Džeritsena Tesa

Mefisto klubs

Tesa Džeritsena

Mefisto klubs

“Un izdeldējiet visus nešķīstos garus un Vērotāju bērnus, jo tie samaitājuši cilvēku dzimumu.”

Enoha grāmata X:15 (Senebreju teksts, n gs. pirms Kristus dzimšanas)

PIRMĀ NODAĻA

Viņi izskatījās pēc ideālas ģimenes.

Tā prātoja zēns, stāvēdams pie sava tēva vaļējā kapa un klausīdamies nolīgtā garīdznieka parastajos Bībeles citējumos. Pavisam niecīgs bija ļaužu pulciņš, kas šajā karstajā un suti-gajā jūnija dienā bija atnācis atvadīties no Montegjū Sola; ne vairāk kā duds cilvēku, un lielākā daļa no tiem zēnam bija jau pazīstami. Pēdējo pusgadu viņš bija aizvadījis internātskolā un dažus no klātesošajiem šodien šeit skatīja pirmo reizi. Lielākā daļa pavadītāju gan neizraisīja viņā nekādu interesi.

Toties tēvoča ģimene - tā gan zēnu interesēja. Pat ļoti. Šie ļaudis bija izpētes vērti.

Doktors Pīters Sols bija ļoti līdzīgs savam mirušajam brālim Montegjū - slaids un inteliģents, ar brillēm, kas viņu padarīja līdzīgu pūcei, brūnie mati, kļūdami aizvien plānāki, iezīmēja tuvojošos plikpauribu. Viņa sievai Emijai bija mīlīga, apaļa seja, un viņa nemitīgi raidīja noraizējušos skatienus sava piecpadsmitgadīgā radinieka virzienā, it kā alkdama to abām rokām apkampt un nosmacēt savos apskāvienos. Viņu dēls Tedijs bija desmit gadus vecs un likās sastāvam vienīgi no garām, tievām kājām un rokām. Mazs Pītera Sola klonējums, ieskaitot pat pūčveida brilles.

Visbeidzot meita Lilija. Sešpadsmit gadus veca.

Matu šķipsnas, kas bija atrisušas no zirgastes, karstumā lipa tai pie sejas. Bija redzams, ka meitene gauži slikti jūtas savā melnajā kleitā, viņa nemitīgi trinās un mīņājās, kā grasīdamās kuru katru bridi mesties prom. Kā gribēdama atrasties vienalga kur, tikai ne šajā kapsētā, kur vienā laidā jāatkaujas no sīcošiem insektiem.

Viņi izskatās tik normāli, tik parasti, domāja zēns. Tik atšķirīgi no manis. Tād piepeši Lilijas acis sastapās ar viņa acīm, un zēns pārsteigumā notrīsēja. Abpusēja pamanīšana. Tā jā bridi viņš gandrīz fiziski sajuta meitenes skatienu ieurbjamies savu smadzeņu tumšākajās rievās, izpētām tur visas slepenās vietas, kuras neviens nekad nebija redzējis. Kuras viņš nevienam nebija ļāvis skatīt.

Nemiera pārņemts, viņš novērsa skatienu, tā vietā koncentrējot uzmanību uz pārējiem ļaudīm, kuri bija sastājušies ap kapu. Tēva mājkalpotāja. Advokāts. Divi kaimiņi. Vēl daži paziņas, kuri šeit atradās pieklājības, nevis iekšējas vēlmes vadīti. Viņiem Montegjū Sols bija tikai sevī noslēdzies zinātnieks, nesen atgriezies no Kipras, tāds, kurš savas dienas vadīja, urbdamies grāmatās un kartēs, un sīkās māla lauskās. Viņi šo cilvēku nemaz nepazina. Tāpat kā nepazina viņa dēlu.

Beidzot ceremonija bija galā, un pavadītāju bars tuvojās zēnam kā amēba, gatava aprit to aiz līdzjūtības, daudzinot, cik ļoti tiem žēl, ka viņam nācies zaudēt tēvu. Turklāt tik driz pēc pārcelšanās uz Savienotajām Valstīm.

-    Tev vismaz ir radi, kuri par tevi parūpēsies, - mierināja garīdznieks.

Radi? Jā, laikam jau šie cilvēki ir mani radi, nodomāja zēns. Tajā mirklī, mātes skubināts, viņam kautrīgi pienāca klāt mazais Tedijs.

-    Tagad tu būsi mans brālis, - viņš paziņoja.

-    Es?

-    Mamma jau sagatavojusi tev istabu. Blakus manējai.

-    Es palikšu šeit. Sava tēva mājā.

Tedijs samulsis uzlūkoja māti. -Vai tad viņš nenāks dzīvot pie mums?

-    Tu nevari dzīvot viens, mīļais, - aši iejaucās Emija Sola.

- Tev taču ir tikai piecpadsmit gadu. Kas zina, varbūt tev Pjuritijā tā iepatiksies, ka pats sagribēsi palikt pie mums.

-    Mana skola atrodas Konektikutā.

-    Jā, bet mācību gads ir beidzies. Septembrī, ja gribēsi, protams, varēsi atgriezties savā internātskolā, lāču vasaru gan tu varētu pavadīt pie mums.

-    Es jau tur nebūšu viens. Pie manis atbrauks māte.

Iestājās ilgs klusums. Emija un PIters apmainījās skatieniem. un zēnam nenācās grūti uzminēt viņu domas. Māte viņu atstāja pirms daudziem gadiem.

-    Viņa atbrauks pie manis, - zēns pastāvēja pie sava.

Tad ierunājās PIters Sols. - Parunāsim par to vēlāk, dēls, -

viņš rāmā balsi sacīja.

Vēlu vakarā zēns gulēja gultā sava tēva savrupmājā un klausījās tēvoča un krustmātes balsu murdoņā, kas plūda no pirmā stāva kabineta. Šajā pašā kabinetā Montegjū Sols pēdējos mēnešus strādāja, tulkodams tekstus no trauslām papirusa skrandām. Šajā pašā kabinetā pirms piecām dienām viņš, triekas ķerts, saļima uz sava rakstāmgalda. Šiem cilvēkiem nevajadzēja atrasties šeit, starp tēvam tik dārgajām lietām. Šeit, šajā namā, viņi bija iebrucēji.

-    Viņš vēl ir tikai zēns, PIter. Viņam vajadzīga ģimene.

-    Mēs taču nevaram aizvilkt viņu uz Pjuritiju ar varu, ja viņš pats to nevēlas.

-    Piecpadsmit gadu vecumā cilvēkam vēl netiek dotas šādas izvēles iespējas. Pieaugušie ir tie, kuriem jāizlemj.

Zēns izrausās no gultas un izslīdēja no savas istabas. Viņš klusiņām aizlavījās pusi kāpņu posma zemāk, lai labāk dzirdētu sarunu.

-    Un, patiešām, cik daudz pieaugušo viņš pazīst? Tavs brālis neskaitās. Viņš bija tā ieracies savu veco mūmiju parpalās, ka droši vien pat nemanīja, ka tepat līdzās ir viņa paša bērns, par kuru tam būtu jārūpējas.

-    Tā nav glīti, Emij. Mans brālis bija labs cilvēks.

-    Labs gan, taču bezpalīdzīgs. Nevaru iedomāties, kādai jā-būt sievietei, kurai varējis ienākt prātā sagulēt no viņa bērnu. Un pēc tam viņa atļaujas pazust un atstāt bērnu Montijam audzināšanā. Tiešām nesaprotu, kas tā par sievieti.

-    Montijam viņa audzināšana itin labi padevusies. Zēnam skolā ir teicamas atzīmes.

-    Un tas, tavuprāt, ir mēraukla tam, ka viņš bijis labs tēvs? Fakts, ka zēnam bijušas labas sekmes?

-    Viņš ir ari visnotaļ uzvedīgs jauneklis. Vai atceries, cik labi viņš turējās bērēs?

-    Viņu bija pārņēmis stingums, Pīter. Vai tu viņa sejā šodien redzēji kaut mazāko jūtu atblāzmu?

-    Montijs bija uz mata tāds pats.

-    Tu gribi teikt - bezasiņu radījums?

-    Nē, gluži vienkārši - inteliģents. Nosvērts.

-    Bet zem visas tās čaulas - tu taču zini, ka zēns ir satriekts. Citādi nemaz nevar būt. Man nāk raudiens, iedomājoties, cik ļoti viņam šobrīd būtu vajadzīga māte. Cik ietiepīgi viņš apgalvo, ka tā viņam atbraukšot pakaļ, lai ari mēs zinām, ka tas tā nenotiks.

-    Mēs to tik droši nevaram zināt.

-    Mēs šo sievieti nekad mūžā neesam redzējuši! Vienkārši vienā jaukā dienā Montijs atraksta mums no Kairas, ka viņam esot atskrējis dēls. Un, ņemot vērā to, kas mums par Montiju zināms, viņš puiku, visticamāk, atradis niedrēs kā Mozu.

Zēns izdzirda virs sevis iečīkstamies grīdu un pavērās augšup. Pārsteigts viņš ieraudzīja savu māsīcu Liliju. Pārliekusies pār margām, meitene lūkojās viņā. Viņa to vēroja, pētīja, it kā viņš būtu neradījums, ar kādu tai agrāk nav nācies sastapties, un viņa censtos novērtēt, vai tas nav bīstams.

-    Ak! - iesaucās krustmāte Emija. - Izrādās, ka tu neguli!

Krustmāte un tēvocis tikko bija iznākuši no kabineta, tie

stāvēja kāpņu apakšā un vērās viņā. Abi izskatījās nedaudz apjukuši; kā redzams, tie pieļāva iespēju, ka mazais radinieks dzirdējis visu viņu sarunu.

-    Vai jūties labi, mīļais? - apvaicājās Emija.

-    Jā, krustmāt.

-    Ir jau tik vēls. Varbūt tev labāk būtu doties pie miera?

taču zēns pat nepakustējās.

Kādu bridi viņš palika stāvam uz kāpnēm, cenzdamies iztēloties, kā tas būtu - dzīvot kopā ar šiem cilvēkiem. Ko viņš no tiem varētu iemācīties. Varbūt tas vasaru padarītu interesantāku. Līdz pie viņa ieradīsies māte.

-    Krustmāt Emij, - zēns ierunājās. - Esmu izlēmis.

-    Ko tad?

-    Kur es pavadīšu šo vasaru.

Viņa tūdaļ secināja ļaunāko. - Lūdzu, nesteidzies! Mums patiešām ir jauka māja, ezers turpat līdzās, un tev būs pašam sava istaba. Vismaz atbrauc pie mums paciemoties, iekams pieņem galīgo lēmumu.

-    Bet es jau nolēmu, ka palikšu pie jums.

Krustmāte mirkļa apjukumā nebilda ne vārda. Tad viņas sejā uzplauka smaids un viņa uzsteidzās pa kāpnēm, lai apskautu zēnu. Viņa smaržoja pēc ziepēm Dove un šampūna Breck. Tik ikdienišķi, tik parasti. Tad smaidošais tēvocis Pīters draudzīgi uzsita viņam uz pleca, tādējādi izpauzdams savu prieku par jauniegūto dēlu. Viņu laime bija kā no cukura kristāliem savērpts tīkls, kas notvēra zēnu un iemeta to pasaulē, kurā valdīja mīlestība un gaisma, un smiekli.

-    Bērniem būs tāds prieks, ka tu brauksi mums līdzi! -jūsmoja Emija.

Zēns pameta skatu uz kāpņu augšgalu, taču Lilijas tur vairs nebija. Viņa bija aizslīdējusi, neviena nemanīta. Būs šī meitene jāpavēro, viņš nodomāja. Jo viņa mani jau vēro.

-    Tagad tu piederi pie mūsu ģimenes, - paziņoja Emija.

Visiem kopā kāpjot augšup pa kāpnēm, viņa jau sāka tam

izklāstīt vasaras plānus. Visas vietas, kurp viņi to aizvedīs, visus garšīgos ēdienus, kurus viņa tam pagatavos, līdzko atgriezīsies mājās. Viņa šķita tik laimīga, pat apreibusi, gluži kā māte, kurai tikko piedzimis mazulis.

Emijai Solai nebija ne mazākās nojausmas, ko viņi grasās ievest savās mājās.

OTRĀ NODAĻA

Pēc divpadsmit gadiem.

Var jau būt, ka tā bija kļūda.

Doktore Mora Ailza kavējās pie Mūsu Dievišķās Gaismas Valdnieces baznīcas durvīm, nespēdama izlemt, vai doties iekšā. Draudzes locekļi jau bija sanākuši, un viņa stāvēja pavisam viena nakts tumsā, sniegam krītot uz neapsegtās galvas. Caur aizvērtajām baznīcas durvīm Mora dzirdēja ērģelnieku atskaņojam Adeste Fidelis. Viņa zināja, ka no šā mirkļa visiem jābūt savās vietās. Ja viņa patiesi grasās tiem pievienoties, patlaban ir pēdējais brīdis doties iekšā.

Mora vilcinājās, jo zināja, ka īsti neiederas šeit, baznīcā, ticīgo vidū. Taču mūzika viņu aicināja līdz ar siltuma un remdinoši pazīstamo rituālu apsolījumu. Ārā, uz tumšās ielas, viņa bija viena. Viena pašā Ziemassvētku vakarā.

Un Mora lēnām devās augšup pa kāpnēm, kas veda ēkā.

Lai ari stunda bija vēla, baznīcas solos sēdēja veselas ģimenes ar miegainiem bērniem, kuri bija izrauti no gultiņām, lai apmeklētu pusnakts misi. Moras novēlotā ierašanās piesaistīja dažu labu skatienu, un, izdziestot Adeste Fidelis beigu akordiem, viņa aši ieslīdēja pirmajā pamanītajā tukšajā vietā vienā no pēdējām rindām. Gandrīz tajā pašā mirklī, sākoties ievada dziesmai, viņai līdz ar pārējiem dievlūdzējiem nācās atkal piecelties kājās. Altāra priekšā, pārmetis krusta zīmi, nostij&s tēvs Daniels Brofijs.

- Lai nāk pār jums visiem mūsu Uva Dieva un Tā Kunga Jēzus Kristus miers un žēlastība, - viņš sacīja.

-    Un arī pār jums, - Mora čukstēja līdzi draudzei. Pat tagad, pēc visiem šiem gadiem, kas pavadīti nošķirtībā no baznīcas, atbildes no viņas lūpām izskanēja dabiski, tās neizdzēšami bija iesēdušās no bērnības svētdienām. - Kungs ir žēlīgs. Kristus ir žēlīgs. Kungs ir žēlīgs.

Lai arī Danielam nebija ne jausmas par viņas klātbūtni, Moras uzmanība bija pievērsta vienīgi viņam. Tumšajiem matiem, iznesīgajiem žestiem, samtainajam baritona tembram. Šovakar Mora varēja lūkoties viņā bez kauna, bez mulsuma. Šovakar tas bija atļauts.

-    Dod mums mūžīgu svētlaimi Debesu Valstībā, kur Viņš mīt un valda pār mums, Svētais Gars, viens vienīgs Dievs mūžīgi mūžam.

Apsēžoties atpakaļ solā, Mora dzirdēja slāpētu klepu un nogurušo bērnu činkstēšanu. Sveces uz altāra izstaroja gaismu un cerību, apmirdzēdamas šo ziemas nakti.

Daniels uzsāka lasījumu. - Un eņģelis uz tiem sacīja: “Ne-blstaities, jo, redzi, es jums pasludinu lielu prieku, kas visiem ļaudīm notiks...”

Svētais Lūka, nodomāja Mora, pazīdama citātu. Lūka, ārsts.

-    “...un to ņematies par zīmi: jūs atradīsiet bērnu, autos ietītu...” - priesteris apklusa, viņa skatiens piepeši bija apstājies pie Moras. Un viņa nodomāja: vai tiešām tas ir tāds pārsteigums - ieraudzīt mani šovakar šeit, Daniel?

Viņš nokremšļojās, ielūkojās savās piezīmēs un turpināja lasījumu: - “Jūs atradīsiet bērnu, autos ietītu un silē guļošu.”

Lai ari tagad viņš zināja, ka Mora sēž viņa ganāmpulka vidū, Daniela skatiens viņai vairs nepievērsās. Ne dziedot Cantate Domino un Dies Sanctificatus, ne eiharistijas liturģijas laikā. Kad ļaudis visapkārt sāka slieties kājās un virzīties uz priekšu, lai saņemtu Svēto vakarēdienu, Mora palika sēžam savā vietā. Ja neesi ticīgs, ir liekulīgi piedalīties sakramentā - baudīt dievmaizi, iemalkot vīnu.

Tad ko es šeit vispār daru?

Tomēr viņa palika līdz nobeiguma rituālam, līdz svētīšanai un atlaišanai.

-    Ejiet Kristus mierāl

-    Lai slavēts Dievs! - atbildēja draudze.

Mise bija galā, ļaudis pamazām sāka atstāt baznīcu; pogādami ciet mēteļus un vilkdami rokās cimdus, tie virzījās uz izeju. Ari Mora piecēlās kājās un jau izgāja ailā, kad ar acs kaktiņu pamanīja, ka Daniels cenšas pievērst sev viņas uzmanību, klusi lūgdams neaiziet. Mora atkal apsēdās, juzdama cilvēku ziņkārīgos skatienus, ko tie uzmeta, iedami garām viņas solam. Viņa zināja, ko tie redz vai arī iztēlojas redzam: vientuļa sieviete, Ziemassvētku vakarā izslāpusi pēc priestera mierinājuma vārdiem...

Bet varbūt dažs redzēja ko vairāk?

Mora nereaģēja uz šiem skatieniem. Baznīcai tukšojoties, viņa lūkojās taisni sev priekšā, stoiski pievērsusi skatienu altārim Ir vēls, viņa domāja, un man jādodas mājup. Patiešām nezinu, kāds labums no tā, ka palieku.

-    Sveika, Mora!

Viņa pacēla ads un sastapās ar Daniela skatienu. Baznīca vēl nebija gluži tukša. Ērģelniece patlaban vāca kopā notis, taču visa Daniela uzmanība šajā mirklī bija vērsta uz Moru, itin kā viņa būtu vienīgais cilvēks visā telpā.

-    Ilgi neredzēta, - viņš bilda.

-    Laikam gan.

-    Kopš augusta, vai ne?

Tātad ari tu to atceries.

Viņš apsēdās uz sola līdzās Morai. - Brīnos, redzot tevi šeit.

-    Lai vai kā, ir Ziemassvētku vakars.

-    Bet tu taču netici Dievam.

-    Tomēr es vēl arvien izbaudu rituālus. Dziesmas.

-    Tis ir vienīgais iemesls, kālab esi šeit? Lai nodziedātu pāris himnu? Dažas reizes pateiktu Āmen un Lai slavēts Dievs?

-    Man gribējās paklausīties mūziku. Un būt cilvēkos.

-    Tikai nesaki man, ka tu šovakar esi viena.

Mora paraustīja plecus un īsi iesmējās. - Tu taču mani pazīsti, Daniel. Trokšņainas ballītes mani nevilina.

-    Man tikai šķita... tas ir, es iedomājos...

-    Ko tad?

-    Ka tu esi kopā ar kādu. Sevišķi jau šovakar.

Jā, esmu. Ar tevi.

Abi apklusa, jo garām pagāja ērģelniece ar nošu mapi padusē. - Arlabunakti, tēvs Brofijl

-    Arlabunakti, misis īstonal Paldies par jauko sniegumuI

-    Man bija prieks. - Ērģelniece vēl uzmeta pēdējo pētošo skatienu Morai, tad devās uz izeju. Bija dzirdams, kā aizveras durvis, un beidzot viņi bija vieni.

-    Tad kāpēc tas bija tik ilgi? - vaicāja Daniels.

-    Nu, tu jau zini, kādi ir nāves darbi. Tie nekad nerimst. Vienam no mūsu patologanatomiem pirms dažām nedēļām nācās likties slimnīcā - nepieciešama muguras operācija, un mums nācās viņu aizstāt. Biju aizņemta, tas arī viss.

-    Tu taču vienmēr vari paņemt telefonu un piezvanīt.

-    Zinu. - Ifes gan attiecās ari uz Dānieļu, taču viņš to nekad nedarīja. Daniels Brofijs nekad neatļāvās pārkāpt robežu, un varbūt tas bija pat labi - abu vietā Morai vienai nācās cīnīties ar šo neganto kārdinājumu.

-    Kā tev pa šo laiku klājies? - viņa jautāja.

-    Varbūt esi dzirdējusi, ka tēvu Roju pagājušomēnes ķēra trieka? Es tagad esmu viņa vietā par policijas kapelānu.

-    Detektīve Ridzoli man teica.

-    Pirms dažām nedēļām biju Dorčesteras nozieguma vietā. Tur, kur nošāva to policijas virsnieku. Es tevi tur redzēju.

-    Es gan tevi nepamanīju. Varēji kaut pasveicināt.

-    Tu biji pārlieku aizņemta. Totāli iegrimusi darbā kā allaž. -Viņš pasmaidīja. - Tu reizēm mēdz izskatīties tik neganta. Mora. Vai tu pati to maz zini?

Mora iesmējās. - Varbūt tā ir mana problēma.

-    Problēma?

-    H es aizbaidu vīriešus.

-    Mani tu neesi aizbaidījusi.

Kā gan es to varētu? - viņa nodomāja. Tavu sirdi jau nav iespējams salauzt. Mora piesardzīgi ielūkojās pulkstenī un

piecēlās kājās. - Ir jau ļoti vēls, un es noteikti esmu atņēmusi pārāk daudz tava laika.

-    Man nav nekādu neatliekamu darbu, - viņš bilda, pavadīdams Moru uz izeju.

-    Tev ir vesels ganāmpulks dvēseļu, ko uzmanīt. Un ir taču Ziemassvētku vakars.

-    Tavai zināšanai, man šovakar tik un tā nav, kurp iet.

Mora bridi vilcinājās un pavērsa seju pret virieti. Viņi bija

vieni paši šajā baznīcā. Viņi stāvēja, ieelpodami tik pazīstamo vaska sveču un vīraka smaržu, kas Morai sauca atmiņā bērnības Ziemassvētkus, bērnības mises. Tos laikus, kad iešana baznīcā neizraisīja nemieru, kas viņu tagad tirdīja. - Arlabunakti, Daniel, — viņa sacīja un pagriezās pret durvīm.

-    Vai atkal paies četri mēneši, iekams tevi no jauna redzēšu? - viņš sauca tai pakaļ.

-    Nezinu.

.....Es ilgojos pēc mūsu sarunām, Mora.

Viņa no jauna apstājās, roka kavējās uz durvju roktura.

— Ari es pēc tām ilgojos. Varbūt tieši tāpēc mums nevajadzētu tās turpināt.

-    Mēs neesam darījuši neko tādu, no kā mums būtu jākaunas.

-    Vēl ne, - viņa klusi attrauca, lūkodamās nevis vīrietī, bet smagajās, kokgriezumiem rotātajās durvīs, kas atradās starp viņu un bēgšanu.

-    Mora, neatstāsim to tā! Nav nekāda iemesla, lai mēs nevarētu uzturēt kaut kādas... - viņš saminstinājās un apklusa.

Iezvanījās Moras mobilais telefons.

Viņa izvilka to no rokassomiņas. Tik vēlā stundā telefona zvans nevarēja vēstīt neko labu. Atbildot uz to, viņa juta sev pievērstu Daniela skatienu. Tas izraisīja Morai nervozas trīsas.

-    Doktore Ailza, - viņa pārspīlēti mierīgā balsī atsaucās.

-    Priecīgus Ziemassvētkus! - novēlēja detektīve Džeina Ridzoli. - Brīnos, ka neesi mājās. Vispirms mēģināju zvanīt uz turieni.

-    Biju uz pusnakts misi.

-    Oho, ir jau viens naktīl Vai tad tā vēl nav cauri?

-    Jā, Džeina, tā ir beigusies, un es patlaban dodos prom, -Mora noskaldīja balsī, kas turpmāku izjautāšanu padarīja neiespējamu. - Ko tu no manis vēlies? - viņa noprasīja, jo bija vairāk nekā skaidrs, ka šis telefona zvans nav vis vienkāršs apsveikums svētkos, bet gan izsaukums.

-    Adrese: Preskotstrita - divi, desmit. Austrumbostona. Privāta rezidence. Mēs ar Frostu ieradāmies pirms pusstundas.

-Detaļas?

-    Viens upuris, jauna sieviete.

-    Slepkavība.

-    Ak jā!

-    Liekas, ka tu par to esi absolūti pārliecināta.

-    Kad ieradīsies, redzēsi pati.

Mora nospieda atvienojuma taustiņu un ieraudzīja, ka Daniels vēl arvien viņā nolūkojas. Taču bridis, kad riskēt un  pateikt vārdus, ko viņi abi vēlāk nožēlotu, bija garām. Bija  iejaukusies Nāve.

- Pat šajā naktī?

- Tam, ka šovakar ir Ziemassvētki, manās acīs nav nekāda

īpašā nozīme.

Mora aizpogāja mēteli un devās ārā, naktī. Viņš tai sekoja, un, kamēr Mora pa tikko uzsnigušo sniegu brida uz savu auto, Daniels palika stāvam uz kāpnēm, pavadot viņu ar skatienu; priestera baltais talārs plandījās vējā. Palūkojusies pār plecu, Mora redzēja viņu mājam ardievas.

Daniels turpināja māt vēl ari tad, kad viņas auto jau bija uzņēmis gaitu.

TREŠĀ NODAĻA

Triju policijas patruļmašīnu zilās bākugunis mirgoja cauri krītošā sniega plīvuram, vēstot katram, kurš tuvojās: šeit kaut kas ir atgadījies, šeit ir noticis kaut kas šaušalīgs. Mora juta, kā viņas Lexus priekšējo buferi saskrāpē ledus, mašīnai apstājoties pie sniega kupenas, lai atstātu izbraucamu vietu citiem auto. Jāteic gan, ka šajā vēlajā Ziemassvētku nakts stundā vienīgās automašīnas, kuras varētu iegriezties šaurajā šķērsielā, bija tādas kā viņējā - nāves svītas locekļi. Mora bridi pasēdēja, nocietinot sevi gaidāmajām nogurdinošajām stundām, gurdās ads šķita visu šo mirgojošo gaismu nohipnotizētas. Locekļi bija gluži stingi; asinsrite - kā stāvošs ūdens. Mosties! - viņa sev pavēlēja. Laiks ķerties pie darba.

Mora izkāpa no auto, un pēkšņa auksta gaisa brāzma aizpūta no smadzenēm visu miegainību. Viņa gāja pa tikko uzsnigušo sniedziņu, kas, sperot soli, putēja gaisā kā baltas dūnu grīstes. Kaut ari bija jau kādi pusdivi, dažos no necilajiem namiem dega gaisma un logos, ko rotāja karameļu stienīši un ar šabloniem zīmēti skrejoši ziemeļbrieži, varēja saskatīt ziņkārīgu kaimiņu siluetus, kuri no savām siltajām istabām blenza naktī, kas vairs nebija ne klusa, ne svēta.

-    Hei. doktore Ailza? - uzsauca kāds policists, pavecāks vīrs, kurš Morai likās kaut kur redzēts. Toties viņš jau nu pilnīgi droši zināja, kas viņa tāda ir. Šeit to zināja visi. - Kā jums šonakt tā paveicies, ko?

-    To pašu es varētu jautāt jums, policista kungs.

-    Laikam mēs abi būsim izvilkuši nelaimīgās lozes, - viņš iesmējās. - Priecīgus tos sasodītos Ziemassvētkus!

-    Vai detektīve Ridzoli ir iekšā?

-    Jā, viņa kopā ar Frostu uzņem video. - Policists norādīja uz ēku, kurā visi logi bija apgaismoti, - mazu, kastītei līdzīgu mājiņu, kas bija iespiesta jūtami vecāku, laikazoba skartu ēku rindā. - Taču nu jau viņi droši vien ir gatavi tikties ar jums.

Skaļš ristīšanās troksnis lika Morai pagriezties pret ielu, kur blonda sieviete, saliekusies kāsī un turot savu garo mēteli, lai nenotašķītu tā apakšmalu, patlaban vēma kupenā.

Policists nosprauslājās. - No tās gan iznāks viena smalka slepkavību izmeklētāja, - viņš pačukstēja Morai. - Atspērās šurp, kā izkāpusi no Kegnijas un Leisijas^1. Izkomandēja mūs visus pēc kārtas. īsta dzelzs lēdija, jā, nudien. Tad viņa ieiet tajā mājā, uzmet skatienu, un nākamais, ko redzam, - šī korķē sniegā. - Viņš iesmējās.

-    Līdz šim it kā nebūtu redzēta. Vai viņa ir no Slepkavību izmeklēšanas nodaļas?

-    Cik dzirdēju, tad tikko pārcelta no Narkotiku un prostitūcijas apkarošanas nodaļas. Priekšniecības spožā ideja -iesaistīt vairāk meiteņu. - Viņš papurināja galvu. - Šitā te ilgi nenoturēsies. To es paredzu.

Sieviete detektīve noslaucīja muti un, nedroši aizsteberējusi līdz lievenim, apsēdās uz pakāpieniem. - Hei! Detektīvi - uzsauca policists. - Vai gribat aizšmaukt no nozieguma vietas? Ja atkal uznāks luste korķēt, vismaz nedariet to tik daudzu liecinieku klātbūtnē!

Jauniņs policists, kas stāvēja turpat tuvumā, noirgojās.

Blondā detektīve uzslējās kājās, un policijas patruļmašīnas bākugunis apgaismoja viņas aizvainojumā saviebto seju.

- Iešu mirklīti pasēdēt savā mašīnā, - viņa nomurmināja.

-    Jā. Dariet gan tā, jaunkundzīt!

Mora noskatījās, kā detektīves stāvs pazūd aiz mašīnas. Kas gan tās par šausmām, ar kurām viņai nācies sastapties šajā namā?

-    Dok! - sauca detektīvs Berijs Frosts. Viņš tikko bija iznācis no nama un stāvēja uz lieveņa - vējjakā tērpts salīcis stāvs. Blondie mati nekārtīgos kušķos saslējušies stāvus, it kā viņš tikko būtu izvēlies no gultas. Kaut arī Berija sejas krāsa vienmēr bijusi vaskaina, dzeltenā gaisma no lieveņa laternas padarīja viņa izskatu vēl slimīgāku nekā citkārt.

-    Cik noprotu, atgadījies kaut kas patiesi nelāgs, - minēja Mora.

-    Katrā ziņā nekas tāds, ko būtu vēlēšanās ieraudzīt Ziemassvētku vakarā. Nolēmu iznākt ārā un ieraut nāsīs kādu šjuku svaiga gaisa.

Mora kavējās uz apakšējā pakāpiena, lūkodamās daudzajos pēdu nospiedumos uz apputinātā lieveņa. - Vai man iet iekšā pa šejieni?

-    Jā. Tie nospiedumi - tā ir visa Bostonas Policijas nodaļa.

-    Kā ar noziedznieka atstātajiem pēdu nospiedumiem?

-    Neko sakarīgu neatradām.

-    Kā? Vai tad viņš izlidojis pa logu?

-    Izskatās, ka viņš aiz sevis visu kārtīgi saslaucījis. Atrodamas tikai slotas vēzienu pēdas.

Mora sarauca uzacis. - Šis noziedznieks bijis uzmanīgs pret detaļām.

-    Pagaidiet tikai, ko jūs vēl redzēsiet iekšāl

Uzkāpusi pa kāpnēm. Mora uzvilka cimdus un kurpju apvalkus. Tuvumā Frosts izskatījās pat vēl sliktāk, viņa seja bija sakritusies un zaudējusi pēdējās krāsas paliekas. Tomēr viņš ievilka elpu un rotaļīgi piedāvāja: - Ļaujiet man jūs pavadīt!

-    Nē, labāk pastāviet vien ārā! Gan jau Ridzoli man visu parādīs.

Berijs pamāja, taču neskatījās uz Moru. Viņš saspringtu skatienu vērās ielas virzienā kā cilvēks, kurš visiem spēkiem cenšas saturēt kuņģī vakariņas. Mora atstāja to vienu savā cīniņā un pasniedzās pēc durvju roktura. Viņa jau bija sagatavojusies visļaunākajam. Vēl pirms dažiem mirkļiem Mora bija ieradusies, noguruma pārņemta, visiem spēkiem cenzdamās uzturēt sevi nomodā, toties tagad juta sasprindzinājumu, kas caurstrāvoja un elektrizēja ik nervu šķiedru.

Mora iegāja namā. Brīdi viņa palika stāvam, pulss satraukti drebēja. Doktore pārlaida skatienu absolūti nevainīgajai ainai. Vestibilam bija nodeldēta ozolkoka grīda. Pa durvju aiļu varēja redzēt gabaliņu dzīvojamās istabas, kas bija mēbelēta lētiem un savstarpēji nesaskaņotiem priekšmetiem: izsēdēts japāņu dīvāniņš, pūpēdim līdzīgs klubkrēsls, no dēļu atlikumiem un ķieģeļiem uzmeistarots grāmatplaukts. Pagaidām nekas tāds, kas atgādinātu nozieguma vietu. Šausmas ir vēl priekšā; Mora zināja, ka tās gaida viņu šajā namā, jo bija redzējusi tās atspoguļojamies Berija Frosta acīs un nepazīstamās detektīves pelnu pelēkajā sejā.

Izgājusi cauri dzīvojamai istabai, Mora devās uz ēdamistabu, kur ieraudzīja četrus krēslus ap priedes koka galdu. Taču ne jau mēbeles bija tās, kas pievērsa viņas uzmanību; tie bija galda piederumi, kas tur bija izvietoti kā ģimenes maltītei. Vakariņas četriem.

Viens no šķīvjiem bija apklāts ar linu salveti, audums šķita nošļakstīts asinīm.

Mora ar strauju kustību pasniedzās pēc salvetes. Pacēlusi to aiz stūrīša, viņa ielūkojās šķīvī, un... tūdaļ pat palaida salveti vaļā un noelsusies pakāpās atpakaļ.

-    Kā redzams, esi atradusi kreiso plaukstu, - ierunājās kāda balss.

Mora apmetās apkārt. - Tu nu gan mani pārbiedēji.

-    Vai gribi redzēt patiešām stindzinošas šausmas? - turpināja detektīve Džeina Ridzoli. - Seko man! - Viņa pagriezās un veda Moru pa gaiteni. Džeina, tāpat kā Frosts, izskatījās kā tikko no gultas izkāpusi. Bikses saburzītas, tumšie mati kā drāšu mudžeklis. Taču atšķirībā no Frosta viņa kustējās bezbailīgi, ar papīru pārvilktās kurpes švīkstēja pa grīdu. No visiem detektīviem, kuri regulāri mēdza apmeklēt līķu sekcijas telpu, Džeina bija tā, kura spēja teju vai uzgulties galdam, lai labāk visu apskatītu, un ari tagad, ejot pa gaiteni, viņa

neizrādīja nekādu vilcināšanos. Tā bija Mora, kas atpalika. Skatiens kavējās pie asins lāsēm uz grīdas.

-    Turies šajā pusē, - brīdināja Džeina. - Mums šeit ir daži neskaidri pēdu nospiedumi abos virzienos. Sporta apavi. Nu jau nožuvuši, tomēr es negribētu neko izsmērēt.

-    Kas izsauca policiju?

-    Tas bija zvans uz deviņi-viens-viens. Tūlīt pēc pusnakts.

-    No kurienes?

-    No šīs pašas mājas.

Mora sarauca uzacis. - Upuris? Viņa būtu saukusi pēc palīdzības?

-    Tas nebija balss ziņojums. Kāds gluži vienkārši piezvanīja uz palīdzības operatora numuru un atstāja klausuli karājamies. Pirmā patruļmašīna ieradās šeit pēc desmit minūtēm. Policists atrada durvis neaizslēgtas, iegāja guļamistabā un sapsihojās. - Džeina apstājās pie durvīm un pār plecu uzlūkoja Moru. Skatienā bija brīdinājums. - Lūk, šeit jau kļūst baisi!

Ari nocirstā roka bija gana iespaidīga.

Džeina pavirzījās sāņus, lai ļautu Morai ielūkoties istabā. Upuri nekur nemanīja. Vienīgais, ko viņa redzēja, bija asinis. Vidusmēra cilvēka ķermenis satur apmēram piecus litrus šā šķidruma, lāds pats daudzums sarkanas krāsas, izšķaidīts pa nelielu telpu, noklātu visas iespējamās virsmas. *fcs, kas pa pavērtajām durvīm saistīja Moras apjukušo skatienu, bija šīs ekstravagantās šļakatas, kas kā trakulīgas rokas zibināts serpentīns stiepās pāri baltajām sienām, mēbelēm un palagiem.

-    Arteriālās, - precizēja Ridzoli.

Mora spēja tik vien kā pamāt ar galvu; viņa lasīja šausmu stāstu, kas ar sarkaniem burtiem bija rakstīts uz šīm sienām. Būdama ceturtā kursa medicīnas studente un strādādama praksē ātrajā palīdzībā, viņa reiz bija redzējusi cietušo ar šautu brūci noasiņojam uz pirmās palīdzības galda. Uzturot asinsspiedienu, rezidējošais ķirurgs izmisumā bija veicis ārkārtēju vēdera sieniņas iegriezumu, cerēdams ierobežot iekšējo asiņošanu. Viņš bija uzšķērdis vēderu, dodot ceļu arteriālo asiņu strūklai, kas šļācās no pārplēstās aortas, nošķaidot ārstu seju un ķiteli. Pēdējās izmisīgajās sekundēs, tamponējot sterilos dvieļus, viss, uz ko Mora spēja koncentrēties, bija šīs asinis. To krāšņais mirdzums, gaļīgā smarža. Viņa pasniedzās atvērtajā vēdera dobumā, lai satvertu retraktoru, un siltums, kas iesūcās ķiteļa piedurknēs, bija remdējošs kā vanna. Todien operāciju zālē Mora redzēja, cik grandiozu strūklu spēj izraisīt pat vājš arteriāls spiediens.

Tagad, lūkojoties uz guļamistabas sienām, viņas uzmanību atkal piesaistīja asinis. Tās dokumentēja upura dzīves pēdējās sekundes. Kad tika veikts pirmais cirtiens, upura sirds vēl arvien pukstēja, vēl arvien sūknēja asinis. Virs gultas bija pirmais itin kā ložmetēja raidītais trieciens, tas meta augstu loku uz sienas. Pēc dažiem spēcīgiem izvirdumiem loks sāka samazināties. Ķermenis būs centies kompensēt strauji krītošo asinsspiedienu, artērijas saspiedušās, pulss paātrinājies. Bet ar katru sirdspukstu tas iztukšojās, paātrinot savu bojāeju. Kad beidzot spiediens nokritās un sirds apstājās, vairs nebija strūklas, tikai vāra tērcīte, līdz izplūda pēdējās asinis. Tā bija nāve, ko Mora nolasīja uz šīm sienām un šajā gultā.

Tad viņas skatiens apstājās, piekalts kaut kam tādam, kas gandrīz pazuda mežonīgajās šļakatās. Kaut kam tādam, kas lika matiņiem uz skausta sacelties stāvus. Uz sienas bija ar asinīm uzzīmēti trīs apvērsti krusti. Un zem tiem vairāki noslēpumaini simboli:

- Ko tas nozīmē? - Mora klusi pavaicāja. - Nav ne jausmas. Mēģinājām izdomāt.

Mora nespēja atraut acis no rakstītā. Viņa norija siekalas.

- Ar ko, pie velna, mums šeit ir darīšana?

-    Pagaidi, tas vēl ir tikai sākums! - Džeina piegāja gultai no otras puses un norādīja uz grīdu. - Šeit ir upuris. Vismaz lielākā daļa no tā.

Tikai apgājusi apkārt gultai, Mora ieraudzīja sievieti. Tā bija kaila un gulēja uz muguras. Noasiņošana bija izbalinājusi ādu alabastra baltumā, un Mora piepeši atcerējās Britu muzeja apmeklējumu, kur kādā no zālēm bija izstādīts desmitiem aplūzušu romiešu skulptūru. Garie gadsimti nebija saudzējuši marmoru, nošķeļot galvas, aplaužot rokas, neatstājot neko vairāk kā anonīmus torsus. To pašu viņa redzēja patlaban, skatoties uz nedzīvo ķermeni. Sadragāta Venera. Bez galvas.

-    Izskatās, ka viņš to nogalinājis šeit, gultā, - sprieda Džeina. — Tas izskaidrotu šļakatas uz sienas un asinis uz matrača. Tad viņš to novilcis uz grīdas, varbūt tāpēc, ka viņam bija vajadzīgs ciets pamats, lai pabeigtu graizīšanu. - Džeina ievilka elpu un novērsās, it kā pēkšņi būtu izsmēlusi savas rezerves un nespētu vairs ilgāk skatīties uz līķi.

-    Tu teici, ka pirmā patruļmašīna, reaģējot uz zvanu, ieradās pēc desmit minūtēm, — bilda Mora.

-    Tā gan.

-    Tas, kas šeit izdarīts - šīs amputācijas un galvas atdalīšana -, tas noteikti prasījis vairāk par desmit minūtēm.

-    Mēs to saprotam. Nedomāju, ka zvanītājs bijis upuris.

Soļu troksnis lika abām pagriezties, un Mora ieraudzīja

Beriju Frostu, kas stāvēja durvīs, neizrādīdams ne mazāko vēlēšanos nākt iekšā.

-    Ieradusies operatīvā grupa, - viņš paziņoja.

-    Saki, lai nāk iekšā, - vedināja Džeina. Brīdi klusējusi, viņa piebilda: - Pats tu necik aizrautīgs neizskaties.

-    Man jau gan liekas, ka turos itin braši. Cik nu tas iespējams, ņemot vērā.,.

-    Kā Kasovičai? Vairs nevemj? Mums šeit noderētu palīdzība.

Frosts papurināja galvu. - Vēl arvien sēž mašīnā. Nedomāju, ka viņas kuņģis gatavs šādām ainām. Iešu atvest operatīvo grupu.

-    Pasaki viņai, lai taču uzaudzē biezāku ādu, Dieva dēļ! -Džeina nosauca viņam pakaļ. - Neciešu, ka sieviete mani iegāž. Tas met ēnu uz mums visām.

Moras skatiens atgriezās pie torsa uz grīdas. - Vai atradāt...

-    Pārējās sastāvdaļas? - pārjautāja Džeina. — Jā. Kreiso plaukstu tu pati atradi. Labā roka ietupināta vannā. Un tagad, šķiet, ir īstais bridis izrādīt tev virtuvi.

-    Kas tad vēl tur?

-    Aizvien jauni un jauni pārsteigumi. - Džeina devās pāri istabai uz gaiteni.

Pagriezusies, lai viņai sekotu, Mora netīšām notvēra savu atspulgu spogulī. Pašas attēls lūkojās viņā nogurušām acīm, melnie mati, kūstošā sniega piesūkušies, nokarājās lēkšķainās šķipsnās. Taču ne jau pašas spoguļattēls bija tas, kas lika Morai sastingt. - Džeina, - viņa čukstus izdvesa, - palūkojies uz šo!

-    Kur?

-    Spogulī. Simboli. - Mora pagriezās un uzlūkoja uzrakstu uz sienas. - Vai redzi? Tis ir spoguļraksts! Tie nemaz nav simboli, bet gan burti, kurus iespējams izlasīt, raugoties spogulī.

Džeina pablenza uz sienu, tad uz spoguli. - Vai tur būtu domāts kaut kāds vārds?

-    Jā. Tas skan Peccavi.

Džeina papurināja galvu. - Pat lasot otrādi, tas man neko neizsaka.

-    Tas ir latīniski, Džeina.

-    Un ko tas nozīmē?

-    Esmu grēkojis.

Kādu bridi abas sievietes lūkojās viena otrā. Pēkšņi Džeina iesmējās. - Tā nu gan ir sasodīti dīvaina atzīšanās. Vai, tavuprāt, pāris reižu noskaitīta tēvreize varētu šo grēku dzēst?

-    Varbūt slepkava šos vārdus nav attiecinājis uz sevi. Varbūt tas zīmējas uz upuri. — Viņa uzlūkoja Džeinu. - Esmu grēkojusi.

-    Sods, - secināja Džeina. — Atmaksa.

-    Tas varētu būt viens no iespējamiem motīviem. Viņa izdalījusi kaut ko tādu, kas saniknojis slepkavu. Viņa sagrēkojusies pret to. Un šī ir viņa atmaksa.

Džeina dziļi ievilka elpu. - Nu tad dosimies uz virtuvi. -Viņa veda Moru pa gaiteni. Pie virtuves durvīm Džeina apstājās un uzlūkoja Moru, kas stāvēja uz sliekšņa, pārāk apstulbusi no redzētā, lai bilstu kaut vārdu.

Uz flīžu grīdas ar kaut ko līdzīgu sarkanam kritām bija uzzīmēts aplis. Pa tā aploci izvietojās piecas melnas parafīna peļķes, izkusušas un sastingušas. Sveces, nodomāja Mora. Apļa vidū, nolikta tā, lai acis raudzītos atnācējos, atradās atdalīta sievietes galva.

Aplis. Piecas melnas sveces. Tas ir upurēšanas rituāls.

-    Un pēc visa tā man jādodas mājās pie savas mazās meitiņas, - nopūtās Džeina. - No rīta mēs visi sasēdīsimies ap eglīti un saiņosim vaļā dāvanas, un izliksimies, ka ir miers virs zemes un cilvēkiem labs prāts. Taču man būs jādomā par... par šo objektu... kas te blenž manī. Priecīgi šaušalīgus Ziemassvētkus, tā teikt!

Mora norija siekalas. - Vai mums ir zināma viņas personība?

-    Nu, vai zini, lai noskaidrotu personas datus, es te nesāku vilkt šurp viņas draugus un kaimiņus. Hei, vai pazīstat šo galvu uz virtuves grīdas? Bet, spriežot pēc autovadītājas apliecības, viņas vārds ir Lorianna Takere. Vecums: divdesmit astoņi gadi. Mati brūni, acis brūnas. - Džeina aprauti iesmējās. - To mēs iegūtu, saliekot kopā visus šeit izkaisītos ķermeņa fragmentus.

-    Kas tev par viņu ir zināms?

-    Atradām viņas rokassomiņā čeka pasaknīti. Viņa strādājusi Dabas muzejā. Nav zināms, kāds ir bijis viņas ieņemamais amats, taču, spriežot pēc mājas iekārtojuma, mēbelēm,

-    Džeina pameta skatienu dzīvojamās istabas virzienā, - nekādu lielo naudu viņa nav pelnījusi.

Viņas izdzirda balsis un soļu troksni, ierodoties operatīvajai grupai. Džeina tūdaļ pat izslējās, lai sveicinātu atnācējus ar sev raksturīgās pašpārliecinātības imitāciju. Visiem zināmā nesatricināmā detektīve Ridzoli.

-    Ei, puiši! - viņa ierunājās, Frostam kopā ar diviem kriminālistiem piesardzīgi ienākot virtuvē. - Mums te jautrība sit augstu vilni.

-    Jēziņ! - izdvesa viens no kriminālistiem. - Kur ir pārējā daļa no upura?

-    Izmētāta pa vairākām telpām. Vislabāk būtu sākt ar... -Džeina aprāvās, un viņas stāvs piepeši saspringa.

Zvanīja telefons uz virtuves letes.

Frosts tam stāvēja vistuvāk. - Kā tev šķiet? - viņš uzlūkoja Ridzoli.

-    Atbildi.

Frosta cimdotā roka negribīgi pasniedzās pēc klausules.

-    Hallo! Hallo? - Pēc brīža viņš to atkal nolika. - TUr atvienojās.

-    Ko saka numura uzrādītājs?

Frosts nospieda zvanu arhīva taustiņu. - Tas ir Bostonas numurs.

Džeina uzlūkoja displejā redzamo numuru un izvilka savu mobilo telefonu. - Mēģināšu atzvanīt, - viņa paziņoja un sāka spiest ciparu kombināciju. Bridi klausījās signālos. - Neatbild.

-    Apskatīsimies, vai šis numurs nav zvanījis jau agrāk, -ierosināja Frosts. Viņš paspaidīja arhīva taustiņu, noskatīdams visus izejošos un ienākošos zvanus. - Tā, te ir tas zvans uz deviņi-viens-viens. Desmit minūtes pāri divpadsmitiem.

-    Mūsu noziedznieks. Ziņo par savu veikumu.

-    Ir vēl viens zvans, tieši pirms šā. Kembridžas numurs. -Viņš uzlūkoja klātesošos. - Divpadsmitos piecās.

-    Mūsu noziedznieks no šā telefona veicis divus zvanus?

-    Ja vien tas patiešām bijis mūsu noziedznieks.

Džeina lūkojās uz telefonu. - Padomāsim! Viņš stāv šeit, virtuvē. Viņš tikko ir nogalinājis un sacirtis gabalos to sievieti. Nogriezis roku, plaukstu. Galvu nolicis šeit, uz grīdas. Kālab lai viņš kādam zvanītu? Vai viņš vēlas ar to palielīties? Un kas ir tas, kam viņš zvana?

-    Noskaidro! - vedināja Mora.

Džeina vēlreiz lika lietā savu mobilo telefonu, šoreiz, lai sazvanītu Kembridžas numuru. - Ir savienojuma signāls. Labi. Esmu trāpījusi automātiskajam atbildētājam. - Viņa apklusa, un viņas skatiens piepeši iezīdās Morā. - Tu nemūžam neuzminēsi, kam pieder šis numurs.

-    Kam tad?

Džeina pārtrauca savienojumu un tad atkārtoja to. Un pasniedza Morai mobilo telefonu.

Mora dzirdēja četrus signālus. Tad ieslēdzās automātiskais atbildētājs un atskanēja ieraksts. Balss jau pašā pirmajā mirklī šķita stindzinoši pazīstama.

Jūs esat piezvanījuši doktorei Džoisai O'Donelai. Labprāt vēlētos ar jums aprunāties, tāpēc, lūdzu, atstājiet savu ziņojumu, un es jums piezvanīšu.

Mora piespieda atvienojuma taustiņu, un viņas skatiens sastapās ar Džeinas tikpat apjukušo skatienu. - Kālab lai slepkava būtu zvanījis Džoisai O’Donelai?

-    Bez jokiem, - iejaucās Frosts. - Tas patiešām ir viņas numurs?

-    Kas viņa tāda ir? - painteresējās viens no kriminālistiem.

Džeina veltīja tam iznīcinošu skatienu. - Džoisa O’Donela, -viņa paziņoja, - ir vampīrs.

CETURTĀ NODAĻA

Šī nebija vieta, kuru Džeinai būtu gribējies apmeklēt Ziemassvētku rītā.

Viņa kopā ar Frostu atradās Bratlstritā un no Subaru loga raudzījās uz lielu, baltu, koloniālā stilā būvētu savrupmāju. Pēdējoreiz, kad Džeina tika apmeklējusi šo namu, bija vasara un fasādes puses dārzs bija nevainojami kopts. Aplūkojot to tagad, citā gadalaikā, viņa vēlreiz izbaudīja to, cik gaumīgs bija ik sīkums - no zilganpelēkās apdares līdz pat skaistajai vītnei, kas greznoja parādes durvis. Kaltie dzelzs vārti bija rotāti ar priežu zariem un sarkanām lentēm, un vienā no ielas puses logiem bija redzama mirdzoša egle. Tas bija tāds kā pārsteigums. Utad pat asinssūcēji mēdz svinēt Ziemassvētkus.

-    Es varu ar viņu parunāt, - piedāvāja Frosts, - ja tu pati to nevēlies.

-    Tev šķiet, ka es netikšu galā?

-    Manuprāt, tev tas varētu būt grūti.

-    Ja man patiešām kaut kas būs grūti, tad - novaldīt rokas, lai tās neķertos viņai pie rīkles.

-    Redzi nu? To jau ari es gribēju sacīt. Tava attieksme tev traucē. Jums abām ir kopīga pagātne, un tas visam piešķir nevēlamu nokrāsu. Tu nespēj būt neitrāla.

-    Neviens, kurš zina, kas viņa tāda ir, nespētu būt neitrāls.

-    Ridzoli, viņa vienkārši dara to, par ko viņai maksā.

-    Tā dara arī ielasmeitas. - Ja neskaita to, ka ielasmeitas nevienam nekaitē, nodomāja Džeina, lūkodamās uz Džoi-sas O’Donelas māju. Māju, par kuru samaksāts ar slepkavu upuru asinīm. Ielasmeitas nedefilē pa tiesas zālēm spīdīgos Sentdžonsa kostīmos un nepadara lieciniekus par slepkavu aizstāvjiem.

-    Vienīgais, ko tev sacīšu: saglabā aukstasinību, labi? -ieteica Frosts. I Mums viņa var nepatikt. 'teču mēs nevaram atļauties viņu nokaitināt.

-    Tu domā, ka tāds ir mans mērķis?

-    Paskaties uz sevi! Ilkņi jau atiezti.

-    Tikai un vienīgi pašaizsardzības nolūkos. - Džeina atrāva vaļā automašīnas durvis. — Jo es zinu, ka šī kuce nekavēsies iecirst manī savējos. - Viņa izkāpa, līdz puslielam iegrimstot kupenā, taču aukstumu, sniegam iesūcoties zeķēs, nesajuta; kā redzams, pašam stindzinošākajam aukstumam nebija fiziska daba. Viņa bija koncentrējusies uz māju, uz priekšā stāvošo tikšanos ar sievieti, kurai pārlieku labi bija pazīstamas Džeinas slepenās bailes. Un kura arī zināja, kā šīs bailes izmantot.

Frosts atvēra vārtus, un viņi devās pa notīrīto celiņu uz priekšu. Akmens flīzes bija apledojušas, un Džeina tik ļoti centās nepaslīdēt, ka, sasniedzot lieveņa pakāpienus, jau jutās zaudējusi līdzsvara un stabilitātes sajūtu. Tas nebija labākais veids, kā tikties ar Džoisu O’Donelu. Ne par matu labāk nekļuva ari tad, kad atvērās parādes durvis un tajās stāvēja O’Donela, kā allaž eleganta, blondie mati nevainojamā ģeometriskā griezumā; gan sārtā, augstu aizpogātā kreklblūze, gan haki krāsas bikses nevainojami piegulēja viņas sportiskajam stāvam. Džeina savā krietni vien novalkātajā melnajā bikškosdmā ar sniegā samirkušiem bikšu galiem jutās kā žēlastības dāvanu lūdzēja pie bagāta nama durvīm. Tieši šādas izjūtas viņa vēlas manī izraisīt.

O’Donela dzedri pamāja ar galvu. - Detektīvi. - Viņa nepakāpās sāņus. Šās pauzes mērķis bija parādīt, ka šeit, savā teritorijā, viņa ir tā, kura diktēs noteikumus.

-    Vai drīkstam ieiet? - Džeina beidzot jautāja. Zinot, ka tas, protams, tiks atvēlēts. Ka spēle ir jau sākusies.

O’Donela ar rokas mājienu aicināja viņus iekšā. - Nebiju gan iecerējusi šādi pavadīt Ziemassvētku dienu.

-    Ari mums nav nekāda prieka to pavadīt šādi, - pavēstīja Džeina. - Un esmu pārliecināta, ka vēl mazāk to ir gribējis upuris.

-    Kā jau jums iepriekš teicu, ieraksti ir izdzēsti, - sacīja O’Donela, vedot atnācējus uz dzīvojamo istabu. - Varat, protams, noklausīties, taču tur nav nekā, ko dzirdēt.

Kopš pēdējās reizes, kad Džeina apmeklēja šo namu, nekas daudz nebija mainījies. Pie sienām tās pašas abstrakcionistu gleznas, uz grīdas tie paši krāšņie austrumnieku paklāji. Vienīgais jaunais elements bija Ziemassvētku egle. Džeinas bērnības eglītes tika greznotas bez jebkādas gaumes un saprašanas, zari apkārti ar apbrīnojami atšķirīgu rotājumu klāstu - nieciņiem, kas bijuši pietiekami izturīgi, lai saglabātos no Ridzoli agrākajiem Ziemassvētkiem. Un vēl tur bija eņģeļmati -daudz, daudz mirdzošu eņģeļmatu. Lasvegasas kociņi, kā Džeina tos klusībā dēvēja.

Taču šajā eglē nebija neviena paša eņģeļmata. Nē, šajā namā nebija ne miņas no Lasvegasas. Egles zaros karājās kristāla prizmas un sudrabotas lāses. Tās spoguļojās ziemas saulē un meta uz sienām maigus atspulgus - gluži kā dejojošas gaismas atlūzas. Pat viņas sasodītā Ziemassvētku egle liek man justies melnai un maziņai.

O’Donela piegāja pie automātiskā atbildētāja. - Tas ir viss, kas palicis, - viņa sacīja, piespiezdama atskaņošanas taustiņu. “Jums nav jaunu ziņojumu,” pavēstīja digitālā balss. Namamāte uzlūkoja detektīvus. - Baidos, ka ieraksts, kas jūs interesē, ir zudis. Vakarnakt, atgriezusies mājās, es noklausījos visus ienākušos ziņojumus. Un pēc tam tos izdzēsu. Kad saņēmu jūsu ziņojumu, kurā bija teikts, lai es saglabāju ierakstus, bija jau par vēlu.

-    Cik daudz ziņojumu tur bija? - jautāja Džeina.

-    Četri. Jūsējais bija pēdējais.

-    Zvans, kas mūs interesē, varēja ienākt apmēram divpadsmitos desmit.

-    Jā, un numurs vēl arvien ir šeit, elektroniskajā reģistrā. -O’Donela piespieda taustiņu, līdz parādījās cipari 12:10. - Bet,

lai ari kas bija šis zvanītājs, viņš neteica ne vārda. - Viņa uzlūkoja Džeinu. - Viņš netika atstājis ziņojumu.

-    Ko jūs tur dzirdējāt?

-    Es jau jums sacīju. Tur nekā nebija.

-    Savādi trokšņi? Televīzija, ielu satiksme?

-    Pat ne elpa. Tikai pāris sekunžu klusuma un tad klikšķis, noliekot klausuli. Tālab ari to tūlīt pat izdzēsu. Tur nebija, ko dzirdēt.

-    Vai šis telefona numurs ir jums pazīstams? - vaicāja Frosts.

-    Vai tam tā jābūt?

-    Tālab jau jums tas tiek jautāts, - asums Džeinas balsī bija nepārprotams.

O'Donelas skatiens sastapās ar jautātājas skatienu, un Džeina viņas acīs ieraudzīja pazibam nicinājumu. It kā es nebūtu pat viņas uzmanības vērta. - Nē, man šis telefona numurs nebija pazīstams, - atbildēja O’Donela.

-    Vai jums kaut ko izsaka vārds Lorianna Takere?

-    Nē. Kas viņa ir?

-    Pagājušonakt viņa savā mājā tika noslepkavota. Zvanīts tika no viņas telefona.

O’Donela, bridi klusējusi, saprātīgi secināja: - Varbūt zvanītājs vienkārši kļūdījies.

-    Man tā vis nešķiet, doktore O’Donela. Domāju, ka zvans bija domāts tieši jums.

-    Tad kāpēc viņa, piezvanījusi man, neko neteica? Daudz ticamāk, ka, izdzirdusi mana automātiskā atbildētāja tekstu, viņa saprata, ka ir kļūdījusies, un vienkārši nolika klausuli.

-    Šaubos, vai upuris ir tas, kas jums zvanīja.

O'Donela atkal kādu bridi klusēja, šoreiz viņas klusēšana

bija ilgāka. - Es sapratu, - viņa beidzot sacīja. Tad piegāja pie klubkrēsla un apsēdās tajā, taču ne jau tāpēc, ka būtu satriekta. Sēžot krēslā, viņa izskatījās absolūti nesatricināma, kā imperatore galma priekšā. - Jūs domājat, ka man zvanījis slepkava.

-    Izklausās, ka šāda varbūtība jūs nepavisam neuztrauc.

-    Varbūt es vēl nezinu pietiekami daudz, lai sāktu uztraukties. Man par šo gadījumu itin nekas nav zināms. Tad kāpēc jūs man nevarētu pastāstīt ko vairāk? - viņa norādīja uz dīvānu, uzaicinādama apmeklētājus apsēsties. Tā bija pirmā viesmīlības izpausme, ko viņa tiem izrādīja.

Jo tagad mēs varam piedāvāt kaut ko tādu, kas viņu interesē, nodomāja Džeina. Viņa sajūt asins smaku. Tieši pēc tā šī sieviete kāro.

Dīvāns bija nevainojami balts, un Frosts, pirms apsēsties uz tā, bridi vilcinājās, kā baidīdamies notraipīt audumu. Toties Džeina ne aci nepamirkšķināja. Viņa apsēdās, nelikdamās ne zinis par savām sniega samērcētajām biksēm, un cieši uzlūkoja O’Donelu.

-    Upuris bija divdesmit astoņus gadus veca sieviete, -iesāka Džeina. - Vakar ap pusnakti viņa tika nogalināta.

Aizdomās turētie?

-    Vel nevienu neesam aizturējuši.

-    Tātad jums nav nekādu pieņēmumu, kas varētu būt slepkava.

-    Teicu tikai, ka pagaidām vēl nevienu neesam aizturējuši. Patlaban sekojam pavedieniem.

-    Un viens no tiem ved uz mani.

-    Kāds jums zvanījis no upura mājas. Visticamāk, tas bijis noziedznieks.

-    Un kālab viņš - domāju, ka tas ir viņš, nevis viņa, - gribējis runāt ar mani?

Džeina paliecās uz priekšu. - Mēs abas zinām, kālab, doktore. Ar to jūs pelnāt sev iztiku. Jums noteikti ir mazs, burvīgs fanu klubs - visi tie slepkavnieki, kuri uzskata jūs par savu draugu. Jūs esat slavena, vai zināt, slepkavu vidū. Jūs esat tā laipnā dāma, tā psihiatre, kura sarunājas ar monstriem.

-    Es cenšos viņus izprast, tas ari viss. Izpētīt viņus.

-    Jūs viņus aizstāvat.

-    Esmu psihiatre. Un pietiekami kvalificēta, lai manas liecības tiesā būtu krietni vien noderīgākas par aculiecinieku

miegtajām. Ne katrs slepkava liekams ri<fnmā viņu vidū ir cilvēki ar ļoti smagiem psihiskiem traucējumiem.

-    Ka tad, zinu jau, zinu šo jūsu teoriju. Pačakarē puisim smadzenes, pabukņi viņa frontālās daivas, un viņš tiek atbrīvots no jebkādas atbildības par savu ridbu. Viņš var nogalināt sievieti, sacirst to gabalos, un tiesā jūs viņu tik un tā aizstāvēsit.

-    Vai tas tika izdarīts ar upuri? - O'Donelas seja bija ieguvusi uzbudinātu žirgtumu, acis spožas un urdošas. - Vai viņa tika sadalīta?

-    Kāpēc jūs to jautājat?

-    Vienkārši vēlētos to uzzināt.

-    Profesionāla interese?

0‘Donela atslīga dziļāk krēslā. - Detektīve Ridzoli, esmu intervējusi daudzus slepkavas. Pa šiem gadiem esmu savākusi plašu statistiku par motīviem, metodēm, veidiem. Tāpēc - jā, tā ir profesionāla interese. - Viņa apklusa. - Sadalīšana nav nekas tik neparasts. Sevišķi tad, ja mērķis ir līķa paslēpšana.

-    Šajā gadījumā mērķis ir bijis pavisam cits.

-    Jums tas ir zināms?

-    Tas ir vairāk nekā skaidrs.

-    Vai viņš mērķtiecīgi izvietojis ķermeņa daļas? Izlicis tās apskatei?

-    Kāpēc? Vai tāpēc, ka jums ir vesels bars ķertu drauģeļu, kuri būtu varējuši to pastrādāt? Ka ir vārdi, kurus jūs varbūt gribētu mums paziņot? Viņi taču jums raksta, vai ne? Jūsu vārds ir plaši pazīstams. Dakterīte, kura vēlas uzklausīt visu līdz pēdējam sīkumam.

-    Ja ari viņi man raksta, tad parasti tas ir anonīmi. Viņi neuzrāda savus vārdus.

-    Tomēr jūs saņemat vēstules. - iejaucās Frosts.

-    Sazinos ar cilvēkiem.

-    Slepkavām.

-    Vai safabricētājiem. Nav iespējams noteikt, vai viņu stāstītais ir patiesība vai ne.

-    Jūsuprāt, daži tikai dalās ar jums savās fantāzijās?

-    Un, visticamāk, ka nekad tās nerealizē. Viņi vienkārši jūt nepieciešamību izpaust savas peļamās oefeses. Tādas & mums visiem. Pat vislabdabīgāko vīrieti reizēm apmeklē nomoda sapņi, par to, ko viņš vēlētos nodārd: sievietēm. Šts domas ir tik greizas, ka viņš neuzdrošinās tās nevienam stāstīt. Varu saderēt, ka pat jums, detektīsr Frost, reizēm iešaujas prātā pa kādai nepiedienīgai domiņai. - Viņa neatņemdamās vērās uzrunātajā ar mērķi likt tam justies neērti. Jāteic, ka Frosts, sev par godu, pat nenosarka.

-    Vai kāds jums aprakstījis savas fantāzijas par Qķa sadalīšanu? - vaicāja Frosts.

-    Pēdējā laikā ne.

-    "tomēr kāds to ir darījis?

-    Kā jau teicu, līķa sadalīšana nav nekas neparasts.

-    Kā fantāzija vai kā reāla darbība?

-    Abējādi.

-    Kurš jums ir rakstījis par savām fantāzijām, doktore O’Donela? - iejaucās Džeina.

Sieviete ielūkojās Džeinai acīs. - Šī sarakste ir konfidenciāla. Pateicoties šai konfidencialitātei, viņi jūtas droši, izpaužot man savus noslēpumus, savas vēlmes un sapņus.

-    Vai šie cilvēki mēdz jums arī zvanīt?

-    Reti.

-    Un jūs ar viņiem runājat?

-    Necenšos no tā izvairīties.

-    Vai jums ir zvanītāju saraksts?

-    Diezin vai to var nosaukt par sarakstu. Nevaru pat atcerēties, kad tas pēdējo reizi notika.

-    Tas notika pagājušajā nakti.

-    Varbūt, taču es nebiju mājās un nevarēju uz to atbildēt.

-    Jūs nebijāt šeit vēl ari divos, - atgādināja Frosts. - Mēs zvanījām, taču atsaucās tikai automātiskais atbildētājs.

-    Kur jūs pavadījāt pagājušo nakti? - tincināja Džeina.

O’Donela paraustīja plecus. - Ārpus mājas.

-    Divos pašā Ziemassvētku naktī?

-    Biju kopā ar draugiem.

-    Cikos jūs atgriezāties mājās?

-    Šķiet, ap kādiem pustrijiem.

-    Jums noteikti ir ļoti labi draugi. Un jūs droši vien nevēlaties mums pateikt viņu vārdus?

-    Jūs nekļūdāties.

-    Kāpēc tā?

-    Kālab man būtu jāapgāna mana privātā dzīve? Vai man patiešām jāatbild uz šo jautājumu?

-    Notiek slepkavības izmeklēšana. Pagājušonakt nogalināta sieviete. Tā bija viena no visbriesmīgākajām nozieguma vietām, kādu man nācies redzēt.

-    Un jūs vēlaties manu alibi.

-    Mani vienkārši interesē, kāpēc jūs nevēlaties to teikt.

-    Vai tieku turēta aizdomās? Vai ari jūs vienkārši cenšaties parādīt man, kurš šeit ir noteicējs?

-    Jūs neesat aizdomās turētā. Pagaidām.

-    Tādā gadījumā man nav pat pienākuma ar jums runāt. -O’Donela strauji piecēlās kājās un devās uz izejas pusi. - Tagad esiet tik laipni, ļaujiet man jūs pavadīt uz durvīml

Ari Frosts sāka slieties kājās, taču, ieraudzījis, ka Džeina nav pat pakustējusies, atslīga atpakaļ.

-    Ja jums būtu kaut mazākā rūpe par to, kas noticis ar upuri. - sacīja Džeina. - ja jūs redzētu, ko viņš izdarījis ar Loriannu Takeri...

O’Donela pavērsa seju pret viņu. - Tad kāpēc jūs man to neizstāstāt? Kas tad patiesībā tika ar viņu izdarīts?

-    Vēlaties dzirdēt detaļas, vai ne?

-    Tas ir mans izziņas lauks. Man ir jāzina detaļas. - Viņa pagriezās pret Džeinu. - Tās palīdz saprast.

Tās tevi uzbudina. Tāpēc tu pēkšņi izskaties tik ieinteresēta. Pat dedzīga.

-Jūs teicāt, ka viņa sadalīta gabalos, - turpināja O'Donela.

- Vai atdalīta ari galva?

-    Ridzoli, - bilda Frosts, un viņa balsī ieskanējās brīdinoši toņi

Taču Džeinai nebija vajadzības to atklāt; O’Donela jau bija izdarījusī secinājumus. - Galva ir ārkārtīgi spēcīgs simbols. Tik personisks. Tik individuāls. - O'Donela pienāca tuvāk, viņas kustībās bija plēsīga zvēra grācija. - Vai viņš to aiznesis līdzi kā trofeju? Kā atgādinājumu par pastrādāto slepkavību?

-    Pasakiet mums, kur jūs bijāt pagājušonakt.

-    Vai arī viņš atstāja galvu nozieguma vietā? Tur, kur tā varētu izraisīt maksimālo šoku? Kur to nebūtu iespējams nepamanīt? Piemēram, uz virtuves letes? Vai redzamā vietā uz grīdas?

-    Ar ko jūs bijāt kopā?

-    Tas ir spēcīgs vēstījums, izstādīt galvu, seju. Tas ir veids, kā slepkava jums pasaka, ka visu apzinās. Viņš jums parāda jūsu bezspēcību, detektīve. Un savu spēku.

-Ar ko jūs bijāt kopā? - Izteikusi šos vārdus, Džeina acumirklī saprata, ka pieļāvusi kļūdu. Viņa bija pakļāvusies O’Donelas ietekmei un zaudējusi savaldību. Galēja vājuma pazīme.

-    Manas attiecības ar draugiem ir privāta lieta, - paziņoja O’Donela un tad ar rāmu smaidu piebilda: - Atskaitot to vienu, kurš jums ir zināms. Mūsu kopīgo paziņu. Viņš, starp citu, nebeidz un nebeidz par jums apjautāties. Allaž vēlas zināt, kā jums klājas. - Viņai nebija vajadzības teikt šā cilvēka vārdu. Abas zināja, ka runa ir par Vorenu Hoitu.

Nereaģē, Džeina sev pavēlēja. Neliec viņai manīt, cik dziļi tā iecirtuši manī savus nagus. Taču viņa juta, kā seja saspringst un redzēja sev pievērsto raižpilno Frosta skatienu. Rētas, ko Hoits bija atstājis uz Džeinas rokām, bija tik vien kā visredzamākās; bez tām bija arī citas, daudz dziļākas. Pat vēl tagad, pēc diviem gadiem, dzirdot pieminam šo vārdu, viņa sarāvās.

-    Viņš ir jūsu fans, detektīve, - turpināja O’Donela. - lai ari jūsu dē) šis cilvēks vairs nemūžam nespēs staigāt, viņš uz jums nepavisam netur ļaunu prātu.

-    Nekas uz pasaules mani neinteresē mazāk kā viņa domas.

-    Pagājušonedēļ biju viņu apciemot. Viņš parādīja man savu avīžu izgriezumu kolekciju. Savu Džeinas mapīti, kā viņš to dēvē. Toreiz, vasarā, kad jūs nokļuvāt tajā aplenktajā slimnīcā, viņš cauru nakti neizslēdza televizoru. Vēroja katru sekundi. - O’Donela bridi klusēja. - Viņš man sacīja, ka jums esot maza meitiņa.

Džeinas mugura kļuva stīva. Nepieļauj to! Neļauj šīm ķetnām iecirsties vēl dziļāk!

-    Šķiet, ka jūsu meitiņu sauc Regīna, vai ne tā?

Džeina pielēca kājās, un, lai ari augumā bija mazāka par

O’Donelu, viņas acīs bija kaut kas tāds, kas lika doktorei pakāpties soli atpakaļ. — Mēs jums piezvanīsim, - viņa noskaldīja.

-    Zvaniet man, kad vien vēlaties, - sacīja O’Donela. - Man jums vairāk nav, ko teikt.

-    Viņa melo, - paziņoja Džeina.

