pazūd! Tas taču ir viņa mantojums!

-     Ko?! Irina sašutusi nošņāca. Es to nelgu baroju! Ģērbu! Rūpējos kā par mazu bērnu! Un ko es saņēmu kā pateicību?! Dabūjis zagtu zeltu, viņš pavicina asti un pazūd! Drīz kļūs par bagātnieku un izšķiedīs naudu ar jaunām palaistuvēm! Tas nekad nenotiks! Tu

brauksi uz turieni un noskaidrosi, kas viņam pieder! Lai zinām, ar ko rēķināties! Tev viņš jāizseko…

-     Man?! Jāizseko?! To izdzirdis, Silva tik ļoti samulsa, ka pat v atvirzījās. Viņa iztēlē tūlīt pat iznira Viktora tēls. Tas bija garš, atlētisks puisis ar profesionāla boksera pieredzi. Piedod, Ļaļa, bet es viņu izsekot negribu. Pameklē kādu citu.

-    Kādu citu? Man, izņemot tevi, vairāk neviena nav! Un no kā tu baidies? No viņa spēka? Tā vairs sen nav, viss nodzerts!

Silva neticīgi iesmējās. Varbūt Viktors arī bija nodzēries, bet tas absolūti neko nemainīja.

-    Nē, Ļaļa, es nevaru. Kā tad es viņu izsekošu? Ja nu viņš mani ievēro? Vai esi droša, ka Viktors par manu eksistenci nenojauš? Un kā tad es uzzināšu, kas viņam ir un kas nav? Kurš man to pateiks? Viņš pats? Nē, Ļaļa, mums ir pārāk dažādas svara kategorijas… galu galā es visu mūžu esmu nodarbojies ar elektroniku, nevis boksu.

-     Kas tad tev liek rādīties viņam acīs? Tu tikai noskaidro, lai es zinātu. Ja būs parādījusies nauda, viņš to nespēs noslēpt. Bet pēc tam pie darba ķeršos es! Es jau nu pratīšu izpurināt! Galvenais, lai būtu ko! Vai tad tev nav vajadzīga nauda, Mincīt?

No naudas Silva nekad neatteicās, un, kā jau profesionālam alkoholiķim, tā viņam vienmēr bija nepieciešama. Bet braukt uz Sibīriju… Silvas iztēlē tūlīt iznira mežonīgas ainavas, kas ļoti līdzinājās Sibīrijai. Kur vien skaties, bezgalīgi drūma taiga. Šur tur vīdēja nožēlojami ciematiņi, kur brīvi klaiņoja plēsīgi meža zvēri un slāja drūmi zemnieki. Šie zemnieki bija bārdaini, milzīgi, ausainēs, vateņos un kirzas zābakos. Un viņi visi bija ļoti nelaipni…

-    Nē, nē. Silva noliedzoši papurināja galvu. Necenties mani pierunāt, Ļaļa! Es uz turieni nebraukšu! Man tepat ir daudz darba! Kurš tad remontēs svarus?

Saņēmusi no sava mīļākā kārtējo atteikumu, Irina, šķiet, noskuma, nokāra galvu un iegrima domās. Tad piepeši satumsušās acis icdzirkstījās un samiedzās. Ar visu augumu piekļāvusies Silvām, viņa

noglāstīja vīrieša apaļo vēderu un dedzīgi, ļoti dabiskā maigumā nočukstēja:

Mincīt! Nu kā tu nesaproti, ka tas vajadzīgs mums abiem? Ar Vrubļevski viss cauri! Es ļoti gribu, lai viņa vietu ieņemtu tu! Mēs nopirksim milzīgu māju! Tu iekārtosi svaru remontdarbnīcu… Tikai iztēlojies! Tev radīsies pašam sava firma, ar algotiem darbiniekiem! Viņi tev izdabās! Nu, un visbeidzot tu varēsi atstāt šo briesmīgo dzīvokli. Dzīvosi kopā ar mani kā vīrs un saimnieks! Un tu varēsi visur karināt savas zivis, pat mūsu guļamistabā! Tev tikai mazliet jāpiepūlas… Nu piekrīti, Mincīt! Izdari to mūsu abu labā! Un viņa tik kaislīgi un aizrautīgi sāka viņu murcīt, ka šķita tūlīt arī nometīs drēbes un metīsies virsū.

Tagad jau Silva Irinas vārdus uzņēma citādāk. Viņš stāvēja, piespiedies pie tīkama sievietes auguma, dāsni apveltīts ar skūpstiem, un acis pamazām kļuva sapņaini apcerīgas. Jo personīgā māja tā viņam nebija tikai vienkāršs sapnis, bet īsta pasaka, kur visas lomas diemžēl jau sen i/dalītas. Un Silva atkal skatīja vīzijas, tagad jau tik krāšņas, ka viņš neviļus nopūtās.

Viņš ieraudzīja plašas zāles un gaišas istabas ar dārgām mēbelēm. Silva soļoja pa tām kā pilntiesīgs saimnieks. Mugurā viņam dārgs frotē halāts un kājās mīkstas plīša čībiņas. Viņš gāja lēni nekur vairs nebija jāsteidzas, pagriezās uz slēgtu oranžēriju, kur starp eksotisku palmu zariem karājās vītinātas zivis. Silvām patika sēdēt savā oranžērijā un vērot, kā aiz stikla pagalmā mirdz jaunā darbnīca. Pie darbnīcas darbīgi rosījās puiši, spēcīgi, bet ļoti pieklājīgi un padevīgi, raduši paklausīt saimniekam, proti, viņam. Viņi pārnēsāja svarus, un visiem uz jaunajiem darba kombinezoniem skaidri varēja saskatīt uzrakstu „Silva produetion”…

-    Nu-u, Mincīt… saldkairi iestenējās sajūsmā kūstošā Irina, un kārdinošā vīzija pārtrūka visinteresantākajā vietā.

Silva palūkojās uz Iri nu kā uz feju, kas var piepildīt jebkuru vēlēšanos, un aizsmakušā balsī pavaicāja:

-    Vai man būs tālu jābrauc?

Tc Irina sarosījās, mazliet atvirzījās un atbildēja:

-     Es tev iedošu adresi un visu sīki paskaidrošu! Tu taču neko nezaudēsi, M incīt, es visu apmaksāšu! Nu, pavizināsies, paskatīsies, pēc tam man pastāstīsi…

-      Labi, es mēģināšu, Silva nedroši piekrita. Taisnību sakot, viņam Irinas ideja ļoti nepatika, bet sapnis, lai arī iluzors, tomēr bija spēcīgāks par realitāti.

Ja Viktors pa lidmašīnas trapu augšup devās vieglā solī, izbaudīdams gaidāmo brīvību un neatkarību, jo tālumā mirdzēja jauna un daudzsološa dzīve, tad ar Silvu viss bija otrādi. Lidmašīnā viņš iekāpa ar smagu sirdi. Viktors pameta nīstamu sievu, no kuras pilnībā bija atkarīgs, bet Silva atstāja, lai arī pieticīgu, tomēr ierastu un sakārtotu dzīvi. Vārdu sakot, šis tālais ceļojums viņu ļoti uztrauca. Ja nebūtu sapņa, nekāds spēks Silvu nespētu atraut no sirdij dārgajiem svariem un vītinātajām zivīm.

Atšķirībā no Viktora, Silva Sibīrijā vēl nekad nebija bijis. Šis tālais novads viņam likās biedējošs un mežonīgs, kur mūžīgā krēslā mita izsalkuši un nikni ļaudis, kas vairāk līdzinājās lāčiem nekā cilvēkiem. īsi sakot, jau pats vārds „Sibīrija’ viņu biedēja, tāpat kā visus eiropiešus.

Bet turpmākais ceļojums ritēja pēc tā paša vecā scenārija, precīzi mats matā. Silva vienkārši nespēja nedzert, jo, viņaprāt, doties uz Sibīriju skaidrā būtu tīrais trakums. Tāpēc plostu viņš sāka jau lidmašīnā. Rezultātā kādi desmit pasažieri vispārējos vilcienos uzzināja, kā remontēt un kalibrēt elektroniskos tirgus svarus. Pēc uzdzīves lidostā turpmākais ceļš šķita visai miglains. Toties nākamajā lidmašīnā viņš laiku pa laikam uzvilka vienu un to pašu dziesmu: „Zem lidmašīnas spārna dun zaļā taigas jūra.” Kas notika tālāk, Silvām tā arī palika noslēpums…

Attapās viņš agrā rīta stundā no drēgnuma un spēcīgas kņudoņas. Izrādījās, ka Silva gul uz sola, viscaur norasojis kā puķu dobe, un kā jau kārtīgai puķu dobei klājas, uz viņa pilnā sparā barojās un vairojās odu bars. Silva piecēlās un pārlaida trulu skatienu apkārtnei: tur slējās mājas, no kā viņš secināja, ka atrodas pilsētā. Bet kādā nebija nc jausmas. Bet neziņa drīz gaisa, jo jau pirmais garāmgājējs vīpsnājot paziņoja, ka viņš atrodas Troickā! Te nu Silva atcerējās, kur viņam bija jādodas, un šausmās sakņupa, jo bija galamērķis bija sasniegts. Viņš aizdomīgi palūkojās apkārt. Agrā rītā gājēju bija maz, bet, lai cik dīvaini, visi izskatījās ļoti parasti. Neviens nekāvās, nekliedza un neplosījās gluži normāli cilvēki vienkārši steidzās uz darbu. Kļuva mazliet vieglāk, bet tā bija pēdējā atelpa, kuru viņš te piedzīvoja.

Vizuāli noskaidrojis, ka arī Sibīrijā var eksistēt, Silva sāka lūkoties pēc savām mantām. Bet, sev par lielu pārsteigumu, somas ar mantām tuvumā nemanīja. Viņš satraukumā steigšus pārbaudīja kabatas un gandrīz zaudēja samaņu! Nebija vairs nc kabatas portfeļa, nc tālruņa! Noslīdzis uz sola, viņš aptvēra rokām galvu un skaļi ievaidējās. Bet tā taču negribējās braukt, it kā būtu nojautis! Lūk, lūdzu, tagad palicis pliks un nabags Sibīrijas nomalē, bez kādiem eksistences līdzekļiem. Silvu pārņēma milzīgs aizvainojuma vilnis par savu naivumu un Ļaļu, kura viņu šurp atsūtīja… Te nu viņš saprata, ka pie visa vainīga tieši viņa! Silva taču negribēja braukt, viņš juta… Iegrimis pārdomās, vīrietis iebāza roku azotē un slepenajā kabatā sataustīja mazu blašķīti! Un dzīvot kļuva vieglāk.

Pēc brītiņa, uzlabojis savu sašķobīto veselību, Silva atdzīvojās un atguva gandrīz skaidru spriestspēju. Jautājums, kā bez naudas atgriezties mājās? Atbilde bija tikai viena nekādi! Palīdzēt viņam spēja tikai Ļaļa. Bet tad bija jāizpilda viņas uzdevums. Tikai, jājautā, kā viņš bez naudas sameklēs notāru un Viktoru ar visu māju? Nekā!

Silva sarosījās un apņēmīgi devās meklēt pasta nodaļu. Viņš bija īgns uz Ļaļu, un laikam arī tikko izdzertais šņabis vedināja uz agresīvām domām.

7.  nodaļa

-     Pats es esmu dzimis Visotkā, medību pārzinis stāstīja. Vēlāk, kad kļuvu par medību pārzini, pārcēlos uz Gornovoju. Bet tad vēl dzīvoju ciemā. Tajā laikā mūsu saimniecībā mežā strādāja vācu karagūstekņi, līdz pat četrdesmit devītajam gadam. Bet es biju tieši saistīts ar cirsmu, tāpēc pastāvīgi varēju novērot bez izņēmuma visus vāciešus. Atšķirt es viņus neatšķīru, bet vienu ievēroju viņš vienmēr turējās nomaļus. Savējiem viņš pārāk nepatika nez kāpēc vairījās nokļūt ceļā, un viņš jau arī kompāniju nemeklēja. Kā jautāju vāciešiem; sak, ko vairāties? Viņi tikai vicina rokas un kaut ko pa savam buldurē: niht, niht… Bet viņš pats vienmēr klusēja neviens nebija manījis šo kādreiz runājam. Jautā vai nejautā viss viens, vārdi atlec kā zirņi pret sienu. Izskats, teikšu tev, tam vācietim bija galīgi draņķīgs: deguns līks, acis blāvas īsts nelabais! Augums viņam liels, rokas garas, pats tievs, bet spēks vienkārši pārsteidzošs. Baļķus cirsmā svaidīja kā salmus! Brīnījāmies mēs visi, brīnījāmies, bet tad nomierinājāmies. Kas tad mums? Raujas par pieciem, un paldies dievam. Tikai šitā vācieša dēļ viena ķibele gadījās.

Dzīvoja ciemā kāda sieva, Daška vārdā. Vīrs viņai no kara nepārnāca, it kā pašā sākumā pazudis bez vēsts. Tā nu palika viena ar diviem puikām, viens mazāks par otru. Gaidīja viņa līdz pēdējam, cerību nezaudēja. Visi, kas dzīvi, jau mājās atgriezušies, bet Stjopkas kā nav, tā nav, tā nu sievišķis krita izmisumā. Kad četrdesmit devītajā mūsējie grasījās vāciešus sūtīt atpakaļ uz Vāciju, viņa ar abām atvasēm ieradās atbildīgajā iestādē un teica: vēlos, tā teikt, ar šo vācieti saistīt savu likteni! Gribu, lai pie manis paliek! Te nu visi apsēdās, bet, kad vēl atveda to vācieti un viņš mūsu mēlē ierunājās, tad arī nogāzās. Ak, kāds troksnis sacēlās, es tev teikšu! Sāka Dašku pa kabinetiem vazāt, visi gribēja atklāt kādu ļaunu nodomu. Vispirms lamāja: kā tikai uzdrošinājies, pa kuru laiku vispār paspēji?! Nu, arī pārējiem tika: kur, tā sakot, skatījāties, ka tavu māti! Bet viņa savu dējumu visur velk līdzi un skandina vienu un to pašu: gribu, saka, un viss, nespēju viena bērnus izaudzināt! Lai kā neraktu, atklājās tikai sievietes interese. Un tāpēc jau nevarēja viņu vainot. Jo mums jau arī agrāk ar vīriem bija paknapi, bet tad vēl karš pusi nopļāva, palika vieni veči un puikas. Tā nu viņai vācieti arī atstāja.

Ļaudis ciemā par šo notikumu īpaši neuztraucās vīrs tomēr bija strādīgs, arī Dašku varēja saprast, kā ne kā divi mazi puikas uz pleciem. īsāk sakot, kādu laiciņu patērgāja un pieņēma kā faktu. Tikai dzīvot kopā ar mums viņš negribēja, acīmredzot necieta krievu garu. Sāka ar ratiem vest akmeņus uz to pašu pļavu, apskaldīja un būvēja māju. Sākumā visi brīnījās par tādu celtniecību, gāja skatīties, bet tad nomierinājās. Nolēma, smadzenes viņam taču nav mūsējās, bet vācu, ja grib dzīvot akmens alā, tad lai dzīvo. Tā nu Daška ar visu ģimeni pārcēlās uz jauno mājokli.

Kā viņi tur dzīvoja tajā akmens mājā, nevaru pateikt viesus neaicināja un paši arī nekur acis nerādīja. Mēs jau sākām viņus aizmirst, bet tad gadījās pazust Daškas vecākajam dēlam. Atskrēja viņa pie mums, visu ciemu kājās sacēla. Ilgi, atceros, mēs viņu meklējām, teju veselu nedēļu visu apkaimi izložņājām, bet kā akā iekritis! Bija zināms, ka puikam patīk purvā ložņāt pa meldrāju, meklējot pīļu olas, tā nu nolēmām, ka purvā noslīcis. Ai, kā Daška pārdzīvoja visu seju asinīs saskrāpēja! Kā nu ne! Vīrs bez vēsts pazudis, nu arī puika turpat ne apglabāt, ne apraudāt. Bet vācietis saglabāja mieru, un tas bija saprotams bērns tomēr svešs, un daba viņam vienmēr bijusi vēsa un atturīga. Tad vēl Dašku visi žēloja un mierināja, kā spēja, mūsu sievišķi sāka viņu apciemot cita palīdzēt, cita ar vārdiem mierināt, bet vācietis visus aizraidīja. Un tad, še tev, ne mēnesis nepagāja, kad pazuda arī otrs puika! Atkal viss ciems ilgi meklēja, bet nekā. Tad nu arī paklīda nevalodas. Daudzi, protams, vainoja Dašku, ka nav puikas pieskatījusi, bet vairums tenkoja par vācieti. Domāja, negrib vācietis mūsu sēklu barot, tāpēc arī nobeidza puikiņas un vēl purvā noslīcināja. Bet kā viņus purvā atradīsi, nav jau ezers. Un pierādīt tādu ļaundarību arī nebija iespējams, galu galā purvs tomēr blakus, un puikas nav valdāmi.

Daška, protams, atkal vaimanāja, bet ļaudis jau skatījās šķībi un visu novēroja. Tā nu pēc pusgada cilvēki pamanīja, ka Daška staigā uz grūtām kājām. Tad nu tenkas uzsita augstu vilni: "kāds stāstīja, ka viņa nolēmusi dzemdēt bērnu mierinājumam, bet galvenokārt sprieda, ka vācietis, pirms savējo gādāt, veikli no svešiem bērniem atbrīvojās. Lai kā arī būtu, varbūt viņš puikas arī nenobeidza, varbūt Vāczemē arī pieņemts pēc bērēm bērnus ieņemt, bet mums ciemā tādas lietas neatbalsta! Cilvēki sāka mest viņiem līkumu, pārstāja sveicināt, bet māju dēvēja tikai par midzeni.

Un tad notika kaut kas pavisam negaidīts. Daška jau staigāja pēdējā mēnesī, kad Visotkā parādījās Stepans viņas pazudušais vīrs! Ne gaidījām, ne cerējām mēs ko tādu piedzīvot, bet viņš ņem un ierodas dzīvs un vesels. Viņš, skaidra lieta, uzreiz pie sevis uz mājām, bet tur tukšums. Mēs viņam paskaidrojām; tā un tā, sievišķis tevi nespēja sagaidīt, mēs jau arī vairs necerējām, tagad sagājusi kopā ar karagūstekni un dzīvo citā ģimenē. Nu, nācās pastāstīt arī par puišeļiem. Ai, kā Stepans toreiz sadusmojās! Kā uzzināja, sacīja: par to, ka nesagaidīja f nevainoju, sen visi termiņi pagājuši, par to, ka ar nolādēto ienaidnieku saostījusies nicinu, bet par to, ka manus puikas nenosargāja ilgi vairs nedzīvos! Tā arī teica! Mēs domājām dusmās draud, skaidra lieta pusi kara gūstā nomocījies, pēc tam par to vēl mūsu nometnēs gandrīz garu izlaida. Pēc ilgiem gadiem atgriezās beidzot mājās, bet te jauna nelaime. Mierinājām, kā spējām, teicām: beidz mocīties, kas bijis, bijis! Māja tev ir, no līgavām nevarēsi vien atkauties nodibināsi jaunu ģimeni. Šķita, vīrs nomierinājās un pierima. Bet mēs, kā pienākas, viss ciems pagalmā sapulcējāmies, galdus uzklājām un sarīkojām viņam par godu kārtīgu svinēšanu!

Atceros, naktī, kad visi jau bija noreibuši, attapāmies, ka Stepans pazudis! Tad nu uzreiz sapratām, kurp viņš varēja doties, un, lai izvairītos no grēka, visi iekāpām ratos un sekojām viņam pa pēdām. Bet bija jau par vēlu. Kad ieskrējām tajā akmens mājā, pirmais, ko redzējām vācietis priekšnamā guļ, jau atdzisis. Stepans viņu ar cirvi… Vispār jau Stcpans bija spēcīgs vīrs, viena auguma ar vācieti. Cirvis iedzīts akurāt starp lāpstiņām līdz pat pietam! Metāmies uz mājā dziļāk, bet tur vēl sliktāk guļ Daška uz grīdas, seja viena asiņaina masa. Bet Stepans ar zābakiem viņu vēl spārda, turklāt spēcīgi, no sirds un vēl murmina: maita! Bērnus nenosargāji, tad nu dodies pati pie viņiem! Atvilkām mēs viņu nost, bet kur nu! Daškai nevienas veselas vietiņas nebija palicis nospārdīta ar zābakiem līdz nāvei! Stepans savu solījumu bija izpildījis ilgi nevilcinājās.

Aizvedām mēs viņu atpakaļ uz ciemu, ne vārda neteikdami. Kas te vairs par priekiem? Tiesa, iedzērām vēl mazliet par Daškas dvēseles mieru un izklīdām pa mājām. Bet agri no rīta, mazā gaismiņā, sapulcējāmies viss cicms pie Stepana mājā uz apspriedi un teicām: klausies mūsu lēmumu! Tu, protams, izrīkojies šerpi, nav vārdam vietas, bet mēs tevi nevainojam dzīve tevi aplauzusi, bet vēl vairāk karš, tāpēc, lai dievs tevi tiesā! Vai nu gatavojies doties atpakaļ uz ieslodzījumā, vai arī ņem ciemā visu, kas vajadzīgs, un dodies, kurp deguns rāda mēs tevi neturēsim. Bet Stepans atbild: nē, brālīši, uz nometni atpakaļ vairāk negribu un dzīvs rokās nedošos! Visu mūžu pat mušai neesmu pāri nodarījis, bet visu jaunību nācās pavadīt tajās nolādētajās nometnēs, turpat arī veselība palika pilnīgi ne par ko! Iznāk, ka savu sodu jau esmu izcietis, un nav vairs tagad man naida ne pret varu , ne pret Dašku. Paņēma viņš medību šauteni, ēdamo pirmajam laikam un devās taigā. Kopš tā laika neviens viņu vairs nav redzējis.

Nu, bet mēs vēl kādu stundiņu paskumām, sēdāmies ratos un devāmies uz ciemu paziņot par notikušo. Atpakaļ atgriezāmies jau ar pilnvaroto, un visi sapulcējušies taisnā ceļā devās pie vācieša, kā liecinieki. Iegājām mājā, bet vācietis bija pazudis! Kā mironis taču gulēja, mirušaks vairs nevar būt, visi to redzēja! Gājām tālāk, bet tur… es tev tā teikšu: es karam cauri izgāju un visu ko esmu redzējis, bet toreiz sametās nelaba dūša. Daškai bija uzšķērsts vēders, bet klēpis tukšs, kāds bija aiznesis vēl nedzimušo bērnu! Mēs minējām un domājām kurš būtu varējis tādu briesmu darbu pastrādāt?! Zvēru vainot nevarēja neviens dzīvnieks ar nazi vēderu neuzšķērstu tātad cilvēks. Tā nu nolēmām, ka to Stepans pa nakts tumsu izdarījis, kurš gan cits. Lai gan, godīgi sakot, neticējās, visi taču Stjopku no bērna kājas pazina kluss zēns bija. No otras puses, cauri gūstekņu nometnēm izgājis, bet tās jau cilvēku stipri samaitā. Sākām mēs pēdas meklēt un purva meldrājā atradām asinis. Iegājām purvā, visu izstaigājām, cik spējām, viss velti. Tad arī nospriedām, ka Stepans, atriebjot savus puišeļus, vācieti ar viņa sēklu akacī noslīcinājis, bet Daškas mirstīgās atliekas atstājis pareizticīgo ceremonijai, lai viņas dvēsele nemocītos. Bet pats arī akacī iemeties, nespēdams izturēt smago grēka nastu, vai arī taigā aizgājis.. Tikai kopš tā laika neviens viņu vairs nav ne redzējis, ne dzirdējis.

Lūk, tādas nepatikšanas gadījās mūsu pusē. Un neviens toreiz vēl nezināja, ka tas vēl ir tikai nepatikšanu sākums! Pagāja kādi pieci gadi, un šo notikumu visi jau bija piemirsuši. Mani iecēla par medību pārzini, un es pārcēlos no ciema uz Gornovoju. Reiz notika tā, ka pie manis atnāca Visotkas vīri un saka: purvā kaut kādi mošķi spokojas šķiet, tur bērns raud, turklāt skaļi, it kā zīdainis mammu sauktu! Ilgi prātojām no kā tāds troksnis varētu rasties? Gadās, ka lapsa ieraudas kā bērns, arī putns dažreiz spēj atdarināt zīdaiņa raudas. Un radās mums doma purvu apskatīt, jo troksnis skanēja jau veselu nedēļu. Tikai nelaime bērns sāka raudāt tieši pēc saulrieta un turpināja līdz pat pusnaktij. Cik daudz gan pēc saulrieta var paspēt apskatīt, ātri taču satumst. Bet neko darīt ciems satraucies, tātad jāiet. Un nolēmām doties jau tai pašā vakarā.

Sapulcējāmies pie purva un gaidām. Un notika tieši tā, kā vīri bija stāstījuši: tikko norietēja saule, tūlīt bērns sāka raudāt! Turklāt tik žēli, ka tavu māti, aizelsdamies, sauc un sauc… Godīgi sakot, man pat sirds ietrīsējās, cik īsti tas izklausījās! Nu, domāju, lapsa tā nav, vai tad neesmu dzirdējis lapsas smilkstus? Arī tādu putna balsi nekad mūspusē neesmu dzirdējis! Lūk, domāju, uzdevums, kas tad es par medību pārzini, ja zvēru neatpazīstu? Labi, pakasīju sev pakausi, noplātīju rokas un devos kopā ar vīriem to nolādēto purvu apskatīt, kas tur par radību mokās.

Balss skanēja no purva vidus, tā nu mēs turp virzījāmies… Sākumā vēl purvs tīri normāls varēja soļot droši, bet dziļāk sākās slīkšņa, bez kārtīm cauri neizbrist. Aizgājām līdz dūkstij balss apklusa. Nu, domāju, esam nobiedējuši, tātad tepat tuvumā arī jāmeklē. Veselu stundu dūņu putru maisījām, nosmērējāmies kā velni, bet viss pa tukšo. Acīmredzot kaut ko palaidām garām. Mazliet palamājāmies un griezāmies atpakaļ tukšām rokām. Tātad iznācām no meldrāja, skatāmies viena cilvēka trūkst! Sākām klaigāt pa visu purvu, lai sasauktu! Klusums! Domājām, kas par velna būšanu?! Ja būtu iekritis akacī, noteikti sauktu palīgā, bet nedzirdējām ne skaņas! Turējāmies visi kopā, tiesa, meldrājā citam citu saskatīt grūti, bet saklausīt varēja labi. Neko darīt, devāmies atpakaļ uz to pašu vietu, pat nobradātie meldri nebija paguvuši pacelties. Saucām mēs viņu, meklējām, lamājāmies, nekādas jēgas. Sāka jau tumst, nācās atgriezties. Izbridām no tā purva samirkuši un nikni, ka visādu muļķību dēļ cilvēks gājis bojā. Kaut kas viņa sievai arī jāpasaka

-    gaida taču vīru mājās! Bet ko teiksi? Nepaspējām ne atvilkt elpu, kad pamanījām vēl viens pazudis! Bet virs purva jau savilkusies tumsa dur kaut acī! Kurp doties drošā nāvē?! Tur pat dienā staigāt bīstami, bet naktī vispār nekādu cerību! Sākāt aurot pa visu purvu! Izkliedzāmies līdz aizsmakumam un atgriezāmies ciemā bez diviem cilvēkiem.

Protams, sacēlās liels troksnis. Ļaudis sāka mēļot, ka purvā ieviesies un izklaidējas vadātājs vai kāds cits neradījums. No kurienes tāds vadātājs lai rastos? Nekad agrāk tādi nešķīsteņi te nav mājojuši. Turklāt šie neradījumi cilvēkus neienīst un nenogalina tas tiem nav lemts. Var prātu sajaukt un likt apmaldīties-un tikai. Pat mazam bērnam zināms ja vadātājs piesities, jāsauc skaļi palīgā, bet te viss notika pilnīgā klusumā!

Un radās mums aizdomas, kas ļoti līdzinājās patiesībai. Muklājos ir kokiem apaugušas saliņas. Ienāca prātā, ka uz šīm saliņām „rubeņi” apmetušies -tā mēs dēvējam izbēgušus cietumniekus. Cietumnieki, kad bēg no vietējām nometnēm, lai taigā neaizietu bojā, izgatavo sev īpašus šaujamos. Tos uzlādē ar speciāli apstrādātiem metināmā aparāta elektrodiem, turklāt tie samontēti tik meistarīgi, ka ar šādu ierīci mierīgi no desmit metru attāluma caururbt dēli. Skaidra lieta, ja tādam lādiņam gadīsies ceļā, pat iekliegties nepaspēsi! Un nolēmām mēs šīs saliņas pārbaudīt.

Šoreiz palīgā nāca ciema iedzīvotāji ieradās kāds desmits brīvprātīgo… Bet bērns, starp cirtu, jau divas dienas klusēja, acīmredzot tagad jutās apmierināts. Vīri paņēma līdzi kārtis, bises un devās ceļā. Visu dienu pa purvu okšķerēja nevienu neatrada. Dažas reizes tikai iznāca malā atvilkt elpu un atkal atpakaļ. Pēc saulrieta nolēma izdarīt pēdējo izlūkgājienu un tad doties pa mājām, bet, atgriezušies pēc pēdējās meklēšanas, uzreiz atklāja, ka divi no viņiem pazuduši! Un, kas mums likās ļoti dīvaini, pazuduši bija tikai vīri no Visotkas!

Tad nu gan ļaudis stipri satraucās! Vēlreiz atgriezties purvā kategoriski atteicās! Uzreiz atcerējās gan Stepanu, gan vācieti un galvenais viņa pazudušo bērnu! Atcerējās, ka vācietis ļoti izskatījies pēc burvja, un neviens vairs nešaubījās, ka viņš tiešām burvis arī ir! Saprata, ka Stepans vācieti akacī nemaz nebija slīcinājis, viņš pats atmodies no nāves miega, savācis savu bērnu un patvēries muklājā. Visotkas vīri uzreiz atskārta, ka te darīšana ar nešķīsto, un purvam turpmāk vispār netuvojās!

Bet notika tā, ka pēc nedēļas bērns atkal ieraudājās. Kliedza un brēca, sātana izdzimums! Bet vīri tik pārmet krustu un uz to pusi pat neskatās… Ap to laiku viņi bija palikuši tikai četri. No rīta viens devās uz ganībām un vakarā ciemā vairs neatgriezās, bet bērna raudas apklusa! Tad vīri saprata, kur biedrs pazudis, ka nešķīstenis spēj arī no purva iznākt, un norunāja turpmāk visi turēties kopā, kā arī prātot laiks būtu doties prom no ciemata. Tikai no kopā turēšanās lielas jēgas nebija. Tikko nešķīstenis purvā no jauna iebrēcās, uzreiz divi atkal pazuda! Pēdējais steigšus posās prom, jau mantas sakravāja… Tomēr jāatzīst, ka mošķis sievas ar bērniem neaiztika, bet ap to laiku viņas pašas jau steigšus pameta ciema. Un palika tas vīrs ar savu veču ciemā vienīgie. Visu dienu no mājas pat degunu laukā nebāza, tikai kravājās, lai otrā rītā varētu doties prom. Bet, kad satumsa, mošķis pats pie viņa ieradās ar savu bērnu uz rokām! Pienāca pie loga un skrāpējās ar nagiem gar stiklu! Pats balts kā audekls, acis un deguns vienās dūņās un gaudo tā, ka asinis dzīslās stingst… To jau man veča stāstīja, pats viņu tik tuvu neesmu redzējis. Viņi izbīlī sāka skraidīt pa māju, durvis un logus aizklājot svētbildēm, lai nelabais iekšā neienāktu. Bet mošķis, paskrāpējies gar logu, sāka mest līkumus ap mājeli sauca to vīru vārdā, lai nākot ārā, un žēlojās, ka cicmatnieki ļāvuši viņu nogalināt, bet slepkavu atlaiduši brīvībā, solījās visus saukt pie atbildības! Tā mošķis klīda ap māju līdz pat pusnaktij, bet tad aprima. Abi nosprieda, ka viss beidzies, vēl brīdi pavārga un tad iegrima trauslā snaudā. No rīta veča pamodās, bet vīra nekur nav acīmredzot pazudis. Apģērbs turpat neskarts stāv, bet mājas durvis līdz galam vaļā!

Tad atdzina veselu rotu kareivju meklēja viņi, meklēja, bet arī velti, pazuda cilvēki, kā nebijuši. Kopš tā laika bez īpašas vajadzības neviens no vietējiem purvam pat tuvumā neiet. Bet, ja kādam gadās pietuvoties, tad bieži redz mošķi pa meldrāju brienam šķiet, kaut ko meklē, citreiz viens, citreiz ar bērnu rokās. Tāds, lūk, nelabs notikums pie mums atgadījās.

Jo ilgāk vecis stāstīja savu stāstu, jo nemierīgāks kļuva Viktors. Ne jau mošķis viņu biedēja, bet tas, ka medību pārzinis runājot lēnām pārlēja sevī pudeles saturu. Piedzersies vecis, ko tad viņš viens pats taigā iesāks?

-    Labi. Viktors, noklausījies stāstu, pasmaidīja. Tātad tu saki, ka pa meldrāju klaiņo pusgadsimtu vecs mironis?

Apskurbušais vecis mundri palocīja galvu un piebilda:

-    Gaida mani, viņš nopūtās, esmu pēdējais palicis. Tāpēc jau arī iznāca sagaidīt, acīmredzot nespēj vairs paciesties. Bet vienkārši es viņam rokās nedošos! Man sagatavots ciemakukulis. Es vienmēr esmu zinājis, ka viņš mani gaida, dvēsele juta. Medību pārzinis atpogāja krekla apkaklīti aukliņā, līdzās krustiņam, karājās smags auduma maisiņš. Viņš to noņēma, atsēja un izbēra saujā piecas karabīnes patronas.

Pēc sarunas temata un metāla krāsa Viktors saprata, ka tās ir sudraba lodes.

Pats lēju, medību pārzinis turpināja, tīksminādamies par patronām, uz baznīcu aiznesu, mācītājs deva savu svētību…

Sirmgalvja seja liecināja, ka viņam tas viss liekas svarīgi, un Viktoram nevērās mute, lai izteiktu par šo jautājumu savu viedokli.

Daudz dzīvot man vairs nav atlicis, tāpēc arī iedomājos ja jau esmu palicis pēdējais, tad man arī šis ncradījums jānosūta uz šķīstītavu.

Medību pārzinis noņēma no pleca veco karabīni, izlādēja un sāka piepildīt aptveri ar īpaša uzdevuma sudraba munīciju.

8.   nodaļa

Daļu ceļa pa ciemu viņi jāja lēnā gaitā un klusēdami. Medību pārziņa stāstu Viktors negribēja paspriest nebija vērts. Pasaka kā pasaka, vai nu maz tādu teiksmu pa laukiem klīst. Bērnībā Viktoram kopā ar tēvoci ne reizi vien bija nācies medīt šajā purvā. Nekādu mošķi viņi tur netika redzējuši. Un neko tamlīdzīgu tēvocis nebija stāstījis. Lai gan šī notikuma laikā jau dzīvoja Gornovojā, tāpēc noteikti kaut ko zināja. Tāpēc Viktors uz šo vietējās folkloras šedevru vispār nereaģēja. Tāpat problēmu dzīvē pietiek, daudz nopietnāku par piedzēruša veča fantāzijām.

Un tomēr no šī stāsta Viktors kaut ko ielāgoja. Kā noprotams, ciemā neviena nav dzīvot tur viņam nāksies vienam. Ja vēl ņem vērā, kas tā par nomali, tad, protams, radās iemesls bažām. Jā, viņš bija pamatīgi iekūlies.

-     Bet saki man, Timofejič, Viktors pārtrauca meža klusumu. Tiesa, klusums aizgūtnēm kurkstēja purvā un aizrautīgi čiepstēja krūmos. Tātad kopš tiem laikiem ciems ir pamests?

-              Kāpēc tad tā? Medību pārzinis attapās no drūmajām domām.

-      Laiku pa laikam kāds mēģināja iedzīvoties, bet ilgi neizturēja nespēja. Lūk, Ivans, tavs tēvocis, mazliet padzīvoja. Un Katerina joprojām tepat. Viņai prātiņš paviegls, tad jau viss vienalga viņu Dievs vada. No kurienes šurp atkūlusies neviens nezina, arī pati neko sakarīgu nespēj izstāstīt, kaut ko zem deguna murmina, ko nav saprotams. Tad viņai vecis piesitās, no bijušajiem zekiem Koļka Mjasins. Viņš mūsu pusē sodu izcieta, strādāja kokzāģētavā, brīvā režīmā. Runāja, kamēr sēdēja, sieva viņu pametusi, tā nu arī palika. Kad Katjka ar viņu saostījās? Velns viņu zina! Tikai savu sodu izcieta un tūlīt viņai piekantējās. Manuprāt, viņam arī ar to prātiņu īsti viss nav kārtībā. Bet nevienam jau nekaitē, tiesa, arī labuma nekāda. Dažreiz dodas medībās pēc sīkiem zvēriņiem, dažreiz zivis pamakšķerē tā nu dzīvojas savā nodabā… Bet aiz ciema, taigā, Saška Trofimovičs dzīvo. Tur kādreiz malumednieki sev atpūtas mitekli uzcēla. Bet viņš tos izdzenāja un pats tajā ievācās. Kopš tā laika Sašku arī dēvē ar Malumednieku. Viņš ir no bijušajiem karavīriem. Kādreiz cīnījies Čečenijā, mazliet kontuzēts, tāpēc arī savārīja kaut kādas ziepes. Iesēdināja. Bet, kad tika uz brīvām kājām, tepat vien pie mums palika. Ievācās savā alā, sēž tur un ne ar vienu nerunā, tik ar savu šuneli. Sunītis tāds maziņš, lielām ausīm, sniedzas mazliet virs potītēm. Vai tad ar tādi sīkaļu var taigā dzīvot? Te vajag kārtīgu vilku suni! Bet viņš šuneli paņēma… Pat sarunājas ar to! Tīrais izsmiekls! Acīmredzot puisis tiešām mazliet kontuzēts…

Mežs un purvs vienlaikus aprāvās pie stāva pacēluma. Tālāk augstienē skatam pavērās liels lauks, bet aiz tā līdz pat apvārsnim sniedzās mežiem apauguši pakalni. Tāpēc ainava līdzinājās milzīgam zaļam kausam. No purva izvijās sīka upīte, garā lokā apvija pļavu un kā sudrabaina lente pazuda paugurainā meža dzīlēs.

Šajā augstajā pļavā arī atradās ciematiņš. Tikai ainavu tā negreznoja. No vecuma nomelnējušās mājas izskatījās kā izdeguši ugunskuri. Skats bija skumjš ciems būtībā bija miris un tieši tāds arī izskatījās.

Viņi iejāja ciemā un devās uz vienīgo apdzīvoto māju, uz kuras jumta zilpelēkiem dūmiem dvašoja skurstenis. Aiz nožogojuma sākās rosība, sāka skraidīt suns, un pār pļavu, saplūzdamas ar atbalsi, aizskanēja rejas.

No mājas tūlīt pat iznāca cilvēks vatenī, biksēs un zābakos, un tikai lakats uz galvas liecināja, ka tā varētu būt sieviete.