Ridzoli atrāva vaļā automašīnas durvis un ietrausās savā vietā pie stūres. Tā viņa sēdēja, raudzīdamās ainavā, kas bija tik glīta kā uz Ziemassvētku atklātnes: saule mirdzēja lāstekās, apsnigušie nami - rotāti gaumīgām vītnēm un akmeņozolu zariem. Šajā ielā neredzēja neviena spilgti izkrāsota Santa-klausa ar ziemeļbriežiem, nekādu ekstravagantu bezgaumību uz jumtiem, kā tas bija Revērā, kur viņa uzauga. Viņa atcerējās Džonija Silvas māju, kas atradās tajā pašā ielā, kur Džeinas vecāku māja, un garās ziņkārīgo rindas no jūdzēm liela attāluma: šie ļaudis meta vērā ņemamu līkumu tālab vien, lai nokļūtu viņu ielā un, mutes pavēruši, pablenztu uz acis žilbinošo iluminācijas izrādi, ko Silvas ik decembri uzrīkoja sava nama pagalmā. TUr varēja redzēt gan Santaklausu, gan tris Austrumu gudros, gan Mariju un Jēzusbēmiņu silītē, gan zvērnīcu ar tādu dzīvnieku baru, ka tie spētu nogremdēt pašu Noasa šķirstu. Viss izgaismots kā karnevālā. Ar elektrības daudzumu, ko Silvas ik gadu nodedzināja Ziemassvētkos, pilnīgi pietiktu, lai nodrošinātu dažu labu nelielu Āfrikas valstiņu.

Šeit, Bratlstrītā, no šādas kliedzošas bezgaumības nebija ne miņas; kur vien raugies, viena vienīga atturīga elegance. Šeit tādi Džoniji Silvas nemitinājās. Taču Džeina daudz mīļāk sev par kaimiņu gribētu šo stulbo Džoniju, nevis sievieti, kura dzīvo šajā namā.

-    Viņa par šo gadījumu zina vairāk, nekā grib mums atklāt.

-    Kas tev liek tā secināt? - painteresējās Frosts.

-    Intuīcija.

-    Un es domāju, ka tu uz intuīciju nepaļaujies. Tā tu vismaz līdz šim esi apgalvojusi. Ka tas esot tāpat, kā rīkoties uz labu laimi.

- Bet es pazīstu šo sievieti. Es zinu, kas viņai liek vibrēt. -Džeina uzlūkoja Frostu, kura ziemas bālums saules gaismā likās vēl jūtamāks. - Pagājušonakt viņa no slepkavas saņēma ko vairāk par kluso zvanu.

— Tas ir tikai minējums.

-    Kāpēc viņa to izdzēsa?

-    Kāpēc lai viņa to nebūtu darījusi? Ja reiz zvanītājs nebija atstājis nekādu ziņu?

-    To saka viņa.

-    Ak vai! Viņa tevi galīgi izsitusi no sliedēm, - Frosts nogrozīja galvu. - Es jau zināju, ka tā būs.

-    Ne uz to pusi.

-    Jā? Vai tas, ka viņa pieminēja Regīnu, neiedarbojās uz tevi kā sprāgstviela? Viņa galu galā ir psihoanalītiķe. Viņa zina, kā ar tevi manipulēt. Tev nevajadzēja ielaisties ar viņu nekādās dalīšanās.

-    Kurš tad to darītu? Tu? Varbūt tā maigā drostaliņa Ka-soviča?

-    Kāds, kuram ar viņu līdz šim nav bijis nekādu darīšanu. Kāds, kuram viņa netiek klāt. - Viņš uzmeta Džeinai pētošu skatienu, un viņai sagribējās novērsties. Nu jau divus gadus viņi bija pārinieki, un, lai ari nebija paši tuvākie draugi, tomēr saprata viens otru tā, kā saprotas tikai retie draugi un pat mīlētāji, jo bija pārdzīvojuši kopīgas šausmas, izcīnījuši kopīgas cīņas. Frosts labāk par jebkuru citu, pat labāk par Džeinas vīru Gabrielu, pārzināja viņas attiecību vēsturi ar Džoisu O'Donelu.

Un slepkavu, pazīstamu ar vārdu Ķirurgs.

-    Viņa vēl arvien iedveš tev bailes, vai ne? - viņš klusi jautāja.

-    Vienīgais, ko viņa man iedveš, ir dusmas.

-    Tas tāpēc, ka viņa zina, kas tevi biedē. Un nekad nepārstāj tev atgādināt par šo tipu, nekad neaizmirst celt gaismā viņa vārdu.

. - It kā es kaut drusku baidītos no zeļļa, kas nespēj pat tik daudz kā pakustināt kāju pirkstus! Kas nespēj pat kārtīgi pamīzt, ja vien medmāsa neiebāž viņa daiktu pudelē! Ak jā, es patiešām dzīvoju pastāvīgās bailēs no Vorena Hoita!

-    Vai tevi vēl arvien vajā nakts murgi?

Frosta jautājums izklīdināja viņas bravūru. Džeina nespēja viņam melot; viņš to tik un tā redzētu. Tāpēc viņa neteica neko, tikai lūkojās taisni sev priekšā uz šo paraugielu ar pa-raugmājām.

-    Man tādi būtu, - viņš sacīja. - Ja tas viss būtu noticis ar mani.

Bet tas nenotika ar tevi, domāja Džeina. Es esmu tā, kura juta pie rīkles Hoita asmeni, kurai palikušas rētas no viņa skalpeļa. Es esmu tā, kura vēl arvien par to domā, fantazē par to. Lai ari Hoits vairs nespēja viņai nodarīt neko ļaunu, jau pati apziņa, ka viņa ir tā ilgu objekts, izraisīja Džeinai ledainas tirpas.

-    Kāpēc mēs vispār runājam par to subjektu? - dusmojās Džeina. — Runa ir par O’Donelu.

-    Tu šos divus nespēj šķirt.

-    Es neesmu tā, kura atgādina viņa vārdu. Labāk nenovērsīsimies no temata, labi? Tātad: Džoisa O'Donela, un kāpēc slepkava izvēlējās piezvanīt tieši viņai.

-    Mēs nevaram būt tik pārliecināti, ka tas, kurš viņai bija zvanījis, ir noziedznieks.

-    Parunāties ar O’Donelu katram šādam perversam subjektam ir tas pats, kas lielisks sekss pa telefonu. Viņi var stāstīt tai savas pretīgākās fantāzijas, un šī tās kāri tvers un prasīs vēl, pie viena vēl pagūdama izdarīt piezīmes. Tālab ari viņš tai zvanīja. Gribēja palielīties ar savu veikumu. Viņam vajadzēja dzirdīgu ausi, un šī, pats par sevi saprotams, ir tā būtne, kurai piezvanīt. Doktore Slepkava. - Nikni pagriezusi aizdedzes atslēgu, Džeina iedarbināja automašīnu. No silstošajām atverēm izplūda auksts gaiss. - Tāpēc arī viņš tai zvanīja. Lai padižotos. Lai izbaudītu tās uzmanību.

-    Kāpēc viņai būtu par to jāmelo?

-    Kāpēc viņa nepateica mums, kur bijusi pagājušonakt? Tas vedina uz domām par to, kā sabiedrībā viņa uzturējusies. Vai šis zvans gadījumā nav bijis uzaicinājums!

Frosts sarauktām uzacīm uzlūkoja savu pārinied. - Vai tu patiešām saki to, ko es dzirdu?

īsi pirms pusnakts šis mūsu noziedznieks nodara savu gaļas izcirtēja darbu ar Loriannu Takeri. Tad viņš piezvana O’Donelai. Viņa apgalvo, ka nav bijusi mājās, ka bijis iedarbināts automātiskais atbildētājs. Bet ja nu viņa tajā brīdī bija mājās? Ja nu viņi patiesībā mīļi patērzēja?

- Mēs zvanījām uz viņas mājām divos. Viņa neatbildēja.

-    Jo vairs neatradās mājās. Viņa apgalvoja, ka bijusi kopā ar draugiem. - Džeina uzlūkoja Frostu. - Bet ja nu īstenībā tas bijis viens draugs? Viens ugunīgi sprigans, jaunizcepts draugs?

-    Ej nu ej! Vai tiešām tu domā, ka viņa piesedz šo tipu?

-    Es ne par ko nebrīnītos, - Džeina palaida vaļā bremzes un nostūrēja no piebraucamā ceļa. - Ne par ko.

PIEKTĀ NODAĻA

-    Vai nu tā bija jāpavada Ziemassvētku diena, - Endžela Ridzoli, stāvot pie plīts, aizrādīja savai meitai. Uz degļiem mutuļoja četri katli, vāki cilājās un rībēja, garaiņiem plūstot cirtainās grīstēs un veidojot oreolu ap Endžeias sviedriem piemirkušajiem matiem. Viņa pacēla katla vāku un iebēra verdošajā ūdenī šķīvi mājās gatavotu gnocchi. Tie iekrita ar pamatīgu plunkšķi, un šie šļaksti vēstīja, ka nenovēršami tuvojas pusdienas. Džeina pārlaida skatu virtuvei ar neskaitāmajiem ēdienu traukiem. Vairāk par visu Endžela Ridzoli baidījās no tā, ka kādu dienu kāds varētu atstāt viņas māju nepaēdis.

Šī noteikti nebija tā diena.

Uz letes atradās cepts jēra stilbs, kas smaržoja pēc rau-denem un ķiplokiem, un panna ar čurkstošiem kartupeļiem, brūninātiem ar rozmarīnu. Džeina redzēja ciabatta maizi un salātus no šķēlītēs sagrieztiem tomātiem un mozzarella. Zaļo pupiņu salāti bija vienīgais devums, ko Džeina un Gabriels bija pievienojuši šim mielastam. Katli uz plīts izgaroja vēl citus aromātus, un vārošajā ūdeni plunčājās un virpuļoja trauslie gnocchi.

-    Ko es varu tev palīdzēt, mamm? - jautāja Džeina.

-    Neko. Tu jau šodien esi pastrādājusi. Sēdi un atpūties!

-    Varbūt vēlies, lai sarīvēju sieru?

-    Nē, ne! Tu noteikti esi piekususi. Gabriels teica, ka visu nakti esi bijusi uz kājām. - Endžela ar koka karoti ātri samaisīja katla saturu. - Nesaprotu, kāpēc tev bija jāstrādā ari šodien. Tas nu nekam neder.

-    Man ir tāds darbs.

- Bet ir taču Ziemassvētki!

-    Tad ej un pasaki to sliktajiem puišiem! - Džeina izvilka no atvilktnes rīvi un sāka strīķēt gar asmeņiem gabalu Parmas siera. Viņa šajā virtuvē nespēja nosēdēt saliktām rokām. - Kā tas nākas, ka Maiks un Frenkijs tev nepalīdz? Tu noteikti visu rita cēlienu esi nonīkusi pie plīts.

-    Ak, tu taču pazīsti savus brāļus.-    Jā! - Viņa sarauca degunu. Diemžēl

Otrā telpā, kā jau parasti, no televizora ekrāna grandēja futbola spēles troksnis. Vīriešu klaigas saplūda ar aizraujošo stadiona publiku, kas izkliedza ovācijas kādam puisim, kurš acīmredzot sevišķi sparīgi spārdīja cūkādas bumbu.

Endžela pasniedzās, lai nogaršotu zaļo pupiņu salātus.

- Ak! Tie liekas labi. Kas tā par mērci?

-    Nezinu. Gabriels gatavoja.

-    Tev nu gan ir paveicies, Dženij. Tev ir vīrietis, kurš pats gatavo ēdienu.

-    Paturi tēti pāris dienu badā, gan tad ari viņš iemācīsies gatavot.

-    Kur nu! Viņš vienkārši dēdēs pie galda un gaidīs, lai pusdienas pašas nāk tam klāt. - Endžela pacēla verdošā ūdens katlu un izgāza gatavos gnocchi caurduri. Kad garaiņi izklīda, Džeina ieraudzīja Endželas sviedriem noplūdušo, sīku spro-dziņu ieskauto seju. Arā vējš siroja pa apledojušajām ielām, bet šeit, mātes virtuvē, karstums lika sejām pietvīkt un logiem norasot.

-    Re, kur mamma! - sacīja Gabriels, ienākdams virtuvē ar mazo Regīnu rokās. - Paskat, kas te mums ir pamodies!

-    Necik ilgi viņa nav gulējusi, - atzīmēja Džeina.

-    Ar šo futbola spēli fonā? - viņš iesmējās. - Mūsu meita pilnīgi noteikti ir Patriotu fane. Tev vajadzēja dzirdēt, kā viņa brēca, kad Delfīni iemeta vārtos.

-    Dod man viņu paturēt! - Džeina pastiepa rokas un pie-kļāva pie krūtīm mazuli, kas centās izvairīties. Tikai četrus mēnešus vecs, viņa nodomāja, un jau tagad mans bērns raujas prom no manis. Mazā negantniece Regīna ienāca pasaulē, vicinādama dūritēs savilktās rociņas, sejiņa no brēkšanas bija tumši sarkana. Vai tev gribas ātrāk izaugt lielai? - prātoja Džeina, šūpodama meitu uz rokām. Vai nevēlies kaut īsu brīdi palikt zīdainītis un Jaut man tevi auklēt, priecāties par tevi, pirms skrejošie gadi aizvilinās tevi prom no manis?

Regīna satvēra Džeinas matu šķipsnu un sāpīgi parāva to. Džeina saviebusies atlieca stingros pirkstiņus un ielūkojās meitas rokā. Un pēkšņi viņa atcerējās kādu citu roku, saltu un nedzīvu. Kādas citas mātes meita tagad, sagriezta gabalos, gulēja morgā. Tādi nu tie ir, mani Ziemassvētki. Lai nu kad, bet šajā gada dienā man nevajadzētu domāt par to nogalināto sievieti. T&ču, skūpstot Regīnas zīžainos matiņus, ieelpojot ziepju un bērnu šampūna smaržu, viņa nespēja izspiest no apziņas kādu citu virtuvi, tās flīžu grīdu un to, kas viņā no turienes raudzījās.

-    Hei, mām, ir puslaiks! Kad mēs ēdīsim?

Džeina redzēja ieslampājam telpā savu vecāko brāli Fren-kiju. Pēdējo reizi viņa to bija sastapusi tieši pirms gada, kad viņš uz Ziemassvētkiem atlidoja no Kalifomijas. Kopš tā laika brāļa pleci bija vēl vairāk uzblīduši. Frenkijs likās ar katru gadu izaugam lielāks, un viņa bicepsi tagad bija tik pamatīgi, ka rokas vairs nevarēja atrasties taisni, viņš turēja tās līki, atstatu no ķermeņa kā pērtiķis. Visas šīs svaru zālē pavadītās stundas, viņa domāja, un kur tās viņu novedušas? Lielāks gan, taču ne par matu gudrāks. Viņa uzmeta atzinīgu skatienu Gab- ^ rielam, kas patlaban korķēja vaļā Chianti pudeli. Garāks un slaidāks par Frenkiju, viņš bija būvēts kā sacīkšu zirgs, nevis smagais vezumnieks. Ja vien tev ir smadzenes, viņa prātoja, kam gan vajadzīgi briesmoņa muskuļi?

-    Pusdienas būs pēc desmit minūtēm, - paziņoja Endžela.

-    Tas nozīmē, ka tās ievilksies trešajā periodā, - noīdējās Frenkijs.

-    Kāpēc jūs, zēni, nevarētu vienkārši ņemt un izslēgt televizoru? - ierosināja Džeina. - Tās taču galu galā ir Ziemassvētku pusdienas.

-    Jā, un, ja tu būtu ieradusies laikā, mēs visi būtu ēduši krietni agrāk.

-    Frenkij, - aizrādīja Endžela. - Tfcva māsa visu nakti ir strādājusi. Un, paskat, ari šeit viņa man palīdz. Tāpēc, lūdzu, neiedomājies viņai ko pārmest.

Virtuvē pēkšņi iestājās klusums, un gan brālis, gan māsa pārsteigti blenza mātē. Vai tas patiešām var būt, ka mamma beidzot nostājusies manā pusē?

-    Labi. Lai jau būtu tie dižie Ziemassvētki, - noburkšķēja Frenkijs un izslāja no virtuves.

Endžela izgāza caurduri ar nosusinātajiem gnocchi bļodā un iesmēla pavārnīcā kūpošu teļa gaļas mērci. - Nekādas cieņas pret to, ko dara sievietes, - viņa nomurmināja.

Džeina iesmējās. - Tad beidzot tu to pamanīji?

-    It kā mēs nebūtu pelnījušas kaut nedaudz cieņas! - Endžela, pasniegusies pēc virtuves naža un pētersīļu pušķīša, ņēmās tos kapāt ar tādu sparu, ka naža klaudzieni atgādināja ložmetēja kārtu. - Pati pie visa esmu vainīga. Vajadzēja man viņu labāk audzināt. Tomēr patiesībā tā ir tava tēva vaina. Viņš ir tas, kurš rāda piemēru. Nenovērtē mani ne vismazākajā mērā.

Džeina pameta acis uz Gabrielu, kas šajā mirklī uzskatīja par labāku pazust no telpas. - Ak... Mamm! Vai tētis tev kaut kā nodarījis pāri?

Endžela palūkojās pār plecu uz Džeinu, viņas nazis lidinājās pār sajauktajiem pētersīļiem. - Tev tas nav jāzina.

-    Ir gan.

-    Netaisos tev neko stāstīt, Dženij. Nē, nē! Manuprāt, katrs tēvs ir pelnījis sava bērna cieņu, lai ari ko viņš būtu sastrādājis.

-    Tātad viņš ir kaut ko sastrādājis.

-    Es jau teicu, ka neko vairāk no manis tu nedzirdēsi. -Endžela sarausa kapātos pētersīļus kaudzītē un pārkaisīja tos gnocchi bļodai. Tad iestājās durvīs un iesaucās pietiekami skaļi, lai pārkliegtu televizoru: — Pusdienas gatavas 1 Visi pie galda!

Par spīti Endželas aicinājumam, pagāja vairākas minūtes, iekams Frenks Ridzoli un abi viņa dēli atrāvās no televīzijas ekrāna. Bija sācies pārtraukums, kura laikā pa skatuvi drasēja garkājainas, vizuļos tērptas meičas. Trīs Ridzoli turpināja sēdēt, acīm ieurbušies ekrānā. Vienīgi Gabriels piecēlās, lai palīdzētu Džeinai un Endželai ienest ēdienu traukus ēdamistabā. Lai ari viņš neteica ne vārda, Džeina lieliski saprata sev pievērsto vīra skatienu.

Kopš kura laika Ziemassvētku pusdienas pārvērtušās par karadarbības zonu?

Endžela ar troksni nolika uz galda bļodu ar ceptajiem kartupeļiem, iegāja dzīvojamā istabā un paņēma televizora pulti. Viens klikšķis, un televizors bija izslēgts.

Frenkijs izdvesa dramatisku nopūtu. - Ai, mamm! Tūlīt uzstāsies Džesika Simpsone. Pēc kādām desmit... - Ieraudzījis Endželas seju, viņš aprāvās.

Maiks bija pirmais, kurš piecēlās no dīvāna. Neteicis ne vārda, viņš paklausīgi devās uz ēdamistabu, un viņam pa pēdām daudz īdzīgākā noskaņojumā lāčoja viņa brālis Frenkijs un Frenks seniors.

Galds bija uzklāts pasakaini. Sveces mirdzēja kristāla svečturos. Endžela bija izvilkusi zili zeltīto porcelānu un linu salvetes. un jaunas vīna glāzes, kuras nesen bija iegādājusies Dansk tirgotavā. Kad Endžela apsēdās un pārlaida skatienu galdam, viņas ads bija nevis lepnums, bet nīgra neapmierinātība.

-    Cik skaisti, misis Ridzoli! - uzslavēja Gabriels.

-    Nu, paldies. Es zinu, ka tu saproti, cik daudz darba prasa šāda maltīte. Tā kā tu pats proti gatavot.

-    Ak, man jau nebija izvēles, tik ilgus gadus dzīvojot vienam! 1J Viņš pasniedzās zem galda un saspieda Džeinas roku.

- Un tagad jūtos laimīgs, ka esmu sastapis meiteni, kura ari prot gatavot. - Tajās retajās reizēs, kad viņa ir mājās, viņam būtu vajadzējis piebilst.

-    Esmu iemācījusi Dženijai visu, ko pati māku.

-    Mām, padod man to jēra cisku! - uzsauca Frenkijs.

-    Kā, lūdzu?

-Jērgaļu.

-    Kur palicis lūdzu? I nedomāju tev to pasniegt, iekams nebūsi pateicis šo vārdu.

Džeinas tēvs nopūtās. - Rimsties, Endžijl Ir taču Ziemassvētki. Vai tu vienkārši nevari pabarot to mūsu puiku?

-    Esmu barojusi šo puiku trīsdesmit sešus gadus. Viņš nenomirs badā tamdēļ vien, ka prasu no viņa nedaudz pieklājības.

-    Mm... mamm? - mēģināja Maiks. - Vai tu, lūdzu, nu, nevarētu pasniegt man kartupeļus? - Un vēlreiz lēnīgi piebilda: - Lūdzu!

-    Jā, Mikij. - Endžela pasniedza viņam bļodu.

Kādu brīdi visi klusēja. Vienīgā skaņa bija žokļu kustēšanās un sudraba ēdamrīku strīķēšanās gar porcelāna traukiem. Džeina vēroja tēvu, kas sēdēja galda galā, tad māti, kura bija novietojusies otrā galā. Viņi neskatījās viens otrā. Tiklab viņi būtu varējuši pusdienot atsevišķās telpās, tik tālu tie atradās viens no otra. Džeina reti veltīja laiku tam, lai pētītu savus vecākus, taču šovakar viņa bija spiesta to darīt, un redzētais viņu apbēdināja. Pa kuru laiku mammas plakstiņi paguvuši tā noslīdēt un tēva mati pārvērtušies tik plānās šķipsnās?

Kopš kura laika viņi bija sākuši viens otru ienīst?

-    Nu, Dženij, pastāsti mums, kas tad tev pagājušonakt lika palikt nomodā, - mudināja tētis, raudzīdamies meitā un rūpīgi izvairīdamies uzlūkot sievu.

-    Ai, tēt, tas nav nekas tāds, ko būtu patīkami dzirdēt!

-    Man būtu, - iebilda Frenkijs.

-    Ir taču Ziemassvētki. Es domāju, ka drīzāk...

-    Nu kas tad tika nožmiegts?

Džeina pāri galdam raudzījās savā vecākajā brālī. - Kāda jauna sieviete. Tur nav nekā patīkama.

-    Mani jau nu tas neuztrauktu, - Frenkijs, stūķēdams mutē sārtu jēra gaļas gabalu, plātījās. Frenkijs, varonīgais karotājs, kurs izaicināja māsu, lai tā viņu izlamā.

-    šis tevi uztrauktu gan. Mani tas uztrauca zvērīgi.

-    Vai viņa bija smuka?

-    Kāda tam nozīme?

-    Es vienkārši pajautāju.

-    Idiotisks jautājums.

-    Kāpēc? Ja viņa ir smuka, kļūst saprotamāki tā puiša motīvi.

-Nogalināt viņu? Pie velna, Frenkij!

-    Džeina, - iejaucās tētis, - ir Ziemassvētki.

-    Dženijai bija iemesls, - Endžela metās meitu aizstāvēt.

Frenks pārsteigts uzlūkoja sievu. - Tava meita lamājas pie

pusdienu galda, un tu aizrādi man?

-    Tavuprāt, tikai skaistas sievietes ir nogalināšanas vērtas?

-    Mām, es tā neteicu, - taisnojās Frenkijs.

-    Kā tad, viņš tā neteica, - piebalsoja tēvs.

-    Bet nodomāja gan. Jūs abi tā domājat. Tikai smukiņās ir uzmanības vērtas. Vienalga, mīlēt vai sist nost - interesanti tas ir tikai tad, ja viņa ir smuka.

-    Ak, lūdzu!

-    Lūdzu - ko, Frenk? TU zini, ka tā ir taisnība. Paskaties tikai uz sevi!

Džeina ar brāļiem saspringti raudzījās tēvā.

-    Kāpēc, mamm? Kāpēc viņam jāskatās? - taujāja Maiks.

-    Endžela, - nopūtās Frenks. - Ziemassvētki.

-    Es zinu, ka ir Ziemassvētki! - Endžela pielēca kājās un sāka šņukstēt. - Es zinu. 1 Un viņa izgāja no istabas un nozuda virtuvē.

Džeina uzlūkoja tēvu. - Kas šeit īsti notiek?

Frenks paraustīja plecus. - Sieviete, nu, tajā vecumā. Pārmaiņas dzīvē.

-    Tīs nav vienkārši pārmaiņas dzīvē. Iešu izdibināt, kas viņu tā sāpina. - Džeina piecēlās no krēsla un sekoja mātei virtuvē.

- Mamm!

- Iespējams, ka būšu prom pailgi, * viņa sacīja. - Labāk negaidi mani!

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

TRĪSDESMIT TRESA nodaļa

TRĪSDESMIT septītā nodaļa

Cagney and Lacey - 20. gs. 80. gadu amerikāņu TV seriāls par divām sievietēm policistēm. (Šeit un turpmāk tulk. piez.)

-    Mamm!

likās, ka Endžela viņu nedzird. Viņa stāvēja, uzgriezusi muguru, un kūla putukrējumu tērauda bļodā. Putotājs klabēja, raidīdams pār leti baltas šļakatas.

-    Mamm, vai tev nekas nekaiš?

-    Jāsāk gatavot desertu. Pavisam aizmirsu, ka jāsakuļ putukrējums.

- Kas noticis?

-    Man to vajadzēja pagatavot, pirms sēdāmies pie galda. Tu jau zini, ka tavs brālis Frenkijs kļūst nepacietīgs, ja viņam pārāk ilgi jāgaida nākamais ēdiens. Ja mēs liksim viņam sēdēt ilgāk par piecām minūtēm, vari man ticēt, ka viņš no jauna ieslēgs televizoru. - Endžela pasniedzās pēc cukura un, neizslēgusi putotāju, iebēra to bļodā. - Mikijs vismaz cenšas būt laipns, cik nu māk. Lai ari visapkārt redz sliktus piemērus. Visur, kur vien raugies, nelāgi piemēri.

-    Mamm, es zinu, ka kaut kas nav labi.

Endžela izslēdza putotāju un sagumušiem pleciem stāvēja un blenza uz sakulto putukrējumu, kas bija iznācis gandrīz tik biezs kā sviests. - Tā nav tava rūpe, Dženij.

-    Ja tā ir tava, tad tā ir ari mana.

Māte pagriezās un uzlūkoja viņu. - Laulība ir smagāka padarīšana, nekā tu spēj iedomāties.

-    Ko tētis tādu izdarījis?

Endžela atraisīja priekšautu un uzmeta to uz letes. - Vai vari manā vietā aiznest smilšu kūku? Man sāp galva. Uziešu augšā atgulties.

-    Mamm, parunāsim par to!

-    Nenāk ne prātā. Neesmu tāda māte. Es nemūžam nenostādīšu savus bērnus tādā situācijā, ka tiem jāizvēlas, kura pusē nostāties. - Endžela izgāja no virtuves un smagiem soļiem devās augšup uz guļamistabu.

Džeina samulsusi atgriezās ēdamistabā. Frenkijs bija pārāk aizņemts ar otro jērgaļas porciju, lai pamestu uz viņu acis. Hču Maika seja gan šķita norūpējusies. Frenkijs varbūt bija truls kā āmurs, taču Maiks noteikti saprata, ka šovakar kaut kas nopietni sagājis gristē. Džeina uzlūkoja tēvu, kas lēja savā glāzē pēdējās Chiāņti lāses.

-    15t! Tu noteikti gribi man izstāstīt, kas notiek.

Tēvs ielēja rīklē malku vīna. - Nē.

-    Viņa patiešām jūtas apbēdināta.

-    Un tas attiecas tikai uz viņu un mani, vai skaidrs? - Viņš uzstutējās kājās un uzsita Frenkijam pa plecu. - Nāc šu’l Rādās, ka noķersim vēl trešo periodu.

-    Šie bija visnelāgākie Ziemassvētki, kādus man gadījies pieredzēt, - braucot mājās, atzina Džeina. Regīna bija aizmigusi savā sēdeklītī, un pirmo reizi visa vakara gaitā Džeina un Gabriels varēja netraucēti parunāties. - Parasti tā nenotiek, "fas ir, šad tad jau mēdz gadīties pa ķīviņam, taču parasti tie beidzas ar to, ka mamma mūs visus sabar un viss atkal ir labi. - Viņa pašķielēja uz vīru, kura seja autosalona puskrēslā Šķita neizdibināma. - Piedod mani

-    Par ko tad?

-    Tev nebija ne jausmas, ka tu ieprecies trakomājā. Tagad varbūt tu prāto, kā tev tik greizi nogājis.

-    Aha. Es teiktu, ka ir laiks nomainīt sievu.

-    Nu, gan jau tavā jokā ir mazmazītiņš patiesības graudiņš, vai ne?

-    Džeina, nekļūsti smieklīgai

-    Pie velna, ir reizes, kad man pašai pa galvu pa kaklu gribas bēgt no saviem tuviniekiem.

-    Toties man nekādā gadījumā negribas bēgt no tevis. -Gabriela skatiens pievērsās ceļam, kur prožektoru gaismā virpuļoja vēja nestas sniegpārslas. Kādu brīdi viņi brauca klusēdami. Tad viņš sacīja: - Vai zini, es nekad neesmu dzirdējis savus vecākus strīdamies. Ne vienu vienīgu reizi visā tajā laikā, kad uzaugu.

-    Turpini vieni Ieliec to zelta rāmītī! Es zinu, ka mani tuvinieki ir bļauru bars.

-    Tu nāc no ģimenes, kuras locekļi neslēpj cits no cita savas jūtas. Tie ar troksni aizcērt durvis un kliedz, un smejas kā hiēnas.

-    Ak tā! Kļūst aizvien labāk un labāk.

-    Es būtu vēlējies uzaugt Šādā ģimenē.

~ Nu, bet protams! - Džeina iesmējās.

- Mani vecāki nemēdza pacelt balsi, Džeina, viņi nemēdza cirst durvis. Un ari neko daudz nesmējās. Nē, Kolonela Dina ģimene bija pārāk izturēta, lai nolaistos līdz tādai prastībai kā jūtu izrādīšana. Neatceros tēvu jelkad sakām es tevi mīlu. Ne man, ne mātei. Man bija jāiemācās to teikt. Un es vēl arvien turpinu mācīties. - Gabriels uzlūkoja sievu. - To man iemācīji tu.

Džeina pieskārās viņa kājai. Viņas kolosālais, neizdibināmais puisis. Bija vairs palikušas tikai nedaudzas lietas, ko viņam iemācīt.

-    Tālab, lūdzu, nekad neatvainojies viņu dēļ, - sacīja Gabriels. - Viņi ir tie, kuri tevi radījuši.

-    Reizēm es par to brīnos. Skatos uz Frenkiju un domāju: “Lūdzu, Dievs, kaut es būtu bērns, kas atrasts uz lieveņal"

Gabriels iesmējās. - Šovakar gan jautās saspīlētība. Kas tad galu galā bija noticis?

-    Nav ne jausmas, - Džeina atslīga sēdeklī. - Taču agrāk vai vēlāk mēs to uzzināsim.

SESTĀ NODAĻA

Džeina uzāva virs kurpēm papīra čības, uzvilka ķirurga ķiteli un sasēja jostu uz muguras. Raudzīdamās pa stikla starpsienu sekcijas laboratorijā, viņa domāja: es patiešām negribu iet tur iekšā. Bet Frosts jau bija telpā pilnā ietērpā un ar masku, kura tomēr atsedza pietiekami daudz, lai Džeina saskatītu grimasi viņa sejā. Moras asistents Jošima vilka no aploksnes rentgena uzņēmumus un lika tos negatoskopā. Moras mugura aizsedza Džeinai skatu uz galdu, noslēpjot to, ar ko viņai nebija ne mazākās vēlēšanās sastapties. Vēl pirms stundas viņa bija sēdējusi pie virtuves galda, turēdama klēpī Regīnu, kamēr Gabriels gatavoja brokastis. Tagad olu kultenis malās pa kuņģi, un Džeinai būtu ļoti gribējies noraut uzsvārci un aizšmaukt no šās ēkas — prom, tīrajā, baltajā sniegā. Tomēr viņa nopūtās un vēra durvis, kas veda uz līķu sekcijas laboratoriju.

Mora palūkojās pār plecu, un viņas seja nepauda nekādas bažas par gaidāmo procedūru. Viņa bija tikpat profesionāla kā ikviens, darot savu darbu. Lai ari viņām abām bija darīšana ar nāvi, Morai ar to bija daudz tuvākas attiecības, viņa bija daudz vairāk pieradusi lūkoties tās sejā.

-    Mēs tieši gatavojāmies sākt. - sacīja Mora.

-    Biju iekļuvusi sastrēgumā. Tas, kas šorīt notiek ielās, ir gatavā nejēdzība. - Džeina, tuvodamās galdam, aplika masku. Viņa vairījās skatīties uz mirstīgajām atliekām, tā vietā raudzīdamās uz negatoskopā ievietoto rentgena uzņēmumu.

Josima nospieda slēdzi, un izgaismojās divas fotofilmu rindas. Galvaskausa rentgena uzņēmumi. Taču šie jūtami atšķīrās no visiem līdz šim redzētajiem galvaskausa rentgena uzņēmumiem. Tur, kur vajadzēja būt mugurkaula kakla daļai, bija saskatāmi tikai daži kakla skriemeļi un aiz tiem... nekas. Tikai neliels, lēverains mīksto audu pārpalikums vietā, kur tikusi nocirsta galva. Džeina iztēlojās Jošimu eksponējam šo galvu fotografēšanai. Vai tā ripoja prom kā pludmales bumba, kamēr viņš lika kasetē filmu vai grozīja kolimatora leņķi? Džeina novērsās no pārlieku spožās gaismas.

Un atklāja, ka raugās uz galdu. Uz atliekām, kas bija izvietotas anatomiskai izpētei. Torss gulēja uz muguras, atdalītie locekļi novietoti apmēram tur, kur tiem būtu vajadzējis atrasties. Saliekamā bilžu mīkla no miesas un kauliem: gabali gaidīja, kad tiks savietoti. Lai kā Džeinai negribējās uz to skatāties, te tas viss bija: ari galva, sasvērta uz kreisās auss, it kā upuris būtu novērsies no viņas, fe - Man vajadzētu savietot šo ievainojumu, - sacīja Mora.

-    Vai vari man palīdzēt to paturēt šādā pozīcijā? - Klusums.

-    Džeina?

Džeina satrūkās un sastapās ar Moras skatienu. - Ko?

-    Jošima izdarīs uzņēmumus, un man vajadzētu ieskatīties caur palielinātāju. - Mora satvēra upura galvu savās cimdotajās rokās un pagrieza to, cenzdamās savietot griezuma vietas. - Tā, vienkārši paturi to šādi! Uzvelc cimdus un nāc no šīs puses!

Džeina uzlūkoja Frostu. Labāk tu, nevis es, lūdzās viņas skatiens. Tomēr viņa piegāja pie galda gala. Mirkli kavējās, vilkdama cimdus, tad pasniedzās, lai satvertu galvu. Atklāja, ka raugās upura ads. To radzenes bija blāvas kā vasks. Pusotra diena saldējamā kamerā bija sastindzinājusi miesu, un, saņemot seju no abām pusēm, Džeinai ienāca prātā vietējā lielveikala miesnieka lete ar saldētiem cāļiem polietilēna maisiņos. Beigu beigās mēs visi esam tikai gaļa...

Mora pārliecās pār ievainojumu, pētīdama to caur palielināmo iekārtu. - Izskatās, ka bijis viens vēziens no priekšpuses. Ļoti ass asmens. Vienīgais iecirtums, ko redzu, ir zem ausīm. Neliels maizes naža vingrinājums.

-    Maizes naži nemēdz būt tik asi, - atzīmēja Frosts, viņa balss skanēja kā no liela attāluma. Džeina palūkojās un ieraudzīja, ka viņš pagājis nost no galda un stāv pusceļā uz izlietni, roka aizšauta priekšā maskai.

-    Minot maizes nazi, es nedomāju vis instrumentu, - paskaidroja Mora, - bet gan griešanas paņēmienu. Atkārtoti šķēlieni ietiecas arvien dziļāk, vienā un tajā pašā vietā. Tas, ko mēs redzam, ir ļoti dziļš pirmais grieziens, pāršķeļot vairogdziedzera skrimsli un turpinoties lejup uz mugurkaulu. Tad ātra atdalīšana starp otro un trešo kakla skriemeli. Šī galvas nociršana aizņēmusi mazāk par minūti.

Jošima tēmēja ar digitālo fotoaparātu, veicot satuvinātā ievainojuma uzņēmumus. Frontālais rakurss, tad sānu. Šaušalas no visiem iespējamiem skatpunktiem.

-    Labi, Džeina, - sacīja Mora. - Tagad paskatīsimies uz iegriezuma plakni. Mora satvēra galvu un pagrieza to ačgārni.

— Tāgad paturi to šādi.

Džeina ar acs kaktiņu redzēja atdalīto miesu un atvērto traheju un strauji novērsa skatienu, akli turēdama galvu, kā tika norādīts.

Mora atkal tuvināja palielinātāju, lai izpētītu griezuma virsmu. - Es redzu iesvītrojumus uz vairogdziedzera skriemeļa. Domāju, ka asmens bijis zāģveidīgs. Izdari dažus uzņēmumus šeit.

Vēlreiz noklikšķēja aizvērtnis, un Jošima pieliecās, lai veiktu vēl vairākus fotouzņēmumus. Šajos uzņēmumos būs redzamas arī manas rokas, nodomāja Džeina. Šis mirklis tiks iemūžināts pierādījumu kartotēkai. Viņas galva, manas rokas.

-    Tu teici... tu teici, ka sienas bijušas nošķiestas ar arteriālajām asinīm, - ierunājās Frosts.

Mora pamāja ar galvu. - Guļamistabā.

-    Viņa bija dzīva.

-Jā.

-    Un šī... galvas nociršana... aizņēmusi tikai skaitītas sekundes?

-    Ar prasmīgas rokas vadītu asu nazi slepkava to noteikti varēja izdarīt ļoti īsā laikā. Nedaudz piebremzēt viņam licis vienīgi mugurkauls.

-    Tad jau viņa bijusi pie apziņas, vai ne? Viņa to juta.

- Ļoti Šaubos.

-    Ja kāds tev nocērt galvu, tu vēl vismaz dažas sekundes esi pie pilnas apziņas. Es to dzirdēju Arta Bella raidījumā. Viņš bija uzaicinājis radio kādu ārstu, un viņi runāja par giljotinē-Šanu. Iznāk, ka tu esi pie pilnas apziņas vēl ari tad, kad tava galva iekrīt spainī. Tev ir sajūta, ka tu pats tajā ievelies.

-    Var jau būt, ka tā ir patiesība, tomēr...

-    Ārsts stāstīja, ka Skotijas karaliene Mērija pēc tam, kad viņai nocirsta galva, vēl centusies runāt. Viņas lūpas kustējušās.

-    Jēziņ, Frost! - izdvesa Džeina. - It kā man jau tāpat neskrietu šermuļi pār kauliem.

-    Bet tas ir iespējams, vai ne? Ka upuris jutis, kā viņam nogriež galvu?

-    Tas ir ļoti maz ticams, - iebilda Mora. - Un es to nesaku tikai tāpēc, lai tevi nomierinātu. - Viņa pagrieza upura galvu sāniski. - Patausti galvaskausu. Lūk, šeit.

Frosts šausmās blenza viņā. - Nē, būs jau labi. Nevajag!

-    Nekas, pamēģini! Uzvelc dmdu un pārlaid pirkstus deniņu kaulam. Tur ir plēsta brūce. Es to nepamanīju, iekams nebijām nomazgājuši asinis. Patausti galvaskausu šajā vietā un pasaki, ko tu sajūti.

Tā noteikti bija lieta, ko Frosts vēlējās vismazāk, tomēr viņš uzvilka cimdu un piesardzīgi uzlika pirkstus galvaskausam.

- Tur ir... nu, tāda kā ieplaka kaulā.

-    Galvaskausa lūzums. To var saskatīt rentgena uzņēmumā. -Mora pagriezās pret negatoskopu un norādīja uz galvaskausa attēliem. - Sāniskajā uzņēmumā ir redzamas plaisas, kas vēdekļveida iziet no šā epicentra. Tās stiepjas kā zirnekļa tīkls pāri deniņu kaulam. Tā ari mēs dēvējam šāda tipa lūzumu. Mozaīkas vai zirnekļa tīkla raksts. Tam ir ļoti kritisks novietojums, jo tieši šeit atrodas ari meningiālā artērija. Ja to pārrauj, padents noasiņo galvaskausa dobumā. Kad atvērsim galvaskausu, redzēsim, vai tas tā patiešām notids. - Viņa uzlūkoja Frostu. - Tas bijis spēcīgs belziens pa galvu. Domāju, ka tad, kad izdarīta galvas nogriešana, upuris bijis bezsamaņā.

-    Tomēr vēl arvien dzīvs.

-Jā. Neapšaubāmi dzīvs.

-    Tu nevari droši zināt, vai viņa bijusi bezsamaņā.

-    Uz viņas locekļiem nav rētu, kas liecinātu par pretošanos. Nav nekādu fizisku pierādījumu tam, ka viņa cīnījusies. Un kurš tad ļaus sev pārgriezt rīkli bez cīniņa? Manuprāt, sieviete tikusi apdullināta ar sitienu. Nedomāju, ka viņa jutusi asmeni. — Bridi klusējusi, Mora piebilda: — Vismaz es tā ceru. - Viņa piegāja pie līķa labā sāna, satvēra amputēto roku un pielika nocirsto galu pie palielinātāja. - Šeit, uz skrimšļa virsmas, kur tikusi atdalīta elkoņa locītava, mēs redzam vēl vairāk asmeņa atstātu pēdu, -viņa sacīja. - Izskatās, ka ari šeit lietots tas pats griežamais. Ļoti ass zāģveida asmens. - Viņa pielika atdalīto roku elkonim, kā montējot manekenu, un nopētīja virsmu sakrišanu. Moras sejā nebija šausmu, tikai rūpīga koncentrēšanās. Ar tādām pašām arim, kā viņa skatīja šo sagabaloto miesu, viņa būtu varējusi pētīt preču katalogu vai balles etiķeti. Ne atliekas no sievietes, kura kādreiz cēlusi šo roku, lai atglaustu matus, pamātu sveicienu, dejotu. Kā Mora to spēja? Kā viņa varēja katru ritu ienākt šajā namā, zinot, kas viņu tur sagaida? Dienu no dienas ņemt rokā skalpeli, lai preparētu aprauto mūžu traģēdijas. Ari man ir darīšana ar šīm traģēdijām. Taču man nav jāzāģē vaļā galvaskausi vai jārakņājas pa krūškurvjiem.

Mora piegāja līķim no kreisās puses. Ne mirkli nevilcinādamās, viņa satvēra nocirsto delnu. Sasaldēta un bez asinīm tā šķita kā no vaska, kā filmu reķvizitora priekšstats par to, kādai jāizskatās īstai rokai. Mora pielika tai palielinātāju un nopētīja jēlo, nogriezto virsmu. Kādu bridi viņa neko neteica, taču viņas pierē ievilkās domīgas rievas.

Nolikusi delnu, Mora pacēla upura labo roku, lai nopētītu locītavas stumbeni. Rievas viņas pierē kļuva vēl dziļākas. Viņa vēlreiz pacēla delnu un tuvināja abus griezumus, cenšoties savietot to virsmas: delnu pie locītavas, vaskaino ādu pie vaskainās ādas.

Tad viņa strauji nolika nedzīvās ķermeņa daļas uz galda un palūkojās uz Jošimu. - Vai tu varētu man parādīt delnas un locītavas uzņēmumus?

-    Vai tad visi galvaskausa uzņēmumi jau izskatīti?

-    Pie tiem es atgriezīšos vēlāk. Tagad es gribētu redzēt kreiso delnu un tai atbilstošo locītavu.

Jošima izņēma pirmo rentgena uzņēmumu komplektu un ievietoja jaunu. Plaukstas un pirkstu kauli negatoskopa gaismā mirdzēja, falangas izskatījās kā slaidi bambusa dzinumi. Mora novilka cimdus un tuvojās ekrānam, viņas skatiens bija piekalts attēliem. Viņa neko neteica. Tas bija klusums, kas vēstīja Džeinai, ka kaut kas ir galīgi šķērsām.

Mora pagriezās un uzlūkoja viņu. - Vai rūpīgi pārmeklējāt visu upura māju?

-    Jā, kā gan citādi.

-    Visu māju? Katru skapi, katru atvilktni?

-    Tur to nebija daudz. Viņa ievākusies tikai pirms dažiem mēnešiem.

-    Un ledusskapi? Saldētavu?

-    To izķemmēja operatīvā grupa. Kas par lietu?

-    Nāc un paskaties uz šiem uzņēmumiem!

Džeina novilka notašķītos cimdus un pievērsās ekrānam, lai apskatītu filmas. Viņa neredzēja neko tādu, kas būtu varējis izsaukt Moras piepeši tik uzstājīgo toni; neko tādu. kas neatbilstu tam. ko viņa redzēja uz galda. - Uz ko man būtu jāskatās?

- Vai redzi šo delnas uzņēmumu? Šos sīkos kaulus sauc par delnas kauliem. Tie veido delnas pamatni, pirms no tiem sazarojas pirkstu kauli. - Lai to nodemonstrētu. Mora satvēra Džeinas roku un pagrieza to ar plaukstu uz augšu, atklājot rētu, kura tai mūžam atgādinās par kāda dta slepkavas nodarīto. Vardarbības zīmogu, ko viņas miesā iegravējis Vorens Hoits. Bet Moru viņas rēta neinteresēja; viņa norādīja uz Džeinas plaukstas mīksto pamatni pie locītavas.

-    Delnas kauli atrodas šeit. Rentgena uzņēmumā tie izskatās pēc astoņiem maziem akmentiņiem. Tie ir tikai mazi kaula gabaliņi, ko satur kopā saites, muskuļi un savienojošie audi. Tie piešķir mūsu rokai lokanību, ļaujot mums darīt visādas brīnumu lietas, sākot ar tēlniecību un beidzot ar klavierspēli.

-    Labi. Un tālāk?

-    Šo te, tuvākajā rindā, - Mora norādīja uz rentgena attēlā redzamo kaulu pie locītavas, - sauc par laiviņveida kaulu. Tu pamanīsi, ka zem tā ir tukšums, un šajā uzņēmumā ir skaidri redzams gabals no cita kaula. Tā ir daļa no smailā piedēkļa. Nocērtot delnu, slepkava atdalījis arī gabalu no apakšdelma kaula.

-    Es vēl arvien neuztveru jēgu.

-    Tagad palūkojies uz apakšdelma stumbeņa rentgena uzņēmumu! — Mora norādīja uz citu attēlu. — Tfe tu redzi abu apakšdelma kaulu galus. Tievākais ir elkoņa kauls. Resnais īkšķa pusē ir spieķkauls. Šeit ir tas smailais piedēklis, kuru pirms brīža pieminēju. Vai saproti, uz ko es tēmēju?

Džeina sarauca uzacis. - Tas ir neskarts. Rentgena uzņēmumā kauls atrodas savā vietā.

-    Pilnīgi pareizi. Tas ne vien ir neskarts, bet pie tā vēl turas ari gabaliņš nākamā kaula. Gabaliņš no laiviņveida kaula.

Džeinas seja vēsajā telpā piepeši kļuva gluži stinga. - Ak mūžs! - viņa klusām izdvesa. - Tas sāk izskatīties pavisam nelāgi.

-    Tas ir nelāgi.

Džeina pagriezās un piegāja pie galda. Viņa lūkojās uz atdalīto delnu, kas bija novietota līdzās tam, ko viņa līdz ar visiem pārējiem bija uzskatījusi par roku, kurai tā kādreiz bijusi piederīga.

-    Griezuma virsmas nesakrīt, - secināja Mora. - Tāpat kā rentgena uzņēmumi.

Frosts pavēra muti. - Tu gribi teikt, ka tā nemaz nav viņas delna?

-    Lai mēs varētu būt pilnīgi droši, mums jāveic DNS analizēs. Taču, manuprāt, pierādījums ir mūsu acu priekšā, šajos uzņēmumos. - Viņa pagriezās un uzlūkoja Džeinu. - Ir vēl viens upuris, kuru jūs vēl neesat atraduši. Un mums ir viņas kreisi* rokas delna.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Trešdiena, 15. jūlijs. Mēness fāze: augošs.

Lūk, Solu ģimenes rituāli.

Vienos pusdienlaikā tēvocis Pīters pārnāk no savas klīnikas, kur pavada tikai pusi dienas. Viņš pārģērbjas džinsos un T kreklā un dodas uz sakņu dārzu, kur tomātu stādi saauguši biezoknī un gurķu stīgas saķērušās auklu režģos.

Divos no ezera atgriežas mazais Tedijs, stiepdams savu makšķeri. Lomu gan ne. Neesmu vēl redzējis viņu pārnesam mājā kaut vienu vienīgu zivi.

Divos piecpadsmit pa uzkalnu nāk šurp divas Lilijas draudzenes, nesdamas sev līdzi peldkostīmus un pludmales dvieļus. Garākā - šķiet, ka viņas vārds irSāra, - stiepj ari radio. Tā raidītā svešādā un dārdošā mūzika iztraucē citādi tik mierīgo pēcpusdienu. Izklājušas dviefus mauriņā, trīs meitenes gozējas saulē kā laiskas kaķes. Viņu āda mirdz no iedeguma losjona. Lilija apsēžas un pasniedzas pēc ūdens pudeles. Pielikusi to pie lūpām, viņa piepeši sastingst, skatiens pievērsts manam logam. Viņa pamanījusi, ka es to vēroju.

Šī nav pirmā reize.

Lilija lēni noliek ūdens pudeli un kaut ko saka draudzenēm. Tagad ari pārējās meitenes uzslienas sēdus un raugās manā virzienā. Bridi viņas lūkojas manī un es lūkojos viņās. Sāra izslēdz radio. Visas trīs pieceļas, nopurina dvieļus un ienāk namā.

Pēc brīža Lilija klauvē pie manām durvīm. Nesagaidījusi atbildi, viņa neaicināta ienāk manā istabā.

‘Kāpēc tu mūs novēro?" viņa prasa.

“Es tikai skatījos pa logu."

"Tū skatījies uz mums."

“Tāpēc, ka jūs tur tajā bridi bijāt"

Viņas skatiens pievēršas manam rakstāmgaldam. Tur stāv atvērta grāmata, ko māte man iedāvināja, kad man palika desmit gadu. Plašāk pazīstama kā ēģiptiešu Mirušo grāmata, tā ir seno apbedīšanas tekstu krājums. Visi burvju vārdi un maģiskās formulas, kas jāzina, ieejot aizkapa valstībā. Lilija pienāk tuvāk grāmatai, taču neuzdrošinās tai pieskarties, it kā grāmatas lapas varētu apdedzināt viņai pirkstus.

“Vai tevi interesē ar nāvi saistīti rituāli?" es apjautājos.

“Tie visi ir tīrā māņticība.’’

“Kā tu to vari tik droši zināt, ja pati neesi izmēģinājusi?"

“Vai tu patiešām proti izlasīt šos hieroglifus?"

“Māte man iemācīja. Taču šie ir tikai otršķirīgi buramvārdi. Ne jau paši spēcīgākie."

“Un ko spēj paveikt spēcīgie buramvārdi?" Lilija raugās manī, viņas skatiens ir tik tiešs un bezbailīgs, ka es prātoju: vai tikai viņa nav kas vairāk, nekā šķiet esam. Vai tikai neesmu novērtējis viņu par zemu...

“Paši spēcīgākie buramvārdi," es paskaidroju, “spēj atgriezt mirušo dzīvē. ”

“Tu gribi teikt - kā "Mūmijā"?" Viņa iesmejas.

Dzirdu sev aiz muguras vairākbalsīgu ķiķināšanu un ieraugu durvīs stāvam Lilijas draudzenes. Viņas ir noklausījušās un noraugās manī ar nicinājumu. Noteikti esmu pats ērmotākais zēns, ar ko viņām bijusi darīšana. Viņas pat nenojauš, cik loti es no viņām atšķiros.

Lilija aizver Mirušo grāmatu. “Laižam peldēties, meitenes!" viņa aicina un dodas ārā no istabas, paņemdama sev līdzi iedeguma losjona saldeno smaržu.

Redzu pa logu, kā viņas dodas lejup pa nogāzi uz ezeru. Nu mājā valda klusums.

Es ieeju Lilijas istabā. Izvelku no viņas ķemmes pāris brūnu matu un iebāžu tos sev kabatā. Atveru losjonus un krēmus, kas atrodas uz tualetes galdiņa, un apostu tos; katra smarža atdzīvina kādu sīku atmiņu zibsni. Lilija pie brokastu galda. Lilija sēž man blakus automašīnā. Atveru atvilktnes, sienas skapi un pieskaros viņas drēbēm. Drēbēm, kādas valkā ikviena amerikāņu pusaudze. Galu galā viņa jau ir tikai skuķis, nekas vairāk. Tomēr viņa ir jāpavēro.

Tas ir tas, ko es pieprotu vislabāk.

ASTOTĀ NODAĻA

Sjēna, Itālija. Augusts.

Lilija Sola uzšāvās no dziļa miega un, bridi elsodama, gulēja savandītajos palagos. Vēlas pēcpusdienas dzintarāinā gaisma mirdzēja cauri pusaizvērtajām koka žalūzijām. Pustumsā virs gultas zumzēdama riņķoja muša, gaidot viņas miklās miesas garšu. Viņas baiļu garšu. Lilija uzrausās uz plānā matracīša sēdus, atmeta atpakaļ sapinkājušos matus un ņēmās masēt galvu, līdz mežonīgie sirdspuksti pamazām sāka pierimt. Sviedri lāsoja no padusēm, samērcējot T kreklu. Pašu karstāko pusdienlaiku viņai bija izdevies pārlaist miegā, taču istaba vēl arvien likās smacīga, gaiss tik spiedīgs, ka izraisīja slāpšanas sajūtu. Es taču nevaru šādi dzīvot mūžīgi, viņa nodomāja, es sajukšu prātā.

Varbūt es jau tagad esmu sajukusi.

Lilija piecēlās no gultas un piegāja pie loga. Pat keramikas flīzes zem kājām dvašoja versmi. Atvērusi žalūzijas, viņa lūkojās pāri piazzetta uz ēkām, kas cepinājās saulē kā akmens krāsnis. Zeltainā dūmaka piešķīra jumtiem un kupoliem bagātīgu umbras toni. Visus saprātīgos Sjēnas iedzīvotājus vasaras tveice bija sadzinusi iekštelpās; tagad ārā atradās vienīgi tūristi, kas apbrīnā ieplestām acīm klejoja pa šaurajām ieliņām. Svīzdami un īgņodamies, tie steberēja pa stāvo nogāzi uz baziliku vai pozēja fotoaparāta priekšā Piazza del Campo, viņu kūstošās kurpju zoles lipa pie pārkarsušajiem ķieģeļiem: visas parastās tūristu darbības, ko viņa pati bija piekopusi, pirmoreiz ierodoties Sjēnā, pirms vēl bija pielāgojusies vietējo iedzīvotāju dzīves ritmam, pirms vēl augusta tveice bija pārņēmusi šo viduslaiku pilsētu.

Zem loga uz piazzetta neredzēja ne dvēseles. Taču novērsusies Lilija samanīja tikko jaušamu kustību durvju ailā. Viņa sastinga, skatiens kavējās kā piekalts šai vietai. Es viņu neredzu. Vai viņš mani redz? Tad radījums, kas bija slēpies ēnainajā durvju nišā, iznāca no savas slēptuves un, aizrikšojis pār piazzetta, izzuda skatienam.

. Tikai suns.

Lilija iesmējusies novērsās no loga. Ne jau katrā ēnā paslēpies briesmonis. Bet dažās tomēr tie slēpjas. Dažas ēnas tev seko, draud tev, lai arī kurp tu dotos.

Mazajā vannasistabā viņa apšļāca seju ar remdenu ūdeni, atglauda tumšos matus un sasēja tos zirgastē. Lilija neniekojās ar kosmētiku; pagājušajā gadā viņa bija atmetusi visus tos ieradumus, kas mēdz atņemt laiku. Viņas personiskās lietas varēja ietilpināt mazā koferi un mugursomā, viņai bija tikai divi kurpju pāri, sandales un kedas. Džinsi un T krekli, un džemperi vasarā pasargāja viņu no tveices un ziemā no slapjdraņķa. Ja reiz esi nonācis tik tālu, ka tavs vienīgais mērķis ir izdzīvošana, tad tam tiek pakļauts viss - sākot ar drēbēm un beidzot ar emocionālajām piesaistēm. Atvairi no sevis visu mazsvarīgo, nekam nepieķeries.

Saīgi sevi.

Lilija paķēra mugursomu un izgāja no istabas krēslainajā gaitenī. Tur viņa kā allaž apstājās un, pirms aizvērt un aizslēgt durvis, novietoja aplodas apakšmalā nolauztu kartona sērkociņa gabalu. Vecā atslēga jau nespēja ne no kā pasargāt. Tāpat kā pati ēka, ari tā noteikti bija gadsimtiem veca.

Sagatavojusies karstumam, Lilija izgāja ārā - uz piazzetta. Bridi viņa stāvēja, pārlūkodama tukšo apkārtni. Lielākajai daļai iemītnieku šī vēl bija pārāk agra stunda, lai nāktu ārā, taču pēc neilga laiciņa tie pamodīsies no maltīšu izraisītās snaudas un atgriezīsies savos birojos un veikalos. Lilijai vēl atlika neliels laika sprīdis, ko veltīt sev pašai, iekams Džordžo gaidīs viņu atgriežamies darbā. Varēja pastaigāties un izvēdināt galvu, apmeklēt jaukākās vietas šajā viņai tik mīļajā pilsētā. Sjēnā Lilija bija nodzīvojusi tikai trīs mēnešus, taču

viņa jau juta, kā pilsēta pamazām aizslīd no viņas. Drīz viņai nāksies to atstāt, tāpat kā ir nācies atstāt ikvienu vietu, kura tai bijusi mīļa.

Jau tagad esmu šeit uzkavējusies pārāk ilgi.

Lilija šķērsoja piazzetta un devās pa šauro ieliņu, izgāja uz Via de Fontebranda. Viņas ceļš veda uz pilsētas seno strūklaku namu, garām ēkām, kurās reiz mitinājās viduslaiku amatnieki un vēlāk tika ierīkotas lopkautuves. Fontebranda bija Sjēnas ievērojamākā vieta - vieta, ko reiz apdziedājis Dante, un, lai ari aizritējuši daudzi gadsimti, tās ūdeņi vēl arvien bija dzidri un aicinoši. Reiz Lilija šeit bija pastaigājusies pilnmēness naktī. Leģenda vēsta, ka vilkači, iekams no jauna pieņem savu cilvēcisko veidolu, pilnmēness laikā nākot mazgāties šejienes ūdeņos. Tonakt gan viņa nevienu vilkaci nesastapa, tikai dažu labu piedzērušu tūristu. Lai gan - var jau būt, ka tas ir viens un tas pats.

Kāpjot augšup pa nogāzi, Lilijas sandaļu cietās zoles klabēja pret akmeņiem, kas saulē bija sakarsuši kā cepešpanna; viņa pagāja garām Svētās Katrīnas, Sjēnas patroneses, kura dzīvojusi, ilgu laiku pārtikdama tikai no Svētā Vakarēdiena, namam un svētnīcai. Svētā Katrīna pieredzējusi spilgtas Elles un Šķīstītavas vīzijas un karsti vēlējusies iemantot svētās mocekles slavu, taču pēc ilgas un nepatīkamas slimības viņai diemžēl izdevies sagaidīt tik vien kā pašu parastāko nāvi. Arī es esmu pieredzējusi elles vīzijas, Lilija, kāpdama kalnā, domāja. Taču es nevēlos piedzīvot mokpilnu galu. Es gribu dzīvot. Un es darīšu visu, lai dzīvotu.

Kad Lilija bija uzkāpusi līdz San Domenico bazilikai, viņas T krekls bija gluži slapjš no sviedriem. Smagi elsodama, viņa stāvēja kalna galā un lūkojās lejup uz pilsētu, uz tās dakstiņu jumtiem, kas maigi izplūda vasarīgajā dūmakā. Tas bija skats, kas lika sirdij sāpēs sažņaugties, jo Lilija zināja, ka tai nāksies atstāt šo vietu. Jau tagad viņa kavējās Sjēnā ilgāk, nekā drīkstēja to atļauties. Viņa sajuta ļaunumu sekojam sev pa pēdām, viņa to pat saoda - kā tikko jaušamu puvuma smaku, kas karājas gaisā. Visapkārt mudžēja tūristi ļumīgām ciskām, bet

Lilija stāvēja klusā vienpatnībā kā rēgs starp dzīvajiem. Esmu jau mirusi, viņa domāja. Šis laiks man ir piešķirts uz parāda.

-    Atvainojiet, mis? Vai jūs runājat angliski?

Lilija satrūkusies pagriezās un ieraudzīja pusmūža vīrieti un sievieti vienādos Pensilvānijas Universitātes T kreklos un vaļīgos šortos. Vīrietis bija sažņaudzis rokā sarežģīta paskata fotoaparātu.

- Vai vēlaties, lai jūs nofotografēju? - jautāja Lilija,  - Tas būtu vareni. Paldies!

Lilija paņēma fotoaparātu. - Vai tam ir kāds īpašs paņēmiens?

-    Nē, vienkārši piespiediet pogu!

Pāris sadevās rokās, lai pozētu uz Sjēnas ainavas fona, kas pletās aiz viņiem kā viduslaiku gobelēns. Piemiņa par grūtu kāpienu tveicīgā dienā.

- Jūs taču esat amerikāniete, vai ne? - bilda sieviete, kad Lilija atdeva tai fotoaparātu. - No kurienes jūs būtu? - Tas bija tikai draudzīgs jautājums, tāds, ko neskaitāmi tūristi uzdod cits citam; veids, kā, atrodoties tālu no mājām, saistīties ar sev līdzīgiem ceļotājiem. Taču Liliju tas tūdaļ pat darīja uzmanīgu. Ir gandrīz pilnīgi droši, ka šī ziņkārība ir gluži nevainīga. Taču es šos cilvēkus nepazīstu. Es nevaru būt pārliecināta.  - No Oregonas, - viņa sameloja.

-    Vai tiešām? Tur dzīvo mūsu dēls. Un kurā pilsētā?

-    Portlendā.

-    Nu, vai tad velti saka, ka pasaule esot maza? Viņš dzīvo Ziemeļrietumu Irvingstrītā. Vai tas nav kaut kur netālu no jums?

-    Nē. - Lilija jau kāpās atpakaļ, vairīdamās no šiem pārlieku uzbāzīgajiem cilvēkiem, kuri nākamajā mirklī jau varbūt uzaicinās viņu uz tasi kafijas un apbērs ar neskaitāmiem jautājumiem, izzinot detaļas, kuras viņai nav ne mazākās vēlēšanās atklāt. - Patīkamu ceļojumu!

-    Sakiet, vai jums nebūtu iebildumu...

-    Man ir norunāta tikšanās. - Viņa tiem pamāja un metās prom. Priekšā rēgojās bazilikas durvis, solot patvērumu. Viņa devās iekšā. Nokļuvusi bazilikas vēsajā klusumā, Lilija izdvesa atvieglojuma pilnu nopūtu. Baznīca bija gandrīz tukša; pa milzīgo telpu klejoja tikai daži tūristi, un to balsis skanēja slāpēti. Viņa devās uz gotiskās arkas pusi, kur saule mirdzēja cauri vitrāžām, metot dārgakmeņiem līdzīgus gaismas atspulgus, tad gar sienām, kur rindojās Sjēnas augstmaņu apbedījumu vietas. Iegriezusies baznīcas nišā, Lilija apstājās pie apzeltīta marmora altāra un bridi raudzījās uz tabemākulu, kurā atradās Sjēnas Svētās Katrīnas galva. Viņas mirstīgās atliekas tika sadalītas un izsūtītas pa pasauli kā svētās relikvijas: ķermenis Romā, kājas pēda Venēcijā. Vai viņa bija paredzējusi sev šādu likteni? To, ka tās galva tiks atdalīta no trūdošā torsa, mumi-ficētā seja izlikta neskaitāmu sviedriem noplūdušu tūristu un čalojošu skolas bērnu apskatei?

No stiklotās vitrīnas viņā noraudzījās svētās ādainie acu dobumi. Tāda izskatās nāve. Bet tu jau to zini, vai ne, Lilija Sola?

Lilija nodrebinājusies atstāja nišu un, soļiem atbalsojoties baznīcas plašumā, steidzās atpakaļ uz izeju. Izkļuvusi ārā, viņa jutās gandrīz priecīga par tveici. Bet ne par tūristiem. Tik daudz svešinieku ar fotoaparātiem. Un ikviens no tiem varēja viņu slepeni noknipsēt.

Atstājusi baziliku, Lilija devās lejup pa nogāzi cauri Piazza Salimbeni, garām Palazzo Tolomei. Tūristus šauro ieliņu mudžeklis allaž iedzina apmulsumā, taču Lilija šajā labirintā lieliski orientējās; viņa gāja ātri, mērķtiecīgi, tieši uz galamērķi. Nu jau viņa kavējās, jo bija pārāk ilgi uzturējusies uzkalnā, un Džordžo viņu noteikti sabārs. Šādas izredzes gan Liliju īpaši neuztrauca, jo ne par kādām turpmākām sekām šī Džordžo burkšķēšana nevēstīja.

Un, ieradusies darbā ar piecpadsmit minūšu nokavēšanos, viņa nejuta ne mazāko satraukumu. Iešķindējās zvaniņš virs durvīm, pavēstīdams par Lilijas ierašanos, un viņa iegāja veikalā, ieelpodama tik pazīstamās putekļiem klāto grāmatu, kampara un cigarešu dūmu smaržas. Džordžo un viņa dēls Paolo bija salīkuši pār rakstāmgaldu veikala dziļumā, abiem pie pieres bija piestiprināta lupa. Kad Paolo palūkojās augšup, uz Liliju raudzījās viena milzīga ciklopa acs.

-    Šis tev jāredz! - viņš tai itāliskī uzsauca. - Tikko atsūtīts. No kāda Izraēlas kolekcionāra.

Abi šķita tik pacilāti, ka pat nebija pamanījuši Lilijas nokavēšanos. Nosviedusi mugursomu pie sava rakstāmgalda, viņa izspraucās starp senlaicīgu galdu un klostera solu garām romiešu sarkofāgam, kas šobrīd necienīgā kārtā kalpoja kā pagaidu plaukts kartotēkai. Viņa pārkāpa vaļējai kastei, ap kuru mētājās iepakojuma skaidas, un, saraukusi uzacis, pievērsās priekšmetam uz Džordžo rakstāmgalda. Tās bija kalta marmora gabals, varbūt kādas celtnes atlūza. Lilija pamanīja patinu uz divām savienotām virsmām; maigo vizmojumu, ko atstājuši daudzie gadsimti vēja, lietus un saules iedarbībā. Tas bija stūrakmens.

Jaunais Paolo atbīdīja lupu, un viņa tumšie mati saslējās gaisā. Viņš uzsmaidīja Lilijai, un šādi ar smaidā pavērto muti un zvēra ausīm līdzīgajiem matu kušķiem viņš izskatījās pēc kāda no leģendārajiem Sjēnas vilkačiem, tikai absolūti nekaitīgs un izcili apburošs. Tāpat kā tēvam, ari Paolo nepiemita ne druskas ļaunuma, un, ja Lilija nebaidītos salauzt puiša sirdi, tā ar prieku būtu ņēmusi viņu sev par mīļāko.

-    Domāju, ka tev šī lietiņa patiks, - viņš sacīja, pasniegdams Lilijai lupu. - Tā ir no lietiņām, kuras tevi vienmēr interesējušas.

Lilija pārliecās pār stūrakmeni un nopētīja tur iegravēto cilvēkveidīgo figūriņu. Tā stāvēja taisni, tai bija ap vidukli apjozti svārki un dekoratīvas rokassprādzes un kājusprādzes. Taču galva gan nebija kā cilvēkam. Lilija pietuvināja tai lupu, un ari pati pieliecās tuvāk. Detaļas zem palielināmā stikla atdzīvojās, un viņa sajuta piepešu ledainu dvesmu. Viņa bija saskatījusi atieztus suņa zobus un pirkstus ar zvēra nagiem. Un ragus.

Lilija iztaisnojās, rīkle bija sausa, pašas balss skanēja dīvaini tālu. - Jūs sakāt, ka kolekcionārs ir no Izraēlas?

Džordžo pamāja un noņēma lupu, atklājot seju, kas bija Paolo sejas kopija, tikai vecāka un smagnējāka. Tās pašas tumšās

acis, tikai smieklu krunciņu ieskautas. - Ar šo cilvēku mums vēl nav bijusi darīšana. Tāpēc mēs neesam pārliecināti par šā priekšmeta izcelsmi. Un vai viņam var uzticēties.

-    Kā tas nācās, ka viņš jums atsūtīja šo senlietu?

Džordžo paraustīja plecus.-Tā šodien ieradās, iesaiņota

šajā kastē. Tas ir viss, kas man zināms.

-    Viņš vēlas, lai jūs to viņa vārdā pārdotu?

-    Viņš interesējas tikai par novērtējumu. Kā tev šķiet?

Lilija ar pirkstu paberzēja patinu. Atkal šis saltums, kas

no akmens iesūcās tieši miesā. — Ko viņš saka, no kurienes tas nāk?

Džordžo pasniedzās pēc papīru pakas. - Viņš saka, ka ieguvis to pirms astoņiem gadiem Teherānā. Domāju, ka tas izvests kontrabandas ceļā. - Viņš vēlreiz paraustīja plecus un samirkšķināja acis. - Bet, eh, ko gan mēs varam zināt?

-    Persiešu izcelsmes,- viņa murmināja. - Tas ir Ari-mans.

-    Kas tas Arimans ir par zvēru? - taujāja Paolo.

-    Tas nav nekāds zvērs. Senajā Persijā Arimanu pazina kā dēmonu. Iznīcības garu. - Lilija nolika lupu uz galda .virsmas un dziļi ievilka elpu. - Tas ir viņu ļaunuma personificējums.

Džordžo iesmējās un līksmi saberzēja rokas. - Vai redzi, Paolo? Es jau tev teicu, ka viņa zinās. Velni, dēmoni, viņa tos visus pazīst. Viņai atbilde vienmēr pie rokas.

-    Kāpēc? - Paolo uzlūkoja Liliju.- Nekad neesmu varējis saprast, kāpēc tevi tā interesē ļaunie tēli.

Kā viņa būtu varējusi atbildēt uz šo jautājumu? Kā viņa būtu varējusi pateikt šim puisim, ka reiz ieskatījusies Nezvēram acīs un Tas lūkojies viņai pretī? Redzējis viņu... Kopš tā laika tas mani vajā.

-    tātad tas ir autentisks? - vaicāja Džordžo.-Tas stūrakmens?

-    Jā, esmu par to pārliecināta.

-    Tad jau tūlīt pat varu viņam aizrakstīt, ko? Mūsu jaunajam draugam no Telavivas. Pateikt, ka viņš atsūtījis to pareizajam uzpircējam, tādam, kurš saprot tā vērtību. - Viņš ārkārtīgi

saudzīgi ievietoja akmeni atpakaļ iesaiņojuma kastē. - Kaut kam tik izcilam mēs noteikti atradīsim pircēju.

Kurš gan gribēs savās mājās tādu briesmoni? - nodomāja Lilija. Kurš gan grib, lai viņā no sienas noraugās ļaunums?

-- Ak, gandrīz vai aizmirsu! - iesaucās Džordžo. - Vai zini, ka tev ir pielūdzējs?

Lilija sarauktām uzacīm uzlūkoja viņu.

-- Vīrietis. Viņš pusdienlaikā bija iegriezies veikaliņā. Jautāja, vai pie manis gadījumā nestrādājot amerikāniete.

Lilija aizturēja elpu. - Ko tu viņam atbildēji?

— Es neļāvu tēvam neko teikt, - iejaucās Paolo. - Mums varētu iznākt nepatikšanas, jo tev jau nav atļaujas.