Viņai bija četrdesmit līdz piecdesmit gadu tas bija vienīgais, ko Viktors spēja noteikt, ar interesi pētīdams savu nākamo kaimiņieni. Viņa, šķiet, negribīgi pienāca pie greizā žoga un apstājās kā aizsapņojusies. Turklāt seja bija pilnīgi vienaldzīga, sieviete pat neskatījās uz atbraucējiem, bet kaut kur garām. Viktoram pat sāka likties, ka aiz viņiem kāds stāv. Viņš, sekodams viņas skatienam, pagriezās, un saprata, ka sievietes acis klīst pa tālajiem pakalniem.

-    Dievs palīdz! medību pārzinis laipni uzsauca.

Lai tev arī labs ceļš, sieviete vienaldzīgi atbildēja.

-    Vai tad tu mani nepazīsti, Jekaterina? Tas taču esmu es! Jegors!

-   Kas tad man no tā? Viena alga, vai tu, vai kāds cits… Katerina monotoni nomurmināja.

-    Kas tas par citu? Medību pārzinis samulsa. Vai tad ciemā parādījies kāds svešinieks?

-    Izņemot jūs, neviens…

Vai tad mēs tev esam sveši? Rau, atvedu jauno kaimiņu, Ivana brāļadēlu, tagad jums būs priecīgāk! Bet kur tad tavs vecais? Ko nerādās?

Ziņu parjauno kaimiņu Katerina palaida garausīm, nepievērsdama Viktoram nekādu uzmanību, bet uz pēdējo jautājumu atbildēja:

-    Aizgāja.

-    Tad jau būs devies zaķus medīt? Medību pārzinis pavīpsnāja.

-    Pavisam aizgāja.

-    Kā tad tā?! medību pārzinis saausījās. Vai tad sen aizgāja?

-    Jau kādas desmit dienas…

-    Ko tad tu neziņoji?! Varbūt kas slikts gadījies?

Kas tad man par daļu? Viņš atnāca, neko neteikdams, tāpat, neko neteikdams, arī aizgāja. Kas man no viņa par labumu? Pats savu dzīvi dzīvoja… gan Katerinas runa, gan uzvedība bija dīvaini gausa.

Kā tad tu, Katerina, tagad viena dzīvosi? medību pārzinis norūpējies vaicāja.

-  Nebūs jau pirmā reize, viņa sāka kaut ko pie sevis čukstēt, pagriezās un devās uz māju.

-  Redzēji? Medību pārzinis paskatījās uz Viktoru. Teica, aizgājis… man tas nemaz nepatīk… Viņš pašūpoja galvu un domīgi pakasīja bārdu.

Viņi apgrieza zirgus un jāja uz ciema otru galu garām nezālēm aizaugušiem pagalmiem ar sabrukušiem žogiem un mājelēm ar izsistiem logu stikliem. Šajā ciema viss bija sen pamests un tāpēc gaisā vējoja bojāejas trūdu dvesma.

Viktors pēdējo reizi atskatījās un uztvēra Katerinas skatienu. Uz mirkli šķita, ka acis raugās vērīgi, pētoši un pievērstas tieši viņam, turklāt skatiens likās ļoti saprātīgs. Bet Katerina aši novērsās un pazuda aiz mājas.

Tik atšķirīga uzvedība Viktoram šķita dīvaina. Viņš pārsteigts nokrekšķējās un vaicāja:

Bet kāpēc jūs nolēmāt, ka viņa ir mazliet jukusi?

-   Mēs? Medību pārzinis iznira no pārdomām. Mēs to nemaz neesam lēmuši. Tāda viņa jau bija pirms mums, apdalīta.

Nu, nu. Viktors pavīpsnāja. Zini, Timofejič, man kaut kā neomulīgi. Kaut kas man te nepatīk vēsi…

-  Tāpēc, ka neesi pieradis. medību pārzinis atmeta ar roku. Svešais vienmēr mazliet biedē. Galvenais nelien purvā. Bet Katjku neņem galvā. Vispār jau viņa ir labsirdīga, kā bērns, un prātiņš jau ari ir kā bērnam. Vienkārši šodien tu viņu līdz nāvei nobaidīji, tāpēc arī sagaidīja mūs kā ezis.

Izskaidrojums likās pārliecinošs, bet Viktors tomēr nerima šaubīties. Runa jau nebija tikai par to. Visā apkārtnē jautās neskaidrs spriegums. Iespējams, ka pamesto māju sablīvējums jau ar savu izskatu vien atgrūda visu dzīvo un tas arī nomāca. Viktors nespēja saprast, kas par vainu vēsi un viss. Turklāt vēl šī dīvainā un neprātīgā sieviete.

-     Un kurā no mājām dzīvoja Stepans? Viktors intereses pēc pajautāja.

-    Tavējā arī dzīvoja.

-     Redz, kā! Viktors iesmējās. Vismaz kaut kas ievērojams man tomēr ticis!

Un, lūk, Viktors skatījās uz savu mantojumu, dēļ kura pavisam nesen bija savā dzīvē radījis un arī saņēmis nopietnas pārmaiņas. Viņam mūžā nekad nekas liels nebija piederējis, bet viņš pamanījās pazaudēt pat to pēdējo. Viņš neplosījās dusmās un histēriski nekliedza izmisuma laiks bija pagājis. Viktors apmierinājās ar to, ko saņēma, tagad tikai jāpacenšas atrast izeju.

Vrubļevska māja patiešām bija pati sakoptākā ciemā. Logu slēģi bija aizvērti, durvīm priekšā liela piekaramā atslēga, un ārēji viss šķita kārtībā. Bet Viktoru tas neiepriecināja, viņš vairs nekala rožainus nākotnes plānus, jo labi apzinājās, ka Veniaminovs māju nekad nepārdos. Notāram izrādījās taisnība: vieta bija ļoti nepopulāra un tas vēl bija maigi teikts.

Ieraugot māju un pilnībā apjaušot, ka zudušas pēdējās cerības, Viktoram iegribējās piedzerties.

Tā arī notika, vakarpusē viņi abi piedzērās.

9.  nodaļa

Ļisicins steidzās, lai gan saprata, ka steigties nav jēgas. Ciemā viņš plānoja ieiet pēc tumsas iestāšanās. Ne Gornovojā, ne, jo vairāk, Visotkā nevienam viņš nebija jāredz izmeklētājs bija pietiekami populārs, lai viņu visi uzreiz pazītu. Tad noteikti sāktos tenkas par viņa parādīšanos, jo Lapsa bez iemesla tāpat vien nekur neiet. Ja baumas nonāks ausīs Mantiniekam, tieši tā Ļisicins tagad dēvēja Viktoru, tad viņš uzreiz pieklusīs. Tāpēc piesardzība un vēlreiz piesardzība.

Pašreizējo un gaidāmo situāciju Ļisicins iztēlojās diezgan skaidri. Mantinieks ieradās ciema padomē, un Valunovs, visticamāk, piešķīra viņam kādu pavadoni. Kamēr viņi aizjās, kamēr iekārtosies, skat, jau būs satumsis. Tāpēc pirmajā dienā Mantinieks neko neuzsāks. Kaut kādas kustības var sākties tikai no rīta, un arī maz ticams.

Ļisicins bija simtprocentīgi pārliecināts, ka vecais Vrubļevskis bija uzticējis savam brāļadēlam informāciju par slēptuvi, vai nu rakstiski, vai mutiski pa tālruni. Bet slēptuve viņam vēl būs jāatrod, jo Viktors taču nebija vietējais un Visotkā nekad nebija bijis. Tātad slēptuvei jāatrodas viegli pieejamā vietā, ar labiem orientieriem. Un, lai kā prātotu, tāda vieta varēja atrasties tikai pašā ciemā, kādā no pamestajām mājām.

Viņš nolēma nemanāmi ielavīties ciematā un kādā mājelē iekārtot sev novērošanas punktu. Pēc viņa aprēķiniem, nīkt vajadzēs ilgākais dažas dienas. Ja viss būs klusi un mierīgi, Viktors savu „mantojumu” sāks meklēt bez liekas kavēšanās. Viņam taču neviens netraucēs, ciemā neviens nedzīvo trakā ar savu piedzīvotāju neskaitās. Meklēšana sāksies dienas gaismā, tāpēc naktī Ļisicins varēs atļauties nosnausties.

Vispār steigties nebija vērts, bet viņš tikpat steidzās paklausīja instinktiem. Bet instinkti viņam kā sunim, par to neviens jau sen vairs nešaubījās.

Sagatavojies lauku komandējumam, Ļisicins paņēma ēdienu, apmēram trim dienām, izgāja uz ceļa un drīz vien nobalsoja mašīnu. Pēc pusstundu ilgas braukšanas šoferis viņu izlaida pie Gornovojas ciema, tajā pašā vietā, kur Ļisicins nesen bija atstājis Viktoru. Bet, atšķirībā no viņa, Ļisicins uz ciemu negāja., bet uzreiz devās uz to pašu meža apvedceļu, kas stiepās gar purvu uz Visotku.Iešana būs gara un ilga, jo viņš negāja pa ceļu, bet gar malu, pa mežu, lai nejauši kādu nesastaptu. Lai gan cilvēki te rādījās reti. Neviens no vietējiem te labprāt nenāca, izvēloties labāk turēties attālāk. Ko tikai ;laudis par šo purvu nepļāpāja. Runāja par nezināmām indīgām gāzēm vai izgarojumiem, par aizvēsturiskiem nezvēriem, kuri it kā mitinājās muklājā, un pat par nelabo. Tas arī saprotams, jo milzīgs un necaurejams purvs varēja sevī slēpt daudz noslēpumu.

Arī Ļisicins, tāpat kā visi vietējie, zināja stāstu par Stepanu un mošķi ar tā nedzimušo bērnu. Vēl bērnībā viņam gadījās dzirdēt par staigājošo mironi, kuram mugurā joprojām rēgojoties cirvis. Dzirdēja arī par zīdaiņa raudām naktīs un līdzīgām lietām. Stāsti bija dažādi, bet secinājums visiem viens purvā mitinās nešķisti spēki. Toreiz šīs kaislības viņu, protams, biedēja. Bet ne tagad. Lai pieaudzi cilvēks noticētu tādām blēņām, vajadzēja stipri vientiesīgu prātu… Lai gan, ja labi atceras, cilvēki no ciema tiešām kaut kur pazuda. Bet vai nu maz vietu, kur pazust? Kāpēc uzreiz vainot nelabo? Šķiet, toreiz kolhozniekus gandrīz ar varu turēja ciemos, pases pašiem neuzticēja, lai neaizbēgtu uz pilsētu. Bet daži tikpat aizbēga. Tad nu jādomā, kas tas par nelabo, kura dēļ tik daudz ļaužu pazuda.

Pēc kāda laika Ļisicinam nācās apstāties. Priekša pavīdēja liela pļava, kur slējās pamesta akmens māja, arī labi pazīstama plašā apkārtnē. Iet pa klajumu viņš neuzdrošinājās un pareizi darīja acīmredzot nostrādāja intuīcija. Ļisicins nogriezās un devās tālāk apkārt gar pļavas malu. Tuvojoties mājai, viņam piepeši šķita, ka ievērojis kādu kustību. Ļisicins paslēpās aiz koka stumbra un sāka vērot.

Aiz mājas, laikam slēpjoties no ceļa, stāvēja trīs stāvi. Bet Viktora starp viņiem noteikti nebija. Spriežot pēc ārēja izskata, tie varētu būt arī klaidoņi. Lai nu kurš, bet Ļisicins labi zināja, kādi klaidoņi sastopami šajā pusē. Galvenokārt tie bija bēgļi no vietējām kolonijām. Dažreiz viņi apvienojās baros, uzslēja sev taigā būdu un no turienes devās sirojumos. Jebkurā citā reizē viņu šī aizdomīgā trijotne ieinteresētu, bet tagad tam nebija laika, tagad tie tikai traucēja.

Vēl kādu brīdi viņi pastāvēja, parunāja un tad sāka izklīst. Turklāt divi taisnā ceļā devās uz purvu, bet trešais uz mežu. Te Ļisicins pamanīja, ka tam, kurš devās uz mežu, nopakaļ tecēja sīks šunelis, kuru nebija grūti atpazīt. Trešais izrādījās vietējais vientuļnieks, iesaukts par Malumednieku, ar savu mūžīgo pavadoni taksi. Trofimičs bija sodīts, nesen atbrīvots, un Ļisicins šo puisi pazina no savām darba lietām.

Izmeklētājs pagaidīja, kamēr Malumednieks pazūd mežā un abi pārējie patveras mcldrājā, un tikai tad devās ceļā. Tagad virzīties uz priekšu nācās daudz uzmanīgāk un lēnāk, lai neuzskrietu virsū Malumedniekam ar suni. Tāpēc līdz Visotkai Ļisicins nokļuva tikai uz vakarpusi.

Nemanāmi ieiet Visotkā dienas laikā noteikti neizdosies. Tāpēc pagaidām nācās paslēpties tepat tuvumā. Ļisicins patvērās paugura piekājē pie upītes, pielavījās iespējami tuvu ciemam un iekārtojās krūmājā, lai sagaidītu tumsu. Laiks bija, un viņš nolēma uzkost un reizē pavērot notikumu gaitu. No krūmāja pavērās labs skats. Ļisicins grauza desu un vēroja Vrubļevska māju. Pagalmā stāvēja divi zirgi, laiku pa laikam no mājas iznāca Viktors un vēl kāds, acīmredzot pavadonis. Viņi rosījās, kaut ko darīja, bet no attāluma nevarēja saprast, kas īsti notiek.

Piepeši, iestājoties krēslai, viņi ieveda zirgus kūtī, iegāja mājā un aizvēra durvis. Un Ļisicins saprata, ka pavadonis nolēmis pārnakšņot pie Vrubļevska. Tātad šovakar viņu vairs nekur nebrauks. Lūk, arī radās iespēja atpūsties. Šodien viņš bija pārāk daudz gājis kājām pa mežu, kājas tā vien smeldza. Ļisieins paskatījās pulkstenī, nogūlās uz muguras, iekārtojās ērtāk un nemanīja, ka iesnaudies.

Pamodināja kaut kāds troksnis, pareizāk sakot, kliedziens vai brēciens. Miegā notrīsējis, viņš atvēra acis un ieraudzīja absolūtu tumsu. Tātad gulējis ilgi. Ļisieins īgni saviebās un tā arī sastinga ar greizu sejas izteiksmi pavisam blakus kāds skaļi kliedza! Dabiski, ka pirmajā mirklī no šadas brēkšanas tumsā ļisicinam šermuļi pārskrēja pār kauliem un pat elpa aizsitās! Lai gan par bailīgu viņu neviens nenosauktu. Ļoti uzmanīgi, bez mazākā troksnīša, viņš sataustīja kabatā pistoli, tad plaukstām saberzēja miegaino seju un tūlīt sajutās labāk. Tiesa, tikai mazliet un īsu brīdi. Tikko izgaisa pēdējās miega paliekas, kļuva daudz ļaunāk viņš saprata, kas tās par klaigām! Kaut kur netālu, meldrājā raudāja zīdainis!

Bērns kliedza nakts vidū purvā, kas vispār nebija iespējams. Jo līdzās tikai cilvēku pamests ciems, bet apkārt taiga! Tas vienkārši nevarēja būt. Bet Ļisieins zināja, ka līdzīgas raudas te jau dzirdētas, atcerējās kopš pašas bērnības, lai arī neticēja. Domas sāka joņot un jukt, jo no apziņas dzīlēm iznira senaizmirstas bērnišķīgas bailes un kā aukstas dēles centās piesūkties smadzenēm. Viņš zināja, kas tās par klaigām! Kādu brīdi Ļisieins palika nekustīgi guļam, it kā raudas viņu būtu nohipnotizējušas. Tad tomēr spēja saņemties un nolēma lai vai kas, bet jātiek prom no šīs vietas!

Viņš piesardzīgi izlīda no krūmāja un sastinga. Drausmīgā doma, ka šo zīdaiņa raudu laikā kādreiz reāli pazuduši cilvēki, gluži fiziski traucēja kustības. Bet visbriesmīgākais, ka milicijas kapteinis sāka šaubīties par savu ieroci! Viņš jau grasījās piecelties, lai, neraugoties ne uz ko, kaut kur dotos, bet tieši tobrīd no mākoņiem iznira mēness. Piepeši netālu kaut kas uzzibsnīja, mēnessgaismā iezīmējot milzīgu, melnu siluetu! Un tajā pat mirklī raudas apklusa… Ļisieins no bailēm nožagojās Absolūtā klusumā, tieši blakus viņam slējās kaut kas melns un milzīgs!

Un te nu viņš neizturēja. Vispirms četrrāpus, pīdamies lietusmētelī, bet pēc tam jau piecēlies kājās, viņš metās pa krūmāju uz mežu!

10. nodaļa

Vakarā, kārtīgi noreibuši, Viktors un medību pārzinis likās gulēt. Viktors, acīmredzot kā jau saimnieks, iekārtojās uz krāsns, bet medību pārzinis piemetās uz lažiņas. Viktors negulēja. Varenā krākoņa, kas neizskaidrojamā veidā radās medību pārziņa kalsnajā ķermenī, neļāva iemigt.

Medību pārzinis sāka grozīties, krākšana mitējās, un kļuva neparasti kluss. īsajā klusuma brīdī Viktoram piepeši šķita, ka no pagalma atskan kāds neskaidrs troksnis. Viņš ieklausījās, bet vecis piepeši mainīja pozu un atkal sāka krākt.

Viktoru ieinteresēja neizprotamā skaņa, kas jo aizdomīgāka šķita tukšajā ciemā. Viņš norausās no krāsns, klusi piegāja pie loga un, lūkodamies tumsā caur netīrajiem loga stikliem, sasprindzināja dzirdi. īsajā mirklī starp medību pārziņa krācieniem varēja saklausīt tikko jaušamu skaņu, kas līdzinājās tālām, klusām zīdaiņa raudām! Viktors, neticēdams savām ausīm, papurināja galvu. Nolēma, ka tur neraud bērns, bet lētais kukurūzas spirts viņa galvā. Bet no galvas purināšanas dzirdamība tikai kļuva vēl labāka, nevis izzuda, kā viņš bija cerējis. Un skaņa aizvien vairāk atgādināja raudas tā bija visīstākā zīdaiņa raudāšana!

No kurienes šajā vientuļajā nostūrī varēja rasties zīdainis? Un tad Viktors atcerējās medību pārziņa stāstu, kam tobrīd nebija noticējis. Vai nu maz ko vecis stāstīja, maz kas varēja tur stāvēt? Tikai tik konkrētu turpinājumu viņš nu nekādi nebija gaidījis un pat nedaudz apjuka, nezinādams, ko pat domāt.

Viktors mošķiem neticēja un ticēt arī negribēja. Viņš domāja, ka visam notiekošajam ir kāds izskaidrojums. Un uzreiz atmiņā atausa garais sirmgalvis pie akmens mājas, kurš tiešām eksistēja un kuru Viktors bija redzējis pats savām acīm.

Domīgi paskatījies uz karabīni, kas bija pakārta pie sienas virs medību pārziņa guļvietas, viņš nez kāpēc atcerējās sudraba lodes. Viktors brīdi svārstījās, domāja un tad beidzot nolēma doties nakts pastaigā, ar pūlēm iztēlodamies, kas viņu tur sagaida.

Kārtīgi iereibušais medību pārzinis gulēja dziļā miegā. Viktors klusi piezagās pie viņa gultas, uzmanīgi nocēla no sienas karabīni un izgāja pagalmā.

Tagad varēja skaidri saklausīt bērna raudas. Zīdainis brēca žēli un stiepti, un viņa balsī jautās aicinājums. Raudas plūda pār pļavu, un apkārtējie pakalni radīja atbalsi šī kausveidīgā vieta bija kā dabisks skaļrunis. Šķita, ka skaņa skan reizē no visām pusēm un klusi uzsprāgst tieši virs ciema. Raudas nebija skaļas-tās likās tālas, bet vienlaikus tepat līdzās un visapkārt. Tas bija kaut kas velnišķīgs. Un Viktors saprata, kas cilvēkiem lika pamest šo ciemu.

Laiks bojājās, debesis bija nomākušās un mākoņainas. Mēness klīda starp mākoņiem, dažbrīd apgaismodams apkārtni, tad atkal paslēpdamies un atstādams visu tumsas varā. Viktors pārvietojoties centās izmantot tumsu, lai viņu neviens nepamanītu. Izgājis cauri ciematam, viņš nogāja līdz upei un gar krūmiem sāka virzīties uz purvu.

Upes krastā, pie stāvas nogāzes, velnišķīgais skaņas efekts pazuda. Tagad skaidri varēja noteikt vietuf no kurienes skanēja raudas. Tuvojoties raudāšana kļuva aizvien skaļāka, līdz likās tik skaidra, ka tālu vairs nebūs jāmeklē. Gaidīdams tumsu, Viktors paslēpās aiz tuvākā krūma un, kad mēness kārtējo reizi pazuda, noliecies metās skriet.

Bet mēģinājums izrādījās neveiksmīgs. Mēness piepeši izslīdēja no mākoņiem visnepiemērotākajā brīdī un klajā vietā apgaismoja Viktoru. Viņš tā arī sastinga, pavērsis karabīni uz skaņas pusi, un vecais, noberztais karabīnes stobrs nodevīgi iemirdzējās. Zibsni pamanīja raudas tūlīt pat aprāvās, it kā kāds būtu aizspiedis bērnam muti, un atskanēja troksnis. Nobrīkšķēja krūmi, iešvīkstējās zari kāds izspurdza burtiski no kāju apakšas un metās uz mežu.

Viktoram pat prātā neienāca doma, ka varētu mesties bēglim pakaļ. Viņš saprata, ka tas bija parasts cilvēks, ieraudzīja pazibam pelēku siluetu un tagad prātoja, ko darīt tālāk. Viktors sāka apjaust, kā kāds nolēmis viņu iebiedēt acīmredzot ar savu ierašanos ciemā viņš kādam stipri traucēja. Atmiņā atausa dīvainais, negaidīti saprātīgais pustrakās kaimiņienes skatiens, kas radīja gluži pamatotas aizdomas.

Viktors slāja atpakaļ uz ciemu, aizvien vairāk sevi pārliecinādams, ka Katerina ir daudz gudrāka nekā izliekas. Bet kāpēc tas viss vajadzīgs? Kam viņš var traucēt? Pārdomās iegrimis, Viktors pat nemanīja, kā nonācis pie kaimiņienes mājas gaitas noteica pati situācija. Viņš pielavījās pie pretējās mājas, kas bija neapdzīvota, ielīda pa logu un sagatavojās gaidīt. Nez kāpēc Viktors bija pārliecināts, ka tas, kurš aizbēga no viņa uz mežu, noteikti ieradīsies pie Katcrinas mājas. Kaut vai tāpēc, ka vairāk jau, kur iet, nebija.

Mēness jau vairs nerādījās. Sacēlās vējš, atdzina jaunus mākoņus, atpūta no purva sasmakušu drēgnumu un čaukstēdams izskrēja cauri tukšajai mājai, iekaukdamies krāsns dūmenī. Bija auksti, tumši, nepatīkami, bet Viktors pacietīgi gaidīja kādu troksni vai vēl ko citu. Piepeši atskanēja tāla čīkstoņa, Katcrinas mājā pavērās durvis un telpu dzīlēm atspīdēja vāra gaisma. Sekundes simtdaļu pazibēja kāda neskaidra ēna, un durvis aizvērās. Tikai Viktors tā arī palika neziņā, vai mājā kāds iegāja, vai arī iznāca.

Vairāk Viktors neko neuzsāka, tāpēc atlikusī nakts daļa pagāja mierīgi. Par savām nakts gaitām viņš medību pārzinim neko nestāstīja, tikai no rīta sakopās un devās vecim līdzi uz ciemu. Ar tādiem kaimiņiem te palikt negribējās, bet citas izejas nebija.

Atpakaļceļā, kad viņi sasniedza akmens māju, Viktors atcerējās neradījumu, kas vakar te bija stāvējis kā brīdinājums par gaidāmo nemiera nakti. Tagad pie mājas neviena nebija, un Viktoram iegribējās to apskatīt.

Viņš apturēja zirgu, domīgi palūkojās uz drūmo māju, kas atgādināja mauzoleju, un vaicāja medību pārzinim:

-    Vai šajā mājā tiešām neviens nedzīvo?

-      Kā tad citādi? Neviens jau nav tik liels muļķis, vecis noņurdēja.

-    Tad es paskatīšos, kas tur iekšā atrodas! Viktors paziņoja.

-     Māja taču tukša, kas tur ko skatīties?

-   Es tomēr paskatīšos, bet tu, ja nevēlies, pagaidi tepat! Viktors pagrieza zirgu un jāja uz māju.

Medību pārzinis kaut ko īgni noņurdēja bārdā, bet devās viņam pa pēdām.

Ieejas durvis bija atvērtas un greizi karājās vienā eņģē, čīkstēdamas un vaidēdamas pie katras vieglākās vēja pūsmas. Medību pārzinim bija taisnība māja patiešām bija tukša un nedzīva. Nedzīva tāpēc, ka asi smaržoja pēc purva, jo visur, pat akmeņos, bija iesūcies gļotains mitrums. Cilvēka roku sen neskarto iedzīvi klāja sēru samtaini melnais pelējums. Dēļu grīda vietām bija sapuvusi un ielūzusi.

Bet vienas istabas durvis, atšķirībā no pārējām, izrādījās aizvērtas.

Viktors pagrūda durvis un viņa skatienam pavērās visai sadzīviska aina: istabā stāvēja galds, taburetes, zem galda dižojās tukšas pudeles, bet uz galda izsmēķi, maizes garozas un tukšas konservu kārbas. Viss liecināja, ka te pavisam nesen uzturējušies cilvēki.

-    Izrādās, ka jūsu mošķim tīri labi patīk iedzert, Viktors iesmējās, un arī uzkost!

Drūmais medību pārzinis, kuru acīmredzami pēc vakardienas spirta dzeršanas mocīja smagas paģiras, tagad kļuva vēl melnāks par mākoni. Viņš piegāja pie galda, paņēma vienu no tukšajām pudelēm un, pagrozījis gar degunu kakliņu, paostīja.

-    Zirņu kandža, no pašbrūvētā smakas vaibstīdamies un notrīsēdams, medību pārzinis secināja, pavisam svaiga. Acīmredzot dzēruši pavisam nesen varbūt pirms vienas vai divām dienām…

-     Kas te bija?

-    Rubeņi.

Tā jūs laikam saucat bēguļojošos zekus, ja? Viktors precizēja.

-    Tos pašus… Medību pārzinis piekrītoši palocīja galvu.

-     Vai tad zirņu kandžu piejums tikai zeķi dzer?

-     Zirņu kandžu pie mums visi dzer, tikai neviens vietējais šajā mājā labprātīgi nenāks. Tu paskaties uz grīdu. Medību pārzinis ar zābaka purngalu paspēra vienu no daudzajiem paštīto cigarešu nodeguļiem. Vai redzi, cik to te sasviests? Teikšu tev tā, jebkurš vecis izsmēķus vienmēr saliek vienā vietā. Bet zckiem citi paradumu, pamanās piesvaidīt grīdu pat savā mājā. Tāpēc, ka grūti no cietuma dzīves atrast. Vajadzētu iecirkņa pilnvarotajam paziņot. Spriežot pēc taburetēm, viņi te bijuši trīs cilvēki.

-    Divi, Viktors iebilda. Bet trešais bija mošķis, tāpēc jau vakar te grozījās.

-    Bet varbūt viņš arī viņus… medību pārzinis ieminējās un nopūtās. Jūtu, ka būs kas nelabs. Ak, nebūs labi…

Viktors atkal atcerējās nakts koncertu, bet tagad vēl kaut kādi bēguļojoši zeķi parādījušies… Viņam kļuva nepatīkami. Bet šajā situācijā izvēles iespēju nebija, citas mājvietas tikpat nebija. Acīmredzot kādu laiku nāksies dzīvot pēc vietējiem tikumiem.

Viņš nopūtās un teica:

-     Bet man sacīja, ka te esot mierīgi… Klausies, Timofejič, man arī kādu šaujamo vajadzētu, ko? Vismaz uz laiku.

Medību pārzinis sabozies paskatījās uz Viktoru, padomāja un atbildēja:

-    Savu ieroci es nevienam nedotu, bet biedra brāļadēlam iedošu. Šodien dabūsi… Bet pieraugi tu man! Akurāti!

11. nodaļa

Valunovs, kā solījis Veniaminova lūgumu apgādāt Viktoru ar pārtiku pirmajam laikam izpildīja. Vēl vairāk atstāja viņam arī zirgu. Medību pārzinis slepus iedeva arī lupatās ievīstītu vecu bisi ar vertikāli novietotiem stobriem. Viktors atgriezās ciemā un sāka pamazām iedzīvoties.

Tam, ka Vcniaminovs spēs šai būdai atrast pircēju, Viktors neticēja. Brīnums, ka viņš vispār šo lietu uzņēmās? Tad jau vairāk varēja cerēt uz priekšsēdētāju. Valunovs solīja, ka noteikti sameklēs Viktoram kādu darbu. Tad par nopelnīto naudu varēs no šejienes izkļūt. Varbūt.

Kādā brīdī, apskatot māju, Viktors atcerējās Ļisicinu ar viņa minējumiem un pārmeklēja visas telpas no bēniņiem līdz pagrabam. Bet nekādu zeltu, protams, neatrada tikai putekļus un zirnekļu tīklus. Viktors rūgti pasmējās par savu un lauku detektīva naivumu. Atlika tikai gaidīt…

īpaši nomācoša gaidīšana šķita naktīs, kad atkal klusi raudāja bērns. Ja Viktors būtu jūtīgāks, tad noteikti to nespētu izturēt. Aukstasinība, kas reiz sabojāja viņa sportista karjeru, šoreiz izglāba. Bet pat tik savaldīgam cilvēkam kā viņš neklājās viegli. Zīdainis raudāja katru nakti, tikko iestājās tumsa. Klusās un griezīgās raudas aizpildīja visu telpu, un no šīm uzbāzīgajām skaņām nekur nebija glābiņa. Viņš ilgi nespēja aizmigt, bet, kad aizmiga, raudas izsauca murgus. Viktors miegā sarāvās, uztrūkās un kā apburts lūkojās uz ieroci.

Viņš nojauta, ka zīdaiņa raudas ir tikai uvertīra kaut kam daudz lielākam. Agrāk vai vēlāk raudas apklusīs un tad kaut kas notiks… Citādi nebija jēgas. Viktors neradījumam ar bērnu rokās neticēja tas būtu muļķīgi. Jābaidās no dzīvajiem, kuri acīmredzot drīz vien ķersies pie daudz konkrētākām darbībām. Ja vien viņš tos neapsteigs.

Divas pēdējās naktis Viktors bija skaidri saklausījis, kā zīdaiņa raudu laikā kāds riņķo ap viņa māju. Tomēr viņš neuzdrošinājās iziet pagalmā pat ar ieroci. Viktors saspringti ieklausījās neaicinātā nakts viesa soļos, skatījās ārā pa logu un viņam šķita, ka tumsā redz melnas ēnas… Laikam sāka uzdot nervi. Viktors aizvien biežāk atcerējās medību pārziņa stāstu un gaidīja, ka tūlīt pie tumšā loga rūts iznirs bālā burvja seja. Lai gan tūlīt pat atcerējās arī priekšsēdētāja smieklus, kad bija ieminējies par zīdaini purvā. Tagad nu viņš saprata, kāpēc cilvēki neko nedara: visi baidās, bet stāstu neviens nopietni neuztver.

No rīta Viktors pēc nakts murgiem pamodās nomocīts, paņēma ieroci un devās pie Katerinas. Ļoti apņēmīgā noskaņojumā. Viņam nepatika ne šī purva noslēpumi, ne apkārt saceltā kņada. Ilgāk to paciest nevarēja, kaut kas bija jādara.

Viņš piegāja pie kaimiņienes žoga un laikus atskārta, ka jāpalick šaipus vārtiņiem, jo no būdas izlēca liels, pinkains suns un sāka aizgūtnēm riet. Izdzirdusi troksni, no mājas iznāca Katerina. No sliekšņa uzmetusi Viktoram skatienu kā tukšai vietai, viņa mierīgi, kaut ko zem deguns murminādama, aizslāja pāri pagalmam uz šķūnīša pusi.

Ciemā nodzīvotajā laikā Viktors bija sapratis, ka kaimiņiene viņu ignorē un uzvedas tā, it kā viņa te vispār nebūtu.

Šoreiz Viktors nolēma pievērst sev uzmanību.

-    Hei! Saimniec! Viktors uzstājīgi iesaucās. Nomierini suni! Mums jāparunā!

Bet Katerina neatbildēja un turpināja viņu ignorēt. Viņa iegāja šķūnītī, pēc minūtes iznāca ar malkas klēpi rokās un devās uz māju.

Viktors saprata, ka atkal ir lieks. Tik klaji izrādīta vienaldzība saniknoja. Viņš noņēma no pleca ieroci, uzvilka gaili un izšāva gaisā.

Šāviens izbiedēja kraukļu barus kaimiņu pagalmos, kā melns spiets tie uzvirpuļoja virs koku galotnēm, suns iekaucās, apklusa un smilkstēdams paslēpās savā būdā, bet Katerina sarāvās un izmeta no rokām pagales.

Viktors bija gaidījis, ka viņa nobīsies vai vismaz samulsīs. Bet Katerina droši paskatījās viņam acīs, turklāt tik cieši, ka urbjoši neprātīgās acis uzdzina šermuļus.

-    Nevaru ciest suņus. Aizvāc dzīvnieku, citādi nošaušu, Viktors klusi paziņoja un pagrieza šautenes stobru pret pārbijušos suni.

Katcrinai iepletās acis un, šķiet, tajās pazibēja bailes. Aptvērusi seju plaukstām un žēli gaudodama, viņa iesaucās:

-     Nešķīstenis nolādētais! Dieva tevī nav! Ko gan tev mēma radība nodarījusi?!

-    Tā jau ir labāk! Viktors pasmīnēja. Kur tavs piedzīvotājs?

-    Kā lai es to zinu? Sen jau aizgāja. Atstāja mani vienu.

-      Kas tad tevi, kaimiņien, pa naktīm apciemo?! Un uz kurieni pati dodies?

-      Ko tu, ko tu?! Katerina izbīlī iesaucās. Bīsties Dieva! Neviens pie manis nenāk!

-     Melo! Viktors atcirta. Pats redzēju, un ne reizi vien!

Katerina šausmās atsprāga atpakaļ un, tramīgi apkārt skatīdamās, aizelsusies aši sāka taisnoties:

-    Tev rādījās! Dieva goda vārds, rādījās! Te ir nelāga vieta… Ļoti slikta… Bez Dieva te nevar! Bez Dieva neizdzīvosi! Visādi mošķi pa nakts tumsu klaiņo… Tu uz viņiem labāk neskaties, vēl piesaistīsi. Tad nu gan tev klāsies slikti! Ai, cik slikti! Viņa aši pārmeta krustu un sāka kaut ko čukstēt zem deguna.

-      Pietiek! Viktors uzkliedza. Pietiek mani barot ar vietējā brūvējuma šausmu pasakām! Tās jūsu purva pasakas man jau līdz kaklam! Mani interesē pavisam kas cits! Un viņš sāka attaisnot savu ierašanos ar pirmo iemeslu, kas iešāvās prātā: No ieslodzījuma vietas izbēguši vairāki noziedznieki! Iecirkņa pilnvarotais pieteica skatīties abām acīm! Man jāpārbauda, vai tu kādu neesi izmitinājusi! Ja pretosies, izsaukšu iecirkņa pilnvaroto! Jo, šķiet, es kādu redzēju! Vienosimies pa labam ieslogi suni šķūnītī, bet es apskatīšu māju! Mani interesē tikai dzīvie, visus mošķus, kādi atradīsies, varēsi pati paturēt!

Acīmredzot Viktora meli izklausījās tik ticami, ka Katerina, liekas, nomierinājās.

-     Ej, paskaties, viena kā pirksts dzīvoju, ne dzīvas dvēseles… Katerina, vedot suni uz malkas šķūnīti, aprimusi skaidroja.

Viktoram bija gandrīz vienalga dzīvo Katerina viena vai ar piedzīvotāju. Viņš pieļāva, ka bēniņos vai pagrabā varētu kāds slapstīties, bet nevienu meklēt negribēja. Viktoru interesēja citas lietas.

Viņš nesteidzīgi izstaigāja pustukšās istabas, kur grūti būtu kaut ko paslēpt, un atrada lielu koka lādi. Viktors pacēla smago un masīvo vāku… Padomā tik, izrādījās, ka iekšā starp grabažām paslēpts moderns kasešu magnetofons! Šis visādā ziņā pieklājīga paskata aparāts nekādi nesaderējās ar lauku būdeles nožēlojamo iedzīvi. Tieši kaut ko tādu Viktors arī bija cerējis atrast.

Ieraudzījis magnetafonu, Viktors gandrīz iesmējās par zemnieciski vienkāršo risinājumu. Viņš nospieda taustiņu un no varenajiem skaļruņiem atskanēja līdz sirds dziļumiem pazīstamas zīdaiņa raudas.

Viktors izņēma kaseti, paslēpa kabatā un bargi pavaicāja:

-     Ko tas nozīmē?!

Katerina sastinga. Viņas sejā atkal parādījās vājprāts. Neredzošu skatienu sieviete lūkojās uz Viktoru un kaut ko neskaidri murmināja, ritmiski, kā transā, šūpojot galvu. Katerina plaukstām aizspieda ausis, jau iepriekš atteikdamās klausīties un atbildēt. Ap galvu apsietais lakats slīdēja aizvien zemāk pār pieri uz acīm… Un izskatījās, ka vājprātīgā ieiet sevī, paslēpjas lēni kā gliemezis. Pār zodu notecēja siekalas, un likās, ka tūlīt tam visam sekos mežonīga lēkme.

Tramīgi vērodams Katerinas pārmaiņas, Viktors attapās, ka paskaidrojumu var arī nesagaidīt, tāpēc aši ierunājās pats:

-      Man apnicis katru nakti klausīties vienu un to pašu kaseti! Gribētos uzzināt, kāpēc tu to dari? Redzu, ka vairs nevēlies runāt, tāpēc turpināšu pats! Viņš jutās pārliecināts, ka Katerina, par spīti prasmīgajai lēkmei ar siekalošanos un putām uz lūpām, visu dzird. Tāpēc balsi nepacēla, bet katru vārdu izrunāja skaidri un saprotami.

-     Pirms daudziem gadiem ar šo mūziku no ciema pazuda astoņi cilvēki! Aizdomas krita uz kādu noziedznieku vārdā Mošķis. Toreiz neko noskaidrot neizdevās, jo gan cilvēki, gan Mošķis pazuda bez pēdām. Lietu nolika arhīvā. Precizēju: nolika, nevis izbeidza! Pirms dažām dienām es pats personīgi redzēju Mošķi, un atkal purvā ieraudājās bērns! Šķiet, radusies iespēja noskaidrot, kas toreiz īsti notika un kas tiek perināts tagad! Ja es ar šo kaseti došos pie izmeklētāja, lietu atjaunos un tev nāksies atbildēt uz visai nopietniem jautājumiem! Bet, ja tēlosi muļķi, iebāzīs tevi psihenē!

Piepeši Katerina pārstāja raustīties un šūpoties, bet kā paralizēta nogāzās uz grīdas. Viņa rokām apskāva Viktora kājas un skaļi ieaurojās:

-     Tētiņ! Nepazudini! Dieva vārdā lūdzu, nepazudini! Atzīstos, esmu grēkojusi! Bet pret tevi neko ļaunu neesmu perinājusi! Visu izstāstīšu! Visu, ko zinu! Tikai nepazudini!

Viktors, negaidījis tādu reakciju, samulsa, ar pūlēm atsvabināja kājas un mēģināja piecelt katerinu.

Tagad viņa jau raudāja pa īstam, un nemitīgi centās nokrist ceļos, ik pa brīdim caur elsām murminādama:

-    Tikai nepazudini! Viena pati taču palikšu! Aiziešu bojā! Kam es tāda vajadzīga?! Esmu taču bārene, izņemot Nikolaju, neviena man nav! Aiziešu bojā!

-    Nu nomierinies taču beidzot! Viktors neizturēja. Apsēdies un izstāsti visu kā cilvēks!

Katerina apsēdās uz grīdas un izskatījās, lai arī sašļukusi, tomēr normāla. Noslaucīja ar plaukstām no sejas asaras un sāka stāstīt:

-      Ar magnetofonu bija mans vecais, Nikolajs… Neko ļaunu mēs negribējām, tikai pabiedēt… Drauģeļi no zonas draudēja viņu novākt. Par ko nezinu, viņš nestāstīja. Pateica tikai, ka grib novākt. Mēs jau domājām, ka neatradīs, dzīvojām mierīgi. Neviens svešinieks nerādījās. Bet pagājušajā mēnesī mūsu kaimiņu nogalināja, tepat netālu, pie pašas mājas. Mēs nobijāmies tātad svešinieki parādījušies. Nolēmām, ka Nikolajam vajadzētu paslēpties, tālāk no grēka. Un tad vēl piepeši tu parādījies, caurcaurēm svešs un pat pēc izskata ļoti atšķirīgs no vietējiem. Nikolajs vairs vispār mājās nenāca, dzīvo mežā, zaru būdā. Izdomājām, ka vajadzētu tevi maķenīt pabaidīt, varbūt neizturēsi un pārcelsies atpakaļ uz ciemu, bet mēs turpinātu savu veco dzīvi, klusītēm… Bet pret tevi mums nekāda naida nav. Rau, varu pārkrustīties!

Katerina runāja tik žēli drebošā balsi, tik tramīgi, ka Viktors neizturēja. Viņš līdzjūtīgi palūkojās uz nelaimīgo sievieti un mēģināja mierināt:

-     Pārjums es nemaz neinteresējos! Dzīvojiet sveiki un veseli, tikai mani lieciet mierā. Par notikušo es nevienam nestāstīšu, nepārdzīvo…

Viktors atgriezās mājās saviļņots. Tik vienkāršu izskaidrojumu zīdaiņa raudām purvā un noslēpumainajām kustībām Katerinas mājā viņš nekādi nebija gaidījis. Lai gan kaimiņieni varēja saprast šajās nomaļajās vietās pat normālām sievietēm vīriešu nepietika, par viņu nemaz nerunājot. Jā, Katerina baidījās, Viktors to juta, īstas bailes grūti notēlot. Bet Nikolaja dīvainā uzvedība gan radīja aizdomas. Tiesa, te uzturējās bēguļojoši noziedznieki, ja medību pārzinis nekļūdījās, apskatīdams viņu pēdas akmens mājā. Un iespējams, zeķi slēpās tepat netālu taigā vai purvā. Dziļās pārdomās iegrimis, Viktors piegāja pie savām durvīm, kuras, nodrošinādamies pret nelūgtiem nakts viesiem, bija nostiprinājis ar piekaramo slēdzeni. Viņš ameklēja atslēgu un piepeši pamanīja, ka durvis nosmērētas ar kaut kādiem melniem dubļiem. Samulsis par tādu negaidītu pārsteigumu, viņš vērīgāk aplūkoja durvis un apjuka tās bija uzlauztas!

Šķiet, viss jau bija noskaidrots, viss nomierinājies, bet nepaguva ne elpu ievilkt, ne līdz mājām aiziet, kad jau atkal sākās! Pierimušais satraukums ar jaunu spēku saviļņoja nervus. Viņš noņēma no pleca ieroci, iegāja mājā, ieklausījās un paskatījās apkārt. Šķiet, viss mierīgi… Grīdas bija nosmērētas ar melniem dubļiem, ar tiem pašiem noziestas arī durvju ailes. Visas mantas bija no somām izpurinātas uz grīdas un arī sasmērētas. Istabā valdīja slikta smaka smirdēja pēc puvuma un purva.

Mantas izrādījās neskartas, tikai nosmērētas, it kā kāds netīrām rokām kaut ko būtu meklējis. Viktors uzmanīgi aplūkoja dubļus tās bija purva dūņas. Mošķis uzreiz galvā pazibēja tramīga doma, un viņam sāka likties, ka istabā smako pēc miroņa.

Visu dienu Viktors tīrīja mantas, berza netīrumus un laboja durvis. Un, izejot pagalmā, katru reizi uzmācās sajūta, ka kāds viņu novēro. Galvā pastāvīgi riņķoja jautājums: ja tas bija Mošķis, tad ko viņš te meklēja? Vai tiešām zeltu?

Vakarā Viktors apstaigāja māju, aizvēra slēģus, durvis, nodzēsa petrolejas lampu un likās gulēt. Šī nakts bija klusa, jo nelaimīgā kasete ar zīdaiņa raudām tagad atradās viņa somā. Pēc bezmiegā aizvadītajām naktīm Viktors , lai arī satraukts, ātri ieslīga snaudā… Bet, kā izrādījās, ne jau uz ilgu laiku.

Miegā viņš sajuta, ka istabā atrodas vēl kāds. Piepeši kļuva gaišs, atskanēja troksnis un kaut kas smags saspieda krūtis. Viktors, lāgā nepamodies, atvēra acis. Redzētais uzreiz pamodināja virs viņa slējās vīrietis, kurš neizprotamā veidā bija iekļuvis aizslēgtā mājā. Sirds uz mirkli sažņaudzās, iedomājoties, ka ieradies pats Mošķis, kurš pārdabiskā kārtā ieslīdējis caur spraugām. Tomēr, ieskatījies uzmanīgāk, Viktors saprata, ka kļūdījies. Mošķis šķita diezgan gara auguma, kalsns vecis ar gariem, sirmiem un pinkainiem matiem. Šis turpretim bija vidēja auguma un ar īsiem, tumšiem matiem.

Viktors nolaida skatienu zemāk un izbīlī pamanīja, ka krūtīs viņam iedurts karabīnes stobrs. Tāds atklājums uzdzina aukstas tirpas, krūšukurvī kaut kas sažņaudzās, it kā ierocis būtu tik smags, ka traucētu elpot.

Vīrietis dzedru skatienu paskatījās Viktoram acīs un klusi, bet draudīgi paziņoja:

-    Ja sāksi raustīties, aizsūtīšu pie velna vecāsmātes. Skaidrs?

-     Skaidrs. Kas tur ko nesaprast? Viktors aizsmakušā balsī atbildēja, klusībā minēdams, kāpēc šis nelūgtais ciemiņš ieradies nakts vidū ar šaujamo.

-     Kasetīti man atdod! vīrs pieprasīja.

Un Viktors saprata, kas ir iebrucējs. Elpa uzreiz kļuva vieglāka, bet stobrs tikpat traucēja. Ievilcis plaušās gaisu, viņš sāka runāt jau drošāk:

-   Kā gan lai es tev atdodu kaseti, ja tu mani ar ieroci esi piespiedis pie gultas?

Celies! Sameklē kaseti un noliec to uz galda! pagājis malā, pavēlēja Nikolajs. Un skaties, bez jokiem, man jau roka netrīsēs!

-Zinu, ka netrīsēs,-Viktors atbildēja, piecēlās, izvilka no somas kaseti un nolika uz galda. Tad atgriezās pie guļvietas un apgūlās.

Zini? Nikolajs apjuka un sadusmojās: Ko tu te gulšņā?! Samiegojies šaujamā stobru deguna galā neredzi?! Vienā mirklī sacaurumošu! Kā tu vari zināt, ka man roka nenotrīsēs?

Tu pie manis ar šaujamo ielauzies nakts tumsā! Būtu atnācis pa dienas gaismu, es tev tāpat kaseti atdotu!

-    Nu, celies sēdus! Nikolajs uzstāja, piebīdīja tuvāk krēslu, piemetās pretim un pavērsa stobru pret saimnieku. Kāpēc tu šurp atbrauci?

-     Darīšanās.

-     Kādās darīšanās? Kādas tev te var būt darīšanas?

Parastas sadzīviskas darīšanas. Saņēmu mantojumā šo māju, gribu visus dokumentus noformēt, Viktors paskaidroja.

-   Ha! Sasmīdināji! Vari kaut visu ciemu pievākt, tev par to tikai paldies pateiks! Ko tu man te muļķi laid?! Domā, ka es nezinu, kas tu esi? Laikam arī tici, ka es tavu radinieku novācu? Atbrauci rēķinus nokārtot?

Viktors neizpratnē paskatījās uz Nikolaju. Tāda doma viņam ne reizi nebija prātā ienākusi. Pašam ar savām lietām nav laika tikt galā. Bet nu jau šis tas kļuva skaidrāks.

-  Tad tāpēc tu pa krūmiem slapsties! Domā, ka tevi tur aizdomās par slepkavību?!

-   Kuru tad citu? Es taču jau esmu sodīts! Uz mani pirmo kritīs aizdomas! Bet es visu redzēju!.. Te nu Nikolajs aprāvās, saguma un bezcerīgi piebilda: Mani jau arī ievēroja, tā nu bēguļoju…

Viktors pamanīja, ka pat ar ieroci rokās Nikolajs neizskatās bīstams. Drīzāk jau apjucis, nodzīts, vairāk izskatīdamies nevis pēc laupītāja, bet gan jauna un nedroša žurnālista ar mikrofonu. Šis cilvēks nebija bīstams, acīmredzot viņam pašam bija nepieciešama palīdzība. Atmaskots ar kaseti, Nikolajs neieradās to atgūt, bet gan izskaidroties. Un Viktors klusēja, ļaudams viņam runāt.

Nikolajs nopūtās un sacīja:

-     Es viņu nenogalināju. Man ir rāma profesija strādāju Kemerovā par grāmatvedi. Notiesāja par naudas izšķērdēšanu. Bet cilvēku nogalināt? Nevaru. Viņš apklusa, it kā sakopotu domas, un tad turpināja: Ar kaimiņu man bija normālas attiecības, atsaucīgs vecis bija. Nu, es arī ar viņu kā cilvēks… Pirms mēneša atnāca pie manis un teica: man pie tevis darīšanas, ir viens lūgums. Nu, prasu, kas par lietu? Un viņš jautā: vai tu gadījumā kādu svešinieku tuvākajā apkārtnē neesi saticis? Nē, atbildu, neesmu. Bet es, saka, gan purvājā kādu manīju, pašā slīkšņā, domāju, ka tu pa dubļiem rocies… Bet tevis taču tur nebija? Protams, atbildu, neesmu tur gājis! Kas man tur meklējams? Un viņš man pastāstīja, ka gājis paskatīties, kas notiek, kurš tur pa meldrāju rosās, un kādu kilometru no šejienes atradis taku. Taka ved tieši uz purvu un tur arī izbeidzas, skaidra lieta. Tā nu viņš man prasa: vai tu nezini, kas tā par taku un kurp ved? Nē, atbildu, pirmo reizi dzirdu! Bet viņš saka, gribētos uzzināt, kurp tā aizved un kas pa to staigā. Bet vienam purvā līst bīstami, viss var gadīties! Nebūs kas roku pasniedz! Tā nu lūdza mani: aiziesim divatā, drošībai es iešu pirmais, bet tu aiz manis, atbalstam… Ai, kā man negribējās tur līst! It kā būtu zinājis, ka kaimiņš bāž degunu, kur nevajag! Bet ko tu teiksi? Domās, ka es baidos! Un vecis viņš normāls… Bija. Kad vajadzēja, nāca palīgā. Maķenīt pavilcinājos un piekritu. Teicu, labi, iesim paskatīties.

Norunājām iet nākamajā rītā. Visu nakti māca nemiers, prātā tikai viena doma kāpēc piekritu? Kas man par daļu, kas tā par taku un kur tā ved. Bet ja jau solīts, neko darīt… No rīta agrāk piecēlos un devos pie viņa. Iegāju mājā neviena nav. Izgāju pagalmā, saucu neviens neatbild. Nodomāju, ka viņš nolēmis iet bez manis. Nevarēja sagaidīt. Atmetu ar roku un atgriezos mājās… Aizgāju aiz šķūnīša, skatos, kaimiņš guļ! Piegāju tuvāk, bet viņš vienās asinīs! Domāju, varbūt no jumta nokritis un galvu pārsitis?! Uzmanīgi pagriezu uz muguras, paskatījos un tūlīt man slikti palika! Tas bija līķis… Sakropļots līķis! Tad es uzreiz sajutu briesmas, gribēju skriet uz mājām, bet piepeši tālumā sadzirdēju dīvainu būkšķi! No tās skaņas šermuļi pār muguru pārskrēja! Pagriežos un redzu: pie pēdējās ciema mājas kāds stāv un šauj uz mani ar pistoli! Uzreiz sapratu, ka esmu ieradies nelaikā. Nometos guļus, pieplaku pie zemes, cik spēju, bet pats skatos, kas notiek. Redzu, vīrs roku ar pistoli nolaiž un nāk pie manis, tā mierīgi, bez steigas… Kāpēc lai viņš steigtos? Kur es varētu pazust? Zināja taču, ka ciemā es esmu viens, nu un vēl Katjka arī… Vajadzēja bēgt ko kājas nes bez atskatīšanās! Visu aizmirst un nekad vairs te neatgriezties. Bet Katjku atstāt nespēju, viņa ir nevarīga bārene, sirdī man iekritusi. Nu, domāju, ja jau nevar bēgt, tad jāaizstāvas. Es taču sapratu, ka mierā viņš mani neatstās, agrāk vai vēlāk dabūs rokā un nobeigs kā liecinieku. Izvilku šo pašu īsstobra bisi no azotes un izšāvu. Vecis, kā ieraudzīja, ka atšaudos, pietupās, aizskrēja līdz žogam un laida darbā pistoli. Tiesa, ilgi nešāva, acīmredzot patronas beidzās. Skatos, pistoli paslēpj un aizlien aiz žoga… Vajadzēja skriet pakaļ, bet es guļu ne dzīvs, ne miris. Kad apjēdzu, ka nedrīkst viņu tā palaist, no šāvēja vairs ne miņas cauri pagalmiem bija aizskrējis. Un es jau arī nespētu viņu nošaut…

Tā nu tagad slapstos. Zinu, ka agrāk vai vēlāk viņš pēc manis ieradīsies. Vajadzētu man no šejienes pazust, bet Katerinu atstāt nevaru viņa ir no bērnu nama. Sākumā aiz žēluma ar viņu dzīvoju, bet tad pamazām iesilu… Un tad piepeši tu parādījies. Viņa, tevi ieraudzījusi, bailēs krita histērijā. Tā nu nācās viņas dēļ kā badadzeguzei ar to nolādēto magnetofonu meldrājā tupēt. Stulbi, protams…

-     Es kaut kā nesaprotu, kāpēc tu man to visu stāsti? Kāds man ar to sakars? Vai tiešām esi atnācis pēc padoma?

-    Tieši otrādi, atnācu dot padomu tev. Vakar, kamēr tu ar manu Katjku tērzēji, es nejauši šo to redzēju… Tagad taču esmu kļuvis ļoti vērīgs.

Nikolajs apklusa un vērtējoši paskatījās uz Viktoru.

-     Nu un? Viktors, lūkodamies uz Nikolaju, saausījās. Ja līdz šim viņa runā un skatienā jautās neslēpts rūgtums, tad tagad acīs iedegās dzirkstis, un balss kļuva pašpārliecinātāka.

-    Ievēroju, ka tavas prombūtnes laikā tavā mājā iegāja kaut kāds purva mošķis. Vai tu gadījumā neesi noskaidrojis, kas tas bija?

-    Jā, tāds ciemiņš man bija. Viktors piesardzīgi piekrita. Kas tas par mošķi, nezinu, bet istabu man krietni piecūkoja. Acīmredzot kaut ko meklēja. Un durvju slēdzeni norāva.

-       Laikam visu nosmērēja? Nikolajs pasmīnēja. Viņš taču taisnā ceļā no purva izlīda! Un pirmajā naktī, kad tu mani pie purvāja ar karabīni meklēji, vai atceries? Tevi es ātri vien pazinu, bet to otru nē. Kad tu viņu nobiedēji, taisnā ceļā aizskrēja uz mežu. Varbūt ievēroji?

-      Ievēroju. Viktors mulsi palocīja galvu. Vai tad tas nebiji

tu?

-    Noteikti nē! Manuprāt, par mums abiem interesējas vieni un tie paši cilvēki. Kaimiņš viņu sakacināja. Acīmredzot nepareizo taku atrada, par to arī savu galvu nolika…Bet ko par to saka pogainie?

-     Domā, ka viņu nogalinājuši zlatomirieši.

-    Zlatomirieši? Nikolajs jutās pārsteigts. Kāda interese zlatomiriešiem var būt par šo purvāju?

-    Nav ne jausmas. Viktors paraustīja plecus. Ļisicins, izmeklētājs, teica, ka tā ir vecu rēķinu kārtošana.

-     Diezin vai. Viņš kaut ko bija atradis. Vajadzētu to noskaidrot līdz galam. Apskatīt taku. Viņš man paskaidroja, kur tā atrodas. Nu, kā būs? Vai piedalīsies? Jo viņi jau no mums neatstāsies. Turpmāk būs tikai vēl sliktāk. Bet vairs nav, kur bēgt, un tev jau, šķiet, arī atradīsies savs iemesls!

Viktors sāka domāt, vai viņam tas tiešām vajadzīgs? Un saprata, ka laikam vajadzīgs gan. Nikolaja stāstījums par tēvoča nāvi bija aizķēris dvēseli. Pēc asiņainas atriebības viņš, protams, nealka, bet tomēr…

-    Ar to arī vajadzēja sākt, Viktors noburkšķēja. Citādi ielauzies mājā ar bisi!..

-    Es tikai gribēju noskaidrot, kas tu īsti par putnu.

-    Vai noskaidroji?

-    Noskaidroju. Nikolajs pamāja ar galvu. Ierosinu rīt no rīta aizstaigāt līdz takai. Vispirms paskatīties, tad jau redzēs…

12.  nodaļa

Nākamajā rītā viņi šķērsoja upīti un devās gar purva malu uz mežu, pretējā virzienā ciema ceļam. Meklējumi nemaz neprasīja tik daudz laika. Atceroties Ivana stāstījumu, Nikolajs ātri noorientējās un ap pusdienlaiku viņi jau atradās pie takas.

Mežs tur bija pirmatnējs, purvu aizsedza bieza un necaurejama kārklāja siena. Izvēlējušies krūmāju, no kura pavērās labs skats, viņi iekārtojās gaidīšanai. Vispirms bija jāuzzina, ar ko būs darīšana, tikai tad varēs kaut ko uzsākt.

Laikam jau slēpnī būtu jāsēž ilgi. Šķiet, nekas netraucēja meža klusumu. Tā likās Viktoram. Viņš, kā jau pilsētnieks, tikpat meža skaņas neatšķīra.

Turpretim Nikolajs, elpu aizturējis, sastinga, tad pagrozīja galvu, pārlūkodams apkārtni, burtiski paošņāja gaisu un paziņoja:

-    Viss. Nav jēgas ilgāk te sēdēt, lēnā garā jāiet laukā. Taku atradām, ar to arī šodienai pietiks.

-   Bet mēs taču tikko atnācām, Viktors brīnījās. Pagaidīsim vēl, varbūt kaut ko ieraudzīsim.

-    Vairāk mēs neko neieraudzīsim. Šķiet, mums seko jau no paša ciemata.

t

Kas? Viktors apjuka, ciešāk pieplaka zemei un saka aizdomīgi pētīt tuvāko krūmāju.

-    Nezinu kas, bet iekšēji jūtu, ka šobrīd kāds mūs novēro. Mums jāiet prom.

Viktors, cik vien spēja, koncentrējās uz savām maņām, viņš lieliski atšķīra lapu šalkas, putnu čivināšanu un neko vairāk, viņa iekšējās sajūtas ne par ko nebrīdināja. Paraustījis plecus, Viktors neuzticīgi uzlūkoja Nikolaju. Viņš nekustējās, neizdvesa ne skaņas, tikai acis nemierīgi šaudījās, vērojot apkārtni. Nikolajs izskatījās tik satraukts, ka arī Viktoram uzmācās baiļu sajūta.

-      Labi, Viktors čukstus piekrita, paļaudamies uz sava kompanjona pieredzi. Iesim prom.

Uzmanīgi izspraukušies no krūmāja, viņi klusi devās uz ciemata pusi. Nepaspēja noiet ne desmit metru, kad piepeši kārklājā atskanēja troksnis, rūkšana un skaļas rejas. Pārsteigumā abi reizē atlēca atpakaļ.

Nikolajs paķēra bisi un, pagriezdams stobru pret krūmiem, īgni paziņoja:

-     Es taču teicu, ka mums seko!

-     Pagaidi! Nešauj! Viktors iesaucās. Tas taču tikai suns!

-    Tā tikai tev šķiet…

Vairāk Viktors neko nedzirdēja. Tajā pat mirklī viņš sajuta spēcīgu un trulu belzienu pa pakausi! Acu priekšā uzreiz viss aizmiglojās krūmi, koki sagriezās, saplūda vienā jūklī un uzplauka ugunīgos ziedos. Viktors sagrīļojās, nokrita un iegrima ar seju mitrajās sūnās.

Kā tas bieži gadījās iepriekšējā dzīvē, pamošanās sākās ar skaitīšanu. Arī tagad necaurredzamajā tumsā galvā atskanēja skaitļi. Skarba metāliska balss bezkaislīgi sauca: viens! divi! trīs!.. Nez kāpēc Viktors zināja, ka šī skaitīšana viņu var iznīcināt. Noteikti bija jāpieceļas! Noteikti, citādi beigas. Bet spēka nebija. Piepeši kļuva ļoti gaišs un viņš apjauta, ka guļ ringā. Bet apkārt cilvēki, daudz cilvēku un nez kāpēc visi tunikās. Pūlis trako, slej īkšķus augšup, citi lejup. Sejās ļauns prieks, sajūsma… Jāceļas… Četri! atskanēja vēl viens skaitlis, un Viktors atvēra acis. Balss apklusa, gaisma apdzisa un rings pazuda. Nekādu cilvēku tunikās arī vairs nebija tikai koki un klusums.

Tad Viktors atcerējās, kur atrodas un kas notika. Krūtīs trauksmaini iepukstējās sirds, un viņš mēģināja pacelt galvu. Bet tā tiešām izrādījās smaga, savāds, silts valgums ieskāva pakausi un neļāva atraut galvu no zemes. Asinis. Viktors saspringa, pacēla galvu un sajuta sāpes pakausī. Uz mirkli acīs viss satumsa, bet briesmu sajūta iedvesa spēku, un viņš paskatījās apkārt.

Kādus piecus metrus no Viktora mīņājās nepazīstams vīrietis un kaut ko spārdīja ar kājām. Viņš ieskatījās vērīgāk, un šis kaut kas izrādījās Nikolajs. Liekas, vairāk neviena nebija… Lai gan nē, šķiet, no sitieniem vaidošā Nikolaja kājā bija ieķēries mazs, melns dzīvnieciņš. Tas nikni rūca un ar ilkņiem plosīja potīti. Tas bija suns. Jāceļas kājās, kamēr Nikolajs vēl nav zaudējis samaņu, citādi spēki būs pārāk nevienlīdzīgi. Uzbrukums no mugurpuses viņiem bija radījis būtiskus spēku zaudējumus.

Viktors piecēlās, sagrīļojās, un acu priekšā atkal viss satumsa. Viņš papurināja galvu, sajuta asas sāpes pakausī un sajuta, kā aiz apkakles aiztek silta asins strūkliņa. Nostājies klasiskajā pozā, viņš sasprindzināja visu ķermeni līdz sīkākajai muskuļu šķiedriņai un skaļi, līdz pat sāpēm sakoda zobus. Viktors zināja, ka šī kauja būs bez likumiem.

Vīrietis spārdīja Nikolaju klusēdams, bet nežēlīgi, it kā būtu nolēmis savu upuri nospārdīt līdz nāvei. Viņš bija liela auguma, platiem pleciem un spēcīgu augumu, tātad vienā svara kategorijā ar Viktoru. Tikai Viktors šobrīd tik tikko turējās kājās un, ja Nikolajs laicīgi nepiecelsies, izredzes uzvarēt nebūs.

Vai nu vīrietis izdzirdēja zobu griešanas troksni, vai kaulu krakšķēšanu, vai vienkārši sajuta aiz muguras kustību, bet viņš piepeši sastinga un spēji pagriezās. Arī šunelis atlaidās no Nikolaja, tas jutīgi pacēla purniņu un rūkdams pievērsās Viktoram.

Vīrietis bija platu seju, lieliem vaigu kauliem, apmēram četrdesmit gadus vecs. Pārlaidis Viktoram no galvas līdz kājām piesardzīgu un vērīgu skatienu, viņš pasmaidīja. Viktors viņam nelikās nopietns pretinieks. Smaidiņā zem augšlūpas iezibējās dzeltens zobu kronis. Un Viktors saprata, ka viņa priekšā atrodas bijušais ieslodzītais.

Vīrietis labprāt pienāca tuvāk Viktoram, apstājās kādu divu metru attālumā un arī ieņēma cīņas pozu. Bet, atšķirībā no Viktora, viņa poza bija sarežģītāka, stingāka un vairāk līdzinājās austrumu cīņu paņēmieniem. Viktors mainīja ķermeņa stāvokli un mēģināja izprast tādas pozas priekšrocības… Bet tajā mirklī viņa pretinieks metās uz priekšu un izdarīja pirmo tiešo sitienu! Viktoram izdevās izvairīties un dot atbildes triecienu, bet dūre sajuta drošu aizsargbloku. Viktors atlēca atpakaļ un atkal mainīja pozu. Vīrietis iesmējās un nostājās tādā pašā pozīcijā. Tagad viņi abi izskatījās pēc bokseriem, tikai viens no vārguma šūpojās, bet otrs šķita pārlieku pašpārliecināts. Vīrietis uzbruka, atkal gaisā paslējās dūre! Viktors tik tikko izvairījās un sajuta, kā no garām aizslīdošā sitiena uztūkst auss. Viņš izdarīja atbildes triecienu, atkal atdūrās pret to pašu bloku, bet viņa kreisā dūre tajā pat mirklī asi sitās pret pretinieka saules pinumu. Vīrietis saguma, seja kļuva sarkana un piepūlē uztūka. Netērēdams lieki laiku un izmantodams izcīnīto priekšrocību, Viktors ar labo roku izdarīja vienu sitienu pa degunu. Vīrietis iekrekšķējās un nokrita uz muguras!

Viktors skaļi izelpoja un paskatījās uz savu roku no sasistās dūres tecēja asinis. Tās bija pirmās asinis pēc ilgiem gadiem. Izrādās, ka gan ķermenis, gan rokas vēl kaut ko atcerējās. Bet vīrietis bija pārāk pašpārliecināts, nezināja, ka viņa priekšā no vārguma grīļojas bijušais boksa profesionālis. Viktoram taču arī agrāk bija nācies iziet no nokdauna un atsākt cīņu.

Cīņas laikā Viktors pat nebija ievērojis, ka viņam ap kājām kūleņo šunelis un mēģina pārgrauzt zābaku stulmus. Bet tikko pretinieks nogāzās uz muguras, suns iesmilkstējās, metās pie saimnieka un sāka laizīt viņam no sejas asinis. Iespējams, ka tieši tas viņam ļāva atgūt samaņu. Viņš saslēja augšup kājas un diezgan veikli, kā sportists, uzlēca stāvus. No deguna straumē sāka plūst tumšas asinis. Nepievērsdams uzmanību, ka tās lāso pār zodu un krūtīm, viņš iebāza roku kabatā un izvilka saliekamo nazi! Kluss klikšķis, un rokā iezibējās asmens. Tagad viņš vairs nesmaidīja, bet piesardzīgi sekoja Viktora kustībām. Arī melnais šunelis ieņēma cīņas pozu, saslēja uz skausta spalvas un ierūcās.

Viktors nebija gaidījis tik ātru atžirgšanu un jo mazāk nazi. Viņš sāka nervozēt un atkāpās atpakaļ. Kaut kur tejābūt ierocim… Viktors paskatījās apkārt un ievēroja , ka bise atrodas pie krūmiem. Nē, līdz turienei viņš nepaspēs. Viktors atkal nostājās kaujas pozā, viņa vienīgais ierocis bija dūres…

Tikko vīrietis pamanīja, ka Viktors nostājas boksera pozīcijā, kaut ko neskaidru norūca un metās viņam virsū ar nazi! Viktoram tā varētu kļūt par pēdējo cīņu, ja neiejauktos Nikolajs.

Nikolajs atguvās mirklī, kad parādījās nazis, tāpēc pat nepakustējās. Bet, kad vīrs metās virsū Viktoram, tad nepieceldamies metās viņam zem kājām. Vīrietis paklupa un visā garumā nogāzās sūnās. Nikolajs pielēca kājās, paķēra savu ieroci un pavērsa stobru pret uzbrucēju. Šajā mirklī viņam uzbruka suns, kuru Nikolajs ar vienu zābaka spērienu iesvieda krūmājā, no kurienes tas tūlīt pat smilkstēdams atgriezās un piespiedās savam saimniekam.

Suns smilkstēja un kauca, ne uz brīdi neapklusdams un saceldams troksni visā mežā, it kā nojaustu savas un saimnieka traģiskās dzīves beigas.

-     Neaiztiec Rēksi, maita!! Pēc nāves piecelšos un rīkli pārgrauzīšu!! vīrietis ierēcās.

Iespējams, ka viņš būtu turpinājis piekliegt visu apkārtni, bet Nikolajs iespēra viņam ar savu zābaku pa žokli un pavēlēja:

-    Apklusti! Pārāk daudz trokšņa! Vai arī tu domā, ka tikai miroņi spēj klusēt?!

No spēriena pa seju vīrs klusi ievaidējās, izspļāva asiņainu zobu, nozibināja acis, bet apklusa, tāpat arī viņa suns.

Viktors paņēma ieroci un piegāja tuvāk. Vīrietis bija stipri piekauts: asinis tecēja ne tikai no deguna, bet arī no mutes, abas acis jau sāka aiztūkt no sitiena pa degunu. Pie pleca viņam spiedās mazais, drebošais šunelis, viscaur novārtījies ar saimnieka asinīm. Izrādījās, ka tas bija melns pundurtaksis.

Viktors piespieda ieroča stobru pie vīrieša deniņiem un sacīja:

-     Met prom nazi!

Vīrietis to aizsvieda un iesēcās.

-    Vai tu Ivanu nogalināji? Viktors gandrīz čukstus pajautāja.

Pēc kautiņa viņš nejuta ne naidu, ne uzvarētāja triumfu, tikai vēsu

un tukšu vienaldzību. Viktors jutās mierīgs un pilnīgi vienaldzīgs pret cilvēku, kurš tagad gulēja viņam pie kājām. Šķiet, tādā stāvoklī bez problēmām varētu arī iešaut upurim galvā.

-    Nē! vīrietis aizsmakušā balsī nosēca. Viņu nošāva! Bet es šaujamos rokās neņemu!

-     Melo! Viktors nočukstēja un stingrāk piespieda stobru pie deniņiem.

-    Nē! vīrs ierēcās un papurināja galvu.

-     Viņš nemelo, Nikolajs drūmi apliecināja. Ja viņam būtu šaujamais, mēs ar tevi sen tritonus barotu. Tas ir Malumednieks es viņu pazīstu, un neuzticīgi piebilda: +Sēdēja vienmēr savā migā, degunu laukā nebāza, bet tagad piepeši kā no ķēdes norāvies!

-     Ko tu te meklēji? Un kāpēc mums uzbruki? Viktors tincināja.

-    Tāpat vien. Malumednieks iesmējās. Iznācu teritoriju iezīmēt, un jūs man likāties bīstami…

-Un tad tu nolēmi mūs nogalināt?! Viktors iesaucās un saviebies pataustīja savu traumēto pakausi.

-     Kurš te kuru gandrīz nogalināja tas vēl ir jautājums. Malumednieks pavīpsnāja. Tagad viņa zobu kronis ar asiņainajām siekalām izskatījās rubīnsarkans.

-    Vācies prom no šejienes! Viktors pavēlēja. Un centies man vairāk acīs nerādīties! Tagad zinu, ka tev patīk uzbrukt no krūmiem un no mugurpuses. Vari ticēt uz vārda, ka vēlreiz tev tas neizdosies! Bet ja mēģināsi! Viņš atkal iegrūda uzbrucējam deniņos stobru.

-     Atceries, man vienmēr ir sagatavotas divas patronas: viena tev, otra tavam taksim! Un visi gali pazudīs purva dumbrājā! Vai tu mani saprati?

-    Sapratu! Malumednieks pamāja ar galvu un izspļāva asinis.

Viktors pagāja sānis, ļaudams viņam piecelties, paņēma no zemes

nazi, paslēpa kabatā un paziņoja:

-    Un tagad ej prom!

Malumednieks spēji uzlēca kājās, nopurinājās un, uzpampušās lūpas vāri kustinādams, nočukstēja:

Es jau tevi sapratu. Tikai pieraugi, lai pats uzvedies uzmanīgi, cīnītāj! Tad viņš aši pazuda krūmājā, kur steigšus ieskrēja arī taksis. Zari aiz viņiem sakļāvās, un vairāk no krūmāja neatskanēja ne skaņas.

Viktors aizdomīgi pavērās uz klusajiem brikšņiem, domādams, ka malumednieks tagad paslēpies un gaida izdevīgu brīdi.

-    Viņš jau aizgāja, Nikolajs paziņoja, sekodams Viktora skatienam. Un, neapmierināti nogrozījis galvu, piebilda: Velti tu viņu palaidi.

-    Vai tad tu gribēji, lai mēs viņu nogalinām?! Viktors apjuka.

Nikolajs paraustīja plecus un sacīja:

-     Tā nebija nejaušība, ka viņš te grozījās. Un domāju, ka drīz atkal parādīsies.

-    Nu tad arī iepazīsies ar manu šaujamo!

-Tas vēl nav zvanīts! Viņš ir bijis speciālās vienības komandieris un karojis Čečenijā. Savārīja tur ziepes un iesēdās. No tā laika ieroci rokās vairs neņem. Bet viņam tas arī nav nepieciešams. Viņš te noteikti ar nodomu grozījās. Mums sekoja no paša ciemata. Domāju, mums vērts tagad palikt tepat. Baidos, ka otras tādas izdevības vairs nebūs.

-    Tu domā, ka viņš ir tik bīstams?

-    Vai tad tu neievēroji? Velti tu viņu palaidi, velti…

13. nodaļa

Sēdēt slēpnī nācās visu pēcpusdienu. Sāka jau krēslot, kad purvā atskanēja šļaksti un nošvīkstēja niedres. Drīz vien nobrakšķēja kārklāja zari, un kāds iznira no biezā krūmāja.

Šis kāds, gaidīts jau vairākas stundas, parādījās pēdējā brīdī, kad slēpnī sēdošo prātos jau iezagās šaubas un šķita, ka pasākums nedos cerēto rezultātu. Viktors un Nikolajs ciešāk piespiedās zemei. Lai gan abiem gribējās ieraudzīt cilvēku, kurš izbrida no purva, cilvēku, kurš šajā vientuļajā vielā bija aizvadījis vismaz veselu dienu.

Bet tobrīd saule jau grima aiz apvāršņa. Cēlās migla, tāpēc nācēju izdevās saskatīt tikai ar lielām grūtībām. No slēpņa viņš izskatījās kā neskaidra ēna. Ēna iznira no krūmāja, apstājās un ilgi nekustējās. Ritēja minūte pēc minūtes, ilgi un mokoši, un Viktoram jau uzmācās šaubas vai tie nav bijuši tikai māņi. Viņš paskatījās uz Nikolaju un ieraudzīja, cik tam saspringta seja tātad nekādi māņi.

Viktors paļāvās uz Nikolaja instinktiem, kas bija attīstījušies Sibīrijas nometnēs un taigas mežos. Viņš sasprindzināja visus spēkus, lai nepakustētos un ar kādu sīku troksnīti nenodotu savu klātbūtni, jo svešinieks atradās pavisam tuvu. Bet laiks ritēja, un nekas nemainījās. Šķita, nav iespējams tik ilgi stāvēt un nekustēties, un Viktors jau sāka zaudēt pacietību šajās izturības sacensībās.

Visbeidzot ēna sakustējās, acīmredzot simtprocentīgi pārliecinājusies, ka viss kārtībā, un lēnā solī slīdēja meža dziļumā. Viņš nesteidzīgi pagāja garām slēpnim un gaisā uzvēdīja viegli saldena trūdu smaka.

Viktors pacēla galvu, paskatījās un redzēja, ka vīrietis bija pamaza auguma, plecos uzmesta mugursoma, un kaut kas vēl karājās pie sāna. Acīmredzot nešļava viņam nebija viegla, jo solis likās smags, kājas dažbrīd šļūca pa trūdošajām pērnā gada lapām, un vīrietis skaļi elsoja. Nogājis kādus desmit metrus, viņš apstājās, ieklausījās un lēni atskatījās. Viktors ar Nikolaju picplaka pie zemes, bet viņš atkal uz ilgu laiku sastinga, it kā jaustu svešu klātbūtni vai kādu gaidītu.

Atkal neizturami ilgi vilkās minūtes. Vakars satumsa naktī. Un, lūk, no nekustīgā stāva bija palicis tikai neskaidrs siluets, tik tikko saskatāms, pateicoties vārajai mēness gaismai. Bet, kad nakts pilnībā pieteica savas tiesības, siluets sakustējās… Kļuva skaidrs, ka viņš gaidījis tumsas iestāšanos.

Vīrietis noņēma no pleciem mugursomu, nosvieda pie kājām un, neveikli izlocīdamies, noslīga ceļos un sāka aptaustīt zemi. Šķita, ka viņš, rušinādams rokām lapas, kaut ko meklē, un Viktors ar Nikolaju paslēja augšup galvas, mēģinādami labāk saskatīt, ko īsti viņš dara. Piepeši atskanēja nodžinkstēja metāls, un viņi ieraudzīja, kā svešais paceļ no zemes kādu vāku un iestumj tukšumā mugursomu.

-    Vai ņemsim ciet? Nikolajs tikko dzirdami nočukstēja.

-    Vēl pagaidīsim, tikpat klusu atbildēja Viktors. Šito vārguli mēs vienmēr paspēsim savākt. Jānoskaidro, kas viņam mugursomā un kam tā atstāta. Acīmredzot kādam pēc tās jāatnāk. Varbūt Malumedniekam, tāpēc viņš te grozījās.

Pa to laiku vīrs aizvēra vāku, aizrušināja ar lapām un devās atpakaļ uz purvu. Nošvīkstēja zari, un viss apklusa.

Labu laiku viņi turpināja nekustīgi gulēt, gaidot, kamēr viņš attālināsies.

Nikolajs nepacietīgi sarosījās un piecēlās.

-    Es iešu paskatīties, kas atrodas mugursomā, Nikolajs nočukstēja.

Viņš klusi pielavījās pie vietas, kur noslēpta mugursoma, sataustīja vāku, kas bija piestiprināts pie zemē ieraktās dzelzs kastes, un to pacēla. Tai brīdī vāka metāliskie čīksti kā svešķermenis spalgi pāršķēla meža klusumu.