-Bet vēlāk es to pamatīgāk apdomāju, - sacīja Džordžo.

-    Un nospriedu, ka varbūt šis vīrietis vienkārši ir tevī iemīlējies. Un tāpēc ari izprašņā. - Džordžo piemiedza aci.

Lilija norija siekalas. - Vai viņš pateica savu vārdu? Džordžo rotaļīgi uzsita dēlam pa plecu. - Redzi nu? - viņš to norāja. - Tu esi pārāk lēnīgs, manu zēn. Tagad atnāks kāds cits puisietis un aizvilinās viņu prom no mums.

-    Kā viņu sauca? - Lilija nerimās. Viņas balss bija kļuvusi skarba. Hču ne tēvs, ne dēls nelikās manījuši šīs pārmaiņas viņas uzvedībā. Viņi bija pārāk aizņemti, ķircinot viens otru.

-    Ta nu viņš nepateica, - attrauca Džordžo. - Laikam jau grib spēlēt inkognito spēlīti, ko? Grib, lai tu uzmini.

-    Vai tas bija gados jauns cilvēks? Kā viņš izskatījās?

- Ā! Tātad tevi tas interesē.

- Vai viņā bija... - Lilija saminstinājās, - ... kaut kas neparasts?

- Ko tu ar to domā - neparasts?

Necilvēcīgs, viņai būtu gribējies teikt.

-    Viņam bija ļoti zilas acis, - Paolo mundri nāca talkā.

-    Savādas acis. Mirdzošas kā eņģelim.

Eņģeļa pretmetam.

Lilija pagriezās un piegāja pie loga. Tā viņa bridi stāvēja, lūkodamās cauri noputējušajam stiklam uz garāmgājējiem. Viņš ir šeit, Lilija domāja. Viņš sameklējis mani Sjēnā.

-    Gan viņš atgriezīsies, cara mia, - bilda Džordžo. - Esi tikai pacietīga.

Un kad tas notiks, es vairs nedrīkstu būt šeit.

Lilija pakampa mugursomu,  Piedodiet! - viņa sacīja. - Es nejūtos labi.

-    Kas tad pēkšņi lēcies?

- Laikam nevajadzēja vakar vakarā ēst to zivi. Man no tās ir slikta dūša. Labāk iešu mājās.

-    Paolo tevi pavadīs.

-    Nē! Nē, - Lilija atrāva durvis, liekot zvanam neganti iešķindēties. — Gan būs labi. - Viņa izspruka no veikala un bailēs, ka Paolo, gribēdams tēlot džentlmeni un pavadīt viņu, varētu sadomāt skriet tai pakaļ, aizjoza neatskatīdamās. Lilija nevarēja pieļaut, ka kāds viņu aizkavē. Ātrums tagad bija viss.

Uz savu dzīvokli viņa devās ar līkumu, izvairoties no ļaužu pilnajiem laukumiem un dzīvākajām ielām. Gluži otrādi - viņa šķērsoja šaurās ieliņas, kāpa pa stāvajiem pakāpieniem gar viduslaiku mūriem, mērķtiecīgi tuvodamās Fontebranda apkaimei. Sakravāšanās aizņems tikai kādas piecas minūtes. Lilija bija iemācījusies rīkoties zibenīgi, viņa allaž bija gatava doties ceļā; atlika tik vien kā samest ceļasomā drēbes un tualetes piederumus un pakampt savu eiro krājumu no paslēptuves aiz trauku skapja. Pēdējos trīs mēnešus Džordžo, labi zinādams, ka Lilijai nav darba atļaujas, bija maksājis viņai “aploksnes algu”. Viņa bija iekrājusi itin prāvu žūksni, lai varētu sevi uzturēt laikposmos starp darbiem; vismaz pilnīgi pietiekami, lai iztiktu līdz brīdim, kad noenkurosies jaunā pilsētā. Ir jāpaķer nauda un ceļasoma un vienkārši jāiet. Taisnā ceļā uz autoostu.

Nē. Nākamā doma bija: nē, viņš gaida, ka Lilija dosies tieši turp. Labāks būtu taksometrs. Dārgi, jā, bet, ja viņa to izmantotu tik vien kā izkļūšanai no pilsētas, varbūt līdz Sandžimin-jāno, tad varbūt izdotos noķert vilcienu uz Florenci. Un tur viņa kā allaž iejuktu ļaužu burzmā.

Šoreiz Lilija negāja ēkā pār mazo piazzetta, viņa tuvojās tai pa ēnainu sānieliņu, garām atkritumu urnām un saslēgtiem divriteņiem, un devās augšup pa sētas puses kāpnēm. Vienā no dzīvokļiem dārdēja mūzika, pa pavērtajām durvīm tā plūda gaitenī. Kaimiņos dzīvoja nīgrs padsmitnieks. Tito un viņa sasodītais radio. Viņa uzmeta skatienu zēnam, kas ļengani zvilnēja uz dīvāna kā tāds zombijs. Lilija pagāja garām puiša dzīvoklim un devās uz savējo. Izvilkusi atslēgas, viņa ieraudzīja salauzto sērkociņu un sastinga.

Tas vairs nebija ieķīlēts aplodā, bet gan mētājās uz grīdas.

Sirds dauzījās kā negudra, viņa kāpās atpakaļ. Kad viņa atradās iepretim Tito durvīm, puisis pacēla galvu no dīvāna un pamāja viņai. Pats nepiemērotākais brīdis no viņa puses beidzot sākt izrādīt kādas draudzīguma izpausmes. Tikai nesaki man ne vārda, Lilija klusībā lūdzās, neuzdrošinies kaut ko bilst!

- Jūs šodien neesat darbā? - viņš tai itāliski uzsauca.

Lilija pagriezās un skriešus metās lejup pa kāpnēm. Brāžoties prom pa šauro ieliņu, viņa gandrīz paklupa pār divriteņiem. Sasodīts, par vēlu! - viņa domāja, apjožot ap stūri un nolecot pa pakāpieniem. Ienirusi aizaugušā dārzā, Lilija pieplaka apdrupušam mūrim un sastinga, tikko uzdrošinādamās elpot. Piecas minūtes, desmit. Soļi nebija dzirdami, ne arī kādas skaņas, kas liecinātu par to, ka viņai kāds seko.

Varbūt sērkociņš nokrita pats. Varbūt tomēr varu tikt pie ceļasomas. Pie naudas.

Sadūšojusies palūkoties pāri mūrim, Lilija nopētīja ielu. Nevienas dzīvas dvēseles.

Vai mēģināt? Vai varu atļauties riskēt?

Viņa atkal ieslīdēja sānielā. Tad devās uz priekšu pa šauro ieliņu tīklu, līdz sasniedza piazzetta robežu. Pa atklātu laukumu iet nevarēja, tāpēc viņa virzījās gar ēkas stūri. No turienes Lilija ielūkojās sava dzīvokļa logā. Koka žalūzijas bija vaļā, kā viņa bija tās atstājusi. Cauri biezējošai puskrēslai viņa samanīja logā kaut kādu kustību. Tas pazibēja tikai sekundi, siluets žalūziju ierāmējumā.

Viņa metās atpakaļ ap ēkas stūri. Nolādēts! Nolādēts!

Noāķējusi mugursomu, Lilija parakņājās naudas makā. Četrdesmit astoņi eiro. Tik vien kā dažām maltītēm un autobusa biļetei. Varbūt pietiekami braucienam ar taksometru uz San-džiminjano, bet tad arī nekas vairs nepaliktu pāri. Lilijai bija bankomāta karte, bet to viņa uzdrošinājās lietot vienīgi lielpilsētās, kur viegli varēja iejukt pūlī. Pēdējo reizi viņa to bija izmantojusi Florencē, sestdienas vakarā, kad ielas bija ļaužu pilnas.

Ne šeit, viņa domāja, ne Sjēnā.

Viņa atstāja piazzetta un virzījās Fontebranda sānieliņu dziļumā. So apkārtni Lilija pazina vislabāk; šeit viņa spētu izsprukt jebkuram vajātājam. Viņa devās uz mazo kafejnīcu, ko bija atklājusi pirms vairākām nedēļām, iestādījumu, ko mēdza apmeklēt tikai vietējie. Iekšā bija tumšs kā alā un gaiss bija biezs no cigarešu dūmiem. Lilija apsēdās pie stūra galdiņa, pasūtīja siera un tomātu sviestmaizi un espreso kafiju. Pēc tam vēl vienu espreso kafiju. Un vēl vienu. Šonakt viņa nedrīkstēja aizmigt. Viņai jādodas uz Florenci. Tās bija tikai - cik, divdesmit, divdesmit piecas jūdzes? Pārnakšņot uz klaja lauka viņai bija nācies jau agrāk. Viņa bija čiepusi firziķus, tumsas aizsegā plūkusi vīnogas. Kālab lai viņa to nedarītu atkal?

Lilija notiesāja savu sviestmaizi, uzlasot un iešaujot mutē visupēdējo drupatiņu. Nav zināms, kad atkal radīsies iespēja paēst. Kad viņa izgāja no kafejnīcas, bija jau iestājusies nakts, un viņa varēja pārvietoties pa tumšajām ielām bez īpašām bailēm tikt pamanītai. Pastāvēja vēl cita izvēle. Tās gan bija riskanti, taču tas varētu aiztaupīt viņai divdesmit piecu jūdžu garu pāigājienu.

Un Džordžo viņai to neliegtu. Lāga vīrs aizvestu viņu līdz Florencei.

Lilija gāja un gāja, apmezdama prāvu līkumu dzīvajai Campo, virzoties tikai pa sānieliņām. Kad viņa sasniedza Džordžo dzīvesvietu, kāju lieli sāpēja, pēdas no staigāšanas pa nelīdzeno bruģi sūrstēja. Bridi Lilija kavējās tumsas aizsegā, lūkodamās logā. Džordžo sieva bija mirusi jau pirms daudziem gadiem, un tagad šeit mitinājās tikai tēvs ar dēlu. Iekšā bija gaišs, taču nekādu kustību pirmajā stāvā nemanīja.

Lilija nebija tik pārdroša, lai klaudzinātu pie parādes durvīm. Viņa devās apkārt ēkai, iegāja pa dārza vārtiņiem un, paspraukusies garām smaržīgajam timiānam un lavandai, pieklauvēja pie virtuves durvīm.

Neviens neatsaucās.

Lilija sasprindzināja dzirdi, cenzdamās saklausīt, vai nav ieslēgts televizors; varbūt tie viņu nedzini, taču ausis uztvēra vienīgi slāpētus ielas trokšņus.

Viņa paraustīja durvju rokturi. Durvis atvērās.

Pirmais acu uzmetiens pateica visu. Asinis, izplestas rokas, sakropļotas sejas. Džordžo un Paolo, saķērušies pēdējā apskāvienā.

Lilija kāpās atpakaļ, roka aizšauta priekšā mutei, skats asaru aizmiglots. Mana vaina. Tā ir tikai mana vaina. Viņus nogalināja manis dēļ.

Atmuguriski, pīdamās pa lavandu, viņa uzgrūdās koka vārtiem. Trieciens atmeta atpakaļ pie sajēgas.

Skriet. Bēgt.

Necenzdamās aizvērt aiz sevis vārtus, Lilija izspraucās no dārza un. sandalēm klaudzot pret bruģi, metās lejup pa ielu.

Viņa ne mirkli nepalēnināja gaitu, iekams nebija sasniegusi Sjēnas nomali.

DEVĪTĀ NODAĻA

-    Vai esat pilnīgi pārliecināta, ka ir vēl viens upuris? - vaicāja leitnants Markits. - Mums vēl nav DNS apstiprinājuma.

-    Toties mums ir divu atšķirīgu grupu asinis, - iebilda Džeina. - Amputētā plauksta piederējusi kādam ar 0 pozitīvajām asinīm. Loriannai Takerei bijušas A pozitīvās. Tātad doktorei Ailzai ir pilnīga taisnība.

Konferenču telpā iestājās ilgs klusums.

-    Kļūst visai interesanti, - klusi ieteicās doktors Cukers.

Džeina uzlūkoja viņu pāri galdam. Tiesu medicīnas eksperta

doktora Lourensa Cukera caururbjošais skatiens viņai allaž bija licis justies neērti. Ari tagad šis cilvēks raudzījās Džeinā tā, it kā viņa būtu kāds rets eksemplārs, kas izraisa ziņkāri, un viņa gandrīz fiziski sajuta tā skatienu ietiecamies savās smadzenēs. Kad pirms divarpus gadiem tika izmeklēta Ķirurga lieta, viņi abi bija tajā nodarbināti, un Cukers zināja, cik postošu iespaidu tā bija atstājusi uz Džeinu. Viņš zināja par viņas nakts murgiem, par pēkšņajām panikas lēkmēm. Viņš tika redzējis, kā Džeina bez mitas berzē rētas uz plaukstām, it kā gribēdama šādi izskrāpēt atmiņas. Ar Vorenu Hoitu saistītie nakts murgi pa šo laiku gan bija pabālējuši. Bet, kad Cukers viņā šādi nolūkojās, Džeina jutās kā izģērbta un izlikta vispārējai apskatei, jo viņš lieliski zināja, cik viegli ievainojama viņa kādreiz bija bijusi. Un Džeina to ņēma ļaunā.

Džeina novērsa skatienu no Cukera un uzlūkoja abus savus kolēģus - detektīvus Beriju Frostu un Evu Kasoviču. Kasovičas iekļaušana brigādē bija izrādījusies kļūda. Viņas izvemšanās sniega kupenā tagad bija zināma visai vienībai, un Džeina

jau bija nojautusi jociņus, kas tai sekos. Nākamajā dienā pēc Ziemassvētkiem uz administrācijas galda noslēpumainā kārtā bija parādījies milzīgs plastmasas spainis, marķēts ar Kasovi-čas vārdu. Viņai par to būtu vajadzējis vienkārši pasmieties vai vismaz sadusmoties. Taču nabaga sieviete izskatījās tik nelaimīga kā ievainots dzīvnieks: pārāk nomākta, lai bilstu kaut vārdu, viņa tikai sakņupa krēslā. Kasovičai nav izredžu izdzīvot šajā lāga zēnu klubā, ja vien viņa neiemācīsies sevi pienācīgi aizstāvēt.

-    Tātad mums ir darīšana ar slepkavu, kurš ne vien sadala savus upurus, - secināja Cukers, - bet ari samaina to ķermeņa daļas un izvieto pa vairākām nozieguma vietām. Vai jums ir šās plaukstas fotouzņēmums?

-    Mums ir daudz fotogrāfiju, - atbildēja Džeina. - Viņa pasniedza Cukeram līķa sekcijas mapi. - Spriežot pēc izskata, mēs esam pilnīgi pārliecināti, ka tā ir sievietes plauksta.

Attēli bija pietiekami šaušalīgi, lai liktu dažam kuņģim konvulsīvi noraustīties, taču Cukera sejā, kad viņš šķirstīja fotouzņēmumus, nebija lasāms ne šoks, ne riebums. Tikai dedzīga ziņkāre. Bet varbūt tas, ko Džeina redzēja šā cilvēka ads, bija kaisle? Vai nebija tā, ka viņš guva baudījumu no zvēriskajām izdarībām, kādām bija ticis pakļauts jaunās sievietes ķermenis?

Pie plaukstas fotogrāfijas Cukers pakavējās ilgāk. - Nagu lakas pēdas gan nav manāmas, taču pirksti izskatās manikīrē ti. Jā, piekrītu, tā vairāk izskatās pēc sievietes rokas. - Viņš uzlūkoja Džeinu, bālās acis pētoši vērās viņā pāri brillēm ar plāniem metāla rāmīšiem. - Ko jūs uzzinājāt no pirkstu nospiedumiem?

-    To īpašniecei nav kriminālas pagātnes. Viņa nav dienējusi bruņotajos spēkos. Nekā tāda, kas būtu atrodams NCIC^1.

-    Viņas nav nevienā datu bāzē?

-    Vismaz ne viņas pirkstu nospiedumu.

-    Un šai plaukstai nav ari medicīniskas iejaukšanās pēdu? No slimnīcā veiktas amputācijas?

-    Es sazinājos ar visiem medicīnas centriem Bostonā un tās apkaimē, - atbildēja Frosts. — Pēdējo divu nedēļu laikā veiktas divas plaukstu amputācijas, viena Masačūsetsas Centrālajā slimnīcā, otra Pilgrimas slimnīcā. Abas traumu rezultātā. Pirmā bijusi negadījums ar ķēžzāģi. Otrā - suņa uzbrukums. Abos gadījumos plaukstas bijušas tik ļoti sakropļotas, ka nav bijis iespējams tās saglabāt. Un pirmajā gadījumā tā bijusi vīrieša plauksta.

-    Šī plauksta nav izrakta no slimnīcas atkritumiem, - apstiprināja Džeina. - Un tā nav sakropļota. Tā ir nocirsta ar ļoti asu, robotu asmeni. Turklāt šās darbības veicējam nav bijis nekādu ķirurģisku iemaņu. Spieķkaula gals nocirsts bez jebkādiem centieniem ierobežot asins zaudējumu. Ne nobloķētu asinsvadu, ne ādas slāņu secēšanas. Vienkārši tīrs grieziens.

-    Vai ir pazuduši kādi cilvēki, kuriem tā varētu atbilst?

-    Masačūsetsā nav, - atbildēja Frosts. - Mēs paplašinājām tīklu. Visas baltās sievietes. Viņa nevar būt pazudusi sen, jo plauksta izskatās gluži svaiga.

-    Varbūt tā bijusi iesaldēta, - Markits izteica minējumu.

-    Nē, - iebilda Džeina. - Mikroskopā nav saskatāmi nekādi bojājumi šūnu līmenī. Tā apgalvoja doktore Ailza. Kad audus sasaldē, ūdens izplešanās pārrauj šūnas, un neko tādu viņa nav konstatējusi. Plauksta var būt atdzesēta vai ievietota ledainā ūdenī, kā mēdz darīt, transportējot atdalītus orgānus. Taču tā nav bijusi sasaldēta. Tās mums liek domāt, ka plaukstas īpašniece, visticamāk, nogalināta pirms nedaudzām dienām.

-Ja vien viņa ir nogalināta, - ieteicās Cukers.

Visu skati pievērsās Cukeram. Šo vārdu baisā nozīme lika visiem klusēt.

-    Jūs domājat, ka viņa vēl varētu būt dzīva? - brīnījās Frosts.

-    Amputācijas pašas par sevi nav fatālas.

-    Ak Kungs! - novaidējās Frosts. - Nocirst dzīvai sievietei roku...

Cukers izšķirstīja pārējos līķa sekcijas fotouzņēmumus, pie dažiem pakavēdamies ar koncentrēšanos, kāda piemīt ar lupu bruņotam juvelierim. Beidzot viņš tos nolika sāņus. - Ir divi iespējamie cēloņi, kālab slepkava sadalījis līķi. Pirmais ir tīri praktisks. Viņam no tā jāatbrivojas. Ir slepkavas, kuri ir uzmanīgi un mērķtiecīgi. Viņi saprot nepieciešamību atbrīvoties no lietiskiem pierādījumiem un slēpj sava nozieguma pēdas.

-    Organizētie slepkavas, - precizēja Frosts.

-- Ja ķermeņa sadalīšanai seko tā daļu sadrumstalošana vai nobēdzināšana, tas netieši norāda uz plānošanu. Kognitīvais slepkava.

-    šis nu nekādi nav uzskatāms par nobēdzināšanas gadījumu, - atzīmēja Džeina. - Gluži otrādi, ķermeņa daļas bija izvietotas pa visu māju, tieši tur, kur tās, slepkavasprāt, būtu visvieglāk atrodamas. - Viņa pasniedza Cukeram vēl vienu fotogrāfiju žūksni. - Šīs te ir no nozieguma vietas.

Viņš atvēra mapi un bridi kavējās pie pirmā uzņēmuma.

- Kļūst aizvien interesantāk, - viņš nomurmināja.

Viņš patlaban blenž uz nogrieztu plaukstu, kas novietota uz pusdienu šķīvja, un šie ir tie vārdi, kas viņam nāk prātā?

-    Kurš uzklāja galdu? - viņš palūkojās uz Džeinu. - Kurš izvietoja šķīvjus, sudrablietas, vīna glāzes?

-    Domājams, ka noziedznieks.

-    Kāpēc?

-    Pie velna, kas to lai zina?

-    Kas jūs vedina uz domām, ka to izdarījis tieši viņš?

-    Zem viena no šķīvjiem, viņam ar to rīkojoties, bija palicis asiņu traips.

-    Pirkstu nospiedumi?

-    Diemžēl nav. Viņš lietojis cimdus.

-    Iepriekš sagatavota pierādījumu plānošana. Tālredzība. -Cukers atkal pievērsās fotogrāfijai. - Galds klāts četrām personām. Vai tas kaut ko nozīmē?

-    Jūsu minējumi ir tikpat labi kā mūsējie. Trauku skapī atradās astoņi šķīvji, tātad viņš varēja izlikt vairāk. Taču viņš izvēlējās tikai četrus.

-    Kā jums šķiet, doktor Cuker, - ievaicājās leitnants Mar-kits, - ar ko mums šeit ir darīšana?

Eksperts neatbildēja. Viņš lēnām šķirstīja fotouzņēmumus, ilgāk pakavēdamies pie vannas ar nocirsto roku. Ticis līdz virtuves uzņēmumiem» viņš atkal apstājās. Sekoja ilgs klusums, viņam raugoties uz izkusušajām svecēm un uz grīdas uzzīmēto apli, Un to, kas atradās apļa vidū.

-    Mums tas izskatījās pēc kaut kāda baisa rituāla, - bilda Frosts, - Krita aplis, degošas sveces,

-    Tam ir noteiktas rituāla pazīmes. - Cukers palūkojās augšup, un spīdums viņa acīs izraisīja Džeinai ledainas tirpas.

- Vai apli zīmējis noziedznieks?

Džeina, pārsteigta par Šādu jautājumu, bridi vilcinājās. - Jūs domājat - otra iespēja ir, ka to būtu izdarījis pats upuris?

-    Es patlaban neizdaru nekādus secinājumus. Ceru, ka arī jūs ne. Kāpēc jūs esat tik droši pārliecināti, ka apli nav zīmējis upuris? Ka viņa pati labprātīgi neiesaistījās šajā rituālā?

Džeinai būtu gribējies smieties. Kā tad, es arī tūlīt pat brīvprātīgi piedāvāšu savu galvu nociršanai. Taču viņa nopietni paskaidroja: - Tam, kas uzzīmēja šo apli un iededza sveces, bija jābūt slepkavam. Jo mājā mēs neatradām nevienu krita gabaliņu. Acīmredzot viņš to bija paņēmis līdzi pēc tam, kad bija izmantojis, lai uzzīmētu apli uz virtuves grīdas.

Cukers atslīga krēslā un iegrima domās. - Tātad šis slepkava sadala upuri, taču ķermeņa daļas nenoslēpj. Viņš nesa-kropļo seju. Viņš atstāj visai maz darāmā tiesu ekspertīzei, šādi apliecinot savu informētību par policijas iejaukšanos. Tomēr viņš sniedz mums, tā sacīt, pašu lielāko pierādījumu: cita upura ķermeņa daļu. - Cukers bridi klusēja. - Vai ir atrastas spermas pēdas?

-    Upura ķermenī nekas tāds nav atklāts.

-    Un nozieguma vietā?

-    Operatīvā grupa izmeklēja visu māju ar ultravioleto. Tika atrasti mati, neskaitāmi daudz matu, taču ne sperma.

-    Vēl viens kognitīvās uzvedības paraugs. Viņš" neatstāj seksuālu aktivitāšu pierādījumus. Ja tas patiesi ir seksuālas dabas slepkava, tad pietiekami nosvērts, lai pagaidītu, līdz droii var baudīt atslābumu.

-    Un ja viņš tomēr nav seksuālas dabas slepkava? - jautāja Markits.

-    Tad man nav gluži skaidrs, ko tas viss nozīmē, - novilka Cukers. - Šī sadalīšana, ķermeņa da)u eksponēšana. Sveces, krīta aplis. - Viņš pārlaida skatu sēdošajiem pie galda. - Gan jau mēs visi domājam vienu un to pašu. Sātanisma rituāli.

-    Bija Ziemassvētku vakars, - iebilda Markits. - Svētākā no naktīm.

-    Bet slepkavnieks jau neierodas tur, lai godinātu Mūsu Kungu un Pestītāju. - Cukers pamāja. - Nē, viņš mēģina izsaukt Tumsas Valdnieku.

-    Ir vēl viena fotogrāfija, kura jums būtu jāaplūko, - Džeina norādīja uz attēlu kaudzīti, ko Cukers vēl nebija izskatījis.

- Tas ir uzraksts uz sienas. Rakstīts ar upura asinīm.

Cukers sameklēja fotogrāfiju. - Trīs apvērsti krusti, - viņš konstatēja. - Tiem noteikti varētu būt sātaniska nozīme. Bet kas tie par simboliem zem krustiem?

-    Tas ir vārds.

-    Nevaru salasīt.

-    Tas ir spoguļrakstā. To var izlasīt, pieliekot tam spoguli.

Cukera uzacis parāvās uz augšu. - Jums taču ir zināma

spogu(raksta nozīme, vai ne?

-    Nē. Vai tam ir kāda īpaša nozīme?

-    Kad velns slēdz darījumu, pērkot jūsu dvēseli, līgums tiek uzrakstīts un arī parakstīts spoguļrakstā. - To teikdams, viņš saviebās. - Un tātad, kas tur rakstīts?

-    Peccavi. Tas ir latīņu valodā. Tas nozīmē: “Esmu grēkojis."

-    Atzīšanās? - minēja Markits.

-    Vai ari dižošanās, - attrauca Cukers. - Pavēstīt Sātanam: “Esmu izpildījis tavu pavēli, Kungs." - Ātri izskatījis pārējās fotogrāfijas, viņš nolika tās uz galda. - Man patiktu dabūt šo slepkavu nopratināšanas telpā. Šeit ir tik daudz simboliskuma. Kāpēc viņš ķermeņa daļas izvietojis tieši šādi? Ko nozīmē plauksta uz šķīvja? Galda klājums četrām personām?

-    Četri Apokalipses jātnieki, - klusi ierunājās detektīve Kasoviča. ļā bija teju vai pirmā reize šīs sapulces laikā, kad viņa atvēra muti.

-    Kas jūs vedina izdarīt šādu slēdzienu? - noprasīja Cukers.

-    Mēs te runājām par Sātanu. Par grēku. - Kasoviča nokremšļojās un, kā gribēdama atgūt balsi, izslējās taisnāk. - Tās ir bībeliskas tēmas.

-    Četras vietas pie galda tiklab var nozīmēt trīs neredzamus draugus, kuri pievienojas viņam pusnakts maltītei, - prātoja Džeina.

-    Bībeliskā tēma jūs nepārliecina? - apjautājās Cukers.

-    Es saprotu, ka tas izskatās pēc sātanisma, - sacīja Džeina.

- Tas ir. mums Šeit ir viss - gan aplis, gan sveces. Spoguļ-raksts, apvērstie krusti. Itin kā tiktu vedināts, lai mēs nonāktu pie šāda slēdziena.

-    Jūs domājat, ka tas ir tikai inscenējums?

-    Varbūt lai slēptu īsto Loriannas Takeres nogalināšanas iemeslu.

-    Un kādi varētu būt motīvi? Vai viņai bijuši kādi romantiskas dabas sarežģījumi?

-    Viņa ir šķīrusies, un bijušais vīrs dzīvo Ņūmeksikā. Šķiršanās bijusi šķietami miermīlīga. Uz Bostonu Takere pārcēlusies tikai pirms trim mēnešiem. Šķiet, ka mīļāko viņai nav bijis.

-    Vai viņai bijis darbs?

-    Es iztaujāju viņas priekšnieku Dabas muzejā, - atbildēja Kasoviča. - Lorianna strādājusi suvenīru kioskā. Ne par kādiem konfliktiem vai problēmām neviens neko nav dzirdējis.

-    Vai mēs varam būt droši par to? - prātoja Cukers. Jautājums bija adresēts Džeinai, nevis Kasovičai; aizvainojošs žests, kas lika Kasovičai pietvīkt. Tas bija kārtējais trieciens viņas jau tā iedragātajai pašcieņai.

-    Detektīve Kasoviča tikko jums pateica visu, kas mums zināms, - Džeina nostājās savas kolēģes aizstāvības pozīcijā.

-    Lai tā būtu, - pamāja Cukers. - Tad kāpēc ši sieviete tika nogalināta? Kāpēc to inscenēt kā sātanisma aktu, ja patiesībā tas tāds nav?

-    Lai padarītu to interesantu. Lai pievērstu tam uzmanību.

Cukers iesmējās. - It kā tas jau tāpat nebūtu pievērsis

uzmanību!

-    Ne jau mūsu. Kāda dta cilvēka uzmanību, kas mūsu noziedzniekam ir daudz vairāk no svara.

-    Jūs runājat par doktori O’Donelu, vai ne?

-    Mums ir zināms, ka slepkava zvanījis O’Donelai. Viņa gan apgalvo, ka nav bijusi mājās.

-    Jūs viņai neticat?

-    Mums to nav iespējams pārbaudīt, jo viņa izdzēsusi visas automātiskajā atbildētājā atstātās ziņas. Apgalvo, ka tas bijis klusais zvans.

-    Kas jūs vedina uz domām, ka tā nav patiesība?

-    Jums taču ir zināms, kas viņa ir, vai ne tā?

Kādu bridi viņš vērīgi lūkojās Džeinā. - Es zinu, ka jūsu abu starpā bijuši konflikti. Un to, ka jūs nomāc viņas draudzība ar Vorenu Hoitu.

-    Te nav runa par manām attiecībām ar O’Donelu...

-    Ir gan. Viņai ir draudzīgas attiecības ar vīrieti, kurš jūs gandrīz nogalināja. Ar vīrieti, kura visdziļāk slēptā fantāzija ir šā nodoma realizēšana.

Džeina paliecās uz priekšu, ik muskulis piepeši bija sasprindzis. - Labāk nevajag, doktor Cuker, - viņa klusi sacīja.

Cukers lūkojās Džeinā, un detektīves acīs bija kaut kas tāds, kas lika viņam itiņ kā atkāpjoties lēnām atslīgt krēslā. - Jūs uzskatāt O’Donelu par aizdomīgu personu?

-    Es viņai neuzticos. Viņa ir visu Šo slikto puišu karognesēja. Samaksājiet šai sievietei pietiekamu žūksni, lai viņa būtu ar mieru nodot liecību, un viņa iesoļos tiesas zālē un metīsies aizstāvēt jebkuru slepkavu. Viņa paziņos, ka tam ir smagi iedragāta nervu sistēma un tas nespēj atbildēt par savu ricību. Ka viņa vieta ir slimnīcā, nevis cietumā.

-    Līkumsargu aprindās viņa nav neko iecienīta, doktor Cūka, - apliecināja Markits. - Nevienā no instancēm.

-    Un. pat ja viņa mums patiktu, - turpināja Džeina, - tik un tā mums palīkāsi neatbildēti jautājumi. Kāpēc slepkava zvanīja viņai no nozieguma vietas? Kāpēc viņa nebija mājās? Kāpēc viņa neatklāja mums, kur bijusi?

-    Viņā apzinās, ka jūs jau tagad esat pret viņu naidīgi noskaņota.

Viņa pat nenojauš, cik naidīga es spēju kļūt

-    Detektīve Ridzoli, vai jūs netieši norādāt, ka doktorei ODonelai bijis kāds sakars ar pastrādāto noziegumu?

-    Nē. Bet viņa neatsakās no tā izmantošanas. Barošanās no tā. Tīši vai netīši, bet viņa to iedvesmo.

-Kā?

-    Jums ir zināms, kā mājas kaķis reizēm noķer peli un aiznes to saimniekam kā sava veida ziedojumu? Mīlestības apliecinājumu.

-    Jūsuprāt, mūsu noziedznieks cenšas atstāt iespaidu uz O’Donelu?

-    Tālab jau ari viņš tai zvanīja. Tālab viņš uzrīkoja šo komplicēto nāves ainu, proti - lai modinātu viņā interesi. Un, lai gūtu pārliecību, ka viņa veikums tiks pamanīts, viņš sazvana deviņi-viens-viens. Un pēc dažām stundām, kamēr mēs atrodamies virtuvē, viņš piezvana uz upura māju no taksofona, vienkārši - lai pārliecinātos, ka esam jau klāt. Šis noziedznieks dancina mūs visus pēc savas stabules. Tiesībsargājošās organizācijas. Un O’Donelu.

-    Vai viņa saprot, kādām briesmām sevi pakļauj? - prātoja Markits. - Būt slepkavas uzmanības centrā.

-    Izskatās, ka viņu tas īpaši neuztrauc.

-    interesanti, kas šo sievieti spētu nobaidīt?

-    Varbūt ja viņi tai aizsūtītu mazu mīlestības apliecinājumu. Nokostas peles ekvivalentu. - Džeina bridi klusēja.

- Neaizmirsīsim to. ka Loriannas Takercs plauksta vēl arvien nav atrasta!

DESMITĀ NODAĻA

Vēlu vakarā, stāvēdama savā virtuvē un griezdama gabalos aukstu cāli, Džeina nespēja mitēties domāt par šo plaukstu. Viņa cēla cāli galdā, pie kura sēdēja viņas parasti tik nevainojami koptais virs, tikai tagad viņš bija uzrotījis piedurknes un uz viņa apkaklītes slienājās mazulis. Vai var būt kas seksīgāks par vīrieti, kurš pacietīgi tur rokās savu mazo meitiņu, līdz tā atraugājas? Regīna izgrūda sevišķi spēcīgu atraugu, un Gabriels iesmējās. Kas par burvīgu un laimes pilnu mirkli! Visi kopā, visi veseli un drošībā.

Tad Džeina palūkojās uz sagriezto cāli un atcerējās, kas bija ielikts kādā citā šķīvī un novietots uz kādas citas sievietes pusdienu galda. Viņa atgrūda trauku tālāk no sevis.

Mēs galu galā esam tikai gaļa. Tāpat kā cālis. Kā teļš.

-    Man likās, ka tu esi izsalkusi, - aizrādīja Gabriels.

-    Laikam būšu pārdomājusi. Man tas kaut kā vairs nešķiet apetīti rosinošs.

-    Izmeklējamā lieta, vai ne?

-    Kaut es varētu pārstāt par to domāt!

-    Redzēju mapes, kuras tu šovakar pārnesi mājās. Nenocietos un izšķirstīju. Ari es. vai zini, nespētu rast sev mieru.

Džeina papurināja galvu. - Tēv taču ir atvaļinājums. Kā tev varēja ienākt prātā šķirstīt līķa sekcijas fotouzņēmumus?

-    Tie stāvēja tepat, uz letes. - Viņš ielika Regīnu pārnēsājamā kulbā. - Vai gribi izrunāties? Gāz droši ārā, ja tev tā tīk! Ja tu domā, ka tas tev varētu palīdzēt.

Viņa raudzījās uz Regīnu, kura ar možām adm nolūkojās abos vecākos, un pēkšņi Džeinai sanāca smiekli. - Paklau, kad

viņa paaugsies tik daudz, lai kaut ko no visa tā saprastu, tā patiešām varētu būt jauka saruna ģimenes lokā! Nu, mīļa, cik daudz bezgalvainu līķu tev šodien nācās apskatīt?

-    Viņa vēl nesaprot. Tāpēc runā vien droši,

Džeina piecēlās, piegāja pie ledusskapja, izņēma no tā pu-deli Edamsa alus un atkorķēja to.

-    Džeina?

-    Vai tiešām tu vēlies to dzirdēt visos sīkumos?

-    Es gribu zināt, kas tevi tik ļoti nomāc.

-    Tu taču redzēji fotogrāfijas. Tātad tu ari zini, kas mani nomāc. - Džeina no jauna apsēdās un iedzēra malku alus.

-    Reizēm, - viņa klusi sacīja, aplūkodama norasojušo pudeli,

-    man šķiet, ka ir neprāts laist pasaulē bērnus. Tu tos mīli, tu tos audzini. Tad tu noraugies, kā tie aiziet pasaulē, kura tiem dara pāri. Kur tiem nākas sastapties ar tādiem cilvēkiem kā... - Kā Vorens Hoits, viņa nodomāja, taču neizrunāja to balsī. Šo vārdu viņa netika izrunājusi tikpat kā nekad. It kā, pasakot to skaļi, tiktu piesaukts pats Nelabais.

Pēkšņs namruņa dūciens lika Džeinai pielēkt kājās. Viņa palūkojās sienas pulkstenī. - Pusvienpadsmit.

-    Ļauj, es paskatīšos, kas tur ir. - Gabriels iegāja dzīvojamā istabā un piespieda namruņa pogu. - Jā?

Atbildēja balss, kura šķita vismazāk gaidīta. - Tā esmu es, - paziņoja Džeinas māte.

-    Nāciet iekšā, misis Ridzoli, - aicināja Gabriels un nospieda durvju atveramo pogu. Tad viņš veltīja Džeinai pārsteiguma pilnu skatienu.

-    Ir jau tik vēls. Kas viņai padomā?

-    Man gandrīz vai bail vaicāt.

Viņi dzirdēja kāpnēs Endželas soļus, lēnākus un ne tik dimdošus kā parasti, un tos pavadīja saraustīti būkšķi, it kā viņa kaut ko vilktu sev līdzi. Tikai tad, kad viņa bija sasniegusi otrā stāva kāpņu laukumu, abi ieraudzīja, kas tas ir.

Ceļasoma.

-    Mamm, - izdvesa Džeina, bet, pat to pateikusi, viņa nespēja īsti noticēt, ka Šī sieviete ar mežonīgajiem matiem un vēl mežonīgākajām acīm ir viņas māte. Endželas mētelis bija vaļā, apkakles atloki ielocījušies uz iekšu, bikses līdz pat ceļiem piesūkušās ar mitrumu, it kā visu šo gabalu līdz Džeinas mājām viņa būtu bridusi pa kupenām. Ceļasomu viņa turēja abās rokās un izskatījās gatava mest ar to kādam. Jebkuram.

Viņa izskatījās bīstama.

-    Man nāksies pārnakšņot pie jums, - paziņoja Endžela.

-Ko?

-    Nu, vai es varu iet iekšā vai ne?

-    Bet, protams, mamm.

-    Tā, dodiet to man, misis Ridzoli, - to teikdams, Gabriels izņēma viņai no rokām ceļasomu.

-    Redzi? - sacīja Endžela, norādīdama uz Gabrielu. - Tā, lūk, ir jāizturas vīrietim! Viņš redz, ka sievietei vajadzīga palīdzība, un droši metas talkā. Tā mēdz rīkoties džentlmeņi.

-    Mamm, kas noticis?

-    Kas noticis? Kas noticis? Nezinu pat, ar ko sākt!

Regīna iečinkstējās, protestēdama, ka tik ilgi tiek atstāta

novārtā.

Tajā pašā mirklī Endžela iemetās virtuvē un izcēla mazmeitiņu no bērnu sēdeklīša. - Ak, mazulīt, nabaga mazo meitiņ! Tev nav ne jausmas, ar ko tev nāksies sastapties, kad izaugsi lielai - Viņa apsēdās pie galda un ņēmās šūpot bērnu, kļaudama to tik cieši sev klāt, ka Regīna sāka spirināties cerībā atbrīvoties no neprātīgās sievietes žņaudzošajām skavām.

-    Nu, mamm! - Džeina nopūtās. - Ko tad tētis tādu pastrādāja?

-    Labāk būs, ja tu to no manis nedzirdēsi.

-    No kā tad man tas būtu jādzird?

-    Es negribu noskaņot savus bērnus pret tēvu. Nav pareizi, ja vecāki viens par otru slikti izsakās.

-    Es vairs neesmu bērns. Es gribu zināt, kas notiek.

Bet Endžela nesniedza nekādus paskaidrojumus. Apkampusi bērnu, viņa turpināja šūpoties šurpu turpu. Regīna arvien stiprāk centās izrauties.

-    Mmm... Uz cik ilgu laiku tu domā pie mums apmesties, mamm?

-    Nav ne jausmas.

Džeina uzlūkoja Gabrielu, kas bija pietiekami gudrs, lai neiejauktos sarunā. Tomēr vīra acīs viņa ieraudzīja pazibam paniku, kas bija pārņēmusi arī viņu pašu.

-    Man jāatrod sev jauna dzīvesvieta, - paziņoja Endžela.

- Pašai savs dzīvoklis.

. — Pagaidi, mamm! Tu taču negribi teikt, ka nekad vairs neatgriezīsies.

-    Tieši to es gribu teikt. Taisos sākt jaunu dzīvi, Dženij, -izaicinoši izslējusi zodu, viņa uzlūkoja meitu. - Citas sievietes tā rīkojas. Atstāj savus vīrus un iztiek itin labi. Mums viņi nav vajadzīgi. Mēs gluži labi varam pašas par sevi parūpēties.

-    Mamm, bet tev taču nav darba.

-    Kā tu domā, ar ko esmu nodarbojusies pēdējos trīsdesmit septiņus gadus? Gatavojusi un uzkopusi tam vīrietim! Vai, tavuprāt, viņš to jelkad ir novērtējis? Atnāk mājās un vienkārši aprij visu, ko nolieku šim priekšā. Viņam jau nerūp, kāds darbs tur ielikts. Vai maz zini, cik daudzi ir teikuši, ka man esot jāatver pašai savs restorāns?

Jā, nodomāja Džeina, tas nu patiešām būtu viens varens restorāns. Tbmēr viņa netaisījās ne ar pušplēstu vārdu iedrošināt māti uz šādu neprātīgu soli.

-    Tāpēc nekad nesaki man: tev nav darba. Mans darbs bija aprūpēt to vīrieti, un es par to neesmu saņēmusi nekādu atalgojumu. Galu galā es varētu darīt to pašu darbu un saņemt par to naudu. - Viņa apkampa Regīnu ar jaunu sparu, un mazulis protestēdams iebrēcās. - Pie tevis es palikšu pavisam īsu laiciņu. Gulēšu bērnistabā. Uz grīdas būs gana labi. Un, kamēr jūs abi esat darbā, es varu pieskatīt mazo. Tfcd tam būs ari kāds labums, vai zini.

-    Labi, mamml - Džeina, smagi nopūtusies, devās pie telefona. - Ja jau tu nevēlies man izstāstīt, kas noticis, varbūt tētis būs atsaucīgāks.

-    Ko tu taisies darīt?

-    Piezvanīt viņam. Varu saderēt, ka viņš to vien gaida, kad varēs palūgt piedošanu. - Varu saderēt, ka viņš ir izsalcis un gaida atpakaļ savu privāto šefpavāru. Viņa pacēla klausuli un sāka spiest numuru.

-    Labāk nemaz neapgrūtini sevi, - noskaldīja Endžela.

Telefonā atskanēja viens signāls, tad vēl viens.

-    Es tev saku, viņš neatbildēs. Viņa tur nemaz nav.

-    Labi. Un kur tad viņš ir? - brīnījās Džeina.

-    Viņš ir pie tās tur. Šās mājā.

Džeina sastinga, telefons viņas vecāku mājā zvanīja un zvanīja bez apstājas. Viņa lēnām nolika klausuli un pagriezās pret māti. - Pie kādas “tās tur"?

- Nu, pie tās tur. Tās padauzas.

-    Jēziņ... mamm...

-Jēzum ar to nav nekāda sakara. - Endžela pēkšņi ierāva gaisa malku, un viņas rīkle aizžņaudzās elsās. Vēl arvien turot Regīnu piespiestu pie krūtīm, viņa paliecās uz priekšu.

-    Tētis satiekas ar citu sievieti7

Endžela mēmi pamāja. Tad pacēla roku un noslaucīja seju.

-    Kas tā tāda ir? Ar ko viņš satiekas? - Džeina apsēdās un ieskatījās mātei acīs. - Mamm, kas viņa tāda ir?

-    Darbā... - Endžela čukstus izdvesa.

-    Bet viņa darbabiedri taču ir veči, vesels bars veču.

-    Viņa ir jaunatnācēja. Viņa... viņa ir... - Endželas balss piepeši aizlūza, - ...jaunāka par mani.

Iezvanījās telefons.

Endžela izslēja galvu. - Es ar viņu nerunāšu. Tā ari viņam pasaki.

Džeina palūkojās uz numuru digitālajā ekrānā, taču tas viņai likās nepazīstams. Varbūt zvana tētis. Varbūt viņš zvana no šās telefona. Tās padauzas.

-    Detektīve Ridzoli, - viņa atsaucās.

Klusums, tad: - Drūma naksniņa, ko?

Kļūst aizvien ļaunāk, viņa nodomāja, pazinusi detektīva Derena Krova balsi.

-    Kas noticis? - viņa jautāja.

-    Sliktas lietas. Mēs atrodamies Bīkonhilā. Jūs ar Frostu esat šeit vajadzīgi. Man ir nepatīkami būt tam, kurs tev to pasaka, bet...

-    Vai tad šī nav tava nakts?

-    Šī nakts attiecas uz mums visiem, Ridzoli. - Krova balss skanēja drūmāk nekā jebkad, tajā nebija ne miņas no ierastā sarkasma. - Tas ir viens no mums, - viņš klusi sacīja.

Viens no mums. Policists.

-    Kurš? - viņa jautāja.

-    Eva Kasoviča.

Džeina nespēja parunāt. Viņa stāvēja, krampjaini sažņaugusi rokās telefona klausuli, un domāja: es viņu redzēju vēl pirms pāris stundām.

-    Ridzoli?

Viņa nokremšļojās. - Pasaki man adresi!

Nolikusi klausuli, viņa redzēja, ka Gabriels aiznesis Regīnu uz otru istabu un Endžela sēž sagumušiem pleciem un sāpīgi tukšām rokām. - Atvaino, mamm, - sacīja Džeina. - Man jāiet.

Endžela skumji paraustīja plecus. - Protams. Tad jau ej.

-    Parunāsimies, kad atgriezīšos. - Džeina pieliecās, lai noskūpstītu māti uz vaiga, un ieraudzīja tuvumā Endželas savītušo ādu, noslīdējušos plakstiņus. Pa kuru laiku māte tā novecojusi?

Džeina piesprādzēja ieroci un izvilka no skapja mēteli. Pogādama to ciet, viņa dzirdēja Gabrielu sakām: - Šis nu ir galīgi nelāgs bildis.

Džeina pagriezās un uzlūkoja viņu. Kas notiks tad, kad es k/āšu tik veca kā mana mamma? Vai ari tv atstāsi mani jaunākas sievietes dēļ?

1

Nationsl Crime Information Center - Nacionālais noziedzības informācijas centrs.

-    Iespējams, ka būšu prom pailgi, * viņa sacīja. - Labāk negaidi mani!

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Mora izkāpa no sava Lems; zābaku zoles nobrakšķēja uz apsarmojušās ietves, salaužot ledus kārtiņu, tik trauslu kā stikls. Sniegu, kas dienas siltākajās stundās bija paguvis izkust, no jauna bija sasaldējis ledaini skaudrais vējš, kas sacēlies, iestājoties naktij, un visa apkārtne policijas mašīnu bākuguņu zibšņos mirdzēja slidena un bīstama. Mora redzēja policistu, vicinot rokas, lai noturētu līdzsvaru, aizslidināmies tai garām pa ietvi, un operatīvās brigādes furgonu slīpi buksējam, gandrīz ietriecoties kādas patruļmašīnas aizmugures buferī.

-    Kustieties uzmanīgi, dok! - sauca patrulējošais policists no ielas pretējās puses. - Viens mūsējais šodien jau nostiepās uz ledus. Izskatās, ka būs salauzis plaukstas locītavu.

-    Kādam taču būtu bijis jānokaisa ielas ar sāli.

-    Kā tad, - viņš norūca. - Kādam jau būtu bijis gan. Tikai pilsētas valdei tas laikam galīgi nerūp. Vismaz šovakar.

-    Kur ir detektīvs Krovs?

Policists pamāja ar cimdoto roku uz elegantu savrupmāju rindas pusi. - Četrdesmit pirmais numurs. Šajā ielā nav neko daudz māju. Varu jūs turp pavadīt.

-    Nekas, gan pati tikšu galā. Paldies jums! - Mora pagaidīja. līdz vēl viena patruļmašīna nobremzē pie barjeras. Viņa saskaitīja vismaz astoņas policijas automašīnas, kuras jau tagad bļja aizsprostojušas šauro ieliņu.

-    Būs jaizbrlvē vieta, kur izspraukties morga auto, - teica Mora. - Vai tiešām Šeit jāatrodas visām Šim patruļmašīnām?

-Jā, diemžēl tām šeit jāatrodas, - atbildēja policists. Viņa tonis lika Morai pagriezties un uzlūkot viņu. Zibošo bākuguņu apgaismota, viņa seja atgādināja drūmu akmens tēlu. - Mums visiem jābūt šeit. Mēs esam viņai to parādā.

Mora atcerējās ainu Ziemassvētku vakarā, kad Eva Kasoviča, saliekusies ķeksī, vēma ielas malas kupenā. Viņa atcerējās ari to, kā patruļnieki smīkņāja par vemjošo meiteni detektīvi. Tagad šī detektīve bija mirusi, smīkņāšana apklususi, tās vietā stājusies drūma cieņa, kāda pienākas ikvienam bojā gājušam policistam.

Policista elpa izvērtās niknā dvesienā. - Viņas draugs arī ir šeit.

-    Ari policists?

-    Jā. Palīdziet mums atrast šo noziedznieku, dok!

Mora pamāja. - Mēs viņu atradīsim. - Viņa devās uz priekšu pa ietvi, pēkšņi apjauzdama, ka visu acis viņu vēro, ka visi policisti ir pamanījuši viņas ierašanos. Moras mašīna tiem bija pazīstama, tie zināja, kas viņa ir. Viņa redzēja ēnām līdzīgos stāvus, kas drūzmējās barā; to elpa cēlās kā dūmi, it kā tie būtu smēķētāju pulks, kas nolasījies nez kādai slepenai uzsmēķēšanas tūrei; Mora redzēja ari viņu saprotošos galvas mājienus. Šeit visiem bija zināms viņas apmeklējuma drūmais iemesls, kā ari tas, ka ikviens no viņiem kādu dienu var izrādīties par Moras uzmanības nelaimīgo objektu.

Pēkšņi vējš sacēla gaisā sniega mākoni un Mora samiedza acis un nolieca galvu, sargādamās no ledaino adatu dzēliena. No jauna pacēlusi galvu, viņa ieraudzīja kādu, ko nebija gaidījusi šeit sastapt. Ielas otrā pusē stāvēja tēvs Daniels Brofijs; viņš klusi sarunājās ar kādu jauniņu policijas virsnieku, kas bija atslīdzis pret Bostonas policijas departamenta patruļmašīnu, it kā kājas būtu par vāju, lai spētu viņu noturēt. Brofijs mierinot uzlika roku otram vīrietim uz pleca, un policists šņukstēdams sabruka pār viņu. Brofijs balstīja viņu, apkampis ar abām rokām. Pārējie policisti stāvēja turpat tuvumā un neveikli klusēja. Tie šļūkāja zoles, skatieni bija pieVērsti zemei, viņi noteikti jutās neērti šo skaudri atklāto, neremdināmo bēdu priekšā. Lai ari Mora nedzirdēja Brofija klusi izteiktos vārdus, viņa redzēja jauno policistu mājam ar galvu, dzirdēja viņu cenšamies izspiest no sevis asaru slāpētu atbildi.

Es nemūžam nespētu darīt to, ko dara Daniels, viņa nodomāja. Daudz vieglāk bija graizīt nedzīvu miesu un urbties kaulos nekā sastapties aci pret aci ar dzīvo sāpēm. Pēkšņi Daniels pacēla galvu un pamanīja viņu. Kādu bridi abi nolūkojās viens otrā. Tad Mora pagriezās un turpināja doties mājas virzienā, kur tēraudā kaltajos lieveņa treliņos plivinājās lente, kas apzīmēja nozieguma vietu. Danielam bija savs darbs, viņai savs. Bija laiks pievērsties tam. Bet, pat neatraujot skatienu no ietves, kas stiepās tai priekšā, Moras domas bija pie Daniela. Vai tad, kad viņa būs tikusi galā ar savu uzdevumu, tēvs Brofijs vēl arvien būs šeit? Un, ja būs, kas notiks pēc tam? Vai viņa varētu atļauties uzaicināt to uz tasi kafijas? Vai šādi viņa neliksies pārāk nekautra, pārāk uzbāzīga? Vai prātīgāk nebūtu vienkārši novēlēt labu nakti un kā allaž doties savu ceļu?

Ko es vēlos - kam būtu jānotiek?

Sasniegusi ēku, viņa bridi palika stāvam uz ietves, aplūkodama šo skaisto trīsstāvu namu. Visos logos dega gaisma. Ķieģeļu pakāpieni veda uz masīvām parādes durvīm, kur dekoratīvo gāzes laternu gaismā mirdzēja misiņa klauvējamais veseritis. Par spīti gada nogalei, uz lieveņa nemanīja nekādus svētku rotājumus. Šīs bija vienīgās parādes durvis visā ielā, kuras nerotāja vītne. Cauri lielajiem arkveida logiem Mora saskatīja iekurta kamīna liesmu atspulgu, taču ne miņas no Ziemassvētku eglītes uguntiņām.

- Doktore Ailza?

Mora izdzirda metāla viru čīkstoņu un uzlūkoja detektīvu, kurš tikko bija atvēris kaltos dzelzs vārtus mājas sānos. Rolands Trips bija viens no vecākajiem policistiem Slepkavību izmeklēšanas nodaļā, un šovakar vairāk nekā jelkad bija nomanāms viņa patiesais vecums. Viņš stāvēja zem gāzes laternas, un tās gaisma padarīja viņa ādu vēl dzeltenāku, izceļot noslīdējušos plakstiņus un smagos maisiņus zem acīm. Kaut ari viņam bija apjomīga dūnu jaka, policists izskatījās nosalis un runāja caur sakostiem zobiem, it kā censtos novērst to klabēšanu.

-    Upuris ir šeit, - to teikdams, viņš pavēra vārtus plašāk un vedināja atnācēju iekšā.

Mora izgāja caur vārtiem, un tie viņai aiz muguras aizcirtās. Trips veda viņu pa šauru sānpagalmu, taku apgaismoja tikai viņa kabatas lukturīša drebelīgais stars. Celiņš kopš pēdējās sniega vētras bija notīrīts, un ķieģeļus klāja tikai plāna vēja atpūsto sniegpārslu kārta. Trips apstājās, viņa kabatas lukturītis bija pavērsts pret kādu zemu sniega pauguru celiņa malā. Uz tā bija sarkanas šļakatas.

-    Šī ir vieta, kur sulainis sabijās. Ieraudzīja asinis.

-    Šeit ir pat sulainis?

-    Ak jā. Šeit ir tāda nauda.

-    Ar ko tad viņš nodarbojas? Šās mājas īpašnieks.

-    Pats apgalvo, ka esot pensionēts vēstures profesors. Reiz pasniedzis Bostonas koledžā.

-    Man nebija ne jausmas, ka vēstures profesori tik labi pelna.

-    Jums vēl jāredz, kas ir tur iekšā. Tā nav profesora māja. Nauda tam puisim būs nākusi no citurienes. - Trips pavērsa lukturīša staru pret sāndurvīm. - Sulainis nācis no turienes, nesdams atkritumu maisu. Devies uz atkritumu urnām, kad pamanījis, ka vārtiņi ir vaļā. Tas bijis pirmais, kas radījis viņā aizdomas, ka kaut kas nav tā, kā nākas. Tad viņš, lūkodamies apkārt, atgriezies pa šo sānpagalmu. Ieraudzījis asinis un sapratis, ka kaut kas patiešām nav lāgā. Tad ieraudzījis vēl vairāk asiņu, kas, izsmērētas pa šiem ķieģeļiem, ved uz mājas aizmuguri.

Mora palūkojās lejup. - Upuris vilkts pa šo celiņu.

-    Es jums parādīšu. - Detektīvs Trips turpināja ceļu uz ēkas aizmuguri, līdz nonāca mazā iekšējā pagalmā. Viņa lukturīša stars slīdēja pār apledojušajām akmens plāksnēm un ieziemotajām puķu dobēm, ko klāja priežu zaru aizsargkārta. Iekšējā pagalma vidū atradās balta lapene. Vasarā ta, bez šaubām, bijusi jauka vieta, kur pakavēties, ēnains nostūris, kur apsēsties, iemalkot kafiju un ieelpot dārza smaržas.

Bet pašreizējā lapenes iemītniece vairs neieelpoja itin neko.

Mora novilka vilnas pirkstaiņus un nomainīja tos pret la-teksa cimdiem. Tie nemaz neaizsargāja pret aukstumu, kas nežēlīgi dzēla miesā. Viņa pietupusies pavilka nost melno plastmasas pārklāju, kas bija pārvilkts pār ķermeņa nelīdzenajām formām.

Detektīve Kasoviča gulēja uz muguras, rokas nostieptas gar sāniem, blondie mati sapinkājušies un piesūkušies asinīm. Viņa bija ģērbusies tumšās drānās - vilnas biksēs, pusmētelī, melnos zābakos. Pusmētelis bija vaļā, un džemperis - parāvies uz augšu, atsedzot kailu, asinīm notrieptu ādu. Viņai bija piesprādzēta ieroča maksts, un ierocis vēl arvien atradās savā vietā. Bet tas, kas Morai lika šausmās atrauties, bija līķa seja. Sievietes plakstiņi bija nogriezti, acis plaši ieplestas mūžībā vērstā skatienā. Pār deniņiem abās pusēs kā sarkanas asaras stiepās sakaltušu asiņu tērcītes.

- Es viņu redzēju vēl pirms sešām dienām, - sacīja Mora.

- Citā nozieguma vietā. - Viņa uzlūkoja Tripu. Policista seju slēpa tumsa, un vienīgais, ko Mora redzēja, bija šis vecīgais stāvs, kas slējās pār viņu. - Tur, Austrumbostonā.

Viņš pamāja. — Eva piebiedrojās mūsu vienībai tikai pirms dažām nedēļām. Pārnāca no Narkotiku un prostitūcijas apkarošanas nodaļas.

-    Vai viņa dzīvoja kaut kur tuvumā?

-    Nē, kundze. Viņas dzīvoklis bija Metepenā.

-    Kas viņai tādā gadījumā bija darāms Bīkonhilā?

-    To nezina pat viņas draugs. Taču mums šajā sakarā ir daži minējumi.

Mora atcerējās jauniņo policistu, kas šņukstēja Daniela skavās. - Viņas draugs ir tas policijas virsnieks? Tas, kurš ir kopā ar tēvu Brofiju?

-    Bens to uzņem visai smagi. Jāteic ari, ka sasodīti šausmīgs veids, kā to uzzināt. Atrodoties patruļā un dzirdot sarunu rācijā.

-    Un viņam nav ne jausmas, ko tā meitene darījusi šajā apkaimē? Ģērbusies melnā un apbruņojusies ar ieroci?

Trips vilcinājās. Pietiekami ilgi, lai Mora to pamanītu.

-    Detektīv Trip? - viņa uzbilda.

Viņš nopūtās. - Mēs esam sagādājuši viņai gana smagus mirkļus. Jūs jau zināt - sakarā ar to, kas notika Ziemassvētku vakarā. Varbūt ķircināšanās bija pārsniegusi pieļaujamās robežas.

-    Par to, ka viņai pēc nozieguma vietas apskates bija kļuvis slikti?

-    Jā, es zinu, ka tas bija puiciski. Bet tā jau mēs nodaļā mēdzam cits pret citu izturēties. Muļķojamies, velkam cits citu uz zoba. Bet Eva... Baidos, ka viņa to bija uztvērusi pārlieku personiski.

-    Tas tomēr neizskaidro viņas atrašanos Bīkonhilā.

-    Bens saka, ka pēc visas šīs ķircināšanās Eva bija ieņēmusi galvā, ka viņai sevi jāapliecina. Mēs domājam, ka viņa šeit atradās izmeklējamās lietas sakarā. Ja tas tā, detektīve nebija uzskatījusi par vajadzīgu pateikt to nevienam no saviem komandas biedriem.

Mora palūkojās lejup, Evas Kasovičas sejā. Acīs, to stingajā skatienā. Tad viņa ar savām cimdotajām rokām pašķīra asiņu sastīvinātās matu šķipsnas, lai atsegtu brūci galvā, un neuztaustīja tur nevienu plaisu. Trieciens, kas uzplēsis skalpa pārloku, nelikās pietiekami nopietns, lai izraisītu nāvi. Viņa uzmanīgi pacēla džemperi, atsedzot krūškurvi, un bridi lūkojās uz asinīm izraibināto krūšturi. Tieši zem krūškaula ādā iespiedās durta brūce. Asinis jau bija sarecējušas, veidojot sakaltušu garozu, kas aizsedza brūces malas.

-    Cikos viņa tika atrasta?

-Ap desmitiem vakarā. Sulainis iznāca ārā agrāk, ap sešiem, lai iznestu atkritumu maisu, bet tad viņš to neredzēja.

-    Viena vakara laikā viņš divreiz nesis ārā atkritumus?

-    Mājā paredzētas vakariņas piecām personām. Liela gatavošana, daudz atbirumu.    -    Tātad mēs uzskatām, ka nāve iestājusies starp sešiem un desmitiem vakarā?

-    Pilnīgi pareizi

-    Un pēdējais, kurš redzējis detektīvi Kasoviču dzīvu, ir viņas draugs?

-    Ap trijiem pēcpusdienā. Tieši pirms devies uz maiņu.

-    Tātad viņam ir alibi.

-    Dzelžains. Pārinieks visu vakaru bijis kopā ar viņu. - Trips bridi klusēja. - Jums vajag noņemt līķa temperatūru vai kaut ko tamlīdzīgu? Apkārtnes temperatūru mēs jau izmērījām, gadījumā, ja tā jums var noderēt. Divpadsmit grādi.

Mora uzmeta skatienu nelaiķes smagajām drēbēm. - Taisnās zarnas temperatūras mērījumus es šeit neveikšu. Negribu viņu izģērbt te, tumsā. Jūsu liecinieks jau sašaurinājis nāves iestāšanās laika robežas. Ja pieņem, ka viņa pulkstenis ir pareizs.

, Trips novaidējās. - Tur var būt runa tikai par sekundēm. Jums jāsatiek šis puisis, sulainis Džeremijs. Es jau zinu, kāda nozīme ir šiem mērījumiem anālajā atverē.

Tumsu pāršķēla gaismas stars. Mora palūkojās augšup un ieraudzīja tuvojošos siluetu, nācēja kabatas lukturītis apgaismoja pagalmu.

-    Hei, dok! - viņu uzrunāja Džeina. - Nemaz nezināju, ka esi jau klāt.

-    Tikko ierados. - Mora piecēlās kājās. Džeinas seja tumsā nebija saskatāma, nojaušams bija vienīgi viņas kuplo matu oreols. - Nebiju cerējusi tevi te ieraudzīt. Man piezvanīja Krovs.

-    Viņš piezvanīja ari man.

-    Kur viņš ir?

-    Iekšā. Pratina mājas īpašnieku.

Trips nošņaukājās. - Kur gan citur lai viņš būtu? Iekšā taču ir siltāk. Es esmu tas, kuram šeit jāsaldē sava pakaļa.

-    Nu, nu, Trip, - pavīpsnāja Džeina. - Izskatās, ka tu Krovu mīli ne mazāk kā es.

-    Ak jā, tāds jauks puisītis! Nav brīnums, ka viņa vecais pārinieks priekšlaikus aizgāja pensijā. - Trips īgni izpūta elpu, un tumsā pacēlās cirtaina tvaika gristīte. - Es domāju, ka mums nodaļā visiem pēc kārtas vajadzētu ņemt pāri Krovu.

Tķd tās, tā teikt, būtu dalītas nepatikšanas. Katram pienāktu sava kārta paciest to paipuisīti.

-    Vari man ticēt - ari bez visa tā esmu bijusi spiesta paciest viņu vairāk, nekā vajadzīgs, - nopūtās Džeina. l£d viņa palūkojās uz Evu Kasoviču, un viņas balss kļuva pavisam klusa.

- Viņš bija tāds cūka pret to meiteni. Tā taču bija Krova ideja, vai ne? Vemjamais spainis uz rakstāmgalda?

- Kā tad, - piekrita Trips. - Bet atbildīgi savā ziņā esam mēs visi. Varbūt viņa nemaz nebūtu nākusi uz šejieni, ja vien... -viņš nopūtās. - Ifev taisnība. Mēs visi bijām riebekļi.

-    Jūs teicāt, ka viņa šeit ieradusies izmeklējamās lietas sakarā, - ierunājās Mora. - Vai uz šo vietu ved kāds pavediens?

-    O’Donela, — atbildēja Džeina. - Viņa ir šāvakara lūgto viesu vidū.

-    Tātad Kasoviča sēdēja viņai uz astes?

-    Mēs reiz garāmejot apspriedām izsekošanas iespēju. Taču tā bija tikai apsvēršana, nekas vairāk. Katrā ziņā, viņa man netika teikusi, ka grasās to darit.

-    O’Donela bija ieradusies šeit, šajā mājā?

-    Viņa vēl arvien ir tur. Tiek nopratināta. - Džeinas skatiens atgriezās pie līķa. - Es teiktu, ka O’Donelas uzticamais pielūdzējs pienesis viņai vēl vienu ziedojumu.

-    Tavuprāt, šis ir tas pats noziedznieks?

-    Es to zinu.

-    šajā gadījumā tā ir acu sakropļošana, bet ne sadalīšana. Ne rituālu, ne simbolu, kā tas bija Austrumbostonā.

Džeina uzlūkoja Tripu. — Tu viņai neparādīji?

-    Es jau grasījos.

-    Ko viņš man neparādīja? - jautāja Mora.

Pacēlusi kabatas lukturīti, Džeina virzīja tā staru uz nama sētas durvīm. Tas, ko Mora tur ieraudzīja, lika šermuļiem pārskriet pār kauliem. Uz durvīm bija trīs apvērsti krusti. Un zem tiem ar sarkanu kritu uzzīmēta acs. Viena pati atvērta acs.

-    Es teiktu, ka tas ir šā paša puiša roku darbs, - sacīja Džeina.

-    Tas var būt ari atdarinātājs. Simbolus Loriannas Takeres guļamistabā redzējuši daudzi. Turklāt policisti ir pļāpīgi.

-    Ja tev vajadzīgs kaut kas vēl pārliecinošāks... - Džeina nomērķēja lukturīša staru uz durvju apakšmalu. Uz vienīgā granīta pakāpiena, kas veda mājā, atradās neliels auduma tīstoklis. - Mēs to attinām tikai tik daudz, lai varētu apskatīt tā saturu, - paskaidroja Džeina. — Domājams, ka beidzot esam tikuši pie Loriannas Takeres kreisās plaukstas.

Pagalmu pāršalca pēkšņa vēja brāzma. Moras sejā iesitās sniega vērpete, iedzeļot ads un apsvilinot vaigus. Noča-bēja vēja dzītās kritušās lapas, un lapene virs viņu galvām iebrakšķējusies nodrebēja.

-    Vai esi apsvērusi varbūtību, - klusi bilda Mora, - ka šāvakara slepkavībai nav nekāda sakara ar Džoisu O’Donelu?

-    Protams, tai ir sakars. Kasoviča izseko O’Donelu. Slepkava viņu pamana un izvēlas sev par nākamo upuri. Tā vai citādi, pēdas ved pie O'Donelas.

-    Vai ari viņš redzējis Kasoviču Ziemassvētku vakarā. Viņa bija nozieguma vietā. Nav izslēgts, ka viņš novērojis Loriannas Takeres māju.

-    Tu gribi teikt, tīksminājies par notiekošo? - ieteicās Trips.

-    Jā. Tīksminājies par to, ka visa šī jezga, viss šis policistu bars tur ir viņa dēļ. Viņa nodarījuma dēļ. Kāda varas apziņa!

-    Un šeit viņš izseko Kasoviču, - turpināja Trips. - Tāpēc, ka tovakar viņa būtu kaut ko pamanījusi? Tad tas viss izskatās gluži citādi.

Džeina uzlūkoja Moru. - Tas nozīmē, ka tikpat labi viņš būtu varējis novērot jebkuru no mums. Tagad viņš mūs visus pazīst pēc sejas.

Mora pieliecās un pārvilka līķim pārsegu. Rokas, nomainot lateksa cimdus pret vilnas pirkstaiņiem, likās nejutīgas un neveiklas. - Esmu nosalusi. Šeit uz vietas neko vairāk nevaru izdarīt. Tagad mums vienkārši jāaizved viņa uz morgu. Un man jāsasilda rokas.

-    Vai jau izsaucāt pikapu?

-    Viņi patlaban ir ceļā. Ja jums nekas nav iebilstams, es viņus sagaidīšu savā mašīnā. Gribu paglābties no vēja.

-    Domāju, ka mums visiem derētu paglābties no vēja, -norūca Trips.

Viņi devās atpakaļ cauri sānpagalmam un izgāja pa dzelzs vārtiem dzeltenīgajā gāzes laternas gaismā. Ielas otrā pusē patruļmašīnu bākuguņu gaismā bija saskatāmas policistu bariņa neskaidrās kontūras. Viņu vidū, rokas sabāzis mēteļa kabatās, slējās kāds stāvs, kas bija garāks par pārējiem. Tas bija Daniels.

-    TU jau vari nākt iekšā līdz ar mums un pagaidīt tur, -ierosināja Džeina.

-    Nē, - attrauca Mora. Viņas skatiens kavējās pie Daniela.

-    Labāk pasēdēšu savā mašīnā.

Džeina brīdi klusēja. Arī viņa bija pamanījusi Dānieļu, un nav izslēgts, ka viņa nojauta, kālab Mora vēlas palikt ārpusē.

-    Ja jau tu no tiesas gribi sasildīties, dok, - iebilda Džeina,

-    tad ārā tev tas neizdosies. Bet - kā nu pati vēlies. - Viņa uzsita Tripam pa plecu. - Nāci Iesim iekšāl Palūkosimies, ko paveicis mūsu paipuisitis. ~ Un viņi devās augšup pa pakā’ pieņiem, kuri veda namā.

Mora kavējās uz ietves, viņas skatiens bija piekalts Danie-lam. Nelikās gan, ka viņš būtu pamanījis Moras klātbūtni. Tas bija tik neveikli - visapkārt grozījās Šie policisti. Bet, patiesi, par ko gan būtu jākaunas? Viņa bija ieradusies šeit, lai darītu savu darbu. Tāpat kā viņš. Tas galu galā bija pats dabiskākais divu paziņu starpā - apsveicināties vienam ar otru.

Viņa devās pāri ielai policistu pulciņa virzienā. Tikai tagad Daniels viņu pamanīja. Moru ieraudzīja arī pārējie vīri, un, viņai tuvojoties, visi pieklusa. Lai ari viņai diendienā bija darīšana ar policistiem, jo nācās tos sastapt katrā nozieguma vietā, viņu sabiedrībā Mora nekad nebija īsti labi jutusies, un tas pats bija sakāms arī par viņiem. ŠI savstarpējā neveiklība nekad vēl nebija izpaudusies tik spilgti kā tagadļ kad Mora sajuta sev pievērstos vīriešu skatienus un nojauta ari, ko tie par viņu domā. Saltā doktore Ailza, kura nekad nesmejas. Bet varbūt tie cieta no pārlieku lielas bijāšanas; varbūt tie bija burti MD^1 pirms viņas uzvārda, kas viņu no tiem nošķīra un padarīja nepieejamu.

Bet varbūt vaina ir manī pašā. Varbūt viņi baidās tieši no manis.

-    Morga mašīna būs klāt kuru katru mirkli, - viņa paziņoja, iesākot to kā lietišķu darba sarunu, - ja vien jūs varētu izbrīvēt vietu uz ielas.

-    Protama lieta, dok, - atsaucās viens no policistiem un tūdaļ nez kāpēc ieklepojās.

No jauna iestājās klusums. Policisti, šļūkādami zoles pa ledaino ietvi, lūkojās sāņus, dažādos virzienos. Visur, tikai ne uz Moru.

-    Labi, paldies! - viņa atsaucās. - Es pagaidīšu savā mašīnā. - Viņa nepagodināja Dānieļu ar skatienu, vienkārši pagriezās un devās prom.

-    Mora?

Izdzirdusi Daniela balsi, viņa atskatījās un ieraudzīja, ka policisti vēl arvien lūkojas viņā. Vienmēr ir kaut kādi skatītāji, viņa nodomāja. Nekad nav tā, ka mis ar Dānieļu varētu būt divatā.

-    Kas jums šobrīd ir zināms? - viņš pajautāja.

Mora vilcinājās ar atbildi, viņa sajuta sev pievērsto vīrieša skatienu. - Nekas tāds, kas nebūtu zināms visiem pārējiem, vismaz pagaidām.

-    Vai varam par to parunāt? Ja man par notikušo būtu zināms kas vairāk, tas varbūt varētu palīdzēt mierināt virsnieku Laielu.

-    Kaut kā neērti. Es nezinu...

-    Jums man nav jāstāsta nekas tāds, ko atklāt jums šķiet nepieņemami.

Mora vilcinājās. - Pasēdēsim manā mašīnā! Tā ir tur, pāri ielai.

Viņi gāja viens otram blakus; rokas sabāztas kabatās, galva noliekta, sargājoties no ledainajām vēja šaltīm. Mora domāja par Evu Kasoviču, kura viena pati guļ iekšējā pagalmā, viņas ķermenis jau atdzisis, asinis dzīslās sastingušas. Šovakar skaudrajā vējā mirušās sabiedrībā neviens no laba prāta negribēja uzturēties. Tikuši līdz automašīnai, abi ierausās iekšā. Mora ieslēdza apkuri, taču gaiss, kas izplūda no atveres, nesolīja nekādu siltumu.

-    Virsnieks Laiels bija viņas draugs? - apjautājās Mora.

-    Viņš ir satriekts. Nedomāju, ka manos spēkos ir sniegt viņam jelkādu mierinājumu.

-    Es nevarētu darīt tavu darbu, Daniel. Esmu bezspēcīga bēdu priekšā.

-    Bet tev taču iznāk ar tām sastapties. Tu esi spiesta.

-    Ne jau tādā pakāpē kā tev, kad tās vēl ir tik svaigas, tik plosošas. Es esmu tā, no kuras tiek gaidītas atbildes. Nevis tā, kurai zvana, lūdzoties pēc mierinājuma. - Viņa uzlūkoja blakussēdētāju. Automašīnas salona pustumsā bija saskatāms tikai tā siluets. - Pēdējais Bostonas policijas departamenta kapelāns izturēja šajā darbā tikai divus gadus. Gan jau biežais stress bija tas, kas viņam to trieku sekmēja.

-    Tu jau zini, tēvam Rojam bija tikai sešdesmit pieci.

-    Un pēdējo reizi, kad viņu redzēju, viņš izskatījās pēc astoņdesmitgadnieka.

-Jā, saņemt šos nakts zvanus nav viegli, - pamāja Daniels. Logs no viņa elpas bija aizsvīdis. - Tas nav neko viegli ari policistiem. Un ārstiem, un ugunsdzēsējiem. Bet tur ir ari savs labums, - viņš, klusi iesmējies, piebilda. - Ja jau slepkavību vietas ir vienīgās, kur man dota iespēja tevi sastapt.

Lai ari Mora neredzēja vīrieša acis, viņa juta sev pievērstu tā skatienu un klusībā priecājās par salonā valdošo tumsu.

-    Agrāk tu laiku pa laikam mani apciemoji, - viņš sacīja.

- Kāpēc tu to esi pārstājusi?

-    Es taču biju uz pusnakts misi, vai ne?

Daniels gurdeni iesmējās. - Ziemassvētkos to apmeklē teju vai visi. Pat neticīgie.

-    Bet es tur tik tiešām biju. Es nevairījos no tevis.

-    Vai tiešām tas ir tā? Tu vairies no manis, Mora?

Viņa neatbildēja. Kādu bridi abi salona tumsā lūkojās viens otrā. Gaiss, kas nāca no atveres, tikpat kā nesildīja, un Moras pirksti vēl arvien bija nejutīgi, toties viņa manīja, ka sāk kvēlot vaigi.

-    Es saprotu.

-    Neko tu nesaproti.

-    Esmu tikai cilvēks. Gluži tāpat kā tu, Mora.

Piepeši viņa iesmējās. Tie bija rūgti smiekli. - Ak, tā nu gan ir klišeja! Priesteris un sieviete no draudzes.

-    Nenoved to līdz tādai banalitātei.

-    Bet tā patiešām ir klišeja. Pirms mums tā ir noticis tūkstošiem reižu. Priesteri un garlaicības māktas mājsaimnieces. Priesteri un vientuļas atraitnes. Vai tev tā ir pirmā reize, Da-niel? Jo man tā, sasodīts, tik tiešām ir pirmā reize. - Pēkšņi, nokaunējusies par to, ka izgāzusi uz viņu savas dusmas. Mora novērsās. Patiešām, ko gan tādu šis cilvēks bija izdarījis - tik vien kā ievērojis viņu, piedāvājis viņai savu draudzību? Pati vien esmu sevi iegrūdusi šajā bezcerīgajā ķezā.

-    Ja tev no tā kļūst labāk, - vīrietis klusi atbildēja, - tad tu neesi vienīgā, kura cieš.

Mora sēdēja pavisam nekustigi, siltais gaiss plūda pa salona atverēm. Viņa stīvi raudzijās sev priekšā uz vējstiklu, kas bija norasojis no kondensāta, bet visas pārējās maņas bija mokpilni pievērstas blakus sēdošajam vīrietim. Pat tad, ja Mora būtu akla un kurla, tik un tā viņa zinātu, ka Daniels ir šeit. tik asi viņa patlaban sajuta šā vīrieša klātbūtni. TSpat kā savu strauji pukstošo sirdi, tavus saspringtos nervus. Tas, ka vīrietis tikko bija deklarējis viņai savas ciešanas, izraisīja Morai tādas kā perversi tīkamas trīsas. Izrādījās, ka viņa vismaz nebija vienīgā cietēja, vienīgā, kurai naktis nenāca miegs. Salauztas sirds smeldze nemīl vientulību.

Pie loga kāds skaļi pieklauvēja. Mora satrūkusies pagriezās un ieraudzīja spokainu siluetu, kas centās kaut ko saskatīt cauri ahsvīdušajam stiklam. Viņa nolaida logu, un tajā parādies Bostonas policijas departamenta darbinieka seja.

-    Doktore Ailza? Morga mašīna ir klāt.

-    Paldies! Bušu. - Logs aizslīdēja ciet. atstājot uz stikla ūdeņainas Švīkas. Mora izslēdza apkuri un uzlūkoja Dānieļu.

- Mums ir izvēle. - viņa sacīja. - Mēs abi varam būt nelaimīgi. Vai ari apzināti veidot savu dzīvi. Es izvēlos otro. - Izkāpusi no auto un aizvērusi aiz sevis durvis, viņa ieelpoja gaisu, kas šķita tik auksts, ka apsvilināja rīkli. TRaču tas izmēza no prāta arī pēdējās neizlēmibas paliekas, domas noskaidrojās un lā-:era stara mērķtiecībā koncentrējās vairs tikai priekšā stāvošajam darbam. Attālinādamās no sava auto. Mora ne reizi neatskatījās. Viņa atkal devās pa to pašu ietvi, kāpdama tajos pašos laternu mestajos gaismas laukumos. Daniels bija palicis air muguras; priekšā bija bojā gājusi sieviete. Un policisti, kuri drūzmējās visapkārt. Ko viņi te vēl gaidīja? Atbildes, ko viņa tiem nespēs sniegt?

Mora sajoza mēteli ciešāk, kā gribēdama atvairīt viņu skatienus. Viņa domāja par Ziemassvētku vakaru un šo otru nāves gadijumu. Par Evu Kasoviču, kura tonakt iztukšoja savu kuņģi sniega kupenā uz ielas. Vai Kasovičai bija kaut mazākā priekšnojauta. ka viņa būs nākamais Moras uzmanības objekts?

Kamēr morga brigāde stūma Evu Kasoviču pa sānpagalmu, policisti klusēdami sarindojās gar mājas sienu. Kad nestuves ar apklato nedzīvo ķermeni parādījās dzelzs vārtos, viņi noņēma cepures un atsegtām galvām stāvēja stindzinošajā vēja; svinīga, zila ierinda, kas atdeva godu vienai no sava vidus. Viņi neizjauca ierindu arī vēl tad, kad nestuves bija pazudušas mašīnā un durvis aizvērušās. Tikai tad, kad tumsā izzuda aizbraucošās automašīnas aizmugurējās gaismas, cepures atgriezās savās vietās un visi gausi virzījās uz savām patruļmašīnām.

Ari Mora jau grasījās doties uz savu auto, kad piepeši atveras savrupmājas parades durvīs. Viņa palūkojās augšup un ieraudzīja vīrieša siluetu, kas, siltas gaismas ieskauts, stāvēja un lūkojās tieši viņā.

-    Atvainojiet! Vai jūs būtu doktore Ailza?

-Jā?

-    Misters Sansone ir izteicis vēlēšanos ieaicināt jūs savā namā. Tur ir krietni vien siltāks, un es tikko uzvārīju svaigu kafiju.

Mora bridi vilcinājās kāpņu pakājē, lūkodamās augšup siltajā mirdzumā, kas apņēma sulaiņa stāvu. Viņš stāvēja ļoti taisni un lūkojās viņā tik baisi mierīgi, ka atsauca prātā reiz joku veikaliņā redzētu dabiska lieluma statuju - no papjēmašē izgatavotu sulaini ar paplāti, uz kuras bija tikpat neīsti dzērieni. Mora palūkojās uz ielu, uz savu auto. Daniels jau bija prom. un viņu pašu negaidīja nekas cits kā vien vientulīgi brauciens un atgriešanās tukšā mājā.

-    Paldies! - Mora atsaucās un sāka kāpt augšup pa kāpnēm. - No kafijas tases es patiešām neatteiktos.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Morai ienākot namā, viņu apņēma priekštelpas siltums. Seja vēl arvien bija stinga no asā vēja. Morai stāvot kamīna priekšā un gaidot, kad sulainis pieteiks viņu misteram Sanso-nem, doktores vaigos tikai pamazām atgriezās jutīgums. Viņa manīja atdzīvojušos nervu vieglos, tīkamos dzēlienus, sajuta ādu pietvīkstam. Mora dzirdēja balsu murdoņu, kas atplūda no kādas citas telpas, - detektīva Krova balss ar jautājuma pieskaņu un klusāka, tik tikko sadzirdama atbilde. Sievietes balss. Kamīnā sprakšķēja dzirkstis un cēlās dūmi, un viņa ievēroja, ka te tiek dedzinātas īstas pagales, ka tā nebūt nav ar gāzi kurināma kamīna imitācija, kā viņai no sākuma bija licies. Ari viduslaiku eļļas gleznojums virs kamīna varēja izrādīties autentisks. Tas bija vīnsarkanā samta talārā tērpta vīrieša portrets ar zelta krucifiksu kaklā. Lai ari portretā redzamais cilvēks vairs nebija jauns un melnos matus caurauda sudraboti pavedieni, viņa acīs liesmoja jauneklīga kvēle. Telpas nemierīgajā apgaismojumā šīs acis likās pārsteidzoši dzīvas.

Mora nodrebinājās un novērsās. Šā, visticamāk, sen mirušā cilvēka skatiens iedvesa viņā savādas baismas. Telpā bija ari citas senlietas, citi dārgumi, pie kā pamielot acis. Viņa redzēja ar svitrainu zīdu polsterētus krēslus. Ķīnas vāzi. kas vizēja gadsimtos iegūtā patinā, rožkoka galdiņu ar cigāru kasti un kristāla brendijz karafi. Paklājs, uz kura viņa stāvēja, vidusdaļā bija krietni vien padilis, tas liecināja par tā vecumu un neskaitāmajiem kurpju pāriem, kuri soļojuši tam pāri, taču salīdzinoši neskartā apmale norādīja uz neapšaubāmi izcilu biezās vilnas un audēja darba kvalitāti. Mora palūkojās sev pie kājām, kur sarežģīts vīnogulāju lapu raksts savienojās ar citu augu motīviem, lai ietvertu vienradzi, kas atpūtās koku pavēnī. Pēkšņi Moru pārņēma vainas izjūta par to, ka viņa mīda ar kājām šādu meistardarbu. Viņa nokāpa no tā uz koka grīdas un pievirzījās tuvāk kamīnam.

Mora vēlreiz uzlūkoja portretu virs kamīna. Viņas skatiens no jauna pievērsās priestera caururbjošajām acīm. Acīm, kuras lūkojās tai pretī un šķita viņu redzam.

-    Tas jau gadsimtiem ilgi pieder manai dzimtai. Pārsteidzoši, vai ne, cik dzīvas vēl arvien ir krāsas? Pat vēl pēc četriem gadsimtiem.

Mora pagriezās un ieraudzīja vīrieti, kurš tikko bija ienācis istabā. Tas bija norisinājies tik klusi, it kā viņš vienkārši būtu piepeši tai aiz muguras materializējies, un Mora bija pārāk pārsteigta, lai attaptu, ko teikt. Vīrietis bija ģērbies tumšā kamzolī ar augstu apkakli, kas padarīja viņa sudrabotos matus vēl efektīgākus. Tomēr pēc sejas viņam nevarēja dot vairāk par piecdesmit. Ja viņi būtu pagājuši viens otram garām uz ielas, Mora būtu atskatījusies, jo vīrieša sejas vaibsti bija ārkārtīgi pievilcīgi un nez kāpēc šķita pazīstami. Šī augstā piere, aristokrātiskā stāja. Vīrieša tumšajās acīs atspoguļojās kamīna liesmas, bet izskatījās, it kā uguns tajās liesmotu no iekšienes. Viņš bija norādījis uz šo portretu kā uz mantojumu, un Mora uzreiz saskatīja līdzību starp gleznā redzamo un dzīvo cilvēku. Acis noteikti bija tās pašas.

Viņš sniedza atnācējai roku. - Sveicināti, doktore Ailza. Esmu Entonijs Sansone. - Vīrietis tik cieši vērās viņai sejā, ka Mora sāka prātot, vai tikai viņi nav tikušies jau agrāk.

Nē. Tik izskatīgs vīrietis jau nu noteikti būtu palicis man atmiņā.

-    Man prieks ar jums beidzot iepazīties, - viņš sacīja, paspiezdams tās roku. — Pēc visa, ko esmu par jums dzirdējis.

-    No kā tad?

-    No doktores O’Donelas.

Mora juta, ka viņas roka vīrieša tvērienā kļūst auksta, un viņa to atrāva. - Nespēju iedomāties, kā esmu varējusi kļūt par aprunāšanas objektu.

-    Viņa par jums runājusi tikai un vienīgi labu. Ticiet man!

-    Tas nu gan ir pārsteigums.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka es par viņu diemžēl nevaru teikt to pašu, -attrauca Mora.

Vīrietis saprotoši pamāja ar galvu. - Jā, viņa var nepatikt. Līdz ir radusies iespēja viņu iepazīt. Novērtēt šās sievietes dziļāko būtību.

Durvis atvērās tik klusi, ka Mora to pat nedzirdēja. Tikai melodiskā porcelāna trauku iešķindēšanās pavēstīja viņai, ka istabā ienācis sulainis ar paplāti, uz kuras atradās kafijas kanna un tasītes. Viņš novietoja to galda galā, uzmeta Sanso-nem jautājošu skatienu un izslīdēja no istabas. Viņi nepārmija ne vārda; vienīgā sazināšanās bija šis skatiens un atbildes galvas mājiens - visa vārdnīca, kas vajadzīga diviem vīriešiem, kuri noteikti pazina viens otru pietiekami labi, lai atmestu visus nevajadzīgos vārdus.

Sansone ar žestu aicināja Moru apsēsties, un viņa ieslīga ar svītrainu zīdu izpolsterētajā ampīra stila atzveltnes krēslā.

-    Man jāatvainojas, ka aicinu jūs tikai priekšistabā, - viņš sacīja. - Bet pārējās telpas, šķiet, rekvizējusi Bostonas policija, lai veiktu nopratināšanu. - Viņš ielēja kafiju un pasniedza Morai tasi. - Kā noprotu, jūs esat apskatījusi līķi?

-    Es viņu redzēju.

-    Ko jūs par to domājat?

-    jūs zināt, ka es nedrīkstu sniegt nekādus komentārus.

Sansone atslīga krēslā, izskatīdamies tik brīvi un iederīgi

uz zili zeltītā brokāta. - Es nerunāju par pašu līķi, - viņš sacīja. - Es l'eliski saprotu, ka jūs nedrīkstat izpaust savus medicīniskos slēdzienus. Es runāju par pašu notikumu. Par šā nozieguma būtību.

-    Tad jau jums jāiztaujā galvenā izmeklētāja detektīve Ridzoli.

-    Man gan vairāk interesē tieši jūsu iespaidi.

-    Esmu mediķe. Nevis detektīve.

-    Tomēr domāju, ka jums ir savs īpašs viedoklis par to, kas šonakt noticis manā dārzā. - Viņš paliecās uz priekšu, ogļu melnās acis cieši ieurbās Moras ads. - jūs redzējāt simbolus, kas uzzīmēti uz sētas puses durvīm?

-    Es nevaru rimāt par...

-    Doktore Ailza, jūs neriskējat ar to, ka varētu izpļāpāt kaut ko lieku. Es redzēju līķi. Ari doktore O’Donela to redzēja. Kad Džeremijs to sievieti atrada, viņš devās taisnā ceļā pie mums un visu izstāstīja.

-    Un tad jūs kopā ar O’Donelu kā tādi tūristi devāties ārā, lai paskatītos uz to?

-    Nekas nevar būt atšķirīgāks kā mēs un tūristi.

-    Vai neiedomājāties par pirkstu nospiedumiem, kurus jūs šādi varētu būt sabojājuši? Par pēdām, kuras jūs noteikti izmīdījāt?

-    Mēs lieliski apzinājāmies, ko darām. Mums bija jāredz nozieguma vieta.

-    Bija jāredz?

-    šis nams nav tikai mana mītne. 1ā ir tikšanās vieta kolēģiem no visas pasaules. Tas, ka šeit noticis vardarbības akts, dara mums patiesas raizes.

-    Tas darītu raizes katram, kurš atradis savā dārzā līķi. Taču vairums cilvēku jau nu gan neietu kopā ar saviem vakariņu viesiem to apskatīt.

-    Mums bija jāzina, vai tas bijis tikai nejaušs vardarbības akts.

-    Vai ari...?

-    Brīdinājums, adresēts tieši mums. - Vīrietis nolika kafijas tasi un uzlūkoja Moru tik cieši, ka viņa jutās kā piekniedēta pie polsterētā krēsla. - Vai redzējāt ar kritu uzvilktos simbolus uz durvīm? An. Trīs apvērstos krustus?

-Jā-

-    cik sapratu, bijusi vēl cita slepkavība. Ziemassvētku vakarā. Cita sieviete. Vēl viena nozieguma vieta, kur uz guļamistabas sienas uzzīmēti apvērsti krusti.

Viņai tas nebija jāapstiprina; atbildi šis cilvēks noteikti izlasīja viņas sejā. Mora itin vai sajuta tā skatienu ietiecamies pašās savas būtības dzīlēs un saskatām tur pārāk daudz.

-    Mēs varam aprunāties ari par to, - viņš sacīja. - Šādas tādas detaļas man jau ir zināmas.

-    No kurienes jums tas ir zināms? Kas jums to izstāstīja?

-    Cilvēki, kuriem es uzticos.

Mora neticīgi iesmējās. - Un doktore O'Donela būtu viena no tiem?

-    Vai nu jums viņa patīk, vai ne, taču savā darbības laukā doktore O’Donela ir atzīta autoritāte. Palūkojieties uz darba apjomu, ko viņa veltījusi sērijveida slepkavām. Viņa ir iemācījusies izprast šos radījumus.

-    Dažs varbūt teiktu, ka viņa tos identificē ar sevi.

-    Līdz zināmai robežai tas ir pat nepieciešams. Viņa grib ielauzties šo ļaužu smadzenēs. Izpētīt tur katru kroku.

Tāpat kā Mora vēl tikai pirms mirkļa bija jutusi sevi ielaužamies Sansones skatienu.

-    Katrs pamana sev radniecisko.

-    Vai jūs patiešām tā uzskatāt?

-    Ja tas attiecas uz Džoisu O'Donelu, tad - jā. Es tā uzskatu.

Vīrietis pieliecās vēl tuvāk, un viņa balss izvērtās intīmā murrāšanā. - Vai jūsu nepatika pret Džoisu nav savā ziņā personiska?

-    Personiska?

-    Varbūt viņa pārāk daudz zina. Par jums. Par jūsu ģimeni.

Mora. neteikdama ne vārda, apstulbusi lūkojās pretī.

-    Viņa mums izstāstīja par Amalteju, - paziņoja Sansone.

-    Viņai nebija tiesību tā rīkoties.

- jūsu mātes ieslodzīšanas fakts ir publiskots. Mums visiem ir zināms, ko izdarījusi Amalteja.

-Tā ir mana privātā dzīve...

-Ja Un viņa ir viens no jūsu privātajiem dēmoniem. Es to saprotu

-    Kālab, sasodīts, tas izraisa jūsos tādu interesi?

-    Tāpēc, ka interesi izraisāt jūs. Jūs esat raudzījusies ļaunumam acis. Jūs to esat redzējusi savas mātes sejā. Jūs zināt, ka tas tur pastāv. Jūsu asinis. Mani fascinē tas, doktore Ailza, ka jūs, iai ari nākat no vardarbīgas cilts, tomēr esat nostājusies eņģeļu pusē.

-    Esmu zinātnes un veselā saprāta pusē. Eņģeļiem ar to nav nekāda sakara.

-    Labi. Tātad jūs neticat eņģeļiem. Tbmēr ticat viņu līdziniekiem?

-    Jūs domājat dēmonus? - Mora iesmējās. - Protams, ne.

Kādu brīdi misters Sansone lūkojās viņā ar tādu kā vilšanos. - Ja jau jūsu reliģija, kā pati apgalvojat, ir zinātne un veselais saprāts, tad kā zinātne izskaidro to, kas šovakar notika manā dārzā? Un ar to sievieti Ziemassvētku vakarā?

-    Jūs prasāt, lai es izskaidroju ļaunumu.

-Jā-

-    Es to nevaru. Tb nevar ari zinātne. Tas gluži vienkārši pastāv.

Vīrietis pamāja. - Pilnīgi pareizi. Tās gluži vienkārši pastāv un vienmēr ir pastāvējis. Reāla esība, kas dzīvo mūsu vidū, uzglūn mums. Gaida iespēju uzklupt un baroties. Lielākā daļa ļaužu to neapzinās, viņi to nepamana pat tad, kad tas tiem tuvojas. kad cieši paiet tiem garām uz ielas. - Vīrieša balss bija pārvērtusies čukstā. Viņam apklustot. Mora atkal dzirdēja uguns sprakšķēšanu kamīnā, balsu murdoņu blakustelpā. - Bet jūs to pazīstat. - sadja Sansone. - Jūs to esat redzējusi pati savām arim.

-    Esmu redzējusi tikai to, ko redzējis jebkurš Slepkavību izmeklēšanas nodaļas policists.

-    Es nerunāju par ikdienišķiem noziegumiem. Laulātie draugi nobendē viens otru, narkotiku izplatītājus nošauj, nevarot sadalīt ietekmes sfēras. Es runāju par to. ko jūs redzējāt savas mātes acīs. Tb mirdzumu. Dzirksti. Ne dievišķu, bet drīzāk velnišķīgu.

Dūmvadā ievaidējās caurvējš, izkaisot pelnus uz uguns ekrāna. Liesmas noraustījās, kā notrīsot neredzama uzbrucēja priekšā. Istabā kļuva vēsi, it kā no tās pēkšņi būtu aizpūsts viss siltums, visa gaisma.

-    Es lieliski saprotu, - turpināja Sansone, - kālab jūs negribat runāt par Amalteju. Ir baisi mantot Šādas asinis.

-    viņai nav nekāda sakara ar to, kāda esmu es, - iebilda Mora. - Viņa mani neuzaudzināja. Vēl pirms dažiem mēnešiem es neko nezināju par viņas eksistenci.

-    Tomēr jūs šajā sakarā izrādāt visnotaļ lielu jūtību.

Viņa sastapās ar vīrieša skatienu. - Man tas patiešām neko

nenozīmē.

-    Tas, ka jums tas varētu neko nenozīmēt, man šķiet dīvaini.

-    Mēs nesaņemam mantojumā vecāku grēkus. Nedz ari viņu tikumus.

-    Dažs labs mantojums ir apveltīts ar tādu spēku, ka nav iespējams to ignorēt. - Sansone norādīja uz gleznu virs kamīna. - No šā cilvēka mani šķir sešpadsmit paaudzes. Un tomēr es nevaru izvairīties no viņa atstātā mantojuma. Nekad es nespēšu nomazgāties tīrs no viņa pastrādātajiem darbiem.

Mora palūkojās uz portretu. Un atkal viņu pārsteidza līdzība starp dzīvo cilvēku, kas sēdēja tepat līdzās, un seju uz audekla. - Jūs sacījāt, ka šī glezna ir dzimtas īpašums.

-    Katra ziņā ne tāds, kura esamība dara man prieku.

-    Kas viņš bija?

-    Monsinjors Antonio Sansone. Šis portrets gleznots Venēcijā 1561. gadā. Laikā, kad viņš bijis pašā varas zenītā. Vai, varētu teikt ari, pašās netiklības dzīlēs.

-    Antonio Sansone? Jūsu vārds?

-    Esmu viņa tiešs pēctecis.

Mora sarauktām uzacīm vērās gleznā. ~ Bet viņš taču...

-    Viņš bija priesteris. To jūs gribējāt sacīt, vai ne tā?

-jā-

-    Lai izstāstītu jums šo stāstu, paietu viss vakars. Varbūt citreiz Teiksim vienkārši, ka Antonio nebija dievbijīgs cilvēks. Viņi pakļāva citas cilvēciskas būtnes tādām šausmām, kuras liktu jums «uzdomāties par to, kāda vispār ir jēga... - viņš apklusa. - Viņi nav alts tēvs, ar kuru es varētu lepoties.

Tomēr viņa portrets karājas jūsu namā.

-    Kā atgādinājums.

-    Par ko?

-    Palūkojieties viņā, doktore Ailza. Viņš ir līdzīgs man, vai jums tā nešķiet?

-    Pat šausminoši.

-    Patiesībā mēs varētu būt brāļi. Tāpēc jau ari viņš te atrodas. Lai atgādinātu man, ka ļaunumam ir cilvēka seja, varbūt pat tīkama seja. Jūs varētu paiet šim cilvēkam garām, redzēt, kā viņš jums uzsmaida, un jums nemūžam neienāktu prātā, ko viņš patiesībā pret jums perina. Jūs varētu pētīt šo seju, dk vien vēlaties, taču tā ari nekad līdz galam neizzinātu, kas slēpjas aiz šās maskas. - Sansone pieliecās tuvāk, viņa mati gluži kā sudrabota ķivere atstaroja kamīna uguni. - Viņi izskatās uz mata tāpat kā mēs, doktore Ailza, - viņš klusi sacīja.

-    Viņi? Jūs to sakāt tā, it kā tās būtu divas savrupas dltis.

-    Varbūt tas tā patiešām ari ir. Atavisms, kas saglabājies no sirmas senatnes. Es zinu tikai to, ka viņi nav tādi kā mēs. Un vienīgais veids, kā viņus pazīt, ir - pēc viņu darbiem. Sekot pa asiņainajām pēdām, ieklausīties kliedzienos. Meklēt to, kam policijas lielākā daļa ir par aklu, lai to pamanītu. - sistēmu. Aiz ikdienišķu noziegumu un rutinētas asinsizliešanas fona trokšņiem mēs cenšamies saklausīt šo karsto pulsāciju. Mēs pētām pēdas, ko atstājuši necilvēki.

-    Kas ir šie “mēs”?

-    Cilvēki, kuri šovakar šeit sapulcējušies.

-    Jūsu vakariņu viesi.

-    Mūs vieno uzskats, ka ļaunums nav vienkārši jēdziens. Tas ir reāls, un tam ir fizisks veidols. Tam ir seja. - Viņš atkal apklusa. - Gandrīz katram no mums dzīvē pienāk reize, kad nākas skatīt to vaigā.

Mora uzrāva uzacis. - Sātanu?

-    Varat lietot ari šādu apzīmējumu, ja jums tīk, - viņi paraustīja plecus. - Senatnē tam bijuši tik daudzi vārdi Lucifers, Abigors, Zamaels, Mastema. Katrai kultūrai bijis savs ļaunuma apzīmējums. Gan man, gan maniem draugiem katram personiski nācies ar to saskarties. Esam pieredzējuši tā spēku, un es to atzīstu, doktore Ailza. Mums ir bailes. - Viņu skatieni sastapās. - Šovakar vairāk nekā jebkad.

-    Jūs domājat, ka šī slepkavība jūsu dārzā...

-    Ka tai ir sakars ar mums. Ar to, ko mēs šeit darām.

-    Un tas būtu?

-    Mēs novērojam necilvēku darbošanos. Visā valstī. Visā pasaulē.

-    Kabineta detektīvu klubs? Vismaz man tas izklausās pēc kaut kā tamlīdzīga. - Moras skatiens atgriezās pie Antonio Sansones portreta, kas noteikti bija veselas bagātības vērts. Viens vienīgs skatiens, pārlaists šai istabai, lika secināt, ka naudas šim vīram ir kā spaļu. Un ari laika, ko izniekot visnotaļ ekscentriskām izklaidēm.

-    Kāpēc šī sieviete tika nogalināta manā dārzā, doktore Ailza? - viņš jautāja. - Kāpēc izvēle kritusi tieši uz šo namu, tieši uz šo vakaru?

-    Jūsuprāt, tam ir kāds sakars ar jums un jūsu klubu?

-    Jūs redzējāt krita zīmējumus uz manām durvīm. Un zīmējumus vietā, kur notika Ziemassvētku vakara slepkavība.

-    Un man nav ne jausmas, ko tas viss varētu nozīmēt.

-    Apvērsti krusti ir plaši pazīstams sātanisma simbols. Taču mani vairāk interesē krita aplis Loriannas Takeres mājā. Tas, kas bija uzvilkts uz virtuves grīdas.

Nebija nekādas jēgas noliegt faktus; šim cilvēkam notikušais bija zināms visos sīkumos. - Un ko tad nozīmē šis aplis?

-    Tas varētu būt sargājošs aplis. Vēl viens simbols, ņemts no sātanistu rituāliem. Uzzīmējot šādu apli, Lorianna varētu būt centusies sevi pasargāt. Varbūt viņa mēģinājusi kontrolēt spēkus, ko pati izsaukusi no tumsas.

-    Pagaidiet! Jūs domājat, ka to uzzīmēja upuris, lai atvairītu nelabo? - Moras balss neradīja ne mazākās šaubas par viņas attieksmi pret šo teoriju: pilnīgas muļķības.

-    Ja to patiesi bija uzzīmējusi viņa, tas nozīmē, ka viņai nav bijis saprašanas, kas ir tas - vai varbūt kurš ir tas -, ko viņa izsaukusi.

Uguns piepeši nodrebēja un uzšāvās augstu gaisā, liesmas iemirdzējās kā žilbinoša ķetna. Mora pagrieza galvu. Iekšējās durvis atvērās, un tajās parādījās Džoisa O’Donela. Izbrīnīta par Moras klātbūtni, viņa bridi kavējās uz sliekšņa. Tad viņas uzmanība pārslēdzās uz Sansoni.

-    Ak es laimīgā! Pēc divu stundu ilgas iztaujāšanas šie Bostonas gaišie prāti beidzot nolēma atlaist mani mājās. Tad nu gan velnišķīgas vakariņas tu mums, Entonij, sarīkoji! Šo vakaru jau nu tev vairs neizdosies pārspēt.

-    Vismaz es ceru, - atteica Sansone. - Ļauj, lai pasniedzu tev mēteli! - Viņš piecēlās un atvēra koka paneli, kas izrādījās sienā paslēpts skapis. Kamēr viņš turēja paceltu O’Donelas kažokādām apmaloto mēteli, viņa ar kaķes grāciju ieslidināja rokas piedurknēs, blondajiem matiem viegli skarot vīrieša rokas. Mora šajā mirklīgajā kontaktā saskatīja familiaritāti, tīkamu deju starp diviem cilvēkiem, kuri viens otru labi pazīst.

Varbūt pat ļoti labi.

Pogājot ciet mēteli, O’Donelas skatiens kavējās pie Moras.

- Pagājis labs laiciņš, kopš neesam redzējušās, doktore Ailza, -viņa sacīja. - Kā klājas jūsu mātei?

Viņa allaž tēmē visvārīgākajā vietā. Neizrādi, ka tā trāpījusil

-    Nav ne jausmas, - Mora paraustīja plecus.

-    Vai tad neesat viņu apciemojusi?

-    Nē. Bet domāju, ka jums tas ir zināms.

-    Ak, Amalteju es beidzu intervēt vairāk nekā pirms mēneša. Kopš tā laika neesmu ar viņu sastapusies. - O'Donela lēnām vilka vilnas cimdus savos eleganti garajos un slaidajos pirkstos. - Kad pēdējo reizi viņu redzēju, viņai klājās labi. Gadījumā, ja tas jūs interesē.

-    Mani tas neinteresē.

-    Viņu tagad norīkojuši darbā cietuma bibliotēkā. Viņa tur pārvērtusies par īstu grāmatu tārpu. Lasa katru psiholoģijas grāmatu, kas vien gadās pa ķērienam. - O’Donela uzsvērti lēni stīvēja sev rokā cimdu. - Ja viņai kādreiz būtu bijusi iespēja studēt koledžā, viņa tur būtu bijusi īsta zvaigzne.

Taču mana māte izvēlējās citu ceļu. Plēsoņa. Bende. Lai ari cik ļoti Mora centās no tā visa attālināties, lai ari cik dziļi sevī bija aprakusi domas par Amalteju, viņa nespēja lūkoties savā spoguļattēlā, neredzot mātes acis, mātes zodu. No spoguļa viņā raudzījās briesmone.

-    Viņas gadījuma apraksts manā nākamajā grāmatā aizņems veselu nodaļu, - paziņoja O’Donela. - Ja jums kādreiz rastos vēlēšanās apsēsties un aprunāties ar mani, tas būtu liels ieguldījums viņas gadījuma izpētē.

-    Man nav absolūti nekā, ko tur piebilst.

O’Donela vienkārši pasmaidīja, acīmredzot gaidīdama apvainojumus. - Vienmēr ir vērts pajautāt, - viņa sacīja un uzlūkoja Sansoni. Skatiens ieilga, it kā viņai būtu sakāms kas vairāk, taču viņa to nevarētu teikt Moras klātbūtnē. - Arlabunakti, Entonij!

-    Vai teikt, lai Džeremijs tevi drošības pēc pavada līdz mājām?

-    Nekādā gadījumā! - Viņa uzzibināja tam smaidu, kas Morai šķita nenoliedzami valšķīgs. - Varu pati par sevi parūpēties.

-    Šie ir ārkārtēji apstākļi, Džoisa.

-    Bailes?

-    Mēs būtu jukuši, ja mums to nebūtu.

O’Donela apmeta sev ap kaklu šalli: teatrāls vēziens, lai uzsvērtu: lai nu kurš, bet viņa jau nu nepieļaus, ka to aiztur kaut kas tik nenozīmīgs kā bailes. - Rīt tev piezvanīšu.

Vīrietis atvēra durvis, ielaižot auksta gaisa šalti, pilnu zibošām sniegpārslām, kas kā vizuļi izbira uz antīkās grīdsegas. — Sargi sevi! - viņš lūdza. Viņš palika gaidām atvērtajās durvīs, vērodams O'Donelu aizejam līdz mašīnai. Tikai tad, kad viņa jau bija aizbraukusi, Sansone atkal aizvēra durvis un no jauna pievērsās Morai.

-    Tātad jūs un jūsu draugi uzskatāt, ka esat eņģeļu pusē, -ierunājās Mora.

- Esmu par to pārliecināts.

-    Un kā pusē ir viņa?

-    Es zinu, ka starp viņu un tiesu iestādēm nav īpašu simpātiju. Viņas darbs ir aizstāvēt apsūdzēto, kas reizēm iznāk pretrunā ar apsūdzību. Taču es Džoisu pazīstu nu jau trīs gadus. Es zinu, kā pusē viņa ir.

-    Vai tiešām esat tik pārliecināts? - Mora paņēma mēteli, ko bija atstājusi, nomestu uz dīvāna. Sansone necentās palīdzēt; varbūt juta, ka viņa atšķirībā no O'Donelas nav tādā noskaņojumā, kad gribas baudīt galantuma izpausmes. Pogājot ciet mēteli, Mora juta sev pievērstus divus acu pārus. Viņu vēroja ari Antonio Sansones portrets, tā skatiens spiedās cauri četru gadsimtu miglai, un viņa nespēja noturēties, neuzlūkojusi šo cilvēku, kura nodarījumi pirms tik daudzām paaudzēm vēl arvien lika drebēt viņa vārdabrālim.

-    Jūs apgalvojat, ka esat raudzījies Jaunuma ads, - pagriezusies pret namatēvu, sacīja Mora.

-    Mēs abi.

-    Tad jau jums jāzina, viņa teica, - ka tas valkā sasodīti labu masku.

Mora izgāja no nama un ieelpoja gaisu, kas mirdzēja miglas kristālos. Ietve stiepās viņas priekšā kā tumša upe, laternas meta tajā bālas gaismas salas. Ielas pretējā pusē stāvēja viena vienīga Bostonas policijas patruļmašīna; motors bija ieslēgts tukšgaitā, un vadītāja sēdeklī viņa redzēja policista siluetu. Mora pacēla roku sveicienā.

Policists pamāja pretī.

Nervozitātei nav iemesla, viņa domāja, sākdama virzīties uz priekšu. Mana mašīna atrodas pavisam netālu, un tepat tuvumā ir policists. Un arī Sansone. Mora palūkojās atpakaļ un ieraudzīja viņu vēl arvien stāvam uz lieveņa pakāpieniem un nolūkojamies viņai pakaļ. Tomēr doktore katram gadījumam izvilka automašīnas atslēgas un uzlika īkšķi signalizācijas pogai. Pat dodoties jau lejup pa ietvi. Mora nemitējās vērot ēnas, cenšoties notvert kaut niecīgāko kustību. Tikai iekāpusi mašīnā un aizslēgusi to, viņa juta sasprindzinājumu atslābstam.

Laiks doties mājās. Laiks kādam stiprākam malkam.

Pārradusies mājās. Mora atrada automātiskajā atbildētājā divas jaunas ziņas. Vispirms viņa devās uz virtuvi, lai ielietu

sev glāzi brendija, tad atgriezās dzīvojamā istabā un, iedzērusi malku, piespieda atskaņošanas taustiņu. Izdzirdusi pirmā zvanītāja balsi. Mora sastinga.

-    Tfcs esmu es, Daniels. Nav no svara, cik vēls būs, kad tu to noklausīsies. Lūdzu, piezvani mani Man ir neizturama doma, ka tu un es... - klusuma bridis. - Mums jāaprunājas, Mora. Piezvani man!

Viņa pat nepakustējās. Tikai stāvēja, cieši sažņaugusi brendija glāzi, pirkstiem nejūtot stiklu, un noklausījās otru ziņu.

-    Doktore Ailza, šeit Entonijs Sansone. Gribēju tikai pārliecināties, vai esat veiksmīgi nokļuvusi mājās. Piezvaniet un dariet man to zināmu, labi?

Atbildētājs apklusa. Mora ievilka elpu, pasniedzās pēc telefona un uzspieda numuru.

-    Sansones rezidence. Runā Džeremijs.

-    Šeit doktore Ailza. Vai jūs nebūtu tik laipns...

-    Sveicināti, doktore Ailza! Tūlīt savienošu jūs ar misteru Sansoni.

-    Tikai dariet viņam zināmu, ka esmu mājās.

-    Es zinu. ka viņš ļoti labprāt pats gribētu ar jums aprunāties.

-    Nav nekādas vajadzības viņu traucēt. Arlabunakti!

-    Arlabunakti, doktore!

Mora nolika klausuli un pārliecās pār telefonu, cīnīdamās ar vēlmi atbildēt ari uz otru zvanu.

Spalgs troksnis uz lieveņa lika viņai izslieties taisni. Mora piegāja pie parādes durvīm un ieslēdza āra apgaismojumu. Sniegs virpuļoja smalks kā putekļi. Uz lieveņa mētājās nokritusi lāsteka, sašķīdusi mirdzošās lauskās kā salūzis duncis. Viņa izdzēsa gaismu, tomēr palika pie loga, vērodama, kā pabrauc garām municipālais auto, kaisot smiltis uz apledojušās ielas.

Viņa atgriezās uz dīvāna un, dzerdama brendija paliekas, raudzījās telefona aparātā.

Mums jāaprunājas, Mora. Piezvani man!

Tad viņa nolika glāzi, izslēdza lampu un devās gultā.

TRISPADSMITA NODAĻA

22. jūlijs. Mēness fāze: pirmais ceturksnis.

Krustmāte Emija stāv pie plīts, maisīdama sautējuma katlu, seja tik apmierināta kā govij. Šajā drūmi pelēkajā dienā, kad pie rietumu pamales savilkušies tumši mākoņi, viņa šķiet nemaz nedzirdam attālos pērkona grāvienus. Manas krustmātes pasaulē ir tikai saulainas dienas. Viņa neredz ļaunumu, nebīstas no tā. Viņa ir kā mājlops, kas ganās tuvējās fermas āboliņa laukā - lops, kas neko nav dzirdējis par kautuvi. Pati savas laimes apžilbināta, viņa neredz bezdibeni sev pie kājām.

Viņa ir pilnīgs pretstats manai mātei.

Krustmāte Emija novērš skatienu no plīts un paziņo: "Pusdienas ir gandrīz gatavas."

“Es uzklāšu galdu," piedāvāju, un viņa velta man pateicības pilnu smaidu. Tik maz vajadzīgs, lai sagādātu viņai prieku. Liekot uz galda šķīvjus un salvetes un novietojot dakšiņas ar žuburiem uz leju franču manierē, es jūtu sev pievērstu viņas mīlošo skatienu. Krustmāte Emija manī redz tikai klusu un paklausīgu zēnu, viņa ir par aklu, lai saskatītu, kas es patiesībā esmu.

To zina tikai mana māte. Māte spēj izsekot asinsradniecībai līdz pat hiksiem, kuri pārvaldīja Ēģipti no ziemeļu puses tajā tālajā laikmetā, kad tika godāts Kara Dievs. "Tavās dzīslās rit seno mednieku asinis," māte tika man teikusi. “Bet labāk to nevienam neteikt, jo cilvēki to nesapratīs.”

Pie pusdienu galda es neko daudz nerunāju. Pietiek ar viņiem pašiem - šī ģimene tā tarkšķ, ka aizpildīs jebkuru klusumu. Viņi pļāpā par to, ko Tedijs šodien darījis pie ezera, ko Lilija dzirdējusi.

ciemodamās Loriannas mājā. Un kāda varena tomātu raža vīniem gaidāma augustā.

Kad esam beiguši maltīti, tēvocis Pīters jautā: “Kas grib braukt uz pilsētu ēst saldējumu?m

Es esmu vienīgais, kurš izvēlas palikšanu mājās.

Stāvēdams parādes durvīs, vēroju aizbraucam viņu auta Tiklīdz tas pazūd aiz uzkalna, es dodos augšup pa kāpnēm un ieeju krustmātes un tēvoča guļamistabā. Beidzot esmu sagaidījis iespēju to izlūkot. Istaba smaržo pēc mēbeļu tīrītāja ar citronu aromātu. Gulta glīti saklāta, tomēr redzami daži sīki nekārtības pieskārieni - tēvoča džinsi nosviesti uz krēsla, uz naktsgaldiņa mētājas daži žurnāli - kā apliecinājums tam, ka šeit dzīvo cilvēki ar miesu un asinīm.

Vannasistabā es atveru zāļu skapīti un līdz ar parastajām galvassāpju tabletēm un saaukstēšanās kapsulām atrodu divus gadus vecu recepti, kas izrakstīta doktoram Pīteram Solam.

uValiums, 5 mg. Pa vienai tabletei trīsreiz dienā pret muguras spazmām"

Pudelītē palicis vismaz ducis tablešu.

Atgriežos guļamistabā. Atveru skapja atvilktnes un konstatēju, ka mana krustmāte nēsā 36B izmēra krūšturus, viņas apakšveļa ir no kokvilnas, un mans tēvocis valkā vidējā izmēra žokeju šortus. Apakšējā atvilktnē es atrodu kādu atslēgu. Durvīm tā Šķiet par mazu. Liekas, ka zinu, kam tā domāta.

Apakšstāvā tēvoča kabinetā es pielāgoju atslēgu slēdzenei, un skapīša durvis atveras. Iekšā uz plauktiņa atrodas viņa pistole. Tā ir veca, palikusi mantojumā no tēva, un tas ari ir vienīgais iemesls, kāpēc viņš no tās nav atbrīvojies. Viņš to nekad neņem ārā; man pat šķiet, ka viņš no tās nedaudz baidās.

Es aizslēdzu skapīti un nolieku atslēgu vietā.

Pēc stundas dzirdu auto pieturam uz piebraucamā ceļa un dodos lejup apsveicināties ar pārbraukušajiem.

Krustmāte Emija, ieraudzījusi mani, smaida. “Žēl gan, ka tu nebrauci līdzi. Vai tu šeit viens pats traki negarlaikojies?”

ČETRPADSMITA NODAĻA

Kravas auto bremžu kaukoņa uzrāva izbiedēto Liliju Solu no miega. Viņa pacēla galvu, ievaidējās no sāpēm skaustā un samirkšķināja miegainās acis, raugoties garāmslidošajā lauku ainavā. Ausa diena, un rīta migla kā zeltaina dūmaka klājās pār vīna dārziem noaugušajām nogāzēm un rasotajiem augļu dārziem. Viņa cerēja, ka vieta, kur nokļuvusi nabaga Paolo un Džordžo, ir tikpat skaista; ja kāds patiesi ir pelnījis Debesu valstību, tad tie ir viņi.

Taču es viņus tur nesastapšu. Šī ir mana vienīgā iespēja redzēt Debesu valstību. Šeit, tagad. Miera mirklis, bezgala jauks, jo es zinu, ka tam nebūs lemts ilgi turpināties.

- Beidzot tu pamodies, - sacīja šoferis. Viņš runāja itāliski, tumšās acis vērtējoši lūkojās viņā. Pagājušonakt, kad viņš apstājās ceļa malā Florences pievārtē un piedāvāja Liliju kādu gabaliņu pavest, viņa tam pat lāgā neuzmeta skatienu, ’ftgad, rīta gaismai slīpi iespīdot kabīnē, viņa redzēja rupjus sejas pantus, izvirzītu žokli, ko klāja tumši vakardienas rugāji. Ak, viņa mācēja iztulkot šo vīrieša skatienu! Nu, kā būs - vai mēs to darīsim vai nedarīsim, sinjorina? Amerikāņu meitenes mēdz būt viegli pieejamas. Paved viņas gabaliņu, piedāvā vietu, kur apmesties, un viņas ar tevi pārgulēs.

Kad, ellē, uzsnigs sniegs, nodomāja Lilija. Nebija jau tā, ka viņa nebūtu gulējusi ar svešiniekiem. Varbūt kādas divas trīs reizes, kad izmisuma mērs bija pilns. Tfcču tie bija vīrieši, kuriem netrūka pievilcības un kuri piedāvāja to, kas viņai tajā brīdī bija visvairāk nepieciešams, - ja ne gluži patvērums, tad vismaz mierinājums, ko sniedza vīrieša apskāviens. Iespēju

izbaudīt, lai arī acumirklīgu, tomēr jauku mānu, ka kāds spēj viņu pasargāt.

-    Ja tev vajadzīga vieta, kur palikt, - bilda šoferis, - man pilsētā ir dzīvoklis.

-    Paldies, bet nēl

-    Tev ir vieta, kur apmesties?

-    Man ir... draugi. Tie man piedāvāja padzīvot pie viņiem.

-    Kāda ir viņu adrese Romā? Es tevi turp aizvedīšu.

Viņš zināja, ka meitene melo. Viņš to tikai pārbaudīja.

-    Patiešām, - viņš piebilda. - Tas neradīs nekādas grūtības.

-    Vienkārši izlaidiet mani pie dzelzceļa stacijas. Viņi dzīvo turpat tuvumā.

Šofera skatiens vēlreiz pārslīdēja Lilijas sejai. Viņai nepatika šā vīrieša acis. Viņa tajās redzēja zemiskumu - kā saritinājušos čūsku, kas kuru katru brīdi gatava uzbrukt.

Piepeši vīrietis paraustīja plecus un pasmīnēja, it kā viņam būtu pilnīgi vienalga.

-    Vai kādreiz esi bijusi Romā?

-Jā-

-    Tu labi runā itāliski.

Tomēr ne pietiekami labi, viņa nodomāja. Atliek man pavērt muti, un visiem tūdaļ ir skaidrs, ka esmu ārzemniece.

-    Cik ilgi domā palikt šajā pilsētā?

-    Nezinu. - Līdz tur vairs nebūs droši. Līdz varēšu plānot savu nākamo pārcelšanos.

Ja tev kādreiz vajadzīga palīdzība, piezvani man, - viņš izvilka no krekla kabatas vizītkarti un sniedza to Lilijai. - Tur ir mana mobilā numurs.

-    Gan jau kādreiz piezvanīšu, - viņa attrauca un iemeta karti mugursomā Lai jau tēvainis palolo šādas tādas fantāzijas Tad, viņai dodoties prom, viņš tai varbūt sagādās mazāk problēmu

Romas Stazione Termine Lilija izkāpa no smagā auto un pamāja vedējam ardievas. Šķērsojot ielu dzelzceļa stacijas virziena, viņa vēl juta sev pievērsto vīrieša skatienu. Lilija

nelūkojās atpakaļ, bet devās taisni stadijas ēkā. No turienes viņa pa logu vēlreiz uzmeta acis mašīnai. Vīrietis vēl arvien sēdēja un gaidīja. Brauc taču promI - Lilija viņu domās mudināja. Brauc, pie velna, labi tālu prom no manisl

Aiz smagā auto iet aurējās taksometrs. Tikai tagad tas beidzot izkustējās no vietas.

Lilija izgāja no stacijas ēkas un devās uz Piazza della Re-pubblica, kur bridi pakavējās, karstuma, trokšņa, drūzmas un gāzes izgarojumu apdullināta. Pirms atstāt Florenci, Lilija bija riskējusi piestāt pie bankomāta un izņemt trīssimt eiro, tāpēc tagad jutās itin bagāta. Taupīgi dzīvojot, viņa ar šo naudu iztiks kādas divas nedēļas. Pārtiekot no maizes, siera un kafijas, nakšņojot vislētākajās tūristu viesnīcās. Šajā apkaimē bija iespējams sameklēt lētu pajumti par pusvelti. Un ārzemju tūristu baros, kuri nāca iekšā un gāja ārā no stacijas, bija tik viegli iejukt.

Un tomēr bija jāuzmanās.

Stāvēdama pie dažādu sīkumu tirgotavas. Lilija prātoja, kā visvieglāk pārveidot savu izskatu. Izbalināt matus? Nē. Šajā tumšmataino daiļavu zemē labāk palikt brunetei. Varbūt nomainīt drēbes. Pārstāt izskatīties tik amerikāniskai. Nomainīt džinsus pret kādiem lētiem lindrakiem. Viņa iegāja noputējušā bodītē un pēc pusstundas iznāca no tās, ģērbusies zilā kokvilnas kleitā.

Pēkšņā izšķērdības lēkmē Lilija palutināja sevi ar pamatīgu šķīvi spaghetti Bolognese, 11 bija viņas pirmā siltā maltīte šo divu dienu laikā. Mērce bija viduvēja, un paši makaroni likās glumi un pārvārīti, taču Lilija to visu notiesāja kāru muti, katru gaļas kripatiņu uzslaukot ar sacietējušas maizes riku. Kad vēders bija pilns un tveice nospieda plecus, viņa miegainā gaitā devās meklēt viesnīcu. Tādu viņa atrada netīrā sāmeliņā. Pie ieejas suņi bija atstājuši savus smirdošos suvenīrus. Pie logiem karājās veļas auklas, un atkritumu urna, ap kuru zumēja mušas, bija pilna ar mēsliem un stikla lauskām.

Ideāli.

Istaba, kurā Lilija apmetās, bija ar logiem pret ēnainu iekš-pagalmu. Pogājot vaļā kleitu, viņa stāvēja pie loga un lūkojās uz izkāmējušu kaķi, kas bija uzklupis kaut kam tik sīkam, ka Lilija nespēja to saskatīt. Striķa galam? Iznīcībai nolemtai pelei?

Izģērbusies līdz apakšveļai, viņa iegāzās bedrainā gultā. Lilija gulēja un klausījās ielas un pagalma trokšņos, mūžīgās pilsētas automašīnu taurēšanā un autobusu rūkoņā. Četru miljonu pilsēta ir lieliska vieta, kur uz bridi patverties, viņa prātoja. Šeit mani neviens tik viegli neatradīs.

Pat ja tas būtu pats Nelabais.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Edvīnas Felvejas māja atradās Ņūtonas priekšpilsētā. Tā bija novietojusies līdzās sniega segas klātajam Brilbemas lauku klubam, kurš pacēlās virs Čīskeikas upes austrumu attekas, kas tagad bija pārvērtusies mirdzošā ledus strēlē. Lai ari šī nekādā gadījumā nebija pati lielākā ēka šajā grandiozo savrupmāju ielā, tās apburošais ekscentnskums izcēla to diženāko kaimiņu vidū. Biezi glicīniju vijumi bija ieķērušies akmens sienās kā artritiski pirksti, gaidīdami pavasara sauli, kas sildītu to grumbuļainos zarus un pierunātu tos ziedēt. Tieši pretī kā daudzkrāsaina acs vērās frontona ierāmēts liels, apaļš vitrāžas logs. Zem smailā šīfera jumta kā atņirgti ilkņi mirdzēja lāstekas. Priekšējā pagalmā, kā iznirstot no sniega aizputināta ziemas miega, savas ledus klātās galvas slēja skulptūras. Spārnota feja. sasalusi lidojumā. Pūķis, kura ugunīgā dvaša pagaidām izdzisusi. Smuidra jaunava ar ziedu vainadziņu, ko ziema pārvērtusi par sniegpārsliņu kroni.

-    Ko tu par to saki? - vaicāja Džeina. aplūkodama māju pa automašīnas logu. - Divi miljoni? Divi ar pusi?

-    Šajā apkaimē, neii pie golfa laukumiem? Manuprāt, ne mazāk par četriem. varbūt pat vairāk. - atsaucās Berijs Kosts.

-    Par šo veco. ērmīgo māju?

-    Nedomāju, ka tā ir īpaši no.

-    Nu, tādā gadījumā kāds ir pamatigi papūlējies.Lai tā tāda izskatītos.

-    Tai piemīt aura. Tā es to nosauktu.

-    Kā tad. Septiņu rūķīšu namiņš.    - Džeina uzstutēja auto uz piebraucamā ceļā un apstādināja to fidate autofurgonam

Abiem izkāpjot uz smiltīm nobārstītā bruģa, Džeina uz furgona priekšējā stikla pamanīja invalīdu zīmi. Ielūkojusies tā logā. viņa ieraudzīja ratiņkrēsla uzbrauktuvi.

-    Sveicināti! Jūs būtu detektīvi? - atskanēja dārdoša balss. Sieviete, kura stāvēja uz lieveņa, mādama viņiem, neapšaubāmi bija spēcīga būtne.

-    Misis Felveja? - jautāja Džeina.

-    Jā. Un jūs noteikti esat detektīve Ridzoli.

-    Un tas ir mans pārinieks detektīvs Frosts.

-    Uzmanīgi pa bruģi, tas ir slidens! Apmeklētāju dēļ vienmēr cenšos nokaisīt piebraucamo ceļu ar smiltīm, bet, patiešām, nekas šajā ziņā nevar aizstāt pamatīgus apavus. -“Pamatīgs" noteikti ir vārds, kas visprecīzāk raksturo Edvīnas Felvejas garderobi, klusībā atzīmēja Džeina, kāpdama augšup pa kāpnēm, lai paspiestu sievietei roku. Edvīna bija ģērbusies maisveida tvīda jakā, vilnas biksēs un garos gumijas zābakos -Anglijas lauku sievietes apģērbā. Tā noteikti bija loma, kuru viņai labpatika spēlēt, sākot ar akcentu un beidzot ar dārza zābakiem. Lai ari Edvīnai bija ap sešdesmit, viņa stāvēja stalti un spēcigi kā koks, viņas patīkamā seja šķita aukstumā sasār-tusi, pled - plati kā vīrietim. Sirmie mati, apcirpti glītā pāža griezumā, bija atglausti atpakaļ un sasprausti ar bruņurupuča čaulas sprādzēm, pilnībā atsedzot seju ar izciļņiem vaigu kauliem un atklātām, zilām acīm. Grims viņai nebija vajadzīgs, ari bez tā šī sieviete bija gana efektīga.

-    Uzliku katliņu, — paziņoja Edvīna, vedot viņus namā.

- Gadījumā, ja jūs vēlētos tēju, - Viņa aizvēra durvis, noāva zābakus un iekāpa nomīdītās čībās. No augšstāva atskanēja suņu riešana. Spriežot pēc balsīm, lielu suņu. - Ak, es viņus iespundēju guļamistabā. Pret svešiniekiem viņi ne vienmēr ir tik disciplinēti, kā to varētu gribēt. Un viņi mēdz iedvest bailes.

- Vai vēlaties, lai novelkam kurpes? - apjautājās Frosts.

-    Žēlīgā debess, nekādā gadījumā! Suņi tik un tā skraida iekšā un ārā. sanesdami smiltis. Ko tur raizēties par grīdu! Tā. ļaujiet, lai paņemu jūsu mēteļus.

Novilkusi vējjaku, Džeina nenoturējās, nepalūkojusies augšup griestos, kas izliecās virs viņu galvām. Atklātās sijas bija kā velvju spraišļi viduslaiku zālē. Vitrāžas logs, ko viņa bija pamanījusi ārpusē, zaigoja ledeņu krāsas gaismā. Visur, kur vien Džeina pameta skatienu, rēgojās kaut kādas ērmības. Niša ar kokā grieztu Madonnu, izgreznotu ar lokšņu zeltu un krāsainu stiklu. Dārgakmeņu toņos gleznots krievu pareizticīgo triptihs. Kokā grieztas dzīvnieku figūras un tibetiešu lūgšanu paklājiņi, un no ozolkoka darināts viduslaiku baznīcas sols. Pie vienas no sienām līdz pat augstajiem griestiem slējās Amerikas pirmiedzīvotāju totēma stabs.

-    Oho! - izdvesa Frosts. - Jums nu gan šeit ir interesants miteklis, kundze.

-    Mans virs bija antropologs. Un ari kolekcionārs. Beigu beigās mums aptrūkās vietas, kur to visu salikt. - Viņa norādīja uz ērgļa galvu, kas lūkojās lejup no totēma staba. - Šis bija viņa mīļākais priekšmets. Noliktavā ir vēl vairāk tā visa. Varbūt tas maksā veselu bagātību, taču es esmu tā pieķērusies katrai no šim nejaukajām lietām, ka nevaru sevi piespiest šķirties kaut no vienas.

-    Un jūsu virs ir...

-    Miris. - Viņa to pateica bez jebkādas minstināšanās. Vienkārši kā dzīves patiesību. - Viņš bija krietni vecāks par mam. Nu jau kur tie gadi, kopš esmu atraitne, lāču mēs kopā pavadījām jaukus piecpadsmit gadus. - Kamēr viņa pakāra atnācēju mēteļus, Džeina paguva iemest skatienu pārblīvētajā skapi un pamanīt tur melnkoka spieķi ar rokturi cilvēka galvaskausa izskatā. Kāda briesmeklība viņa nodomāja. Es viņas vietā to sen jau būtu izmetusi,

Edvīna aizvēra skapi un palūkojās atnācējos. - Gan jau jums, detektīviem, šis izmeklēšanas dēļ rokas ir pilnas darba. Tālab mēs nospriedām, ka varbūt mūsu spēkos ir jums to mazliet atvieglot.

-    Atvieglot? - pārjautāja Džeina.

Katliņa sīkšana, kas pieņēmās skaļumā, lika Edvinai pamest skatienu uz gaiteni. - Iesim pasēdēt virtuvē! - viņa ierosināja. Vedot viņus pa gaiteni, Edvinas savalkātās čības švīkstēja uz nomīdītās ozolkoka grīdas. - Entonijs mūs brīdināja, ka jums varētu būt milzum daudz jautājumu, tāpēc mēs uzrakstījām jums veselu izklāstu. Visu. ko atceramies no vakarvakara.

-    Misters Sansone apsprieda to ar jums?

-    Pagājušonakt viņš man piezvanīja un pastāstīja visu, kas notika pēc tam, kad biju aizbraukusi.

-    Žēl gan, ka viņš tā rīkojies. Labāk būtu bijis, ja jūs ar viņu nebūtu par to runājusi.

Edvina apstājās gaitenī, - Kāpēc? Lai mēs taustītos riņķī apkārt kā aklie? Ja gribam palīdzēt policijai, mums jābūt pārliecinātiem par izklāstāmajiem faktiem.

-    Man gan būtu noderīgākas neatkarīgas liecības.

-    Katrs mūsu grupas loceklis ir pilnīgi neatkarīgs, ticiet man. Ikviens no mums aizstāv savu personisko viedokli. Entonijs to citādi nebūtu gribējis. Tāpēc mums visiem kopā tik labi vedas darbs.

Katliņa šņākšana pēkšņi pārtrūka, un Edvīna palūkojās virtuves virzienā. - Ak, laikam viņš to būs nocēlis!

Viņš? Tātad mājā bija vēl kāds?

Edvīna iesteidzās virtuvē, saukdama: - Tā, labāk Jauj man pašai!

-    Ir jau labi, Vinnij. Es jau piepildīju tējkannu. Tu gribēji īru brokastu tēju, vai ne?

Ratiņkrēslā ar muguru pret atnācējiem sēdēja vīrietis. Tātad viņš bija uz piebraucamā ceļa stāvošā furgona īpašnieks. Vīrietis pagrieza krēslu, lai apsveicinātos ar viņiem, un Džeina ieraudzīja biezu, brūnu matu ērkuli un brilles platos bruņuni' puča rāmjos. Viņš izskatījās tik jauns, ka varētu būt Edvīnas dēls, - ne vairāk par divdesmit sešiem vai divdesmit septiņiem gadiem. Taču viņš runāja kā amerikānis, un starp robusti veselīgo Edvīnu un šo bālo jaunekli nemanīja nekādu radniecisku līdzību.

-    Ļaujiet man jūs iepazīstināt,- teica Edvīna. - Šie ir detektīvi Frosts un Ridzoli. Un šis ir Olivers Stārks.

Džeina sarauktām uzacīm uzlūkoja jauno cilvēku. - Jūs vakarvakarā bijāt viens no lūgtajiem viesiem Sansones namā?

-    Jā. - Olivers bridi klusēja, pētoši lūkodamies viņas sejā.

-    Vai tas rada problēmas?

-    Mēs bijām cerējuši runāt ar katru no jums atsevišķi.

-    Viņi nejūtas priecīgi, ka esam savā starpā apsprieduši šo gadījumu, - Edvīna viņam paskaidroja.

-    Vai tad es tev neteicu, ka tā būs, Vinnij?

Bet šādi, kopīgi precizējot visas detaļas, tas ir daudz efektīvāk. Un tas taupa mūsu visu laiku. - Edvīna piegāja pie virtuves galda un nocēla no tā milzīgu avīžu ķīpu. Tur bija viss iespējamais, sākot ar Bangkok Post un beidzot ar The Irish Times. Viņa pārvietoja to uz leti un izvilka divus krēslus.

-    Nāciet nu visi, apsēdieties) Aiziešu pakaļ mapei.

-    Mapei? - brīnījās Džeina.

-    Protams, mēs esam iekārtojuši mapi. Entonijs domāja, ka jūs varētu gribēt kopijas. - Edvīna izgāja no virtuves, un uz kāpnēm bija dzirdami viņas smagie soļi.

-Gluži kā varena priede, vai ne? - atzīmēja Olivers. - Nebiju zinājis, ka Anglijā tās mēdz izaugt tik raženas. - Viņš piebrauca krēslu pie virtuves galda un pamāja, lai tie pievienojas viņam. - Es zinu, ka tas ir pretrunā ar to, kam jūs policijā ticat. Neatkarīga liecinieku nopratināšana un tādā garā. Bet šādi tiešām ir daudz efektīvāk. Turklāt mums šorīt bija telefoniska konference ar Gotfrīdu, tātad jums būs uzreiz trīs liecinieku izklāsti.

-    Tas būtu Gotfrīds Baums? - vaicāja Džeina. - Ceturtais vakariņu viesis?

-    Jā. Viņam pagājušonakt bija jālido uz Briseli, tālab ari Gotfrīds un Edvīna tik agri atstāja vakariņas. Mēs viņam piezvanījām pirms dažām stundām, lai salīdzinātu piezīmes. Mūsu visu atmiņas gandrīz pilnīgi sakrīt, -viņš uzsmaidīja Džeinai. - Šī varētu būt teju vai vienīgā reize-vēsturē, kad mēs par kaut ko esam vienisprātis.

Džeina nopūtās.-Ziniet ko, mister Stark...

-    Tā mani neviens nesauc. Esmu Ollijs.

Džeina apsēdās, lai viņu acis būtu vienā augstumā. Viņa sastapās ar jaunā vīrieša skatienu un redzēja tajā vieglu

uzjautrinātību, kas Džeinu kaitināja. Tas šķita sakām: esmu gudrs un apzinos to. Noteikti gudrāks par dažu labu no jums, policistiem. Viņu kaitināja ari tas, ka jauneklim, visticamāk, bija taisnība. Viņš patiešām izskatījās pēc stereotipiska ģēnija, tāda zēna, ar kuru jums vienmēr bijis bailes matemātikas stundā sēdēt vienā solā. Pēc puiša, kurš gatavs nodot algebras eksāmena darbu tad, kad visi pārējie vēl cīnās ap pirmo uzdevumu.

-    Mēs nebūt necenšamies izjaukt jūsu ierasto protokolu, -sacīja Olivers. - Mēs tikai vēlamies palīdzēt. Un, strādājot kopā, mums tas varētu izdoties.

Augšstāvā rēja suņi, ķepas klumpačoja šurp un turp pa grīdu, Edvinai tos labinot, tad durvis aizvērās.

-    Jūs varat mums palīdzēt, vienkārši atbildot uz mūsu jautājumiem, - aizrādīja Džeina.

-    Domāju, ka jūs mūs pārprotat.

-    Ko tad es nebūtu sapratusi?

To, cik noderīgi varam jums būt. Mūsu grupa.

-    Skaidrs. Misters Sansone man kaut ko stāstīja par jūsu mazo noziedzības apkarotāju klubiņu.

-    Tā ir biedrība, nevis klubs.

-    Un kur slēpjas atšķirība? - iejaucās Frosts.

Olivers uzlūkoja viņu. - Nopietnībā, detektīv. Mums ir biedri visā pasaulē. Un mēs neesam nekādi amatieri.

Vai esat profesionāls jurists, Ollij? - jautāja Džeina.

Pamatā esmu matemātiķis. Bet mana patiesā interese ir simboli.

Kā. lūdzu?

- tulkoju simbolus. To izcelsmi un nozīmi, gan acīmredzamo. gan slēpto.

Mhm Un misis Felveja?

Viņa ii antropoloģe. Piebiedrojās mums tikai nesen. Viņu mums silti ieteica mūsu Londonas filiāle,

Un misters Sansone? Arī viņš noteikti nav jurists.

Viņš varētu tāds būt.

1.Medicīnas doktors.

-    Mums viņš teica, ka esot pensionējies akadēmiķis. Bos-tonas koledžas vēstures profesors. Tātad nekāda sakara ar policijas darbu.

Olivers iesmējās. - Entonijs to varētu notēlot. Tas būtu akurāt viņa garā.

Edvīna atgriezās virtuvē, nesdama dokumentu mapi. - Par ko ir runa, Ollij?

-    Mēs runājam par Entoniju. Policija domā, ka viņš ir vienkārši pensionēts koledžas profesors.

-    Un viņam patīk tādam būt. - Edvīna apsēdās. - Reklamēšanās par labu nenāk.

-    Kas tad galu galā mums par viņu būtu jāzina? - jautāja Frosts.

-    Nu, jūs zināt to, ka viņš ir loti bagāts, - sacīja Edvīna.

-    To nav grūti pamanīt.

-    Es teiktu, izcili bagāts. Šī te Bīkonhilas māja nav nekas salīdzinājumā ar viņa dzimtas īpašumu Florencē.

-    Vai viņa Londonas māju, - piebalsoja Olivers.

-    Un tam vajadzētu atstāt uz mums iespaidu? - novilka Džeina.

Edvinas atbilde bija dzedrs skatiens. - Nauda vien reti kad padara cilvēku nozīmīgu. Svarīgi ir tas, ko viņš ar to dara. -Viņa nolika dokumentu mapi Džeinai priekšā uz galda. - Tās jumt, detektīv.

Džema atvēra pirmo lapu. Tur bija glīti nodrukāta pagājušās nakts notikumu hronoloģija, kā to bija atcerējušies tris vakariņu viesi - Edvīna, Olivers un mistiskais Gotfrīds Baums.

/Visi laiki ir aptuveni.)

6.00 ierodas Edvīna un Gotfrīds.

6.15 ierodas Olivers Stārki.

620 ierodas Dioisa O'Donela.

6.40 Džeremijs pasniedz pirmo tdienu...

Tālāk tika uzskaitīta visa ēdienkarte. Buljonam sekoja lata aspiks ar piedevām un svaigi lapu salāti. Liellopu ga|as totimedos ar trauslajiem kartupeļu cepumiem Portvīna degustēšanai

kā piedeva šķēlēs sagriezts Reblochon siers. Un beigās pie kafijas Sacher torte un biezs krēms.

Deviņos trīsdesmit Edvīna kopā ar Gotfrīdu devusies uz Lougenas lidostu, kurp Edvīna nogādājusi Gotfrīdu, lai tas paspētu uz Briseles reisu.

Deviņos četrdesmit piecās Olivers atstājis Bīkonhilu un devies taisnā ceļā uz mājām.

-    Un tāpēc mēs iedomājāmies radīt notikušā secīgu izklāstu, - sacīja Edvīna. - Mēs centāmies būt tik precīzi, cik vien iespējams.

Ieskaitot pat buljonu, nodomāja Džeina, pētīdama šo hronoloģisko izklāstu. Tur nebija itin nekā, kas varētu noderēt; tas atkārtoja to pašu informāciju, ko jau bija sniedzis Sansone un viņa sulainis, tikai ar klāt pievienotām kulinārām detaļām. Kopumā aina bija tā pati. Ziemas vakars. Bīkonhilā divdesmit minūšu laikā sarodas četri viesi, kuri kopā ar namatēvu ietur smalkas vakariņas un nobauda vīnu, apspriezdami dienas noziegumus, nemaz nenojaušot, ka ārā, sasalušajā dārzā aiz mājas, tiek noslepkavota sieviete.

Kaut kāds tur noziegumu apkarotāju klubs. No šiem amatieriem ir vairāk ļaunuma nekā labuma.

Nākamā bija vēstuļpapīra lapa ar vienu vienīgu augšmalā uzdrukātu gotisku burtu “M". Un zem tā ar roku rakstīta piezīme: “Oliver, tava analīze? E. S.” Entonijs Sansone? Džeina pāršķīra nākamo lapu un ieraudzīja fotogrāfiju, ko tūlīt pat pazina: tie bija uz Sansones dārza durvīm uzzīmētie simboli.

-    Tas ir no vakarvakara nozieguma vietas, - konstatēja Džeina. - Kā jūs pie tās tikāt?

-    Entonijs to šorīt atsūtīja. Tas ir viens no uzņēmumiem, ko viņš izdarījis vakar vakarā.

-    Tas nav domāts publiskai izplatīšanai, - aizrādīja Džeina,

- tas ir pierādījums.

-    Ļoti interesants pierādījums, - atzīmēja Olivers. - Jums taču ir zināma šo simbolu nozīme?

-    Tiem ir kaut kāds sakars ar sātanismu.