Viktors no šīs griezīgās skaņas pat satrūkās, ieklausījās, bet, šķiet, viss bija mierīgi. Viņš atviegloti nopūtās un turpināja vērot, kā Nikolajs rakņājas pa mugursomu. Vāks vēlreiz nočīkstināja savas sarūsējušās viras, un Nikolajs nāca atpakaļ. Bet, gandrīz nonācis līdz mērķim, viņš piepeši skaļi iekliedzās, saķēra krūtis un nokrita zemē!

„Kas tas par nelabo?” klusībā nopukojās Viktors. Viņš jau grasījās skriet pie Nikolaja, lai uzzinātu, kas noticis, kad piepeši izdzirdēja lūstošu zaru troksni, it kā kāds, īpaši ceļu neizvēloties un visu savā ceļā sabradājot, taisnā ceļā drāztos cauri kārklājam. Un Viktors sarūgtināts atskārta, ka viņi paši iekrituši lamatās!

No krūmiem smagnēji kā lācis izvēlās vīrietis. Tagad viņš bija daudz kustīgāks nekā iepriekš. Lieliem soļiem viņš strauji piesteidzās pie Nikolaja, roka pasniedzās pie zābaka stulma, un mēness gaismā nozibēja naža asmens!

Atkal jau šodien Viktora acu priekšā uzzibsnīja nazis, un viņš sarāvās kamolā. Vienā lēcienā, satvēris ieroci aiz stobra, metās virsū tumšajam siluetam un blieza ar laidi. Sitiens vīrieti pārsteidza negaidot, viņš tikai paspēja pasliet augšup galvu, kad pret to triecās ieroča laide. Viņš aizlidoja sānis, atsitās pret koku un, aptvēris stumbru rokām, lēni noslīdēja zemē.

Viktors apjucis noliecās pie Nikolaja un pagrieza viņu uz muguras. Ķermeņa smagnējā padevība biedēja. Nesaprazdams, kas noticis, viņš steigšus aptaustīja upura krūtis. Roka uzdūrās tievam metāla stienītim, kas bija iedūries krūtīs, un pirksti sajuta valgumu.

-    Neaiztiec… Neaiztiec… Nikolajs nogārdza. Ja izvilksi, viss… Nepaspēšu pateikt, viņš runāja ar piepūli, nemitīgi aizrijoties, pār vaigu sāka sūkties smalka tērcīte. Vai tu viņu noķēri?

-      Noķēru, bet tu labāk klusē, tev nevajag runāt, citādi asinis tek… Viktors vēl lāgā nebija izpratis notikumu gaitu un apjuka, nezinādams, ko iesākt.

-     Es vairs neesmu dzīvotājs, Nikolajs nogārdza, man krūtīs ir elektrods. Tur mugursomā ir zelts… Nodod valstij… Vai dzirdi? Lai viss notiek godam, pēc likuma. Manu daļu atdod Katerinai… Bez manis sievišķis aizies bojā. Un brauc prom no šejienes, Katjku paņem līdzi… Es viņai apsolīju… Viņam pietrūka gaisa, Nikolajs centās ieelpot, bet aizrijās un saļima.

Viktors bija satriekts, viņš sajuta tādas bailes, kādas vēl nekad dzīvē nebija pieredzējis. Likās, ka no Nikolaja mutes verdošās asinis smaržo kā karst tvaiks. Viņš satvēra Cietušā plaukstu un sajuta, kā izzūd pulss… Viktors paskatījās uz slepkavu un izņēma no kabatas Malumednieka nazi. Kļuva neciešami karsti. Stīviem pirkstiem sažņaudzis naža spalu, kas likās sveloši auksts, viņš rāpus devās pie uzbrucēja. Galvā viss satumsa, šajā atvarā sakustējās kaut kas nepazīstams un briesmīgs. Jā, viņš atradās taigā, nevis Sporta pilī, te valdīja citi likumi… Piepeši no meža biezokņa atskanēja zirga sprauslošana, vēl tāla, bet jau skaidri saklausāma.

Izdzirdējis svešo troksni, Viktors atguvās no apmātības un tūlīt pat pielēca kājās. Viņš ātri ievilka Nikolaja līķi krūmos, atgriezās un turpat paslēpa arī otru ķermeni.

Drīz atskanēja klusināta pakavu dipoņa. Sakustējās zari, un no biezokņa iznira jātnieka siluets. Lai kā Viktors centās, no slēpņa viņu saskatīt nekādi neizdevās. Vienīgais, ko viņš ievēroja: arī jātniekam bija mugursoma. Viņš piejāja pie glabātavas, nokāpa no zirga, noņēma mugursomu un apmainīja pret to, kas bija noslēpta kastē. Tad atkal uzlēca zirgā un aizjāja atpakaļ.

Meža biezoknis paslēpa jātnieku, un atkal iestājās klusums, bet tagad tas likās biedējošs. Viktors nogaidīja, cik ilgi vien spēja, lai atkal neiekristu lamatās, tad sasēja ar siksnām savu gūstekni un uzmanīgi pielavījās pie glabātavas. Viņš izņēma jātnieka atstāto mugursomu, atvēra un ieraudzīja tajā maizi un konservus.

Viktors atlika somu atpakaļ un sāka vilkt uz ciemu dīvaino un briesmīgi purva zeltraci. Kamēr viņš to vilka, skaidri domāt nespēja, bailes stindzināja prātu, un Viktors drebēja kā drudzī. Koncentrēties kādai konkrētai domai nebija iespējams. Ieslēdzis sasieto gūstekni savas mājas pagrabā, viņš steigšus apsegloja zirgu un, neskatoties uz vēlo nakts stundu, auļoja uz Gornovoju pie medību pārziņa.

Desmit noauļotās verstis ļāva nomierināties un padomāt. Vēlēšanās pašam visu noskaidrot un atrisināt pagaisa kā nebijusi. Viktors traucās cauri naksnīgajam mežam nedzīvajā mēness gaismā, apkārt skanot pūču kliedzieniem, dobjai dipoņai, zirga pakaviem atsitoties pret mīksto zemi un nezināmu nakts radību mežonīgajiem smiekliem. Bet neko no tā viņš ne dzirdēja, ne redzēja.

Kad Viktors ieradās savā negaidītajā vizītē, vecais vīrs vēl negulēja. Vispirms medību pārzinis izbrīnījās, bet, paskatījies uz Viktora straujajā aulekšošanā sasarkušo seju, uzreiz atskārta, ka gadījušās nepatikšanas. Un Viktors, iztaujāšanu negaidīdams, ātri visu izstāstīja.

Noklausījies stāstījumu līdz galam, medību pārzinis pavīpsnāja un, domīgi bārdu ieskādams, sacīja:

-     Tu saki, zelts? Tā jau ir, zelts mūsu pusē atrodams ir tāds dabas resurss. Bet lai tas atrastos tieši mūsu purvā?! Medību pārzinis jutās pārsteigts. Cik vien pie šī purva dzīvoju, neko citu, izņemot kūdru, neesmu redzējis.

-     Pie velna kūdru! Viktors iesaucās. Iesim modināt iecirkņa pilnvaroto! Cilvēks taču nogalināts!

-      Pagaidi! Medību pārzinis viņu apturēja. Nestreb karstu! Šajā lietā nepieciešama īpaši smalka pieeja! Varbūt ar zirgu Malumednieks atjāja?

-    Nē! Viktors papurināja galvu. Malumednieks ir pārāk garš, es viņu būtu pazinis. Tas bija kāds cits.

-     Tātad kāds no vietējiem cits tas nevar būt. Ja jau viņš zeltu rok, tad noteikti naudā iedzīvojies. Tātad turīgs cilvēks! Tādu mums ciemā nav daudz tikai pāris! Es, protams, par mūsu iecirkņa pilnvaroto neko pateikt nevaru… Bet ziņot labāk no rīta, lai reizē uzzinātu gan pilnvarotais, gan Lapsa Troickā. Lieta taču nopietna, un no rīta nez kas var gadīties! Un tagad! Padod man lietusmēteli un galvassegu! medību pārzinis izrīkoja. Aizbrauksim uz Visotku, kamēr vēl laiks, un ar tavu bēguļojošo cietumnieku no sirds parunāsim! Varbūt kaut ko noskaidrosim!

-    Tu domā, ka tas smirdīgais nelietis ir bēguļojošs cietumnieks? Viktors šaubījās. Zini, Timofejič, viņš ir kaut kāds savāds…

-     Kas tad vēl cits, ja Nikolaju ar paštaisītu šaujamo? Tie ir viņu roku darbs.

-    Domā, ka viņš ar Mošķi kandžu akmens mājā dzēra?

-    To mēs ari tūlīt uzzināsim! Gan par Mošķi, gan par viņu pašu… Visus nešķīsteņus tīros ūdeņos izvedīsim! Un medību pārzinis noņēma no sienas savu karabīni.

Viktors ar savu zirgu traucās pa priekšu tik ātri, ka medību pārzinis tik tikko spēja viņam sekot. Viņu dzina bailes un apjukums. Purva takas dē] bija gājis bojā vēl viens cilvēks, un Viktors jutās atbildīgs. Viņš taču tur bija, visu redzēja un neko nespēja izdarīt. Vēl sliktāk, viņš neko nesaprata. Likās, ka šis purva vīrs ir ļoti dīvains. Un ne jau tāpēc, ka bija netīrs un smirdēja, drīzāk jau kaut kas viņā bija gandrīz necilvēcīgs. Viktoru māca šaubas, bet kāds tām iemesls, nespēja izprast. Atlika cerēt, ka vecais un pieredzējušais medību pārzinis visu sapratīs un paskaidros.

Nepagāja ne stunda, kad viņi jau nonāca Visotkā.

Viktors ieskrēja mājā, paņēma petrolejas lampu un piegāja pie pagraba durvīm.

-    Tu velc viņu lauka, medību pārzinis uzstāja. Mēs te runāsim!

Viktors atvēra durvis, paņēma vienā rokā lampu, otrā ieroci, katram gadījumam, un uzmanīgi devās lejup pa kāpnēm.

Nokāpis pagrabā, Viktors pacēla lampu virs galvas, lai labāk apgaismotu telpu, bet gūstekni nez kāpēc neieraudzīja. Viņš kļuva nervozs, tramīgi paskatījās apkārt un piepeši sajuta, ka kāds spēcīgi parauj ieroča laidi. Bise izslīdēja no plaukstām kā nebijusi! Pārsteigumā Viktors instinktīvi atgaiņājās ar lampu un trāpīja gūsteknim tieši sejā! Trieciena spēks izgrūda no lampas degli, un no vaļējā kakliņa izšļācās petrolejas strūkla. Lampa nokrita uz grīdas, apgāzās, un pa betona klājumu izplūda liela peļķe. Petroleja aizslīdēja līdz kvēlojošajam deglim un vienā mirklī uzliesmoja!

Viktors pat nepaspēja izbrīnīties vai padomāt, kā gūsteknim izdevies atbrīvoties. Viss notika vienā mirklī! Liesmas pieņēmās spēkā, izgaismojot pagrabu sarkanām atblāzmām un karstām mēlēm apskaujot ar petroleju aplieto cilvēku!

Tajā brīdī durvīs parādījās medību pārzinis. Piemiedzis acis, viņš paskatījās uz uguni un skaļā, uztraukuma pilnā balsī pavaicāja:

-    Kas tev tur atkal lēcies?!

Atbildes vietā atskanēja šāviens!

Medību pārzinis iebrēcās, pieliecās un kūleniski noripoja pa akmens pakāpieniem…

Vīrietis paspēja izšaut tikai vienu reizi. Uguns ieskāva viņa krūtis, un dūmojošās liesmas sāka laizīt seju un svilināt matus. Viņš atmeta ieroci, kas jau bija pievērsts Viktoram, tā arī nespēdams nospiest gaili. Pēc tam viņš sāka gaudot un griezties kā vilciņš ap savu asi, cenzdamies nodzēst liesmas. Bet uguns no virpuļošanas uzliesmoja vēl spēcīgāk!

Viktors, sastindzis kā sāls stabs, stāvēja pretim dzīvai lāpai. Kā apburts viņš nespēja novērst acis no šīs briesmīgās dejas! Purva dūņu smakai piejaucās svilstošu spalvu smirdoņa. Nāsīs sāka kņudēt, kaklā iemetās kamols, bet kuņģī savilkās nelabums, un viņš attapās. Viktors pacēla ieroci, kurš vēl pirms mirkļa glabāja viņa nāvi, satvēra vēl pēc šāviena karsto stobru un apdullināja ugunī gaudojošo cilvēku.

Kad gūsteknis novēlās uz grīdas, Viktors apdzēsa liesmas un metās pie medību pārziņa. Vecais vīrs ar atmestu galvu gulēja nekustīgi uz muguras. Viktors nometās uz ceļiem viņam līdzās, palūkojās uz stingo seju, uz savēlušos bārdu un zaudēja pēdējās cerības. Uz ko vēl cerēt, ja šauts no divu metru attāluma? Viktors saprata, ka vecais vīrs miris, un vairāk neuzdrīkstējās viņam pieskarties. Uzreiz apkārt viss kļuva tukšs, tumšs un sāka smirdēt pēc deguma. Ko gan tagad iesākt? Viņš nezināja…

-    Maita! Viktors iekliedzās. Būtu labāk dzīvs sadedzis!

-    Ko tu bļauj? medību pārzinis nogārdza un atvēra acis. Šķiet, ka es vēl neesmu galīgi kurls.

-    Kā tad tā? Viktors pārsteigumā sarāvās.

-    Nu tā! Kas tev te noticis? medību pārzinis painteresējās, savezdams kārtībā pinkaino bārdu.

-     Ko tu teici? Viktors pārjautāja, joprojām neticēdams savām acīm.

-     Tu nu gan esi nesapraša, medību pārzinis noņurdēja. Kas, jautāju, ar mani notika, ka gandrīz garu izlaidu?

-     Vispār tevi, Timofejič, nošāva…

-    Nošāva? Medību pārzinis brīnījās. Kāpēc tad man visi kauli sāp?

-     Un pēc nošaušanas tu vēl nogāzies pa kāpnēm!

-    Nošāva, tu saki?! medību pārzinis attapās un nemierīgi sarosījās.

-   Nūjā. Viktors piekrītoši palocīja galvu. Tas maita pamanījās man izraut no rokām ieroci un izšaut uz tevi…

-    Kādu ieroci? Manējo, vai?

-    To, kuru tu man iedevi.

Medību pārzinis apsēdās, atmeta ar roku un noteica:

-    No tā lai arī šauj! Tas tikpat ar dārza patronām pielādēts!

-     Ar kādām patronām? Viktors nesaprata. Es tās speciāli žagatām turu. Paradušas, bestijas, manā dārzā kāpostus knābāti Lūk, es tās arī apšaudu! Tikai neviena vēl no šādas šaudīšanas nav cietusi!

-     Tātad tu, Timofejič, iedevi man tukšas patronas? Viktors apjuka.

-     Kāpēc tad uzreiz tukšas? Patrona ir smalka lieta, kā to saliksi, tā arī šausi. Bet šīs es taisīju speciāli žagatām. Mazliet skrošu ar pulveri, tiesa, ar lielāku lādējamo iesmu… Žēl taču tām nelietēm labu mantu tērēt, tur tas āķis!

-     Tātad tu man neiedevi nevienu normālu patronu?! Viktors gandrīz sašutis iekliedzās.

-    Kam tev tās? Vai tad lāčus grasies medīt, ko?

-     Un ja nu kaut kas būtu noticis? Bet tu man kaut kādas dārza patronas iegrūdi! Neko pat nepateikdams!

-    Notika jau arī, medību pārzinis norūca. Tu pat ieroci rokās noturēt nespēji! Bet pieprasi patronas! Būtu tev normāla munīcija, es tagad te nepļāpātu ar tevi, bet ar pašu Dievu To Kungu!

Viktors nopūtās, medību pārzinim bija taisnība. Viņš bija rīkojies pareizi un, kā izrādījās, tādējādi izglābis pats savu dzīvību.

Medību pārzinis apskatīja savu lietusmēteli, aptaustīja rokām un, pašūpojis galvu, noteica:

-      Nē, šitās skrotis pat brezentu neņem, ar tām tikai žagatas kutināt. Bet tagad velc to nelieti ārā svaigā gaisā! Tur mums ar viņu būs nopietna runāšana!

Pagalmā, kārtīgi apskatot, vīrietis izrādījās normāls cilvēks. Tas bija vecs, varētu pat teikt ļoti vecs sirmgalvis saplēstās drēbēs. Purvā viņš bija tā nosmērējies ar kūdru un dūņām, ka seju pilnībā klāja netīrumu kārta.

Viņa drēbes tik spēcīgi smirdēja pēc svilstošiem netīrumiem, ka medību pārzinis atvirzījās sānis, ievilka tīru gaisu un ar pretīgumu sacīja:

-    Fui! Smerdelis! Tā mums nekāda normāla runāšana nesanāks! Vajadzētu viņu ar ūdeni apliet, un tā pavairāk, tad uzreiz atžirbs un kļūs arī mazliet tīrāks. Citādi elpa viņa tuvumā aizraujas!

Viktors sāka stiept no akas ūdeni un spaini pēc spaiņa liet uz netīrā, bezsamaņā guļošā veča.

No ledainā akas ūdens parādījās pirmās dzīvības zīmes: vecis sakustējās un sāka ātrāk elpot. Viņa seja izrādījās bāla un kalsna. Sažuvusī āda bija uzstiepta gandrīz tieši uz galvaskausa. Vaigi iekrituši, un lūpas tik tikko saskatāmas šaura, melna sprauga mutes vietā. Viņš ļoti atgādināja mūmiju, varēja tikai brīnīties, kā šis cilvēks vispār staigāja.

-    Svētā dievmāte, medību pārzinis, skatīdamies uz viņu, nočukstēja un pārmeta krustu.

Vecis ievaidējās, dažas reizes noraustījās, dīvaini izliecās un atvēra acis. Viktors ar medību pārzini pat atvirzījās nostāk no šīm acīm. Kārnajā sejā tās šķita nenormāli lielas un izvalbītas. Vecis uzmeta viņiem ļaunu skatienu, pavēra mutes spraugu, iegārdzās un piepeši sastinga savā izliektajā pozā.

-     Še tev, atdeva galus, pārmezdams krustu, secināja medību pārzinis. Kā tas gadījās? Ne jau no ūdens taču…

-     Acīmredzot būšu viņam pārāk spēcīgi iebliezis ar laidi… Divas reizes, Viktors īgni sacīja, mazliet padomāja un tad nedroši pajautāja: Timofejič, bet vai tev neliekas, ka viņš ir kaut kāds neriktīgs? Ka pēc skata šķiet savus divus simtus gadu vecs?

Medību pārzinis uzmanīgi pietuvojās līķim, vērīgi ieskatījās sejā un, vēlreiz pārmetis krustu, iesaucās:

-    Svētā dievmāte! Kādi divsimt?! Viņam pat astoņdesmit vēl nav! Tas taču ir mūsējais no Visotkas! Tātad tomēr atgriezies…

-    No kurienes? Viktors saausījās.

-     Kā lai es to zinu? Tas ir tas, kurš pēdējais krita Mošķim par upuri. Vajadzētu viņu apglabāt, tikpat sen senim no dzīvo sarakstiem izsvītrots.

-      Apglabāt? Viktors sabozās. Šeit? Un ja nu viņš atkal atgriežas?! Ja nu viņš ir tas… Kā tur viņus sauc? Tikai tiem ir tādi ģīmji!

-      Ko tu baidies! medību pārzinis noņurdēja. Sabaidīsi vēl mani arī! Lai kas viņš arī būtu, man visādiem nešķīsteņiem pareizā lode vienmēr karabīnē atradīsies! Labāk atnes lāpstas, neaizmirsti arī cirvi paķert iztēsīsim mietu! Jāatsvabina viņa dvēsele… Katram gadījumam!

Un Viktors jutās tik satriekts par visu notikušo, ka pat neiebilda.

Viņi aizvilka līķi uz mežu, izraka dziļu bedri un veica to briesmīgi mežonīgo rituālu, no kura Viktoram kļuva tik slikti, ka, sajutis uz rokām uzšļakstāmies vēl silto asiņu lāses, viņš ievēma tieši kapā. Bet, lai cik dīvaini, visas šīs izdarības ar apses koka mietu nemaz nelikās neprātīgas. Pēc tam viņi apsēdās pie svaigās, nolīdzinātās kapavietas un klusēdami aizsmēķēja. Kaps bija nolemts aizmirstībai. Klusās bēres notika naksnīgā mežā pieticīgajā mēness gaismā, kur vienīgie iespējamie liecinieki bija savvaļas zvēri.

Viktors paskatījās uz medību pārzini, kurš domīgi kūpināja papirosu, un vaicāja:

-    Ko mēs tagad darīsim, Timofejič? Nikolajs nogalināts, bet slepkavu mēs apglabājām. Ko teiksim milicijai?

-    Neko mēs viņiem neteiksim, medību pārzinis paziņoja. Tur purvājā ir vēl citi, ko meklēt, lai tad viņi arī to dara! Gan mums būs mierīgāk, gan viņi savu maizi atpelnīs!

-               Timofejič! Viktoru satrieca piepeši prātā iešāvusies doma.

-     Manuprāt, mēs tajā vecī velti ar mietu iedūrām! Kāda velna pēc miroņiem zelts vajadzīgs? Izskats viņam, protams, bija dīvains, bet tagad bilde kļūst skaidrāka! Ja viņš bija pēdējais, tad visticamāk arī nogalināja pārējos! Kamēr viens tēloja nelabo, otrs gāja kopā ar citiem purvā meklējumos un pa vienam viņus nogalēja! Es taču tev teicu, ka jūsu Mošķis ir visparastākais cilvēks, tikai noziedznieks! Un viss dēļ zelta tāpēc cilvēki ciemā arī traucēja varēja atklāt zelta raktuves!

-     Varētu būt arī tā, medību pārzinis piekrita. Es te vēl kaut ko atcerējos… Mums cicmā ir viens nakts medību entuziasts. Esmu ievērojis, kā vakarpusē ar zirgu aizjāj medībās. Un vienmēr viņam plecos mugursoma. Tā, lūk, tagad prātoju, kā viņu neuzkrītošāk pārbaudīt? Viņš ir ietekmīgs un cienījams cilvēks… Ja nu tomēr tas nav viņš? Mugursomas taču ir visiem medniekiem. Cilvēks apvainosies, iedzīvošos nepatikšanās…

-    Protams, ka viņš nebūs vainīgais! Viktors pielēca kājās. Kamēr pogainie ieradīsies, viņš zeltu pagūs paslēpt, bet pats pieklusīs! Un jums būs vēl viena neatrisināta lieta! Tagad zelts vēl atrodas pie viņa, un viņš neko nenojauš. Jādarbojas tagad, pēc tam būs par vēlu! Ja kļūdīsimies, tad paskaidrosim situāciju! Galu galā cilvēks nogalināts tas ir nopietns iemesls! Vai tad tiešām nesapratīs?

-    Arī taisnība! medību pārzinis piekrita. Kāpēc lai nesaprastu? Jāsaprot, nav jau muļķis!

14. nodaļa

Atpūtai laika nebija. Viņi atgriezās no meža ciematā un tūlīt aulekšoja prom, kamēr pēdas vēl nav izgaisušas. Tomēr Gornovojā tikpat iejāja tikai no rīta, kad jau iezīmējās saullēkts. Atstāja zirgus medību pārziņa kūtī, bet paši devās uz mājām pie priekšsēdētāja nakts medību cienītāja.

Valunova māja bija ciematā vislielākā un bagātākā. Tas bija manāms uzreiz. Divstāvu savrupmāja no sarkanajiem ķieģeļiem kā imperatora pils izcēlās uz pelēcīgi nožēlojamā ciemata fona. Aplūkodams bagāto māju, Viktors vairs nešaubījās, ka viņi ar pirmo mēģinājumu tikuši uz īstajām pēdām. Abi apsprieda savu vienkāršo plānu un patvērās aiz žoga krūmiem, gaidot, kad priekšsēdētājs dosies uz ciema padomi.

Valunovs izgāja no mājas agrāk nekā parasti. Viņš brīdi pastāvēja uz lieveņa, pārlaida skatienu vēl dusošajam ciematam un devās ceļā. Tikai nevis uz ciema padomi, kā varētu gaidīt, bet uz garāžu, acīmredzot nolēmis kaut kur braukt. Viņš bija tērpies izejamā uzvalkā, rokās turēja solīdu portfeli, parasto zābaku vietā šoreiz kājās spīdēja modernas kurpes. Viss priekšsēdētāja izskats liecināja, ka viņš saposies uz pilsētu, turklāt ne jau veikalu ķemmēšanai.

-    Tas noteikti ir viņš! Redz, kā uzcirties, acīmredzot nopietnas lietas iecerējis, Viktors nočukstēja un pamāja ar galvu medību pārzinim. Sākam!

Medību pārzinis izlīda no krūmiem, savilka vienaldzīgu sejas izteiksmi un laipni uzsauca:

-    Sveicināts, Dmitrič!

Valunovs manāmi sarāvās, strauji atskatījās un, ieraudzījis medību pārzini, pasmaidīja:

-    Ā, tas esi tu, Timofejič! Nu sveiks! Ko tad tu tik agrā stundā klimsti pa ciemu, cilvēkus biedēdams?

-     Tāda mums, večiem, nelaime! Medību pārzinis atmeta ar roku. Kāds nu man tagad miegs? Tik vien ir kā nosaukums! Bet tu, redzēju, vakar vakarā medībās jāji? Kaut ko nošāvi arī, vai kā? Medību pārzinis uz labu laimi vaicāja.

-    Ai, tikai pāris pī|u, Valunovs atteica.,

-    Un kur tad tagad rīta agrumā esi saposies? Uz darbu, šķiet, tā kā par agru! medību pārzinis painteresējās.

-     Braucu, rau, uz Troicku, vedu valdei atskaites! Un Valunovs norādīja ar roku uz melno mākslīgās ādas portfeli ar spoži niķelētajiem slēdžiem

-    Tā jau es arī domāju! Medību pārzinis pasmaidīja, ar interesi aplūkodams ārzemēs ražoto portfeli ar metālisko ietvaru. Skatos, tu ej un nes koferi ar atskaitēm, nu, domāju, laikam Dmitričs saposies uz valdi…

Kamēr medību pārzinis apvārdoja priekšsēdētāju, Viktors piezagās no mugurpuses, iegrūda sānos ieroča stobru un draudīgā balsī pieprasīja:

-    Nu, ver vaļā savu lādīti! Ātri! Un nerausties, citādi karteču vēderā ielaidīšu!

Valunovs pārsteigumā sastinga, sirsnīgais smaids pārvērtās stingā grimasē. Viņš ātri samirkšķināja acis un bailīgi paskatījās uz medību pārzini, kā neticēdams savām acīm.

Medību pārzinis drūmi palocīja galvu un apstiprināja:

-    Tā gan, savu koferīti labāk atver! Mēs tikai atskaites pašķirstīsim, tad ej ar dievpalīgu uz savu valdi!

-     Jums nav tiesību… iesēcās nobālējušais Valunovs., skaidri sajuzdams starp lāpstiņām stobru. Tur ir svarīgi dokumenti… Slepeni…

-     Ver ātri vajā! Viktors nikni uzkliedza un piegrūda stobru viņam pie pakauša. Pārbiedēto priekšsēdētāju varēja pievārēt ar uzstājību, kamēr viņš vēl nebija paspējis atgūties.

Valunovs no rupjā un sāpīgā grūdiena pa galvu ievaidēdamies sašūpojās un izmeta no rokām portfeli. Ieraudzījis, ka medību pārzinis izņem no maksts milzīgi medību nazi, kas asiņaini nozibsnīja rīta saules staros, viņš pacēla rokas un lūdzoši ierunājās:

-    Nevajag…

Medību pārzinis krekšķēdams pacēla portfeli un pavīpsnāja.

-    Paskat, cik smags tavs koferītis! Laikam būsi piecus gadus atskaites krājis! Ilgi nedomādams, viņš ar nazi atlauza slēdžus un atvēra portfeli

Un uzreiz kļuva skaidrs, kas priekšsēdētāju tik ļoti nobiedēja. Portfelī bija salikti mazi maisiņi. Medību pārzinis vienu uzšķērda tajā rudā spozmē iemirdzējās zelta graudi.

Redz, kā! Medību pārzinis pārsteigumā pat iesvilpās. Te tev, Dmitrič, sanāks ne tikai pieci, dabūsi visus desmit gadus, ne mazāk!

-   Nu, tagad ātri uz garāžu! Viktors uzkliedza un drošības pēc vēl pagrūda Valunovu ar stobru.

Valunovs drebošām rokām atvēra garāžu, ieskrēja iekšā, piespiedās ar muguru pie sienas un steigšus sāka runāt:

-   Pagaidiet! Es jums visu paskaidrošu! Es grasījos braukt uz prokuratūru! Es to atradu vakar mežā, kad jāju medībās! Acīmredzot nozagts kādās raktuvēs! Šorīt gribēju visu nodot prokuratūrā!

Rupjā uzbrukuma efekts bija beidzies. Laikam Valunovs bija paspējis atgūties un tagad izskatījās daudz drošāks. Viņš sakārtoja kaklasaiti un izteica savu sašutumu:

-     Kāpēc jūs uzvedaties kā trakojošs noziedznieks?! Jūs par to atbildēsit! Kas jums devis tiesības draudēt ar ieroci?! Un kur jūs to vispār ņēmāt?! Es ziņošu!..

-    Aizveries! Viktors viņu strupi pārtrauca. Aizveries! Un no šodienas sāc radināties atbildēt uz jautājumiem, nevis tos uzdot!

-     Šķiet, es saprotu. Valunovs pavīpsnāja, it kā viņam būtu prātā iešāvusies jauna doma. Tas ir jūsu zelts? Jūs vēlaties to atgūt? Lūk, kas par lietu! Tagad skaidrs, kāpēc uzvedaties kā noziedznieki!

Bet Viktors šīm pļāpām nepievērsa nekādu vērību.

-     Es redzēju, kur un kā tu atradi šo zeltu. Redzēja vēl viens cilvēks, tikai tagad viņš ir miris. Viņu nogalināja tavi rokaspuiši!

-    Tic ir murgi! Valunovs sašutis iesaucās. Man nav nekādu rokaspuišu! Es sūdzēšos! Jūs apmelojat godīgu cilvēku!

-     Tie paši rokaspuiši, kuriem tu aizvedi mugursomu ar gaļas konserviem un atstāji slēptuvē pie takas…

-    Tā ir apmelošana! Valunovs turpināja liegties. Es par kaut kādu mugursomu neko nezinu un arī negribu zināt! Un runāšu tikai ar Ļisicinu! Tūlīt laidiet mani vaļā, man jābrauc! Citādi jums nāksies rūgti nožēlot! Man viss jāizstāsta izmeklētājam! Viss! Vai sapratāt?!

-    Protams, ka tu izstāstīsi! Viktors pavīpsnāja. Jo mēs ar medību pārzini tevi paši aizvedīsim pie Ļisicina un tu viņam paskaidrosi, kā tavi pirkstu nospiedumi radās uz gaļas konserviem, kas atradās līdzās līķim! Un tad jūs kopīgi izdomāsit, kur un kā tu atradi zeltu. Vēl vairāk, lai tu nesapītos savās liecībās, es tev palīdzēšu, un, kad notvers tavus purva rokaspuišus, tad tev patiešām klāsies plāni! Priekšsēdētāja uzplečus tev ātri nogriezīs, Arkādij Dmitrijcvič! Bet vienā ziņa gan tev noteikti veicas nekur tālu nebūs jābrauc! Varēsi tepat taigā kokus gāzt!

-     Pirkstu nospiedumi? Valunovs apjuka. Līķis? Kas par līķi?

-    Drīz uzzināsi! Viktors apsolīja.

Valunovs iegrima domās, aizdomīgi paskatījās uz Viktoru, un, šķiet, viņa acīs pazibēja skumjas vai arī bailes. Valunovs nodūra skatienu un satraukti ierunājās:

-     Jūs neko nezināt. Jūs nesaprotat. Es … Mani piespieda. Man draudēja! To sakot, mainījās viņa sejas izteiksme, un priekšsēdētājs pat sāka stostīties. Es jums zvēru! Visu izstāstīšu! Es tikai pārvadāju!

-    Kas jums to lika darīt? Viktors pavaicāja.

-    Nezinu! Es nevienu no viņiem nepazīstu! Es jums zvēru! Man atsūtīja draudu vēstuli… Anonīmu. Tā ir patiesība. Varu parādīt, tās visas ir saglabātas!

-     Kam tad tu vedi zeltu?

-      Uz bagāžas glabātavu… Es jums visu paskaidrošu! Man bija jāatstāj portfelis glabātavā, tur jau atradīsies tāds pats, tikai tukšs.

Es jums visu paskaidrošu… Es atstāju pilno, bet paņemu tukšo. Un tā visu laiku, tikai katru reizi citā pilsētā…

-    Tātad jums sen izstrādāta sava sistēma? Un vai bieži tu ved savas atskaites?

-    Nē. Laikam reizi pusgadā. Bet provīziju uz purvu nākas vest bieži.

-    Kam tā provīzija domāta? Varbūt arī to tu nezini?

-    Zinu! Tur dzīvo purva cilvēki! Bet varbūt tie nemaz nav cilvēki, nezinu. Zinu tikai, ka viņi dzīvo purvājā uz salām un kaut kur tur iegūst zeltu. No kurienes viņi radušies, kas tādi un kam klausa to es nezinu… Valunovs piepeši noslīga ceļos un sāka lūgties: Apžēlojieties! Neiesaistiet mani šajā lietā! Mēģiniet iejusties manā situācijā! Mani piespieda draudēja nogalināt ģimeni! Kā smagu krustu es nesu šo zeltu! Nenododiet mani! Ja viņi uzzinās, ka esmu jums visu izstāstījis man būs beigas! Sakiet, ka paši visu atradāt! Es jums parādīšu taku, kas ved uz salām tā ir slepena, ļoti līkumaina un ved tieši uz raktuvēm! Cita ccļa uz salām nav!

Viktors aizdomīgi paskatījās uz grēkus nožēlojošo Valunovu un neticīgi jautāja:

-     Raktuves purvā?! Vai tu neko nejauc?

-    Nē! Tur jau tā lieta! Šo zeltu nevar atrast! Nevienam pat prātā neienāks doma meklēt zeltu purvā! Tā ir ļoti bagāta atradne, bet to nav iespējams atrast!

-    Es tomēr kaut ko nesaprotu. Viktors sāka šaubīties. Ja jau tevi ar draudiem piespieda sadarboties, tad kāpēc parādīja taku? Iznāk, ka viņi tev uzticas?

-    Jā. Valunovs piekrītoši pamāja un satriekts nodūra galvu. Viņi man uzticas… Kā vergam. Viņi ir pārliecināti, ka es nekur nevaru aizbēgt… Un tā ir taisnība. Mēs visi esam iekalti vienā ķēdītē…

-     Bet kāpēc tieši tu? Kāpēc ne kāds cits? Kādēļ izvēlējās tieši tevi?

-     Kā kāpēc? Valunovs rūgti iesmējās. Tāpēc, ka es esmu priekšsēdētājs cienījams cilvēks! Reti kurš no ciema brauc uz pilsētu, bet man nākas braukāt regulāri, tāpēc nevienam nevarētu rasties aizdomas. Es viņiem esmu verdzībā un pats atbrīvoties nespēju. Ja tikai… Ja jūs man palīdzētu. Un viņš cerīgi paskatījās uz Viktoru. Vai varat man palīdzēt? Tas taču nevar vilkties ilgi, viss kādreiz beidzas. Jautājums tikai kad? Valunovs tramīgi palūkojās apkārt, it kā kāds varētu viņus noklausīties, un čukstus piebilda: Ja gribat zināt tieši viņi nogalināja jūsu radinieku, jo viņš tos izsekoja! Vai saprotat? Jums viņi jāsoda, es visu parādīšu.

Vispār jau Viktors nevienam neko nebija parādā, bet šī piebilde viņu aizskāra, tāpat kā toreiz Nikolaja stāstījums, tikai spēcīgāk. Un asiņu balss atriebīgi nočukstēja, ka Valunovam taisnība! Viktors, raudzīdamies uz sašļukušo priekšsēdētāju, domīgi nopūtās tagad viņš savā uzvalkā izskatījās ļoti nožēlojams.

Viņš pievērsa skatienu medību pārzinim, kurš drūmā sapņainībā plucināja bārdu, un jautāja:

-    Ko lemsim, Timofejič?

Medību pārzinis atguvās no pārdomām, noglaudīja bārdu un atbildēja:

-Ja vērtē cilvēciski, nevis kā prokurors, viņu, protams, var saprast Nav jau nekāds slepkavnieks , drīzāk jau bez vainas vainīgais.

-    Labi, Viktors paziņoja. Pēdējie notikumi bija viņu padarījuši daudz skarbāku, un pie visa vainīga taka, lai tā nolādēta! Atriebības alkas uzsita asinis un mudināja kalt plānus, kuros Ļisicinam vieta neatradās. Viktors jau bija gatavs izstaigāt taku un noskaidrot, par ko viņa pēdējais radinieks samaksājis ar dzīvību. Parādi mums taku un pats turies malā. Bet mēs ar Timofejiču pēc tam izsauksim Lapsu lai tiek ar visu galā! Bet par tevi mēs aizmirsīsim nepārdzīvo. Tikai zelts gan būs jāsaber mugursomā un jānoliek atpakaļ slēptuvē, lai tevi nevarētu apsūdzēt.

15. nodaļa

Sibīrijas izsūtījuma dienas Silvām aizritēja kā miglā. Laikam tāpēc pasta nodaļu mazajā pilsētelē viņam tā arī atrast neizdevās. Toties jau pirmajā dienā viņš ātri atrada diezgan interesantu iestādi, kas bija izvietojusies ceļa malā pie dažām līkām priedītēm. Tā bija vienkārša finiera būdele, ļoti sen nokrāsota zaļā krāsā, ar greizu izkārtni „Glāzīte”. Lai gan tās īpašums, protams, neslēpās nosaukumā.

Godīgi sakot, Silvu īpaši neinteresēja, kāpēc šai šaubīgajai iestādei dots tik dīvains nosaukums. Un arī iet iekšā viņš vispār nemaz negribēja. Vienkārši bija kādam jāpavaicā, kur šajā pilsētiņā atrodas pasts. Bet, iegājis, telpā, viņš piedzīvoja uzreiz vairākus pārsteigumus. Pirmkārt, šķita dīvaini, kāpēc būdele nodēvēta par „Glāzīti”, ja tur tika izmantotas tikai lielās tējas glāzes. Un, otrkārt, viņu ļoti ieinteresēja dzēriens, kurš laikam te bija neticami populārs. Cik varēja saprast, tas bija īpašs vietējais portvīns, kādu Silva vēl nekad nebija redzējis. Un kad vēl noskaidrojās, ka pudele tāda prieka maksā tīros grašus, viņš uzdrošinājās pievērsties arī degustācijai. Ļoti jau gribējās uzzināt, kāpēc šis dzēriens tik populārs. Tā nu arī pagaršoja.

Pirmā portvīna glāze, jāatzīst, tika pievārēta ar grūtībām, toties nākamā iztukšojās ātri un viegli. Pēc trešās glāzes, piemēram, Silva jau spēja sajust šī vīna garšas buķeti un saprast, ka stipruma ziņā tas pielīdzināms degvīnam! Tāpēc drīz viņš atzina produktu par lietošanai derīgu, neskatoties pat uz to, ka tas nez kāpēc iekrāsoja glāzi rūsganu. Visbeidzot kļuva tik labi ap sirdi, ka, protams, bija nepieciešama komunikācija.