-    Ak, tā ir automātiskā atbilde! Jūs ieraugāt nozieguma vietā dīvainus simbolus un nospriežat, ka tur pie vainas ir nez kāda šaušalīga sātanisma kulta piekopēji Paši iemīļotākie ļaundari.

-    Jūsuprāt, tas ir kas cits? - jautāja Frosts.

-    Es nesaku, ka tie nav sātanisti. Šā kulta piekritēji izmanto apvērstos krustus kā Antikrista simbolu. Un tā slepkavība Ziemassvētku vakarā, kur līķis tika sadalīts gabalos, - tur uz grīdas ap upura galvu bija apvilkts aplis. Un dedzinātas sveces. Tas neapšaubāmi liek domāt par sātanistu rituālu.

-    No kurienes jums tas viss zināms?

Olivers uzlūkoja Edvīnu. - Viņi tiešām uzskata mūs par bezpalīdzīgiem muļķīšiem, vai ne?

-    Nav svarīgi, no kurienes esam uzzinājuši visas šīs detaļas, - attrauca Edvīna. - Fakts ir tāds, ka mums tas ir zināms.

-    Un ko jūs domājat par šo simbolu? - jautāja Frosts, norādīdams uz fotogrāfiju. - To, kas atgādina ad? Ari tas raksturīgs sātanistiem?

-    Tas atkarīgs no daudz kā, - atbildēja Olivers. - Vispirms tiksim skaidrībā, ko jūs redzējāt Ziemassvētku vakarā slepkavības vietā. Ar sarkanu kritu novilkts aplis, kura vidū ievietota upura nocirstā galva. Un pa perimetru iedegtas piecas sveces.

-    Nozīme?

-    Nu, apļi paši par sevi ir gluži primitīvi simboli, turklāt tie ir universāli. Tie var nozīmēt daudz ko. Sauli, mēnesi. Aizsardzību. Mūžību. Atdzimšanu, dzīves ciklu. Un, jā, sātanisti to izmanto, attēlojot sievišķo dzimumorgānu. Mēs īsti nezinām, ko tas nozīmējis personai, kura to tajā nakti uzzīmējusi.

-    Tomēr tam var būt ari sātaniska nozīme, - prātoja Frosts.

-    Protams. Un piecas sveces var nozīmēt pentagrammas piecas virsotnes. Bet tagad palūkosimies, kas vakar vakarā tika uzzīmēts uz Entonija dārza durvīm. - Olivers norādīja uz fotogrāfiju. - Ko jūs šeit redzat?

-    Aci.

-    Pastāstiet man ko vairāk par šo aci.

-    Tki ir tāda kā asara. Un apakšā stiepjas skropsta.

Olivers izvilka no krekla kabatas pildspalvu un pagrieza vēs-tuļpapira lapu ar balto pusi uz augšu. - Ļaujiet man to uzzīmēt skaidrāk, lai jūs varētu labāk saskatīt šā simbola atšķirīgos elementus. - Un viņš atveidoja zīmējumu uz papīra lapas:

-    Tās tik un tā izskatās pēc acs, - konstatēja Frosts.

-    Jā, bet visas šis iezīmes - skropsta, asara - tās to padara par izcili īpašu aci. Šā simbola nosaukums ir Udjat. Sātanisma kulta eksperti apgalvos jums, ka tā esot Lucifera visu redzošā acs. Asara tālab, ka viņš skumst par dvēselēm, kuras nav tam pakļautas. Daži konspirācijas teorētiķi saka, ka tāda pati acs esot nodrukāta uz ASV valūtas zīmēm. .

-    Jūs domājat piramīdas virsotni?

-Jā. Viņu tā saukto pierādījumu, ka pasaules finanses pārvalda Sātana pielūdzēji.

-    Tātad esam atgriezušies pie sātanisma simboliem, - konstatēja Džeina.

-    Tas ir viens no skaidrojumiem.

-    Kādi ir citi?

-    Šo simbolu lieto ari senā Brīvmūrnieku brālība. Šajā gadījumā tā nozīme ir pavisam labdabīga. Viņiem tas simbolizē gaismu un izglītību.

-    Zinību alkas, - piebilda Edvīna. - Tas saistīts ar viņu amata noslēpumu izzināšanu.

-    Jūs gnbat teikt, ka šim slepkavam var būt bijis sakars ar brīvmūrniekiem? - neticīgi novilka Džeina.

-    Vai dieniņ, nē! - iesaucās Olivers. - Tas nepavisam nav tas, ko gribēju sadt. Nabaga brīvmūrnieki ir bijuši pakļauti tik daudzām ļaunprātīgam apsūdzībām, ka es pat nedomāju to visu atkārtot. Es jums vienkārši sniedzu īsu vēstures māribstundu.

Tas, ziniet, ir mans lauciņš - simbolu skaidrošana. Es cenšos jums izskaidrot, ka šis simbols Udjat ir )oti sens. Vēstures gaitā tas izmantots dažādiem mērķiem. Vieniem cilvēkiem tas nozīmējis svētumu, citiem - biedējošu ļaunuma simbolu. Taču tā sākotnējā nozīme senās Ēģiptes laikos nav bijusi ne tuvu tik draudīga. Un drīzāk pat praktiska.

-    Ko tas tad nozīmēja?

-    Tas atainoja Hora, Saules dieva, aci. Hors gleznojumos un skulptūrās visbiežāk tiek attēlots kā būtne ar cilvēka ķermeni un vanaga galvu. Uz zemes viņu iemiesoja faraons.

Džeina izdvesa nopūtu. - Tātad tas var būt sātanistu simbols un tiklab ari gaismas simbols. Vai, vēl labāk, kaut kāda tur putnveidīga ēģiptiešu dieva acs.

-    Tomēr ir vēl cita iespējamība.

-    Cerams, ka jūs mums to atklāsit.

Olivers atkal paņēma pildspalvu un uzzīmēja vēl vienu variāciju par acs tēmu. - Šis simbols, - viņš sacīja, - Ēģiptē ieviesās ap 1200. gadu pirms mūsu ēras. Tas atrasts hieroglifu rakstos.

-    Vai tā vēl arvien ir Hora acs? - jautāja Frosts.

-    Jā, bet pievērsiet uzmanību tam, ka šī acs tagad tiek sadalīta atsevišķos segmentos. Zīlīte tiek attēlota kā aplis starp divām cīpslenes pusītēm. Vēl tur ir asara un uzrullēta skropsta. kā jūs to nodēvējāt. Tā gan izskatās pēc stilizētas Udjat versijas, taču patiesībā tās nozīme bija pavisam praktiska - kā matemātiskam simbolam. Katra acs daļa attēlo daļskaitli. -Olivers papildināja savu skici ar skaitļiem:

- Šie daļskaitļi rodas, pārdalot uz pusēm zimējumā esošos skaitļus. Visa acs kopumā simbolizē veselu skaitli - skaitli

viens. Cīpslenes kreisā puse attēlo daļskaitli "viena puse". Skropsta ir “viena trīsdesmit otrā”.

-    Vai mēs beigu beigās nonāksim tajā visā pie kaut kādas jēgas? - Džeina sāka kļūt nepacietīga.

-    Protams.

-    Un tā būtu?

-Jēga var būt tāda, ka šajā acī slēpjas kāds īpašs ziņojums. Pirmajā nāves ainā nocirstā galva bija ievietota aplī. Otrajā uz durvīm ir Udjat zīmējums. Un ja nu šie abi simboli ir kaut kādā veidā saistīti? Ja viens no tiem ir atslēga, lai iztulkotu otru?

-    Jūs gribat teikt - matemātiska atslēga?

-    Jā. Un aplis pirmajā slepkavibā attēloja Udjat elementu.

Džeina sarauktām uzacīm vērās Olivera skicēs, blenzdama uz skaitļiem, ko viņš bija uzšņāpis dažādās visuredzošās acs daļās. - Jūs gribat teikt, ka aplis pirmajā slepkavībā domāts kā acs zīlīte.

-    Jā. Un tai ir vērtība.

-    Jūs sakāt, tā ietver skaitli. Daļskaitli. - Viņa pacēla acis uz Oliveru un ieraudzīja, ka viņš pieliecies tai tuvāk, vaigi satraukumā piesarkuši.

-    Pilnīgi pareizi, — viņš pamāja. — Un šis daļskaitlis būtu?

-    Viena ceturtdaļa, - atbildēja Džeina.

-    Pareizi, - viņš pasmaidīja. - Pareizi.

-    Viena ceturtdaļa no kā? - brīnījās Frosts.

-    Ak, to mēs vēl nezinām. 1fcs var nozīmēt ceturtdaļu no mēness. Vai vienu no četriem gadalaikiem.

-    Vēl tas var nozīmēt to. ka viņš veicis tikai ceturtdaļu sava uzdevuma, - minēja Edvīna.

-    jā, - pamāja Olivers. - Varbūt viņš vēsta mums, ka slepkavības vēl sekos. Ka viņš ir ieplānojis četras.

Džeina pavērās Frostā. - Vakariņu galds bija klāts četrām personām.

Iestājas klusums, kura laikā Džeinas mobilā telefona zvans likās satriecoši skaļš. Pazinusi kriminālistikas laboratorijas telefona numuru, viņa tūdaļ pat atbildēja.

-    Ridzoli.

-    Sveika, detektīvi Ife Erina no lietisko pierādījumu laboratorijas. Vai atceries sarkano apli, kas bija uzzīmēts uz virtuves grīdas?

-    Jā. Tieši par to mēs patlaban spriežam.

-    Salīdzināju šo pigmentu ar Bīkonhilas nozieguma vietā atrasto. To, ar ko bija veikti zīmējumi uz durvīm. Pigmenti saskan.

-    Tātad mūsu noziedznieks abos gadījumos izmantojis vienu un to pašu sarkano kritu.

-    Nu, tālab jau ari es tev zvanu. Tas nav vienkārši sarkans krīts.

-    Kas tad tas ir?

-    Tas ir kaut kas krietni vien interesantāks.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Kriminālistikas laboratorijas atradās Šrēderplazā, Bostonas policijas departamenta dienvidu spārnā, ja virzās pa gaiteni uz priekšu - tūlīt aiz Slepkavību izmeklēšanas nodaļas birojiem. Gaitenis veda Džeinu un Frostu gar logiem, kuri raudzījās uz Roksberijas skumīgo un noplukušo apkaimi. Šodien gan viss, apklāts ar sniega segu, izskatījās tīrs un balts, pat debesis šķita kā nomazgātas, gaiss dzidrs kā kristāls. Taču Džeina mirdzošajām debesīm uzmeta tikai īsu mirkli, viņas uzmanība bija pievērsta telpai Nr. S269 - lietisko pierādījumu laboratorijai.

Krimināliste Erina Volčko viņus jau gaidīja. Tiklīdz Džeina un Frosts iegāja istabā, viņa novērsās no mikroskopa, pār kuru bija pārliekusies, un paņēma rokās mapi, kas bija nolikta turpat, uz letes. - Nu gan jums abiem man jāizmaksā kāds stiprāks malks, - viņa paziņoja. - Par visu to darbu, ko esmu te ieguldījusi.

-    Tā jau tu saki vienmēr, - atzīmēja Frosts.

-    Šoreiz es to saku nopietni. Biju domājusi, ka no visiem lietiskajiem pierādījumiem, kas tika atrasti pirmās slepkavības vietā, šis sagādās vismazāk rūpju. T&ču izrādījās gluži pretēji -biju spiesta meklēt pa malu malām, lai izdibinātu, ar ko tad šis aplis ir ticis uzzīmēts.

-    Tātad tas nav gluži parasts krīts, - secināja Džeina.

-    Ne uz to pusi! - Erina pasniedza mapi. - Iemetiet aci!

Džeina atvēra mapi. Virspusē bija fotbuzņēmumu izdruka

ar veselu rindu attēlu. Sarkani kukuržņi uz izplūduša fona.

-    Es sāku ar spēcīga palielinājuma gaismas mikroskopu,

- klāstīja Erina. - No 600 X līdz 1000 X. Šie kukuržņi, ko jūs

te redzat, ir pigmenta daļiņas, kas savāktas no sarkanā apļa uz virtuves grīdas.

-    Un ko tas nozīmē?

-    Gan šo, gan to. Šeit jūs redzat vienas krāsas dažādas pakāpes. Daļiņas nav vienveidīgas. Ari refraktīvais indekss ir atšķirīgs, no 2,5 līdz 3,01, un daudzas no daļiņām ir birefiin-gent.

-    Tas ir?

-    Tās ir bezūdens dzelzs oksīda daļiņas. Gluži parasta viela, sastopama visā pasaulē. Tā piešķir mālam tā raksturīgo nokrāsu. To izmanto mākslinieku krāsu pigmentos, lai iegūtu sarkanos, dzeltenos un brūnos toņus.

-    Tas nešķiet nekas tik īpašs.

-    Ari man tā likās, iekams nebiju sākusi pētīt šo objektu pamatīgāk. Nospriedu, ka tās ir krīta vai pasteļkrita daļiņas, tāpēc ņēmos salīdzināt paraugus ar tiem, kas dabūjami vietējos mākslinieku veikalos.

-    Nekas neatbilst?

- Itin nekas. Zem mikroskopa tūdaļ ir pamanāma atšķirība. Pirmām kārtām sarkanā pigmenta granulas pasteļkritos uzrāda daudz mazāku krāsas toņu dažādību un refraktivo indeksu. Tas tāpēc, ka lielākā daļa bezūdens dzelzs oksīdu, ko mūsdienās lieto pigmentos, ir sintētiski - rūpnieciski ražoti, nevis iegūti no zemes. Visbiežāk lietoto savienojumu sauc Sarkanais Marss - dzelzs un alumīnija oksīda sajaukums.

-    Tātad šīs pigmenta granulas te, šajās fotogrāfijās, nav sintētiskas?

-    Nē, tas ir dzelzs oksīds, kāds mēdz būt sastopams dabā. To dēvē ari par hematītu - atvasinājums no grieķu vārda, kas apzīmē asinis, jo visbiežāk tas ir sarkans.

-    Vai mākslas materiālos izmanto ari dabiskās vielas?

-    Mēs atradām dažus īpašus krītus un pasteļkrītiņus, kuros kā pigments izmantots dabā sastopamais hematīts. Un rūpnieciski ražotiem pasteļkritiem par pigmenta saistvielu parasti izmanto dabiskās līmvielas. Kaut ko no cietinātajiem, kā. piemēram, metila celulozi vai tragakanta koka sveķus. Tas viss tiek sajaukts viendabīgā masā, kura pēc tam tiek izlaista caur veidni, šādi izgatavojot kritiņus. Nozieguma vietā savāktajos paraugos mēs neatradām ne miņas no tragakanta sveķiem, ne ari no kādas citas limvielas. Neatradām ari pietiekami daudz kalcija karbonāta, kas norādītu, ka šis ir rūpnieciski ražots krāsainais krīts.

-    Tātad mums nav darīšana ne ar ko tādu, kas būtu atrodams mākslinieku preču veikalos.

-    Vismaz ne šejienes.

-    Tātad no kurienes nāk šī sarkanā viela?

-    Jā. Vispirms parunāsim par pašu šo sarkano vielu. Par to, kas tā ir.

-    Tu to nosauci par hematītu.

-    Pareizi. Par bezūdens dzelzs oksīdu. Taču, ja tas tiek atrasts krāsainā mālā, tam ir ari cits nosaukums - okers.

-    Vai tas nav kaut kas līdzīgs tam, ar ko Amerikas indiāņi krāsoja sev seju? - minēja Frosts.

-    Okeru cilvēce izmanto nu jau trissimt tūkstoš gadu. Tas atrasts pat neandertāliešu apbedījumos. Kā šķiet, tieši sarkanais okers visur ticis lietots bēru ceremonijās, varbūt tāpēc, ka tas atgādina asinis. Tas atrasts akmens laikmeta alu zīmējumos un Pompeju freskās. Senie cilvēki to izmantojuši ķermeņa rotāšanai vai kā kara krāsu. Un tas tiek lietots ari maģiskos rituālos.

-    Ieskaitot sātanistu ceremonijas?

-    Tā ir asins krāsa. Lai ari pie kuras reliģijas jūs piederētu, šī krāsa simbolizē varu. - Erina apklusa. - Šim slepkavam ir visai neparasta gaume.

-    Kā nu ne, to mēs jau zinām, - sāji novilka Džeina.

-    Gribu teikt to, ka viņš pārzina vēsturi. Saviem rituāla zīmējumiem viņš neizvēlas parastu krītu, bet gan izmanto pašu primitīvāko pigmentu, kāds bijis pazīstams jau paleolīta ērā. Un, lai nu kur, bet savā piemājas dārziņā viņš to nav izracis.

-    Bet tu taču teici, ka okers ir atrodams parastajā mālā, -iebilda Frosts. - Varbūt viņš to tiešām ir kaut kur izracis.

-    Ja viņa piemājas dārziņš atrodas kaut kur tuvumā, tad ne, - Erina pamāja uz mapi, ko Džeina turēja rokā. - Apskaties ķīmisko analīzi - ko mēs atradām ar gāzes hromotogrāfu un Ramana spektroskopu.

Džeina pāršķīra nākamo lapu un ieraudzīja datora izdruku. Diagrammu ar daudzām smailēm. - Vai vēlies mums to izskaidrot?

-    Protams. Sāksim ar Ramana spektroskopiju.

-    Nekad neesmu par tādu dzirdējusi

-    Tā ir arheoloģijā lietota tehnoloģija vēsturisku artefaktu analīzei. Tā izmanto vielas gaismas spektru, lai noteiktu tās īpašības. Arheologi to iecienījuši tāpēc, ka tā nesabojā pašu pētāmo objektu. Jūs varat analizēt pigmentus no jebkā - sākot ar mūmiju aptinumiem un beidzot ar Turīnas līķautu, nenodarot tam ne mazākos bojājumus. Es palūdzu doktoru lanu Makaveju no Hārvardas Arheoloģijas fakultātes izanalizēt Ramana spektra rezultātus, un viņš apliecināja, ka paraugs satur dzelzs oksīdu, mālu un kvarcu.

-    Tas ir sarkanais okers?

-    Jā. Sarkanais okers.

-    Bet tu jau to zināji.

-    Tomēr bija patīkami, ka viņš to apstiprināja. Tad doktors Makavejs piedāvāja man savu palīdzību, izsekojot tā avotam. No kuras pasaules vietas nācis šis konkrētais sarkanais okers.

-    Un jums tas patiešām izdevās?

-    Tehnoloģijas vēl arvien atrodas nemitīgā attīstībā. Var jau būt, ka tas nenoderēs kā pierādījums tiesā, lāču tas bija izraisījis zinātniekā pietiekamu interesi, lai viņš veiktu salīdzināšanas darbu okera paraugu krātuvē, ko ir savācis no visas pasaules. Viņš nosaka vienpadsmit citu elementu koncentrāciju šajos paraugos, tādu kā magnēzijs, titāns un torijs. Atbilstoši teorijai katrā konkrētā vietā būs atrodama viela ar atšķirīgu elementu attiecību. Tās ir tāpat kā pētīt augsnes paraugus uz automašīnas riepām, zinot, ka tam ir Misūri kalnraktuvēm raksturīgais cinka profils. Mūsu gadījumā mēs

pārbaudām šo okera paraugu, analizējot vienpadsmit mainīgos lielumus tā sastāvā.

-    Pārējos elementus.

-    Pareizi. Un arheologi ir savākuši okera paraugu krātuvi.

-    Kādam nolūkam?

-    Tas palīdz noteikt artefakta izcelšanās vietu. Piemēram, no kurienes nācis Turīnas līķauta pigments? Vai tā ir Francija vai Izraēla? Atbilde palīdzētu konstatēt līķauta izcelsmi. Vai senie alu zīmējumi - no kurienes mākslinieks ieguvis okeru? Ja tas nācis no tūkstoš jūdžu attāluma, tas liecina, ka vai nu viņš pats veicis šo attālumu, vai arī pastāvējusi kaut kāda aizvēsturiska maiņas tirdzniecība. Tālab arī šī okera paraugu krātuve ir tik vērtīga. Tā mums paver logu uz seno cilvēku dzīvi.

-    Kas mums ir zināms par mūsu pigmenta paraugu? -painteresējās Frosts.

-    Labi, - Erina pasmaidīja. - Pirmām kārtām tajā ir liels daudzums mangāna dioksīda - piecpadsmit procenti kas piešķir tam dziļāku, bagātīgāku toni. Tāda pati proporcija atrasta sarkanajā okerā, kas ticis lietots viduslaiku Itālijā.

-    Tātad tas ir no Itālijas?

-    Nē. Venēcieši importējuši to no kādas citas vietas. Kad doktors Makavejs salīdzināja visu elementu kopumu, tad konstatēja, ka tas atbilst kādai konkrētai vietai, apvidum, kur sarkano okeru iegūst vēl pat mūsdienās. Tā ir Kipras sala.

Džeina nopūtās. - Man jāredz pasaules karte.

Erina norādīja uz mapi. - Tā iznāca, ka es to nokopēju no interneta.

Džeina pāršķīra lapu. - Aha. Es atradu. Tā ir Vidusjūra, uz dienvidiem no Turcijas.

-    Manuprāt, daudz vienkāršāk būtu bijis izmantot parasto sarkano kritu, - prātoja Frosts.

-    Un ari nesalīdzināmi lētāk. Jūsu noziedznieks izvēlējies neparastu pigmentu no tālas vietas. Varbūt viņam ir kāda saikne ar Kipru.

-    Vai ari viņš spēlē ar mums spēlītes, - sprieda Frosts.

- Zīmē spocīgus simbolus. Lieto savādus pigmentus. Izskatās, ka viņš grib jaukt mums galvu.

Džeina vēl arvien pētīja karti. Viņa domāja par simbolu, kas bija uzzīmēts uz Entonija dārza durvīm. Udjat - visu redzošā acs. Viņa palūkojās uz Frostu. - Ēģipte ir tieši uz dienvidiem no Kipras.

-    Tu domā par Hora aci?

-    Kas tā tāda? - painteresējās Erina.

-    Simbols, kas atstāts BIkonhilas nozieguma vietā, - paskaidroja Džeina. - Hors ir ēģiptiešu saules dievs.

-    Vai tas ir sātanistu simbols?

-    Mēs nezinām, ko tas nozīmē šim noziedzniekam, - attrauca Frosts. - Katram ir sava teorija. Varbūt viņš ir sātanists. Varbūt vēstures spīdeklis. Bet varbūt mums ir darīšana ar subjektu, kurš pavisam vienkārši un vecmodīgi sajucis prātā.

Erina pamāja. - Kā Sema Dēls. Atceros, cik daudz laika policija patērēja, cenšoties izdibināt, kas ir šis noslēpumainais Sems. Bet izrādījās, ka viņš nav nekas cits kā slepkavas dzirdes halucinācija. Runājošs suns.

Džeina aizvēra mapi. - Vai zini, es klusībā ceru, ka ari mūsējais noziedznieks ir jūds.

-    Kāpēc? - brīnījās Erina.

-    Tāpēc, ka daudz bažīgāku mani dara pretējais. Proti - tas, ka slepkava varētu būt pie pilna prāta.

Džeina un Frosts sēdēja mašīnā; motors sila, un atlaidi-nātājs kausēja aizsvīduma miglu uz vējstikla. Ja vien tikpat vienkārši būtu izklīdināt miglu, kurā tinās slepkava... Džeina nekādi nespēja iztēloties viņa veidolu, detektīve nespēja iedomāties, kas viņš ir. Mistiķis? Mākslinieks? Vēsturnieks? Es zinu vienīgi to, ka viņš ir zvērisks slepkava.

Frosts ieslēdza aizdedzi, un viņi iekļāvās satiksmes plūsmā, kas kustējās daudz lēnāk nekā parasti, jo ielas bija apledojušas. Debesis bija skaidras, temperatūra kritās, un šonakt gaidāms aukstums, kāds šajā ziemā vēl nav pieredzēts. TSdā

vakarā mierīgi jāsēž mājās un jātiesā sātīgs sautējums. Tādā vakarā - Džeina vismaz cerēja - arī ļaunums nemēdz iziet ielās.

Frosts pagrieza uz austrumiem, uz Kolumba avēniju, tad taisni uz Bikonhilu, kur viņi bija iecerējuši vēlreiz uzmest skatienu nozieguma vietai. Mašīnas salons beidzot bija iesilis, un doma, ka jākāpj ārā, vējā, un jādodas Sansones pagalmā, kur vēl arvien bija saskatāmi sasalušu asiņu traipi, Džeinai iedvesa šausmas.

Ievērojusi, ka tie tuvojas Masačūsetsas avēnijai, viņa negaidīti ierosināja: - Paklau, vai tu nevarētu pagriezt pa labi?

-    Vai tad mēs nebraucam uz Sansones namu?

-    Tbmēr pagriez.

-    Kā teiksi. - Un viņš pagrieza pa labi.

-    Brauc talsnil Olbenijas ielas virzienā.

-    Mēs dodamies uz Medicīnisko ekspertīzi?

-Nē.

-    Tad kurp mēs dodamies?

-    Tas ir tepat. Vēl pāris kvartālu. - Viņa noskatīja māju numurus un sacīja: - Stop! Šeit pat.' - Un ņēmās raudzīties pāri ielai.

Frosts apstājās ietves malā un, saraucis pieri, uzlūkoja savu pānmed. - Kas tie par pigoriem? Kas mums darāms Kinko veikalā?

-    Te strādā mans tētis. - Džeina ielūkojās rokas pulkstenī. -Un ir apmēram pusdienlaiks.

-    Kas mums šeit darāms?

-    Pagaidīsim.

Ak Kungs, Ridzoli I Tam taču nebūs kāds sakars ar tavu mammu, ko?

-Tā ir problēma, kas patlaban bendē manu dzīvi.

Nu, labi Taviem vecākiem ir domstarpības. Tā gadās.

Pagaidi tikai, kad tava māte pārvāksies pie tevis uz dzīvi! Redzēs, kā par to priecāsies Elisa.

- Gan jau tas pāries un tava mamma atgriezīsies mājās.

Tikai ne tad, ja tur iejaukta cita sieviete. - Džeina izslējās taisnāk. Re, kur viņš ir!

Frenks Ridzoli iznāca pa Kinko durvīm un aizvilka vējjakas slēdzi. Viņš palūkojās debesis, demonstratīvi nodrebinājās un izpūta elpu, kas aukstumā pacēlās no viņa mutes kā balts mākonis.

-    Izskatās, ka viņš dodas pusdienas pārtraukumā, - komentēja Frosts. - Kas tur tik sevišķs?

-    Tas, - Džeina čukstus atteica, - tas ir tas sevišķais.

Sieviete tikko bija iznākusi pa durvīm. Blondīne ar uzbužinātu frizūru, ģērbusies melnā ādas jakā un zilos džinsos, kas piegulēja kā otra āda. Frenks pasmaidīja un apšāva roku viņai ap vidukli, lāpāt apkampušies viņi sāka virzīties pa ielu, attālinādamies no Džeinas un Frosta.

-    Sūdu būšana, - izgrūda Džeina. - Tātad tā ir patiesība.

-    Vai zini ko, manuprāt, labāk jau nu būtu, ja mēs dotos prom no šejienes.

-    Nē, tu tikai paskaties uz šiem. Paskaties!

Frosts iedarbināja motoru. - Ari es labprāt izmantotu pusdienlaiku. Kā būtu, ja mēs...

Džeina atrāva vaļā durvis un izrausās ārā.

-    Ak. Ridzoli! Neej tur!

Bet Džeina jau kātoja pāri ielai Viņa uzkāpa uz ietves tieši tēvam aiz muguras. - Hei! - viņa uzsauca. - Hei!

Frenks apstājās, roka atrāvās no sievietes vidukļa. Viņš pagriezās, lai paskatītos, un, meitai tuvojoties, viņa žoklis atkārās Blondīne vēl nebija atlaidusi tvērienu un, par spīti Frenka nesekmīgajiem centieniem atbrīvoties, turpināja glausties gar viņu. Pa gabalu šī būtne bija šķitusi gandrīz vai žilbinoša, taču. pienākot tuvāk. Džema redzēja dziļas grumbas, kas vēdekļveida stiepās no acu kaktiņiem, tās nespēja noslēpt pat biezā grima kārta, un vēl viņa juta uzvēdījam cigarešu dūmu smaku Š irtā pakaļa, pret ko Frenks bija iemainījis tavu miesīgo sievu, iitā draiskule ar uzbužinātajām pinkām. Šāds te uzfrizēta pūdeļa cilvēciskais ekvivalents?

-    Dženij, - iekunkstējās Frenks, - Patlaban nav īstais bridis.»

-    Kad tad būs tas īstais bridis?

-    Es tev piezvanīšu, labi? Šovakar pat mēs par to parunāsimies.

-    Frenkij, mīļumiņ, kas te notiek? - brīnījās blondīne.

Neiedrošinies uzrunāt viņu par Frenkijul Džeina pablisinājās

uz sievišķi. - Un kāds ir jūsu vārds?

Uzrunātā iecirtīgi izslēja zodu. - Kas man to jautā?

-    Sasodīts, atbildiet, kad jums jautā!

-    Kā tad! Gribēji gan! - blondā blenza uz Frenku. - Kas tā tāda, pie velna?

Frenks pielika roku pie deniņiem un ievaidējās, kā ciezdams sāpes. - Ak vail

-    Bostonas Policijas departaments, - noskaldīja Džeina un, izvilkusi savu apliecību, piegrūda to sievietei pie sejas. - Un tagad žigli sakiet savu vārdu!

Blondā pat nepaskatījās uz apliecību. Viņas iztrūcinātais skatiens bija piekalts Džeinai. - Sendija, - viņa izmocīja.

-    Sendija. Un tālāk?

-    Hafingtone.

-    Personības dokumentu! - pavēlēja Džeina.

-    Džeina! - noīdējās tēvs. - Ir jau gana.

Sendija paklausīgi izvilka maku, lai parādītu autovadītājas apliecību. - Ko mēs tādu esam izdarījuši? - Viņa uzmeta aizdomu pilnu skatienu Frenkam. - Ko tu esi izdarījis?

-    Tas viss ir tāds stulbums, - viņš nopūtās.

-    Un kad šis stulbums beigsies, ko? - Džeina gāza pretī.

- Kad tu beidzot kļūsi pieaudzis?

-Tā nu laikam nebūs tava darīšana.

-    Ak tad nebūs, ko? Viņa patlaban sēž manā dzīvokli un droši vien ir izraudājusi savas acis sausas. Un tas viss tikai tāpēc, ka tu nevīžo turēt ciet savu sasodīto bikšu priekšu.

Viņa? - brīnījās Sendija. - Par ko te ir runa?

-    Trīsdesmit septiņi laulībā aizvadīti gadi, un tu viņu pamet kaut kādas padauzas dēļ?

-    Tu neko nesaproti, - īdēja Frenks.

-    Ak, saprotu gan! Lieliski saprotu.

-    Tev nav ne jausmas, kā tas ir. Es esmu tikai sasodīts darba zirgs, lūk, kas es esmu. Nekas vairāk. Jūga lops, kam pagrūst priekšā sili. Man ir sešdesmit viens gads, un ko par to visu esmu saņēmis? Tu domā, ka neesmu pelnījis drusciņu prieka savā dzīvē, kaut vienu vienīgu reizi?

-    Tu varbūt domā, ka mammai no tā ir liels prieks?

-    Tā ir viņas problēma.

-    Arī mana.

-    Vai zini, es nejūtos par to atbildīgs.

-    Ei! - ierunājās Sendija. - Tā ir tava meita? - Viņa uzlūkoja Džeinu. - Jūs teicāt, ka esat policiste.

Frenks smagi nopūtās. - Viņa ir policiste.

-    Jūs salauzāt viņas sirdi, vai jūs to apzināties? - pārmeta Džeina. - Vai jums tas ir galīgi vienalga?

-    Un kā ir ar manu sirdi? Vai gar to kādam ir daļa? - atcirta Sendija.

Džeina nelikās zinis par draiskules gaušanos, viņas skatiens bija piekalts Frenkam. - Es vairs tevi lāgā nepazīstu, tēt. Kādreiz es tevi cienīju. Bet tagad? Paskaties uz sevi! Aizkustinoši, vienkārši aizkustinoši! Viena blondīne pagroza dibenu, un tu kā stulbs suns meties to ošņāt. Ak vai, tēt, attopies taču!

Frenks pavērsa pret viņu izstieptu rādītājpirkstu. - Pietiek! Taisies, ka tiec!

-    Tu varbūt iedomājies, ka šī padauza rūpēsies par tevi, kad būsi slims? Domā, ka viņa atbalstīs tevi? Pie velna, vai viņa maz māk ēdienu gatavot?

-    Ko jūs uzdrošināties! - Sendija metās starpā. - Jūs izmantojāt savu žetonu, lai iebiedētu mani.

-    Mamma paņems tevi atpakaļ, tēt. Es zinu, ka tas tā būs. Parunā ar viņu!

-    Jūs rikojaties nelikumīgi! - nerimās Sendija. - Tā nedrīkst! Tā ir policijas patvaļa!

-    Es jums vēl parādīšu, kas ir policijas patvaļa! - Džeina gāza pretī - Pamēģiniet tikai man pieskarties!

-    Ko tad jūs darīsiet, ko? Ietupināsit mani? - Sendija pieliecās viņai tuvāk, acis bija samiegtas kā šauras, skropstu tušas

ieskautas spraudziņas. - Nu tad aizieti - Sieviete piegrūda pirkstu Džeinai pie krūtīm un spēcīgi iebakstīja. - Nu, es pamēģināju I

Tas. kas notika pēc tam, bija tīrs reflekss. Džeina pat nepārstāja domāt, viņa vienkārši reaģēja. Ar vienu rokas vēzienu sakampusi Sendijas plaukstas locītavu, viņa to pagrieza. Cauri savu pašas asiņu dunoņai viņa dzirdēja Sendiju ķērcam neķītrības. Dzirdēja tēti kliedzam: - Izbeidzi Dieva dēļ. izbeidzi -Taču Džeina patlaban darbojās kā automāts, visi nervi bija kā nospriegotas stīgas, kad viņa nospieda Sendiju uz ceļiem, apejoties ar viņu tieši tāpat, kā bija radusi apieties ar jebkuru noziedznieku. Tikai šoreiz Džeinu vadīja dusmas, tās lika viņai raut spēcīgāk nekā citkārt, viņai gribējās nodarīt šai sievietei sāpes. Pazemot viņu.

-    Ridzoli! Jēziņ, Ridzoli! Rimsties!

Beidzot Frosta balss izlauzās .cauri viņas pašas dunošajam pulsam. Džeina strauji atlaida Sendiju un, smagi elpodama, atkāpās. Viņa raudzījās uz sievieti, kura kunkstēdama tupēja uz ceļiem ietves malā. Frenks nometās blondīnei līdzās un palīdzēja tai piecelties kājās.

-    Ko tu, pie velna, domā darīt? - Frenks blenza uz savu meitu. - Apcietināt viņu, vai?

-    Tu redzēji. Viņa mani pagrūda.

-    Viņa bija satraukta.

-    Viņa bija tā, kura pirmā man pieskārās.

-    Ridzoli, - Frosts viņu klusi uzrunāja. - Labāk liksimies mierā, ja?

-    Es varētu gan viņu apcietināt, - Džeina nespēja nomierināties. - Sasodīts, varētu i

-    Jā, kā tad, - piekrita Frosts. - Tu to varētu. Bet vai tu to patiešām gribi?

Džeina smagi elpoja. - Man ir labākas lietas, ko darīt, -viņa nomurmināja, tad pagriezās un sāka virzīties atpakaļ uz mašīnu. Kad Džeina iekāpa, tēvs ar blondīni jau bija pazuduši aiz stūra.

Frosts ieslīdēja viņai līdzās un aizvēra durvis. - Tas nu gan, - viņi bilda, — nebija prātīgi.

-    Brauc!

-    Tu tīšām meklēji kašķi.

-    TU viņu redzēji? Mans papucitis šļūc ar kaut kādu draņķa palaistuvi!

-    Vēl viens iemesls, lai tu turētos no viņas pa gabalu. Jūs abas būtu varējušas viena otru piebeigt.

Džeina nopūtās un atbalstīja pieri plaukstā. - Ko lai es saku mammai?

-    Neko. - Frosts iedarbināja auto un nobrauca no ietves.

- Viņu laulība nav tava darīšana.

-    Es atgriezīšos mājās, un man nāksies lūkoties viņai sejā. Redzēt tajā ciešanas. Tāpēc tā tomēr ir mana darīšana.

-    Nu tad esi laba meita. Piedāvā viņai savu plecu, kur izraudāties, - ieteica Frosts. - Viņai tas varētu būt vajadzīgs.

Ko man teikt mammai?

Džeina iebrauca stāvlaukumā iepretī savam dzīvoklim un brīdi palika sēžam, baidīdamās no tā, kas viņu neizbēgami gaida. Varbūt viņai nevajadzētu stāstīt mammai par šodienas notikumu. Endželai jau tāpat bija zināms par tēti un mis Pūdeli. Kāpēc bāzt to viņai sejā? Kāpēc viņu vēl vairāk pazemot?

Jo mammas vietā es gribētu, lai man izstāsta. Es negribētu,  mana meita no manis kaut ko slēptu, lai ari cik šie noslēpumi.

Džeina izkāpa no auto, prātodama, ko sacīt. Lai ari ko viņa izlemtu, šis būs skumīgs vakars; cik maz gan viņai ir, ko teikt, lai mazinātu mātes sāpes... Esi laba meita, Frosts bija vedinājis, piedāvā viņai savu plecu, kur izraudāties. Labi, tik daudz varbūt viņa spēs.

Džeina kāpa otrajā stāvā, kājas šķita smagākas ar katru soli. Viņa kāpa un klusībā lamāja mis Sendiju Hafingtoni, kura tā sagandējusi viņu visu dzīvi. Ak, turēšu tevi uz grauda. Pietiks tev, slampa, neuzmanīgi pāriet ielu, un es tūdaļ būšu klāt.

Nepareizā vietā nolikta automašīna? Tev tās ir sliktas ziņas. Mamma nespēj gāzt tev pretī, toties es to varu, tas nu ir vairāk nekā skaidrs. Džeina ievietoja atslēgu dzīvokļa durvis un sarauca uzacis, izdzirdusi aiz tām mātes balsi. Viņas smieklus.

Mamma?

Atvērusi durvis, Džeina ieelpoja kanēļa un vaniļas smaržu. Tad izdzirda citus smieklus, biedējoši pazīstamus. Vīrieša smieklus. Iegājusi virtuvē, viņa sastapās aci pret aci ar pensionēto detektīvu Vinsu Korsaku, kas sēdēja pie galda ar kafijas tasi rokā. Viņam priekšā bija milzīgs šķīvis ar cukura cepumiem.

-    Sumināta! - viņš uzsauca, sveicienam paceldams kafijas tasi. Mazā Regīna, sēdēdama viņam līdzās bērnu krēsliņā, atdarinādama pacēla savu sīko rociņu.

-    Mmm... Ko tu te dari?

-    Dženijl - Endžela steidzās viņu nostrostēt, pie viena izvilkdama paplāti ar tikko izceptiem cepumiem un nolikdama to uz plīts virsas dzesēties. - Kā tu runā ar Vinsu!

Ar Vinsu? Viņa to sauc vārdā - par Vinsu?

-    Viņš piezvanīja, lai ielūgtu jūs abus ar Gabrielu uz viesībām, - paskaidroja Endžela.

-    Un arī jūs, misis Ridzoli, - Korsaks, pamirkšķinādams Endželai, piebilda. - Jo vairāk jauku meiču, jo labāki

Endžela pietvīka, un tam nebija nekāda sakara ar plīts versmi.

Ka tad, es varu saderēt, ka viņš sajuta telefonā cepumu smaržu, - izgrūda Džeina.

Tieši tobrīd es tos cepu. Un pateicu viņam: ja viņš tagad atnaktu, tad es viņam par godu uzrīkotu papildu cepienu.

Kā gan es varētu atraidīt tādu piedāvājumu! - iesmējās Korsaks. - Hei, jauki gan, ka tava mamma ir šeit, ko?

Džeina pameta skatienu uz viņa saburzīto kreklu, kas bija nosēts ar cepumu drupatām.

-    Skatos, ka tu vairs neievēro diētu.

-    Es savukārt redzu, ka tu esi trakoti labā noskaņojumā. -Viņš skaļi iestrēba kafiju un pārlaida resno roku pār muti.

-    Dzirdēju, ka jūs tur, pie velna, esat uzdūrušies vienam “šizī-gajam". - Viņš apklusa un lūkojās Endžela. - Neņemiet galvā manu izrunāšanos, misis Ridzolil

-    Ak, izsakieties taču, kā jums tik, - Endžela atmeta ar roku. - Es gribu, lai jūs justos kā mājās.

Lūdzu, neiedrošini viņul

-    Kaut kāds tur sātanists, - viņš turpināja.

-    Tas nonācis ari tavās ausīs?

-    Lai ari esmu pensionārs, taču ne jau nu kurls.

Nedz ari mēms. Korsaks. lai ari kaitināja ar saviem rupjajiem jokiem un atbaidošo higiēnas izpratni, bija viens no spējīgākajiem izmeklētājiem, kas Džeinai bija pazīstami. Kaut ari pagājušogad pēc piedzīvotās sirdslēkmes viņš bija devies pensijā, no sava žetona Korsaks tomēr nebija atvadījies. Nedēļas nogaļu vakaros paveco vīru vēl arvien varēja sastapt JP Doyles, Bostonas policijas darbinieku iecienītākajā dzertuvē, kur tas kāri tvēra jaunākos mednieku stāstus. Pensionēts vai ne, Vinss Korsaks nomirs kā policists.

-    Ko vēl tu esi dzirdējis? - Džeina, apsēzdamās pie galda, apjautājās.

-    Ka jūsu bandīts ir mākslinieks. Atstāj aiz sevis mazas, burvīgas bildītes. Un vēl viņam patīk... - Korsaks apklusa un palūkojās uz Endželu, kura ņēma no cepešpannas cepumus,

-    ... graizīt gabalos. Vai esmu tuvu patiesībai?

-    Pat par daudz tuvu.

Endžela nocēla pēdējos cepumus un, iebērusi tos aizvelkamā maisiņā, ar plašu žestu nolika to Korsaka priekšā. Šī nebija tā Endžela, kuru Džeina bija iedomājusies sastapt mājās. Viņas māte gluži vai šaudījās pa virtuvi, tverdama pannas un bļodas, šļakstīdama ziepjūdeni, mazgādama izlietni. Viņa nepavisam neizskatījās nelaimīga, pamesta vai nomākta. Viņa izskatījās par desmit gadiem jaunāka. Vai tā mēdz notikt, kad vīrs tevi atstāj?

-    Pastāsti Džeinai ko vairāk par tām viesībām, - mudināja Endžela, no jauna piepildījusi Korsaka kafijas tasi.

-    Ak jā, - viņš skaļi iestrēba. - Redzi, pagājušnedēļ parakstīju savus šķiršanās papīrus. Gandrīz gadu villojamies par audu un uu Us beidzot iv galā Nospriedu, kčv šl tr rru«f, kad oosvinēt savu Jtuno brīva cilvēks statusu. Es izremontēju v!iiwk suks aclas dīvāns, lielekrāna televizors. Nopirkšu kādi; kasti dzeramā, sasaukšu bariņu draugu, un mums būs VieSĪbAS;

Korsaks bija pārvērties par piecdesmit piecus gadus vecu pusaudzi ar alus vēderu un par galvvidu pārķemmētiem matiem. Vai viņš spētu kļūt vēl aizkustinošāks?

Tātad tu atnāksi, ko? - viņš vērsās pie Džeinas. - Janvāra otrajā sestdienā.

-    Man jāsalāgo datums ar Gabrielu.

-    Ja viņš nevar izrauties, tu vienā mierā vari nākt bez pavadoņa. Tikai to savu vecāko māšeli gan paņem līdzi. - Viņš pamirkšķināja Endželai, un viņa draiski ieķiķinājās.

Kļuva ar katru mirkli nepanesamāk. Džeina jutās gandrīz atvieglota, kad izdzirda sava mobilā telefona slāpēto zvanu. Viņa iegāja dzīvojamā istabā, kur .bija atstājusi somu, un izvilka no tās telefonu.

-    Ridzoli, - viņa atsaucās.

Leitnants Markits netērēja laiku pieklājības frāzēm. - Jums vēlams būt goddevīgākiem pret Entoniju Sansoni, - viņš paziņoja.

Virtuvē bija dzirdami Korsaka smiekli, un šī skaņa piepeši likās neizsakāmi kaitinoša. Ja tu gribi flirtēt ar manu mammu, tad, Dieva dēļ, dari to citā vietā!

Dzirdēju, ka jūs esat sagādājuši nepatīkamus brīžus viņam un viņa draugiem, - turpināja Markits.

Varbūt jūs varētu precizēt, ko esat domājis ar vārdiem nepatīkami brīži?

Jūs misteru Sansoni pratinājāt turpat vai divas stundas. Tirdījat viņa sulaini, viņa vakariņu viesus, lād šopēcpusdien vēlreiz iegāzāties pie viņa. Jūs šim cilvēkahi liekat justies tā, it kā viņš tiktu turēts aizdomās.

Ak. nūja, man žēl, ka esmu aizvainojusi viņa jūtas. Mēs vienkārši darijām to, ko darām allaž.

Ridzoli, paturiet prata, ka ļis virs u ārpus jebkādām au domām.

Pagaidām vēl es pie šāda slēdziena neesmu nonākusi. Viņa mājā ciemojās O'Donela. Viņa dārza tika nogalināta Eva Kasoviča Un kā rikojas šis Sansone, kad sulainis atrod līķi? Viņš to nofotografē. Aizved tur savus draugus. Vai vēlaties zināt patiesību? Tie (audis nav normāli. Sansone jau nu, pilnīgi droši, tāds nav.

-    Viņš ir ārpus jebkādām aizdomām.

-    Pagaidām es viņu vēl neesmu izslēgusi no aizdomās turēto saraksta.

-    Šajā lietā varat man uzticēties. Lieciet šo vīru mierāl

Džema apklusa. - Varbūt vēlaties pateikt man ko vairāk,

leitnant? - viņa klusī jautāja. - Kas ir tas, ko es nezinu par Entoniju Sansoni?

-    Viņš nav tas cilvēks, ar kuru mēs gribētu sabojāt attiecības.

-    Jūs viņu pazīstat?

-    Personiski ne. Es tikai nododu ziņojumu no augšas. Mums dots rīkojums izturēties pret šo viru ar visdziļāko cieņu.

Džeina nospieda atvienojuma taustiņu. Piegājusi pie loga, viņa bridi lūkojās pēcpusdienas debesis, kuras vairs nebija zilas. Rādās, ka drīz atkal snigs. TikMz tev sāk šķist, ka tu vienmēr redzēsi, tūdaļ sabiezē mākoņi un visu aizsedz, viņa nodomāja.

Tad viņa atkal pasniedzās pēc telefona un sāka spiest numuru.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Mora pa starptelpu logu vēroja, kā Jošima, apsējis svina priekšautu, novieto virs vēdera dobuma kolimatoru. Ir cilvēki, kurus pirmdienu rītos darbā gaida - ļaunākajā gadījumā -dokumentu vai ziņojumu kaudzēm nokrauts rakstāmgalds. Šajā pirmdienas rītā Moru gaidīja uz sekcijas galda guļoša sieviete, tās kaili izģērbtais ķermenis. Mora redzēja Jošimu no ļauna iznirstam aiz svina aizslietņa, lai izņemtu kaseti filmas attīstīšanai. Viņš palūkojās augšup un pamāja ar galvu.

Mora ar spēju grūdienu atrāva durvis un ienāca līķu sekcijas laboratorijā.

Tajā vakarā, kad Mora, aukstumā drebēdama, līkņāja Ento-nija Sansones dārzā, viņa šo ķermeni bija redzējusi tikai kabatas lukturīša gaismā. Šodien detektīve Eva Kasoviča gulēja apskatei pilnīgi kalla, griezīga gaisma iznīcināja visas ēnas. Asinis bija nomazgātas, atsedzot jēlas, sārtas brūces. Plēstu brūci galvas matainajā daļā. Dūrienu krūtīs zem krūšu kaula. Acis bez plakstiņiem, to radzenes tagad apstarojuma rezultātā bija aizmiglojušās. Uz tām Mora vēl arvien nespēja paskatīties -uz šim sakropļotajām acīm.

Durvju kiaudzoņa vēstīja par Džeinas ierašanos. - Vai neesat vēl sākuši? - viņa Jautāja.

Nē Vai kāds taisās mums pievienoties?

Šodien šeit esmu tikai es, Džeina* sastiprinādama tērpu, kavējās telpas vidū. Viņas skats pēkšņi pievērsās galdam. Savas bojā gājušās kolēģes sejai. - Man vajadzēja viņu aizstāvēt, - Džeina klusi sacīja. - Kad tie kretīni nodaļā sāka

laist savus stulbos jociņus, man būtu vajadzējis viņus visus nolikt pie vietas.

-    Viņi ir tie. kuriem būtu jājūtas vainīgiem. Ne jau tev.

-    Bet es biju tur klāt. Pati zinu. kā tad ir ap dūšu. - Džeina neatņemdamās lūkojās atklātajās radzenēs. - TSs acis uz bērēm laikam nekā nevarēs uzskaistināt.

-    Kad no viņas atvadīsies, zārks būs aizvērts.

-    Hora acs. - Džema klusiņām novilka.

-    Kas?

-    Tās zīmējums uz Sansones durvīm. Tās ir sens simbols, pazīstams jau ēģiptiešiem. Tb dēvēja par Udjat, visu redzošo ad.

-    Kas tev to sastāstīja?

-    Viens no Sansones vakariņu viesiem. - Viņa uzlūkoja Moru. - Tie cilvēki - Sansone un viņa draugi viņi ir jukuši. Jo vairāk uzzinu par viņiem, jo drūmākus šermuļus viņi man izraisa. Sevišķi jau viņš.

Jošima iznāca no fototelpas, nesot žūksni tikko attīstītu filmu. Viņam ievietojot tās negatoskopā, atskanēja muzikāls tinkšķis.

Mora pasniedzās pēc lineāla un izmērīja plēsto brūd galvas matainajā daļā un pierakstīja piezīmju blokS tās parametrus.

- Viņš, zini, man tonakt piezvanīja, - Mora. nepaceldama acis, paziņoja. - Lai pārliecinātos, vai esmu laimīgi atgriezusies mājās.

-    Sansone?

Mora palūkojās augšup. - Tev viņš šķiet aizdomigs?

-    Padomā: šie ir atraduši līķi, un, kā tev šķiet, ko Šis Sansone iesāk? Pirms izsaukt policiju. Viņš paņem fotoaparātu un izdara uzņēmumus. Un nākamajā riti norīko sulaini, lai tas tos aizgādā viņa draugiem. Saki man, vai tas nav divaini?

-    Bet vai tu patiešām turi viņu aizdomās?

Bridi klusējusi, Džeina atzina: - Nē. Un, ja tas tomēr ti būtu, es sastaptos ar zināmām problēmām.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Gabriels pēc mana lūguma veica nebelu izlūkošanu. Viņš painteresēji* riņķī apkārt, mēģinot iegūt par šo tipu kādu papildu informāciju. Taču atlika tikai uzdot pāris jautājumu un visas durvis viņam deguna priekšā tūdaļ aizcirtās. Ne F1B, ne Interpols - neviens nevēlējās rimāt par Sansoni. Kā redzams, viņam ir draugi, kuri sēž visnotaļ augstās vietās un ir gatavi viņu aizstāvēt.

Mora atcerējās māju Bīkonhilā. Sulaini, senlietas. - Tur varētu būt no svara viņa bagātība.

-    Tas viss ir mantots. To jau nu viņš nekādi nevarēja sapelnīt, pasniedzot Bostonas koledžā viduslaiku vēsturi.

-    Par cik lielu bagātību mēs patlaban runājam?

-    Tā māja Bīkonhilā? Viņa izpratnē tas ir grausts. Viņam ir mājas ari Londonā un Parīzē, un piedevām vēl dzimtas īpašums Itālijā. Tas tips ir trakoti iekārojams vecpuisis, naudīgs un turklāt vēl izskatīgs. Taču viņa vārds nekad neparādās augstāko aprindu hronikās. Ne labdarības sarīkojumos, ne oficiālās vakariņās. Viņš ir totāls vientuļnieks.

-    Viņš man neatstāj tāda vīrieša iespaidu, ar kuru varētu iepazīties kaut kādā ballītē.

-    Ko vēl tu par viņu secināji?

-    Tā mūsu saruna nebija necik ilga.

-    Tomēr jūs tovakar sarunājāties.

-    Ārā bija auksts, un viņš ieaicināja mani uz kafiju.

-    Vai tas nešķita nedaudz dīvaini?

-    Kas?

-    Tas. ka viņš atļāvās sevi apgrūtināt, ieaicinādams tevi.

Es novērtēju šo žestu. Un, ja gribam būt precīzi, tad tas,

kuri lūdza mani ienākt, bija sulainis.

Tieši tevi? Viņš zināja, kas tu tāda esi?

Mora bridi vilcinājās. - Jā.

-    Ko isti viņš no tevis gribēja, dok?

Mora bija pievērsusies torsam, tagad viņa mērija durto brūci krūtis. Iegūtos parametrus viņa atkal atzīmēja savā piezīmju blokā jautājumi bija kļuvuši pārāk dzēlīgi, un viņai nepatika tas, uz ko tie vedināja: iznāca, ka viņa bija ļāvusi Entonijam Sansonem sevi izmantot. - Es neatklāju viņam neko būtisku, kas attiektos uz šo lietu. Ja to tu centies no manis izvilkt.

-    Tomēr jūs par to runājāt?

-    Mēs runājām par daudz ko. Un, jā, viņš gribēja zināt, ko es par to domāju. Tas nav nekas pārsteidzošs, ņemot vērā, ka līķis tika atrasts viņa dārzā. Saprotams, ka viņu tas interesē. Vēl jo vairāk, zinot, ka viņš ir nedaudz ekscentrisks. - Viņa sastapās ar Džeinas skatienu un redzēja, cik tas pētošs. Mora atkal pievērsās līķim, tā brūcēm, kas viņu uztrauca daudz mazāk par Džeinas jautājumiem.

-    Ekscentrisks? Vai tas ir vienīgais apzīmējums, ko tu vari viņam piedēvēt?

Mora atcerējās, kā Sansone viņu tovakar bija pētījis, kā viņa ads atstaroja kamīna gaismu, un prātā nāca āti vardi. Inteliģents. Valdzinošs. Biedīgs.

-    Vai tev nešķiet, ka viņš vienkārši ir nedaudz ķerts? -vaicāja Džeina. - Man jau nu tā liekas.

-    Kāpēc?

-    Tu redzēji viņa māju. Tās ir kā nokļūt kaut kādā laika cilpā. Un tu jau neredzēji citas telpas ar visiem tiem portretiem, kuri blenž no sienām. Nudien, tas ir kā iemaldīties Drakulas pili.

-    Viņš ir vēstures profesors.

-    Bija. Viņš vairs nepasniedz.

-    Tās droši vien ir mantojums, turklāt, neizsakāmi vērtīgs. Viņš noteikti izrāda pienācīgu cieņu dzimtas relikvijām.

-    Ak jā, mantojums. Tur nu viņam ir paveicies. Viņš ir noguldījumu fonda pārvaldītājs ceturtajā paaudzē.

- Tomēr viņam bijusi veiksmīga akadēmiska karjera. Tās dara viņam godu. Viņš nav kļuvis par parastu dikdienigu uzdzīvotāju.

-    Šeit ir kāda interesanta nianse. Ģimenes fondu 1905 gadā dibinājis viņa vecvectēvs. Uzmini, kāds ir šā fonda nosaukums!

-    Nav ne jausmas.

-    To sauc Mefisto fonds.

Mora pārsteigta uzlūkoja sarunu biedreni. - Mefisto? -viņa nomurmināja.

-    Atliek tikai minēt, - turpināja Džeina, - kas tas par dzimtas mantojumu, kas nes šādu nosaukumu.

-    Ko šis vārds nozimē? - iejaucās Jošima. - Mefisto?

-    Es uzmeklēju, - atsaucās Džeina. - T&s ir saīsinājums no Mefistofeļa. Doktore jau droši vien zinās, kas tas tāds.

-    Šis vārds nāk no leģendas par doktoru Faustu, - sacīja Mora.

-    Kas tas tāds? - Jošima turpināja iztaujāt.

-    Doktors Fausts bijis mags, - skaidroja Mora. - Viņa rīcībā bijuši slepeni simboli, ar kuriem izsaukt Nelabo. Pie viņa ieradies ļaunais gars vārdā Mefistofelis un piedāvājis viņam darījumu.

-    Kādu darījumu?

-    Apmaiņā pret pilnīgām maģijas zināšanām doktors Fausts pārdevis velnam savu dvēseli.

-    Tātad Mefisto ir...

-    Sātana kalps.

Piepeši atskanēja balss selektorā. - Doktore Ailza, - runātāja bija Moras sekretāre Luīze. - Jums pirmajā līnijā ir pienācis zvans no ārienes. Tas ir kāds misters Sansone. Vai vēlaties, lai savienoju jūs, vai ari man saņemt ziņojumu?

Kā Velnu piemin...

Mora sastapās ar Džeinas skatienu, un Džeina enerģiski pamāja ar galvu.

-    Es runāšu, - atsaucās Mora. Novilkusi cimdus, viņa piegāja pie sienas telefona un pacēla klausuli. - Mister Sansone?

-    Ceru, ka neiztraucēju jūs, - viņš sacīja.

Mora palūkojās uz galdu ar līķi. Evai Kasovičai nebūs iebildumu, viņa nodomāja. Neviens nav tik pacietīgs kā miroņi.

-    Kādu minūti varu runāt.

-    Šo sestdien rīkoju savā mājā vakariņas. Man būtu prieks, ja jūs mums piebiedrotos.

Mora bridi klusēja, skaidri sajuzdama, ka Džeina viņu vēra

-    Tas man jāapdomā, - viņa sacīja.

-    Gan jau jūs prātojat, ko tas viss nozīmē.

-    Protams.

-    Apsolos neurbināt jums smadzenes šās izmeklēšanas sakarā.

-    Es tik un tā nedrīkstētu par to runāt. Jums tas ir zināms.

-    Sapratu. Bet ne jau tāpēc es jūs ielūdzu.

-    Tad kāpēc? - Skarbs, neglīts jautājums, taču Morai tas bija jāuzdod.

-    Mums ir kopīgas intereses. Kopīgas rūpes.

-    Neesmu pārliecināta, vai sapratu, ko jūs ar to gribējāt teikt.

-    Piebiedrojieties mums sestdien ap septiņiem. Tad jau varēsim aprunāties.

-    Man vispirms jāapskatās savs grafiks. Atbildi darīšu jums zināmu. - Viņa nolika klausuli.

-    Ko tas viss nozīmē? - jautāja Džeina.

-    Viņš vienkārši uzaicināja mani vakariņās.

-    Viņš kaut ko grib no tevis.

-    Pats jau apgalvo, ka neko. - Mora šķērsoja telpu, lai paņemtu jaunus cimdus. Lai ari rokas, tos velkot, bija mierīgas. Mora juta, ka viņas seja kvēlo un pirkstu galos samanāms pulss.

-    Tu tam tici?

-    Protams, ne. Tāpēc jau ari nedomāju iet uz turieni.

-    Varbūt tomēr aizej, - klusi sacīja Džeina.

Mora pagriezās un uzlūkoja viņu. - Tu taču to nedomā nopietni.

-    Man gribētos uzzināt ko vairāk par šo Mefisto fondu. Kas viņi tādi ir, ar ko nodarbojas savās slepenajās sanāksmēs. Diemžēl nekā citādi es pie šādas informācijas nevaru tikt.

-    Tātad tu vēlies, lai es to izdaru tavā vietā?

-    Vienīgais, ko es saku: nedomāju, ka tas būtu kas slikts, ja tu turp aizietu. Ja vien esi piesardzīga.

Mora piegāja pie galda. Viņa lūkojās uz Evu Kasoviču un domāja: II sieviete bija policiste, turklāt apbruņojusies, un tomēr viņa izrādījās nepietiekami piesardzīga. Mora paņēma skalpeli un sāka griezt.

Asmens novilka uz torsa “Y" līniju, pa griezienam no katra pleca un satikās zemāk nekā parasti, zem krūšu kaula, - lai saglabātu durto brūci. Pat pirms bija pārzāģētas ribas un atvērts krūškurvis, Mora zināja, ko atradīs tā iekšpusē. Viņa redzēja krūškurvja uzņēmumus, kas atradās negatoskopā: sirds globulāro kontūru, daudz lielāku, nekā tas pienāktos jaunai, veselai sievietei. Nocēlusi krūšu kaula un ribu vairogu, viņa ielūkojās krūšu dobumā un paslidināja roku zem uztūkušā maisiņa, kurā atradās sirds.

Tās likās kā asinīm pildīta somiņa.

-    Prekardiālo tamponādi, - viņa norīkoja un palūkojās uz Džeinu. - Noasiņošana notika maisiņā, kas ietver sirdi. Lai ari tā ir ierobežota telpa, maiss kļuva tik saspīlēts, ka nespēja vairs sūknēt asinis. Vai ari pats dūriens izsaucis fatālu aritmiju. Tā vai citādi, nonāvēšana bijusi ātra un prasmīga. Viņam gan bijis jāzina, kur tieši mērķēt asmeni.

-    Viņš zināja, ko dara.

-    Vai ari viņam paveicies. - Mora norādīja uz brūci. - Tu redzi, ka asmens iedūries tieši zem zobenveida atzara. Visur citur sirdi lieliski pasargā krūšu kauls un ribas. Bet, ja iznāk trāpīt šeit, kur atrodas šī brūce, un nomērķēt asmeni pareizajā leņķī...

-    Tad trāpa sirdī?

-    Tas nav grūti. Reiz es to darīju, kad, būdama praktikante, strādāju neatliekamajā palīdzībā. Ar adatu, protams.

-    Ceru, ka līķim.

-    Nē, viņa bija dzīva. Bet mēs nedzirdējām viņas sirdspukstus, asinsspiediens bija nokrities, un krūšu dobuma uzņēmumi rādīja globulāro sirdi. Man kaut kas bija jādara.

-    Un tu viņai iedūri?

-    Ar kardiālo adatu. Atbrivoju maisiņu no pietiekama daudzuma asiņu, lai viņa paliktu dzīva, kamēr tiek sagatavota operācijai.

-    Tas ir kā tajā spiegu romānā Adatas acs, - ierunājās Jošima. - Slepkava dur saviem upuriem tieši sirdī, un viņi nomirst tik ātri, ka neiztek ne lāsite asins. Tāda izcili sterila slepkavošana.

-    Paldies par šo noderīgo mājienu! - nošņācās Džeina.

-    Taisnību sakot, Jošima izvirza labu domu, - sacīja Mora.

- Mūsu noziedznieks izvēlējies ātru metodi, lai nogalinātu Evu Kasoviču. Bet ar Loriannu Takeri viņam pagāja krietns laiks, atdalot roku, plaukstu, galvu. Un tad vēl viņš sazīmē tos simbolus. Toties ar šo upuri viņš nav tērējis laiku. Tas liek man domāt, ka Eva nogalināta drīzāk aiz praktiskiem apsvērumiem. Varbūt viņa to pārsteidza un noziedzniekam uz karstām pēdām bija no viņas jāatbrīvojas. Tāpēc viņš to izdarījis, cik ātri vien varējis. Sitiens pa galvu. Un tūlīt pat zibenīgs dūriens sirdī.

-    Tomēr viņš tērējis laiku, zīmējot simbolus uz durvīm.

-    Kā mēs varam zināt, ka viņš tos netika uzzīmējis iepriekš? Kā papildinājumu sainim, ko tikko bija atstājis uz lieveņa?

-    Tās ir, plaukstai.

Mora pamāja. - Savam ziedojumam.

Viņas skalpelis atgriezās pie darba, tas grieza, atdalīja. Tika izņemtas plaušas, kuras Mora iemeta tērauda vanniņā, kur tās veidoja porainu masu. Viens vienīgs skatiens, uzmests sārtajai virsmai ar dažām šķēlēm katrā daivā, pateica viņai, ka tās bijušas nesmēķētājas veselīgās plaušas, kuras to īpašniecei būtu lieliski kalpojušas vēl dzijā vecumā. Mora pievērsās vē-derplēvei, cimdotās rokas iegrima vēdera dobumā, lai atdalītu kuņģi, aizkuņģa dziedzeri un aknas. Evas Kasovičas vēders bijis apskaužami plakans, gan jau tas bija ilgu vēdera muskulatūras vingrinājumiem veltītu stundu rezultāts. Cik viegli skalpelis padara bezjēdzīgus šos pūliņus, pārvēršot to visu iešķeltā muskulī un ādas lēverī... Vanniņa pamazām pildījās ar orgāniem, zarnu cilpas spīdēja kā samezglojušies zuši, aknas un liesa saplaka asiņainā uzkalniņā. Viss tik veselīgs, tik ļoti, ļoti veselīgs. Viņa izgrieza vēderplēvi, atdalīja samtaini gludās nieres, nogriežot no tām mazus gabaliņus, ko iemeta preparātu burkā. Tie nogrima formalīnā, velkot sev līdzi asiņu virpuļus.

Mora iztaisnojās un uzlūkoja Jošimu. - Vai tu tagad, lūdzu, varētu atnest galvaskausa uzņēmumus? Paskatīsimies, kas mums tur ir.

Viņa izņēma torsa fotouzņēmumus un sāka ievietot jaunu komplektu, ko vēl nebija apskatījusi. Tagad negatoskopā spīdēja galvas fotouzņēmumi. Mora pievērsās kaulam zem sistās brūces, meklēdama galvaskausā kādu lūzuma līniju vai ieplaku, ko viņa nespētu uztaustīt, taču neko tādu neredzēja. Pat bez lūzuma sitiens varēja būt pietiekams, lai apdullinātu upuri un paturētu to bezsamaņā pietiekami ilgi, lai slepkava varētu atraut viņas jaku un pacelt džemperi.

Ietriekt asmeni viņai sirdī.

Vispirms Moras uzmanību saistīja galvaskauss. Tad viņa pievērsās sānskatam un sāka pētīt skaustu. Viņas skatiens apstājās pie ūkas. Aiz tās atradās konusveida apduļķojums, kas neatgādināja neko tādu, ko viņa jebkad agrāk būtu redzējusi. Saraukusi uzacis, Mora pievirzījās tuvāk negatoskopam un ņēmās pētīt šo anomāliju. Skatā no .priekšas to gandrīz paslēpa kakla skrieme|u sablīvējums. Toties sānskatā tas bija skaidri redzams, un tā nekādā gadījumā nebija daļa no skeleta uzbūves.

-    Kas tas tāds, pie velna? - viņa nomurmināja.

Džeina pievirzījās tuvāk. - Ko tu tur skaties?

-    Uz šo te lietiņu. Tas nav kauls. Tā nav normāla kakla daļa.

-    Vai viņai kaut kas būtu iestrēdzis rīklē?

Mora atgriezās pie galda un uzrunāja Jošimu: - Vai tu varētu atnest man laringoskopu?

Stāvēdama galda galā, Mora izslēja zodu. Laringoskopu viņa pirmoreiz bija lietojusi, būdama ceturtā kursa studente, kad centās ievietot endotraheālo cauruli cilvēkā, kuram bija apstājusies elpošana. Apstākļi bija ārkārtēji, pacientam bija pārtrūkusi ari sirdsdarbība. Klīniskais ordinators, kura uzraudzība atradās Mora, atļāva viņai tikai vienu intubācijas mēģinājumu “Ifev atvēlētas desmit sekundes," viņš sacīja, “un, ja tev neizdosies, tad rīkošos es.“ Mora ieslidināja laringoskopu un raudzījās kaklā, meklēdama balss saites, bet vienīgais, ko viņa tur redzēja, bija mēle un aukslējas. Sekundēm skrienot, medmāsai veicot mākslīgo elpināšanu un visai neatliekamās palīdzības brigādei noskatoties, Mora cīnījās ar instrumentu, zinādama, ka ar katru sekundi pacientam tiek atņemts skā-beklis un atmirst arvien vairāk smadzeņu šūnu. Beidzot rezidents izņēma instrumentu Morai no rokām un, pagrūdis viņu sāņus, pats ķērās pie darba. Tas bija pazemojošs viņas nekompetences demonstrējums.

Mirušie nepavēl tik ātru iejaukšanos. Tagad, bīdot laringo-skopa asmeni mutē, nepīkstēja sirds monitors, viņā nenorau-dzījās neatliekamās palīdzības brigāde, nebija dzīvības, kura karātos mata galā. Eva Kasoviča bija pacietīga paciente, tā neprotestēja, kad Mora, paceļot asmeni, pabīdīja uz augšu traucējošo mēli. Mora pieliecās un ielūkojās rīklē. Kakls bija garš un slaids, jau pirmajā piegājienā Mora viegli pamanīja balss saites, kas kā gaiši sārtas lentes bija piekļāvušās elpvadam. Starp tām mirdzēja kāds iestrēdzis priekšmets.

-    Knaibles. - viņa, izstiepusi roku, norīkoja. Jošima ielika instrumentu viņai saujā.

-    Tu to redzi? - interesējās Džeina.

-Jā.

Mora satvēra priekšmetu un viegli izvilka to no rīkles, vīna nometa to uz paraugu paplātes, un tas noklakšķēja uz nerūsējošā tērauda virsmas.

-    Vai tas patiešām ir tas, ko es domāju? - apstulbusi izdvesa Džeina.

Mora pagrieza priekšmetu, un spožajā gaismā tas iemirdzējās kā pērle.

Tas bija jūras gliemežvāks.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Kad Džeina iebrauca Hārvardas Universitātes pilsētiņā un apturēja savu auto pie Konentholas, pēcpusdienas gaisma jau bija pārvērtusies pelēkā puskrēslā, "teritorija bija gandrīz tukša, un, izkāpusi ārā, skaudrajā vējā, viņa nopētīja vecās ķieģeļu ēkas, kas izskatījās pamestas. Virs sasalušās ietves virpuļoja smalkas sniega pūkas, un Džeina saprata, ka tad, kad viņa būs paveikusi savu uzdevumu, būs jau melna tumsa.

Ari Eva Kasoviča bija policiste. Tomēr viņa nejuta tuvojamies savu nāvi.

Džeina aizpogāja mēteļa apkakli un sāka virzīties uz Universitātes muzeja ēkas pusi. Pēc dažām dienām, kad studenti atgriezīsies no ziemas brīvdienām, Universitātes pilsētiņa atkal atdzīvosies. Taču šajā aukstajā pēcpusdienā Džeina te bija viena pati. Viņa gāja, miegdama acis, lai pasargātu tās no dzeldējošā vēja. Sasniegusi muzeja sānu ieeju, viņa konstatēja, ka durvis ir aizslēgtas. Kāds tur brīnums, bija taču svētdienas pēcpusdiena. Iedama pa izrakto taku, kas vijās starp netīrajām sniega kupenām, Džeina devās apkārt ēkai uz fasādes pusi. Pie Oksfordstritas ieejas viņa pakavējās un noskatīja pamatīgo ķieģeļu ēku. Virs durvīm rotājās uzraksts: SALĪDZINOŠĀS ZOOLOĢIJAS MUZEJS.

Uzkāpusi pa granīta pakāpieniem, Džeina devās nama iekšienē un tūdaļ nokļuva citā laikmetā. Zem kājām brakšķēja koka grīda. Viņa saoda daudzu gadu desmitu putekļus un sajuta veclaicīgo radiatoru izgaroto karstumu. Skatienam pavērās nebeidzamas koka skapju rindas ar eksponātiem.

Un neviena paša cilvēka. Vestibils bija kā izmiris.

Džeina devās ēkas dziļumā, garām stiklotajiem ekspozīcijas stendiem, un uz bridi apstājās, lai aplūkotu uz adatām uzspraustu kukaiņu kolekciju. Tur bija milzonigas melnas vaboles ar spīlēm, kā radītām, lai iekniebtu maigā ādā, un spārnoti tarakāni ar mirdzošām bruņām. Džeina noskurinājusies turpināja iet - garām tauriņiem, tik spilgtiem kā dārgakmeņi, garām skapim ar putnu olām, kuras nekad netiks izperētas, un izbāztām žubītēm, kuras nekad vairs nevīteros.

Tuvojošos soļu troksnis vēstīja Džeinai, ka viņa tomēr šeit nav viena.

Viņa pagriezās un ielūkojās šaurā ejā starp diviem augstiem skapjiem. Pa to, šļūkādams kājas, tuvojās kāds salīcis stāvs. No loga plūstošā ziemas gaisma, apspīdot viņu no mugurpuses, pārvērta to par bezsejainu siluetu. Tikai tad, kad vīrietis bija pienācis tuvāk un beidzot izlīdis no savas krēslainās slēptuves, Džeina ieraudzīja krunkainu seju un brilles stieplīšu ietvaros. Viņā lūkojās zilas acis, kuras aiz biezajiem stikliem likās ķē-mīgi palielinātas.

-    Jūs būtu tā sieviete no policijas, ko? - viņš jautāja.

-    Doktors fon Šillers? Esmu detektīve Ridzoli.

-    Es jau zināju, ka tai jābūt jums. Neviens cits šodien te tik vēlu nebūtu spēris kāju. Durvis parasti ir aizslēgtas, tad nu jums te iznāks tāda privāta ekskursija. - Viņš piemiedza ad, it kā šai laimīgajai izdevībai vajadzētu kļūt par viņu abu kopējo noslēpumu. Reta iespēja raidīt jūsmīgus skatienus beigtām vabolēm un izbāztiem putniem, nespiežoties virsū apmeklētāju pūļiem. - Nu, vai jūs to atnesāt? - viņš pajautāja.

-    Te tas ir. - Džeina izvilka no kabatas lietisko pierādījumu maisiņu, un, kad vecais vīrs ieraudzīja spīdam cauri plānajai plastmasai tā saturu, viņa acis iedegās.

-    Nu tad nāciet, nāciet! Iesim uz manu kabinetu, kur varēšu to kārtīgi apskatāt zem lupas. Acis man vairs tik labi nerāda. Neciešu tās fluorescējošās lampas, tomēr šādām lietiņām man tās ir nepieciešamas.

Džeina sekoja vīrietim pa uzeju, cenzdamās pieskaņot soli viņa mokoši lēnajai, šļūkājošajai gaitai. Vai šis vecais sakamis vēl arvien kaut ko pasniedza? Viņš likās daudz par vecu pat tam, lai tiktu augšā pa kāpnēm. Taču tieši fon Šillers bija vārds, ko Džeinai ieteica, kad viņa piezvanīja uz Salīdzinošās zooloģijas nodaļu, un, ieraugot, ko tā savā kabatā atnesusi, večuka acīs bija parādījies ne ar ko nesajaucams sajūsmas mirdzums. Viņš nevarēja vien sagaidīt, kad varēs ķerties klāt šai lietiņai.

-    Vai daudz zināt par gliemežnīcām, detektīve? - vaicāja fon Šillers, lēnītiņām kāpdams pa kāpnēm, viņa mezglainā roka nemitīgi tvērās pie kokgriezumiem rotātās margas.

-    Tikai tik, cik esmu iemācījusies, ēdot gliemežus.

-    Jūs gribat teikt, ka nekad neesat tās kolekcionējusi? -Viņš atskatījās. - Vai zināt, ka Roberts Luiss Stīvensons reiz sacījis: “Varbūt laimīgāks liktenis ir tam, kuram patīk krāt gliemežvākus, nevis tam, kurš piedzimis par miljonāru?”

-    Vai tiešām viņš tā teicis? - Man gan labāk patiktu piedzimt par miljonāri.

-    Tā ir kaislība, kas man piemitusi jau kopš bērnības. Vecāki katru gadu veda mūs uz Amalfi piekrasti. Mana guļamistaba bija tā piekrāmēta ar gliemežvāku kastēm, ka nebija pat lāgā, kur apgriezties. Ziniet, man tās visas ir vēl arvien. Ieskaitot jauko Epitanium celesti eksemplāru. Samērā retu. Es to nopirku, kad man bija divpadsmit gadu, un samaksāju par to itin prāvu summu. Taču es vienmēr esmu uzskatījis, ka par gliemežvākiem izdota nauda ir ieguldījums. Tie galu galā ir visizsmalcinātākie mākslas darbi, ko radījusi pati Māte Daba.

-    Vai apskatījāt fotogrāfijas, ko atsūtīju jums pa e-pastu?

-    Ak jā. Aizsūtīju fotogrāfijas Stefano Rufini, savam senam draugam. Viņš konsultē kādu kompāniju ar nosaukumu Meds-hells. Tie meklē pa visu pasauli retus eksemplārus un pārdod tos bagātiem kolekcionāriem. Par gliemežnīcas iespējamo izcelsmes vietu mūsu abu domas sakrita.

-    Tātad kas tā par gliemežnīcu?

Fon Šillers atskatījās uz Džeinu un pasmaidīja'-Jūs varbūt iedomājaties, ka, pienācīgi to neizpētījis, sniegšu jums galīgo atbildi?

-    Izskatās, ka jums tā jau tagad ir zināma.

-    Esmu to rūpīgi apskatījis, tas ir viss, ko varu jums pateikt, - viņš atsāka kāpienu. - Tā pieder pie Gastropodas klases, - viņš sacīja. Tad pavirzījās vēl par vienu pakāpienu.

- Apakšklase - Kaenogastropoda. - Vēl viens solis, vēl viena deklamācija. - Dzimta - Bukinaceja.

-    Atvainojiet! Ko tas viss nozīmē?

-    Tas nozīmē, ka jūsu mazais gliemežvāks ir, pirmkārt, gas-tropods, kas tulkojumā nozīmē vēderkājis. Tā ir tā pati molusku klase, pie kuras pieder zemes gliemezis jeb mīkstmiesis. Tam ir viena muskuļota pēda.

-    Tad tā sauc šo gliemežvāku?

-    Nē, tā ir tikai filoģenētiskā klase. Pasaulē pastāv vismaz piecdesmit tūkstoš dažādu gastropodu pasugu un ne visas ir okeāna iemītnieces. Parastais sauszemes gliemezis, piemēram, ir gastropods, lai ari tam nav gliemežvāka. - Večuks bija sasniedzis kāpņu augšgalu un tagad veda Džeinu cauri zālei ar daudziem eksponātu skapjiem, kuros atradās vesela klusējošu būtņu menažērija. To stiklainās acis viņā nelaipni nolūkojās. Sajūta, ka kāds viņu vēro, bija tik dzīva, ka Džeina apstājās un pārlaida skatienu tukšajai galerijai, noskatot skapi pēc skapja ar tajos izstādītajiem eksemplāriem.

Te nav neviena, atskaitot beigtus dzīvniekus.

Džeina pagriezās, lai sekotu fon Šilleram.

Viņš bija pazudis.

Kādu bridi Džeina viena pati stāvēja plašajā galerijā, dzirdēdama vienīgi pašas sirdspukstus un sajuzdama šo neskaitāmo aiz stikla ieslēgto radījumu naidīgos skatienus. - Doktor fon Šiller! - viņa iesaucās, un balss šķita atbalsojamies no zāles uz zāli.

Vecā vīra galva parādījās aiz skapja. - Nu tad jūs nāksit vai ne? - viņš noburkšķēja. - Mans kabinets ir šeit.

“Kabinets” gan bija pārāk lepns apzīmējums telpai, kura bija viņam ierādīta. Durvis ar plāksnīti “DR. HENRIJS FON ŠILLERS, profesor emeritus" veda uz bezlogu kaktu, kas nebija neko lielāks par slotu kambari. Tajā ar pūlēm bija ietilpināts rakstāmgalds, divi krēsli un vēl šis tas. Fon Šillers piespieda elektrības slēdzi un samiedza acis griezīgajā fluorescējošajā spozmē.

-    Nu tad apskatīsimies, - viņš vedināja un tūlīt pat dedzīgi sakampa Džeinas pasniegto maisiņu. - Jūs sakāt, ka atradāt šo te nozieguma vietā?

Džeina saminstinājās, tad atbildēja ar skopu jā. Viņa nepateica: iegrūsts noslepkavotas sievietes rīklē.

-    Kāpēc jūs uzskatāt, ka tas ir kas svarīgs?

-    Ceru, ka jūs man to pateiksit.

-    Vai varu paņemt to rokās?

-    Ja jau bez tā nevar iztikt...

Veča artritiskie pirksti atvēra maisiņu un izņēma no tā gliemežvāku. - Nūja, - viņš nomurmināja, iespraukdamies aiz rakstāmgalda un apsēzdamies krakšķošajā krēslā. Tad viņš ieslēdza galda lampu un paņēma lupu un lineālu. - Jā, tas ir tas pats, ko biju domājis. Izskatās apmēram, ak, divdesmit vienu milimetru garš. Ne no pašiem skaistākajiem eksemplāriem. Šie iesvītrojumi nav necik izteiksmīgi, un tam ir ari daži robi, vai redzat? Tas varētu būt vecs gliemežvāks, kas ilgi nomētājies kāda vācēja krājumu kastē. - Viņš palūkojās augšup, zilās acis aiz briļļu stikliem izskatījās ūdeņainas.

- Pisania maculosa.

-    Tā to sauc?

-Jā.

-    Vai esat pārliecināts?

Vīrs ar troksni nolika lupu un piecēlās kājās. - Jūs man neuzticaties? - viņš nošņācās. - Nu tad nācietl

-    Es jau neapgalvoju, ka neuzticos jums...

-    Nē, jūs to apgalvojat. - Fon Šillers izsteidzās no sava kabineta, pārvietodamies ar ātrumu, kādu Džeina no viņa nepavisam nebija gaidījusi. Niknumā un vēlmē sevi aizstāvēt, viņš šļūcošiem soļiem šķērsoja zāli pēc zāles, vedotvDžeinu arvien dziļāk eksponātu skapju krēslainajā labirintā gar neskaitāmu nedzīvu acu skatieniem, gar vitrīnu rindu, kas atradās visattālākajā ēkas stūrī. Skaidrs, ka šī muzeja daļa nebija neko labi apmeklēta. Zīmītes ar uzdrukātajiem eksponātu nosaukumiem bija nodzeltējušas aiz vecuma, stikla vitrīnas klāja putekļu kārta. Iespraucies šaurā ejā starp skapjiem, fon Šillers atrāva vaļā kādu atvilktni un izvilka no tās paraugu kasti.

-    Te, - viņš norādīja, atvērdams to. Izņēmis sauju gliemežvāku, viņš novietoja tos citu aiz cita uz vitrīnas stikla virsmas. - Pisania maculosa. Un, re, kur vēl viens! Un vēl. Un šis ir jūsējais. - Viņš uzlūkoja Džeinu ar aizvainota akadēmiķa svēto sašutumu. - Nu?

Džeina aplūkoja gliemežvāku rindu: visiem bija vienāds graciozs izliekums, vienāds spirālveida svītrojums. - Tie izskatās vienādi.

-    Bet, protams! Tie pieder pie vienas sugas! Es taču zinu, par ko runāju. Tā ir mana nozare, detektīve.

Nudien, kas par noderīgu nozari, viņa, izvilkusi piezīmju bloknotu, nodomāja. - Pasakiet man vēlreiz, kā to sugu sauca!

-    Labāk dodiet šurp! - Fon Šillers raušus izrāva bloknotu viņai no rokām, un Džeina noskatījās, kā profesors saviebies raksta nosaukumu. Šis nebija nekāds patīkamais sirmgalvis. Kāds tur brīnums, ka viņu nobāzuši slotu kambari.

Viņš atdeva Džeinai piezīmju bloknotu. - Tā. Uzrakstīts pareizi, burtu pa burtam.

-    Un ko tas nozīmē?

-    Tāds ir tā nosaukums.

-    Nē, es gribēju zināt, kāda ir šā konkrētā gliemežvāka nozīme.

-    Tai jābūt apveltītai ar kādu nozīmi? Jūs esat Homo sa-piens sapiens, šī gliemežnīca ir Pisania maculosa. Tā tas gluži vienkārši ir.

-    Un šī gliemežnīca, vai tā ir reta?

-    Nepavisam ne. Tādu jūs viegli varat nopirkt Internetā no daudziem izplatītājiem.

Tās padara gliemežvāku vairāk nekā nederīgu slepkavas izsekošanā. Džeina nopūtusies nolika sāņus piezīmju bloknotu.

-    Tās bieži sastopamas Vidusjūrā, - viņš piebilda.

Džeina uzlūkoja viņu. - Vidusjūrā? - viņa pāijautāja.

-    Un Azoni salās.

-    Atvainojiet! Man nav īsti skaidra priekšstata, kur šīs Azoru salas atrodas.

Profesors uzmeta viņai sapīkušu, neticības pilnu skatienu. Tad viņš pieveda Džeinu pie citas vitrīnas, kur bija izlikts dučiem gliemežnīcu līdz ar pabalējušu Vidusjūras baseina karti. Jg Šeit, - viņš iebakstīja ar pirkstu. - Te tās salas ir, uz rietumiem no Spānijas. Pisania maculosa sastopamas šajā areālā -no Azoru salām līdz Vidusjūrai ieskaitot.

-    Un nekur citur? Amerikā ne?

-    Es jau jums stāstīju par to izplatību. Šīs gliemežnīcas, kuras es izņēmu, lai jums parādītu, tās visas savāktas Itālijā.

Kādu bridi viņa klusēja, skatiens vēl arvien bija pievērsts vitrīnai. Džeina nespēja atcerēties, kad pēdējo reizi būtu pētījusi Vidusjūras karti. Viņas pasaule galu galā bija Bostona; šķērsot pilsētas robežu bija gandrīz tas pats, kas doties ārzemju ceļojumā. Kāpēc gliemežvāks? Kāpēc tieši šis gliemežvāks?

Tad viņai acīs iekrita Vidusjūras austrumu nostūris. Kipras sala.

Sarkanais okers. Gliemežvāki. Ko šis slepkava mēģina mums pateikt?

-    Ak! - novilka fon Šillers. - Nemaz nezināju, ka te ir vēl kāds.

Džeina nebija dzirdējusi nekādus soļus, pat ne koka grīdas ieakstēšanos. Viņa pagriezās un ieraudzīja sev aiz muguras jauna cilvēka stāvu. Visticamāk, ka pēdējā kursa students, spriežot pēc saburzītā krekla un zilajiem džinsiem. Viņš neapšaubāmi izskatījās izglītots - ar brillēm smagnējos, melnos rāmjos, seja nogurusi un ziemīgi bāla. Viņš stāvēja klusēdams, un Džeinai ienāca prātā, vai viņš maz spējīgs parunāt.

Tad nāca vārdi. Jauneklis stostījās tik mokoši, ka bija grūti viņā klausīties. - P-p-profesor fon Šiller. Ir l-laiks s-s-slēgt.

-    Tūlīt beigsim, Malkolm. Gribēju parādīt detektīvei Ridzoli dažus Pisania paraugus. - Fon Šillers salikt gliemežvākus atpakaļ kastē. - Es aizslēgšu.

-    B-b-bet tas ir mans...

-    Zinu, zinu. Tāpēc vien, ka pa šiem gadiem esmu kļuvis stīvs, neviens man vairs negrib uzticēt pat tik daudz kā pagriezt muļķīgu atslēgu. Re, man uz rakstāmgalda vēl arvien ir papīri, kuri man jāizskata. Kāpēc tu nevarētu izvadīt detektīvi pa durvīm? Apsolu, ka aizejot aizslēgšu durvis, kā pienākas.

Jauneklis vilcinājās, it kā mēģinādams izspiest no sevis protesta vārdus. Tad viņš vienkārši nopūtās un pamāja.

Džeina ieslidināja maisiņu ar gliemežvāku atpakaļ kabatā.

- Pateicos jums par palīdzību, doktor fon Šiller, - viņa sacīja. Bet vecais vīrs jau šļūkāja prom, lai ievietotu gliemežvāku kasti atpakaļ atvilktnē.

Vezdams Džeinu pa drūmajām ekspozīcijas telpām, garām stiklā iesprostotajiem dzīvniekiem, jauneklis klusēja, un pat viņa kedas pārvietojās pa koka grīdu tikpat kā bez skaņas. Sī jau nu diezin vai ir vieta, kur jaunam vīrietim pavadīt svētdienas vakaru, viņa prātoja. Fosiliju un caurdurtu taureņu sabiedrībā.

Ārā, pievakares krēslā, Džeina, zolēm čirkstot grantainajā sniegā, devās atpakaļ uz stāvlaukumu. Pusceļā viņa palēnināja gaitu un apstājās. Pagriezusies viņa noskatīja tumšās ēkas, laternu mestos gaismas laukumus. Neviena, nekā, ne mazākās kustības.

Vai savas bojāejas vakarā Eva Kasoviča redzēja tuvojamies slepkavu?

Džeina pielika soli, lai nokļūtu pie sava auto, kas nu bija viens pats stāvlaukumā. Atslēgas jau bija viņai saujā. Tikai iekāpusi un aizslēgusi durvis, viņa ļāva uzmanībai atslābt. Sī lieta padarīs mani traku, viņa nodomāja. Es pat nevaru mierīgi šķērsot stāvlaukumu - bez sajūtas, ka man pa pēdām seko pats Nelabais.

Un pamazām sakļauj ap mani savus nagus.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

3. augusts. Mēness fāze: pilnmēness.

Pagājušnakt māte runāja ar mani sapnī. Bāra mani. Atgādinājums tam, ka esmu bijis nedisciplinēts. “Esmu mācījusi tev visus senos rituālus, un kas no tā iznācis?" viņa man pārmeta. “Vai darīju to tālab, lai tu par tiem neliktos ne zinis? Atceries, kas tu esi. Tu esi izredzētais.”

Es to neesmu aizmirsis. Kā es to spētu? Kopš pašas agrākās bērnības viņa man ir skandējusi mūsu senču teikas, to pašu senču, par kuriem Sebonītu Maneto Ptolemaja Otrā laikā rakstīja: “Viņi dedzina mūsu pilsētas. Viņi spīdzina un nokauj mūsu ļaudis. Viņi sēj karu, alkdami iznīdēt cilvēku cilti.”

Manās dzīslās rit svētās mednieku asiniS.

Šie noslēpumi palika nezināmi pat manam izklaidīgajam un aizmāršīgajam tēvam. Saites, kuras vienoja manus vecākus, bija šauri praktiskas. Taču saikne starp mani un māti sniedzas pāri laikiem un kontinentiem, tā rod izpausmi manos visdzīvākajos sapņos. Viņa ir neapmierināta ar mani.

Ta nāk labprāt, jo nekad nav izjutusi cilvēku nežēlības šautru. Mēness ir tik spožs, ka man, lai redzētu ceļu, nav vajadzīgs kabatas lukturītis. Aiz muguras dzirdu, kā apjukušas blēj pārējās kazas, kuras esmu izlaidis no fermera kūts, taču tās man neseko. Man brienot aizvien dziļāk mežā, to balsis izgaist, un tagad vienīgais, ko varu dzirdēt, ir paša soļu troksnis un kazas nagu skrapstoņa uz meža takas.

Kad esam jau labu laiku gājuši, es piesienu kazu pie koka. Dzīvnieks sajūt, kas tuvojas, un izgrūž satrauktu blējienu. Es nometu drēbes un izģērbjos līdz ādai. Sūnās nometos ciļos. Nakts ir dzestra, taču ne jau tāpēc es drebu. Es drebu gaidās. Paceļu nazi un rituāla vārdi plūst no manām lūpām tikpat viegli, kā tas bijis vienmēr. Slavinājumi mūsu kungam Setam, manu senču dievam. Nāves un iznīcības dievam. Cauri neskaitāmiem gadu tūkstošiem viņš vadījis mūsu rokas, vedis mūs no Levantas zemes uz Feniķiju un Romu, uz visiem pasaules nostūriem. Mēs esam visur.

Asinis izšļācas karstā strūklā.

Kad tas ir galā, es eju kails, tikai kurpēs, uz ezeru. Mēness gaismā es iebrienu ūdenī un noskaloju kazas asinis. Iznirstu tīrs un priekpilns. Tikai tad, kad esmu apģērbies, mani sirdspuksti beidzot nomierinās, un nogurums pēkšņi apliek man ap pleciem savu smago roku. Daudz netrūkst, lai es nokristu un aizmigtu turpat zālē, taču es neuzdrošinos apgulties; esmu tā noguris, ka varu nepamosties līdz pat rīta gaismai.

Dodos atpakaļ uz māju. Sasniedzis uzkalna virsotni, es viņu ieraugu. Lilija stāv mauriņa malā, slaids siluets ar mēnesnīcā mirdzošiem matiem. Viņa lūkojas manī.

“Kur tu biji?" viņa jautā.

“Gāju peldēties."

“Tumsā?"

“Šis ir pats labākais laiks." Es viņai lēni tuvojos. Viņa stāv pavisam nekustīgi, pat tad, kad esmu piegājis tik tuvu, ka varu viņai pieskarties. “Ūdens ir silts. Neviens tevi neredz, ja peldies kails." Mana roka ir vēsa no ezera ūdens, un Lilija nodreb, kad noglāstu viņas vaigu. Vai tās ir baiļu vai valdzinājuma trīsas? Es nezinu. Zinu tikai to, ka visas šīs nedēļas viņa mani vērojusi, tāpat kā es tiku vērojis viņu, un mūsu starpā kaut kas rodas. Mēdz teikt, ka elle pievelkot elli. Tumsa, kas mīt kaut kur dziļi viņā, sadzirdējusi manu saucienu un pamodusies.

Pienāku vēl tuvāk. Lilija gan ir vecāka par mani, toties es esmu garāks, un, kad pieliecos, mana roka viegli apkļauj viņas vidukli. Mūsu gurni saskaras.

Viņas pļauka liek man sagrīļoties.

- Nekad vairs neiedrošinies man pieskartiesI - viņa noskalda. Tad pagriežas un dodas uz māju.

Seja vēl arvien svilst. Kavējos tumsā, gaidīdams, kad no mana vaiga izzudīs viņas rokas atstātās pēdas. Viņai nav ne jausmas, kas es patiesībā esmu. Kas ir tas, ko viņa tikko pazemojusi. Nav ne jausmas, kādas tam var būt sekas.

Šajā naktī es neaizmiegu.

Es guļu vaļējām acīm, apdomādams visas tās mācības, ko māte man teikusi par pacietību un īstā brīža sagaidīšanu. “Visdārgākā balva ir tā," viņa sacīja, “kuru tev bijis ilgi jāgaida." Kad nākamajā rītā lec saule, es vēl arvien esmu gultā un apdomāju mātes vārdus. Domāju arī par šo pazemojošo pļauku. Par visām tām reizēm, kad Lilija un viņas draudzenes izrādījušas man necieņu.

Lejā, virtuvē, krustmāte Emija gatavo brokastis. Sajūtu kajijas smaržu un to, kā uz pannas kraukšķinās speķis. Un dzirdu viņu saucam: “Pīter1 Vai neesi redzējis manu atkaulojamo nazi?"

DIVDESMITĀ NODAĻA

Kā jau tas parasti mēdz būt karstā vasaras dienā, Piazza di Spagna bija viena vienīga sasvīdušu tūristu jūra. Tie malās -elkonis pie elkoņa, kaklos kūļājās dārgi fotoaparāti, sasarkušās sejas noēnoja beisbola cepures un platmales ar nokarenām malām. Lilija no sava augstā skatpunkta Spāņu kāpnēs vēroja pūļa kustību, pamanīdama gan virpuļus, kas griezās ap tirgotāju ratiņiem, gan konkurējošu ceļojumu grupu straumju krustpunktus. Viņa sāka kāpt lejup, piesargādamās no kabatzagļiem un atgaiņādamās no nemainīgajiem suvenīru tirgotājiem, kuri spietoja apkārt kā mušas. Lilija pamanīja sev pievērstus dažu vīriešu skatienus, taču to uzmanība bija tikai acumirklīga. Skatiens, aša, baudkāra doma, un viņu acis jau pievērsās nākamajai garāmgājējai. Kāpdama lejup uz laukumu, Lilija par tiem tikpat kā nedomāja, viņa paspraucās garām pārītim, kas apskāvās uz pakāpieniem, un jauneklim, kurš bija pārliecies pār mācību grāmatu. Viņa ienira pūlī. Drūzmā Lilija jutās neapdraudēta, anonīma un izolēta.Ta gan bija tikai ilūzija, patiesi drošas vietas jau nepastāvēja. Šķērsojot laukumu, lavierējot gar tūristiem, kuri klikšķināja savus fotoaparātus, un bērniem, kuri strēba limonādi, viņa apzinājās, ka tik un tā ir pārāk viegli pamanāma. Pūlis sniedza vienlīdz labu aizsegu gan upurim, gan vajātājam.

Viņa sasniedza laukuma tālāko malu un pagāja garām veikalam, kurā tirgoja dizaineru radītas kurpes un rokassomiņas, kādas viņa nekad savā mūžā nevarēs atļauties. Aiz tā atradās banka ar bankomātu, un trīs cilvēki stāvēja pie tā rindā. Lilija nostājās rindas galā. Kad pienāca viņas kārta, Lilija jau bija rūpīgi noskatījusi visus, kas atradās tuvumā, un nemanīja nevienu, kas atgādinātu uzbrukumam gatavu zagli. Bija pienācis laiks visu izņemt. Romā Lilija bija pavadījusi četras nedēļas, taču darbu vēl nebija atradusi. Lai gan viņa tekoši runāja itāliešu valodā, viņai neatradās darbs nevienā kafetērijā, ne suvenīru veikalā, un nu viņai vairs bija palikuši tikai pieci eiro.

Lilija ievietoja bankas karti, pasūtīja trīssimt eiro un gaidīja, kad tiks izsniegta nauda. Karte atgriezās līdz ar apdrukātu papīra strēmeli, taču nauda neparādījās. Lilija aplūkoja apdrukāto papīra gabalu, un viņas kuņģis sažņaudzās. Lai saprastu, kas tur rakstīts, viņai nebija vajadzīgs tulkotājs.

Nepietiekams konta atlikums.

Labi, viņa nodomāja. Varbūt vienkārši gribu vienā reizē pārāk daudz izņemt. Jānomierinās. Viņa vēlreiz ievietoja karti, uzspieda kodu un šoreiz pasūtīja divsimt eiro.

Nepietiekams konta atlikums.

Taču tagad viņai aiz muguras stāvēja kāda sieviete, izdvesdama nopūtas, kam bija jāvēsta: beidz čammāties, man jāsteidzas! Lilija trešo reizi ievietoja karti. Pasūtot simt eiro.

Nepietiekams konta atlikums.

- Hei, vai jūs kādreiz ari beigsit? Vismaz šodien? - nošņācās sieviete aiz muguras.

Lilija pagriezās pret viņu. Viens vienīgs dusmās kvēlojošs skatiens lika sievietei piesardzīgi atkāpties. Lilija pabrāzās tai garām un devās atpakaļ uz laukumu, viņa virzījās akli, šoreiz nepievērsdama uzmanību tam, vai kāds viņu vēro vai izseko. Kad viņa bija sasniegusi Spāņu kāpnes, viss spēks no kājām šķita aizplūdis. Lilija saguma uz pakāpieniem un paslēpa seju plaukstās.

Nauda bija izsīkusi. Lilija zināja, ka uzkrājumi dilst un drīz tie varētu beigties, tomēr viņa bija domājusi, ka spēs izvilkt . vēl nākamo mēnesi. Bija palicis vairs tikai kād^m divām maltītēm, un tas tad ari bija viss. Ne viesnīcas vakarā, ne guļvietas. Bet,' ei - šīs kāpnes bija pietiekami ērtas, un kas par nepārspējamu ainavu! Un, kad sāks mākt izsalkums, var taču parakņāties atkritumu urnā, gan jau kāds tūrists būs tur iemetis aizkostu sviestmaizi.

Kuru te gribu piemuļķot? Man kaut kā jātiek pie naudas.

Viņa pacēla galvu, pārlaida skatienu laukumam un redzēja tur daudzus jo daudzus vientuļus vīriešus. Hei, puiši, vai kāds nevēlas samaksāt par pēcpusdienu kopā ar kvēlu un trakulīgu meiču? Tad viņa pamanīja trīs policistus, kuri pastaigājās gar laukuma malu, un nosprieda, ka šī nav piemērotākā vieta zvejot izdevības. Tikt arestētai būtu nepatīkami, un tas pat var izrādīties liktenīgi.

Lilija atvēra mugursomu un ņēmās drudžaini rakņāties pa tās saturu. Varbūt tur palicis kāds naudas žūksnītis, par kuru viņa piemirsusi, vai vismaz pāris grabošu monētu dibenā. Veltas cerības. It kā viņa nebūtu skaitījusi katru peniju. Viņa atrada tikai piparmētru konfekšu stobriņu un lodīšu pildspalvu. Bet ne naudu.

Toties Lilija atrada biznesa karti, uz kuras bija rakstīts “Fi-lipo Kavalli”. Tūdaļ atmiņā atausa šā vīrieša seja. Smagā auto šoferis ar glūnīgajām acīm. “Ja tev vajadzīga vieta, kur palikt,” viņš tika teicis, “man pilsētā ir dzīvoklis.”

Un tātad? Man ir vieta, kur apmesties.

Lilija apsēdās uz kāpnēm, mehāniski virpinādama kartīti pirkstos, līdz tā bija galīgi saspiesta un saņurcīta. Viņa domāja par Filipo Kavalli, par viņa neskūto seju un blēdīgajām acīm. Vai tas būtu tik šausmīgi? Viņai bija dzīvē nācies darīt ari briesmīgākas lietas. Daudz briesmīgākas.

Un vēl arvien turpināt par to maksāt.

Lilija aizdarīja mugursomu un palūkojās apkārt pēc telefona automāta. Lai vai cik blēdīgas būtu viņa acis, taču meitenēm, vai zināt, ir ari jāēd.

Lilija nervozi mīņājās kāpņu telpā pie dzīvokļa ar numuru 4-G, te noraustīdama blūzi, te atglauzdama matus. Tad viņa iedomājās, kāpēc tai, pie velna, būtu jāuztraucas, ņemot vērā, cik neķītrus skatienus vīrietis šķiroties viņai tika raidījis. Kungs, kaut jel viņam vismaz nebūtu smirdīga elpai - Lilija

klusībā lūdzās. Savulaik viņai bijusi darīšana gan ar resniem, gan neglītiem vīriešiem. Var taču galu galā aizvērt acis un neskatīties. Bet vīrietis ar smirdīgu elpu...

Durvis atsprāga vaļā. - Iekšā! - uzsauca Filipo.

Uzmetot viņam pirmo skatienu, Lilijai gribējās pagriezties un pa galvu pa kaklu mesties prom. Šis tips bija akurāt tāds, kāds bija palicis viņai atmiņā: zods klāts asiem rugājiem, kā-rigais skatiens jau tagad gatavs viņu aprit. Par godu Lilijas apmeklējumam vīrietis pat nebija uzskatījis par vajadzīgu kaut cik glītāk apģērbties - viņam mugurā bija T krekls bez piedurknēm un kājās lempīgas bikses. Kālab gan lai viņš sevi apgrūtinātu ar uzpošanos? Gan jau viņš zināja, kas Liliju šurp attnecis, un tas nebūt nebija viņa skulpturālais augums vai dzirkstošā asprātība.

Lilija iegāja dzīvoklī, kur par virskundzību sacentās ķiploku un cigarešu smaka. Ja to neņemtu vērā, jāteic, ka šis nemaz nebija tik briesmīgs ūķis. Viņa redzēja dīvānu un krēslus, un glītu avīžu kaudzi, un kafijas galdiņu. Balkona logs vērās uz vēl vienu daudzdzīvokļu māju. Cauri sienām bija dzirdams kaimiņu televizoru radītais troksnis.

-    Kā būtu ar kādu malku vīna, Kerola? - vīrietis apjautājās.

Kerola. Viņa jau bija paguvusi aizmirst vārdu, kādā bija tam stādījusies priekšā. - Jā, labprāt, - Lilija atbildēja. - Un... vai jums te nebūtu kaut kas ēdams?

-    Ēdiens? Protams. - Vīrietis smaidīja, bet skatiens arvien bija tikpat glūnīgs. Viņš zināja, ka tie bija tikai jociņi pirms darījuma. Viņš atnesa maizi un sieru, un mazu šķīvīti ar marinētām sēnēm. Nekāds dižais mielasts, drīzāk uzkoda, lād, lūk, ko viņa bija vērta. Vīns bija lēts, tas cirta rīklē un savilka muti, tomēr ēzdama viņa izdzēra divas glāzes. Kad sekos turpinājums, labāk būt žvinguli, nevis skaidrā. Vīrietis sēdēja pretī pie virtuves galda un, malkodams vīnu, vēroja viešņu. Cik viņu bija, šo sieviešu, kas ciemojušās šajā dzīvokli un sēdējušas pie virtuves galda, norūdīdamas sevi guļamistabai? Skaidrs, ka neviena nenāca šurp no laba prāta. Viņām, tāpat kā Lilijai, noteikti vajadzēja glāzi vai divas, vai pat visas trīs, pirms ķerties pie lietas.

Vīrietis pasniedzās pār galdu. Lilija sastinga kā sālsstabs, kad viņš tai atpogāja blūzes augšējās divas pogas. Tad viņš atslīga atpakaļ krēslā, priecādamies par skatam atklājušos krūšu bedrīti.

Lilija centās nelikties zinis par viņa izdarībām un pasniedzās pēc nākamās maizes rikas, tad iztukšoja glāzi un ielēja nākamo.

Vīrietis piecēlās un piegāja Lilijai no mugurpuses. Atpogājis blūzi, viņš noslidināja to viņai no pleciem un atāķēja krūšturi.

Lilija iestūķēja mutē siera gabalu, steigšus sakošļāja un norija to. Aizrijās un gandrīz izklepoja to ārā, kad vīrieša rokas uzgūla viņas krūtīm. Viņa stingi sēdēja, rokas sažņaugtas dūrēs, lai apspiestu tieksmi pagriezties un iebelzt viņam. Taču Lilija ļāva viņam pienākt klāt no priekšpuses un atvilkt vaļā džinsu slēdzi. Tad viņš meiteni pavilka augšup, un viņa rātni piecēlās kājās, lai viņš to varētu atbrīvot no atlikušajiem apģērba gabaliem. Kad viņa beidzot stāvēja kaila šā tēvaiņa virtuvē, viņš pakāpās atpakaļ, lai papriecātos par skatu. Viņa uzbudinājums bija acīmredzams. Viņš pat neapgrūtināja sevi ar izģērbšanos, tikai pagrieza Liliju pret virtuves leti, atpogāja sev bikses un ņēma viņu priekšā stāvus. Viņš to darīja tik sparīgi, ka trauki plauktos grabēja un galda piederumi atvilktnēs šķindēja.

Ātrāk! Nu beidz taču, nolādēts!

Bet tēvainis tikai tagad likās tā īsti iesildījies. Viņš pagrieza Liliju pret sevi, nospieda uz ceļiem, un turpināja iesākto uz flīžu grīdas. Tad - dzīvojamā istabā, tieši pretī balkona logam, kā gribēdams, lai visa pasaule redz, ka viņš, Filipo, var drātēt sievieti visās telpās un visās iespējamās pozās. Lilija aizvēra acis un koncentrējās uz televizora skaņām, kas atplūda no kaimiņu dzīvokļa. Dārdoša televīzijas spēles mūzika, itāliski temperamentīgs raidījuma vadītājs. Viņa koncentrējās televīzijai, jo negribēja dzirdēt Filipo elsošanu un kunkstēšanu, kad tas grūdās viņā. Un kad pabeidza.

Viņš sabruka pār Lilijas augumu, nekustīga masa, kas draudēja viņu nosmacēt. Lilija izbrīvējās no tā un atgūlās uz muguras, ķermenis spīdēja no abu sviedriem.

Pēc brīža vīrietis sāka krākt.

Lilija viņu atstāja turpat, uz dzīvojamās istabas grīdas, un iegāja vannasistabā, lai palīstu zem dušas. Zem tekošā ūdens viņa pavadīja krietnas divdesmit minūtes, rūpīgi aizskalodama no ķermeņa visas notikušā pēdas. Matiem pilot, viņa atgriezās dzīvojamā istabā, lai pārliecinātos, vai vīrietis vēl arvien ir aizmidzis. Viņš bija aizmidzis. Tad Lilija klusiņām ielavījās guļamistabā un ņēmās izlūkot skapja atvilktņu saturu. Zem zeķu kaudzes viņa atrada naudas žūksni - vismaz sešsimt eiro. Viris nemaz nepamanīs, ka viena simtiņa trūkst, Lilija, atskaitīdama banknotes, nosprieda. Lai vai kā, viņa to bija nopelnījusi.

Viņa apģērbās un jau tvēra pēc mugursomas, kad izdzirda aiz muguras soļus.

-    Jau tik ātri prom? - viņš vīlies novilka. - Kā tev var pietikt ar vienu reizi?

Lilija lēnām pagriezās un veltīja viņam samocītu smaidu.

-    Viena reize ar tevi, Filipo, atsver desmit reizes ar citu.

Viņš atieza muti smaidā. - Tā jau man tās sievietes saka.

Tas nozīmē, ka viņas visas melo.

-    Paliec! Uztaisīšu mums vakariņas. - Viņš pienāca tuvāk un, pastiepis roku, neveikli rotaļājās ar viņas matu šķipsnu.

-    Paliec un varbūt...

Apdomāšanās aizņēma ne vairāk kā divas sekundes. Ja šī ir vieta, kur pārnakšņot, tad par nesamērīgi augstu cenu. - Man jāiet, - viņa paziņoja un novērsās, gatava doties prom.

-    Lūdzu, paliec! - Filipo apklusa un tad ar tādu kā izmisumu balsī piebilda: - Es tev samaksāšu.

Viņa apstājās pussolī un pagriezās pret viņu.

-    Tur tas āķis, vai ne? - viņš klusi sacīja. Smaids viņa sejā apdzisa, un tā lēnām pārvērtās nogurušā maskā. Vairs ne uzvarošs mīlnieks, bet noskumis pusmūža vīrs ar resnu vēderu -viens, bez savas sievietes. Nesen viņai šīs acis bija likušās blēdīgas, turpretī tagad tās šķita tikai nogurušas un nomāktas.

- Es zinu, ka tas tā ir, - viņš nopūtās. - Ne jau manis paša dēļ tu atnāci. Tas, ko tu gribi, ir nauda.

Pirmo reizi Lilija uzlūkoja šo vīrieti bez riebuma. Un pirmo reizi viņa nolēma būt godīga pret to.

- jā- viņa atbildēja. - Man vajadzīga nauda. Esmu galīgi sausā un nevaru atrast Romā darbu.

-    Bet tu esi amerikāniete. Tu taču vari braukt mājās.

-    Es nevaru tur atgriezties.

-    Kālab ne?

Lilija novērsās. - Vienkārši nevaru. Mani tur tik un tā nekas labs negaida.

Filipo kādu bridi apsvēra viņas vārdus un nonāca pie saprātīga slēdziena. - Tevi meklē policija?

-    Nē. Ne jau policija...

-    Tad no kā tu bēguļo?

Es bēgu no paša Nelabā, Lilija nodomāja. Taču to viņa nevarēja teikt, citādi viņš to noturēs par jukušu. - No kāda vīrieša, -viņa sacīja. - No kāda, kurš man iedveš bailes.

Atriebīgs draudziņš, viņš, visticamāk, nodomāja. Filipo saprotoši pamāja. - Tātad tev vajadzīga nauda. Nāc. Iedošu ar mazdruscīt. - Un viņš pagriezās, lai dotos uz guļamistabu.

-    Pagaidi, Filipo! - Vainas izjūtas vadīta, Lilija pasniedzās kabatā un izvilka no tās simt eiro, ko bija izmakšķerējusi no viņa zeķu atvilktnes. Kā gan viņa varēja apzagt cilvēku, kurš bija tā izslāpis pēc draudzības, pēc siltām attiecībām? - Piedod, - viņa sacīja. - Tie ir tavi. Man tie patiešām bija vajadzīgi, taču es nedrīkstēju tos ņemt. - Viņa pasniedzās pēc vīrieša rokas un, nespēdama skatīties tam acīs, iespieda naudu viņa saujā. - Mēģināšu kaut kā iztikt, - to teikdama, Lilija pagriezās, lai ietu.

-    Kerola. Vai tas ir tavs īstais vārds?

Uzlikusi roku uz durvju roktura, viņa kavējās. - Tas ir tikpat labs vārds kā jebkurš cits.

-    Tu teici, ka tev vajadzīgs darbs. Ko tu proti?

Lilija uzlūkoja viņu. - Varu darīt jebko. Varu apkopt mājas, strādāt par viesmīli. Bet alga man jāmaksā skaidrā naudā.

-    Tu ļoti labi runā itāliski. - Viņš domīgi nopētīja Liliju, tad teica: - Man šeit, pilsētā, ir māsīca. Viņa organizē ekskursijas.

-    Kas par ekskursijām?

-    Uz Forumu, uz baziliku. - Filipo paraustīja plecus. - Tu jau zini, visas parastās vietas, ko tūristi Romā mēdz apmeklēt. Reizēm viņai rodas vajadzība pēc gidiem, kuri runā angliski. Taču tiem ir vajadzīga izglītība.

-    Man tāda ir! Koledžas diploms klasiskajās studijās. -Tikko modusies cerība lika sirdij straujāk iepukstēties. - Es itin labi orientējos vēsturē. Patiešām. Visā, kas saistīts ar senatni.

-    Bet vai tu zini ari kaut ko par Romu?

Lilija iesmējās un nometa mugursomu. - Jā, - viņa attrauca, - Zinu gan.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Mora stāvēja uz apledojušās ietves un raudzījās Bīkonhilas savrupmājas aicinoši gaišajos logos. Viesistabā mirdzēja kamīna gaisma, gluži tāpat kā tajā vakarā, kad viņa, liesmu un kafijas tases pievilināta, pirmoreiz spēra kāju pār šo slieksni. Taču šovakar viņas soļus vadīja ziņkārība... vīrietis, kurš viņu intriģēja un, Morai nācās to atzīt, arī nedaudz biedēja. Viņa piezvanīja un saklausīja iekšpusē zvana skaņu, tā atbalsojās istabās, kuras viņai vēl būs jāredz. Viņa bija gaidījusi, ka uz zvanu atsauksies sulainis, un bija ne mazumu pārsteigta, kad durvis atvēra pats Entonijs Sansone.

-    Nebiju īsti pārliecināts, vai jūs atnāksit, - viņš, laizdams Moru iekšā, atzinās.

-    Es ari ne, - viņa attrauca.

-    Pārējie ieradīsies mazliet vēlāk. Nospriedu, ka mums abiem varētu būt patīkami parunāties divatā. - Viņš palīdzēja Morai novilkt mēteli un atvēra slepeno paneli, aiz kura bija skapis. Kā redzams, šā vīra mājas sienas glabāja noslēpumus. - Tātad -kas jūs beigu beigās pamudināja atnākt?

-    Jūs sacījāt, ka mums esot kopīgas intereses. Gribēju uzzināt, ko jūs ar to domājat.

Viņš pakāra Moras mēteli un pagriezās - iespaidīgs, melni tērpts stāvs, seja zeltainas kamīna gaismas apmirdzēta. - Ļaunums, - viņš atbildēja. - Tas mums ir kopīgs. Mēs abi to esam redzējuši tuvumā. Mēs to esam skatījuši vaigā, sajutuši tā dvašu. Un jutuši, kā tas raugās mūsos.

-    Ar to ir sastapušies daudzi.

-    lāču mums nācies saskarties ar to dziļi personiski.

-    Jūs atkal runājat par manu māti.

-    Džoisa sacīja man, ka neviens pat īsti nezinot Amaltejas upuru patieso skaitu.

-    Es neesmu centusies sekot šās izmeklēšanas gaitai. Es turos no tās pa gabalu. Pēdējā reize, kad redzēju Amalteju, bija jūlijā, un man nav ne mazākās vēlēšanās apciemot viņu atkal.

-    Ļaunuma ignorēšana nenozīmē tā atvairīšanu. Tas vēl arvien ir tepat līdzās, jūsu dzīvē...

-    Manā ne...

-    ...ieskaitot pat jūsu DNS.

-    Piedzimšana ir nejaušība. Mēs neesam savu vecāku dubultnieki.

-    Tomēr kaut kādā līmenī. Mora, jūsu mātes noziegumi jūs nospiež. Tie nodarbina jūsu domas.

-    Par to, vai ari es pati gadījumā neesmu monstrs?

-    Vai jūs par to domājat?

Mora klusēja, skaudri jūtot viņa pētošo skatienu. - Manī nav it nekā no mātes. Tad jau drīzāk esmu viņas pretpols. Palūkojieties uz kaijeru, kādu esmu izvēlējusies, uz darbu, ko daru.

-    Veids, kā izpirkt vainu?

-    Man nekas nav jāizpērk.

-    Tomēr jūs esat izvēlējusies darboties upuru pusē. Un taisnības pusē. Ne katrs izdara šādu izvēli, nedz ari dara to tik labi un ar tādu aizrautību kā jūs. Tālab arī es šovakar jūs te ielūdzu. - Viņš pavēra durvis uz nākamo telpu. - Tālab vēlos jums kaut ko parādīt.

Viņa sekoja vīrietim ar koka pane|iem apšūtajā ēdamistabā, kur smagnējais galds jau bija klāts vakariņām. Piecas vietas, viņa, pārlaidusi skatienu kristāla glāzēm un mirdzošajam porcelānam ar kobaltzilām un zeltītām apmalēm, ievēroja. Ari šeit bija kamīns, kura mutē dejoja liesmas, bet alai līdzīgā telpa ar divpadsmit pēdu augstajiem griestiem bija pavēsa, un Mora nopriecājās, ka atstājusi mugurā savu kašmira džemperi.

-    Varbūt vispirms glāzi vīna? - piedāvāja Sansone. pasvārstīdams rokā Cabernet pudeli.

-    Jā. Paldies!

Viņš ielēja vīnu glāzē un pasniedza to Morai, taču viņa uz to pat lāgā nepaskatījās; viņas uzmanību bija piesaistījuši portreti pie sienām. Cauri gadsimtu patinai viņā nolūkojās vīriešu nu sieviešu seju galerija.

-    šeit ir tikai nedaudzi, - paskaidroja Sansone. - Portretus mana dzimta gādājusi gadu gadiem. Daži no tiem ir mūslaiku kopijas, daži - tikai fantāzijas par to, kādiem tiem būtu bijis jāizskatās. Taču ir ari oriģināli, lādi šie cilvēki izskatījušies savas dzīves laikā.

Sansone šķērsoja telpu un piegāja pie kāda portreta. Tajā bija attēlota jauna sieviete tumšām, mirdzošām acīm, melnie mati pakausī saņemti krāšņā mezglā. Seja bija bāla un ovāla, un krēslainajā, liesmu apgaismotajā telpā viņas āda likās gandrīz caurspīdīga un tik dzīva, ka Morai teju vai likās, ka tā redz pulsu uz baltā kakla. Jaunā sieviete sēdēja puspagriezienā pret mākslinieku, zelta pavedienu cauraustais burgundieša krāsas tērps vizēja, skatiens bija tiešs un bezbailīgs.

-    Viņas vārds bija Izabella, - sacīja Sansone. - Tas tika uzgleznots mēnesi pirms viņas kāzām. Portretam bija nepieciešama tikai pavisam niecīga restaurācija. Uz audekla bija sviluma pēdas. Portrets laimīgi paglābās no ugunsgrēka, kas izpostīja Izabellas namu.

-    Viņa bijusi izcili skaista.

-    Jā gan. Sev par lielu nelaimi.

-    Kā tad tā? - Mora izbrīnā sarauca uzacis.

-    Viņa bija precējusies ar Nikolo Kontini, venēciešu augstmani. Šī laulība no visiem viedokļiem bijusi ārkārtīgi laimīga, līdz... - viņš apklusa, -... līdz viņu abu dzīvi izpostīja Antonio Sansone.

Mora pārsteigta uzlūkoja savu sarunu biedru. - Tas ir tas portretā redzamais vīrs? Pirmajā istabā?

Sansone pamāja. - Mans izcilais sencis. Ak, savus darbus viņš mācēja attaisnot ar Sātana iznīdēšanu. Baznīca to visu sankcionēja - spīdzināšanas, asinsizliešanas, dedzināšanu uz sārta. Venēcieši, būdami īpaši lietpratēji spīdzināšanā, bija

naski izgudrot aizvien jaunus moku rīkus, ar kuru palīdzību izspiest no saviem upuriem atzīšanos. Lai ari cik dīvainas būtu apsūdzības, dažas stundas kazemātā monsinjora Sansones sabiedrībā gandrīz ikvienu piespieda atzīt savu vainu visās viņa izvirzītajās apsūdzībās. Vienalga, vai tā bija apsūdzība raganu izdarībās vai kaimiņu noburšanā, vai sakaros ar Nešķīsto, atzīšanās jebkurā no tām bija vienīgais ceļš, kā pārtraukt sāpes un visžēlīgi tikt nodotiem nāvei. Kas patiesībā nemaz nebija tāda žēlastība, jo lielākā daļa tika dzīvi sadedzināti. - Viņš pārlaida skatu portretu galerijai. Mirušo sejām. — Visi cilvēki, kurus jūs šeit redzat, tika cietuši no viņa rokas. Vīrieši, sievietes, bērni -viņam tas bija vienalga. Runā, ka no rītiem viņš modies spara pilns gaidāmajam uzdevumam un mundri spēcinājis sevi ar sātīgām brokastīm - maizi un gaļu. Tad uzvilcis savu asinīm slacīto talāru un ķēries pie darba — ķeceru iznīdēšanas. Viņu kliedzienus varēts dzirdēt pat cauri akmens sienām.

Moras skatiens klīda pa telpu, ielūkojoties katrā bojāejai nolemtā sejā, un tūdaļ pat viņa iztēlojās šīs pašas sejas sasistas, sāpju izķēmotas. Cik ilgi viņi liedzās? Cik ilgi tvērās pie cerības izglābties, iespējas izdzīvot?

-    Antonio viņus visus pieveica, - stāstīja Sansone. - Izņemot vienu. - Un viņa skatiens atgriezās pie sievietes ar mirdzošajām acīm.

-Izabella palika dzīva?

-    Ak nē! Dzīvs nepalika neviens, kurš nonāca viņa nagos. Izabella aizgāja bojā tāpat kā pārējie. Taču viņa nepadevās.

-    Viņa atteicās atzīties?

-    Vai padoties. Viņai būtu vajadzējis tikai apmelot savu vīru. Atteikties no viņa, apvainot viņu burvestībās, un viņa paliktu dzīva. Jo tas, ko Antonio no Izabellas patiešām gribēja, nebija viņas atzīšanās. Viņš gribēja pašu Izabellu.

Viņas skaistums bija viņas nelaime. Tad tā viņš to bija domājis.

-    Veselu gadu un vēl vienu mēnesi, - turpināja Sansone,

- tik ilgi viņa izdzīvoja kamerā bez gaismas un* siltuma. Ik dienu tiekoties ar savu mocītāju. - Viņš uzlūkoja Moru. - Esmu

redzējis to laiku moku rīkus. Nespēju iedomāties nevienu elles variantu, kas būtu Jaunāks par tiem.

-    Un tomēr viņš Izabellu nepieveica?

-    Viņa izturēja līdz galam. Pat tad, kad viņai atņēma tās jaundzimušo bērnu. Pat tad, kad viņai sašķaidīja rokas, nosloks-nēja ādu no muguras, izgrieza locītavas. Katra nežēlība tika pedantiski aprakstīta Antonio personiskajās dienasgrāmatās.

-    Jūs šīs dienasgrāmatas patiešām esat redzējis?

-    Jā. Tās mantotas no paaudzes paaudzē. Tagad tās glabājas zem pagraba velvēm līdz ar citām netīkamām tālaika liecībām.

-    Kāds šausmīgs mantojums.

-    To ari es biju domājis, teikdams, ka mums ir kopīgas intereses, kopīgas rūpes. Mēs abi esam mantojuši samaitātas asinis.

Moras skatiens atgriezās pie Izabellas sejas, un pēkšņi viņas prātā saslēdzās tas, ko viņš bija teicis pirms dažiem mirkļiem. Viņai atņēma tās jaundzimušo bērnu.

Mora uzlūkoja Sansoni. - Jūs teicāt, ka viņai cietumā piedzimis bērns.

-    Jā. Dēls.

-    Kas ar viņu notika?

-    Viņš tika nodots vietējā klostera gādībā, kur ari tika uzaudzināts.

-    Bet viņš bija ķecerīgas sievietes dēls. Kālab viņu atstāja dzīvu?

-    Pateicoties tam, kas bija viņa tēvs.

Mora lūkojās viņā ar apjukuma pilnu atskārsmi. - Antonio Sansone?

Entonijs pamāja. - Zēns piedzima vienpadsmit mēnešus pēc mātes apcietināšanas.

Izvarošanas auglis, viņa nodomāja. Tad tādi ir Sansones ciltsraksti. Uz nāvi notiesāta sieviete.

Un necilvēks.

Mora pārlaida skatu pārējiem portretiem. - Man gan diezin vai būtu patīkami turēt visus šos portretus savā mājā.

-    Jūsuprāt, tas ir patoloģiski.

-    Man tas ik dienu būtu kā atgādinājums. Mani mocītu domas par to, kā viņi gājuši bojā.

-    Tālab jūs tos labāk nobēdzinātu kambari? Izvairītos lūkoties viņos, tāpat kā vairāties domāt par savu māti?

Mora saspringa. - Man nav nekādas vajadzības par viņu domāt. Viņai manā dzīvē nav vietas.

-    Un tomēr ir. Jūs tomēr par viņu domājat, vai ne? Jūs nevarat no tā izbēgt.

-    Par to, ka es savā dzīvojamā istabā nekarinātu viņas portretu, par to nu es esmu vairāk nekā pārliecināta. - Mora nolika vīna glāzi uz galda. - Jūs piekopjat visnotaļ dīvainu priekšteču godināšanas formu. Izlikt senci briesmoni priekšnamā kā tādu svētbildi, kā kaut ko tādu, ar ko lepoties. Un šeit, dzīvojamā istabā, iekārtot viņa upuru galeriju. Visas šīs sejas jūsos noraugās kā kaut kāda trofeju kolekcija. Tas ir kā...

Kā mednieks būtu izvietojis savas medību trofejas.

Mora lūkojās tukšajā glāzē, sajuzdama namā valdošo visaptverošo klusumu. Piecām personām klāts galds, tomēr viņa bija vienīgā, kura ieradusies. Kas zina, varbūt viņa ir vienīgā viešņa, kura tikusi aicināta.

Viņa satrūkās, kad Entonijs pieskārās viņas rokai un pasniedzās pēc tukšās glāzes. Viņš novērsās, lai to piepildītu, un Mora raudzījās vīrieša mugurā, muskuļu aprisēs zem melnā kamzoļveida krekla. Tad viņš pagriezās un sniedza viņai vīna glāzi. Mora to satvēra, taču nepielika pie lūpām, lai ari rīkle piepeši likās izkaltusi.

-    Vai zināt, kālab šie portreti atrodas šeit? - viņš klusi jautāja.

-    Man tas vienkārši liekas... dīvaini.

-    Es ar tiem uzaugu. Tie karājās mana tēva mājā un pirms tam viņa tēva mājā. Ari Antonio portrets, bet vienmēr atsevišķā telpā. Vienmēr redzamā vietā.

-    Kā altārglezna.

-    Savā ziņā - jā.

-    Jūs godināt šo vīru? Šo mocītāju?

-    Mēs glabājam dzīvu tā piemiņu. Mēs nemūžam neļausim sev aizmirst, kāds - vai kas - viņš bija.

-    Kāpēc?

-Jo uz mums gulstas atbildība. Svēts pienākums, ko Sansones sev uzlikuši pirms daudzām paaudzēm, sākot ar Izabellas dēlu.

-    Cietumā dzimušo bērnu.

Viņš pamāja. - Laikā, kad Vitorio kļuva pieaudzis, Sansone jau bija miris. Bet viņa briesmoņa slava bija plaši izplatījusies, un Sansones vārds vairs nebija lepnums, bet drīzāk gan lāsts. Vitorio būtu varējis nomainīt vārdu, atteikties no paša asinīm. Taču viņš rīkojās gluži pretēji. Viņš lēnprātīgi pieņēma Sansones vārdu kā krustu, ko tam nest.

-    Jūs kaut ko teicāt par svētu pienākumu. Kā tas izpaužas?

-    Vitorio zvērēja izpirkt sava tēva nodarījumus. Ja jūs ieskatītos mūsu ģimenes ģerbonī, tad varētu izlasīt tajā vārdus: “Sed libera nos a malo."

Latīniski. Mora sarauca uzacis. - Atpestī mūs no faunā.

-    Pilnīgi pareizi.

-    Un ko īsti Sansones bija nodomājuši darīt?

-    Cīnīties ar Nelabo, doktore Ailza. Un to mēs ari darām.

Kādu bridi Mora neteica ne vārda. Nevar būt, ka viņš to

domā nopietni, viņa prātoja, taču vīrieša skatiens bija absolūti nosvērts.

-    Jūs to, protams, domājāt figurāli, - viņa beidzot sacīja.

-    Es zinu, ka jūs neticat tam, ka viņš patiešām eksistē.

-    Sātans? - Mora nespēja novaldīt smieklus.

-    Ļaudīm nesagādā nekādas grūtības ticēt Dieva eksistencei.

-    Tālab jau ari to dēvē par ticību. Tā nebalstās uz pierādījumiem, jo tādu gluži vienkārši nav.

-    Ja kāds tic gaismai, viņam tiklab būtu jātic ari tumsai.

-    Bet jūs par to runājat kā par pārdabisku būtni.

-    Es runāju par ļaunumu tā koncentrētākajā formā. Ļaunumu, kas iemājo dzīvā būtnē ar miesu un asinīm, kas staigā

mūsu vidū. Te nav runa par impulsīvām slepkavībām - greizsirdīgu vīru, kurš nevalda pār sevi, vai pārbijušos kareivi, kurš nolaiž no kājas neapbruņotu pretinieku. Es runāju par ko citu. Par ļaudīm, kuri gan izskatās pēc cilvēciskām būtnēm, taču patiesībā viņos nav it nekā cilvēciska.

-    Par dēmoniem?

. -Ja vēlaties, sauciet tos tā.

-    Un jūs patiešām ticat šo radījumu - dēmonu, monstru vai kā nu jūs tos saucat - eksistencei?

-    Es zinu, ka tie pastāv, - viņš klusi atbildēja.

Durvju zvana skaņa lika Morai satrūkties. Viņa pameta acis uz viesistabu, bet Sansone pat nepakustējās. Mora saklausīja priekšnamā soļus un pēc brīža ari sulaiņa balsi.

-    Labvakar, misis Felveja! Vai atļausiet palīdzēt novilkt mēteli?

-    Es mazliet nokavējos, Džeremij. Atvainojiet!

-    Ari misters Stārks un doktore O’Donela vēl nav ieradušies.

-    Viņu vēl nav? Nu, tad man uzreiz kļūst labāk.

-    Misters Sansone un doktore Ailza ir dzīvojamā istabā, ja vēlaties viņiem piebiedroties.

-    Ak, es labprāt patiešām kaut ko iedzertu!

Sieviete, kura ienāca istabā, bija augumā gara kā vīrietis un izskatījās ari tikpat spēcīga, viņas platos plecus vēl vairāk izcēla tvīda bleizers ar ādas uzplečiem. Lai ari matus caurvija sudrabs, kustībās bija jauneklīgs spars un spēka apziņa. Ne mirkli nevilcinājusies, viņa devās taisni pie Moras.

-    Jūs noteikti esat doktore Ailza, - viņa zinoši bilda un sarokojās ar Moru. - Edvīna Felveja.

Sansone pasniedza sievietei vīna glāzi. - Kādi ir ceļi, Vin-nij?

-    Nedroši. - Viņa iedzēra vīna malku. - Tomēr brīnos, ka Ollijs vēl nav klāt.

-    Vēl jau nav astoņi. Viņš ieradīsies kopā ar Džoisu.

Edvīna lūkojās Morā. Viņas skatiens bija tiešs,'pat uzmācīgs. - Vai šai lietā ir kāds progress?

-    Mēs par to neesam runājuši, - attrauca Sansone.

-    Vai patiešām? Bet tas nodarbina mūsu visu prātus.

-    Es nedrīkstu par to runāt, - iebilda Mora. - Gan jau jūs saprotat, kāpēc.

Edvīna uzlūkoja Sansoni. - Tātad viņa vēl nav izteikusi piekrišanu?

-    Piekrišanu - kam? - Mora netika gudra.

-    Iestāties mūsu biedrībā, doktore Ailza.

-    Vinnij, tev ir tieksme visu nedaudz sasteigt. Es vēl neesmu pilnībā izskaidrojis...

- Par Mefisto fondu? - vaicāja Mora. - Vai runa ir par to? Iestājās klusums. Otrā istabā iezvanījās telefons.

Edvīna piepeši iesmējās. - Rādās, ka viņa ir aizsteigusies tev priekšā, Entonij.

- No kurienes jums ir zināms par šāda fonda esamību? -viņš jautāja, uzlūkodams Moru. Tad izdvesa saprotošu nopūtu.

-    Detektīve Ridzoli, protams. Dzirdēju, ka viņa nodarbojusies ar izpēti.

-    Viņai par to maksā.

-    Vai nu beidzot viņa ir pārliecinājusies, ka mēs esam ārpus aizdomām?

-    Viņa vienkārši necieš noslēpumainību. Un jūsu grupa jau nu ir izcili noslēpumaina.

-    Un tālab jūs atsaucāties šāvakara ielūgumam. Lai izdibinātu, kas mēs esam.

-    Šķiet, ka esmu to jau izdibinājusi, - atbildēja Mora.

-    Un domāju, ka ar dzirdēto ir pietiekami, lai izlemtu. - Viņa nolika glāzi. - Metafizika mani neinteresē. Es zinu, ka pasaulē pastāv ļaunums un ka tas ir pastāvējis vienmēr. Taču, lai to izskaidrotu, nav jātic sātanam vai dēmoniem. Sēt ļaunumu apbrīnojami labi izdodas pašiem cilvēkiem.

-    Tātad jūs ne mazākajā mērā neesat ieinteresēta piebiedroties fondam? - pārjautāja Edvīna.

-    Es nebūtu tur iederīga. Un domāju, ka tagad labāk atstāšu jūsu jauko sabiedrību. - Viņa pagriezās un ieraudzīja durvis stāvam Džeremiju.

-    Mister Sansone? - sulainis turēja rokā mobilo telefonu.

-    Tikko zvanīja misters Stārks. Viņš ir ļoti norūpējies.

-    Par ko?

-    Doktorei O’Donelai vajadzēja iebraukt viņam pakaļ, bet viņa vēl arvien nav rādījusies.

-    Cikos viņai vajadzēja tur būt?

-    Jau pirms četrdesmit piecām minūtēm. Viņš tai zvanījis, taču neatbild ne viņas mobilais, ne mājas telefons.

-    Dodiet to man, mēģināšu viņu sazvanīt. - Sansone paņēma telefonu un uzspieda numuru. Gaidīdams viņš bungāja ar pirkstiem pa galda virsmu. Viņš pārtrauca savienojumu, tad zvanīja atkal, pirksti bungāja vēl ātrāk. Neviens no klātesošajiem nebilda ne vārda; visi vēroja namatēvu, klausīdamies viņa pirkstu aizvien straujākajā ritmā. Vakarā, kad tika nogalināta Eva Kasoviča, šie cilvēki sēdēja šajā pašā istabā, nezinādami, ka tepat, ārā, aiz sliekšņa, ir Nāve. Ka tā atradusi ceļu uz viņu dārzu un atstājusi uz viņu durvīm dīvainus simbolus. Ka šī māja ir iezīmēta.

Varbūt iezīmēti ir arī cilvēki, kas atradās iekšā.

Sansone nospieda atvienojumu.

-    Vai jums nevajadzētu piezvanīt policijai? - ierosināja Mora.

-    Ak, varbūt Džoisa vienkārši ir aizmirsusi, - prātoja Edvīna.

-    Manuprāt, iesaistīt policiju ir vēl mazliet priekšlaicīgi.

-    Vai vēlaties, lai aizbraucu aplūkot doktores O’Donelas māju? - piedāvāja Džeremijs.

Sansone kādu bridi lūkojās uz telefonu. - Nē, - viņš beidzot sacīja. - Aizbraukšu turp pats. Man labāk patiktu, ja jūs paliktu šeit. Gadījumā, ja Džoisa piezvana.

Mora sekoja Sansonem priekšnamā, kur viņš steigšus pakampa no sienas skapja savu mēteli. Ari viņa uzģērba mēteli.

-    Lūdzu, palieciet un nobaudiet vakariņasl - viņš vedināja, izvilkdams automašīnas atslēgas. - Jums nav nekādas vajadzības steigties mājās.

-    Es nebraukšu mājās, - atbildēja Mora. - Es došos jums līdzi.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Džoisas O’Donelas nama lievenis bija apgaismots, taču uz durvju zvanu neviens neatsaucās.

Sansone paraustīja rokturi. - Aizslēgts, - viņš konstatēja un izvilka mobilo telefonu. - Mēģināšu vēlreiz viņai piezvanīt.

Kamēr viņš zvanīja, Mora atmuguriski nokāpa no lieveņa un, nostājusies uz celiņa, palūkojās uz O’Donelas māju, uz otrā stāva logu, kas raidīja nakts tumsā priecīgu mirdzumu. Viņa saklausīja nama iekšpusē tikko dzirdamu telefona zvana skaņu. Tad no jauna iestājās klusums.

Sansone nospieda atvienojuma taustiņu. - Ieslēdzās automātiskais atbildētājs.

-    Manuprāt, ir laiks zvanīt Ridzoli.

-    Vēl ne. - Viņš izvilka kabatas lukturīti un sāka virzīties pa notīrīto celiņu uz mājas galu.

-    Kurp jūs dodaties?

Sansone gāja uz piebraucamā ceļa pusi, melnais mētelis saplūda ar apkārtējo tumsu. Lukturīša gaismas stars slīdēja pār akmens plāksnēm un tad pazuda aiz stūra.

Mora bija palikusi priekšpagalmā viena pati. Koku zaros virs galvas čabēja sausās lapas. - Sansone! - viņa uzsauca. Neviens neatsaucās. Viņa dzirdēja tikai savas sirds pukstus. Mora devās tam pa pēdām ap mājas stūri. Uz tukšā piebraucamā ceļa viņa apstājās. Pretī slējās garāžas ēna. Mora jau vēra muti, lai vēlreiz pasauktu vīrieti vārdā, taču kaut kas lika viņai apklust: rēgainā nojausma par kāda cita klātbūtni, kāda, kurš viņu vēro, seko viņai. Sieviete strauji apgriezās un pārlaida skatienu ielai. Tas, ko viņa ieraudzīja, bija tikai vēja dzīta papīra skranda, kas vēlās pa ielu kā lidojošs spoks.

Kāda roka satvēra Moras augšdelmu.

Viņa noelsusies parāvās sāņus. Tad viņa ieraudzīja Sansoni, kas bez sīkākās skaņas bija materializējies viņai aiz muguras.

-    Viņas auto atrodas garāžā, - vīrietis paziņoja.

-    Kur tādā gadījumā palikusi viņa pati?

-    Mēģināšu iekļūt pa mājas aizmuguri.

Šoreiz Mora centās neizlaist viņu no acīm, bet sekoja tam tieši pa pēdām. Abi virzījās gar garāžu un tālāk pa sānpagalmu, smagi brizdami pa dziļo, neskarto sniegu. Kad viņi bija sasnieguši iekšpagalmu, Moras bikšu gali bija samirkuši, un kūstošais sniegs, iekļuvis kurpēs, saldēja pēdas. Kabatas lukturīša stars šaudījās pār krūmiem un dārza krēsliem, ko klāja samtaini mīksta, balta sniega sega. Ne pēdu nospiedumu, ne sakulta sniega. Pagalmu ieskāva vīnstīgām noaudzis mūris; kaimiņu skatieniem šī privātā teritorija bija pilnībā slēpta. Un Mora šeit atradās viena kopā ar vīrieti, kuru tikpat kā nepazina.

Taču Sansone tai nepievērsa nekādu uzmanību. Viņš bija nodarbināts ar virtuves durvīm, kuras nekādi neizdevās atvērt. Kādu bridi viņš raudzījās uz tām, šķiet, apsvērdams savu turpmāko rīcību, tad uzlūkoja Moru.

-    Vai jums ir detektīves Ridzoli telefona numurs? - viņš jautāja. - Piezvaniet viņail

Mora izvilka mobilo telefonu un piegāja pie virtuves loga, kur bija gaišāks. Viņa jau grasījās spiest taustiņus, kad pēkšņi viņas skatienu piesaistīja izlietne aiz loga.

-    Sansone. - viņa čukstus izdvesa.

-Jā?

-    Tūr ir asinis - pie noplūdes cauruma.

Vīrietis uzmeta tai vienu vienīgu skatienu, un viņ$ nākamā kustība Moru šokēja. Viņš paķēra vienu no dārza krēsliem un trieca to logā. Stikls plīsa, lauskas sagāzās virtuvē. Viņš ierāpās iekšā, un pēc dažām sekundēm durvis atvērās.

-    Ari uz grīdas ir asinis, - viņš paziņoja.

Mora palūkojās lejup uz sarkanajām, izsmērētajām švīkām pār krēmkrāsas flīzēm. Sansone skriešus izmetās no virtuves, melnais mētelis plīvoja kā apmetnis; viņš kustējās tik ātri, ka, Morai sasniedzot kāpņu apakšu, viņš jau bija uz otrā stāva kāpņu laukuma. Mora palūkojās lejup un ieraudzīja vēl vairāk asiņu, tās bija gan uz ozolkoka pakāpieniem, gan gar paneli, it kā gar sienu būtu berzējusies kāda savainota ķermeņa daļa, kad pats ķermenis ticis vilkts augšup pa kāpnēm.

-    Mora! - iekliedzās Sansone.

Viņa skriešus metās augšup, sasniedza otrā stāva kāpņu laukumu un ieraudzīja vēl vairāk asiņu, tās stiepās pa gaiteni kā spīdīgas slēpju pēdas. Un tad viņa saklausīja kādu skaņu, kas atgādināja ūdens guldzēšanu pa noteku cauruli. Pat vēl neiegājusi guļamistabā. Mora jau zināja, ar ko tai nāksies sastapties: nevis ar nogalinātu upuri, bet ar tādu, kurš izmisīgi cīnās par savu dzīvību.

Džoisa O'Donela bija uz grīdas. Viņa gulēja uz muguras, acis ieplestas nāves bailēs, no kakla šļācās sarkana strūkla. Viņa gārdza, asinīm burzguļojot plaušās, tad sāka klepot. Sansone noliecās pār nelaimīgo, un viņa seju apšļāca no tās kakla izšāvusies spilgti sarkana strūkla.

-    Laidiet mani! - norīkoja Mora. - Un zvaniet deviņi-viens-viens! - Tad viņa nometās uz ceļiem un piespieda kailos pirkstus pie brūces. Viņa bija radusi pieskarties mirušai miesai, ne dzīvai, un asinis, kas skalojās pār plaukstām, bija satraucoši siltas. Ābece, viņa nodomāja. Tie bija pirmie noteikumi dzīvības uzturēšanai: gaiss, elpošana, cirkulācija. Taču ar vienu vienīgu nežēlīgu cirtienu pāri rīklei uzbrucējs bija izslēdzis visus trīs. Esmu ārste, tomēr tik maz varu darīt viņas labā.

Sansone bija beidzis zvanīt. - Ātrie ir ceļā. Ko es varu palīdzēt?

-    Sagādājiet man kādus dvieļus. Man jāaptur asiņošana!

Pēkšņi O’Donelas roka saslēdzās ap Moras plaukstas locītavu, ar panikas radītu spēku saspiežot to kā spīlēs. Āda bija tik slidena, ka Moras pirksti aizslīdēja no brūces, izsaucot

jaunu asins šalti. Atkal gārdziens, atkal klepus, ko izsaukusi saplosītā traheja. O’Donela slīka pati savās asinīs. Ar katru elpas vilcienu viņa tās rāva savās plaušās. Tās burzguļoja elpvadā, putoja alveolās. Morai bija nācies skatīt tādu upuru sabojātās plaušas, kuriem tikusi pārgriezta rīkle. Viņai šis nāves mehānisms bija pazīstams.

Tagad man nākas vērot tā gaitu, un nav manos spēkos darīt jel ko, lai to apturētu.