Ja sākumā drūmie un raupjie vīri Silvu biedēja, tad vēlāk sāka likties pilnīgi normāli. Tā nu viņš nolēma visus uzcienāt. Jo Silvas atrastā naudas rezerve niecīga šķita tikai viņam, vietējo cenu apstākļos par to varēja nopirkt veselu jūru šī īpašā portvīna! Jūru vai nejūru, bet viņš sāka pamazām pirkt. Turklāt visi drūmie vīri uzreiz sāka smaidīt un viņa ideju atbalstīja ar lielu entuziasmu. Tas Silvu tik ļoti iepriecināja, ka viņš kļuva daudz dāsnāks. Sarunājoties izdevās noskaidrot, ka viņi nav nekādi klaidoņi, bet cienījamu brīvo profesiju pārstāvji sagādnieki, mednieki un zelta meklētāji. Vienkārši šobrīd viņi visi kaut ko gaidīja: daži sermuļu medību sezonas sākumu, citi kad upē sakrāsies vairāk zelta. īsāk sakot, tobrīd visi bija brīvi un nekur nesteidzās.

Tā, lūk, tiešā saskarsmē Silvām radās simpātijas pret vienkāršajiem Sibīrijas vīriem, un agrākās bailes tagad šķita vienkārši smieklīgas. Bet vēl pēc dažām glāzēm viņam tik ļoti iepatikās šis skarbais, bet viesmīlīgais novads, ka Silva nolēma te pakavēties ilgāk. Tāpēc bez kāda zemteksta pavaicāja jaunajiem draugiem, kur pilsētā atrodama viesnīca. Tomēr viens no medniekiem, ļoti nobružāts un saguris ikdienišķajās taigas darba gaitās, nez kāpēc apvainojās un paziņoja, ka pie viņiem tāda greznība netiek atbalstīta. Personīgi viņš tādu lieku naudas izšķērdēšanu uzskatīja par absolūtu zaimošanu, jo viņi, īstie sibīrieši, var mēnešiem ilgi dzīvot taigā un pārtikt tikai no ciedru riekstiem Bet otrs mednieks, ar apmēram tikpat profesionālu izskatu, viņam nepiekrita. Kolēģis domāja, ka ciemiņš noteikti ir civilizēts cilvēks, kas pieradis pie izsmalcinātas dzīves, tāpēc diez vai spēs gulēt zem egles un pārtikt no čiekuriem. Un, ja jau tā, tad viņš, lāga dvēsele, priecāsies piedāvāt Silvām vietu savā mājā gluži par velti un uz jebkuru laiku. Tiesa, lai ciemiņš nejustos neērti, viņš piekrita pieņemt gluži simbolisku atlīdzību portvīna veidā, ar kuru tūlīt pat apsolīja dalīties. Silvām piedāvājums likās lietišķs un izdevīgs, tāpēc viņš ar prieku piekrita. Pēc tam nopirka veselu tīkliņu „īres maksas” un devās uz dzīvokli pie viesmīlīgā mednieka.

Sibīrijas mednieka mājās viesi sagaidīja ļoti sirsnīgi. Kas bija, tas nu bija. Pēc tam viņi līksmi dzēra portvīnu, cienāja Silvu ar vārītiem kartupeļiem un dziedāja viņam dziesmas par Jermaku un Stcpanu Razinu. Izrādījās, ka abi dzimuši un dzīvojuši jaukajā pilsētā Troickā un tieši no šejienes devušies savos leģendārajos karagājienos. Ko tur runāt, draugu lokā ar dziesmām un kartupeļiem laiks aizritēja nemanot. Silva pat lāgā atpūsties nepaspēja, kad piepeši kādā drūmā rītā viņa mazā naudas rezerve bija izsīkusi! Un tad sākās pārsteigumi. Kartupeļus Silvām vairs nepiedāvāja un pavēlēja ātri vākties prom… Lūk, tā!

Dīvaini, protams, bet rezultātā Silva nonāca uz ielas bez kapeikas kabatā. Svešā pilsēta bija mitra un tukša, un neviena egle ar garšīgiem ciedru riekstiņiem te arī neauga. Bet līdz mājām nepārvaramu kilometru tūkstoši! Silvām kļuva tik rūgti ap sirdi, ka viņš apsēdās uz soliņa un sāka raudāt.

Cauri asaru miglai tālumā īsu mirkli parādījās kaltēta zivs un alus. Tad piepeši visu noēnoja vīzija, kā viņš kājām izmisīgi laužas cauri mežonīgajai taigai. Apkārt gaudoja izbadējušies vilki, rēca pinkaini lāči un ņurdēja lūši, bet priekšā slējās sirmie Urālu kalni, pa kuriem rāpjoties viņš noteikti nobrāzīs ceļus un aplauzīs nagus. Bet pat no visaugstākā kalna virsotnes viņš nespēs saskatīt dzimtās pilsētas jumtus! Un tur taču bija tik silti un mājīgi. Tur bargā skaistule Ļaļa tirgoja krelles un acīmredzot gaidīja no viņa jaunas ziņas. Bet nepateicīgais nelietis Viktors kaut kur ar elektroniskajiem svariem svēra zagtu zeltu, fasēja to ledeņu kārbiņās un izdalīja visām pilsētas draiskulēm pēc kārtas… Kāds sakars ar to visu Silvām?! Viņi nespēj sadalīt savu mantu, bet viņam tāpēc tagad jālauž savi nagi pa Urālu akmeņiem?! Pie velna!

Silva spēji pielēca kājās, nikni nospļāvās un devās prom!

Pēc stundu ilgas enerģiskas darbošanās Silvām izdevās pārdot vējjaku un pulksteni un visbeidzot atrast pastu. Atklājis, ka pasta nodaļa nez kāpēc piepeši atrodas tieši pretim „Glāzītei”, viņš gandrīz pārsprāga no dusmām!

Silvām izdevās tikt līdz tālrunim! Viņš uzgrieza numuru ar garu kodu un drīz vien izdzirdēja klausulē tālu, bet pazīstamu sievietes balsi:

-    Klausos.

-    Ļaļa?! Silva iekliedzās tik izmisīgi, it kā šobrīd līdz kaklam būtu iegrimis akacī un viņam nepieciešama tūlītēja palīdzība.

-     Runcīt? Tu? Beidzot! Kur tu esi? Kur biji pazudis?!

Irinas balsī jautās patīkams uztraukums, un Silva atdzīvojās:

-    Ļaļa, dārgā! Esmu tur, uz kurieni tu mani aizsūtīji!

-    Bet kāpēc tu man tik ilgi nezvanīji? Neko neziņoji! Es vairs nezināju, ko domāt! Pazuduši abi! Ne ziņas, ne miņas!

-    Tu pat nespēj iedomāties, kur es biju! Tur, kur nonācu, nebija nekādu sakaru! Man nācās izciest tādas grūtības, ka pat atcerēties negribas! Bet es visu uzzināju, Ļaļa! Visu, ko tu vēlējies!

-    Nu, stāsti ātrāk! Stāsti! Irina nepacietīgi steidzināja. Vai tu viņu atradi?!

-    Jā! Es vienmēr esmu zinājis, ka tu esi gudra un vērīga sieviete! Tev bija taisnība! Viņš kļuvis vienkārši velnišķīgi bagāts!

-     Kā?! Irina ievaidējās.

-     Velnišķīgi, Ļaļa! Viņš pat vairs nezina, ko darīt ar savu bagātību!

-    Kā tad tā?! Kā tu to uzzināji?!

-     To zinu ne tikai es! Visa pilsēta par to vien runā! Viņš savu izlaidīgo dzīvi nemaz neslēpj! Vienkārši šķiež naudu uz visām pusēm…

-    Ko tu teici?! Kādu dzīvi?!

-    Izlaidīgo, Ļaļa! Izlaidīgo! Un Silva paskatījās laukā pa logu, kur rēgojās tā pati „Glāzīte”, lai velns to parauj!

Pie zaļās būdelcs un līkajām priedītēm gurdi un nesteidzīgi grozījās ikdienišķa paskata ļautiņi. Kāds bija piemeties uz soliņa pie ieejas, cils, kā apmaldījies divās priedēs, grīļodamies riņķoja apkārt, bet aiz stūra rēgojās divas kājas…

-    Ko tad viņš dara? Kur tad tur iespējams uzdzīvot? Irina brīnījās.

-     Tieši šobrīd viņš plosto restorānā! Silva, ilgi nedomādams, paziņoja.

Restorānā? Kādā vēl restorānā? Irina apjuka.

Silva paskatījās uz zaļās būdeles izkārtni, pavīpsnāja un atbildēja:

-     Restorānu sauc „Kristāls”! Tas ir ļoti spics restorāns, Ļaļa! Tur pasniedz retas vīnu šķirnes! Gribētos man arī tur pasēdēt, bet vienkāršiem cilvēkiem tas nav pa kabatai.

-    Ak tā? Vai tad tu viņu tagad redzi?

-      Protams, ka redzu! Silva paskatījās uz kompāniju, kas bija iekārtojusies pie būdelcs ieejas. Tur sēdēja gurds, sašļucis vīrelis saburzītā naģenē, bet līdzās sievietes, tikpat nošņurkušas, bet varbūt vēl nožēlojamākas, turklāt viena bija kārtīgi izdaiļota ar zilumiem.

-     Es ļoti labi viņu redzu! Šobrīd viņš sēž restorāna terasē ar divām jaunām un simpātiskām meitenēm. Izskatās ļoti priecīgs, Ļaļa!

-    Kāds nelietis! No klausules atskanēja tāls šņāciens, un turpat līdzās ierējās suns. Runcīt! Pieej pie tā nelieša un pasaki viņam, lai tūlīt pat man piezvana, citādi rūgti nožēlos! Vai dzirdēji, Runcīt?! Tūlīt pat!

Ak, cik daudz dusmu jautās Irinas sašutuma pilnajā balsī, Silva pat sarāvās čokurā.

Ļaļa! Tas nav iespējams! Viņam ir miesassargi! īsti gorillas! Viņi mani saraus gabalos! Tu pat iedomāties nevari, cik te mežonīgi paradumi! Nelūdz man to! Es nevaru! Esmu izdarījis tavā labā visu, ko spēju. Tagad esmu milzīgās grūtībās, man beigusies nauda un nav, par ko atgriezties mājās! Ja neatsūtīsi man pa pastu naudu, es aiziešu bojā!

-     Nu labi, Irina nopūtās, saprazdama, ka nabadziņam viņas iegribu dēļ tāpat jau nācies daudz ko pārdzīvot. Vismaz tu man esi brašulis…

Pēc telefona sarunas Irina uz kādu laiku vispār zaudēja valodu. Protams, viņa bija gaidījusi līdzīgas ziņas. Bet tādi jaunumi, godīgi sakot, jau bija par traku! Viņa uzreiz iztēlojās Viktoru. Izsaktīgs, slaids, platiem pleciem, galvā sabuļādas cepure, mugurā bebrādas kažoks un sarkani safjāna zābaki. Zirgu trijjūgā ar zvārguļiem viņš braši traucās baltajās tālēs. Kaut kur jautri spēlēja akordeons, un salā pieskārtušās sievas raibos lakatos smējās Irinai tieši sejā!

-    Ak tu, nepateicīgais maita! nikni nošņāca Irina un no telefona galdiņa uz visā pusēm aizlidoja papīra lapiņas. Kaut kur bija pierakstīts notāra Veniaminova tālruņa numurs.

Irina drudžaini stumdīja papīrus, bet pieklusušais Žaks paslēpās zem galda un satraukti smilkstēja.

16. nodaļa

Nevarētu teikt, ka Veniaminovs piederēja tai ļaužu kategorijai, kas sūri strādāja no rīta līdz vakaram. Viņa rāmajā dzīvē viss bija sen sakārtots un sadalīts pa stundām. Bet dažreiz tomēr tā gadījās atsevišķās dienās. Tādos periodos Veniaminovam vienmēr uzmācās nemiers viņš slikti gulēja, cēlās ļoti agri un tūlīt steidzās uz darbu. Arī tagad, tikko pirmie saules stari izlauzās caur tumšajiem padebešiem, viņš saposās, iesēdās savā ņivā un devās ceļā.

Šo darba dienu Veniaminovs sāka burtiski ar saules lēktu. Viņš sēdēja pie galda mazajā notariālajā kantorītī un šķirstīja kaut kādus dokumentus. Laiks, lai arī lēni, tomēr ritēja uz priekšu. Veniaminivs aizvien nepacietīgāk lūkojās pulkstenī. Viņš pastaigāja pa kabinetu, izstumdīja krēslus un atkal sēdās pie dokumentiem, kuri īstenībā šobrīd viņu nemaz neinteresēja.

Beidzot gaitenī atskanēja soļi. Veniaminovs paķēra no galda pirmo dokumentu, kas gadījās pa rokai, un sāka to uzmanīgi aplūkot, it kā būtu atradis tur kādu ļoti svarīgu informāciju.

Kabinetā ienāca Barišņikovs. Kopumā viņš izskatījās, kā parasti, nesatricināmi mierīgs, tomēr acis nemierīgi šaudījās.

Veniaminovs atrāvās no dokumenta, demonstratīvi pavērās pulkstenī un iģni noteica:

-    Šķiet, jūs kavējat, Aleksej Ivanovič.

-     Labrīt, Oļeg Veniaminovič! Diemžēl man jūs jāapbēdina…

Veniaminovs paskatījās Barišņikova nemierīgajās acīs un uzreiz

saprata, ka sekretārs nav aizkavējies nejauši, jo īpaši tik svarīgā dienā.

-     Mēs neko neesam saņēmuši, Barišņikovs savaldīgi paziņoja un sastinga kā kareivis, kas gaida komandiera pavēli.

-   Tiešām? Veniaminovs samulsa. Dīvaini, bet šī nepatīkamā ziņa nemaz nepārsteidza, viņš jau sen bija sagatavojies izdzirdēt kaut ko tamlīdzīgu. Vai esat noskaidrojis iemeslu?

-Nē. Uzskatīju, ka vispirms man jāinformē par notikušo jūs!

-     Labi. Veniaminovs atzinīgi palocīja galvu. Un ko jūs pats domājat par šo ārkārtējo notikumu?

-     At|aujiet atturēties no komentāriem man vēl nav informācijas!

-              Neko darīt, atturieties, ja jums tā tīk! Veniaminovs iesaucās.

-    Bet man tas nenāk ne prātā! Agrāk vai vēlāk, bet tam bija jānotiek! Un tagad esam sagaidījuši! Vispirms bija tikai iztrūkumi, bet tagad šis specvienības cīnītājs ir pārkāpis visas iespējamās robežas!

-    Jūs uzskatāt, ka Trofimovičs ķēries pie visas partijas?

-Jā, Aleksej lvanovič, tieši tā es arī uzskatu! Aleksandrs Romualdovičs sen zaudējis manu uzticību, un es par to jūs vairākkārt esmu brīdinājis!

-    Bet, Oļeg Veniaminovič, mums nav viņam maiņas! Jūs pats to labi zināt!

-    Tieši tā. Veniaminovs piekrītoši palocīja galvu. To zina arī Aleksandrs Romualdovičs un bezkaunīgi izmanto mūsu problēmsituiāciju! Intersanti, ko viņš izdomās šoreiz? Acīmredzot tagad stāsts būs vienkārši neticams!

-    Ja viņš vispār vēlēsies to stāstīt, Barišņikovs piebilda.

-Jums taisnība! Iespējams, ka Aleksandrs Romualdovičs jau kārto ceļa somas!

Sajā mirklī uz galda iedžinkstējās telefons. Iekarsušais Veniaminovs uzmeta aizdomīgu skatienu aparātam, pacēla klausuli, pielika pie auss un tūlīt pat sarāvās. No turienes atskanēja griezīga sievietes balss:

-     Hallo! Ātri pasauciet pie telefona Veniaminovu! Notāru Veniaminovu! Vai jūs mani dzirdat?! Hallo!

-     Esmu jūsu rīcībā, mazliet apjucis no tādas uzstājības, Veniaminovs paziņoja.

-    Tātad jūs esat Vcniaminovs?!

-    Jā. Es jūs klausos.

-    Es esmu Viktora Vrubļevska sieva! Jūs ar telegrammu viņu izsaucāt saņemt mantojumu! Vai viņš bija piejums?!

Vrubjevska sieva bija piezvanījusi ļoti nelaikā. Bet Vrubļevskis vienmēr pret visiem bija godbijīgs un prata savaldīties jebkurā situācijā. Jo īpaši, ja tas bija saistīts ar darba jautājumiem.

-    Bija, Veniaminovs mierīgi atbildēja. Tikai es viņu neizsaucu. Pirmām kārtām es ar telegrammu paziņoju par radinieka nāvi…

-    Protams, protams! lrina nepacietīgi viņu pārtrauca. Vai savu mantojumu viņš jau saņēma?!

-     Viņš tika iepazīstināts ar testamenta saturu…

-    Kas tad bija tajā testamentā?! Ko viņš dabūja?! lrina uzstājīgi vaicāja.

Sieviete tomēr runāja ļoti nervozi un skaļi acīmredzot kliedza klausulē, turklāt pārtrauca notāru pēc katra vārda. Veniaminovam ar pūlēm izdevās savaldīties un runāt mierīgi. Gribējās ātrāk beigt sarunu ar šo nervozo personu šobrīd bija svarīgākas lietas risināmas.

-     Piedodiet, bet es nevaru ar jums runāt par šo tematu, Veniaminovs vēsi atbildēja.

-    Ko?!! lrina sašutusi iekliedzās.

Veniaminovs no šī kliedziena pat sarāvās! Radās vēlēšanās vienkārši nosviest klausuli.

-     Es esmu viņa sieva! Vai jūs to saprotat?! Likumīga sieva! Es dzīvoju ar viņu jau veselus trīs gadusl Trīs gadus, vai saprotat?!

-       Ļoti priecājos, Veniaminovs nomurmināja. Vismaz par jums…

Kur ir mans vīrs?! Ar ko viņš nodarbojas?! Es gribu ar viņu parunāt! Tas ir ļoti svarīgi! Svarīgi viņam!

-    Domāju, ka jūs drīz viņu ieraudzīsit, Veniaminovs ieminējās.

-    Tā jau gan! Kamēr viņš nenotrieks visu saņemto naudu, mājās nerādīsies!

-   Uzdrošinos jums apgalvot, kundze, Veniaminovs pasmīnēja, ka viņam nav, ko notriekt.

-     Ko jūs man stāstāt! Vai domājat, ka es neko nezinu?! Es visu zinu! Ļoti labi zinu, ko viņš saņēmis mantojumā! Zinu, ka viņš iedzīvojies zeltā! Tātad, ja viņš man nepiezvanīs, viņam radīsies milzīgas problēmas!

-     Par kādu zeltu jūs runājat? Veniaminovs brīnījās. Jūs kaut ko jaucat. Testamentā ne ar vienu vārdu netika pieminēts zelts. Es jau nu to zinu, ticiet man…

-     Kāds tam sakars ar testamentu?! Par zeltu bija rakstīts vēstulē!

-     Bet es neesmu rakstījis jūsu vīram nekādu vēstuli, Veniaminovs saausījies noteica.

-     Kāds tam sakars ar jums?! Ko jūs man jaucat prātu?! Vēstui viņam uzrakstīja nelaiķa radinieks! Un es lieliski zinu, kas tas par zeltu! Pasakiet tam nelietim ja viņš ar mani nesazināsies, es paziņošu milicijai! Nosauciet man jūsu milicijas telefona numuru! Vai dzirdat?!

-     Man žēl, bet es nezinu viņu tālruņa numuru, Veniaminovs domīgi atbildēja un uzmeta vērtējošu skatienu sastingušajam Barišņikovam.

-     Ak tad jūs nezināt?! lrina iekliedzās. Tātad jūs ar to nelieti esat uz vienu roku?! Jau paspējāt saostīties?! Es jūs, neģēļus, visus dabūšu rokā! Atcerieties manus vārdus! Un lrina nometa klausuli.

Kādu brīdi Veniaminovs sabozies klausījās pīkstienos, tad nolika klausuli, sameklēja kabatlakatu, noņēma brilles un sāka rūpīgi spodrināt stiklus. Tādējādi mazliet atguvies, Veniaminovs paskatījās uz saVu sekretāru un sacīja: Zvanīja Vrubļevska sieva. Ļoti nervoza persona… Izrādās, ka mūsu mantinieks nemaz nav tāds vientiesis. Kā izrādās, viņam skaidri zināms, kur atrodas tas, ko mēs tik ilgi meklējam. Un viņš nolēmis to izmantot.

-    Vai ziņosim Lapsam? Barišņikovs vaicāja.

-    Nē, Aleksej Ivanovič, Andreja Andrejeviča pakalpojumi mums vairāk nav nepieciešami. Mēģiniet sazināties ar Aleksandru Romualdoviču un sarunājiet tikšanos mūsu parastajā vietā. Ja viņš neatbildēs, vienalga gatavojiet ekipējumu. Šodien mums vēl jāsatiek Brigadieris.

-    Brigadieris? Barišņikovs brīnījās. Ar šo noslēpumaino brigadieri, izņemot pašu Veniaminovu, vēl neviens nekad nebija ticies patrons viņu no visiem norobežoja. Tāpēc Barišņikovs varēja tikai minēt, kas viņš ir un ko no viņa var sagaidīt. Tad varbūt vērts sagatavot ekipējumu četriem cilvēkiem?

-    Nekādā gadījumā! Mēs dosimies ceļā divatā ticiet man, ar to pilnīgi pietiks. Lieki cilvēki var Brigadieri tikai nobiedēt. Bet man ir sakari tikai ar viņu. Ja mēs zaudēsim viņu, tad zaudēsim pilnīgi visu!

-    Kā sacīsit, Oļeg Veniaminovič! Barišņikovs piegāja pie seifa, izņēma portatīvo rāciju un pajautāja: Vai gatavot pilnu ekipējumu?

-    Pilnu! Vcniaminovs nedomādams atbildēja.

Barišņikova savaldīgajā sejā uzplauka apmierināts smaids.

Apmēram kādu stundu pēc sarunas ar Trofimoviču Gornovojas

ciemā iebrauca jauna un tīra ņiva un apstājās pie ciema padomes. Tiesa, priekšsēdētāja nebija uz vietas, kā izrādījās, viņš bija aizbraucis uz Troicku darīšanās. Bet tas neko nemainīja, jo visi, kam nepieciešams, pazina Veniaminovu un Barišņikovu kā svarīgus cilvēkus no pilsētas un aizrautīgus medniekus. Viņiem vienmēr bija sagatavota istabiņa administratīvajā ēkā un pāris ņipru zirdziņu.

Vcniaminovs un Barišņikovs pārģērbās maskēšanās tērpos, apsegloja zirgus un devās ceļā. Tas bija labi pazīstams. Viņi visu laiku jāja pa mežmalu gar purvāju, līdz ieraudzīja pļavā pamesto akmens māju. Viņus gan šī māja nebiedēja, gluži otrādi apkārtnes sliktā reputācija tikai iepriecināja. Jo, kārtojot savas lietas, bieži nācās te uzturēties. Viņi piejāja pie pašas mājas, nokāpa no zirgiem, piesēja tos un iegāja iekšā, bet tur neviena nebija.

Veniaminovs un Barišņikovs izgāja ārā un sāka lūkoties apkārt.

-    Tā jau es domāju, Veniaminovs vīlies nopūtās, pārlaizdams skatienu apkārtnei. Jūs norunājāt tikties pēc stundas, nu jau pagājis daudz ilgāks laiks, bet viņa vēl nav. Nedomāju, ka šis cilvēks apmaldījies, tāpēc nāksies ķerties pie nopietnākiem līdzekļiem.

-     Viņš ir te, Barišņikovs klusi izdvesa.

-   Jums tā liekas? Veniaminovs brīnījās un neizpratnē palūkojās apkārt.

-      Es ieraudzīju krūmos viņa taksi, Barišņikovs paskaidroja.

-    Tātad Trofimovičs arī ir te.

-    Ak jā! Veniaminovs atdzīvojās. Taksis ir droša pazīme, ka viņš ir tuvumā! Bet vai zināt, Aleksej Ivanovič, ka pundurtakši atzīti par labākajiem žurku medniekiem?

-     Es gan mazliet šaubos tad taksis sen būtu aprijis pašu Trofimoviču.

-     Tātad jūs tomēr uzskatāt, ka Aleksandrs Romualdovičs nav „žurka”?

Nezinu. Barišņikovs paraustīja plecus. Iespējams, ka takši tomēr nav vislabākie žurku mednieki. Bet drīz mēs to noskaidrosim! Un viņš, zinādams, kā izvilināt Trofimoviču no krūmāja, iekliedzās:

-     Aleksandr Romuaļdovič! Parādieties mums! Romuaļdovič, kopš kura laika jūs esat kļuvis tik kautrīgs?!

Jā, Trofimovičs parādīties nesteidzās, jo sajuta kaut ko nelabu. Vispirms gribējās iepazīties ar apstākļiem, uzminēt nodomus un izanalizēt situāciju. Bet no krūmiem jau daudz neieraudzīsi. Vismaz izdevās noskaidrot, ka viņi ieradušies tikai divatā.

Nez kāpēc Trofimovičam jau no bērna kājas nepatika, ka viņa tēvavārdu izrunā mīkstināti kā citu, ļoti līdzīgu vārdu. Šāda izrunāšanās allaž viesa sašutumu. Viņš uzreiz izlēca no krūmāja un iesaucās:

-    Nekāds Romuaļdovičs! Bet Romualdovičs! Bez mīkstinājuma zīmes! Vai tev skaidrs?! Vai tiešām tik grūti atcerēties?! Un pat mazais taksis, atbalstot saimnieku, sašutis ierējās.

Skatoties uz Trofimoviču, Barišņikovs ironiski pasmīnēja: bijušā specvienības kaujinieka deguns bija uzpampis, acis zilas un aiztūkušas.

-     Bet, manuprāt, jūsu tēvavārdā sen laiks ierakstīt mīkstinājuma zīmi, Barišņikovs zobojās. Kurš jūs tā apstrādājis, Romuaļdovič, ja tas nav noslēpums?

Trofimovičs nošņirkstināja zobus un iesēcās, bet laikus iejaucās Veniaminovs:

-     Izbeidziet! Nekādu personīgu sarunu! Runāsim tikai par darbu! Aleksandr Romuaļdovič, spriežot pēc jūsu izskata, esat paņēmis slimības lapu un pārstājis pildīt savus pienākumus!

-     Kas par lietu? Trofimofičs sāka uztraukties.

-    Tieši to jau mēs arī vēlamies noskaidrot. Barišņikovs pasmīnēja. Šorīt mēs neko nesaņēmām! Lai gan visu bijām sagatavojuši!

-     Paskaidrojiet mums, kāpēc neesat izpildījis savus pienākumus un kas jūs, atvainojiet, tā nozilinājis? uzstāja Veniaminovs.

Trofimovičs neapmierināts saminstinājās, bija redzams, ka viņam negribas runāt par šo nepatīkamo tēmu. Bet Veniaminova tonis bija vēss un uzstājīgs. Viņš sāka atskārst, kas varējis notikt un par ko viņu tur aizdomās, tāpēc sāka uztraukties.

Vakar es, kā parasti, atrados savā vietā, Trofimovičs sāka stāstīt, bet tur nez kāpēc grozījās Mantinieks ar Grāmatvedi. Mēs saķērāmies… Nu un man nācās aizvākties. Viņš saviebās un pataustīja savu degunu.

-    Vai tiešām jūs piekāva Grāmatvedis? Barišņikovs pavīpsnāja.

-     Kāds tam sakars ar to vārguli? Mantinieks izrādījās tīri labā formā, labi bloķē sitienus un smagi bliež. Acīmredzot bokseris…

-     Kā Mantinieks varēja gadīties tajā vietā? Veniaminovs vaicāja. Tagad viņa tonis bija kļuvis vēl dzestrāks un pieklājīgāks. Jums viņš bija jākontrolē, jo ir mums šo to parādā!

-    Tikko saņēmu jūsu norādījums, es taču acis no viņa nenolaidu! Satiku šajā pašā vietā un izsekoju līdz pat ciemam! Pat „velnus” līdzi paņēmu, lai uz viņu paskatās! Es izdarīju visu, kā likāt! Gribēju viņu nomierināt, bet kā varēju zināt, ka viņš ir profesionālis?! Vajadzēja mani brīdināt!

-    Tātad jūs domājat, ka partiju paņēmis Mantinieks? Veniaminovs painteresējās. Domājat, ka viņš seko pa sava radinieeiņa pēdām? Veniaminopvs pats pēc sarunas ar Irinu par to vairs nešaubījās. Tikai, viņaprāt, Vrubļevskis negāja vis pa pēdām, bet gan sekoja radinieka norādījumiem.

-     Kas tad cits? Trofimovičs brīnījās. Vai tad nejauši viņš tur grozījās? Man tomēr neizdevās viņu no turienes aizdzīt…

-      Labi, ka jūs to atzīstat! Vcniaminovs pasmaidīja un gluži kā tiesā skaļi un skaidri paziņoja: Aleksandr Romualdovič! Jūs sistemātiski godprātīgi neizpildījāt savus pienākumus! Tāpēc esmu spiest jums paziņot, ka esat atlaists! Un esiet tik laipns, atdodiet rāciju Aleksejam Ivanovičam!

Bet Trofimovičs pat nepakustējās. Saprazdams, ar ko var beigties tāda atlaišana, viņš gatavojās ļaunākajam. Šķita, ka jāuzmanās tikai no Barišņikova, tāpēc arī koncentrēja visu savu uzmanību uz viņu.

Toties Barišņikovs, kā allaž, izskatījās mierīgs un savaldīgs.

-     Aleksandr Romuaļdovič! Lūdzu, atdodiet rāciju! Un arī kaķeni, ja tāda jums ir! Mēs esam dzirdējuši, ka pēdējā laikā jūs šaujot tikai ar kaķenēm!

-    Aizver žaunas, maita! Trofimovičs ierēcās un ar visu augumu metās uz priekšu, nolēmis sist pirmais! Tikai šoreiz iemaņas viņu pievīla. Laikam cīņa ar Viktoru bija manāmi ietekmējusi viņa reakcijas ātrumu. Iespējams. Bet vienā mirklī tas viss kļuva nesvarīgs. Zibenīgi paceltā Barišņikova dūre ietriecās viņam sejā! Sasistais deguns nokrakšķēja, un viņš, zaudējis samaņu, nogāzās zemē.

Barišņikovs atlieca pirkstus un vienaldzīgi paziņoja:

-    Oļeg Veniaminovič, viņš patiešām zaudējis formu. Acīmredzot mums vairs nekur nevarēs noderēt. Šķiet, te ir īstā vieta un laiks, lai lauztu ar viņu līgumu! To teikdams, Barišņikovs izņēma no kabatas lielu, melnu pistoli, gribēdams vispirms nošaut vaukšķošo taksi.

-    Liecieties mierā, Aleksej Ivanovič! Labāk kārtīgi viņu sasieniet un ievelciet mājā!

-    Jūs gribat viņu te atstāt? Barišņikovs brīnījās. bet tad mums var rasties problēmas. Vispār jau viņš dažbrīd kļūst bīstams.

-     Gluži otrādi, Aleksej Ivanovič, nekādu problēmu nebūs! Man ir viņam kāds brīnišķīgs darbs! Tūlīt mēs ar jums dosimies pie Brigadiera, un Aleksandrs Romualdovičs tiks iekārtots darbā. Ziniet, Brigadieris žēlojas, ka mums radusies nopietna kadru problēma. Veco darbinieku ir maz, un pienācis laiks viņus nomainīt. Aleksandrs Romualdovičs gan ir zaudējis formu, kā jūs apgalvojat, bet zemi rakt spēs vēl ilgi! Tiesa, ar to vien mēs neaprobežosimies. Gan Mantinieks, gan Grāmatvedis sastādīs viņam lielisku kompāniju. Tāpēc, Aleksej Ivanovič, esiet tik laipns, izmantojiet mēreni savas iemaņas viņi visi vajadzīgi mums dzīvi un veseli. Tad mēs būsim atrisinājuši kadru jautājumu!

-     Bet viņi var aizbēgt taigā! Kā mēs viņus tur noturēsim, Oļeg Veniaminovič? Vai tiešām esat nolēmis organizēt apsardzi? Tie taču būs lieki izdevumi!

-      Apsardze nebūs vajadzīga! Un nekur viņi neaizbēgs. Ticiet man, es zinu, ko runāju. Būs vajadzīgs tikai mazliet laika, un viņi pilnībā būs mūsu rīcībā! Tāpēc sasieniet viņu. Un mums laiks doties pie Brigadiera. Pēc tam, manuprāt, vērts ieskatīties Aleksandra Romualdoviča apartamentos. Ja nu partija tomēr atrodas pie viņa? Ja nebūs, meklēsim Mantinieku, un tā ar viņu būs pēdējā saruna!

17. nodaļa

Pusdienas laikā pie takas piejāja trīs jātnieki. Viņi piesēja mežā zirgus un sāka gatavoties pārgājienam pāri slīkšņai. Neviens no viņiem nešaubījās, ka ceļš būs smags, tāpēc gatavojās pamatīgi.

Brīdi padomājis, Viktors tomēr neriskēja mugursomu ar zeltu atlikt slēptuvē. Viņš paslēpa to netālu krūmos un nomaskēja ar kritalām. Pēc tam sāka griezt zarus, lai iezīmētu taku.

Sagriezis veselu klēpi, Viktors salika to savā mugursomā un vaicāja Valunovam:

-    Vai tālu jāiet?

Valunovs, skaidra lieta, bija nomāktā garastāvoklī, visu ceļu drūmi klusēja un tagad runāja ļoti negribīgi un stīvi:

-      Grūti pateikt. Paskatīsimies, kāds būs ceļa sākums. Ūdens līmenis purvā pastāvīgi mainās. Vispār jau līdz salai ir kādi divi kilometri, bet nāksies ilgi līkumot un brist. Ceļš līdz zeltam nekad nav viegls. Valunovs drūmi pasmīnēja. īpaši dūksnājā. Sala ir zemes garozas lūzuma virsotne, tāpēc apkārt viens vienīgs muklājs. Gan purvs, gan upe taču ir viena lūzuma bērni.

-    Neko teikt, nomierināji! Viktors ironiski pasmaidīja. Mums tagad vēl tikai trūka ievelties tektoniskajā caurumā!

-    Tā stāstīja ģeologi. Valunovs paraustīja plecus. Viņiem labāk zināms.

-    Cik cilvēku dzīvo uz salas?

-     Bija divi, bet precīzi pateikt nevaru.

-    Labi. Plāns ir šāds: tu aizvedīsi mūs līdz salai, bet tā, lai mūs no turienes neviens nepamana, pēc tam atgriezīsimies, un tu esi brīvs! Pirmais bija Valunovs, aiz viņa medību pārzinis, bet pēdējais gāja Viktors. Iešalcās meldri, saceļot gaisā knišļu mākoņus, iešļakstējās rāva zem zābakiem, un no šiem melnajiem dubļiem gaisā uzvirmoja silta trūdu dvaka.

Jau pašā takas sākumā Viktors pievērsa uzmanību dīvainām pēdām, it kā pavisam nesen te pa meldriem kāds būtu vilcis smagu nešļavu.Bct ieminēties par to nepaspēja, jo labi saskatāmā taka beidzās reizē ar meldrāju. Tā bija vieglākā ceļa daļa. Tālāk stiepās kails purvs savā vispretīgākajā izpausmē. Meldri jau auga tikai nelieliem puduriem, bet starp tiem peldēja sūnaini cinīši. Visa šī nožēlojamā nabadzība mijās ar burbuļojošu kūdras dubļu putru, ko vietām klāja līgana, peldošu sūnu kārta, un trūdošu ūdeni, kurā ņudzēja kaut kāda dzīva radība. Un tā arī visa dažādība. Dabiski, ka tādā vietā par saredzamu ceļu nevarēja būt ne runas izvest cauri purvam varēja tikai pieredzējis pavadonis.

Kājas stiga un ķērās uz katra soļa, tāpēc ātri uzmācās nogurums. Tomēr, neskatoties uz to, Viktors centās neko nepalaist garām neievērotu. Viņš uzmanīja gājienu, atstājot aiz sevis zīmes no sagatavotajām klūgām un cenzdamies orientēties apkārtnē. Bet visa apkārtne bija tik vienāda, ka Viktors nekādi nespēja saprast, kā Valunovs atrod ceļu. Viņš, protams, nojauta, ka kaut kādi orientieri ir, bet laikam tie bija tik neuzkrītoši, ka, lai tos iegaumētu, vajadzēja taku izstaigāt vairākkārt. Iznāca, ka Valunovs pazina purvu pārāk labi. Un Viktoru sāka mākt aizdomas.

Jau veselu stundu viņi stampāja purva dubļus, un spēki jūtami gāja mazumā, bet nekas nemainījās. Tad piepeši Viktors pamanīja, ka viņi met lokus pa vienu vietu! Šis atklājums tik ļoti satrieca un sadusmoja, ka viņš bija gatavs ar dūrēm tūlīt pat mesties virsū Valunovam! Un mestos arī, tikai spēki bija galīgi izsīkuši.

-    Apstājies!! Viktors uzsauca un devās virsū Valunovam. Uz kurieni tu mūs ved?!

Kā uz kurieni? Valunovs atkāpdamies brīnījās.

-Tu tikai paskaties uz turieni! Viktors aizelsies iekliedzās un parādīja ar roku virzienu. -Vai redzi to aizlauzto zaru simt metrus tālāk?! Tā ir mana zīme! Es pats to pirms stundas iestiprināju! Tu ko, maita, visu laiku mūs pa apli vien vadā?!

-              Es taču teicu, ka mēs līkumosim! Valunovs sāka taisnoties.

-    Ja netici, pamēģini pa taisno aiziet līdz savai zīmei, un tas būs pirmais un pēdējais mēģinājums tavā mūžā! Tur taču ir staignājs! Vai tad tu pats neredzi?

Viktors paskatījās uz līdzeno sūnu lauku, kas viņus šķīra no klūgas, un viņam nemaz vairs negribējās to šķērsot. Acīmredzot jātie Valunovam uz vārda. Bet nemiers tikpat nerimās.

-    Bet kā tu tik labi pazīsti tik sarežģītu taku? aizdomīgi uzlūkodams Valunovu, Viktors painteresējās.

-     Iegaumēju. Valunovs paraustīja plecus. Te viss ir ļoti vienkārši, pēc tam pats sapratīsi, kad atgriezīsimies… Beidz vārīties, mēs esam gandrīz jau atnākuši! Vai redzi priekšā koku galotnes?

Viktors paskatījās un ieraudzīja, ka tālumā, aiz zaļā meldru līdzenuma, patiešām sāk parādīties koki.

-    Tā arī ir tā sala? Viktors jautāja.

-    Jā, tā ir vesela salu virtene.

-    Tad varbūt nav vērts iet tālāk? Tagad mēs zinām, kur tās atrodas.

-    Tik vienkārši salas nemaz nav sasniedzamas, tur ir viens knifiņš. Man jums jāparāda ceļš, citādi neaiziesit.

-     Kas tas vēl par knifiņu? Viktors kļuva tramīgs.

-    Vissarežģītākā ceļa daļa mēs esam nonākuši līdz lūzumam!

-    Labi. Viktors, šķiet, bija nomierinājies. Acīmredzot esmu vienkārši noguris. Nekad vēl nebija nācies brist pa purvu. Jāatvelk elpu pīppauze! Un viņš sameklēja cigarešu paciņu.