Sansone iebrāzās guļamistabā, nesdams dvieļus, un Mora piespieda pie cietušās rīkles mīkstu virtuves vīkšķi. Baltais frotē audums maģiski pārvērtās par sarkanu. O’Donelas roka žņaudza viņas locītavu vēl spēcīgāk. Viņas lūpas kustējās, taču vārdi no tām nenāca, tikai gārdzoša skaņa, gaisam burbuļojot caur asinīm.

-    Būs labi, būs labi, - mierināja Mora. - Ātrie jau gandrīz ir klāt.

O’Donela sāka drebēt, locekļi raustījās kā krampjos. Taču acis bija pie apziņas un tās vērās Morā. Vai viņa to redz manās acīs? To, ka viņai jāmirst un es to zinu? .

Izdzirdusi attālas sirēnas skaņas, Mora palūkojās augšup.

-    Klāt ir, - sacīja Sansone.

-    Parādes durvis taču ir aizslēgtas!

-    Iešu lejā viņus sagaidīt. - Viņš pierausās kājās, un Mora dzirdēja viņu kāpjam lejup uz pirmo stāvu.

O’Donelas acis vēl arvien bija vaļā un pie apziņas. Lūpas tagad kustējās straujāk, un tvēriens jau bija kļuvis dzelžains. Sirēnu troksnis ārā bija pietuvojies, taču šeit vienīgā skaņa bija mirstošās sievietes gārdzošā elpa.

-    Turies, Džoisa, paliec ar mani! - mudināja Mora. - Es zinu, ka tu vari noturēties!

O’Donela raustīja Moras locītavu; paniski rāvieni, kas draudēja atraut Moras roku no brūces. Ar katru elsu no rīkles eksplozīvās šaltīs šāvās spilgtas lāses. Acis pletās aizvien platākas, kā veroties tumsā, kas jau rēgojās viņās priekšā. Nē, viņa negribēja šķirties no dzīves. Nē!

Pēkšņi Mora atskārta, ka sieviete vairs neskatās uz viņu, bet uz kaut ko viņai aiz muguras. Tikai tad viņa izdzirda iečīkstamies grīdas dēļus.

Slepkava nemaz nav atstājis namu. Viņš ir šeit. Šajā telpā.

Mora pagriezās tieši tajā brīdī, kad nāca trieciens. Viņa redzēja tumsu metamies virsū kā milzu sikspārņa spārnus, un tad viņa nokrita. Seja ietriecās grīdā, viņa gulēja apdullināta, acu priekšā tumsa. Tomēr Mora juta grīdā atbalsojamies aizejošus so|us itin kā paša nama sirdspukstus, kas pulsēja viņai pie vaiga. Galvā dimēja sāpe, tā pieauga līdz sajūtai, it kā kāds ar āmuru dzītu viņai galvaskausā naglas.

Džoisas O’Donelas pēdējo elpas vilcienu viņa nedzirdēja.

Kāda roka satvēra Moras plecu. Pēkšņās izbailēs savicinā-jusi rokas, viņa kādu bridi akli vēzējās pret uzbrucēju, tā cīnoties par savu dzīvību.

Mora, izbeidz! Mora!

Moras rokas bija vīrieša rokās, un viņa tās vēl tikai pāris reižu vārgi noraustīja. Tad viņas skats noskaidrojās un Mora ieraudzīja Sansoni, kas lūkojās viņā. Viņa dzirdēja arī dtas balsis un ar acs kaktiņu samanīja nestuvju stieņu metālisko spīdumu. Pagriezusies Mora ieraudzīja divus feldšerus, kas bija noliekušies pār Džoisas O’Donelas ķermeni.

-    Nevaru sataustīt pulsu. Nav arī elpas.

-    Vēnas ir plaši atvērtas.

-    Jēziņ, paskaties uz šo asiņu jūru!

-    Kā ir tai otrai dāmai? - feldšeris pameta acis uz Moras pusi.

-    Liekas, ka labi, - atbildēja Sansone. - Manuprāt, viņa vienkārši paģība.

-    Nē, - čukstus izdvesa Mora. Tad viņa saķēra vīrieša roku.

- Viņš bija te.

-Kas?

-    Viņš vēl bija te. Šajā istabā!

Pēkšņi viņš saprata Moras sacīto un ar šausmu pilnu skatienu atrāvās, tad pielēca kājās.

-    Nē - jāgaida policija!

Bet Sansone jau bija izmeties pa durvīm.

Mora ar pūlēm pierausās sēdus un sazvērojās, acu priekšā viss bija izplūdis un draudēja kuru katru bridi pārvērsties pelēkā miglā. Kad aina acu priekšā beidzot noskaidrojās, viņa ieraudzīja abus mediķus tupam uz ceļiem Džoisas O’Donelas asinīs, viņu aprīkojums un materiāli bija izmētāti visapkārt. Osdloskopā bija redzama EKG.

Tā bija taisna līnija.

Džeina ieslīdēja policijas mašīnas aizmugures sēdeklī līdzās Morai un aizvēra durvis. Viena vienīga auksta gaisa brāzma aizpūta no salona visu siltumu, un Mora no jauna sāka trīcēt.

-    Vai tiešām jūties pietiekami labi? - tincināja Džeina. Varbūt mums tevi būtu jāaizved uz pirmās palīdzības punktu.

-    Gribu būt mājās, - sacīja Mora. - Vai tad es beidzot nedrīkstu braukt mājās?

-    Varbūt esi vēl kaut ko atcerējusies? Varbūt nāk prātā vēl kādas detaļas?

-    Es jau tev teicu. Seju es neredzēju.

-    Tikai melnu apģērbu.

-    Melnu kaut ko.

-    Kaut ko? Tu domā cilvēku vai zvēru?

-    Tas viss norisinājās pārāk ātri.

-    Entonijs Sansone ir ģērbies melnā.

-    Tas nebija viņš. Viņš bija izgājis no istabas. Viņš nogāja lejā, lai sagaidītu neatliekamo palīdzību.

-    Nūja. Ari viņš pats to apgalvo.

Džeinas seja izcēlās kā tumšs siluets uz otrpus ielai stāvošo policijas patruļmašīnu uguņu fona. Bija ieradies parastais automašīnu konvojs, un starp priekšējā pagalma krūmiem jau plivinājās nozieguma vietu norobežojošā lente. Mora bija tik ilgi nosēdējusi mašīnā, ka asinis uz mēteļa bija paguvušas izžūt, pārvēršot audumu stīvā pergamentā. Šo mēteli nāksies izmest; viņa to nemūžam vairs negribēs vilkt mugurā.

Mora palūkojās uz mājas pusi. Tā tagad bija spoži apgaismota. - Kad mēs ieradāmies, durvis bija aizslēgtas. Kā viņš tika iekšā?

-    Nav nekādu ielaušanās pēdu. Tikai izsistais virtuves logs.

-    To mums nācās izdauzīt.

-    Un Sansone visu laiku atradās tavā tuvumā?

-    Mēs bijām kopā visu vakaru, Džeina.

-    Izņemot bridi, kad viņš uzrīkoja pakaļdzīšanos. Viņš apgalvo, ka ārā nevienu nav redzējis. Un, klimzdams ap māju, viņš pamatīgi saspārdījis sniegu. Iznīcinājis jebkuru pēdas nospiedumu, kas būtu varējis izrādīties mums noderīgs.

-    Viņš nav turams aizdomās.

-    Es jau to neesmu teikusi.

Mora vilcinājās, apdomādama to, ko Džeina viņai jau bija pateikusi. Nekādu ielaušanās pēdu. - Džoisa O’Donela būs pati viņu ielaidusi. - Viņa uzlūkoja Džeinu. - Viņa pati ielaidusi slepkavu savā namā.

-    Vai ari aizmirsusi aizslēgt durvis.

-    Protams, durvis viņa turējusi aizslēgtas. Viņa taču nebija tik dumja.

-    Lai vai kā, bet viņa riskēja. Strādājot ar monstriem, nekad nevar zināt, vai kāds no tiem nesekos tev uz mājām. Visas šīs slepkavības tika pastrādātas viņas dēļ, dok. Izdarījis pirmo slepkavību, viņš pievērsa O’Donelas uzmanību, zvanot viņai. Otrā slepkavība tika izdarīta pie tās mājas, kur viņa vakariņoja. Tas viss veda uz šo. Uz galveno notikumu.

-    Kāpēc lai viņa to būtu laidusi savā mājā?

-    Varbūt viņai šķita, ka tā spēs viņu noturēt grožos. Padomā, cik daudzās ieslodzījuma vietās viņa pabijusi, cik daudzus intervējusi - tādus kā Vorens Hoits un Amalteja Lenka. Viņa tapusi tiem tuva un pazīstama.

Dzirdot pieminam savu māti, Mora sarāvās, taču neko neteica.

-    Viņa bija kā cirka lauvu dresētāja. Tu ik dienu strādā ar dzīvniekiem, un tev sāk likties, ka tu viņus spēj kontrolēt. Tu

gaidi, ka ikreiz, nošvīkstinot pātagu, tie lēkās kā mazi, jauki kaķēni. Varbūt tev pat liekas, ka tie tevi iemīļojuši. Bet tad kādu dienu tu uzgriez tiem muguru un tie iecērt ilkņus tev skaustā.

-    Es zinu, ka viņa tev nepatika, - sacīja Mora. - Bet, ja tu tur būtu bijusi... būtu redzējusi viņu mirstam, - viņa uzlūkoja Džeinu. - Viņa pārdzīvoja patiesas šausmas.

-    Es taču nesākšu just pret viņu patiku tāpēc vien, ka šī ir pagalam. Tagad viņa ir upuris, un man gluži vienkārši ir jādara mans darbs. Taču es nevaru atkauties no izjūtas, ka viņa pati to uz sevi ir izsaukusi.

Atskanēja klauvējiens pie stikla, un Džeina nolaida logu. Policists lūkojās viņā un sadja: - Misters Sansone vēlas zināt, vai esat beiguši viņa nopratināšanu.

- Nē, vēl neesam. Sakiet viņam, lai pagaida.

-    Un mediķi arī kopjas prom. Jums vēl palikuši neuzdoti pēdējie jautājumi?

-    Piezvanīšu viņam, ja man tādi radīsies.

Mora pa logu redzēja, kā no mājas iznāk viņas kolēģis doktors Eibs Bristols. Eibs būs tas, kurš izdarīs O'Donelai sekciju. Ja iekšā redzētais bija atstājis uz viņu jelkādu iespaidu, viņš to neizrādīja. Viņš pakavējās uz lieveņa, mierīgi aizpogādams mēteli un uzvilkdams rokās siltus cimdus, un aprunādamies ar polidstu. Eibam nenācās redzēt viņu mirstam, nodomāja Mora. Uz viņa mēteļa nav šās sievietes asiņu.

Džeina atvēra automašīnas durvis, ielaižot iekšā jaunu auksta gaisa šalti. - Nāc, dok! - viņa uzsauca, izrausdamās no auto. - Aizvedīsim tevi mājās.

-    Mana mašīna palikusi Bīkonhilā.

-    Par savu mašīnu varēsi raizēties vēlāk. Mēs tevi aizvizināsim. - Tad Džeina pagriezās un uzsauca: - Tēvs Brofijl Viņa ir gatava braukt.

Tikai tad Mora pamanīja ielas otrā pusē šo stāvu. Viņš tuvojās, slaids siluets, kura sejas vaibsti tikai'īsu mirkli iznira no tumsas, ieejot patruļmašīnu zibošo bākuguņu zonā.

- Vai tiešām jūties gana labi? - Daniels, palīdzēdams viņai izkāpt no mašīnas, vaicāja. - Vai labāk tomēr nebūtu braukt uz slimnicu?

-    Lūdzu, aizved mani mājāsl

Lai arī viņš tai piedāvāja elkoni, kur atbalstīties, Mora ne-ieķērās tajā, bet devās uz viņa mašīnu, turot rokas kabatās. Viņa sajuta sev pievērstos apkārtējo policistu skatienus. Te nu iet doktore Ailza un tas priesteris, atkal abi kopā. Vai šeit bija kāds, kurš nebūtu to pamanījis, nebūtu kaut ko par viņiem izsecinājis?

Trakākais, ka nav jau nekā, ko secināt.

Mora iesēdās priekšējā sēdeklī un lūkojās taisni sev priekšā. Daniels iedarbināja motoru.

-    Paldiesl - viņa sacīja.

-    Tu taču zini, ka tevis dēļ es to būtu darījis jebkurā brīdī.

-    Vai tev piezvanīja Džeina?

-    Man prieks, ka viņa to izdarīja. Tev šovakar vajadzīgs draugs, kurš tevi nogādātu mājās. Nevis kaut kāds policists, kuru tu pat lāgā nepazīsti. - Viņš nobrauca no ietves, un neatliekamās palīdzības auto spilgtās ugunis palika viņiem aiz muguras. - Šovakar tev gadījās pieiet tam par tuvu, - viņš klusi piebilda.

-    Tici man, es pēc tā netiecos.

-    Tev nevajadzēja iet tajā namā. Labāk būtu bijis izsaukt policiju.

-    Vai varam par to nerunāt?

-    Vai vēl palicis kaut kas, par ko mēs varam runāt. Mora? Vai tagad tas būs tikai šādi? Tu pie manis nenāksi, neatbildēsi uz maniem telefona zvaniem?

Beidzot viņa to uzlūkoja. - Es nekļūstu jaunāka, Daniel. Man ir četrdesmit viens gads, mana vienīgā laulība nebija nekas vairāk kā efektīgs farss, un man veicas iepīties bezcerīgās dēkās. Es gribu apprecēties. Es gribu būt laimīga. Es nevaru atļauties izniekot laiku attiecībām, kurām nav nākotnes.

-    Pat tad, ja šī draudzība, šīs jūtas ir patiesas?

-    Draudzības izjūk, sirdis lūst. Tas notiek ik uz soļa.

-    Jā, - Daniels, smagi nopūties, atzina. - Tas tiesa. - Kādu bridi viņi brauca klusēdami. Tad viņš teica: - Es nekad neesmu gribējis salauzt tavu sirdi.

-    Tu jau to neesi izdarījis.

-    Tomēr esmu nodarījis tev pāri. Es to zinu.

-    Mēs abi esam nodarījuši viens otram pāri. Citādi nemaz nevarēja būt. ^ Bridi klusējusi, viņa rūgti piebilda: - To jau tavs visuvarenais Dievs no mums paģēr, vai ne tā? - Šie vārdi bija sacīti ar nodomu sāpināt, un Daniela klusēšana vēstīja, ka tie trāpījuši mērķī. Viņš neteica ne vārda, līdz viņi bija sasnieguši Moras mājas apkaimi, līdz Daniels uzstūrēja uz piebraucamā ceļa un izslēdza motoru. Kādu bridi viņš tā sēdēja, tad pagriezās pret Moru.

-    Tev taisnība, - Daniels sacīja. — Mans Dievs paģēr pārāk daudz. - Un viņš pievilka Moru sev klāt.

Viņai būtu vajadzējis pretoties, būtu vajadzējis atgrūst šo vīrieti un mesties ārā no viņa auto. Tomēr viņa to nedarīja, jo pārāk ilgi bija alkusi šā apskāviena, šā skūpsta. Un vairāk, vēl daudz vairāk. Tas bija neprāts, kas nekādā gadījumā nevarēja labi beigties. Bet patlaban viņus nespēja šķirt ne veselais saprāts, ne viņa Dievs.

Neieved mūs kārdināšanā. Viņi skūpstījās visu ceļu no automašīnas līdz pat ieejas durvīm. Atpestī mūs no ļaunā. Tukši vārdi, tikai smilšu pils, kas izslējusies stāv pret nepielūdzamo paisumu. Viņi iegāja mājā. Mora neiededza gaismu, viņi stāvēja krēslainajā priekšnamā, un likās, ka tumsa pastiprina viņu elpas griezīgo skaņu un vilnas auduma švīkstoņu. Mora nometa asinīm notraipīto mēteli, ļaujot tam nokrist tumsā uz grīdas. Gaiteni apgaismoja tikai vāja āra blāzma no logiem. Nebija gaismas, kas padarītu redzamu viņu grēku, ne svešu acu, kas nolūkotos viņu krišanā.

Viņa vedināja uz guļamistabu. Uz savu gultu.

Veselu gadu viņi bija dejojuši šo riņķa danci, ar katru soli tuvodamies šim mirklim. Viņa pazina šā vīrieša sirdi, un viņš pazina Moras sirdi, taču ši miesa bija svešinieka miesa, nekad vēl neaizskarta, nekad vēl neizbaudīta. Viņas pirksti glāstīja silto ādu un slīdēja pa mugurkaula izliekumu, šī bija jauna teritorija, kuru viņa alka izlūkot.

Noslīdēja pēdējais Moras drēbju gabals; līdz ar to aizslīdēja arī pēdējā atkāpšanās iespēja. — Mora, - viņš čukstēja, noklādams skūpstiem viņas kaklu, viņas krūtis. - Mana Mora. -Vārdi bija klusi kā lūgšanā, taču nevis Tam Kungam, bet viņai. Ieslēdzot Dānieļu savos apskāvienos, viņu nemocīja ne mazākā vainas izjūta. Tas nebija Moras zvērests, kas tika lauzts, ne arī viņas sirdsapziņa, kurai jācieš. Šonakt, Dievs, šajā mirklī viņš ir mans, domāja Mora, izbaudīdama savu uzvaru, klausoties Daniela kunkstos, kad viņa tam apvija savas kājas, iekvēlinot viņu un liekot ciest tam saldkaislas mokas. Man ir tas, ko tu, Dievs, nespēj viņam sniegt. Es tev viņu atņemu. Es pieprasu viņu sev. Ak, sodi mani, uzsūti man visus savus dēmonus, man vienalga!

Šonakt ari Danielam bija vienalga.

Kad beidzot viņu ķermeņi atslāba, Daniels sabruka viņas rokās. Ilgu laiku abi gulēja klusēdami. Vīrietis vērās tumsā, un vārajā gaismas starā, kas plūda no loga, viņa acis viegli mirdzēja. Ne aizmidzis, bet iegrimis domās. Varbūt pašpārmetumos. Aizslīdēja mirkļi, un Mora vairs nespēja izturēt klusumu.

-    Nožēlo? - viņa beidzot pajautāja.

-    Nē, - Daniels čukstus atbildēja. Viņa pirksti pārslīdēja pār Moras plecu.

-    Kāpēc man nav tādas pārliecības?

-    Vai tev tādai jābūt?

-    Gribu, lai tev būtu prieks. Tas, ko mēs darījām, ir dabiski. Tas ir cilvēciski. - Bridi klusējusi, viņa nopūtās un sacīja: - Bet varbūt tas ir tikai vājš aizbildinājums grēkam.

-    Tas nepavisam nav tas, par ko es domāju.

-    Par ko tad?

Viņš uzspieda skūpstu Moras pierei, elpa sildīja viņas matus. - Es domāju par to, kas būs turpmāk.

-    Ko tu gribētu - kas lai būtu?

-    Es nevēlos tevi zaudēt.

-    Tev nav mani jāzaudē. Tev ir izvēle.

- Mana izvēle, - viņš klusi sacīja. - iļās ir kā izvēlēties starp ieelpu un izelpu. - Daniels apvēlās uz muguras. Kādu bridi viņš gulēja klusēdams. - Liekas, es tev reiz tiku stāstījis, kā nonācu pie sava zvēresta, - viņš teica.

-    Tu teici, ka tava māsa bijusi uz miršanu. Leikēmija.

-    Un es noslēdzu darījumu. Vienošanos ar Dievu. Viņš atpestīja to no slimības, un Sofija tagad ir dzīva. Līdz ar to ari man bija jāpilda sava līguma puse.

-    Tev bija tikai četrpadsmit gadu. Tu biji daudz par jaunu, lai upurētu visu savu turpmāko dzīvi.

-    Taču es šo solījumu biju izteicis. Un Viņa vārdā es varu paveikt tik daudz laba, Mora. Esmu bijis laimīgs, pildīdams šo solījumu.

-    Un tad tu sastapi mani.

Daniels nopūtās. - Un tad es sastapu tevi.

-    Tev ir jāizvēlas, Daniel.

-    Vai ari tu aiziesi no manas dzīves. Es zinu.

-    Es to negribu.

Daniels viņu uzlūkoja. - Tad nedari to. Mora! Lūdzul Pēdējos mēnešus bez tevis es biju kā apmaldījies tuksnesī. Es jutos tik vainīgs, alkdams pēc tevis. Taču tu biji viss, par ko es biju spējīgs domāt.

-    Bet kas man atliks, ja es palikšu tavā dzīvē? Tev būs tava baznīca, bet kas būs man? - viņa lūkojās tumsā. - Patiesībā jau nekas nav mainījies, vai ne?

-    Mainījies ir viss. - Viņš pasniedzās pēc Moras rokas.

- Es tevi mīlu.

Tomēr nepietiekami. Ne tik stipri kā savu Dievu.

Taču viņa ļāva Danielam no jauna ieslēgt sevi apskāvienos. Viņa saņēma tā skūpstus un sniedza pretī savus. Šoreiz viņu mīlēšanās nebija maiga saplūšana; šī savienošanās bija mežonīga, viņu augumi alkaini uzklupa viens otram. Nevis mīla, bet sods. Šonakt viņi varēja izmantot viens otru. Ja viņai nebija lemta mīla, tad lai tā vismaz ir bauda. Sniegt šim priesterim ko tādu, kas viņu vajātu naktīs, kad ar Dievu vien nepietiks.

Lūk, no kā tu atteiksies, atstādams manil Šīs ir tās Debesis, no kurām tu novērsīsies.

Pirms rītausmas Daniels aizgāja. Mora juta viņu mostoties grozāmies sev līdzās, tad viņš lēnām apsēdās uz gultas malas un sāka ģērbties. Bet, protams, bija taču svētdienas rīts, un ganāmpulks gaidīja savu ganu.

Daniels pieliecās, lai noskūpstītu viņas matus. — Man jāiet, -viņš čukstus sacīja.

-    Es zinu.

-    Es tevi mīlu. Mora. Nekad nebiju domājis, ka kādreiz teikšu sievietei šos vārdus. Taču nu es tos saku. - Viņš noglāstīja Moras seju, un viņa novērsās, lai vīrietis neredzētu viņas acīs sariesušās asaras.

-    Ļauj, lai uzvāru tev kafiju! - viņa piedāvāja un sāka rausties sēdus.

-    Nē, labāk paliec siltā gultiņā. Es pats atradīšu ceļu ārā. -Vēl viens skūpsts, un viņš cēlās kājās. Mora dzirdēja viņu ejam pa gaiteni, un pēc brīža aizvērās ārdurvis.

Beidzot tas bija noticis. Viņa bija kļuvusi tikai par vēl vienu klišejas iemiesojumu. Ieva ar ābolu. Kārdinātāja, kura ievilina grēkā svētu vīru. Šoreiz čūska, kas viņus pavedināja, nebija vis Sātans, bet gan viņu pašu vientuļās sirdis. Jūs gribat atrast Nelabo, mister Sansone. Tad palūkojieties uz manil

Palūkojieties uz ikvienu no mums!

Aukstā ziemas rītausma pamazām krāsoja debesis gaišākas. Mora nometa segu, un no siltajiem palagiem pacēlās viņu mīlēšanās smarža: skurbinošs grēka smārds. Viņa nesteidzās to noskalot, vienkārši uzvilka rītakleitu, iekāpa čībās un iegāja virtuvē, lai uzvārītu sev kafiju. Stāvot pie izlietnes un uzpildot kanniņu, Mora lūkojās ārā uz ledus kristāliem klātajiem mežvīteņiem, uz rododendriem ar saburzītajām lapām, un nebija nemaz jāskatās termometrā, lai zinātu, ka sals šorīt ir sevišķi spalgs. Viņa iztēlojās Daniela draudzes ļaudis ciešāk ievīstāmies mēteļos, izkāpjot no automašīnām un dodoties uz Mūsu Dievišķās gaismas valdnieces baznīcu. Lai dzirdētu tēva Brofija pacilājošos vārdus, tie drosmīgi stājās pretī svētdienas salam. Un ko viņš tiem šorīt sacīs? Vai atzīsies savām avīm, ka pat viņš, viņu gans, nomaldījies no ceļa?

Mora iedarbināja kafijas vārītāju un devās uz ārdurvīm pēc avīzes. Ārā viņu sastindzināja sals. Tas apsvilināja rīkli, aizlipināja nāsis. Lieki netērējot laiku, viņa pacēla avīzi, kas bija nokritusi uz celiņa, tad pagriezās un steigšus metās augšup pa lieveņa pakāpieniem. Sniedzoties pēc durvju roktura, Mora piepeši sastinga, skatiens palika piekalts durvīm.

Tur uzkricelētajiem vārdiem un simboliem.

Mora apmetās apkārt un nopētīja ielu. Saule apmirdzēja apledojušo lieveni, visapkārt valdīja svētdienas rīta klusums.

Mora iespruka mājā, aizcirta durvis, un aizšāva tām priekšā bultu. Tad viņa skriešus metās pie telefona, lai zvanītu Džeinai Ridzoli.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

-    Vai esi droša, ka pagājušonakt neko nedzirdēji? Ne soļus uz lieveņa, ne ari ko citu neparastu? - taujāja Džeina.

Mora sēdēja uz dīvāna un, kaut ari bija ģērbusies džemperi un vilnas biksēs, drebēja. Viņa nebija brokastojusi, pat ne tik daudz kā ielējusi sev kafiju, tomēr nejuta ne mazāko izsalkumu. Šo pusstundu, kamēr vēl nebija ieradušies Džeina un Frosts, Mora pavadīja pie dzīvojamās istabas loga, vērojot ielu -uztverot katru vissīkāko troksnīti, ar skatienu sekojot katrai garāmbraucošajai automašīnai. Slepkava zina, kur es dzīvoju. Viņš zina, kas pagājušonakt notika manā guļamistabā.

-Dok?

Mora uzlūkoja viņu. - Nedzirdēju itin neko. Kad pamodos, uzraksts jau bija uz manām durvīm. Kad izgāju ārā pēc... -viņa sarāvās, sirds pēkšņi sāka mežonīgi dauzīties.

Iezvanījās Moras telefons.

Klausuli pacēla Frosts. - Ailzas savrupmāja. Šeit detektīvs Frosts. Atvainojiet, mister Sansone, bet patlaban esam nodarbināti ar šejienes situāciju, un tagad nav īstais bridis ar viņu rimāt. Darīšu viņai zināmu, ka zvanījāt.

Džeinas skatiens atgriezās pie Moras. - Vai esi droša, ka uzraksts uz tavām durvīm nebija jau tad, kad vakar vakarā atgriezies mājās?

-    Tad es to tur neredzēju.

-    Lai iekļūtu mājā, tu izmantoji parādes durvis?

-    Jā. Citkārt es būtu gājusi caur garāžu. Bet mans auto vēl arvien ir Bīkonhilā.

-    Vai tēvs Brofijs pavadīja tevi līdz durvīm?

-    Bija tumšs, Džeina. Mēs to uzrakstu tik un tā nebūtu pamanījuši. - Mēs redzējām tikai viens otru. Vienīgais, kas mums bija prātā - ātrāk nokļūt guļamistabā.

-    Laikam iziešu ārā, - bilda Frosts. - Apskatīšos, vai nav atstātas kādas pēdas. - Viņš izgāja pa parādes durvīm. Lai ari detektīvs klīda ap māju, viņa soļu troksnis cauri logu dubultajām rūtīm neizlauzās. Pagājušonakt iebrucējs it mierīgi būtu varējis staigāt gar Moras guļamistabu un viņa neko nebūtu saklausījusi.

-    Tu domā, ka vakar vakarā viņš tev sekoja? - jautāja Džeina. - No O’Donelas mājas?

-    Nezinu. Tā tas varēja būt. Bet es biju klāt visās trīs nozieguma vietās. Loriannas Takeres. Evas Kasovičas. Ikvienā no tām viņš varēja mani redzēt.

-    Un sekot tev uz mājām.

Mora apņēma ar rokām plecus, šādi cenzdamās apspiest trīsas. - Es to nepamanīju. Man pat prātā neienāca, ka tieku novērota.

-    Tev ir signalizācija. Vai vakar vakarā tu to izmantoji?

-    Nē.

-    Kāpēc ne?

-    Es... es vienkārši aizmirsu to ieslēgt. - Man prātā bija kas cits.

Džeina apsēdās uz krēsla viņai iepretī. - Kāpēc viņam būtu bijis jāzīmē šie simboli uz tavām durvīm? Kā tu domā, ko tie nozīmē?

-    Kā lai es to zinu?

-    Un šī ziņa - tā pati, ko viņš atstāja Loriannas Takeres guļamistabā. Tikai šoreiz viņš nav uzskatījis par vajadzīgu ķēpāties ar latiņu valodu. Šoreiz viņš gribējis, lai mums skaidri un gaiši būtu saprotams, kas tur rakstīts. Esmu grēkojis. -Džeina apklusa. - Kāpēc viņam ienācis prātā šos pašus vārdus attiecināt uz tevi?

Mora klusēja.

-    Kā tev šķiet, vai tie domāti tev? - Džeinas skatiens piepeši bija kļuvis urdigs, pētošs.

Viņa mani pārāk labi pazīst, domāja Mora Viņa redz, ka es nepasaku visu. Vai arī viņa uztvērusi saldkaisles dvesmu, ko izgaro mana āda. Man vajadzēja paiet zem dušas, iekams viņi ieradās. Vajadzēja aizskalot Daniela smaržu.

Mora strauji piecēlās kājās. - Es nespēju koncentrēties, -viņa paziņoja. - Man nepieciešama tase kafijas. - To teikusi, viņa pagriezās un devās uz virtuvi. Tur viņa nodarbināja sevi, liedama kafiju divās tasēs, līkņādama ledusskapī pēc krējuma. Džeina sekoja viņai virtuvē, taču Mora vairījās no viņas skatiena. Viņa nolika kūpošo tasi Džeinai priekšā un, tukšodama savu, pagriezās pret logu, lai, cik ilgi vien iespējams, novilcinātu sava negoda atklāšanu.

-    Vai tur gadījumā nav kas tāds, ko tu vēlētos man pateikt? - vaicāja Džeina.

-    Es jau tev visu pasacīju. Šorīt piecēlos un atradu šo uzrakstu uz savām durvīm. Nudien nezinu, ko vēl piebilst. - Vai tad, kad bijāt atstājuši O’Donelas māju, tēvs Brofijs aizveda tevi taisnā ceļā mājās?

-Jā-

-    Un tu neredzēji nevienu automašīnu, kura jums sekotu?

-    Nē.

-    Labi, varbūt tēvs Brofijs ir kaut ko manījis. Noskaidrošu, ko viņš atceras.

Mora viņu apturēja. - Nav nekādas vajadzības ar viņu runāt. Ja viņš vakar vakarā būtu ko manījis, tad būtu man to pateicis.

-    Nekas, labāk tomēr pajautāšu viņam.

Mora pagriezās ar seju pret Džeinu. - Vai zini, ir taču svētdiena.

-    Es zinu, kas šodien par dienu.

-    Viņam jāvada dievkalpojums.

Džeinas acis samiedzās šauras, un Mora juta, ka viņai sāk kvēlot vaigi.

-    Kas pagājušonakt notika? - noprasīja Džeina.

-    Es jau tev teicu. No O’Donelas mājas atbraucu taisnā ceļā mājās.

-    Un visu nakti paliki šeit, iekšā?

-    Es neatstāju māju.

-    Un tēvs Brofijs?

Šis jautājums, kas tik ļoti izklausījās pēc apgalvojuma, iedzina Moru strupceļā. Pēc briža viņa smagi iesēdās krēslā pie virtuves galda, taču vēl arvien neko neteica, tikai stingi blenza savā kafijas tasē.

-    Cik ilgi viņš uzkavējās? - nerimās Džeina. Viņas balsī vēl arvien nebija nekādu emociju, viņa bija vienkārši policiste, taču Mora zināja, ka šajā jautājumā slēpjas nosodījums, un viņa juta, kā rīkli aizžņaudz vainas izjūta.

-    Viņš palika gandrīz visu nakti.

-    Līdz cikiem?

-    Nezinu. Kad viņš aizgāja, bija vēl tumšs.

-    Un ar ko jūs abi nodarbojāties, kamēr viņš bija šeit?

-    Tas nav būtiski.

-    Tu labi zini, ka ir. Runa ir par to, ko slepkava varētu būt ieraudzījis tavā logā. Kas bija tas, kas pamudināja viņu uzrakstīt uz tavām durvīm šos vārdus. Vai gaisma dzīvojamā istabā dega visu nakti? Vai jūs ar Brofiju šeit sēdējāt un runājāties?

Mora izdvesa smagu nopūtu. - Nē. Gaisma... gaisma bija nodzēsta.

-    Māja bija tumsā.

-Jā.

-    Un kāds, kurš stāvējis ārā, vērodams tavus logus, acīmredzot nospriedis...

-    Nolāpīts, tu pati labi zini, ko šādos gadījumos mēdz nospriest.

-    Un vai šis spriedums ir pareizs?

Mora sastapās ar Džeinas skatienu. - Vakar vakarā es biju galīgi lupatās, Džeina! Daniels šeit bija manis dēļ. Viņš šeit vienmēr ir bijis manis dēļ. Mēs nedomājām, ka tā notiks. Šī bija vienīgā reize - tikai viena reize... - viņas balss kļuva aizvien klusāka. - Es negribēju palikt viena. <,

Ari Džeina apsēdās pie virtuves galda. - Tad jau, vai zini, šie vārdi iegūst jaunu nozīmi. Esmu grēkojis.

-    Mēs visi esam grēkojuši, - atcirta Mora. - Katrs un ikviens, pie velnal

-    Es tevi nekritizēju, vai saprati?

-    Kritizē gan. Tu varbūt iedomājies, ka tas nav dzirdams tavā balsī?

-Ja ari tu jūties vainīga, dok, tad tam nav nekāda sakara ar to, ko es tev saku.

Mora raudzījās Džeinas acīs, viņas nepielūdzamajā skatienā un domāja: viņai, protams, ir taisnība. Mana vaina ir manis pašas vaina.

-    Tu taču zini, ka mums nāksies runāt par to visu ar tēvu Brofiju. Par to, kas notika pagājušonakt.

Mora veltīja viņai rezignētu nopūtu. - Kad runāsi ar viņu, lūdzu, vismaz centies būt kaut cik diskrēta.

-    Nu, nu - es taču netaisos iet viņam virsū ar TV kamerām!

-    Ari detektīvam Frostam tas nebūtu jāzina.

-    Ir gan jāzina. Viņš ir mans pārinieks.

Mora paslēpa seju rokās. - Ak Dievs!

-    Tam ir pats ciešākais sakars ar izmeklējamo lietu, un tu to labi zini. Ja es neinformēšu Frostu, viņam būs visas tiesības vainot mani noteikumu pārkāpšanā.

Tātad es vairs nespēšu uzlūkot Frostu, neredzot viņā savas vainas atspulgu, domāja Mora, saraudamās jau no pašas domas par Frosta reakciju. Cilvēka reputācija ir tik trausla: viena sīka plaisa - un tā jau sagrūst. Divus gadus šie abi uzskatīja viņu par miroņu karalieni, aukstasinīgu medicīnas eksperti, kura, aci nepamirkšķinot, spēj lūkoties ainās, kas liek sagriezties pat visrūdītāko izmeklētāju kuņģim. Tagad, lūkojoties Morā, viņi redzēs vairs tikai vientuļu sievieti, redzēs tās vājumu un samaitātību.

Uz lieveņa atskanēja soļu troksnis. Tas bija Frosts, kas atgriezās no āra. Mora negribēja būt klāt bridi, kad tiks atklāta pliekanā patiesība. Apzinīgais Frosts, uzzinot, kas gulējis viņas gultā, būs šokēts.

Taču viņš nebija vienīgais, kurš ienāca namā. Mora dzirdēja vēl vienu balsi un, pēkšņi pazinusi to, pacēla galvu. Virtuvē iesoļoja Entonijs Sansone, un viņam pa pēdām sekoja Frosts.

-    Vai ar jums nav noticis nekas ļauns? - Sansone vērsās pie viņas.

-    Šis nu patiešām nav piemērotākais bridis, kad ciemoties, mister Sansone, — iejaucās Džeina. - Vai jums nebūtu iebildumu pagaidit ārā?

Taču Sansone likās nemanām Džeinu, viņa skatiens bija pievērsts Morai. Šodien viņš nebija ģērbies melnā, bet gan vairāku pelēko toņu salikumā. Tvīda žakete, pelnu krāsas krekls. Viņš tik ļoti atšķiras no Daniela, nodomāja Mora; šo cilvēku es nevaru atšifrēt, viņš man liek justies neomulīgi.

-    Es redzēju zīmes uz jūsu durvīm, - viņš sacīja. - Kad tas notika?

-    Nezinu, - noteica Mora. - Kaut kad pagājušajā naktī.

-    Man pašam būtu vajadzējis nogādāt jūs mājās.

-    Es patiešām uzskatu, ka jums tagad vajadzētu iet, - iejaucās Džeina.

-    Pagaidi! - Frosts viņu apsauca. - Tev jādzird, ko viņš saka. Par to, kas ir uz durvīm. Ko tas varētu nozīmēt.

-    Esmu grēkojis? Manuprāt, šo vārdu nozīme ir vairāk nekā skaidra.

-    Ne jau vārdi, - iebilda Sansone. - Simboli zem tiem.

-    Par visu redzošo aci mēs jau esam dzirdējuši. To mums izskaidroja Jūsu draugs Olivers Stārks.

-    Viņš varēja ari kļūdīties.

-    Jūs nepiekrītat tam, ka tā ir Hora acs?

-    Es domāju, ka tā var simbolizēt pavisam ko citu. - Sansone uzlūkoja Moru. - Iznāciet ārā, un es jums to izskaidrošu!

Morai nebija nekādas vēlēšanās vēlreiz sastapties ar apsūdzošajiem vārdiem uz durvīm, taču viesa neatlaidība lika tai sekot viņam pa pēdām. Izgājusi uz lieveņa, Mora bridi pakavējās, lūkodamās saulē. Bija tik skaists svētdienas rīts, rīts, ko nesteidzīgi izbaudīt pie avīzes un kafijas tases, taču

patlaban viņai, gluži otrādi, bija bailes uzturēties pašai savā mājā, bailes palūkoties uz savām durvīm.

Mora ievilka elpu un pagriezās, lai no jauna ieraudzītu to, kas bija uzrakstīts ar okeru - vielu, kam bija sakaltušu asiņu krāsa. Vārdi Esmu grēkojis kliedza uz viņu; tā bija apsūdzība, kas izraisīja vēlmi sarauties, paslēpt savu vainas apzīmogoto vaigu.

Bet ne jau vārdi bija tie, kam Sansone pievērsa uzmanību. Viņš norādīja uz diviem simboliem, kas bija uzzīmēti apakšā. Lielākais no tiem jau bija redzēts uz viņa dārza puses durvīm.

-    Man tā izskatās akurāt kā visu redzošā acs, - paziņoja Džeina.

-    Bet palūkojieties uz otru simbolu! — Sansone norādīja ar pirkstu uz durvju apakšu. Tas bija tik mazs, ka drīzāk izskatījās pēc kaut kā tāda, kas ienācis prātā vēlāk. - Zīmēts ar okeru tāpat kā citās noziegumu vietās.

-    No kurienes jums zināms, ka tas ir okers? - brīnījās Džeina.

-    Tas jāredz maniem kolēģiem. Lai apstiprinātu manu domu pareizību. - Sansone izvilka mobilo telefonu.

-    Pagaidiet! - Džeina centās viņu apturēt. - Tas nav nekāds publiskas apskates objekts.

-    Vai jums ir zināms, kā to izskaidrot, detektīve? Vai jums ir kāds pavediens, pie kā tverties? Ja vēlaties atrast slepkavu, jums jāiepazīst viņa domāšana. Viņa simboli. - Sansone sāka spiest taustiņus. Džeina vairs necentās viņu apturēt.

Mora pietupās, lai labāk izpētītu apakšējo zīmējumu. Viņa ieraudzīja izliektus ragus, trīsstūrveida galvu un šauras acis.

-    Izskatās pēc āža. Bet ko tas nozīmē? - viņa jautājoši uzlūkoja Sansoni. Rīta gaismas apspīdēts, vīrietis slējās pār viņu kā tornis, melns un bezsejains.

-    Šādi attēlo Azazelu, - viņš atbildēja. - Vērotāju simbolu.

-    Azazels ir Sirimu vadonis, - skaidroja Olivers Stārks.

-    Tie bijuši dēmoni āžu izskatā, kuri sirojuši pa pirmatnējiem tuksnešiem vēl pirms Mozus un pirms faraoniem. Kopš Lilitas laikmeta.

-    Kas tā tāda par Lilitu? - interesējās Frosts.

Edvīna Felveja izbrīnīta uzlūkoja viņu. - Jums par viņu nekas nav zināms?

Frosts mulsi paraustīja plecus. - Jāatzīstas, ka es Bībelē neko labi neorientējos.

-    Ak, Bībelē vis jūs Lilitu neatradīsit, - sacīja Edvīna. - Viņa izraidīta vēl ilgi pirms kristīgās doktrīnas pieņemšanas, lai arī ir sastopama senebreju leģendā. Viņa bijusi Ādama pirmā sieva.

-    Ādamam bijusi vēl viena sieva?

-    Jā, pirms Ievas. - Edvīna smaidīdama lūkojās detektīva apstulbušajā sejā. - Kā, jūs patiešām domājāt, ka Bībele mums izstāsta visu?

Viņi bija sasēdušies Moras dzīvojamā istabā ap kafijas galdiņu, kur starp tukšajām tasēm un apakštasēm gulēja Olivera skiču mape. Pusstundu pēc Sansones zvana Edvīna un Olivers bija klāt, lai izpētītu simbolus uz durvīm. Ārā, uz lieveņa, viņi apspriedās tikai dažas minūtes, tad aukstums iedzina visus iekšā pie karstas kafijas tin teorijām. Teorijas, kas Morai tagad šķita saltas, intelektuālas konstrukcijas. Viņas māju bija iezīmējis slepkava, bet šie ļaudis mierīgi sēdēja viņas dzīvojamā istabā un spriedelēja par teoloģiju savā visnotaļ dīvainajā izpratnē. Viņa uzlūkoja Džeinu, kuras skatiens klaji pauda: šie ļautiņi ir ķerti. Toties Frosts izskatījās fascinēts.

-    Nekad netiku dzirdējis, ka Ādamam bijusi vēl kāda pirmā sieva.

-    Šis būs stāsts, kas neparādās Bībelē, detektīv, - sacīja Edvīna. - Slepenais stāsts, ko atradīsit vairs tikai Kananītā vai senebreju leģendās. Tur teikts par laulību starp Ādamu un brivdomīgu sievieti, rafinētu pavedinātāju, kura atteicās pakļauties vīram un arī negulēja zem viņa, kā tas piedien paklausīgai sievai, Tā vietā viņa pieprasīja mežonīgu seksu visās iespējamās pozās un izsmēja Ādamu, ja tas nespēj^ viņu apmierināt. Viņa bija pasaulē pirmā patiesi brīvā sieviete, tāda, kura nebaidījās meklēt priekus savai miesai.

-    Izklausās, ka viņa bijusi krietni vien interesantāka par Ievu, - atzina Frosts.

-    Taču baznīcas acis Lilita bija izdzimums, sieviete, kura nepakļaujas vīrieša diktātam, būtne, kura ir tik seksuāli nepiepildāma, ka beigu beigās pamet savu garlaicīgo, veco Ādamu un aizbēg, lai nodotos orģijām ar dēmoniem. - Edvīna apklusa.

-    Un tā rezultātā viņa laida pasaulē pašu varenāko dēmonu, kurš kopš tā laika moka cilvēku dzimumu.

-    Jūs taču nedomājat Velnu?

Viņas vietā atbildēja Sansone: - Šāda pārliecība tika uzturēta viduslaikos: Lilita bijusi Lucifera māte.

Edvīna nosprauslājās. - Te nu jūs redzat, kā vēsture izrīkojas ar pašpārliecinātām sievietēm! Ja atsakies būt pazemīga, ja mazliet par daudz aizraujies ar seksu, baznīca pārvērš tevi par briesmoni. Pasludina tevi par Velnamāti.

-    Vai arī tu pavisam pazūdi no vēstures, - piebilda Frosts.

-    Jo šī ir pirmā reize, kad dzirdu par tādu Lilitu. Vai par to tur āžaģīmi.

-    Azazelu, - izlaboja Olivers. Viņš izrāva no bloknota savu pēdējo skici un novietoja uz kafijas galdiņa tā, lai visi to varētu redzēt. Tā bija uz Moras durvīm uzzīmētā ģīmja detalizētāka versija: ragains āzis ar šaurām acīm un galvas vidū degošu liesmu. - Āžveidīgi dēmoni pieminēti Leviticus^1 un Jesajas grāmatā. Tie bijuši spalvaini radījumi, kuri draiskojušies ar mežonīgām būtnēm, tādām kā Lilita. Vārds Azazels nāk no kanaānie-šiem, varbūt tas ir kādas senas dievības vārda atvasinājums.

-    Un uz ko vedina šis simbols uz durvīm? - vaicāja Frosts.

-    Tas, no manas puses, var būt tikai minējums.

Džeina, nespēdama slēpt skepsi, iesmējās. - Minējums? Ak,

mēs gan laikam šeit nodarbojamies ar faktiem, vai ne tā?

-    Tātad, jūsuprāt, šī diskusija ir tukša laika nosišana? -bilda Edvīna.

-    Es domāju, ka simbols ir tāda lieta, no kā var iztaisīt visu, ko vien vēlas. Jūsu kompānija domā, ka tas ir āžveidlgs

dēmons. Bet tam dullajam, kurš to uzzīmējis, tas varbūt nozīmē pavisam ko citu. Atcerieties visas tās pārgudrības, ko jūs ar Oliveru sapūtāt par to Hora aci? Daļskaitļi, ceturtdaļmē-ness? Tad tagad izrādās, ka tas viss ir blēņas?

-    Es jau jums paskaidroju, ka acij var būt daudzas, turklāt ļoti atšķirīgas nozīmes, - sacīja Olivers. - Ēģiptiešu dievs. Visu redzošā Lucifera acs. Masonu gaismas un gudrības simbols.

-    Tie nu gan ir galēji pretstati, - brīnījās Frosts. - Velns vai gudrība?

-    Hs nav gluži pretišķības. Jūs noteikti atceraties vārda Lucifers nozīmi. Tulkojumā tas ir Gaismas nesējs.

-    Tad tas vairs neizklausās tik ļauni.

-    Dažs teiktu, ka Lucifers nav ļauns, - sacīja Edvīna. - Ka viņš simbolizē šaubu pilnu prātu, neatkarīgu domātāju - visu to, kas reiz apdraudēja baznīcu.

Džeina nosprauslājās. - Tad jau iznāk, ka tas Lucifers nemaz nav tik slikts zēns? Viņš vienkārši uzdod par daudz jautājumu?

-    Tas, ko jūs saucat par Velnu, atkarīgs no jūsu redzesloka, -j sacīja Edvīna. - Mans nelaiķa virs bija antropologs. Esmu dzīvojusi daudzās pasaules vietās un vākusi dēmonu tēlus, kuri izskatās kā šakāļi vai kaķi, vai čūskas. Vai kā skaistas sievietes. Katrai kultūrai ir savi priekšstati par Nelabo. Taču viena lieta ir kopīga gandrīz visām kultūrām, sākot jau ar pašām primitīvākajām ciltīm: tas ir uzskats, ka Velns tik tiešām eksistē.

Mora atcerējās bezsejaino melno virpuli, ko ar acs kaktiņu bija saskatījusi vakar vakarā O'Donelas guļamistabā, un viņai pār kauliem pārskrēja saltas tirpas. Viņa neticēja Sātanam. Taču viņa ticēja ļaunumam. Un vakar vakarā es neapšaubāmi atrados tā tuvumā. Viņas skatiens aizmaldījās līdz Olivera zīmētajam ragainajam āzim. - Tas radījums - Azazels - vai tas ir ari Velna simbols?

-    Nē, - atbildēja Olivers. - Azazels bieži tiek izmantots kā Vērotāju simbols.

-    Kas tie tādi par vērotājiem, kurus jūs te jau vairākkārt pieminat? - interesējās Frosts.

Edvīna uzlūkoja Moru. - Vai jums ir Bībele, doktore Ailza?

Mora, saraukusi uzacis, paraudzījās viņā. - Jā.

-    Vai jūs nevarētu mums to atnest?

Mora piegāja pie grāmatplaukta un pārlaida acis augšējam plauktam, meklēdama pazīstamo nodeldēto vāku. H bija viņas tēva Bībele, un Mora nebija to vērusi vaļā gadiem ilgi. Tagad viņa to izcēla no plaukta un pasniedza Edvīnai, kura ņēmās šķirstīt lapas, saceļot gaisā putekļu mākoni.

-Te nu ir. Genesis*, sestā nodaļa. Pirmais un otrais pants: “Un notika, ka cilvēki sāka vairoties virs zemes, un viņiem dzima ari meitas. Tad Dieva dēli vēroja, ka cilvēku meitas bija skaistas, un tie tās ņēma sev par sievām, kas tiem labāk patika.”

-    Dieva dēli? - pārvaicāja Frosts.

-    Šis citāts, gandrīz droši, ir attiecināts uz eņģeļiem, -skaidroja Edvīna. - Tas teic, ka eņģeļi iekārojuši zemes sievietes un apprecējuši tās. Laulība starp nemirstīgajiem un mirstīgajām. - Viņa atkal ielūkojās Bībelē. - Un te, lūk, ceturtais pants: “Tanīs dienās milži bija zemes virsū, ari pēc tam, kad Dieva dēli bija gājuši pie cilvēku meitām un tās bija dzemdējušas bērnus. Tie bija varoņi, kas bija senlaikos, vīri ar vārdu." - Edvīna aizvēra grāmatu.

-    Ko tas viss nozīmē? - vaicāja Frosts.

-    Tur teikts, ka tiem bijuši bērni, - klāstīja Edvīna. - Šī Bībelē ir vienīgā vieta, kur šie bērni pieminēti. Pēcnācēji, kas radās no eņģeļu pārošanās ar cilvēkiem. Ta bija jaukta dēmonu rase, ko dēvēja par Nefilimiem.

-    Pazīstami ari kā Vērotāji, - piebilda Sansone.

-    Atsauces uz tiem jūs atradīsit citos avotos, kuri ir senāki par Bībeli. Enoha grāmatā. Gadskārtu grāmatā. Tie aprakstīti kā briesmoņi, kas savairojušies no kritušajiem eņģeļiem, kuri stājušies dzimumsakaros ar cilvēku sievietēm. Rezultātā radās slepena hibrīdu rase, kas, domājams, vēl arvien mīt mūsu vidū. Mēdz uzskatīt, ka šīs būtnes gandrīz vienmēr apveltītas ar neparastu pievilcību un talantu, kā arī ar neparastu

' Pirmā Mozus grāmata.

skaistumu. Nereti - gara auguma, ļoti harismātiski. Tomēr tie ir dēmoni un kalpo tumsai.

-    Un jūs, mīļie cilvēki, tam no tiesas ticat? - nenocietās Džeina.

-    Pagaidām es tikai stāstu jums, kas teikts Svētajos rakstos, detektīve. Senatnē ticēja, ka cilvēku rase uz šīs zemes nav vienīgā, ka pirms mums bijuši citi un ka vēl arvien ir cilvēki, kuru dzīslās rit šo monstru asinis.

-    Bet jūs taču tos nodēvējāt par eņģeļu bērniem.

-    Kritušo eņģeļu. Ļaunu un samaitātu.

-    Tad jau šie radījumi - Vērotāji - ir tādi kā mutanti, -prātoja Frosts. - Tā teikt, hibrīdi.

Edvīna uzlūkoja viņu. - Pasuga. Vardarbīga un plēsonīga. Mēs, visi pārējie, viņiem esam tikai laupījums.

-    Rakstos teikts, ka, nākot Armagedonam, - sacīja Olivers,

- kas, kā zināms, būs pasaules gals, pats Antikrists būšot no Nefilimu vidus. No Vērotājiem.

Un viņa zīme ir uz manām durvīm. Mora lūkojās uz uzskicēto āža galvu. Vai šis simbols bija domāts kā brīdinājums?

Vai aicinājums?

-    Labi, - Džeina zīmīgi ielūkojās rokaspulkstenī. - Šis patiešām bija vērtīgi pavadīts laiks.

-    Jūs vēl arvien nesaskatāt tā nozīmi? - jautāja Sansone.

-    Tas ir patiešām varens stāsts, ko klausīties pie ugunskura, taču tas nepieved mani ne soli tuvāk slepkavam.

-    Tas jūs ieved viņa galvā. Tas pastāsta, kam viņš tic.

-    Eņģeļiem un āžu dēmoniem. Skaidrs. Vai ari mūsu noziedzniekam patīk spēlēt prāta spēles ar policiju. Tāpēc viņš spiež mūs izniekot laiku, dzenot pēdas okeram un gliemež-vāciņiem. - Džeina piecēlās kājās. - Operatīvā grupa būs klāt kuru katru bridi. Varbūt jūs visi tagad varētu izklīst pa mājām, lai mēs spētu netraucēti darīt savu darbu.

-    Pagaidiet! - ierunājās Sansone. - Ko jūs tikko teicāt par gliemežvākiem?

Džeina izlikās nedzirdam. - Vai vari piezvanīt operatīvajiem un uzzināt, kāpēc viņi tā kavējas? - viņa vērsās pie Frosta.

-    Detektīve Ridzoli, - nelikās mierā Sansone. - Pastāstiet mums par gliemežvākiem!

-    Kā noprotu, jums ir pašam savi informācijas avoti. Kāpēc jūs nevēršaties pie tiem?

-    Tas var izrādīties ļoti svarīgi. Kāpēc jūs negribat aiztaupīt mums pūles un izstāstīt?

-    Vispirms jūs izstāstiet man. Ko nozīmē gliemežvāks?

-    Kāds ir šis gliemežvāks? Divvārstu, konisks?

-    Vai tur ir starpība?

-Jā-

Džeina brīdi klusēja. - Tāda kā spirāle. Vispār konuss, man šķiet.

-    Tas bija atstāts nozieguma vietā?

-    Tā varētu sacīt.

-    Aprakstiet šo gliemežvāku!

-    Redziet, tajā nav nekā neparasta. Cilvēks, ar kuru es runāju, teica, ka šī suga esot plaši izplatīta visā Vidusjūras baseinā. - Iezvanījās telefons, un Džeina apklusa. - Atvainojiet! -viņa teica un izgāja no istabas. Labu brīdi neviens nebilda ne vārda. Trīs Mefisto fonda locekļi lūkojās cits citā.

-    Nu, - klusi ierunājās Edvīna. - Es teiktu, ka tas visu vainago.

-    Vainago - ko? - Frosts netika gudrs.

-    Gliemežvāks, - atbildēja Olivers, - ir Entonija dzimtas ģerbonī.

Sansone piecēlās no krēsla un piegāja pie loga. Viņš bridi stāvēja, vērodams ielu, platā mugura kā melns siluets izdalījās uz loga fona. - Simboli ir zīmēti ar sarkano okeru, kas iegūts Kiprā, - viņš sacīja. - Vai zināt tā nozīmi, detektīv Frost?

-    Nav ne jausmas, - atzinās Frosts.

-    Šis slepkava nespēlē spēles ar policiju. Viņš spēlē ar mani. Ar Mefisto fondu. - Sansone pagriezās ar seju pret pārējiem, taču rīta gaisma padarīja viņa sejas izteiksmi neizdibināmu.

- Ziemassvētku vakarā viņš nogalina sievieti un atstāj nozieguma vietā sātanisma simbolus - sveces, okera apli. Bet vienīgā patiesi iezīmīgā lieta, ko viņš izdara tajā vakarā, ir

telefona zvans Džoisai O’Donelai, mūsu fonda loceklei. Tās ir kā rāviens aiz piedurknes. Ar to gribēts pievērst mūsu uzmanību.

- Jūsu uzmanību? Šķiet, ka O’Donelai tas nebija nekas neparasts.

- Tad manā dārzā tiek nogalināta Eva Kasoviča. Vakarā, kad mums bija tikšanās.

-    Tovakar jūsu viesu vidū bija ari O’Donela. Viņa bija tā, kurai viņš uzglūnēja, kuru viņš bija nolūkojis.

-    Vakar vakarā es būtu bijis ar jums vienisprātis. Līdz tam visas zīmes norādīja uz Džoisu kā uz mērķi, lāču šie simboli uz Moras durvīm saka mums, ka slepkava savu darbu vēl nav beidzis. Viņš vēl arvien ir uz medību takas.

-    Viņš zina par mums, Entonij, — sacīja Edvīna. - Viņš retina mūsu rindas. Džoisa bija pirmā. Jautājums: kurš būs nākamais?

Sansone uzlūkoja Moru. - Baidos, ka viņš uzskata jūs par vienu no mums.

-    Bet es taču neesmu, - viņa iebilda.. - Es nevēlos, lai man būtu jel kas kopīgs ar jūsu paranoiķu pulciņu.

-    Dok? - ierunājās Džeina. Mora nebija dzirdējusi viņu ienākam istabā. Džeina stāvēja durvīs, turēdama rokā mobilo telefonu. - Vai vari atnākt uz virtuvi? Mums jāaprunājas privāti.

Mora piecēlās un sekoja viņai gaitenī. - Kas par lietu? -viņa vaicāja, kad abas bija virtuvē.

-    Vai rītdien vari paņemt brīvdienu? Mums abām šovakar vajadzētu izbraukt no pilsētas. Tagad došos mājās, lai sakravātu ceļasomu. Ap pusdienlaiku es iebrauktu tev pakaļ.

-    Tu varbūt gribi teikt, ka man jābēg un jāslēpjas? Tikai tāpēc, ka kāds apķēpājis manas durvis?

-    Tam nav nekāda sakara ar tavām durvīm. Es tikko saņēmu zvanu no kāda Ņujorkas piepilsētas policista. Pagājušonakt viņi atraduši sievietes līķi. Tā pilnīgi noteikti esot slepkavība.

-    Kāpēc lai mūs skartu slepkavība, kas izdarīta kaut kur Ņujorkā?

-    Upurim trūkst kreisās plaukstas.

1

Trešā Mozus grāmata.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

8. augusts. Mēness fāze: pēdējais ceturksnis.

Tedijs katru dienu dodas uz ezeru.

No rīta es dzirdu vējtvera durvju čīkstoņu un klaudzoņu, un tad viņa kurpes ducina lejup pa lieveņa pakāpieniem. Es no sava loga vēroju viņu izejam no mājas un kātojam uz ūdens pusi, makšķere pārmesta pār stūraino plecu, rokā zvejasrīku kaste. Tas ir dīvains rituāls un, manuprāt, bezjēdzīgs, jo viņš nekad nepāmes mājās nevienu pašu savu pūliņu augli. Katru pēcpusdienu viņš atgriežas tukšām rokām, taču priecīgs.

Šodien es viņam sekoju.

Slādams pa mežu uz ūdens pusi, viņš mani neredz. Palieku krietnu gabalu iepakaļ, lai viņš nesadzirdētu manus soļus. Tedijs turklāt arī dzied savā smalkajā un bērnišķīgajā balstelē “Koo-kaburra" dziesmiņu tricelīgi greizā izpildījumā - un nepavisam nenojauš, ka tiek novērots. Sasniedzis ūdensmalu, viņš uzsprauž uz āķa ēsmu un izmet makšķeri. Ritot minūtēm, Tedijs sēž zālainajā krastā un raugās ūdenī, kas ir tik rāms, ka ne sīkākā vēja pūsma nesaviļņo tā spoguļgludo virsmu.

Makšķere noraustās.

Pievirzos tuvāk, kad Tedijs uztin auklu, lai piekļūtu savam lomam. Tā ir brūngana zivs, kas lēkā auklas galā, ik muskulis raustās nāves bailēs. Gaidu izšķirošo triecienu, to svētīto mirkli, kad uzplaiksni brīnišķīga dzirksts. Bet, man par pārsteigumu, Tedijs satver lomu, izvelk tam no mutes āķi un uzmanīgi ielaiž zivi atpakaļ ūdenī. Viņš zemu pietupstas, kaut ko murminādams, kā lūdzot piedošanu par to, ka šorīt sagādājis tai tādas neērtības.

“Kāpēc tu to nepaturi?" es jautāju.

Tedijs, manas balss izbiedēts, izslējās taisni. “Ak," viņš izdveš, “tas esi tu!”

“Tu to palaidi vaļā.”

“Man netīk tās nogalināt. Lai vai kā, tas ir tikai asaris.”

“Tātad tu tās visas laid atpakaļ?”

“Uhu.” Tedijs no jauna uzliek ēsmu un iemet makšķeri.

“Tad kāda jēga tās ķert?”

“Man ir prieks. Tā ir kā spēle starp mums abiem. Starp mani un zivi.”

Apsēžos viņam līdzās ūdensmalā. Ap mūsu galvām sīc odi, un Tedijs, vicinādams rokas, dzen tos prom. Tedijamjau vienpadsmit gadu, taču viņam vēl arvien ir bērna nevainojami gludā āda ar smalkām, zeltainām pūciņām, kuras saulē viegli viz. Esmu tik tuvu, ka dzirdu viņa elpu, redzu pulsu uz slaidā kakla. Mana klātbūtne, šķiet, viņu nepavisam neuztrauc, gluži otrādi, viņš veltī man kautru smaidu, it kā tas būtu kāds īpašs pagodinājums -baudīt bezdarbīgu rītu vecāka brālēna sabiedrībā.

“Vai gribi pamēģināt?” viņš jautā, piedāvādams man makšķeri.

Es to paņemu. Bet mana uzmanība ir un paliek pievērsta Te-dijam, vieglajam sviedru spīdumam uz viņa pieres, skropstu mestajām ēnām.

Aukla noraustās.

“Tev pieķērās1”

Sāku tīt spoli, un zivs cīnās, liekot manām plaukstām svīst gaidās. Es jūtu tās raustīšanos, tās izmisīgo dzīvības dziņu, ko pārraida makšķere. Beidzot tā pāršķeļ ūdens virsmu, aste šaudās, man izvelkot zivi krastā. Sajūtu tvērienā glumās zvīņas.

“Tagad noņem to no āķa,” pamāca Tedijs. “Tikai uzmanīgi, lai nesavainotu.”

Palūkojos uz atvērto zvejasrīku kasti un ieraugu tur nazi.

“Viņa nevar paelpot, kad nav ūdenī. Pasteidzies!” Ičdijs mani skubina.

Domāju par to, kā satvert nazi, iespiest lēkājošo zivi zālē un ietriekt nazi aiz žaunām. Uzšķērst vēderu visā garumā. Gribu izbaudīt zivs pēdējo noraustīšanos, sajust, kā tās dzīvības spēks

saspringtā grūdienā ielec tieši manī - tādā pašā grūdienā, kādu es sajutu, būdams desmit gadus vecs, kad nodevu zvērestu Eremam. Kad māte beidzot ieveda mani aplī un pasniedza man nazi. "Tu esi sasniedzis īsto vecumu” viņa sacīja. “Ir laiks kļūt par mūsējo." Es domāju par āža pēdējām trīsām un atceros lepnumu mātes acīs un atzinīgo murdoņu aplī sastājušos talāros tērpto vīru vidū. Es vēlreiz gribu izjust šīs tirpas.

Zivs tam nenoderēs.

Es izņemu āķi un iemetu lēkājošo asari atpakaļ ūdenī. Tas noplīkšķina asti un aizpeld. Vēja čuksti saviļņo ūdeni, un notrīs niedrēs satupušās spāres. Es pagriežos pret Tediju.

Un viņš saka: “Kāpēc tu uz mani tā sķātieš?"

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Četrdesmit divi eiro dzeramnaudā - nemaz nav slikti aukstai decembra svētdienai. Pamājusi ardievas tūristu grupai, kuru tikko bija izvadājusi pa Romas Forumu, Lilija sajuta ledainas lietus lāses pieskārienu sejai. Viņa palūkojās augšup tumšajos mākoņos, kuri bija nolaidušies draudīgi zemu, un nodrebinājās. Rit viņai noteikti būs vajadzīgs lietusmētelis.

Ar tikko iegūto naudas žūksnlti kabatā viņa devās uz katra grašus taupoša studenta iemī)otāko iepirkšanās vietu Romā -Porta Portese uteni Trasteverē. Bija jau viens dienā, un tirgotāji pamazām sāka slēgt ciet savus stendus, tomēr Lilijai vēl atlika laiks lētam pirkumam. Kad viņa sasniedza tirgu, smidzināja smalks lietutiņš. Piazza di Porta Portese atbalsoja kastu vāku klaboņu, tiem veroties ciet. Lieki netērējot laiku, viņa pakampa lietotu vilnas džemperi par nieka trim eiro. Tas gan oda pēc cigarešu dūmiem, taču pēc kārtīgas mazgāšanas smaka noteikti izzudīs. Viņa samaksāja vēl divus eiro par lietusmēteli ar kapuci, kuru bojāja viena vienīga melni eļļaina švīka. Tagad, silti saģērbusies savos jaunieguvumos un naudai vēl arvien čaukstot kabatā, Lilija ļāvās dīkas apskates burvībai.

Viņa klīda pa šaurajām ejām starp stendiem, apstādamās, lai pacilātu lētas bižutērijas un romiešu monētu pakaļdarinājumu kaudzītes, un turpināja ceļu Piazza Ippolito Nievo virzienā uz antikvitāšu stendiem. Ar šās tirgus daļas apmeklējumu viņa, šķiet, noslēdza katru svētdienu, jo šeit bija sastopamas vecas lietas, senatnīgi priekšmeti, kijri viņu patiesi interesēja. Viduslaiku gobelēna skranda vai niecīga bronzas atlūza lika viņas sirdij iepukstēties straujāk. Kad Lilija bija sasniegusi antikvitāšu pārdevējus, lielākā daļa tirgotāju jau veda savas preces prom, atvērti bija tikai daži stendi, kuros izliktā mantība mirka lietū. Viņa gāja gar šo nabadzīgo klāstu garām nogurušiem pārdevējiem ar īgnām sejām un jau bija gatava atstāt laukumu, kad viņas skatienu piepeši saistīja neliela koka lādīte. Lilija apstājās, lai aplūkotu to.

Uz vāka bija iegravēti trīs apvērsti krusti.

Miglas rasinātā seja piepeši šķita pārvilkusies ar ledu. Tad Lilija pamanīja, ka eņģes atrodas pret viņu, un, muļķīgi iesmē-jusies, viņa pagrieza lādīti īstajā virzienā. Krusti tagad stāvēja pareizi. Ja pārāk cītīgi meklē ļaunumu, tad sāc to saskatīt visur. Pat tur, kur tā nav.

-    Jūs meklējat reliģiska rakstura priekšmetus? - pārdevējs itāliski vaicāja.

Lilija ielūkojās viņa krunkainajā sejā, vecā vīra acis bija gandrīz pazudušas ādas krokās. - Paldies, es vienkārši skatos!

-    Re! Te ir vēl. - Viņš pabīdīja lādīti Lilijai tuvāk, un viņa ieraudzīja tajā rožukroņu mudžekli un kokā grieztu Madonnu, un vecas grāmatas, kuru lapas mitrumā bija kļuvušas viļņainas. - Paskat, paskat! Veltiet jel kādu bridi!

Pirmajā mirklī lādītes saturs nešķita neko interesants. Tad viņa ciešāk ieskatījās kādas grāmatas muguriņā. Nosaukums bija iegravēts ādā zelta burtiem Enoha grāmata.

Lilija paņēma to rokās un atvēra titullapu. Tas bija R. H. Čārlza angļu tulkojums, ko 1912. gadā publicējusi Oksfordas Universitātes izdevniecība. Pirms diviem gadiem Parīzes muzejā viņa bija aplūkojusi gadsimtiem senu šā teksta skrandu, kas bija nākusi no Etiopijas. Enoha grāmata bija sens teksts, tā piederēja pie apokrifiskās literatūras.

-    Tā ir ļoti veca, - skaidroja tirgotājs.

-    Jā, - nomurmināja Lilija.

-    Tur teikts: 1912. gads.

Un paši vārdi ir vēl daudz senāki, viņa nodomāja, laizdama caur pirkstiem nodzeltējušās lapas. Šis teksts divsimts gadus iepriekš pareģoja Kristus piedzimšanu. Šie bija stāsti no

aizlaildem - vēl pirms Noasa un viņa šķirsta, pirms Metuzāla. lilija šķirstīja lapas un pakavējās pie kāda fragmenta, kas bija pasvītrots ar tinti.

Ļaunie gari cēlās no viņu miesām, jo no cilvēkiem tie bija dzimuši, un svētie Vērotāji bija viņu sākums un pirmavots. Tie būs ļaunie gari uz zemes, un par ļaunajiem gariem tos dēvēs.

-    Man ir daudz viņa mantu, - palielījās tirgotājs.

Lilija pacēla acis no grāmatas. - Kas ir “viņš"?

-    Cilvēks, kuram piederēja šī grāmata. Tas viss nāk no viņa. - Vecais vīrs pamāja uz lādēm. - Pirms mēneša viņš nomira, un tagad tas viss jāpārdod. Ja jūs tādas mantas interesē, man ir kaut kas līdzīgs. - Viņš pieliecies izcēla vēl vienu lādi un izvilka no tās plānu, ādā iesietu grāmatiņu; tās vāks bija apbružāts un traipu izraibināts. - Tas pats autors, - viņš sadja. - R. H. Čārlzs.

Nevis autors, bet tulkotājs, nodomāja Lilija. Tas bija Gadskārtu grāmatas 1913. gada izdevums, vēl viens pirmskristīgās ēras Svēto rakstu gabals. Lai arī nosaukums Gadskārtas Lilijai bija pazīstams, šo grāmatu viņa nebija lasījusi. Viņa pavēra vāku, un tai atšķīrās desmitā nodaļa, piektais pants, fragments, kas turklāt bija pasvītrots ar tinti.

Un raugi, kā Vērotāji, šo garu tēvi, darīja tanīs laikos: tie tos garus, kuri dzīvi bija, sagūstīja un važās ieslēdza, un neļāva tiem postu darīt tavu kalpu dēliem, ak, mans Kungs; jo tie ļaunprātīgi ir, un par postu un samaitāšanu tie radīti.

Ar šo pašu tinti lapas malā bija uzšņāpti vārdi; Seta dēli. Kaina meitas.

Lilija aizvēra grāmatu un pēkšņi pamanīja uz ādas vāka brūnus traipus. Asinis?

-    Vai jūs to vēlaties pirkt?

Lilija uzlūkoja tirgotāju. - Kas ar to cilvēku notika? Ar to, kuram piederēja šīs grāmatas?

-    Es jau jums teicu. Viņš nomira.

-    Kā?

Vecis paraustīja plecus. - Viņš dzīvoja viens. Bija dikti vecs. dikti ērmots. Viņu atrada ieslēgušos dzīvoklī, visi šie grāmatu kalni bijuši aizkrauti priekšā durvīm. Tā, ka viņš pat nebūtu varējis tikt ārā. Galīgi traks, vai ne?

Vai ari baidījies no kāda, kurš varētu iekļūt iekšā, nodomāja lilija.

-    Pārdošu par labu cenu. Vai gribat?

Lilija raudzījās uz otro grāmatu, iztēlodamās tās īpašnieku guļam mirušu, aizbarikādējušos savā pieblīvētajā dzīvoklī, un viņa gandrīz saoda, kā no grāmatas lapām ceļas trūdošas miesas smaka. Lai ari traipi uz vāka izsauca nelabumu, viņai gribējās šo grāmatu. Viņa alka izzināt, kālab īpašnieks uzkricelējis uz lapas malas šos vārdus un vai viņš ir uzrakstījis vēl kaut ko.

-    Pieci eiro, - paziņoja tirgotājs.

Šoreiz viņa nekaulējās, bet tūdaļ pat samaksāja prasīto summu un gāja prom ar grāmatu rokā.

Kad Lilija cauri drēgnajai kāpņu telpai devās uz savu dzīvokli, ārā jau lija itin stipri. Lietaina bija visa pēcpusdiena, un viņa to vadīja, sēžot un lasot pelēkajā, miglainajā gaismā, kas nāca no loga. Viņa lasīja par Setu. Ādama trešais dēls Sets dzemdinājis Enosu, kurš dzemdinājis Kenanu. Šī bija tā pati diženā cilts, no kuras vēlāk nāca patriarhi Jareds un Enohs, Metuzāls un Noass. Taču no šās pašas cilts nāca ari samaitātie dēli, ļaunie dēli, kuri kopojās ar sava slepkavīgā priekšteča meitām.