-   Nevajag! Valunovs steigšus brīdināja. Te taču visapkārt metāns! Pat nedomā aizsmēķēt!

-    Metāns? Viktors brīnījās. Lai gan nekas pārsteidzošs tas nebija.

Kā tad. Medību pārzinis piekrītoši palocīja galvu. Vajadzēt raitāk kustēt, citādi saelposimies un atstiepsim kājas kā kalnrači.

Viktors sajuta neskaidru trauksmi, bet tur pie vainas nebija purva gāze, kas likās gluži dabiska parādība, bet gan Valunova nemierīgā rosīšanās.

-              Pagaidi, bet kā īsti izskatās tie tavi knifiņi? Viktors pajautāja.

-     Kas tas īsti ir?

Tic ir dubļu ezeri, Valunovs paskaidroja. Vasarās saulē virsējais dubļu slānis apkalst un izskatās kā parasta augsne. Bet tikko tai uzkāpj!.. Vari man ticēt, ka tajos dubļos daudz kaulu glabājas!

Kas tur ko runāt, izklausījās biedējoši un ļoti pārliecinoši. Viktors noticēja. Vai nu maz kas Sibīrijā notiek? Personīgi viņš savā pusē tādus ezerus nekad nebija manījis. Gadītos tāds ceļā, nekādi nepazītu. Tāpēc viņš apklusa, un visi devās ceļā.

Ļoti drīz Viktors sajuta nepatīkamu smaku, un mutē pat parādījās salkani metāliska garša. Ja iepriekš viņš neko nebija jutis, tad pēc

Valunova aizrādījuma par metānu, sāka vajāt smirdoņa. Bet tās parādīšanās Viktoru neuztrauca, drīzāk jau otrādi nomierināja. Tikpat salkani pēc trūdiem smirdēja tas vecis, kuru bija nogalinājis Nikolajs. Un Viktors saprata, ka Valunovs ved pa pareizo ceļu.

Viktors savieba degunu, mazliet padomāja, tad nolauza cigaretēm filtrus, mazliet paplucināja un, samitrinājis ar siekalām, iebāza nāsīs. Caur filtriem bija grūti elpot, bet tomēr viņš jutās labāk tabakas aromāts nomāca šķebinoši salkano smirdoņu.

Beidzot Viktors pievērsa uzmanību, ka visur no ūdens un dūņām paceļas duļķaini gāzes burbuļi purvs šajā vietā burtiski vārījās. Viņš ieskatījās vērīgāk un ieraudzīja, ka virs purvāja plānā kārtā klājas tikko jaušama blāva dūmaka. Tā plūda, strāvoja, vijās līdzi vējam un, tīdamās kamolos, sabiezēja ieplakās.

Viktors iegrima domās kaut kas viņam nepatika…

Atmiņa bikli atgādināja, ka metāns ir gāze bez smakas un krāsas. Bet pats galvenais, šķiet, metāns ir vieglāks par gaisu, tam tomēr nevajadzētu nogulsnēties ieplakās.

Bet domāt bija grūti…

Sāka salt rokas, bet kājas vispār jau bija stingas. Gāze bija auksta, īpaši apakšā, pie pašas rāvas. Piepeši šķebīgais salkanums uzdzina nelabumu. Viktors sakoda zobus un cieši saknieba lūpas, bet tas nepalīdzēja. Gāze arī cauri deguna filtriem turpināja sūkties plaušās. Gar acīm metās raibs, un noreiba galva.

Kādā mirklī pārņēma šausmas, sirdī iedūrās asa briesmu sajūta. Viņš satraukts paskatījās uz spēkus zaudējošo medību pārzini, gribēja uzsaukt, brīdināt… Bet vecais vīrs tai brīdī apstājās, pietupās un, zaudējis samaņu, atkrita uz muguras.

Viktors noliecās pie medību pārziņa, joprojām vārgi saprazdams, kas notiek, nez kāpēc domas galvā tik tikko kustējās. Viņš pastiepa večukam roku, lai palīdzētu piecelties, bet, paskatījies uz Valunovu, tā arī sastinga ar pastieptu roku: priekšsēdētājs bija uzlicis respiratoru!

Tad nu Viktors beidzot saprata, kas noticis! Saprata, ka viņi iekrituši lamatās! Saprata, ka Valunovs viņus ievilinājis gāzes kamerā!

Krūtīs iesmeldzās aizvainojums, bet palikt muļķos ļoti negribējās… Bet gāze, šķiet, savažoja visu ķermeni, vīdamās kā caurspīdīga dūmaka, kā lipīgs zirnekļa tīkls un pamazām ietīdama viņu kūniņā. Kūniņa kļuva ar katru brīdi biezāka un, šķiet, pamazām pārvērtās nāvējošā sarkofāgā.

Valunovs nogaidošā mierā skatījās uz Viktoru, vēroja kā zirneklis, kas uzglūn savam upurim. Acīmredzot viņš nešaubījās, ka arī Viktors tūlīt saļims.

Viktors jau atradās tuvu pēdējai robežai acu priekšā peldēja sarkani apļi. Bet, nevēlēdamies izrādīt Valunovam savu vājumu, viņš sakopoja atlikušos spēkus un spēji izslējās. No šīs kustības viss apkārt sagriezās! Šķita, ka līdz ar galvas pacelšanu zeme izslīdēja no kāju apakšas un uzlidoja debesīs! Viņš iepleta rokas, cenzdamies nostāvēt, bet zaudēja līdzsvaru un krustā sista upura pozā noslīga uz muguras staignajos dubļos.

No kritiena spēka blāvā gāze savijās kamolos un pārklāja Viktoru. Viņš mēģināja piecelties, vairāk aiz pretīguma, nevis spītības, bet bija zudušas pēdējās spēka paliekas. Gāze plūda pār seju, un Viktors vienaldzīgi nodomāja, ka tās ir beigas, jo plūsma bija auksta, ļoti auksta, acīmredzot tikpat auksta kā nāve. Acu priekšā pletās bezgalīgas debesis, un smagi purpura mākoņi griezās kā karuselis. Spēka pietika tikai tam, lai aizvērtu acis.

Viktors vēl dzirdēja, kā pie viņa pienāk Valunovs, juta, kā tiek satverts aiz kājām un vilkts.

Cik ilgi priekšsēdētājs bija viņu vilcis pa dubļiem viņš nezināja, jo bija zaudējis laika sajūtu. Šķita, ka no krišanas mirkļa nav pagājusi pat minūte, kad piepeši viņa atkal sajuta savu ķermeni. Viktors pavēra acis un ieraudzīja piepūlē salīkušo Valunova muguru, kurš viņu kā maisu aiz kājām vilka uz priekšu. Valunovs centās no visa spēka, acīmredzot nešaubīdamies, ka Viktors joprojām atrodas bezsamaņas stāvoklī.

Plecā un kaklā griezās ieroča siksna tā ķērās aiz ciņiem un žņaudza Viktoru. Viņš sasprindzināja visu ķermeni un mēģināja līdz tam aizsniegties. Visbeidzot ar lielām pūlēm izdevās to izdarīt. Bet ieroci Viktors neieraudzīja, viņš turēja rokās milzīgu nenoteiktas formas dubļu piku. Nācās uzmanīgi to atbrīvot no pielipušajiem netīrumiem.

Piepeši Valunovs apstājās, palaida vaļā Viktora kājas, noņēma no sejas respiratoru un, pacēlis rokas pret debesīm, skaļi iesaucās:

-    Laipni lūdzu Lūzumā!!!

„Lūzumā… Lūzumā…” pār purvu aizskanēja atbalss. Viktoram šķita, pareizāk sakot, viņš ar muguru sajuta, ka Lūzums viņus sagaida ar dobju dunēšanu, kas nāca no tālām pazemes dzīlēm. Bet tad viņš attapās, ka šis skaļais kliedziens varētu būt signāls tiem, kas mitinās uz salas. Un viņš steigšus sāka attīrīt no stobriem dubļu paliekas.

Valunovs izdzirdēja aiz muguras rosību un spēji pagriezās. Viņš ieraudzīja Viktora atvērtās acis un izbrīnījās, ieraudzīja pret sevi vērsto stobru un nobālot atkāpās. Bet uzmanīgāk apskatījis netīro ieroci, kuru Viktors tā arī nebija paspējis kārtīgi notīrīt, Valunovs apstājās un tramīgs sastinga.

-   Knifiņš, saki?-Viktors nosēca, atbrīvodams degunu no filtriem, un mēģināja pavīpsnāt, bet laikam smaids vairāk iznāca ņirdzīgs. Viņš ievēroja Valunova pētīgo skatienu un painteresējās: Tu domā, ka neizšaus? Varbūt… Bet kas mums var liegt to pārbaudīt?

Viktors ar grūtībām piecēlās kājās un uzvilka abus gaiļus, pavērsdams stobru pret Valunovu. Bet piecēlies sajuta, kā deniņos kā nokaitēti dunči ieurbjas sāpes. Viktors saviebās un tik tikko noturējās kājās.

Valunovs, pamanījis viņa vārgumu, zibenīgi reaģēja. Noliecies viņš metās zem ieroča, satvēra stobru ar labo roku un spēji pavilka uz augšu, grasīdamies ar kreiso tūlīt pat sist pa seju! Bet paspēja tikai atvēzēties.

Ja Viktors būtu saņēmis šo sitienu, tad viss būtu beidzies. Bet tieši beigu tuvums viņam ļāva koncentrēties. Viktors pats nesaprata, kā paspēja ar kreiso roku satvert no Malumednieka iegūto nazi un nolaist gar stobru!

Paspējis tikai atvēzēties, Valunovs ieraudzīja, kā gar acīm nozib naža asmens un sāk plūst asinis! Viņš sajuta asas sāpes plaukstā, iekliedzās un pārsteigts pamanīja, ka pie kājām, tieši dubļos, nokrīt viņa nošķeltais mazais pirkstiņš! Acu priekšā šūpojās netīrais stobrs un tumšiem dobumiem lūkojās tieši sejā.

-     Vai tad man vēl ir atlicis kāds iemesls, lai tevi nenošautu, maita? Viktors vēsi pajautāja un piespieda stobru Valunovam pie pieres.

Pēc Valunova domām, iemeslu vairāk nebija. Viņš nokrita ccļos, aizsedzās ar asiņaino plaukstu bez mazā pirkstiņa un savilkās kamolā, gaidīdams šāvienu. Uz viņa bailēs savilktās sejas sāka plūst asinis. Tās lāsoja pār vaigiem un šķita, ka vīrietis raud asiņainām nožēlas asarām.

Velns ir liecinieks, Viktors bija gatavs nelieti nošaut tepat uz vietas bez liekas domāšanas! Un atstātu līķi sapūt šajā purvā. Bet medību pārziņa dārza patronas nez vai spētu kādu nogalināt, tikai jebkuru saniknotu. Lai gan varēja iztikt arī ar laidi, turklāt viņam bija arī nazis. Bet Viktors atcerējās veco vīru, kurš bija palicis kaut kur purva gāzu miglājā, un saprata, ka bez Valunova viņš no šejienes neizkļūs.

Viktors nosprieda ja jau viņam izdevās izvairīties no pilnīgas saindēšanās, tikai pateicoties filtriem, tad arī Valunovam būs jāiztiek bez respiratora. Viņš noņēma priekšsēdētājam rcspiratoru un pavēlēja:

Saplēs savu kreklu un taisi mitro aizsargmasku! Mēs iesim atpakaļ un tu nesīsi večuku. Un atceries: ja atkal sāksi met cilpas pa purvu, tu man vairs nebūsi vajadzīgs!

Viktors soli atkāpās un pārlaida skatienu apkārtnei: vienā pusē vīdēja gāzes miglainā dūmaka, kas sedza kailo purva virsmu kā plāns netīras vates slānis, bet otrā līdzena meldrāja vidū skaidri iezīmējās cieši kopā saaugušu koku skupsna. Viņš saprata, ka tā arī ir meklētā sala tas bija Lūzums, kā to sauca Valunovs.

18. nodaļa

Tagad Valunovs gāja pa citu ceļu, daudz īsāku un saprotamāku. Viņš bija kļuvis pazemīgs un nekurnot izpildīja visus rīkojumus, acīmredzot saprazdams, ka, zaudējis pirkstu un uzticību, viegli var zaudēt arī dzīvību.

Viktors brida aiz muguras un ne mirkli nenovērsa no viņa skatienu. Pieņēmums, ka no gāzes var daļēji pasargāt arī parasta samitrināta audekla aizsargmaska, izrādījās pareizs. Vismaz Valunovs gāja un nekrita. Viņš bija spēcīgs sibīrietis elsa, sēca, svīda, bet turpināja stiept samaņu zaudējušo sirmgalvi. Lai arī zem dubultā svara ik uz soļa stiga dūņās.

Beidzot viņi izbrida no purva pie saviem zirgiem, beidzot zem kājām parādījās stingra augsne. Acīmredzot viņi bija klaiņojuši vairākas stundas, bet apmetnē pie takas, šķiet, nekas nebija mainījies. Protams, uzmetot tikai skatienu, nevar noteikt, vai kāds te viņu prombūtnes laikā uzturējies vai nē. Bet zirgi mierīgi stāvēja turpat, kur bija atstāti.

Valunovs nolika medību pārzini zālē un apsēdās līdzās. Viņš bija no galvas līdz kājām dūņās, smagi elpoja, cīnīdamies ar elpas trūkumu, un kopumā izskatījās visai nožēlojami. Bet Viktoru viņa nelaimīgais izskats vairs nciežēlināja.

-     Veikli gan tu mūs ap pirkstu aptini, Viktors gurdi ierunājās.

Garāžā sāki pinkšķēt, mēs arī noticējām. Bet tu pateicoties mūs līkumu līkumiem izvadāji pa purvu, līdz zaudējām spēkus, un tad aizvedi uz gāzes kameru. Un mēs vēl gribējām tev palīdzēt! Viktors pacēla ieroci un Valunovs, aizturējis elpu, sastinga. Bet šāviena, protams, nebija, viņš tikai dusmīgi paņēma ieroci otrā rokā un uzsvieda uz pleca. Tad turpināja: Ja negadītos sīkā nejaušība ar filtriem, tagad mēs abi ar večuku gulētu muklājā. Domāju, ka saproti pēc tādām izdarībām es bez sirdsapziņas pārmetumiem varu tevi novākt un noslīcināt purvā. Visu pierakstīs Mošķim, kā jau tas pieņemts jūsu pasaku novadā. Vai varbūt tomēr izstāstīsi patiesību?

Viktors paskatījās uz Valunovu, zīlēdams, kas viņam prātā. Šobrīd viņš izskatījās tik nomākts un pazemots, ka viņam noteikti nepietiktu spēka melot un izlocīties. Bet vai var ticēt cilvēkam, kurš tik ļaunprātīgi piekrāpa?

-     Es jūs negribēju nogalināt, Valunovs sāka taisnoties, bet balsī nebija ne protesta, ne lūguma viņš runāja rāmi un pēc pārpūles izklausījās tikai mazliet aizsmacis. Mums jebkurā gadījumā būtu jāšķērso tā vieta tas ir vienīgais ceļš uz Lūzumu. Šī gāze ir indīga, bet ne nāvējoša. Vecais atgūsies un tiks cauri ar vieglu saindēšanos. Tas ir droši pats to esmu savā laikā pārcietis. Jūs aizvilktu uz salu un turētu kā ķīlniekus. Man tas bija visvienkāršākais risinājums. Šajā lietā es tiešām tiku ievilkts pret savu gribu… Un tagad man viņiem jāpakļaujas. Mani šantažēja…

-     Beidz čīkstēt! Viktors viņu pārtrauca. Pēc visa izdarītā Valunova taisnošanās viņu neinteresēja. Šajā sarunā vairāk nebija vietas normāliem jēdzieniem, palika tikai dzīvnieciski instinkti. Un Viktoram radās ideja, tieši tāda, kādu Valunovs bija pelnījis. Par to varēsi stāstīt tiesā, ja līdz tai nodzīvosi! Tava dzīvība ir tavās paša rokās! Tagad mēs mazliet atpūtīsimies un iesim atpakaļ. Es uzlikšu respiratoru, bet tu paliksi gāzu mākonī. Tavs turpmākais liktenis būs atkarīgs no tā, cik precīzi man paskaidrosi' ceļu un izstāstīsi patiesību! Ja es atgriezīšos, tad izvilkšu tevi no purva, un tu tiksi cauri ar vieglu saindēšanos, ja nē, tad tā arī paliksi vaļājamies tajā nolādētajā muklājā!

Valunovs, jūtami pārmainījies sejā, pielēca kājās un satraukti ierunājās:

-     Kāpēc jāiet atpakaļ?! Ko tu ar to pierādīsi?! Tā taču nav tava darīšana! Varbūt tu vēlies pievākt raktuves!? Es taču atzīstu savu vainu! Sasien man rokas, ieslēdz un sauc Lapsu! Viņš pratīs nokļūt līdz tai nolādētajai salai 1 Tur tikai divi jukuši veči velk savas pēdējās dienas! Kam tev tas vajadzīgs?..

-    Tu kļūdies! Viktors iebilda. Tā ir gan mana darīšana! Lapsam nāksies pagaidīt! Man bija palicis viens vienīgs radinieks! Viņu apsūdzēja, ielika cietumā un tad vēl nogalināja! Nežēlīgi nogalināja! Tu taču teici, ka to izdarījuši viņi!

-Nē! Viņi tur noteikti nav vainīgi! Es meloju, lai tevi ievilinātu!

-    Tātad pa šo taku staigā ne tikai divi jukuši veči! Ir vēl kāds! Kas?! Stāsti!

-     Es nezinu! Valunovs sāka purināt galvu. Goda vārds, nezinu!

-    Varbūt Malumednieks?

-    Malumednieks? Valunovs apjuka… Kāds tam sakars ar Malumednieku?

-    Nelaid muļķi! Vakar jūs abi grozījāties pie šīs takas, vienkārši Malumednieku es lūdzu aiziet! Un viņš aizgāja arī ar salauztu degunu!

-    Tu ?! Valunovs brīnījās. Malumednieku?!

-     Vai gribi ar viņu parunāt? Viktors pavīpsnāja. Tūlīt noorganizēšu!

-     Nevajag! Labi, es tev pateikšu! Malumednieks ir apsardze… Viņš seko, lai viss ritētu bez aizķeršanās. Bet nogalināt viņš nevar! Viņam pēc Čečenijas prātiņš sašķobījies! Baidās no ieročiem, pat rokās neņem! Bet tavu tēvoci kāds nošāva tiešā tēmējumā!

Apsardze? Pie kā viņš strādā?

-Nezinu! Paprasi viņam pats, ja jau degunu salauzi! Bet es ar viņu pat nesarunājos! Kāpēc man tas būtu jādara?! Es esmu vienkāršs kurjers!

-    Viņu nošāva, kad viņš atrada šo taku, Viktors domīgi noteica, atcerēdamies Nikolaja stāstījumu, un caururbjoši paskatījās uz Valunovu.

Valunovs atvirzījās un bailīgi ierunājās:

-     Ko tu uz mani tā skaties? Vai tiešām domā, ka es to izdarīju?!

-    Tu esi viens no tiem, kuri staigā pa taku. Bet viņš gribēja jūs izsekoti Tu taču arī mūs ar medību pārzini grasījies novākt!

-    Nē! iekliedzās Valunovs. Es nevienu negribēju nogalināt! Kāpēc lai to darītu?! Es tikai vienkārši pārvadāju kravu, un man par to labi maksāja! Vairāk neko nezinu un zināt arī nevēlos! Un tev šajā lietā bāzt savu degunu arī neiesaku! Labāk brauc prom no šejienes!

-     Bet es pamēģināšu! Iesim! Es neticu nevienam tavam vārdam un visu gribu noskaidrot pats!

-    Nē! Valunovs atkal iekliedzās un virzījās atpakaļ, tagad viņš izskatījās ārkārtīgi pārbijies. Es uz turieni neiešu! Tu mani tur atstāsi! Kāpēc vilkt garumā, labāk tad nošauj tepat!

-     Kāda atšķirība, kur nosprāgt, ja tu jau esi tam noskaņojies? Viktors aizdomīgi painteresējās, vērodams Valunova nervozo uzvedību. Es tavā vietā dotu priekšroku klusai nāvei miegā nevis kartečas lodei tikpat beigās purvā gulēt nāksies! Bet nogalināt tevi negribu es neesmu slepkava! Vai nu pats tur kājas atstiepsi, vai arī es tevi izvilkšu viens no diviem! Tāpēc labāk saki visu, ko zini, tā mēs ātrāk atradīsim kopīgu valodu.

Valunovs pavisam sašļuka, viņš nopūtās, nodūra apjukuma pilnās acis un sacīja:

-    Visa problēma ir gāzē. Dabā sastopamas tādas lamatas. Smagās indīgās gāzes nogulsnējas ieplakās, un katrs tur nokļuvušais riskē ar savu dzīvību. Tāpēc mūsu vietējie slazdi nav nekas unikāls. Bet gāze ir pavisam cita lieta. Es nezinu, kas tā ir par gāzi. Mēģināju noskaidrot, ņēmu paraugus un nosūtīju analīzei, bet tas neko nedeva. Gāze vienmēr ātri sadalījās. Tas ir kaut kāds smags un nenoturīgs ķīmiskais savienojums. Acīmredzot maisījums vārās kaut kur dziļi dzīlēs zem liela spiediena, un, kad izkļūst virszemē, normālā atmosfēras spiedienā nespēj saglabāties. Tur arī slēpjas problēma. Cilvēks, iekļuvis šīs gāzes mākonī, zaudē samaņu. Ja viņš netiek no turienes izvilkts, tad pēc dažām stundām atgūstas pats un sāk izjust baudu. Un tās arī ir viņa beigas. Tā ir kā narkotika ar spēcīgu atkarību. Vēl nevienam no tās nav izdevies atbrīvoties. Visi, kas kaut kādā veidā iekļuva slazdā, bija spiesti apmesties uz dzīvi pie šī purva.

Kādreiz, senos laikos, šie veči slēpās purvā un iekļuva gāzes mākonī. Tā viņi tika nolemti mūža ieslodzījumam. Viņi mēģināja aiziet un sāka vākt tajā vietā dūņas, kas piesūcinātas ar šo draņķi un iedarbojas līdzīgi gāzei. Cerēja, ka varēs ar to ieziesties, kad radīsies vajadzība. Bet izrādījās, ka dūņas zaudē savu iedarbību jau pēc dažām stundām, un viņi samierinājās ar savu likteni. Bet, kad viņi sāka rakt Lūzumā sev zemnīcas, tad uzdūrās zeltam. Lūzumi paceļ virszemē dzīļu iežus, tajos bieži atrodami dažādi minerāli. Tā nu viņi atrada zeltu… Tā, lūk, viss arī sākās.

Valunovs nopūtās, paņēma zariņu un sāka kaut ko zīmēt uz zemes.

-     Skaties. Aiz gāzes joslas tu taisnā ceļā nonāksi līdz strautam, tur jau vairs nav bīstami. Iesi augšup pa straumi un ieraudzīsi gar strautu stiepjamies salas. Uz šīm salām viņi dzīvo un turpat arī skalo zeltu. Uz pašas lielākās salas atrodas divas zemnīcas. Agrāk tur bija vairāk cilvēku, bet visi izmira. Tagad viņi ir tikai divi. Bet vienalga uzmanies! Ja satiksi Mošķi nekam netici! Viņš ir visviltīgākais un cietsirdīgākais, var izskatīties nevarīgs, varbūt pat izlikties par mirušu netici! Ja dzērājiem jūra līdz ceļiem, tad no šī draņķa vispār viss tik līdz potītēm. No šīs gāzes cilvēks kļūst ļoti aktīvs. Labāk tev tur neiet, citādi pats aiziesi bojā un mani arī pazudināsi!

-    Iesim! Viktors pavēlēja, nosvieda savu nederīgo bisi un pacēla no zemes medību pārziņa karabīni. Viņš bija nolēmis aiziet līdz takas galam, un šajā gadījumā karabīne būs daudz lietderīgāka.

Piepeši krūmos atskanēja klusi švīksti. Viktors atskatījās, un viņam šķita, ka uz mirkli sastapis starp lapām kāda skatienu. Viņš pacēla karabīni, nomērķēja, bet tur vairs nekā nebija ne acu, ne skaņu. Acīmredzot tikai rēgojās.

-     Kas notika? Valunovs kļuva nemierīgs.

Viktors nolaida karabīni un domīgi sacīja”

-    Man šķita, ka krūmos redzēju acis. Varbūt vilki? Te netālu guļ līķis, tie varēja saskriet uz miroņa smaku.

Aiziet un pārbaudīt, kas tur krūmos trokšņo, bija vieglāk par vieglu. Bet Viktoram turp iet negribējās, negribējās arī skatīties uz mironi.

-     Diez vai tie varētu būt vilki. Valunovs šaubījās. Zirgi stāv mierīgi, tātad viss kārtībā.

-    Jā, kārtībā, Viktors pamāja. Ja vien šo visu var nosaukt par kārtību… Nāc!

Šoreiz līdz kūpošās gāzes laukam viņi ilgi negāja. Acīmredzot Viktors jau bija iemanījies soļot pa muklāju. Dažviet iestiga līdz jostasvietai, bet citviet, ilgi nedomādams, laidās garšļaukus un turpināja ceļu līšus, un viss tas padevās daudz labāk nekā pirmajā reizē. Varbūt vienkārši tāpēc, ka viņš vairs nebaidījās samirkt un nosmērēties.

Jau pazīstamā salkanā dvaka bija sajūtama jau no attāluma, un Viktors laicīgi uzlika rcspiratoru. Viņi iesoļoja bīstamajā reibuma zonā, pašā katla vidū, kur nepazīstamā gāze nepaspēja izkliedēties un koncentrēti slīga pār purvu kā smags mākonis. Valunovs ar nāvei nolemta mocekļa izteiksmi nogāja dažus soļus, tad sāka grīļoties un cerīgi atskatīties uz Viktoru. Bet Viktors spītīgi dzina priekšsēdētāju uz priekšu pašā peklē, labi atcerēdamies, ka vēl pirms stundas pats viņa dēļ bija gulējis purva dubļos. Drīz Valunova kājas sāka ķerties, viņš vēl novilka dažus metrus, paklupa, nokrita un vairāk necēlās.

Valunovs, ieķīlājis savu dzīvību, bija norādījis pareizo ceļu. Viktors iznāca pie strauta, un iedams augšup pa straumi, drīz sasniedza salas. Tās nebija vienīgās, milzīgajā purvājā noteikti varēja atrast daudz salu. Bet Lūzuma salas atradās augstākā vietā un stiepās rindā. Vienā pusē meldrājā traucās strauts, otrā pusē salas iekļāva dūksnājs.

Viktors sameklēja vislielāko salu. Nekas neliecināja, ka tur mitinās cilvēki. Vismaz, pavirši pārlaižot skatienu, nekādu cilvēka klātbūtnes pēdu nebija. Un acīmredzot ne jau tāpēc, ka viņi no kāda gribētu slēpties. Jo šos cilvēkus vairs neviens sen nemeklēja. Vienkārši viņu eksistēšanu purva salā nemaz nevarēja nosaukt par dzīvošanu, tāpēc arī nebija parasto klātbūtnes pēdu. Acīmredzot viņi bija kļuvuši līdzīgi savvaļas zvēriem, kuri tikai ēdiena dēļ darīja to, kas pašiem nebija nepieciešams.

Klusi apgājis apkārt salai, Viktors atrada divas zemnīcas. Ieejas sedza parasti koka vairogi, kurus bija nomelninājis laiks un mitrums. Viņš nespēja iedomāties, kā iespējams ilgstoši mitināties tādās alās. Un tomēr tur kaut kā dzīvoja.No katras zemnīcas stiepās sarūsējusi dūmvada caurule, no katras vijās taciņas, bet tik neuzkrītošas, ka vairāk līdzinājās zvēru takām.

Valunovs sacīja, ka uz salas dzīvo divi večuki. Viens no viņiem jau naktī norakts mežā, tātad palicis tikai pats Mošķis. Jānoskaidro, kurā zemnīcā viņš slēpjas, un jāpadomā, kā viņu no turienes izvilināt. Ja tikai, protams, viņš šobrīd atradās uz salas, bet neklaiņoja pa purvu. Te negaidot prātā iešāvās ideja: Viktors atcerējās, kā mednieki izkvēpina lapsas no alām, un nolēma arī pats izmēģināt šo paņēmienu.

Viktors sagrieza klēpi sausu meldru, piezagās pie pirmās zemnīcas, uzmanīgi pavēra atveri un uzreiz ieraudzīja apakšā cilvēku! Viņš nebija gaidījis kādu atrast uzreiz zem vairoga. Viktors nosvieda meldrus un saķēra karabīni. Bet cilvēks turpināja klusi gulēt un, acis piemiedzis, lūkojās augšup. Tas bija jauns, spēcīga auguma vīrietis ar stipri sasistu seju, kurš šobrīd izskatījās visai nevarīgs. Viktors, viņu atradis, samulsa par jauniem zeltračiem Valunovs neko nebija sacījis. Cilvēks sagrozījās, pacēla galvu un Viktors pārsteigumā sastinga tas bija Malumednueks!

-    Tu? Viktors neizpratnē nočukstēja. Ko tu šeit dari?

-     Ā-ā, bokseris… Trofimovičs aizsmacis nosēca. Kā redzi guļu pats savā nodabā… Bet ko tu te dari? Vai tiešām pēc manis esi ieradies?

-Nē.

-     Skaidrs, Trofimovičs novilka. No visas sirds vēlu veiksmi.

-    Vai tu te esi viens? Viktors pavaicāja un mēģināja ieskatīties zemnīcā, bet tur bija pārāk tumšs.

-    Izņemot mani un pārīti spriganu žurku, šajā alā neviena vairāk nav. Savādi, ka tu vēl nevienu neesi saticis. Mani šurp atvilka pavisam nesen.

Tajā brīdī Viktors atcerējās, ka pašā takas sākumā bija redzējis, ka tur vilkts kaut kas smags. Tagad kļuva skaidrs, ka šis smagums acīmredzot bija Trofimovičs.

-    Bet kas tevi šurp atvilka?

-    Domāju, ka tie, kurus tu meklē… Vai tu manu Rēksi gadījumā neesi redzējis?

-    Nē, neesmu.

-    Ak, Trofimovičs nopūtās. Žēl suņa, nobeigsies bez manis…

Tu taču esi sasiets?! Viktors brīnījās, ievērojis uz Trofimoviča

rokām un kājām virves.

-   Tev ir ļoti laba redze, karavīr. Trofimovičs pavīpsnāja. Savā laikā es tevi noteikti paņemtu par snaiperi…

-    Beidz ņirgāties! Viktors atcirta. Es te neesmu atnācis jokus dzīt!

-     Tā jau es domāju, Trofimovičs ironiski pasmaidīja. Ja tu mums esi jokdaris, tad es…

-     Ej tu! Viktors nošņāca un sāka līst uz otru zemnīcu.

Bet no vaļējās ejas atskanēja Trofimoviča balss:

-    Hei, bokseri! Ja kas, pēc tam atnāc vēlreiz! Papļāpāsim! Citādi, pats saproti, man te mazliet garlaicīgi!

Viktors mirkli padomāja. Viņam nebija ne jausmas, kā viņš aizstieps pāri visam purvam milzīgo priekšsēdētāju? Viņš atgriezās un pajautāja:

-    Kāpēc viņi tevi te ietupināja?

-    Domāju, ka par taviem grēkiem. Tu dažam labam esi kārtīgi uz astes uzkāpis, tāpēc turi acis vaļā!

-    Pasaki kam!

-    Neteikšu… Pats saproti. Lai gan man viss pie kājas.

Viktors domīgi saminstinājās un tad vaicāja:

-    Ko tu darīsi, ja es tevi atbrīvošu?

-    Vispirms pateikšu paldies, pēc tam norēķināsimies.

Viktors izņēma no kabatas viņa nazi, iesvieda zemnīcā un paziņoja:

-    Tad atbrīvojies pats, lūdzu, man būs vajadzīga tava palīdzība!

Tfofimovičs tiešām, kā jau bija solījis, pateica Viktoram paldies. Vairāk, izņemot taktisku informāciju par situāciju uz salas, no viņa izvilkt neko neizdevās. Pēc Trofimoviča teiktā, Mošķis galvenokārt piekopa naksnīgu dzīves veidu un bija līdz zobiem apbruņots. Dienā viņam patika gulēt savā alā, tāpēc tagad bija izredzes viņu sagūstīt.

Viņi aizvilka meldru kaudzi līdz otrai zemnīcai, klusi atvēra eju, nogrūda lejā aizdedzinātos meldrus un eju atkal aizvēra. Drīz gar koka vairogu sāka sūkties dūmi, atskanēja čerkstošs klepus, tad atskanēja blieziens, un vairogs aizlidoja sānis. No pavērtās ejas bieziem mākoņiem sāka plūst dūmi, un kopā ar dūmiem, kā nelabais no elles, parādījās arī pats Mošķis! Redzējis viņu tikai vienu reizi pie akmens mājas, Viktors uzreiz pazina sirmo, novājējušo veci. Viņš bija ģērbies saplēstā nepazīstamas armijas mundierī, un tas piešķīra mazliet ticamības trakajiem murgiem par karagūstekņa ķermenī iemiesojušos nelabo.

Viktors,nomērķējis ar karabīni, vēroja veci reizē ar ziņkārību un pretīgumu. Rādītājpirksts atradās uz ieroča mēlītes, šķita, pietiek to nospiest un māņticības auglis izlaidīs savu trako garu. Bet Mošķis viņam bija vajadzīgs dzīvs. Viktors saspringti koncentrējās un gaidīja. Iespējams, viņš cerēja no Mošķa saņemt draudus, viltīgus sitienus vai kaut ko vēl briesmīgāku. Bet nekas tāds nenotika, vecis izskatījās ļoti nožēlojams. Gurdām acīm paskatījies uz Viktoru, viņš pašūpoja galvu un pazuda piedūmotajā zemnīcā.

Gaidīdams no viņu visu iespējamo un neiespējamo līdz pat Pirmā Pasaules kara ložmetējam, Viktors metās sānis un paslēpās aiz tuvākā koka stumbra… Te piepeši zeme zem kājām nodrebēja, sašūpojās un tad pacēlās gaisā! Atskanēja jaudīgs sprādziens, un grunts stabs uzšāvās gaisā kā milzīga strūklaka! Sprādziena vilnis Viktoru atsvieda atpakaļ, viņš pārmeta vairākus kūleņus un sajuta, kā uz muguras uzgāžas zemes lavīna.

Pēc sprādziena ausīs kaut kas spalgi svilpa dobji dārdēja. Viktors ar pūlēm piecēlās kājās, apskatīja rokas un kājas, kas vēl izrādījās savās vietās, un saprata, ka neko nedzird. Viņš atskatījās un ieraudzīja zemnīcas vietā lielu piltuvi, kurā Mošķa vairāk nebija. Uz to, kas no viņa atlicis, skatīties nemaz negribējās. Vairāki koki bija izrauti ar visām saknēm, un daļu salas klāja izsvaidīta grunts kārta, kurā varēja atrasties zelts. Satriekts uz to skatoties, Viktors tomēr apjēdza, ka tikai brīnumainā kārtā viņš palicis dzīvs un Mošķis tikpat neko nestāstītu. Acīmredzot gan viņš, gan Trofimovičs baidījās no saviem darba devējiem.

Trofimovičs izrādījās līdzsvarots cilvēks un nekādu ziņkārību neizrādīja. Uz jautājumiem viņš neatbildēja, pats tos neuzdeva un ne par ko nebrīnījās. Trofimovičs bija mierīgs arī pēc sprādziena, kad izrausās no zemes kaudzes, nopurinājās un atrada sev līdzās gabalu no Mošķa asiņainā zābaka. Viņaprāt, vecais velns sen bija aizsēdējies šajā saulē. Viņš palika vienaldzīgs arī, kad ieraudzīja purvā uz ciņa bezsamaņā guļošo priekšsēdētāju. Kas te noticis, viņu neinteresēja. Acīmredzot nosprieda, ka puisis ar karabīni plecā zina, ko dara.

No purva viņi iznāca tikai uz vakarpusi Valunovs bija smaga nasta. Slapji, netīri un bez spēka viņi apsēdās zem koka.

-    Ko tālāk darīsi? Viktors painteresējās, saprazdams, ka Malumedniekam radušās lielas problēmas, ja jau viņu sasiets aizvilkts uz salu.

Trofimovičs novilka savus zābakus, izlēja no tiem smirdīgo zampu un atbildēja:

-    Laidīšos tālāk no šejienes. Te kļuvis par karstu. Pirms tavas ierašanās bija mierīgāk.

-     Kāds tam sakars ar mani? Viktors jutās pārsteigts.

-    Jā, tiešām, kāds tam sakars ar tevi? Trofimovičs iesmējās.

-    Uz kurieni tad no šejienes var aizlaisties? Manuprāt, tālāk ceļa nav, pasaules mala…

-    Došos taigā. Tikai atradīšu Rēksi un tad iešu. Viņš piecēlās un nopurinājās. Neīstajā vietā nelabos tvarsti! īstie velni nevis purvā, bet pilsētā mājo! Bet labāk piebremzē! Dieva vārds, pārāk spici laid! Tā var slikti beigt!

-    To jau cs nojaušu…

-     Labi, bokseri, dzīvo sveiks! Man laiks doties tālāk! Biedroties ar tevi varbūt ir arī patīkami, bet visai kaitīgi veselībai!

Paņem līdzi ēdamo, taigā noderēs. Un Viktors pamāja uz mugursomu, kas mētājās turpat netālu.

-         Gaļas konservi! mugursomā neieskatoties, paziņoja Trofimovičs, uzmeta to plecā un klusi, kā vienmēr, pazuda krūmājā.

Klusējošais medību pārzinis neuzkrītoši sēdēja zem krūmiem, joprojām atrazdamies vieglā apdullumā. Viņš tikai nesen bija atguvis samaņu un vēl slikti saprata, kas īsti notiek. Bet, tikko Trofimovičs ar mugursomu uz muguras pazuda mežā, medību pārzinis sasparojās, krekšķēdams piecēlās un ķildīgi vaicāja:

Kāpēc tu, draņķi, manu karabīni pievāci un Malumednieku palaidi? Turklāt vēl aplaimoji ar trofejas gaļas konserviem ar pirkstu nospiedumiem?

Redz, kur tu esi, Timofejič! Viktors nopriecājās. lai iet, mums viņš nav vajadzīgs. Par to, ka zeltu nenosargāja, viņu gribēja pataisīt par salas zeltraci. Es viņu tur sasietu zemnīcā atradu. To nolādēto salu zeltrači vairs nekad nevar pamest.

-     Un kas tad viņu turp aizvilka?

-    Nezinu. Varbūt pats Mošķis, bet varbūt kāds viņam palīdzēja, malumednieks neko nestāsta.

-     Nu tad ziņo, ko atkal bez manis esi sastrādājis, ka viss purvs nodrebēja!

-    Tur Mošķis ar pašnāvību nodarbojās.

-     Padomā tik! Un kādi rezultāti?

Beigts. Zināja jau, ka zelts pazudis. Un viņa pārinieks arī neatgriezās mēs taču viņu mežā aprakām. Tāpēc, kad mani ar karabīni ieraudzīja, saprata, ka visam beigas. Viņam tā bija labākā izeja uzspridzināt sevi un pārējos. Laikam sen tam bija gatavojies, tāpēc arī turēja zemnīcā dinamītu. Sprāga tā, ka ausis aizkrita joprojām galvā dun!

Bet varbūt viņš kaut ko perina? Vai nu maz kas var būt? Ļaudis daudz ko par viņu runā… Kāds viņš vismaz izskatījās?

-   Pēc izskata īsts vājprātīgais, Timofejič. Un sprādziens viņu saplosīja gabalos. Nebija jau nekāda Mošķa. Tikai biedēklis, kuru kāds izmantoja saviem nolūkiem. Viņam pašam taču nevajadzēja neko, izņemot pārtiku. Pats sevi pabarot vairs nespēja, tāpēc arī maksāja ar zeltu par gaļas konserviem.

Domā, ka mūsu priekšsēdētājs to izmantoja?

-   Diez vai, ticamāk, ka „Zlatomir” puiši, tās acīmredzot ir viņu raktuves. Priekšsēdētājs teica, ka uz salas esot vesela zelta dzīsla. Un par dzīslu šie puiši jebkuru iznīcinās. Tāpēc paši mēs vairs nekur nelīdīsim.

-    Žēl gan. Medību pārzinis nopūtās.

Kāpēc? Turpmākais vairs nav mūsu darīšana, lai Lapsa liek galā tas ir viņa darbs.

-    Ne jau par to es runāju. Tik daudz gadu baidījos! Varētu pat teikt izjutu bijību! Un še tev viss velti! Kaut kādi gaļas konservi…

-   Tas jau pieder pagātnei, Timofejič! Labāk pastāsti, kā tu jūties pēc tās gāzes?

-Jūtos ārkārtīgi aizvainots. Medību pārzinis saviebās. Visu nedēļu, varētu sacīt, pat korķi neesmu paostījis, bet jūtos tik slims kā pēc kārtīga plosta.

-    Tad aulekšo uz Gornovoju un izsauc no Toickas Ļisicinu, pie viena arī galvu izvēdināsi. Bet es aizvcdūišu uz ciemu priekšsēdētāju, ieslēgšu pagrabā un apsargāšu, lai neaizbēg.

-         Arī pareizi! Medību pārzinis atdzīvojās. Sacelt trauksmi tas man šobrīd tieši būs pa spēkam! Viņš krekšķēdams piecēlās,

pacēla savu karabīni, uztrausās zirgā un pazuda mežā.

Viktorš uzstūma uz segliem Valunovu, apsegloja zirgu arī pats un virzījās uz ciemu. Diena tuvojās beigām, un netīrais purva piedzīvojums arī gāja uz galu.

19.  nodaļa

Ticis līdz cicmam, Viktors ievilka Valunovu pagrabā, kur vēl smirdēja pēc deguma un petrolejas, aizslēdza durvis un iegāja mājā.

Bezmiegā aizvadītā nakts, kas pagāja vienā aulekšošanā un sadursmēs, un ne mazāk smagā diena, brienot līdz vidum pa muklāju, beidzot par sevi atgādināja. Bet gultas atrašanās rokas stiepiena attālumā laupīja pēdējos spēkus. Nepietika pat spēka pārdomāt to, kas noticis un kas vēl gaidāms. Viņš iegāja mājā, tā arī visu nakti palikušai atvērtām durvīm, kaut kur pa ceļam istabā nosvieda ieroci, kas bija kļuvis neciešami smags, un gurdi aizvilkās līdz guļvietai. Līdz Ļisicina atbraukšanai acīmredzot varēs atpūsties, Un Viktoram ļoti gribējās pagulēt. Jātiekas ar lecīgo izmeklētāju mazliet pieklājīgākā izskatā, citādi neizdosies neko viņam paskaidrot.

Viņš jau bija gatavs iegāzties guļvietā, kad piepeši aiz muguras atskanēja sievietes balss:

-    Ar gulēšanu vari nesteigties!

Balss atskanēja tik negaidīti, ka tas vairāk šķita sapnis. Acīmredzot viņš aizmidzis stāvus. Viktors lēni pagriezās un jutās pārsteigts, ieraudzījis, ka uz galda sēdēja un džinsos ģērbtās kājas šūpoja kaut kāda sieviete. Ļoti dīvaini… Tomēr viņš ievēroja, ka sieviete tērpusies gaumīgi un izskatās labi. Viktors kā pa miglu sajuta izbrīnu, vairāk viņa gurdās smadzenes nespēja. Bet, kad viņš paskatījās vērīgāk, pamodās nemiers, kas tūlīt pat pārauga trauksmē un ātri vien izgaiņāja visu nogurumu. Sieviete turēja rokās revolveri, tādu nelielu, melnu, tāpēc istabas krēslā tik tikko saskatāmu. Bet tas patiešām bija īsts ierocis! Viktora sabeigtie nervi Pēdējā laikā ļoti asi reaģēja uz līdzīgiem priekšmetiem, un viņš mazliet novēloti sarāvās.

, Tev kaut kas jāatdod, svešiniece piesardzīgi paziņoja un pasmaidīja.

Smaids viņas simpātiskajā sejā šķita maigs un skumjš, it kā viņa bēdātos par kādu zaudētu lietu… Vai cilvēku? Turklāt balss šķita pazīstama. Viktors paskatījās uz viņu uzmanīgāk un, pārsteigts par atklājumu, iesaucās:

-     Katcrina?!

-     Pazini? Smaids no skumja pārvērtās par rotaļīgu, viņa viegli pacēla zodu un nedaudz pievēra acis. Viņai tas patika.

Kā gan viņa bija pārvērtusies! Iepriekš Viktors Katcrinu vienmēr bija redzējis ar zemnieciski uzsietu lakatu galvā, un viņas sejai nebija pievērsis īpašu uzmanību. Un nu nekādi nevarēja iedomāties, ka maisveidīgajā vatenī un vīriešu biksēs var slēpties visai pievilcīga vidēja vecuma sieviete. Tagad Viktoram viņas īstais veidols bija pilnīgs pārsteigums. Viņš ieraudzīja gluži citu Katcrinu: slaidu, vingru, pašpārliecinātu un runājoši literāri pareizā valodā.

-      Ko tas viss nozīmē, Katerina? Lūkodamies uz revolveri, apjucis vaicāja Viktors un sāka kāpties atpakaļ. Protams, pirmām kārtām viņš redzēja draudus, nevis simpātisku sievieti.

-     Nekusties!! Katerina griezīgi uzkliedza un pacēla revolveri, notēmējot tieši uz Viktoru. Stāvi uz vietas! Un par to pat nedomā! Ja atkal esi nolēmis ar savu musketi vārnas baidīt, tad šoreiz tev tas neizdosies! Vari nešaubīties! Es šauju lieliski!

Skatoties tādas Katerinas izskata un uzvedības pārvērtības, Viktoram nebija ne mazāko šaubu, ka viņa noteikti labi prot šaut, ja jau sagādājusi sev ieroci. Tāpēc viņš sastinga un vairāk nekustējās, nezinādams, ko Katerina vēlas un uz ko ir spējīga.

-      Primitīva kāršu spēlēšana ir beigusies! Katerina ar patosu iesaucās. Tagad viņas sejā no piemīlīguma nebija vairs ne vēsts sakniebtās lūpas izdvesa skarbus un griezīgus vārdus, bet niknums acīs kropļoja skatienu. Esmu spiesta likt visas savas kārtis galdā, bet tev, kā zaudētājam, būs jāsamaksā! Bet vispirms tu man atdosi zeltu! Visu partiju atdosi, vai saprati?!

Vārds „zelts” Viktora prātā uzreiz visu salika pa plauktiņiem! Tagad viņš Katerinu jau uzlūkoja citām acīm un daudz ko uzminēja. Lai nu ko, bet tādu notikumu pavērsienu Viktors nekādi nebija gaidījis, pat nojaust to nespēja! Un iekrita viņš visnepiemērotākajā brīdī, kad šķita, ka viss beidzies un tūlīt jau ieradīsies milicija! Tagad vajadzētu precīzi izskaitļot savas izredzes. Bet kādas gan izredzes, kad apkārt ne dzīvas dvēseles? Kaut kā novērst viņas uzmanību un izsist no rokām pistoli? Varbūt… Bet pagaidām, paņemtam uz grauda divu metru attālumā, atlika tikai novilcināt laiku, lai medību pārzinis paspētu paziņot un atgriezties ar palīgspēkiem.

Viktors mēģināja pēc iespējas ticamāk izbrīnīties un apjucis iesaucās:

-     Bet, Katerina, kāds gan tev sakars ar šo zeltu?! Vai tiešām tu esi saistīta ar bandu, kas dēļ zelta iznīcinājusi veselu ciemu?! Es vienkārši nespēju tam noticēt!

Neviens neko nav iznīcinājis! Katerina paziņoja. Tas biji tu, kas atnesi šurp nāvi un sagrāvi visu mana mūža darbu! Kāpēc tu vispār šurp atbrauci?! Tu un tavs radinieks jūs visu sabojājāt! Jūs jau sen tam gatavojāties! Vai ne tā?!

Viņas skatienā parādījās tik daudz dusmu, ka nebija saprotams, kā tās tur vispār ietilpa. Bija pilnīgi skaidrs, ka Viktora acu priekšā stāvēja slepkava! Viņš to intuitīvi sajuta, un jau sāka domāt, ka viņa nošāvusi Ivanu. Nošāva, lai neatklātos takas un nelegālo zelta raktuvju noslēpums. Ja viņai nācies jau vienu reizi nogalināt, tad viņa mierīgi to var izdarīt vēlreiz. Laikam viņa to jau būtu izdarījusi, ja vien zinātu, kur Viktors paslēpis mugursomu ar zeltu. Zelts lūk, ar ko var novilcināt laiku!

-     Ko? Kā tad neviens nav iznīcināts? Viktors jutās pārsteigts. Šoreiz viņa izbrīns bija patiess. Bet cilvēki taču pazuda bez pēdām! Viss ciems izmira!

Nevien nekur nepazuda! Visi paši aizgāja, no laba prāta. Tas bija mūsu kopējais pasākums! Mūsu! Vai saproti?! Kad Stepans slēpās uz salām, viņš atrada zeltu, bet pats ar šo zeltu vairs neko uzsākt nevarēja. Tāpēc piesaistīja šai lietai ciema vīrus. Bet arī viņi nespēja izvairīties no reibuma. Šī gāze visus pazudināja un piekala pie purva! Ilgu laiku neviens neko nedarīja, nespēja. Vienkārši mira cits pēc cita. Bet nesen es pati visu sakārtoju, un darbi sāka ritēt. Labi ritēt! Bet tu visu sabojāji!

Šajā mirklī ļaunums viņas acīs uzliesmoja tādā naidā, ka Viktoram šķita viss, tūlīt nodārdēs šāviens! Un viņš steigšus iesaucās:

-     Katerina! Vai tiešām tu gribi mani nošaut?!

Protams! Tu esi to pelnījis! Bet vispirms tu atdosi man zeltu!

-     Man nav nekāda zelta! Vai tiešām tu neredzi?

-    Melo! Katerina ierēcās un uzvilka gaili. Tu zini, kur tas atrodas! Vai joprojām uzskati mani par idioti?!

Viktors izdzirdēja klusu klikšķi, iztēlojās, kā revolverī belznis nofiksējas pretim kapsulai, kas gatava uzņemt ātrumu jebkurā mirklī, un steigšus piebilda:

-   Ja tu mani nogalināsi, tad daudz ko zaudēsi! Tev taisnība, es zinu, kur ir zelts, pats to noslēpu! Un es nepavisam nedomāju, ka tu esi idiote! Gluži otrādi!

Katerina nolaida revolveri un jau mierīgākā balsī sacīja:

Jā, es redzēju, ka tu atgriezies tukšām rokām. Bet tas neko nemaina. Tu man parādīsi, kur tas atrodas. Šorīt es uzzināju, ka zelts pazudis, viss pazudis. Vēlāk aizgāju līdz takai. Tur es atradu Nikolaja līķi, pēc tam parādījies tu. Un es dzirdēju tavu sarunu ar priekšsēdētāju tas kretīns mūs nodeva…

-  Tātad tur krūmos sēdēji tu?! Viktors apjuka. Bet man likās, ka vilccne…

-    Es varu iedomāties, kā tu šobrīd nožēlo, ka tad neizšāvi! Es taču atrados tikai dažu soļu attālumā, un tad viss būtu citādāk. Bet gribu tevi nomierināt, es arī tur varēju tevi nošaut. Tikai tad man būtu jānovāc jūs visi trīs. Bet es cerēju, ka tu neatgriezīsies no purva, un viss paliks pa vecam, nolēmu pagaidīt. Bet, ja jau tu atgriezies, tātad Stepanam beigas. Tu taču viņu nogalināji, vai nc?

-Tātad Stepans bija Mošķis? Viktors brīnījās. Lai gan pēc visa, ko viņš bija dzirdējis no Katerinas, tas vairs nelikās nekas dīvains. Viņš padomāja, noraustīja plecus un atbildēja: Viņš pats sevi nogalināja… Vēl pirms pusgadsimta.

Viņš bija mans tēvs. Katerina nopūtās. Un, padomā tik, viņas acīs laikam pat parādījās asaras.

Man ļoti žēl, ka tev tā nepaveicās. Viktors izteica līdzjūtību.

Tagad es grasos doties prom no šejienes uz visiem laikiem! Vairāk nekas mani te netur! Katerina paziņoja un nozibināja acis.

-     Un ja jau esi izdzīvojis, gribu dabūt savu mantu. Izvēlies! Vai nu es tevi nošaušu tepat un iesviedīšu pistoli priekšsēdētājam pagrabā, bet pati atkal pārvērtīšos par ciema muļķīti un turpināšu veco dzīvi. Vai arī tu atdosi zeltu, es aizbraukšu, bet tu mirsi cerībā, ka mani kādreiz atradīs un notiesās. Jo medību pārzinis taču ir liecinieks, viņš zina par zeltu.

-    Bet tā taču neviens nerīkojas! Viktors satriekts sašuta. Kāpēc man atdot tev zeltu, ja es tikpat nomiršu?! Labāk sarunāsim normāli!

-    Nekādu norunu! Tev nav citas izvēles! Es tevi nogalināšu jebkurā gadījumā! Bet tu vari izvēlēties vietu un laiku: vai nu šeit un tagad, vai tur, kur tu paslēpi zeltu, un mazliet vēlāk!

-Nekādu plašo izvēli tu gan man nepiedāvā! Un no kurienes tevī tik daudz cinisma? Nikolajs pirms nāves lūdza par tevi parūpēties… Vai tiešām viņš nezināja, kas tu īstenībā esi?

Neviens nezināja! Bet Nikolajs bija lupata, neko nespēja! Velti es plānoju viņu aizvilināt uz salu un atstāt tur Stepana vietā. Viņš nav tā vērts, lai viņu vispār atcerētos! Katerina nokāpa no galda, pienāca tuvāk un atkal pavērsa revolveri pret Viktoru. Viss! Laiks beidzies, medību pārzinis acīmredzot jau būs aizaulekšojis līdz ciemam! Ko tu izvēlējies?

Galvā no sasprindzinājuma kaut kas nošvīkstēja, it kā kāds tur dalītu kārtis. Bet kārtis šajā partijā, kuru viņš acīmredzot zaudēja, izrādījās nekur nederīgas, iznāca tikai bezjēdzīgi pasjansi. Un neradās neviena ideja.

Viktors saspringti paskatījās uz pistoles stobru, kas bija notēmēts viņam tieši starp acīm, un nedroši atbildēja:

-     Nu,’ja trešā piedāvājuma nav, tad otrais man šķiet interesantāks…

-    Tad ej laukā!

Katerina, nenolaižot ieroci, izveda Viktoru pagalmā. Viņš pārlaida cerīgu skatienu apkārtnei. Nē, nekur neparādījās ne joņojošas mašīnas, ne aulekšojoši jātnieki, ne skrejoši cilvēki. Visapkārt viens nomaļš kakts, kaut vai sāc gaudot kopā ar vilkiem.

Viņa piegāja pie zirga un, paspērusi ar kāju zemē guļošo ķēdi ar kakla siksnu, ko acīmredzot laicīgi bija noņēmusi savam sunim, sacīja:

-     Apliec to! Nav laika spēlēties! Es redzu, ka esi noskaņots paskraidīt!

-    Ko?! Viktors, skatoties uz suņa ķēdi, jutās satriekts. Viņš niknumā sakoda zobus, sapratis, ka Katerina visu ņēmusi vērā gan medību pārzini ar palīgspēkiem, gan viņa cerības aizlaisties! Ak, tu!.. tik vien viņš spēja pateikt.

-     Vai gribi mainīt savu izvēli? Katetrina vēsā mierā painteresējās.

Viktors sāka nervozēt. Medību pārzinis katastrofāli kavējās, bet pareizāk vienkārši fiziski nepaspēja. Kurš var pateikt, kad Ļisicinam ienāks prātā atbraukt? Viņš saprata, ka Katerina viņu piespiež parādīt zeltu, atklāti izmantojot savu mērķu sasniegšanai viņa jau tā niecīgās cerības uz glābiņu. Tas bija cinisma kalngals iekārdināt ar niecīgu izglābšanās stariņu, kura īstenībā nemaz nebija. Bet atteikties un tikt nošautam tepat uz vietas…

-Nē, Viktors atbildēja. Negribu… Bet pieraugi, ka pati nekļūdies!

-    Uzmani, lai ķēde visu ceļu būtu novilkta! Viņa apsegloja zirgu un piesēja ķēdes galu pie segliem.

Šajā brīdī pagraba durvis nodrebēja no spēcīga sitiena. Viņi abi paskatījās un ieraudzīja, kā no otrā trieciena durvis ar krakšķi izlec no eņģēm un nokrīt piekaramā atslēga. Tādam spiedienam neparedzētās durvis nogāzās zemē un viņu acu priekšā parādījās netīrais un izspūrušais Valunovs.

-    Tātad tā biji tu?! Tu man draudēji?!! Valunovs ierēcās kā pamodināts lācis. Viņš nelaikā bija pamodies no miega un dzirdējis atsevišķus sarunas fragmentus, bet ar to pietika, lai izveidotu aptuvenu kopainu. Tu mani ievilki, maita?!! Ja es to būtu zinājis!!

-     Ak! nicīgi iesaucās Katerina. Jau esi atguvies, Jūda?! Es gribēju ar tevi tikt galā vēlāk! Bet ja tu uzstāj! Viņa pavērsa revolveri uz viņa pusi un nevilcinoties nospieda mēlīti!

Nodārdēja šāviens, zirgs zem Katerinas salēcās un sāka dīžāties uz vietas, bet Viktors nobālēja un mazliet atkāpās. Iespējams, ka Katerina bija lieliska šāvēja, bet varbūt viņai vienkārši paveicās… Bet lode trāpīja Valunovam tieši sejā! Viņš noplātīja rokas un atkrita uz muguras tieši melnajā pagraba caurumā.

Pēc īsa stinguma brīža Viktors atguvās un drūmi paziņoja:

-     Pirmais priekšlikums anulēt, nav vairs kam piesviest pistoli.

-    Kompensācijai es dāvinu cerību, ka varbūt tevi nenogalināšu! Un Katerina iesmējās.

Viktors ieskatījās viņai acīs un nekāda cerība viņam neradās. Viņa tomēr bija jukusi, skatiens to liecināja skaidrāk par skaidru. Viktoram pat radās aizdomas, ka viņa varētu būt tas pats bērns, kuru Stcpans ar nežēlīgu ķeizargriezienu izrāva no savas sievas miesām. Un iespējams, ka tieši Katerina zīdaiņa vecumā bija pirmais purva dēmons.

-    Nu, kusties uz priekšu!! Ko lūri?! Katerina nikni uzsauca un uzšāva zirgam ar pātagu.

Un Viktors sakustējās un pat skrēja, tik tikko paspēdams sekot zirgam.

Visu ceļu līdz mežam Viktors skrēja pa priekšu zirgam kā medību suns pavadā. Galvā starp dusmām un izmisumu kā svārsts pulsēja tikai viens jautājums bez atbildes: ko darīt?! Klajā laukā neko nevarēja uzsākt, bet mežā varētu būt zināmas izredzes. Bet tik niecīgas, ka gandrīz līdzinājās nullei. Jo pietiktu Katetrinai uzšaut zirgam spēcīgāk ar pātagu, lai viņš paliktu bez galvas vistiešākajā šo vārdu nozīmē. Izvēle starp galvas atdalīšanu no rumpja un šāvienu pierē nebija īpaši mierinoša.

Beidzās lauks, bet Viktoram tā ari nebija radusies neviena ideja, arī laika pārdomām vairāk nepalika. Viņš ieskrēja mežā un no straujā skrējiena aizelsies iesaucās:

-    Apturi zirgu! Ļauj atvilkt elpu! Spēka vairs nav!

Bet Katcrina nekādi nereaģēja.

-    Tu dzirdi mani vai ne?!! Nolādētā ragana!! Viktors iekliedzās.

Katerina, skaļi iesmējusies, apturēja zirgu un izsmējīgi sacīja:

-     Bet no tevis iznāktu lielisks suns! Daudz labāks par to, kuru tu gribēji nošaut! Žēl!.. Te piepeši viņa nopūtās, un acīs parādījās pārsteigums. Viņa nez kāpēc ar nožēlu paskatījās uz Viktoru un klusi atkārtoja: Žēl… Tad noslīga uz krēpēm, roka nokārās lejup, un revolveris, izslīdējis no plaukstas, nokrita zālē.

Neko nesaprazdams, Viktors neuzticīgi lūkojās uz Katcrinu, tramīgi gaidīdams kādu viltību. Ko šoreiz izperinājušas viņas slimās smadzenes?! Bet tagad Katerinas seja kļuva normāla un rāma, tikai izskatījās nogurusi, kā nomocītam cilvēkam. Un viņa miegaini pievēra acis. Viktors apjucis ar skatienu sameklēja zālē revolveri, tad aizdomīgi palūkojās uz pieklusušo Katerinu un piepeši ievēroja kaut ko viņai mugurā. Viņš ieskatījās vērīgāk un pazina naža spalu! Tas bija Malumednieka nazis! Tas pats nazis, ko Viktors bija nēsājis kabatā, ar kuru bija nošķēlis priekšsēdētājam pirkstu un kuru pavisam nesen bija atdevis īpašniekam!

Viktors pat nepaspēja atgūties, kad nošvīkstēja krūmi un parādījās Trofimovičs. Viņš palūkojās apkārt un noteica:

-     Lūk, tagad mēs esam norēķinājušies! Viņš ar lietpratēja skatienu novērtēja savu darbu un, noklakšķinājis mēli, piebilda: Bet roka man joprojām stingra un acis redzīgas! Tad paskatījās uz sastingušo Viktoru un turpināja: Nu nepārdzīvo tik ļoti! Viņa tevi būtu novākusi! Es to maitu pazīstu viņa „velniem” bija par brigadieri, višus darbus vadīja! Mani ar veco uz salu aizstiepa. Beigas man tur būtu! Kā atceros, slikti paliek. Bet redzi, kā Dievs soda grēciniekus! Tu man nazi atdevi, lūk, tas arī noderēja tāda bija likteņa griba! Viņš izvilka nazi no Katerinas muguras, noslaucīja zālē un paslēpa kabatā. Un saglabāja pilnīgu vienaldzību. Acīmredzot bijušo kareivi un cietumnieku maz kas šajā dzīvē vairs spēja uztraukt. Es taču bez naža nevaru, man ar to gaļas konservi jāatver. Es tieši ar taviem konserviem iestiprinājos. Tālu nevarēju aiziet, tik ļoti rīt gribējās… Bet te skatos un brīnos…

-     Dodies taigā, Viktors viņu pārtrauca. Drīz te ieradīsies Lapsa.

-     Ahā. Trofimovičs pasmīnēja. Ar šo puisi man tikties nav ne mazākās vēlēšanās! īsi sakot, tu mani neesi redzējis, es tevi arī… Tikai neņem viņas stroķi rokās, nevar zināt ko vēl viņa ar to novākusi. Bet par viņu pašu neuztraucies, es līķi krūmos ievilkšu. Pāris nedēļu laikā dzīvnieciņi viņu pa cīpsliņai vien iznēsās pa visu taigu. Labi, tagad es iešu. Tālāk tiksi bez manis galā tagad mēs esam norēķinājušies! Un viņš vienā rāvienā nosvieda Katerinu no zirga, satvēra aiz apakakles un aizvilka uz krūmiem. Bet, mazliet pagājis, tomēr apstājās un pavaicāja: Vai tu manu Rēksi nekur neesi manījis? Žēl gan. Labs puisis bija… Nošvīkstēja zari, un viņš pazuda skatienam.

Viktors bezspēkā noslīga zālē. Viss apkārt, par spīti karstajai vakara saulei, piepeši kļuva pelēks un drūms. Sajūtas notrulinājās, domas aprima. Viņš vienaldzīgi vērās purvā, kas bija zaudējis savu briesmīgi noslēpumu plīvuru. Un kaut kur tā dzīlēs mutuļoja apdullinošs gāzu maisījums, kas atņēma cilvēkam brīvību un saprātu…

20.  nodaļa

Kokainām kājām Viktors smagā solī vilkās uz mājām. Uz muguras karājās mugursoma ar Lūzuma zeltu, kas bija izraisījis tik daudz neticamu notikumu, ka joprojām tos nebija iespējams saprast.

Šoreiz Viktors nolēma mugursomu ienest mājā. Drīz taču atbrauks kapteinis Ļisicins, viņam noteikti beidzot jāierodas. Tad viņš nosviedīs pie viņa netīrajiem zābakiem mugursomu un sacīs: te ir tas, ko tu meklē… Iespējams, viņam par to pienāksies arī kāda atlīdzība, vismaz Viktoram gribējās tā cerēt. Viņš nopirks biļeti un aizbrauks no šejienes. Viktors nespēja vairs te uzturēties, viss apkārt šķita svešs gan tikumi, gan cilvēki, kuri dzīvoja pēc taigas likumiem.

Viktors devās uz priekšu gar upītes krastu, uzkāpa paugurā, un parādījās ciems, kur tālumā vīdēja arī viņa māja vai būda viņa mantojums. To iedomādamies, viņš rūgti pasmaidīja… Un piepeši ievēroja, ka gar viņa pagalmu pastaigājas divi cilvēki. Viktors metās zemē, aizlīda aiz paugura un sāka vērot. Pēc neplānotās tikšanās ar Katerinu satikt nelūgtus ciemiņus vairāk negribējās, jo īpaši ar tādu mugursomu plecos. Viktors uzmanīgi viņus nopētīja, bet no tik liela attāluma kaut ko konkrētu bija grūti noskaidrot. Domu, ka beidzot ieradušies operatīvie darbinieki, nācās atmest. Viņam izdevās saskatīt maskēšanās tērpu jakas, mugursomas un ieročus, līdzās stāvēja divi zirgi. Acīmredzot tie bija mednieki. Bet kāpēc viņi ieradušies tik briesmīgā dienā?

Viktors atgriezās atpakaļ pie upes. Slēpdamies aiz paugura, apmeta līkumu ciemam un cauri pamestajām sētām un nezālēm aizrāpoja līdz savam žogam. Viņš piespieda aci pie spraugas žoga dēļos un gandrīz iekliedzās no prieka! Izrādījās, ka viņu gaida notārs Vcniaminovs ar savu sekretāru, kura vārdu Viktors vienkārši vairs neatcerējās. Viņaprāt, tas varēja nozīmēt tikai vienu lai cik dīvaini, tas neliktos, viņi bija atraduši mājai pircēju!

Viktors jau grasījās doties pie viņiem, bet šajā mirklī viņu iztraucēja un nobiedēja kaut kāda rūkoņa. Viņš tramīgi paskatījās apkārt un ievēroja, ka pie mājas piebrauc mašīna. Tas bija balts pirmā modeļa žigulis, un Viktors nojauta, ka ieradies kapteinis Ļisicins. Izmeklētāja ierašanās bija gaidāma jebkuru brīdi, tāpēc Viktors atkal mēģināja izrāpties no nezālēm. Te piepeši viņu aizkavēja jauna doma: notārs taču darbojās arī kā advokāts! Spraigo notikumu virpulī, kad vienīgā doma bija doma par izdzīvošanu, Viktors pat neiedomājās, ka Ļisicina acīs varētu kļūt par galveno aizdomās turamo! Kā lai viņu pārliecina, ka Valunovu nogalināja Katerina, kā lai paskaidro, kas viņa bija īstenībā un kur piepeši pazuda? Paskaidrot jau viņš, protams, paskaidros, bet vai Ļisicins noticēs tas jau ir cits jautājums! Ja labi padomā, Ļisicins jau no pirmās dienas bija noskaņots pret Viktoru. Un kāpēc Ļisicins tik svarīgā uzdevumā ieradies viens pats? Viktors tramīgi ierāva galvu plecos un neuzticīgi ieklausījās. Vispirms jānoskaidro, kas īsti notiek, parādīties jau viņš vienmēr paspēs.

Viktors sastindzis sēdēja biezajā nezāļu pudurī aiz žoga. Mašīna apstājās tikai dažus soļus no viņa, un no tās izkāpa Ļisicins savā nosmulētajā pelēkajā lietusmētelī.

-     Kāda negaidīta tikšanās! Ļisicins iesaucās un plati pasmaidīja.

Tikšanās tiešām bija negaidīta, vismaz Veniaminovam un viņa sekretāram. Vēl jo vairāk tāpēc, ka daudziem nebija noslēpums, ka smaidoša Ļisicina uzvedība vairs nav prognozējama. Jo viņa smaids neizteica laipnību un patika, bet gan gluži pretēju attieksmi. Tāpēc, ieraugot izmeklētāju, Barišņikovs sastinga.

Bet Veniaminovs, mazliet apjucis, izdvesa:

-    Ak tas esat jūs, biedri kapteini… Kas jūs šurp atvedis tādā stundā?

-     Darbs, Oļeg Veniaminovič, darbs! Ļisicins ar apmierinātu sejas izteiksmi atbildēja, iebāza rokas atpogātā lietusmēteļa kabatās un piegāja tuvāk.

Tajā brīdī Barišņikovs, kurš nenovērsdamies bija lūkojies Ļisicinam sejā, tagad koncentrēja skatienu uz viņa lietusmēteļa kabatām.

Izmeklētāja lūpās pazibēja tikko jaušams izsmiekls, un viņš neliekuļoti uzdeva arī savu jautājumu:

-    Un kāpēc jūs šurp esat ieradušies?

Ja līdz šim vienā pusē bija jaušams apjukums, bet otrā droša pārliecība, tad tagad sitpācija līdzsvarojās. Veniaminovs aši savaldījās un arī kļuva mierīgs.

-      Darbs. Veniaminovs pasmaidījis palocīja galvu. Tāpat kā jums! Lieta tāda, ka mēs te netālu medījām un nolēmām paciemoties. Ja vēlaties zināt, Viktors Vrubļcvskis ir mans klients. Es gribēju apspriest ar viņu dažus jautājumus.

-     Redz kā! Ļisicins iesaucās un pārlaida izsmējīgu skatienu sastingušajam Barišņikovam, kurš, šķiet, ar katru mirkli kļuva aizvien stingāks. Arī man ir jautājumi jūsu klientam. Un ne tikai daži, bet ļoti daudz! Kā man tapis zināms, viņš te netālu atradis nelegālas zelta raktuves šķiet, ļoti lielas… Tas ir interesanti, vai ne, Oļeg Veniaminovič?

Pēc šiem vārdiem Barišņikova acis saspringa, gandrīz izveldamās no dobumiem. Bet, lūk, Veniaminovs joprojām saglabāja mieru.

-     Raktuves mūs neinteresē, tas ir jūsu lauciņš, biedri kapteini. Veniaminovs pasmaidīja. Mēs, ja vēlaties zināt, nodarbojamies ar nekustamā īpašuma pārdošanu.

-     Vai ar šī te? Un Ļisicins ironiski norādīja uz būdeli.

-    Jā, ja vēlaties zināt!

-      Interesanti… Un kur tad ir jūsu klients? Degu nepacietībā ar viņu parunāt!

-     Nav ne jausmas. Godīgi sakot, mēs jau grasījāmies jāt prom. Kad šurp atbraucām, atklājām, ka durvis līdz galam vaļā, bet mājā neviena nav. Uz grīdas mētājas netīrs ierocis, un tas arī viss, ko mēs redzējām. Tiesa, pagraba durvis ir izsistas, bet tur ir tik tumšs, ka mēs neuzdrošinājāmies nokāpt mums nav lukturīšu.

-    Izsistas?! Interesanti! Man ir lukturītis! Ļisicins atgriezās pie mašīnas, izņēma lukturīti un devās uz pagrabu.

Veniaminovs ar Barišņikovu aši pārmija skatienus un devās viņam

pakaļ. Ļisicins ieslēdza lukturīti, pavērsa gaismas staru uz tumšo aili

un uzreiz ieraudzīja uz kāpnēm cilvēka kājas ļoti netīrās kurpēs. Uz

. .. . _ īsu mirkli Ļisicins tramīgi sastinga, drudžaini cenzdamies apjēgt,

ko šīs kājas pagrabā varētu nozīmēt. Tad viņš uzmanīgi pietuvojās,

apgaismoja visu ķermeni un, pārlaidis tam pieredzējušu skatienu,

iesaucās:

-    Ir nu gan lietiņas! Un kāds, jūs teicāt, ierocis istabā mētājas?

-    Parasts medību ierocis, Veniaminovs apjucis atbildēja, acīmredzami satraukts par izmeklētāja atradumu.

Ļisicins noliecās pie līķa, apskatīja to rūpīgāk un īgni paziņoja:

-     Valunovs Arkādijs Dmitrijevičs! Nogalināts ar šāvienu galvā, visticamāk tā bijusi pistole! Žēl! Tagad būs par vienu liecinieku mazāk… Izskatās, ka kāds novāc lieciniekus. Kā jums šķiet? Bet tā nav nelaime! Otru liecinieku esmu droši noslēpis! Gribētos atrast arī trešo. Bet, baidos…

Šajā mirklī Barišņikovs pabāza roku zem jakas, bet izdarīt neko nepaspēja. Ļisicins strauji pagriezās, lietusmēteļa labā puse paslējās augšup un kļuva skaidrs, ka roka kabatā bija ielikta ar nodomu.

-    Nekustēties! Citādi būsi līķis!

Barišņikovs tā arī sastinga.

Tagad Ļisicina mazās, nemierīgās kreļļu acis aprima un kļuva caururbjošas kā asas, blāvas adatas, bet balss ieskanējās rāmi un klusi:

-     Brīdinu! Es šobrīd pildu dienesta pienākumus! Mazākā nepārdomāta kustība, un tu mirsi! Nogāzīšu bez tiesas un izmeklēšanas, jo tev kabatā atrodas stroķis, pagrabā -līķis, bet es esmu ļoti nobijies!

-     Ko tas viss nozīmē?! mazliet nedroši savu sašutumu pauda Veniaminovs, acīmredzot arī juzdams bailes. Mēs šo līķi tikko ieraudzījām kopā ar jums!

-    Tas nozīmē, ka pagrabā guļ Valunovs, un es vēl pagaidām nezinu, kā viņš kļuvis par līķi. Zinu tikai, ka jūsu palīgs ir bruņots!

-    Protams, Veniaminovs uzreiz piekrita. Viņam ir medību ierocis, tāpat kā man! Mēs esam atbraukuši te medībās!

-     Nezinu, ko jūs te medījat. Ļisicins pasmīnēja. Tikai viņam ir kaut kas vairāk par bisi! Un es to labi zinu! Jo palīgs viņš ir tikai jums, bet man infuzorija tupelīte!

-    Tādā gadījumā es jūs, biedri kapteini, informēju, ka mans sekretārs amatu apvienošanas kārtībā pilda arī miesassarga pienākumus! Veniaminovs paziņoja. Viss ir likumīgi! Viņam ir tiesības…

Kuram ir kādas tiesības, mēs noskaidrosim vēlāk! Ļisicins atcirta. Tagad tas jūsu sekretārs vai miesassargs lai uzmanīgi izvelk savu pistolīti un nomet man pie kājām!

Veniaminovs uz mirkli saminstinājās, bet tomēr izlēma:

-   Labi. Aleksej Ivanovič, izpildiet biedra kapteiņa lūgumu. Mums nav vajadzīgas nepatikšanas. Jo ar šo līķi mums nav ne mazākā sakara!

Barišņikova roka zem jakas sakustējās…

-              tas nav lūgums! Tā ir pavēle! Ļisicins uzkliedza un brīdināja:

-    Tikai akurāti! Tu man jau sen nepatīc! Tāpēc pieraugi, mazākais iemesls un uzzināsi, ka tavs tētis velti pūlējies!

Barišņikovs, ne aci nepamirkšķinādams, izvilka no iekškabatas pistoli un nosvieda Ļisicinam pie kājām.

Uzmanīgi vērodams Barišņikovu, Ļisicins pacēla lielo un smago ieroci un gandrīz sajūsmināts sacīja:

-    Stečkina pistole lieliska mantiņa! Viņš to apskatīja, paostīja, ar ilgu un pētošu skatienu palūkojās uz Barišņikovu un smaidot paziņoja: Cik tu gan esi akurāts puisis, Aleks! Vienkārši apbrīnojami, cik saudzīgi tu apejies ar savu pistoli! Ierocis ir ideālā stāvoklī, saeļļots, gatavs šaušanai un nav pat uzlikts uz drošinātāja! Vai tad tas tev ne reizi nav kabatā izšāvis? Redzu, ka šodien tas nav noticis, eļļa spīd vien! Bet agrāk, Aleks? Saki, vai agrāk tā nav gadījies?

Barišņikovs bija sastindzis un mēms, ar pilnīgi bezkaislīgu sejas izteiksmi, it kā neko neredzētu un nedzirdētu.

-   Ja profesionālā atmiņa mani nevi|, Ļisicins turpināja, tad pavisam nesen no šādas mantiņas kāds aizraidīja uz viņpasauli šīs mājas saimnieku! Ja šis ir tas pats stroķis, Aleks, tad tu esi tāds nekauņa, kādus man vēl nav gadījies sastapt!

-   Ko jūs ar to vēlaties sacīt?! Veniaminovs sašuta. Kāpēc jūs mūs visu laiku par kaut ko vainojat? Kāds tam pamatojums?!

To parādīs ekspertīze! Un, ja kas, tad es jūsu sekretāram sākumam desmit gadus garantēju! Un kad vēl tikšu galā ar raktuvēm un Valunova līķi, tad arī jūs, 0|eg Veniaminovič, dabūsit tikpat! Jums tikai nāksies sēdēt dažādās kamerās, tāpēc savus vecos kaulus būs vien pašam jāsargā!

-     Ko jūs, kapteini, vispār atļaujaties?! Vai jūs man draudat?! Vai esat pie pilna prāta?! Jūs taču zināt, kas es esmu un kādas man iespējas! Ātri vien aizsūtīšu uz ciemu strādāt par iecirkņa pilnvaroto!

-      Es ļoti labi zinu, kas jūs esat! Zināt, ir iemesls uzskatīt, ka nelegālās zelta raktuves, ap kurām parādās tik daudz līķu, pieder firmai „Zlatomir”. Un jūs arī esat tās noslēpumainais īpašnieks! Kurš ne jau kautrības dēļ slēpjas aiz fiktīviem direktoriem! Un es varu to pierādīt!

Veniaminovs neizpratnē paraustīja plecus ar tādu sejas izteiksmi, it kā brīnītos, ka kāds te vēl vispār spējīgs uztraukties par tik vienkāršām un pašsaprotamām lietām. Tad viņš mainīja savu uzvedību un izaicinoši iebilda:

-     Nu un kas no tā izriet? Kam jūsu pierādījumi vajadzīgi? Visi, kam tas nepieciešams, jau sen to zina arī bez jūsu atklājumiem!

-    Tad parunāsim kā lietišķi cilvēki! Ļisicins ierosināja. Galu galā mēs taču esam partneri! Jūs pat apmaksājat manu darbu!

-     Ļoti laicīga piebilde! Veniaminovs piezīmēja un mēģināja savilkt seju augstprātīgā smaidā. Tikai mēs ar jums neesam partneri, jūs pie manis strādājat. Es jums maksāju naudu par vienu darbu, bet jūs nodarbojaties ar citām lietām! Tagad saimnieka balsī ieskanējās atbilstošas intonācijas.

-     Ar sūdīgām lietām es nodarbojos, tāpēc esmu pelnījis lielu algu. Piemēram, turu rokās visādas sasmērētas pistoles, atrodu līķus, uzzinu par nelegālām raktuvēm… Pavisam nesen, varbūt tikai pirms stundas viens vietējais medību pārzinis man izstāstīja ļoti interesantu stāstu. No viņa teiktā sapratu, ka jums izdevies atrast hidrotermālo dzīslu. Veiksmīgs atradums!

-    Kāpēc gan jūs domājat, ka esmu ar to visu saistīts?

-     Izņemot jūs, neviens mūsu pusē neko tādu nespētu! Organizēt tādu darbību iespējams tikai „Zlatomir” aizsegā!

-    Iespējams, Veniaminovs nedomādams piekrita. Bet tas nebūt nenozīmē, ka tā tas arī ir!

Lūk, lūk! Ļisicins palocīja galvu. Jūsu pašpārliecinātība tikai apliecina manus vārdus. Un arījūsu rosība, ātri likvidējot pierādījumus! Vēl pirms stundas es zināju trīs lieciniekus. Viens liecinieks tagad atrodas pie manis, otrs guļ miris pagrabā, bet trešais

-     pazudis… Varbūt arī Vrubļcvskis vecākais savā laikā kaut ko uzostīja, par ko atvadījās no dzīves? Ko teiksi, Aleks, ko? īsāk sakot, jūs, Oļeg Veniaminovič, varat zaudēt savu āderi arī tad, ja es nespēšu pierādīt tās saistību ar firmu „Zlatomir”. Bet varu izkārtot tā, ka viss paliek pa vecam! Varu daudz ko neievērot un nesaprast… Bet tas maksās vairāk, nekā jūs man maksājat tagad! Daudz vairāk!

-    Piemēram? Veniaminovs pasmaidīja, likdams saprast, ka šo piedāvājumu uztver kā muļķīgu joku.

-    Tas maksās to zeltu, kuru šobrīd meklējat!

-    Jūs esat jucis, kaptein! Veniaminovs jutās pārsteigts. Vai jūs runājat par Mantinieka zeltu no otrajām raktuvēm?

-     Varbūt par to, varbūt par kādu citu, Ļisicins nenoteikti atbildēja.

-     Ko nozīmē „varbūt”? Nē, jūs tiešām esat zaudējis prātu!

-    Nekādā gadījumā! Un, manuprāt, jūs tūlīt pat par to pārliecināsities! Mājā, cik saprotu, meklēt nav jēgas. Mantinieks ir pazudis, acīmredzot guļ pagrabā līdzās Valunovam, vai ne? Bet es viņu nemeklēšu. Tagad mani ļoti interesē cita lieta. No liecinieka stāstījuma es zinu, ka zelts, kuru jums veda Valunovs, nonāca Mantinieka rokās. Un, ja jau viņš pazudis, tad laikam vērts pārbaudīt jūsu mugursomas. Lūdzu, izpuriniet visu to saturu tieši uz zemes!

-     Ko jūs teicāt?! Veniaminovs samulsa.

-     Es teicu, lai iztukšojat mugursomas!

-    Jūs to ļoti nožēlosit!

-      Nu! Ļisicins pieprasīja un pavērsa pret viņu Barišņikova pistoli.

-     Aleksej Ivanovič, dariet, ko viņš saka, Veniaminovs apjucis izdvesa, tramīgi uzlūkodams melno stobru. Gan jau arī mums laime uzsmaidīs!

Barišņikovs pasniedzās pēc savas mugursomas, mazliet pieliecās, to noņemdams, un nemanāmi iebāza roku zem jakas stūra. Pareizāk būtu teikt, viņš mēģināja to izdarīt nemanāmi. Bet Ļisicins vienalga to ievēroja, jo gaidīja, jo zināja, ka tā notiks, un bija sagatavojies. Un, tikko radās iemesls, atskanēja šāviens! Barišņikovs strauji izslējās, it kā būtu satrūcies. Tikai viņu vairs neviens nekad nesatrauks. Saspringtais skatiens atslāba, acu zīlītes aizslīdēja līdz degunam, un viņš bez trokšņa un kustībām nogāzās visā garumā uz muguras. Cik savaldīgi dzīvoja, tik rāmi arī nomira.

Ļisicins ar liekuļotu izbrīnu paskatījās uz pistoli savā rokā, it kā šaubīdamies, ka spējis izšaut, pamanīja no stobra izplūstam dūmu strūkliņu un noteica:

-      Kļūda, Aleks! Es taču brīdināju, ka esmu tramīgs! Bet tavai pistolei nez kāpēc noņemts drošinātājs. Viņš pievērsa skatienu sastingušajam Veniaminovam un ironiski vaicāja: Vai bail? Saprotu… Arī es, šīs nomales vadošais izmeklētājs, pavisam nesen, šajā pašā vietā, pārcietu tādu izbīli, kādu vēl nekad mūžā nebiju jutis!

Atceros, mani apciemoja pats Sātans! Un tagad es uzzināju, ka viņu sūtījāt jūs, Oļeg Veniaminovič!

Jā, pēc negaidīta šāviena Veniaminovs bija sastindzis kā sālsstabs, <

nespēdams noticēt, ka pogainais uzdrīkstējies kaut ko tādu izdarīt!

Bet šoka stāvoklis ātri beidzās. Kāds labums stāvēt un kaut ko gaidīt? Viss skaidrs. Ja jau notikusi šāda lieta, tad iznākums, kā saka, jau nolemts. Un neatlika nekas cits, kā vienīgi… Viņš norāva ieroci no pleca tik ātri, cik vien vecums to ļāva. Bet gadu tiešām bija par daudz, jo Ļisicina šāviens atskanēja daudz ātrāk! Veniaminovs iekliedzās, nosvieda ieroci, saķēra rokām vēderu, iegārdzās un noslīga ceļos.

-   Nu ko, uzskatīsim, ka darījums nav izdevies, Ļisicins ar nožēlu sacīja, vērodams, kā lokās mirstošais firmas „Zlatomir” īpašnieks.

-      Ak tu, nodevīgais maitas gabals… Veniaminovs pēdējiem spēkiem nogārdza.

-    No maitas to arī dzirdu, Ļisicins iebilda. Nu, sprāgsti ātrāk, vecais kraķi nav daudz laika!

Veniaminovs noslīga uz sāna un gārdzoši ieklepojās. No klepus drebošās lūpas nokrāsojās asiņaini sarkanas. Viņš savilkās čokurā, piespiedis ceļgalus pie sašautā vēdera, un apklusa.

Ļisicins ieklausīdamies pārlaida skatienu apkārtnei. Lai gan jutās drošs vienīgā lieciniece te varēja būt mēmā taiga. Viņš pievērsās Veniaminovam un kādu laiku vērīgi viņu pētīja, rokā turēdams šāvienam sagatavotu pistoli. Bet vairāk šaut nevajadzēja, jo Veniaminovs nekustējās. Viņa blāvās, vecišķās acis, kā jau pienācās, lūkojās nekurienē.

Ļisicins piegāja, pataustīja veča kaklu un pārliecinājās, ka rajona saimnieks ir miris. Ilgi viņš bija vēlējies iepazīt šo cilvēku. Lūk, iepazina arī, nu un? Pat parunāt neizdevās. Bet tik ļoti gribējās pārrunāt daudzas lietas. Bet vai tad Ļisicins vainīgs, ka šis badakāsīgais vecis neprot saprasties ar cilvēkiem?

-     Redzi nu, Ļisicins vienaldzīgi sacīja, tas, kurš nespēj vienoties, nespēj arī dzīvot.

Viņš nostīvēja no nedzīvā ķermeņa mugursomu, atvēra un izkratīja tās saturu zemē. Bet tur, izņemot ceļošanas krāmus, nekā nebija. Ļisicins pasmīnēja un saprotoši palūkojās uz sekretāru miesassargu. Protams, kam tad vecais kraķis vēl varētu uzticēt tik smagu un vērtīgu kravu? Viņš piegāj pie Barišņikova, paņēma mugursomu un arī izbēra zemē. Un tad nu Ļisicins sadrūma. Arī Barišņikova somā nekas neatradās.

Ļisicins dusmīgi nospļāvās un samulsis noteica:

-    Kļūme, kapteini! Kļūme… Un, nedaudz padomājis, droši piebilda: -Tātad Mantinieks ir dzīvs!

Šajā mirklī viņam šķita, ka dzird kādu aizdomīgu čaboņu vai švīkstus. Viņš satraukti paskatījās uz skaņas pusi un ievēroja, kā kaimiņu pagalma tālākajā stūrī sašūpojas nezāles. Uz mirkli pazibēja kāda ēna ar mugursomu un pazuda.

Ļisicins pacēla pistoli, notēmēja, bet nezāles vairs nekustējās. Doma, ka kāds visu redzējis, darīja viņu ļoti nemierīgu. Bet izmeklētāja zinātkārās smadzenes, gluži kā avārijas režīmā, ātri un precīzi darbojoties, vienā mirklī savija diezgan stipru pavedienu, ar kuru varēs sasiet šo visai neveiksmīgo lietu.

Velns! ļisicins neapmierināti saviebās. Tātad tu esi ne tikai mantinieks, bet arī liecinieks? Labi, tas man rada papildu pienākumus… Un arī atvieglo darbu! Viņš paslēpa Barišņikova pistoli kabatā un paskaidroja vai nu Viktoram, vai arī pats sev: Alekša stroķi es pats personīgi tev iedošu rokās! Tad sameklēja savu dienesta Makarova pistoli un smaidot piebilda: Bet ar šo es tevi novākšu! Bet kļūdu vairāk nebūs! Vispirms noskaidrosim, kas tev pieder un kurp tu ej!

Un Ļisicins devās Viktoram pa pēdām. Viņš bija tik vērīgs un koncentrējies, kā vēl nekad savā mūžā. Viņš ne mazākā mērā nešaubījās, ka Viktors nekur nespruks, jo pēdu dzīšana bija viņa aicinājums. Jo īpaši, ja kāds nes sev uz muguras tik vērtīgu nešļavu.

Uz nogalinātajiem Ļisicins pat neatskatījās, tic jau no viņa atmiņas bija izsvītroti. Viņš tos abus sen klusībā bija ienīdis, bet tagad vēl izrādījās, ka viņi organizējuši tādus darījumus! Un kāda starpība, kurš kuru nogalinājis un kas par ko vainojams? Pēc Ļisicina domām, neko labāku abi nebija pelnījuši, jo noteikti būtu izgrozījušies. Bet viņš paliktu muļķos. Noklausījies medību pārziņa stāstu un padomājis, viņš skaidri iztēlojās paredzamā nozieguma ainu. Tāpēc bija drošs, ka pratīs visu izkārtot sev iespējami izdevīgāk. Rezultātā tiks atklāts grandiozs noziegums, kurā būs gan upuri, gan arī slepkavas. Bet kapteinis ļisicins saņems prēmiju vienu ļoti maziņu prēmiju no priekšniecības, bet otru to viņš paņems pats! Labi gan, ka firmas „Zlatomir” īpašnieks gāja bojā no noziedznieka rokas, citādi Ļisicins nesaņemtu vis prēmiju, bet gan lodi.

Aiz muguras izmisīgi sprauslāja un nemierīgi kārpīja zemi pie staba piesietie zirgi. Bet visa pārējā apkārtne bija klusa. Smagā taigas diena tuvojās nobeigumam. Drīz atnāks nakts, acīmredzot arī tā nebūs no vieglajām.

21.  nodaļa

Patvēries aiz žoga nezāļu pudurī, Viktors klausījās un nespēja noticēt savām ausīm! Veniaminovs, tik pieklājīgs un laipns, izrādījās nevis vienkāršs provinces jurists, bet vietējās uz noziedzības robežas balansējošās organizācijas vadītājs! Tieši viņš bija Lūzuma īstais īpašnieks! Bet līdzās stāvēja viņa miesassargs un pavēļu izpildītājs Ivana slepkava!

Nepaspēja vēl Viktors lāgā izdomāt, kas vispār notiek, kad piepeši atskanēja šāvieni un pie viņa mājas lieveņa saļima divi līķi! Pirmajā brīdī Viktors pārdzīvoja šoku! Pēc tam viņu pilnībā pārņēma panika. Jūklis galvā radīja tikai vienu vēlēšanos: bēgt! Bēgt pēc iespējas ātrāk un tālāk! Tikai bailes un gribas piepūle neļāva uzreiz ļauties šim spēcīgajam impulsam. Pazust vajadzēja klusi un piesardzīgi. Tomēr, neskatoties uz pūlēm palikt neievērotam, viņš neviļus atmaskoja sevi ar neuzmanīgu kustību, ko pats nemanīja.

Viktors izlavījās no pamestajiem pagalmiem, skriešus šķērsoja lauku u pazuda gravā pie upes. Viņam ne prātā nenāca, ka pa pēdām jau zogas Ļisicins. Paslēpies gravā, Viktors centās apvaldīt drebuļus, bet tas neizdevās. Viņš trīcēja tā, it kā tieši viņš, nevis Ļisicins, būtu pašrocīgi nošāvis abus juristus! Viss redzētais šķita neticams! Milicijas kapteinis Ļisicins izrādījās īsts slepkava! Viktors vienkārši nespēja noticēt, ka eksistē tādi cilvēki, kuri spēj nogalināt tik mierīgi un ironiski!

Piepeši Viktors saprata, pareizāk sakot, intuitīvi nojauta, jo saprātīgi domāt vēl nespēja, kāpēc Ļisicins rīkojās tik droši. Tam pērkamajam pogainajam nekas nedraudēja! Visa vaina gulsies uz

Viktora pleciem! Viņa ierašanās pēc aizdomīgā mantojuma jau tāpat visiem šķita gana aizdomīga. Vai tad nav vienalga, ko viņam piedēvēs atriebību par radinieku vai ko citu. Tc viņu iznīcinās kā svešķermeni, kas ielauzies nepareizajā vidē.

Viktoru atkal pārņēma paniskas bailes un vēlēšanās pazust taigas dzīlēs, tālāk no visiem. Aizbēgt un tur palikt… Bet taigā viņš aizies bojā, līdzi nebija pat parasta naža, bet atgriezties mājās Viktors neuzdrošinājās. Viņš izmisumā un nolemtības sajūtā sāka skraidīt pa gravu. Ko darīt?! Kurp doties ar tādu mugursomu plecos?! Par šo nolādēto somu pirmais pretimnācējs galvu nogriezīs! Kuru katru dienu uz viņu tiks izziņotas visīstākās medības!

Un tad, acīmredzot no izmisuma, viņš atguva mazliet savaldības, un domas galvā beidza savu trako riņķa danci. Medīs galvenokārt mugursomu, ne jau viņu, jo no viņa vienkārši atbrīvosies. Pirmais, un pagaidām vienīgais, kurš var viņu atrast un nošaut, ir Ļisicins. Bet ja nu Viktoram mugursomas nebūs? Un viņš saprata, ka nolādētais zelts ir viņa dzīvības, varbūt arī brīvības, ķīla. Jo ar tādiem cilvēkiem kā Ļisicins, kuri spēj nogalināt dēļ zelta, var vienoties vai vismaz mēģināt to izdarīt. Vismaz citu izeju Viktors šobrīd neredzēja.

Viņš saviebās un parīvēja deniņus, slimīgi tramīgās domas atkal savijās kamolā. Vienoties ar tik viltīgu un cietsirdīgu personu būs ļoti grūti. Ļisicins spējīgs izšaut jebkurā mirklī, kad viņam tas ienāks prātā, un neviens un nekas to neaizkavēs. Pēc tam viņš ie- (

liks Viktoram plaukstā Barišņikova pistoli un varbūt vēlāk par šo viltojumu nopelnīs majora zvaigzni… Jāmēģina sevi pasargāt, jānodrošinās, lai šis pogainais sāk kaut mazliet raizēties par savu ādu.

Kādu mirkli viņam prātā ienāca Katerinas revolveris, kas tā arī bija palicis mētājamies zālē. Bet viņš ātri atteicās no šīs idejas.

Kas zina, kā viss izvērtīsies? Ar revolveri nošauts priekšsēdētājs, ja Viktors to paņems rokās, tad pazudinās pats sevi. Toties Ļisicinam tas nāks par labu, jo īpaši, ja izrādīsies, ka ar šo ieroci nošauti vēl citi cilvēki. Piepeši Viktors atcerējās pašdarināto arbaletu, ar kuru nogalināja Nikolaju. Tāda klusa ierīce labi noderētu atbalstam un

aizsardzībai. Viktors pats bija vērojis, kā tā darbojas. Tiesa, arī te varēja krietni sasmērēties, bet tas vismaz nebūs šaujamierocis.

Viktors apņēmīgi devās uz takas pusi. Kaut kur tur palika arbalets. Viņš apbruņosies un tad padomās, kur paslēpt mugursomu un kā tikt galā ar Ļisicinu. Bija radies mērķis, reāls vai nē to neviens nezināja, bet Viktors sajutās mazliet drošāk. Viņš gāja prātodams un pat neatskatījās. Būtu bijis piesardzīgāks, varbūt pamanītu, ka simt metru attālumā ik pa laikam krūmos pazib pelēkais lietusmētelis.

Jau kuro reizi šodien Viktors nonāca pie takas. Dēļ šī elles ceļa bija nogalināti vairāki cilvēki un varbūt drīz pienāks arī viņa kārta. Domāt par to negribējās, un viņš koncentrējās meklējumiem. Uz dienas beigām koku paēnā kļuva padrūmi, vajadzēja pasteigties. Ļisicina vērīgo acu uzmanīts, viņš rūpīgi pārbaudīja meldrāju pie takas un beidzot atrada meklēto.

Šī šaujamicrīce izskatījās ļoti primitīva. Ar roku uzvilkt šo savdabīgo arbaletu nebija iespējams, tam bija nepieciešama gara skrūve. Trieciena spēks acīmredzot bija milzīgs, ar šo ieroci varēja stāties pretim jebkuram mērķim.

Izpētījis konstrukciju, Viktors attapās: viņam taču nebija bultu, pareizāk sakot, elektrodu, ar ko uzlādēja arbaletu! Viņš pārmeklēja meldrāju vēlreiz, bet neko tamlīdzīgu neatrada. Neveicās. Viktors bezcerībā atkal sašļuka, kad piepeši atcerējās, ka viena bulta tomēr ir! Tas briesmīgais elektrods tā arī bija palicis Nikolajam krūtīs. Viņš paskatījās uz krūmāju, kur bija paslēpis līķi. Doma par darāmo uzdzina nelabumu, bet izvēles nebija. Tukšs arbalets nekam nederēja, bet vienīgā bulta atradās pie līķa. Gribi vai negribi, nāksies iet un paņemt.

Viktors negribīgi piegāja pie krūmāja un salēcās no piepešas skaņas kāds iesmilkstējās, un nočabēja lapas. Viņš uzmanīgi ielīda krūmos, pietuvojās līķim un uzreiz atlēca atpakaļ. Miroņa degunu, lūpas un vaigu kāds dzīvnieks bija noskrubinājis līdz kauliem. Skatīties uz puskailo galvaskausu bija neciešami grūti. Bet Viktors sa-

koda zobus, piegāja, ar vienu spēju kustību izrāva elektrodu no miesas un skaļi izlēca no krūmāja.

Rūpīgi nomazgājis iegūto bultu, viņš ievietoja to arbaletā. Paskatījās apkārt un iegrima domās. Tagad varēja padomāt, kur noslēpt mugursomu. Slēpt tepat tuvumā nebija jēgas. Kuru katru dienu te var ierasties operatīvie darbinieki un pārmeklēt apkārtni ar suņiem un metāla meklētājiem. Ciemu arī viņi apgriezīs kājām gaisā, tāpēc arī tā nebija īstā vieta. Atlika tikai mežs. Bet taiga nav pilsētas parks, var paslēpt tā, ka pats vairs savu slēptuvi neatradīsi.

Domādams par slēptuvēm, Viktors piepeši ļoti laicīgi atcerējās bērnību. To, kā viņš zēna gados brauca uz Gornovoju, kā jāja ar zirgiem pa taigu, kā medīja… Un atcerējās vareno koku ar milzīgo dobumu, kur tēvocis glabāja savus krājumus. Tajos tālajos laikos katrs brauciens uz meža slēptuvi Viktoram šķita kā aizraujošs piedzīvojums. Acīmredzot tāpēc pēddziņu spēlēšana tik labi bija iegūlusi atmiņā.

Kādreiz tā bija spēle, kas tagad varēja lieti noderēt. Galvenais atcerēties, kā līdz tam kokam nokļūt, pagājis taču tik daudz gadu.

Viktors iegrima pārdomās. Viņš atcerējās, kā viņi izjāja no ciema, cik ilgi zirgs soļoja pa mežmalas krūmāju…Un kādviet ceļu šķērsoja vai nu grava ar strautu, vai liels grāvis, kas pazuda taigas dzīlēs.

Tāpēc jau Ivans arī bija izvēlējies šo vietu, ko vienmēr var atrast, jo strauts agrāk vai vēlāk, bet noteikti aizvedīs līdz slēptuvei. <

Ja viņš pareizi atcerējās, tad jāatgriežas Gornovojā un tad jādodas pretējā virzienā. Tālu jau bija, bet tas arī labāk no ciema tagad vajadzēja turēties tālāk. Un tur būs droši. Viktors nezināja, kas viņu sagaida nākotnē. Vai izdosies sarunāt, vai nāksies bēgt un slapstīties. Bet tajā dobumā mugursoma droši varētu glabāties gadiem.

Viktors uzlika plecos savu nīstamo nastu, uzkāra kaklā pielādēto arbaletu, lai tas jebkurā mirklī būtu pa rokai, un devās ceļā.

Gribējās pēc iespējas ātrāk pazust no šīs nolādētās vietas un nekad te vairs neatgriezties.

Ļisicins no sava slēpņa uzmanīgi vēroja katru Viktora kustību, cenzdamies uzminēt, ko viņš ieplānojis. Viņš redzēja mugursomu, kurā gribējās ātrāk ieskatīties, redzēja nesaprotamu ierīci viņam kaklā un to, kā Viktors kaut ko meklē meldrājā tas mazliet biedēja.

Protams, jebkurā mirklī viens vienīgs šāviens apturētu visus Viktora plānus un ieceres. Bet Ļisicins pacietīgi gaidīja. Vairāk kļūdīties nedrīkstēja, jo Mantinieks bija pēdējā norāde, kas veda pie kārotā mērķa. Un ja nu mugursomā nekā nav, ko tad? Miroņi taču nerunā! Piespiest atzīties, piedraudot ar nāvi arī nebūtu prātīgi. Kas zina, kā šis svešinieks reaģēs?

Ļisicins pagaidīja, kamēr Viktors savāc mantas un pazūd aiz kokiem. Tad arī viņš izlīda no krūmiem un devās pa pēdām. Jāredz viss savām acīm, jāpārliecinās, bet pēdējais šāviens nekur nepaliks. Šoreiz kļūdu nebūs!

22.  nodaļa

Ceļš uz slēptuvi izrādījās garš un grūts, aizņemdams pat vairākas stundas. Neriskēdams iet pa ceļu, Viktors gāja pa mežu. Nogurušās kājas ķērās kritalās un grima sūnās, bet viņš neatlaidīgi lauzās cauri meža biezoknim. Galu galā nogurums kļuva tik liels, ka notrulinājās pat baiļu izjūta. Viņš domāja tikai par vienu: kā aiziet līdz galam un atrast meklēto, tāpēc aizdomīgajiem trokšņiem aiz muguras vairs nepievērsa uzmanību.

Bet trokšņi laiku pa laikam atskanēja. Ļisicins arī bija noguris un zaudēja piesardzību. Turklāt iestājās tumsa, piespiežot sekot pavisam mazā attālumā viņš elpoja gandrīz pakausī. Tāpēc dažbrīd skaidri varēja saklausīt lūstošu kritalu troksni zem viņa kājām.

Viktors ilgi vilkās gar purva malu uz Gornovoju, tomēr gaita šķita ļoti droša un salīdzinoši mundra, ņemot vērā pašsajūtu. Bet ceļš bija labi zināms, un baiļu uzkurinātā vēlēšanās pēc iespējas ātrāk pazust no ciema piešķīra izmocītajam organismam jaunus spēkus.

Pēc tam Viktoram nācās mest lielu līkumu, apejot biezi apdzīvoto ciemu. Un te nu viņam radās tādas grūtības, kādas, liekas, vēl nekad mūžā nebija pieredzētas. Viktors pusnemaņā meklēja aizmirstos orientierus, gurdais skatiens miegaini slīdēja pa svešo apkārtni un uzdūrās vienam un tam pašam: kokiem, krūmiem… Tas pilnīgi neko neizteica, viņš kustējās vairāk intuitīvi, un atmiņa stipri apšaubīja izvēlēto virzienu. Turklāt nešļava plecos kļuva tik smaga, ka tikai ar milzīgu piepūli izdevās nesabrukt zem tās smaguma zemē un neaizmigt nāves miegā. Beidzot viņš izlauzās cauri pameža krūmiem un iznāca pie gravas ar strautu. Lai cik tāls bija bērnības laiks, atmiņa Viktoru nepievīla un atveda uz īsto vietu. Turpināt ccļu kļuva daudz vieglāk. Ap gravu augsne bija stingrāka, koki auga skrajāk, un uzlēkušais mēness pietiekami apgaismoja ceļu, lai vairs nekluptu ik uz soļa. Šķiet, Viktoram veicās, lai gan priecāties vai brīnīties par veiksmi viņam vienkārši pietrūka spēka.

Grūti bija pateikt, cik ilgs laiks pagājis un cik nogurdinošu kilometru palicis aiz muguras, kad viņš tomēr ieraudzīja meklēto koku. Tiesa, tagad tas vairs nešķita tik liels kā bērnībā. Bet Viktors tomēr uzreiz to pazina. Kas tas par koku, viņš neatcerējās un noteikt vairs nevarēja tas bija nokaltis. Melnais stumbrs kā izkaltis, mezglains bieds drūmi slēja virs gravas.

Stumbrā, krūšu augstumā, rēgojās dobums.

Atkal prātā atausa atmiņas: kā tēvocis kvadrātveidīgās metāla kārbās, kādās saimnieces glabā putraimus, šajā slēptuvē atstāja sērkociņus un sāli. Viktors piegāja pie koka, nometa no pleciem smago mugursomu un ieskatījās dobumā. Bet saskatīt, protams, neko neizdevās, koka dzīlēs valdīja absolūta tumsa un oda pēc gružiem. Viņš iebāza iekšā roku un piepeši sataustīja kārbu. Viktors izņēma savu atradumu un apskatīdams pasmaidīja. Pilnmēness gaismā cauri rūsas kārtai izdevās salasīt pa pusei izdzisušu uzrakstu „Cukurs”. Jā, tieši tur Ivans glabāja savas rezerves.

Kārba izrādījās smaga, tajā joprojām kaut kas glabājās. Tikai ziņkārības dzīts, viņš to atvēra un tieši zem vāka atrada salocītu papīra lapu. Viktors to atlocīja un nespēja noticēt savām acīm! Tā bija ar Ivana roku rakstīta vēstule un adresēta, protams, viņam! Par to viņš nešaubījās. Redz kā, nokaltis koks glabā ziņu no miruša cilvēka!

Viktors nosvieda zemē kārbu, kurā atradās kaut kāda paciņa, pagriezās tā, lai mēnessgaisma labāk apgaismotu tekstu, un sāka lasīt:

„Es zinu, ka agrāk vai vēlāk tu šurp atnāksi un izlasīsi manu vēstulīti. Piedod, ka izsaucu tevi šādā veidā. Vienkārši nebiju drošs, ka mana vēstule tevi sasniegs. Ja jau esi te, tātad jau daudz ko zini. Man tevi jāapbēdina: viss, ko par mani esi dzirdējis, ir patiesība. Bet nesteidzies ar secinājumiem. Mani uz to pamudināja slepkavība, kas palika nesodīta. Mana sieva gluži nejauši kļuva par aculiecinieci, par ko viņai iedragāja galvaskausu, no kā drīz vien viņa arī nomira. Neiedziļināšos sīkumos, tagad tas vairs nav svarīgi un var tikai apdraudēt tavu dzīvību. Es zināju, kurš to izdarīja un kāpēc, bet pierādīt neko nespēju, jo atklāti pret viņiem cīnīties nav iespējams. Pat ārsts uzrakstīja melīgu izziņu, ka mana sieva mirusi no infarkta, bet galvaskausu salauzusi krītot. Es nespēju ar to samierināties, tāpēc pēc kāda laika ar vervētāja starpniecību iekārtojos pie viņiem darbā un izdarīju to, ko izdarīju. Manas sievas dzīvība bija daudz vērtīgāka, bet neko vairāk es nespēju. Viss, ko atradi zem vēstulītes, pieder tev. Ņem to un neprāto, Dieva priekšā es atbildēšu pats.”

Varētu šķist, ka vēstule nevienam konkrēti nav adresēta, jo nebija norādīts ne vārds, ne radniecības pakāpe. Nonākot svešās rokās, tā nevienam neko nepavēstītu, neviens neko nesaprastu. Bet Viktoram viss bija skaidrs, un, izlasījis vēstuli, viņš juta smeldzi un nožēlu.

Viņš apjucis paskatījās zemē pie kājām, ieraudzīja paciņu, kas bija izkritusi no kārbas, un to pacēla. Tas bija blīvs sainītis, rūpīgi ievīstīts celofānā un pārsiets ar auklu. Viktors atplēsa iepakojumu un viņam aizrāvās elpa tur atradās nauda, vesela paciņa! Tam nebija iespējams noticēt, viņš spēja atgūties tikai laba brīža. Viktors stāvēja taigas mežā, smirdīgās drēbēs, kas bija viscaur novārtītas purva dūņās, un netīrā saujā turēja paciņu ar lielām naudaszīmēm!

Sīkā civilizācijas daļiņa neticamā tālumā no pārējās pasaules šķita nereāla.

Tātad Ivans bija ne tikai atriebies firmas „Zlatomir” puišiem, pievākdams trīs mēnešu izstrādni, bet arī pamanījies to pārdot! Viktors pacēla naudu virs galvas un iesmējās. Lūk, pēc kāda mantojuma viņš bija atbraucis! Tā bija viņa brīvība! Tā bija atpakaļceļa biļete! Pēc tik ilgām mocībām beidzot bija pavēries ceļš uz mājām! Gribējās smieties, gribējās kliegt pilnā kaklā pa visu taigu!

Bet šajā mirklī emociju vilni pāršķēla un noplacināja negaidīts šāviens! Lode kā nāvi nesošā bite aiztraucās tieši virs Viktora galvas un notrieca no stumbra gabalu mizas. Viņš pieliecies notrīcēja, izmeta no rokām naudu, bailīgi atskatījās un sastinga neveiklā pozā ar saliektiem ceļiem.

Pavisam blakus, no tuvākā koka parādījās Ļisicins savā pelēkajā lietusmētelī. Bet Viktoram šķita, ka tas nemaz nav cilvēks, bet gan pati nāve baltā līķautā, kas ieradusies pēc viņa dzīvības. Un skaidri sajuta kā uz ievainotā pakauša ap brūci uz galvas sāpīgi saceļas mati.

-      Tev jāievēro likums, Vrubļevski! Ļisicins čerkstošā basā iesaucās. Viņa balss no noguruma bija kļuvusi rupja un piesmakuši.

Viktors laikam nedzirdēja, bet drīzāk sajuta, kā šī briesmīgā balss kā nāves vēstnesis ieurbjas viņam starp lāpstiņām.

-    Atdod to man! ļisicins pieprasīja. Tas, ko tu atradi, pieder likumam! Bet likums esmu es! To sakot, viņš pacēla pistoli un nomērķēja.

No bailēm… Kādas tur bailes! Pareizāk būtu teikt no šausmām Viktors sajuta, ka sirds krūtīs sāk mežonīgi sisties un samilzt pulsējošā kamolā. Tā vien skaties tūlīt izsitīsies cauri ribām un izlidos laukā! Bet kaut kas smags noturēja satrakojušos orgānu vietā. Te piepeši Viktors atcerējās arbalctu! Viņam kaklā karājās pielādēts paštaisīts ierocis, kas vismaz par mata tiesu spēja mainīt situāciju. Ja, protams, paveiksies. Izdosies vai neizdosies, kāda tagad starpība?

Ļisicins taču nebija izniris no koka aizsega pieprasīt, viņš bija ieradies nogalināt un piesavināties!

Šonakt mēness šķita neparasti milzīgs un alkatīgā ziņkārē karājās tieši virs viņu galvām. Bet mēness tomēr nav saule. Viktors stāvēja, pagriezies pret Ļisicinu ar sānu, tāpēc izmeklētājs nevarēja saskatīt sīko rokas kustību. Un, ja arī būtu pamanījis, tikpat vairs nebija, ko zaudēt!

Viktors ļoti uzmanīgi sataustīja arbaleta skavu un mazliet pacēla kreiso elkoni, lai neaizsegtu bultas smaili. Ļisicins stāvēja tikai dažu metru attālumā, tieši pareizajā vietā, liet pārliecības, ka bulta trāpīs mērķī, nebija. Lai notiek, kas notikdams! Un Viktors no visa spēka sažņaudza pirkstus. Arbalcts notrīcēja, atskanēja ieplīsuša zvana metāliskā džinkstoņa. Strauji iztaisnojusies, atspere sāpīgi atsitās pret Viktora kreiso roku, tik sāpīgi, ka roka tūlīt pat notirpa un noslīga lejup. Bet viņš sāpēm nepievērsa nekādu uzmanību. Šajos mirkļos izšķīrās viss, un viņa organisms sastinga gaidās, tikai pār deniņiem ritēja kutinoši vēsas sviedru krellītes.

Ļisicins neko neievēroja un īsti pat nesaprata, kas noticis. Viktors stāvēja ieplestām kājām, ceļi saliekti, rokas paceltas kā lielā un negaidītā izbīlī. Te piepeši atskanēja dīvaina skaņa. Tā ietriecās Ļisicinam krūtīs un aizrāva elpu! Viņš vienkārši vairs nespēja ieelpot, kaut kas dedzinošs un plosošs neļāva darboties plaušām. Ļisicins nolaida zemāk neizpratnes pilnu skatienu un ieraudzīja, kas par cūcību viņam traucē elpot. Izrādījās, ka krūtīs ietriekusies kaut kāda bulta, ap kuru kā mitrs un karsts kleksis pletās tumšs plankums. Un tad brīnumainā kārtā apkārt viss pārvērtās. Koki ietinās dūmakā un saļodzījās, pistole ar katru mirkli kļuva aizvien smagāka, un viņš vairs nespēja to noturēt rokā, kāju muskuļi piepeši kļuva mīksti un ļengani kā vate! Tagad Ļisicins sajuta vairs tikai savu kāju kaulus garus un tievus, kā koka kājas, uz kurām ļoti grūti noturēt līdzsvaru. Un viņš sašūpojās, cenzdamies noturēties stāvus.

Dažu soļu attālumā kā miglains akmens stabs stāvēja Viktors. Gluži blakus. Un viņš mēģināja pacelt nespēcīgo roku. Bet pistole jau bija kļuvusi tik smaga, ka nevarīgā roka pat no sasprindzinājuma sāka trīcēt. Beigu beigās ieroča smagums sašūpoja grīļīgi ķermeni, un Ļisicins, nespēdams turēties pretim, noslīga uz ceļiem. Tajā pašā mirklī atskanēja šāvieni, bet lodes visas līdz pēdējai ieurbās zemē blakus viņa kājām. Ļisicins mēģināja kaut ko pateikt, bet spēja tikai bez skaņas pavērt muti. Viņš neko nevarēja, pilnīgi neko… Acīs iezagās aizvainojums, viņš sašūpojās un nogāzās uz vēdera.

Izšāvis no arbaleta, Viktors neuzdrošinājās pat pakustēties. Viņš vēl nezināja, kas noticis, un nespēja arī iedomāties, kas gaidāms turpmāk. Viņš gaidīja ne dzīvs, ne miris. Neaptveramā gaidīšana vilkās ļoti ilgi… Un piepeši atskanēja šāvieni! Viktors satrūkās, un viss apkārt sagriezās.

Pēc šāvieniem viņš it kā pieslēdzās atkal realitātei. Galvā bikli sarosījās pieklusušās domas. Izrādījās, ka nokritis zemē nevis viņš, bet gan Ļisicins. Uz izmeklētāja muguras kā pelēks paugurs slējās lietusmētelis, asais metāls bija caurdūris audumu un starp lāpstiņām slejās briesmīga smaile… Viktors nespēja atraut skatienu no šīs tērauda bultas, kura mirguļoja blāvā valgumā… tad viņš piepeši šausmās apjauta, ka Ļisicins ir miris! Saprata, ka izmeklētāju nogalinājis viņš! Tāds briesmīgs secinājums aizrāva histēriskā dejā visas organisma šūnas, muskuļi sāka trīsēt, un viņam radās vēlēšanās bēgt projām no šīs vietas! Bet aizbēgt viņš nekur nevarēja, kājas no nespēka ļodzījās, un viņš tik tikko turējās kājās. Acis tramīgi šaudījās, kā meklēdamas patvērumu, kur aizmirsties, un piepeši uzdūrās pistolei.

Mironis joprojām turēja rokā savu ieroci. Pavisam nesen Ļisicins pašrocīgi bija nošāvis divus cilvēkus! To atcerējies, Viktors pārstāja drebēt, neprātīgas karuselis galvā apstājās, un domas sarindojās loģiskā secībā. Acīmredzot jebkuram satraukumam ir savas robežas, un pie viņa pamazām sāka atgriezties ierastais miers un savaldība.

No kā viņš īstenībā baidās? Uz kurieni grasās bēgt? Nekur nav jābēg, vienkārši viss jāpaskaidro, jāpastāsta, kas noticis. Tad uz šejieni un uz ciemu atbrauks citi cilvēki, iespējams, citādi nekā

Ļisicins, un visu noskaidros. Viņiem tas būs jānoskaidro! Tikai šajā drūmajā ainā trūka vienas ļoti svarīgas detaļas.

Viktors pacēla mugursomu un nosvieda pie līķa. Tagad vismaz būs skaidrs, kāpēc viss tā noticis.

Varbūt būs skaidrs, bet varbūt arī ne, kas to zina? Vismaz pats viņš nomierinājās. Viktors pacēla no zemes naudu un iebāza kabatā. Tas laikam arī viss. Bet pirms pagriezties un doties prom, viņš paskatījās uz Ļisicinu un tagad jau mierīgā, tiesa, ļoti nogurušā, balsī sacīja:

-    Tu kļūdījies, kapteini. Es esmu īstais mantinieks…

Content

Svaļevs Roberts Mantinieks

1.  nodaļa

2.   nodaļa

3.   nodaļa

4.   nodaļa

5.   nodaļa

6.   nodaļa

7.  nodaļa

8.   nodaļa

9.  nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12.  nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19.  nodaļa

20.  nodaļa

21.  nodaļa

22.  nodaļa