Ar Kaina meitām.

Lilija apstājās pie vēl kāda pasvītrota fragmenta; šos vārdus reiz, pirms daudziem gadiem, bija iezīmējis kāds vīrs, kura rēgainā klātbūtne jautās tepat aiz muguras, tas atklāja viņai savus baisos noslēpumus, tas čukstot viņu brīdināja...

Un nešķīstība izcēlās virs zemes, un visa miesa samaitāta tika, rifvēki un lopi, zvēri un putni, un viss, kas staigā uz zemes, viss tika samaitāts savos ceļos un iedabās, un tie sāka rit cits citu, un nešķīstība izcēlās virs zemes, un katra doma, cilvēka prāta dzemdināta, bija ļauna savā saknē.

Dienasgaisma dzisa. Lilija bija sēdējusi tik ilgi, ka vairs lāgā nejuta savus locekļus. Lietus turpināja bungāt pa loga rūti, un Romas ielas rūca un taureja mašīna. Bet lilija šeit. savā istabā, sēdēja stingi klusumā Gadsimtu pirms Krisus, pirms apustuļiem - jau tad šie vārdi bija seni, tie attēloja šausmas, kas bija tik mūžsenas, ka šajos laikos cilvēki vairs tās neatcerējās un nemanīja to esamību.

Viņa vēlreiz palūkojis sev klēpī - uz Gadskārtu grāmatu, uz ļaunu vēstošajiem Noasa virtiem, kurus viņi saka saviem dēliem.

Jo, raugi, dēmoni sākuši scnm kārdināšanu pret jums un Jūsu bērniem, un nu mani bailes māc pār Jums, ka tad kad tas Kungs būs mani aizsaucis. Jūs ļaužu asnus liesies uz zemes un pati arīdzan izdeldēti tapsiet no zemes virsas.

Dēmoni vēl arvien ir mūsu vidu, domāja Lilija, Un asinis Jau sākušas līt.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Džeina un Mora brauca pa Masačūsetsas maģistrāti uz rietumiem. Pie stūres bija Džeina: viņas vadits. auto traucās cauri sniegoti stingajai ainavai ar kailajiem kokiem. Pat lajā svētdienas pēcpusdienā viņām nācās uzturēties gigantisku kravas auto konvojā; tās traucēja Džeinas Subaru, un palaikam viņa tās apbrauca kā pārdrošs knislis. Prātīgāk bija neskatīties. Mora labāk pievērsās Džeinas piezīmēm. Rokraksts izpaudās kā sasteigts kricelējums, tomēr tas nebija tik nesalasāms kā ārstu ķeburi, kurus Mora jau sen bija iemācījusies atšifrēt.

Sara Pārmlija, 28 g. v. Pēdējo reizi redzēta 23.12.. atstājot Oukmontas viesnīcu.

-    Viņa pazudusi jau pirms divām nedēļām, - prātoja Mora.

- Un līķis atrasts tikai tagad?

-    Viņa atrasta kādā pamestā mājā. Kā noprotams, vieta bijusi samērā izolēta. Apkopējs ieraudzījis ārpusē atstāto auto. Atklājis, ka ārdurvis ir vaļā, viņš iegājis iekšā apskatīties. Viņš ari bijis tas, kurš atradis līķi.

-    Kas upurim bijis darāms pamestā mājā?

-    To nezina neviens. Sāra ieradusies pilsētiņā divdesmitajā decembri uz savas krustmātes bērēm. Visi nosprieduši, ka tūlīt pēc bēru ceremonijas viņa atgriezusies savās mājās Kalifor-nijā. Taču tad no Sandjego sācis zvanīt viņas darba devējs, kurš prasījis pēc viņas. Un pat tad neviens šai pilsētiņā nav iedomājies, ka Sāra varētu nebūt no turienes aizbraukusi.

-    Palūkojies kartē, Džeinai No Ņujorkas piepilsētas līdz Bostonai — noziegumu vietas šķir trīssimt jūdžu attālums.

Kālab lai slepkava būtu vedis viņas plaukstu tik tālu? Varbūt tā nemaz nepieder viņai.

-    Tā ir viņas plauksta. Es to gluži vienkārši zinu. Kad es tev saku, rentgena attēli saskanēs kā bilžu mīklas gabaliņi.

-    Kas tevī vieš tādu pārliecību?

-    Paskaties, kā sauc mazpilsētiņu, kurā atrasts Sāras līķis.

-    Pjuritija, pie Ņujorkas. Tas ir dīvains nosaukums, taču man tas neko neizsaka.

-    Sāra Pārmlija šajā Pjuritijā ir uzaugusi. Tur arī beigusi vidusskolu.

-Un?

-    Uzmini, kur vidusskolu beigusi Lorianna Takere!

Mora pārsteigta viņu uzlūkoja. - Abas ir no vienas pilsētiņas?

-    Tur jau ir tas āķis. Ari Loriannai Takerei bija divdesmit astoņi gadi. Pirms vienpadsmit gadiem abas absolvējušas vienu un to pašu vidusskolu.

-    Divi upuri, kas uzauguši vienā pilsētiņā, mācījušies vienā skolā. Viņas noteikti viena otru pazinušas.

-    Un varbūt tieši tur viņas iepazinis ari noziedznieks. Šādi viņš tās izvēlējies. Varbūt viņš ar abām bijis apsēsts jau kopš skolas laikiem. Varbūt tās pret viņu vīzdegunīgi izturējušās, un turpmākos vienpadsmit gadus viņš pavadījis, perinādams domas par atmaksu. Tad pēkšņi Sāra ierodas Pjuritijā uz krustmātes bērēm un viņš to ierauga. Viņā no jauna uzliesmo naids. Viņš to nogalina un par suvenīru paņem līdzi plaukstu. Šī nodarbe puisim tā iepatikusies, ka viņš alkst to darīt atkal.

-    Un viņš brauc visu to gaisa gabalu uz Bostonu, lai nogalinātu Loriannu Takeri? Garš ceļš, lai pakutinātu nervus.

-    Bet ne vairs tik garš, ja ir runa par veco, labo atriebību.

Mora raudzījās uz ceļu un domāja. - Ja jau tā ir atriebība, tad kāpēc viņš tonakt zvanīja Džoisai O’Donelai? Kāpēc viņš pēc tam vērsa savu naidu pret viņu?

-    Ak, uz to būtu varējusi atbildēt tikai viņa pati. Un viņa, redzi, nevēlējās padalīties ar mums savos noslēpumos.

-    Un kāpēc šis uzraksts uz manām durvīm? Kas tas par ziņojumu?

-    Tu domā - Esmu grēkojis?

Mora pietvīka. Aizvērusi mapi, viņa palika sēžam ar dūrēs sažņaugtām rokām. Jau atkal. Atkal temats, kuru viņa nepavisam nevēlējās iztirzāt.

-    Es izstāstīju Frostam, - paziņoja Džeina.

Mora neko neteica, tikai stingi lūkojās sev priekšā.

-    Viņam tas bija jāzina. Viņš jau ir runājis ar tēvu Brofiju.

-    Tev vajadzēja ļaut man pirmajai aprunāties ar Dānieļu.

-    Kālab?

-    Tad tas viņam nebūtu tāds pārsteigums.

-    Tas, ka mēs zinām par jums abiem?

-    Nerunā tik nosodošā tonī.

-    Man pašai nemaz tā neizklausās.

-    Tas skan tavā balsī. Man tas nav vajadzīgs.

-    Tad jau labi, ka tev nebija jādzird, ko par visu to sacīja Frosts.

-    Varbūt tu iedomājies, ka tādas lietas nenotiek ik uz soļa? Cilvēki mēdz iemīlēties, Džeina. Un mēdz arī kļūdīties.

-    Bet ne jau tu! - Džeinas balss skanēja gandrīz dusmīgi, tā, it kā viņa justos pievilta. - Man vienmēr bija licies, ka tu tādām muļķībām stāvi pāri.

-    Neviens nespēj tam stāvēt pāri.

-    Tas ne pie kā laba nenovedīs, un tu to labi zini. Ja tu ceri, ka viņš tevi kādreiz apprecēs...

-    Laulības dzīvi es jau reiz esmu izmēģinājusi, vai atceries? Tā bija patiešām iedvesmojoši veiksmīga.

-    Un kā tu domā, kas tev atlēks no šā?

-    Nezinu.

-    Toties es gan zinu. Sāksies ar vispārēju sačukstēšanos. Kaimiņi brīnīsies, kāpēc pie tavas mājas tik bieži redzams priestera auto. Tad jums, lai satiktu vienam otru, nāksies palaikam aizšmaukt no pilsētas. Tomēr gan jau kāds reiz redzēs jūs abus kopā. Un tad ies vaļā tenkas. Situācija izvērtīsies aizvien neveiklāka. Apkaunojošāka. Kā tev šķiet, cik ilgi tu

spēsi to izturēt? Cik ilgi tas vilksies, līdz viņš būs spiests izdarīt izvēli?

-    Es negribu par to runāt.

-    TU domā, ka viņš izvēlēsies tevi?

-    Es ceru, ka tu pabeidzi, Džeina.

-    Jā. Un tu? - Jautājums bija tik nevajadzīgi rupjš, ka īsu mirkli Morai pat bija doma tuvākajā pilsētiņā izkāpt, izsaukt taksi un braukt mājās.

-    Esmu pietiekami lielos gados, lai pati izvēlētos, - viņa sacīja.

-    Bet ko izvēlēsies viņš?

Mora pagrieza galvu, lai lūkotos pa logu uz sniegotajiem laukiem, uz šķībajiem ceļa stabiem, ko pa daļai bija aprakušas kupenas. Vai es maz būtu pārsteigta, ja viņš neizvēlētos mani? Jā, viņš var atkal un atkal teikt man, cik ļoti mani mīlot. Bet vai viņš manis dēļ jelkad atstās savu baznīcu?

Džeina nopūtās. - Piedod!

-    Tā galu galā ir mana dzīve. Ne tava.

-    Jā, tas tiesa. Tā ir tava dzīve. - Džeina papurināja galvu un iesmējās. - Ak vai, visa pasaule sajukusi prātā! Ne uz ko vairs nav iespējams paļauties. Sasodīts, ne uz ko. - Kādu bridi viņa stūrēja klusēdama, miedzot ads rietošās saules staros.

- Es jau vēl neesmu tev izstāstījusi savus burvīgos jaunumus.

-    Kas par jaunumiem?

-    Mani vecāki pašķīrušies.

Beidzot Mora pacēla uz viņu ads. - Kad tas notika?

-    Tūlīt pēc Ziemassvētkiem. Trīsdesmit septiņi laulībā pavadīti gadi, un mans tētuks pēkšņi sāk šļūkt ar kaut kādu tur blondīni no darba.

-    Cik skumji!

-    Un tagad šis gadījums ar tevi un Brofiju - liekas, ka visi kļuvuši galīgi traki pēc seksa. Tū. Mans idiotiskais tētiņš. Pat mana mamma. - Viņa apklusa. - Vinss Korsaks uzaicinājis viņu uz randiņu. Lūk, cik dulli visi kļuvuši! - Pēkšņi Džeina skaļi novaidējās. - Ak Dievs! Tikko ienāca prāta. Vai saproti, ka beigu beigās viņš vēl var kļūt par manu patēvu?

-    Tik traka jau tā pasaule tomēr nav.

-    Bet tas var notikt. - Džeina noskurinājās. - Man šermuļi skrien pār kauliem, iedomājoties viņus abus.

-    Tad nedomā par to.

Džeina sakoda zobus. - Es jau cenšos.

Un es cenšos nedomāt par Dānieļu.

Bet, turpinot braukt rietošās saules virzienā cauri Spring-fildai un pāri viļņotajiem Berkšīras pauguriem, Mora spēja domāt vienīgi par viņu. Viņa ievilka elpu un vēl arvien sajuta viņa smaržu, sakrustoja rokas un juta viņa pieskārienu, it kā atmiņas par to būtu iegravētas viņas ādā. Un Mora klusībā prātoja: vai arī ar tevi notiek tāpat, Daniel? Kad tu šorīt stāvēji savas draudzes priekšā un raudzījies sev pievērstajās baznīcēnu sejās, kas gaidīja tavus vārdus, vai mana seja nebija tā, kuru tu tur meklēji, tā, par kuru tu domāji?

Kad viņas šķērsoja Ņujorkas robežu, bija jau nolaidies vakars. Iezvanījās Moras mobilais telefons, un pagāja labs bridis, iekams viņai mašīnas salona tumsā izdevās to izrakt no savas savandītās somas. - Doktore Ailza, - viņa atsaucās.

- Mora, tas esmu es.

Dzirdot Daniela balsi, viņa juta, ka vaigi sāk kvēlot, un klusībā pateicās tumsai, kas noslēpa viņas seju Džeinas skatienam.

-    Pie manis bija detektīvs Frosts.

-    Man nācās to izpaust.

-    Protams, tev tas bija jādara. Bet es būtu vēlējies, lai tu man piezvani. Tev vajadzēja man pateikt.

-    Piedod! Noteikti bija šausmīgi nepatīkami dzirdēt to no viņa mutes.

-    Nē. Es biju domājis to uzrakstu uz durvīm. Man nebija ne jausmas. Es tūlīt pat būtu bijis klāt. tev nevajadzēja sastapties ar to vienatnē.

Mora klusēja, skaidri sajūtot, ka Džeina ieklausās katrā viņas izrunātajā vārdā. Un, tiklīdz saruna būs galā, viņa bez šaubām izteiks savu sašutumu.

-    Pirms brīža tiku nogājis gar tavu māju, - viņš turpināja.

- Cerēju sastapt tevi mājās.

-    Šonakt manis tur nebūs.

-    Kur tu esi?

-    Mašīnā kopā ar Džeinu. Pirms brīža braucām cauri 01-benijai.

-    Tu esi Ņujorkā? Kāpēc?

- Ir atrasts vēl viens upuris. Mēs domājam... - Piepeši Džeinas roka sažņaudza Moras elkoni: nepārprotams mājiens - jo mazāk atklāt, jo labāk. Tagad, kad Daniels bija izrādījies tik cilvēcisks, Džeina viņam vairs neuzticējās. - Es nevaru par to runāt, - viņa sacīja.

Otrā galā bija klusums, lād kluss — es saprotu.

-    Ir detaļas, kuras paturamas slepenībā.

-    Tev nav jāskaidro. Es zinu, kā tas notiek.

-    Vai varu tev piezvanīt vēlāk? - Kad līdzās nav dzirdīgu ausu.

-    Tev tas nav jādara, Mora.

-    Es to vēlos. - Man tas ir nepieciešams.

Viņa nospieda atvienojuma taustiņu un raudzījās naktī, ko caurstrāvoja vienīgi pašu automašīnas ugunis. Ātrgaitas maģistrāle bija palikusi aiz muguras, un nu ceļš cauri sniegotiem tīrumiem veda uz dienvidrietumiem. Gaisma tagad nāca tikai no retajām pretimbraucošajām mašīnām vai no kādas attālas fermas.

-    Tu taču netaisies runāt ar viņu par izmeklējamo lietu, ko? - bilda Džeina.

-    Pat tad, ja es to darītu, viņš ir absolūti diskrēts. Vienmēr esmu viņam uzticējusies.

-    Nu, es jau arī viņam uzticējos.

-    Tas nozīmē, ka tagad vairs ne?

-    Tu esi iekāres varā, dok. Šis nav labākais laiks, kad uzticēties tavam spriedumam.

-    Mēs abas pazīstam šo cilvēku.

-    Un es nekad nebūtu varējusi iedomāties...

-    Ko tad? Tb, ka viņš varētu gulēt ar mani?

- Es gribu teikt tikai, lūk, ko: mēs iedomājamies, ka kādu labi pazīstam. Un tad pēkšņi šis “kāds” ņem un mūs pārsteidz.

Viņš sastrādā kaut ko tādu, ko mēs no viņa nekad nebūtu gaidījuši, un tad mums pielec, ka otrs cilvēks ir un paliek tumša bilde. Jebkurš cilvēks. Ja tu pirms pāris mēnešiem būtu man teikusi, ka mans tētis atstās mammu kaut kādas tur palais-tuves dē), es teiktu, ka tu esi galīgi sagājusi sviestā. Kad es tev saku, cilvēki ir sasodīti noslēpumu perēkļi. Pat tie, kurus mīlam.

-    Un nu tu vairs neuzticies Danielam.

-    Tam, kas attiecas uz šķīstības zvērestu, - ne.

-    Es nerunāju par to. Es runāju par izmeklēšanu. Par to, ka viņam var izstāstīt to, kas mūs uztrauc.

-    Viņš nav policists. Viņam nekas nav jāzina.

-    Pagājušonakt viņš bija kopā ar mani. Raksts uz manām durvīm attiecināms arī uz viņu.

-    Tas ir - Esmu grēkojis?

Moras seja atkal pieplūda ar asinīm. - Jā, - viņa pamāja. Kādu bridi viņas brauca klusēdamas.

-    Es cienīju Brofiju, vai saproti? - teica Džeina. - Viņš bija visai noderīgs Bostonas Policijas departamentam. Kad nozieguma vietā ir vēlama garīdznieka klātbūtne, viņš ierodas katrā laikā, kaut tas būtu pašā nakts vidū. Man viņš patika.

-    Tad kāpēc tu tagad nostājies pret viņu?

Džeina uzlūkoja blakussēdētāju. - Tāpēc, ka, redzi, man patīc ari tu.

-    Man gan rodas pilnīgi cits iespaids.

-    Jā? Saproti, ja tu sastrādā kaut ko tik negaidītu, tik postošu, es sāku pārdomāt.

-    Ko tad?

-    Vai maz es tevi pazīstu.

Bija jau pāri astoņiem, kad viņas beidzot iestūrēja Bingem-tonas Lurdas slimnīcas autostāvvietā. Mora nebija noskaņota tērzēt; kāpjot no auto, muskuļi bija stīvi no ilgā brauciena, kura laikā viņas bija piestājušas tikai uz īsu brīdi, lai klusēdamas

ieturētu pusdienas ceļmalas Makdonaldā. Turklāt viņu mocīja nelaba dūša, kam par iemeslu bija Džeinas pārgalvīgā braukšana, steigā ieturētā maltīte, bet visvairāk jau saspīlējums, kas valdīja starp abām, un tagad tas bija tik saspringts, ka viena vienīga neuzmanīga kustība varētu izsaukt eksploziju. Viņai nav tiesību mani nosodīt, Mora, vilkdamās gar saārdītajām kupenām, domāja. Džeina bija precējusies un laimīga, un tālab ari tik sasodīti paštaisna. Ko viņa zināja par Moras dzīvi, par vienatnē pavadītajiem vakariem, kuri aizritēja, skatoties vecas filmas vai spēlējot klavieres savā tukšajā namā? Plaisa starp viņu abu dzīvesveidiem bija izpletusies tik plaša, ka pat patiesa draudzība tai nespēja pārmest tiltu. Un galu galā kas man kopīgs ar šo patrulo, iecirtīgo kazu? Itin nekas.

Viņas iegāja uzņemšanas nodaļā, un, atveroties automātiskajām durvīm, līdz ar abām sievietēm telpā iešāvās auksts vējš. Džeina devās taisnā ceļā pie lodziņa, aiz kura atradās pirmās palīdzības kabinets, un uzsauca: - Hallo! Vai varu dabūt šeit kādu informāciju?

-    Vai jūs būtu detektīve Ridzoli? — ierunājās kāda balss aiz muguras.

Viņas nemaz nebija pamanījušas šo cilvēku, kurš vientulīgi sēdēja pacientu uzgaidāmajā telpā. Tagad viņš bija piecēlies kājās, slimīga izskata vīrs tvīda žaketē, kas bija uzvilkta virs zaļa mednieku džempera. Policists viņš nav, Mora, noskatījusi viņa pinkaino galvu, secināja, un vīrietis šo viņas vērojumu nekavējoties apstiprināja.

-    Esmu doktors Kibijs, - viņš stādījās priekšā. - Nolēmu sagaidīt jūs šeit, lai jums pašām nav jāmeklē ceļš uz morgu.

-    Paldies, ka sagaidījāt mūs, - pamāja Džeina. - Šī ir doktore Ailza no mūsu medicīnas ekspertīzes biroja.

Mora paspieda viņam roku. - Vai jau esat izdarījis sekciju?

-    Ak nē. Neesmu patologanatoms, tikai necils iekšķīgo slimību ārsts. Mēs šeit, Čenango apgabalā, pavisam esam četri. Es veicu tikai sākotnēju līķa apskati un izspriežu, vai pieprasīt sekciju. Pati sekcija, visticamāk, tiks veikta rit pēcpusdienā, jo ap to laiku Onondegas apgabala medicīnas eksperts ieradīsies no Sirakūzām.

-    Bet jums taču šeit, jūsu apgabalā, noteikti ir pašiem savs patologanatoms.

-Jā, bet šajā konkrētajā gadījumā... - Kibijs nogrozīja galvu. - Nelaimīgā kārtā ir noprotams, ka šī slepkavība kļūs zināma sabiedrībai. Sakāpināta interese. Turklāt tas reiz var beigties ar sensacionālu kriminālprāvu, tālab mūsu patologs katram gadījumam gribēja iesaistīt vēl vienu medicīnas ekspertu. Drošība ir ļoti no svara, ziniet. - Viņš paņēma no krēsla savu mēteli.

-    Kur ir detektīvs Jurevičs? - vaicāja Džeina. - Biju domājusi, ka viņš mūs šeit sagaidīs.

-    Nelaimīgā kārtā Džo pirms neilga laiciņa bija izsaukums, tā nu jūs šovakar viņu nesastapsit. Viņš apsolīja tikties ar jums rīt no rita tajā mājā. Tikai rit piezvaniet viņam. - Kibijs ievilka elpu*- Tā, vai esat tam gatavas?

-    Tik nelādzīgi, ko?

-    Teiksim tā: es ceru, ka man vairs nekad nebūs jāredz kaut kas tamlīdzīgs.

Trijotne devās pa gaiteni uz liftu, un Kibijs piespieda pogu uz leju.

-    Domājams, ka pēc divām nedēļām viņa ir visai sliktā stāvoklī, - sprieda Džeina.

-    Taisnību sakot, sairšana ir minimāla. Māja bija neapdzīvota. Bez apkures, bez elektrības. Iekšpusē varēja būt kādi trīsdesmit grādi. Kā gaļa, ko uzglabā saldētavā.

-    Kā viņa tur nokļuvusi?

-    Mums nav nekādu pieņēmumu. Nav itin nekādu ielaušanās pēdu, tātad viņai bijusi atslēga. Vai ari tā bijusi slepkavam.

Lifta durvis atvērās, un viņi iekāpa tajā - Kibijs ar divām sievietēm pie sāniem. Aizsargvalnis starp Moru un Džemu, kuras kopš izkāpšanas no auto nebija pateikušas viena otrai ne vārda.

-    Kam tā tukšā māja pieder? - apvaicājās Džeina.

-    Kādai sievietei, kura dzīvo ārzemēs. Viņa to mantojusi no vecākiem un nu jau gadiem ilgi pūlas to pārdot. Mums nav izdevies ar viņu sazināties. Pat nekustamo īpašumu aģents nezina, kur viņa ir. - Viņi izkāpa no lifta pagrabstāvā. Kibijs veda sievietes pa gaiteni un, pagrūdis durvis, ielaida viņas morga priekštelpā.

-    Ak tad beidzot esat klāt, doktor Kibij! - jauna, blonda sieviete slimnīcas zemākā personāla uniformā nolika sāņus romānu brošētā izdevumā, ko tikko bija lasījusi, un piecēlās apsveicināties ar atnācējām. - Es jau prātoju, vai jūs vairs nonāksit lejā.

-    Paldies, ka sagaidījāt, Linsij. Šīs ir tās divas dāmas no Bostonas, par kurām es stāstīju. Detektīve Ridzoli un doktore Ailza.

-    Jūs triecāties visu to gaisa gabalu, lai redzētu to meiču, ko? Labi, tad jau atripināšu viņu jums. - Viņa izgāja pa dubultajām durvīm autopsijas laboratorijā un piespieda elektrības slēdzi. Tukšo galdu apspīdēja fluorescējošas gaismas. - Doktor Kibij, man patiešām ir jāiet. Vai jūs nebūtu ar mieru iestumt viņu atpakaļ saldētavā un, kad būsit beiguši, aizslēgt to manā vietā? Vienkārši aizejot aizcērtiet durvis.

-    Centīsities vēl pagūt uz spēles beigām?

-    Ja es neparādīšos, Ians ar mani vairs nerimās.

-    Vai tad Jūens vispār mēdz runāt?

Linsija pārbolīja acis. - Doktor Kibij I Lūdzul

-    Es jums visu laiku cenšos iestāstīt, ka jums jāiepazīstas ar manu krustdēlu. Viņš drīzumā dosies uz medicīniskās sagatavošanas kursiem Komelā. Ja nepasteigsities, gadīsies kāda cita meiča, kura ņems un nocels jums viņu deguna priekšā.

Linsija smiedamās atvēra saldējamās kameras durvis. - Kā tad, varētu padomāt, ka es vienmēr esmu sapņojusi apprecēties ar dakteri.

-    Ak, tas mani patiesi sāpina.

-    Es labāk gribu puisi, kurš nāktu vakariņot mājās, - viņa parāva bīdāmās nestuves, izstumjot tās no saldētavas. - Vai vēlaties, lai novietoju viņu uz galda?

-    Nestuves būs gana labas. Mēs taču netaisāmies neko griezt.

-    Ļaujiet tikai, lai pārbaudu, vai esmu izstūmusi īsto. -Viņa iemeta acis piestiprinātajā birkā, tad pasniedzās pēc rāvējslēdzēja. Bez minstināšanās un bez jūtelības viņa atvilka rāvējslēdzēju un atsedza līķa seju. - Nu, te tā ir, - paziņoja Linsija un iztaisnojās, atmetot atpakaļ blondos matus; viņas seja bija sārta savā jaunības plaukumā. Satriecošs kontrasts pret nedzīvo seju un izžuvušajām acīm, kuras raudzījās no atvēruma apvalkā.

-    Tālāk tiksim galā paši, Linsij, - sacīja doktors Kibijs.

Meiča pamāja ar roku. - Neaizmirstiet tikai aizcirst durvis, -

viņa mundri uzsauca un devās ārā, atstājot aiz sevis šajā vietā gluži neiederīgu parfīma vilni.

Mora izņēma no kastītes lateksa cimdus. Tad viņa piegāja pie nestuvēm un atvēra pārvalku visā tā garumā. Plastmasa pašķirās, neviens nebilda ne vārda. Tas, kas gulēja uz nestuvēm, lika visiem ciest klusu.

Četros grādos pēc simtgrādu skalas baktēriju vairošanās tiek apturēta, sairšana aizkavēta. Kaut ari bija pagājušas divas nedēļas, pamestās mājas sala temperatūra bija saglabājusi līķa mīkstos audus un nebija vajadzības pēc mentola ziedes, kura noslāpētu nepatīkamo smaku. Griezīgā gaisma atklāja daudz lielākas šausmas nekā parasta trūdēšana. Rīkle bija atrauta vaļā ar vienu vienīgu dziļu griezienu, kas bija pāršķēlis traheju un visus audus līdz pat kakla skriemeļiem. Bet ne jau šis fatālais asmens grieziens bija tas, kas saistīja Moras skatienu; viņa raudzījās uz kailo torsu. Uz neskaitāmajiem krustiem, kas bija iegriezti krūtīs, vēderā. Svēti simboli uz cilvēka ādas smalkā pergamenta. Asinis bija pārklājušas iegriezumus ar cietu garozu, bet pirms tam no tiem bija plūdušas neskaitāmas urdziņas, kas tagad sakaltušas stiepās pār torsa sāniem kā ķieģeļsarkanas svītras.

Moras skatiens pievērsās labajai rokai, kas bija nostiepta gar līķa sāniem. Viņa ieraudzīja zilumu riņķi kā nežēlīgu rokassprādzi, kas iezīmēja plaukstas locītavu. Viņa palūkojās augšup

un sastapās ar Džeinas skatienu. Tajā brīdī viss aizvainojums abu sieviešu starpā bija izzudis: to bija aizmēzusi Sāras Pārm-lījas pēdējo mirkļu vīzija.

-    Tas ticis izdarīts, kamēr viņa vēl bijusi dzīva, - sacīja Mora.

-    Visi šie griezumi, - Džeina norīstījās. - Tas noteikti aizņēmis vairākas stundas.

Tad ierunājās Kibijs. - Kad mēs viņu atradām, ap atlikušo plaukstas locītavu un abām potītēm bija neilona auklas. Mezgli bija pienagloti pie grīdas, lai viņa nespētu pakustēties.

-    Ar Loriannu Takeri viņš tā nebija izrīkojies, - atzīmēja Mora.

-    Tas ir tas upuris Bostonā?

-    Viņas līķis bija sadalīts. Taču viņa netika spīdzināta, -Mora piegāja pie līķa kreisā sāna un aplūkoja rokas stumbeni. Nogrieztā miesa bija sažuvusi ādaini brūna, un mīkstie audi bija sarāvušies, atklājot pārcirstā kaula virsmu.

-    Varbūt viņš gribējis no šās sievietes kaut ko panākt, -prātoja Džeina. - Varbūt tāpēc viņam bijis iemesls to spīdzināt.

-    Pratināšana? - minēja Kibijs.

-    Vai sods, - sprieda Mora, lūkodamās upura sejā. Viņa atcerējās vārdus, kuri bija uzšņāpti uz viņas pašas durvīm. Un uz Loriannas guļamistabas sienas. Esmu grēkojis.

Vai tā ir atmaksa?

-    Tie nav kaut kādi nejauši iegriezumi, - turpināja Džeina.

- Tie ir krusti. Reliģiski simboli.

-    Viņš tos sazīmējis arī uz sienas, - piebilda Kibijs.

Mora viņu uzlūkoja. 1 Vai uz sienas bija arī kas cits? Kādi

citi simboli?

-    Njā. Daudz dažādu ērmību. Teikšu jums, kā bija, - kad iegāju pa tām durvīm, man sāka drebēt rokas un kājas. Kad aizbrauksit uz to māju, Džo Jurevičs jums visu parādīs* - Viņš palūkojās uz līķi. - Tas ir viss, kas šeit redzams, patiešām. Pietiekami, lai saprastu, ka ir darīšana ar ļoti slimu radījumu.

Mora aizvilka ciet līķa pārvalku, aizdarot to pār iekritušajām acīm ar nāves aizmiglotajām zīlītēm. Viņa neveiks sekciju, taču viņai nebija nepieciešams skalpelis un zonde, lai noteiktu, kā miris šis upuris; atbildi viņa bija redzējusi iegravētu sievietes miesā.

Viņi piestūma nestuves pie saldējamās kameras un novilka cimdus. Kibijs, stāvēdams pie izlietnes un mazgādams rokas, stāstīja: - Pirms desmit gadiem, kad pārcēlos uz Čenango apgabalu, man likās, ka šis ir Dieva svētīts zemes nostūris. Svaigs gaiss, gleznaini pakalni. Ļaudis, kuri sirsnīgi apsveicinās un cienā tevi ar pīrāgiem, kad ierodies pie tiem mājas vizītēs. - Viņš nopūtās un aizgrieza krānu. - Bet no tā taču nav iespējams aizbēgt, vai ne? Milzīga lielpilsēta vai sīks miests, vīri tik un tā mēdz nošaut sievas, bērni lauž sev kaklu. Taču es nemūžam nebūtu varējis iedomāties, ka reiz ieraudzīšu kaut ko tik pretīgu. - Dakteris norāva papīra dvieļa gabalu un nosusināja rokas. - Vismaz ne jau nu Pjuritijas ciemā. Kad būsit tur nokļuvušas, tad sapratīsit, ko gribēju ar to teikt.

-    Cik tālu tas ir?

-    Kāda pusotra stunda, varbūt divas. Atkarībā no tā, vai vēlaties riskēt ar savu dzīvību, triecoties pa īsāko ceļu.

-    Tad jau labāk dosimies tūlīt pat, - rosināja Džeina, - ja vēlamies atrast tur moteli.

-    Moteli? - iesmējās Kibijs. - Jūsu vietā es labāk apstātos Norvičas pilsētiņā. Pašā Pjuritijā jūs neko tādu neatradīsit.

-    Vai tiešām tā ir tik maza?

Viņš iemeta papīra dvieli atkritumu spainī. - Tā ir ļoti maza.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Moteļa sienas bija papīra plēnumā. Guļot gultā. Mora varēja dzirdēt Džeinu blakusistabā sarunājamies pa telefonu. Cik gan skaisti būtu, viņa domāja, tā pavisam vienkārši piezvanīt savam vīram un abiem kopā skaļi pasmieties. Publiski saskūpstīties un apkampties bez bažīgas apkārt skatīšanās bailēs ieraudzīt kādu paziņu, kas varētu tevi nosodīt. Viņas zvans Danielam bija īss un zaglīgs. Fonā bija riti, kuri sarunājās, citi, kuri klausījās Danielā, tālab ari viņš runāja tik atturīgi. Vai tā būs vienmēr? Privātā dzīve krasi atdalīta no sabiedriskās dzīves, un tām nekad nebūs lemts krustoties? Te nu tā bija — grēka īstā alga. Ne elles ugunis un lāsts, bet salauzta sirds.

Džeina blakusistabā bija beigusi savas telefona sarunas. Bridi vēlāk tika ieslēgts televizors, un Mora izdzirda dušas telpā tekoša ūdens skaņu. Viņas šķīra tikai siena, taču barjera starp abām bija daudz nepārvaramāka par koka un apmetuma slāni. Kopš Bingemtonas viņas lāgā nebija pārmijušas ne vārda, un Džeinas ieslēgtais televizors šobrid tikai pastiprināja Moras sapīkumu. Lai kaut cik slāpētu troksni, viņa uzlika galvai spilvenu, taču tas nespēja mazināt šaubu čukstus pašas galvā. Pat tad, kad Džeinas istabā iestājās klusums, Mora turpināja gulēt nomodā. Tā pagāja minūtes, pagāja stundas.

Nebija vēl ne septiņi no rīta, kad viņa, nogurusi no bezmiega nakts, izrausās no gultas un palūkojās pa logu. Debesis bija klaustrofobiski pelēkas. Visu nakti bija snidzis, un automašīnas stāvlaukumā klāja balta sega. Morai gribējās braukt mājās. Atpakaļ uz elli, kur kaut kāds maniaks apķēpājis viņas durvis. Viņai gribējās savas pašas gultas siltumu,

savu pašas virtuvi. Taču priekšā bija gara diena, vēl viena diena ar aizvainojošu klusumu starp viņu un Džeinu. Sakod zobus un pacieti

Morai nācās izdzert divas kafijas tases; tikai tad viņa jutās kaut cik gatava priekšā stāvošajai dienai. Uzņēmusi enerģiju ar sakaltušu dāņu sieru - moteļa apmaksātajām brokastīm -, viņa paņēma ceļasomu un devās uz mašīnu.

Džeina jau bija iedarbinājusi motoru.

-    Jurevičs mūs sagaidīs tajā mājā, - viņa paziņoja.

-    Tu mācēsi to atrast?

-    Viņš man izstāstīja ceļu. - Džeina uzlūkoja Moru, - Tētīt, tu taču izskaties galīgi nonīkusi!

-    Es slikti gulēju.

-    Matracis nekam nederēja, vai ne?

-    Arī tas, - Mora iemeta somu aizmugures sēdeklī un aizvēra durvis. Kādu brīdi viņas sēdēja klusēdamas, sildītājs pūta silto gaisu uz ceļiem.

-    Tu vēl arvien esi uz mani sapūtusies, - konstatēja Džeina.

-    Man patlaban nenesas prāts uz tērzēšanu.

-    Es vienkārši cenšos būt tev draugs, vai saproti? Ja es redzu, ka drauga dzīve draud noiet no sliedēm, es uzskatu, ka man ir pienākums viņu brīdināt.

-    Un es to dzirdēju, - Mora aizsprādzēja drošības jostu.

- Vai tagad varam braukt?

Viņas atstāja Norviču un pa slidenajiem, tikko apsnigušajiem ceļiem devās uz ziemeļrietumiem. Biezi mākoņi draudēja ar vēl vienu sniegputeni, un skats, kas Morai pavērās no viņas loga, nebija nekas cits kā izplūduši, pelēcīgi plankumi. Dāņu siers bija kā betona klucis vēderā, un viņa, cenzdamās pārvarēt nelabumu, atslīga sēdeklī un aizvēra acis.

Viņa uztrūkās, kā šķita, jau pēc dažiem mirkļiem un ieraudzīja, ka viņas laužas pa nebrauktu ceļu. Džeinas auto riepas kūla sniegu. Abās ceļa pusēs slējās biezs mežs, un mākoņi kopš Moras iesnaušanās bija satumsuši vēl draudīgāki.

-    Cik vēl tālu līdz Pjuritijai?

-    Mēs tikko izbraucām cauri ciematam. Tu neko neesi palaidusi garām.

-    Vai esi droša, ka šis ir īstais ceļš?

-    Tā viņš man stāstīja.

-    Džeina, mēs šeit iestigsim.

-    Vāģim ir pamatīgas ziemas riepas, vai saprati? Turklāt mēs jebkurā brīdī varam izsaukt vilcēju.

Mora izvilka mobilo telefonu. - Nav signāla. Kā mums veicas.

-    Tā. Šim jābūt tam ceļa atzaram, - sacīja Džeina, norādīdama uz nekustamā īpašuma zīmi, kas bija līdz pusei aprakta sniegā. - Tā māja tiek pārdota, vai atceries? - Viņa uzspieda gāzes pedālim, un Subaru nodrebēja, tad riepas atrada atbalsta punktu un auto sāka virzīties pa sānceļu, kas veda kalnup. Koki pašķīrās, atsedzot skatienam namu paugura virsotnē.

Uzstūrējusi uz piebraucamā ceļa, Džeina noskatīja trīsstāvu Viktorijas laikmeta būvi, kas slējās viņu priekšā. - Oho! - viņa novilka. - Tā ir viena varena ēka.

No plašā, apjumtā lieveņa treliņiem plivinājās nozieguma vietu iezīmējošā lente. Lai ari apšuvums brēktin brēca pēc svaiga krāsojuma, nolaistība nespēja slēpt to, ka šī kādreiz bijusi skaista māja, ko ieskāvusi tikpat skaista ainava. Abas sievietes izrausās no auto, un putenis tūdaļ apsvilināja viņu seju. Uzkāpusi pa lieveņa pakāpieniem. Mora ielūkojās logā. Iekšpusē valdīja krēsla, un nebija saskatāms nekas vairāk kā pārvalkos iesaiņotu mēbeļu spokainās aprises.

-    Durvis ir aizslēgtas, - konstatēja Džeina.

-    Cikos viņam bija mūs jāsagaida?

-    Pirms stundas ceturkšņa.

Mora izpūta elpas mākulīti.  Vējš trakoti stindzina. Cik ilgi mēs gaidīsim?

-    Palūkosim, vai nevarēšu uzķert signālu, - Džeina sarauktām uzacīm pablenza uz savu mobilo telefonu. - Viena svītriņa. Varbūt izdosies.

-    Iešu apsēsties mašīnā, - Mora nokāpa pa pakāpieniem un jau grasījās vērt vaļā durvis, kad dzirdēja Džeinu uzsaucam: - Klāt iri

Mora pagriezās un ieraudzīja tuvojamies sarkanu džipu Cherokee. Tam pa pēdām vilkās melns mersedess. Cherokee apstājās blakus Džeinas Subaru, un no tā izkāpa vīrs ar ezītī apcirptiem matiem, atbilstoši laikapstākļiem ģērbies apjomīgā dūnu jakā un smagos zābakos. Viņš sniedza Morai cimdoto roku, un viņa redzēja bezkaislīgu seju, aukstas, pelēkas ads.

-    Detektīve Ridzoli? - viņš jautāja.

-    Nē. Esmu doktore Ailza. Jūs noteikti esat detektīvs Jurevičs?

Viņš pamāja, un abi sarokojās. - Esmu no Čenengo apgabala šerifa biroja. - Viņš palūkojās uz Džeinu, kas nāca lejup pa kāpnēm, lai sasveicinātos ar viņu. - Jūs būtu Ridzoli?

-    Jā. Ari mēs ieradāmies tikai pirms pāris minūtēm... -Džeina aprāvās, viņas skatiens piepeši apstājās pie melnā mersedesa un vīrieša, kurš tikko bija no tā izkāpis. - Kas, pie velna, šim te darāms?

-    Viņš jau paredzēja no jums šādu reakciju, - atzīmēja Juievičs.

Entonijs Sansone, melnajam mētelim plīvojot vējā, tuvojās viņiem. Viņš pamāja Džeinai. Strups sveiciens, kas apliecināja acīmredzamo: viņa uzrašanās detektīvi saērcinājusi. Tad viņa skatiens pievērsās Morai: - Vai līķi jau apskatījāt?

Viņa pamāja. - Vakar vakarā.

-    Vai domājat, ka mums ir darīšana ar vienu un to pašu slepkavu?

-    Ko nozīmē vārds “mums”? - iejaucās Džeina. - Atļaujos šaubīties, vai esat nodarbināts likumu sargājošajās institūcijās, mister Sansone.

Vīrietis viņu nesatricināmā mierā uzlūkoja. - Es nestājos jums ceļā.

-    Šī ir nozieguma vieta. Jums pat nevajadzētu šeit atrasties.

-    Neticu, ka Čenango apgabals atrodas jūsu jurisdikcijā. Tas ir detektīva Jureviča pārziņā.

Džeina uzlūkoja Jureviču. - Jūs devāt viņam atļauju?

Jurevičs paraustīja plecus. - Mūsu operatīvā brigāde šajā mājā jau pabijusi. Nav nekāda nopietna iemesla, lai viņš nevarētu atrasties šeit kopā ar mums.

-Tātad tagad tā ir publiska ekskursija.

-    Tas nokārtots šerifa birojā ar īpašu lūgumu.

-    Kā lūgumu?

Jurevičs uzlūkoja Sansoni, kura sejā nebija nolasāms itin nekas.

-    Mēs te tikai nevajadzīgi izniekojam laiku, - ierunājās Sansone. - Mums visiem noteikti gribētos paglābties no šā vēja.

-    Detektīv? - nerimās Džeina.

-    Ja jums ir kādi iebildumi, - atsaucās Jurevičs, redzami nelaimīgs, ka atrodas abiem pa vidu, - jūs varat ar tiem vērsties Tieslietu departamentā. Bet kāpēc mums tiešām neiet iekšā, iekams esam galīgi nosaluši? - Viņš devās augšup pa lieveņa pakāpieniem, un Sansone sekoja viņam deši pa pēdām.

Džeina, nolūkodamās viņiem pakaļ, klusi npvilka: — Kas viņu galu galā protežē?

-    Varbūt tev tas jāpajautā viņam pašam, - ierosināja Mora, sākdama kāpienu augšup. Jurevičs jau bija atslēdzis parādes durvis, un viņa sekoja abiem vīriešiem namā. Iekšā nebija neko daudz siltāks, taču te viņi vismaz bija pasargāti no vēja. Džeina ienāca tūlīt aiz Moras un aizvēra aiz sevis durvis. Pagāja labs bridis, iekams sniegotās apkārtnes apžilbinātais skatiens aprada ar iekštelpās valdošo puskrēslu. Lūkodamās pa durvju aiļu pieņemamajā telpā, Mora redzēja palagiem pārklātas mēbeles un nespodru koka grīdu. No logiem plūda blāva ziemas gaisma, piešķirot telpai pelēcīgu nokrāsu.

Jurevičs norādīja uz kāpņu apakšu. - Ar neapbruņotu aci tas nav saskatāms, taču luminols uzrāda milzum daudz asiņu traipu priekšnamā un uz kāpnēm. Izskatās, ka viņš, pirms atstājis māju, visu aiz sevis ir rūpīgi saslaucījis, jo ari pēdu nospiedumi ir ārkārtīgi neskaidri.

-    Jūs visu māju pārstaigājāt ar luminolu? - vaicāja Džeina.

-    Luminolu, ultravioleto alternatīvo gaismas avotu. Aiz šīm durvīm atrodas virtuve un ēdamistaba. Un aiz pieņemamās istabas ir kabinets. Ja neskaita zoļu nospiedumus priekšnamā, neko interesantu pirmajā stāvā neatradām. - Viņš palūkojās uz kāpnēm. - Visa darbība norisinājusies tur, augšā.

-    Jūs teicāt, ka māja ir tukša, - ierunājās Sansone. - Kā slepkava te iekļuvis? Vai ir kādas ielaušanās pazīmes?

-    Nē, ser. Logi ir cieši aizvērti. Un nekustamo īpašumu aģente dievojas, ka aizejot vienmēr aizslēdzot durvis.

-    Kam ir atslēga?

-    Nu, viņai. Bet viņa apgalvo, ka tā nekad netiekot nesta ārā no viņas biroja.

-    Cik vecs ir slēdzamais mehānisms?

-    Ak Kungs, patiešām nezinu! Gan jau kādus gadus divdesmit.

-    Domājams, ka atslēga ir ari īpašniecei.

-    Pjuritijā viņa nav manīta jau gadiem ilgi. Cik dzirdēju, tad mitinoties kaut kur Eiropā. Pagaidām mums nav izdevies dabūt viņu rokā. - Jurevičs pamāja uz apklātajām mēbelēm.

-    Uz visām virsmām ir bieza putekļu kārta. Var redzēt, ka šeit ilgu laiku neviens nav dzīvojis. Trakoti žēl. Tik pamatīgi būvētai mājai vajadzētu kalpot vismaz gadsimtu, taču šī stāv tukša. Reizi mēnesī te iegriežas apkopējs. H tika atrasts līķis. Vispirms viņš ieraudzījis pagalmā Sāras Pārmlijas īrēto auto un tad atklājis, ka arī durvis nav aizslēgtas.

-    Vai esat šo apkopēju nopratinājuši? - interesējās Džeina.

-    Viņš ir ārpus aizdomām.

-    Kālab tā?

-    Nu, sāksim jau ar to, ka viņam ir septiņdesmit viens gads. Turklāt viņš tikai pirms trim nedēļām iznācis no slimnīcas. Prostatas operācija. - Jurevičs pašķielēja uz Sansoni. - Redziet nu, kam mums, vīriešiem, jābūt gataviem!

-    Šeit ir ļoti daudz neatbildētu jautājumu, - sacīja Sansone.

-    Kas atslēdzis parādes durvis? Un pirmām kārtām jau - ar kādu nolūku upuris te ieradies?

- Māja tiek pārdota, - prātoja Mora. - Varbūt viņa redzējusi pārdošanas plakātu. Varbūt iegriezusies vienkārši aiz ziņkārības.

- Redziet, tā visa ir tikai prātulošana, - iebilda Jurevičs. - Mēs to esam pārrunājuši krustām šķērsām, bet tik un tā mums nav zināms, kas viņu atdzinis šurp.

-    Pastāstiet mums kaut ko par šo Sāru Pārmliju, - vedināja Sansone.

-    Viņa uzaugusi Pjuritijā. Pabeigusi vietējo vidusskolu. T^ču, tāpat kā daudzi citi bērni, nav saskatījusi šeit neko tādu, kas viņu noturētu uz vietas, tāpēc aizbraukusi uz Kaliforniju un tur ari palikusi. Vienīgais iemesls, kāpēc viņa atbraukusi šurp, ir bijusi tantes nāve.

-    No kā viņa mirusi? - interesējās Sansone.

-    Ak, tas bija nelaimes gadījums. Nokritusi pa kāpnēm un lauzusi kaklu. Tā nu Sāra ieradusies uz bēru ceremoniju. Viņa apmetusies motelī netālu no pilsētiņas un nākamajā dienā pēc bērēm no turienes izrakstījusies. Tā tad ari ir pēdējā reize, kad viņa te redzēta. Līdz pat sestdienai, kad apkopējs šeit ieraudzīja viņas auto. - Jurevičs palūkojās uz kāpnēm. - Parādīšu jums to istabu.

Jurevičs gāja pa priekšu. Kāpiena vidū viņš apstājās un norādīja ūz sienu. - Tas ir pirmais, ko pamanījām, - viņš sacīja.

-    Šis krusts. Tas pats simbols, kas neskaitāmās vietās iegriezts viņas ķermenī. Liekas, ka zīmēts ar kaut kādu sarkanu kritu.

Mora lūkojās uz simbolu, un juta, ka pirksti cimdos stingst.

-    Krusts ir apvērsts.

-    Otrajā stāvā tādu ir daudz, - klāstīja Jurevičs. - Vesels lērums. - Viņiem tuvojoties otrā stāva kāpņu laukumam, uz sienas kļuva redzami arvien jauni un jauni krusti. No sākuma tie bija tikai šur tur, izklaidus. Tad krēslainajā kāpņu augšgalā tie savairojās, drūzmēdamies koridorā kā uzbrūkoša masa, un, tuvojoties durvju ailai, jau izvērtās blīvā mudžeklī.

-    Un te jau kļūst pavisam nelāgi, - paziņoja Jurevičs.

Šis brīdinājums lika Morai pie durvīm saminstināties. Pat tad, kad pārējie bija iegājuši, viņa vēl kavējās uz sliekšņa, gatavodama sevi tam, kas viņu gaidīja aiz durvīm.

Tad Mora pārkāpa šausmu istabas slieksni.

Ne jau izžuvušo asiņu lāma uz grīdas bija tā, kas saistīja viņas skatienu; tie bija plaukstas nospiedumi uz visām sienām, it kā cauri šai telpai, atstājot savu asiņaino liecību, būtu slīdējušas veselas pazudinātu dvēse)u miriādes.

-    Šos nospiedumus atstājusi viena un tā pati plauksta, -paskaidroja Jurevičs. - Identiska kontūra un roku līnijas. Nedomāju, ka slepkavnieks būtu bijis tik stulbs, lai atstātu savas rokas nospiedumus. - Viņš uzlūkoja Džeinu. - Esmu gatavs saderēt, ka tie izdarīti ar Sāras Pārmlijas nocirsto plaukstu. To, kura atrasta tur, pie jums.

-    Jēziņ! - nomurmināja Džeina. - Viņš izmantojis tās sievietes plaukstu kā gumijas zīmogu.

Ar asinīm tintes vietā, nodomāja Mora; viņas skatiens klejoja pa sienām. Cik gan stundu viņš pavadījis šajā telpā, mērkdams nocirsto plaukstu asins peļķē un spiezdams to pie sienas kā bērns rotaļu spiedogu? Tad viņas skatiens pievērsās tuvākajai sienai, uzrakstam, kuru daudzie plaukstas nospiedumi gandrīz apslēpa. Mora piegāja tuvāk un bridi raudzījās vārdos, kas stiepās pāri visai sienai. Tas bija latīņu teksts, kas sastāvēja no trim vārdiem, kuri atkārtojās atkal un atkal. Viņa sekoja rakstītajam, kas apjoza telpu nepārtrauktā līnijā, ap stūriem sablīvējoties ciešāk kā ritulī savijusies čūska.

Abyssus abyssum invocat abyssus abyssum invocat abyssus abyssum invocat...

Pēkšņi Morai atausa šo vārdu nozīme, un viņa, šausmu caurstrāvota līdz pat kaulu smadzenēm, pakāpās atpakaļ.

-    Elle sauc uz elli, - nomurmināja Sansone. Mora nebija pamanījusi viņu nostājamies sev līdzās.

-    Vai to tas nozīmē? - taujāja Džeina.

-    Tāda ir šo vārdu burtiskā nozīme. Bet ir vēl ari cita.

-    Arī Elle sauc uz elli izklausās pietiekami baisi.

-    Abyssus abyssum invocat ir teiciens, kuram ir vismaz tūkstoš gadu. Tas nozīmē - Viens ļauns darbs vedina uz nākamo.

Mora lūkojās rakstītajā. - Tā viņš pavēsta, ka šis ir tikai pirmais solis. Ka viņš ir tikai sācis.

-    Un šie krusti, - Sansone norādīja uz mudžekli, kas spietoja pa visu sienu, kā pulcēdamies uzbrukumam, - tie visi ir apvērsti. Tā ir ņirgāšanās par kristietību, baznīcas noliegšana.

-    Jā. Mums jau teica, ka tas esot sātanistu simbols.

- Vārdi un krusti uzzīmēti vispirms, - sacīja Mora. Viņas skatiens sekoja asiņu straumītēm, kas tecējušas pa sienām, daļēji nosedzot latīņu vārdus. Viņa lasīja šajās šļakatās, pamanīdama izliektās lāses, ko atstājusi arteriālā asiņošana.

- Pirms to sievieti nogalinājis, pirms pārgriezis tai rīkli, viņš krietni padarbojies, izgreznodams sienas.

-    Jautājums ir tāds, - sacīja Jurevičs,.- Vai viņš rakstījis šos vārdus, kamēr viņa te gulējusi, gaidīdama nāvi? Vai ari viņš jau pirms upura ierašanās bija sagatavojis telpu kā slepkavības vietu?

-    Un tad ievilinājis viņu?

-    Ir skaidri samanāmi sagatavošanās darbi, - Jurevičs norādīja uz koka grīdu, kur asinis bija izžuvušas, veidojot sastingušu lāmu. - Vai redzat šis naglas? Noziedznieks bija apgādājies ar āmuru un neilona auklu. Tā viņš savu upuri padarīja nekustīgu. Viņš bija apsējis auklu tai ap potītēm un plaukstu locītavām. Mezglus pienaglojis pie grīdas. Tiklīdz upuris bijis iegrožots, viņš varējis vairs nesteigties.

Mora domāja par to, kas bija iegravēts Sāras Pārmlijas miesā. Tad viņa palūkojās uz šiem pašiem simboliem, kas ar sarkano okeru bija uzzīmēti uz sienām. Krucifikss ar kājām gaisā. Lucifera krusts.

-    Bet kā viņam izdevies sievieti šeit ievilināt? - prātoja Sansone. - Kas viņu attrieca uz šo namu?

-    Mums ir zināms, ka viņai kāds zvanījis uz moteli, - sacīja Jurevičs. - Tas noticis tajā dienā, kad viņa izrakstījusies. Moteļa administratore pāradresējusi zvanu uz viņas istabu.

-    Jūs to nepieminējāt, - pārmeta Džeina.

-    Tāpēc, ka mēs nebijām pārliecināti, vai tas ir tik svarīgi. Saprotiet, Sāra Pārmlija šajā pilsētiņā bija uzaugusi. Tātad viņa pazina daudzus šejieniešus, cilvēkus, kuri pēc tantes bērēm būtu varējuši viņai zvanīt.

-    Vai tā bija vietējā saruna?

-    Zvanīts tika no degvielas uzpildes stacijas taksofona Bin-gemtonā.

-    Tas ir vairāku stundu brauciena attālumā.

-    Pareizi. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc nospriedām, ka zvanītājs nav bijis slepkava.

-    Vai ir vēl kāds iemesls?

-    Jā. Zvanītāja bijusi sieviete.

-    Moteļa administratore ir par to tik ļoti pārliecināta? Tas bija pirms divām nedēļām.

-    Viņa pat aci nepamirkšķināja. Mēs nopratinājām viņu vairākas reizes.

-    Ļaunumam nav dzimuma, - novilka Sansone.

-    Un cik liela ir iespēja, ka to pastrādājusi sieviete? - jautāja Džeina, norādīdama uz sienu ar asiņainajiem plaukstas nospiedumiem.

-    Iespēju, ka to izdalījusi sieviete, es vis automātiski nenoraidītu, - sacīja Sansone. - Nav jau nekādu pēdu nospiedumu.

-    Es nenoraidu nevienu versiju. Es tikai norādu uz pārsvaru.

-    Tā dara visi. Pārsvars.

-    Cik slepkavu jūs esat notvēris? - gāza pretī Džeina.

Viņš to nopētīja ar nekustīgu skatienu. - Domāju, ka mana

atbilde jūs pārsteigtu, detektīv.

Mora pagriezās pret Jureviču. - Slepkava šajā mājā pavadījis vairākas stundas. Viņš noteikti atstājis kādus matus, šķiedras.

-    Mūsu operatīvā brigāde visu pārstaigāja ar ultravioleto starotāju.

-    Nevar būt, ka viņi palikuši tukšā.

-    Ak, viņi dabūja daudz ko. Šī ir veca māja, un pēdējo septiņdesmit gadu laikā ļaudis daudzkārt tajā ievākušies un izvākušies. Mati un šķiedras bija visās telpās. Atradām arī šo to, kas mūs pārsteidza. Ļaujiet, izrādīšu jums pārējās telpas!

Viņi atgriezās gaitenī, un Jurevičs norādīja uz durvju aiļu.

- Tur atrodas vēl viena guļamistaba. Daudz putekļu, dažas

vaķa spalvas, bet citādi nekā, kas varētu izraisīt mūsos interesi.

-    Viņš turpināja virzīties pa gaiteni garām otrai guļamistabai, garām melnbalti flīžotai vannasistabai, veltot šīm telpām tikai nevērīgus rokas mājienus. Viņi bija tikuši līdz pēdējām durvīm.

-    Šī, - viņš paziņoja, - izrādījās ļoti interesanta istaba.

Mora saklausīja viņa balsī ļaunu vēstošu noti, taču, iegājusi guļamistabā, viņa tur neieraudzīja neko satraucošu, tikai tukšu telpu bez mēbelēm, kailām sienām. Koka grīda šeit bija jūtami labākā stāvoklī nekā pārējās istabās, dēļi ne pārāk sen, kopš atjaunoti. Divi kaili logi lūkojās uz paugura mežaino nogāzi, kas stiepās līdz pat aizsalušam ezeram.

-    Kas šo telpu padara tik interesantu? - jautāja Džeina.

-    Tas, ko mēs atradām uz grīdas.

-    Es neko neredzu.

-    Tas parādījās, kad mēs apslacījām grīdu ar luminolu. Operatīvie apsekoja visu māju, lai redzētu, kurās vietās mūsu noziedznieks atstājis asinis. Vai nav palikušas kādas pēdas, ko neesam varējuši atrast citās telpās. Mēs atradām pēdu nospiedumus gaitenī, uz kāpnēm un vestibilā. Ar neapbruņotu aci nekas no tā visa nebija pamanāms. Tātad mēs zinām, ka, atstādams māju, viņš centies visu satīrīt. Taču pilnīgi noslēpt asinis nav iespējams. Apslakiet paliekas ar luminolu, un tās tūdaļ izgaismosies. - Jurevičs palūkojās lejup uz grīdu. - Šeit tās izgaismojās tā, ka vai bail.

-    Un kā ar kurpju nospiedumiem? - apjautājās Džeina.

-    Kurpju nospiedumu nav. Bija tā, it kā asiņu vilnis būtu šļācies cauri istabai, apšļakstot sienu. To var saskatīt grīdas dēļu spraugās, kur tās iesūkušās veidnē, lūr, uz sienas, bija lieli vēzieni, it kā kāds būtu centies tās nomazgāt. Bet izdzēst tās nav izdevies. Lai ari pašlaik jūs tās neredzat, tās ir it visur. Mēs stāvējām un blenzām uz visu to elles ilumināciju šajā telpā, un varu teikt, ka bijām “notrūkušies kā diegi”. Jo tad, kad iededzām gaismu, telpa izskatījās gluži tāda pati kā patlaban. Ne miņas no asinīm, kas būtu saskatāmas ar neapbruņotu aci.

Sansone raudzījās uz sienām, it kā censtos saskatīt uz tām šīs šausminošās nāves atbalsis. Viņš palūkojās uz grīdu; dēļi bija ar smiltīm noberzti gludi. S Tās nevar būt svaigas asinis, - viņš nomurmināja. - Gan jau šajā namā norisinājies vēl kas cits.

Mora atcerējās pa da|ai ieputināto zīmi Pārdod, kas bija uzstādīta paugura pakājē. Viņa prātoja par apskretušajiem apšuvuma dē)iem, nolupušo krāsu. Kāpēc tik skaista ēka gadiem ilgi pakļauta tādai nolaidībai? - Tālab jau ari neviens to negrib pirkt, - viņa sacīja.

Jurevičs pamāja. - Tas noticis pirms kādiem divpadsmit gadiem, neilgi pirms es pārcēlos uz šo apvidu. Man tas nāca zināms tikai tad, kad to izstāstīja aģente. Tā ir lieta, ko viņa nevēlas īpaši popularizēt, jo māja tiek tirgota, tomēr tas ir atklāšanas vērts. Neliela detaļa, ko grib zināt katrs potenciālais pircējs. Un dzirdētais viņus tā iespaido, ka tie bēg, atpakaļ neskatīdamies.

Mora palūkojās uz grīdu, uz plaisām un spraugām, kurās bija iesūkušās asinis, ko viņa nespēja saskatīt. - Kas šeit gājis bojā?

-    Šajā istabā notikusi pašnāvība. Bet, domājot par visu pārējo, kas norisinājies šajā namā, gribot negribot sāk likties, ka māja ir nolādēta.

-    Ir bijuši vēl citi nāves gadījumi?

Jurevičs pamāja. - Tajā laikā šeit mitinājusies kāda ģimene. Doktors ar sievu, dēlu un meitu. Un vēl brāļadēls, kurš pavadījis pie viņiem vasaru. Spriežot pēc tā, ko visi saka, Soli bijuši jauki cilvēki.

Nekas nemēdz būt tāds, kāds tas šķiet, nodomāja Mora. Itin nekas.

-    Pirmais aizgāja bojā viņu vienpadsmitgadlgais dēls. Tas bija sirdi plosošs negadījums. Puisēns devies uz ezeru makšķerēt un nav no turienes atgriezies. Nosprieduši, ka viņš iekritis ūdenī un viņu pārņēmusi panīka. Viņa līķi atrada nākamajā dienā. Kopš tā laika ģimenei klājies aizvien ļaunāk. Pēc nedēļas māte nokrīt pa kāpnēm un lauž sev kaklu. Viņa bija lietojusi nomierinošus līdzekļus, un secināts, ka tie viņai laupījuši līdzsvara sajūtu.

-    Interesanta sakritība, - atzīmēja Sansone.

-    Kas?

-    Vai tieši tāpat bojā neaizgāja Sāras Pārmlijas tante? Kritiens pa kāpnēm? Lauzts kakls?

Jurevičs brīdi klusēja. - Jā. Nebiju tiktāl aizdomājies. Ir nu gan sakritība, vai ne?

- Jūs vēl nepastāstījāt par pašnāvību, - atgādināja Džeina.

Jurevičs pamāja,Tas bija ģimenes galva. Padomājiet, ko viņam bija nācies pārciest. Vispirms noslīkst dēls. Tād sieva nokrīt pa kāpnēm. Un pēc divām dienām viņš paņem ieroci, apsēžas savā guļamistabā un ielaiž lodi sev galvā. - Jurevičs palūkojās uz grīdu. - Padomājiet tikai! Vesela ģimene pāris nedēļu laikā praktiski tiek noslaucīta no zemes virsas.

-    Un kas notika ar meitu? - painteresējās Džeina.

-    Viņa pārcēlās pie draugiem. Pēc gada pabeidza vidusskolu un atstāja pilsētiņu.

-    Viņa tātad ir mājas īpašniece?

-Jā. Māja vēl arvien ir uz viņas vārda. Visus šos gadus viņa mēģinājusi tikt no tās vaļā. Aģente saka, ka bijuši daži labi interesenti, taču, padzirdējuši, kas šeit noticis, tie aizmukuši. Vai jūs gribētu dzīvot šādā mājā? Kas attiecas uz mani, tad jūs man par to nespētu pienācīgi samaksāt. Šī ir nelāga vieta. To var sajust, jau ieejot pa durvīm.

Mora pārlaida skatienu sienām un noskurinājās. - Ja vispār mēdz būt mājas, kur spokojas, tad tas ir šeit.

-    Abyssus abyssum invocat, - klusi sacīja Sansone. - Tagad tas iegūst pavisam citu nozīmi.

Visu skati pievērsās viņam. - Kādu? - vaicāja Jurevičs.

-    Tālab sava nozieguma izdarīšanai viņš izvēlējies tieši šo vietu. Viņš zinājis šās mājas vēsturi. Viņam bijis zināms, kas šeit norisinājies, un tas viņu vilinājis. To var dēvēt par durvīm, kuras ved uz citu dimensiju. Vai par enerģētisku virpuli. Jo pasaulē pastāv tumšas vietas, nelāgas vietas, kuras nevar dēvēt nekā citādi kā vien par nolādētām.

Džeina izgrūda mulsu smiekliņu. - Un jūs tam no tiesas ticat?

-    Nav nozīmes, kam es ticu. Bet, ja tam tic mūsu slepkava, viņš izvēlas šo māju tāpēc, ka tā viņu sauc. Elle sauc uz elli.

-    Ak Kungsl - nopūtās Jurevičs. - Man gluži vai zosāda uzmetās. - Viņš pārlaida skatu kailajām sienām un nodrebinājās, kā sajuzdams auksta vēja brāzmu. - Vai zināt, ko es domāju? Šo būdu gluži vienkārši vajadzētu nodedzināt. Nosvilināt līdz pašiem pamatiem. Neviens, būdams pie pilna prāta, to nepirks.

-    Jūs teicāt, ka šeit dzīvojusi ārsta ģimene, - ierunājās Džeina.

-    Taisnība. Soli.

-    Un pie viņiem vasarā dzīvojis brāļadēls.

Jurevičs pamāja. - Piecpadsmitgadīgs puisis.

-    Un kas notika ar šo zēnu? Pēc visām tām traģēdijām?

-    Aģente saka, ka drīz pēc tam viņš atstājis Pjuritiju. Māte atbraukusi viņam pakaļ.

-    Vai par viņu kaut kas ir zināms?

-    Ņemiet vērā, ka tas risinājies pirms divpadsmit gadiem. Neviens viņu īpaši labi nepazina. Un viņš šeit uzturējies tikai vienu vasaru. - Jurevičs apklusa. - Es zinu, kas jums prātā. Puisim tagad ir divdesmit septiņi gadi. Un viņš zina visu, kas šeit noticis.

-    Viņam var būt saglabājusies arī ārdurvju atslēga, - piebilda Džeina. - Kā mēs varētu uzzināt par viņu ko vairāk?

-    Domājams, ka no viņa māsīcas. Sievietes, kurai pieder šī māja, - no lilijas Solās.

-    Bet arī viņu jūs nevarat atrast.

-    Ar to nodarbojas aģente.

-    Es labprāt ieskatītos policijas ziņojumos par Solu ģimeni. Domāju, ka nāves gadījumi ir tikuši izmeklēti.

-    Piezvanīšu uz savu biroju, lai tur jums nokopē šos materiālus. Braucot prom, jūs tos varēsit paņemt līdzi. Vai atgriezīsities Bostonā jau šovakar?

-    Tā bijām plānojušas, tūlīt pēc otrajām brokastīm.

-    Parūpēšos, lai uz to laiku tas būtu izdarīts. Jums varētu būt patīkami iegriezties Roksanas kafejnīcā. Brīnišķīgas

tītargaļas sviestmaizes. Un turklāt tā atrodas tieši pretī manam birojam.

-    Vai jums pietiks laika visu nokopēt?

-    Ja neņem vērā autopsiju un šerifa ziņojumus, tad šo dokumentu nav nemaz tik daudz. Visos trīs gadījumos nāves veids un cēlonis bijis nepārprotams.

Piepeši Sansone, kurš bija stāvējis pie loga, lūkodamies ārā, pagriezās pret Jureviču. - Kā sauc jūsu vietējo laikrakstu?

-    Evening Sun. Tās aptver visu Čenengo apgabalu. Tā redakcija ir Norvičā. - Jurevičs ielūkojās rokas pulkstenī. - Vairāk man patiešām nav, ko jums šeit parādīt.

Iznākuši ārā, visi stāvēja ledainajā vējā, gaidot, kamēr Jurevičs aizslēdz ārdurvis. Lai pārliecinātos, ka durvis patiešām ir ciet, viņš tās vēl no visa spēka paraustīja. - Ja mums šajā galā būs kāds progress, - viņš teica Džeinai, - tad darīšu jums to zināmu. Taču domāju, ka šis slepkava drīzāk trāpīsies jums. -Viņš aizšāva ciet jakas rāvējslēdzēju un uzvilka rokās cimdus.

- Jo tagad viņš, tā teikt, draiskojas jūsu apkaimē.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

-    Viņš atpeld savā smalkajā vāģī un tiek laipni uzaicināts ierasties tieši nozieguma vietā, - Džeina, draudīgi vicinādama Moras virzienā cepta kartupeļa gabaliņu, sodījās. - Ko tas viss nozīmē? Kas ir tie, kurus Sansone pazīst tieslietu iestādēs? Pat Gabriels nav spējīgs to izzināt.

-    Tiem noteikti ir iemesls viņam uzticēties.

-    Ak jā, - Džeina iešāva kartupeli mutē un pakampa nākamo; uzbudinātība tikai veicināja viņas apetīti. Dažu minūšu laikā no milzīgās kluba sviestmaizes bija palikušas pāri tikai dažas grauzdētas maizes drupatas un šķiņķa kriksītis, un patlaban viņa peldināja kečupa peļķē pēdējos cepto kartupeļu gabaliņus. - Uzticēties kaut kādam tur miljonāram, kura hobijs ir apkarot noziegumus?

-    Multimiljonāram.

-    Par ko viņš sevi iedomājas? Par Brjūsu Veinu? Vai par to puisi vienā vecā TV seriālā? Bagātnieku, kurš pie viena ir ari policists. Manai mammai patika to skatīties.

-    Tu laikam runā par Bērka likumu.

-    Aha. Cik daudz bagātu policistu tu pazīsti?

Mora, smagi nopūtusies, satvēra tējas tasi. - Nevienu.

-    Tur jau ir tā lieta. Tā ir fantāzija. Garlaicības mākts puisis, kuram ir nauda, iedomājas, ka būtu varen jautri paspēlēt Netīro Hariju, tikai ar to atšķirību, ka patiesībā viņš nemaz nevēlas tapt nolaidies un netīrs. Viņš nevēlas iet apgaitā, nedz arī rakstīt tās sasodītās atskaites. Viņš vēlas vienīgi joņot apkārt savā mersedesā un mācīt mūs, idiotus, kas un kā darāms.

Tu domā, ka man jau agrāk nav bijusi darīšana ar šādiem cilvēkiem? Katrs jau iedomājas, ka ir gudrāks par policiju.

-    Nedomāju, ka viņš ir tikai vienkāršs amatieris, Džeina. Manuprāt, viņā ir vērts ieklausīties.

-    Protams. Izbijis vēstures profesors. - Džeina iztukšoja kafijas tasi un, izstiepusi kaklu, aplūkoja telpu, meklēdama Jaužu pilnajā kafejnīcā viesmīli.  Hei, mis! Vai jūs varētu man pieliet... - viņa aprāvās. — Paskaties, kas ienāca! - viņa sacīja Morai.

-Kas?

-    Mūsu kopējais draugs.

Mora pagriezās pret durvīm, lūkodamās garām letei, kur bariņš vīru naģenēs sēdēja pie savām kafijas tasēm un hamburgeriem. Entoniju Sansoni viņa ieraudzīja tieši tajā pašā mirklī, kad viņš ieraudzīja Moru. Pagriezās kāds ducis galvu, un skatieni pielipa impozantajam stāvam ar sudrabotajiem matiem: viņš šķērsoja telpu, virzoties gar galdiņiem un tēmējot tieši uz vietu, kur sēdēja Mora.

-    Man prieks, ka jūs vēl arvien esat šajā pilsētiņā, - viņš sacīja. - Vai drīkstu jums piebiedroties?

-    Mēs jau grasījāmies doties prom, - Džeina, zīmīgi sniegdamās pēc naudasmaka, paziņoja. Kafijas papildporcija pēkšņi bija aizmirsta.

-    Tas aizņems tikai minūti. Vai labāk vēlaties, lai aizsūtu jums to pa e-pastu, detektīv?

Mora palūkojās uz papīra žūksni viņa rokā. - Kas tas ir?

-    No EveningSun arhīviem. - Sansone nolika papīru kaudzi viņai priekšā.

Mora pavirzījās sāņus, izbrīvējot viņam vietu sev līdzās uz cietā sola. Viņai bija sajūta, ka šis vīrietis, kura klātbūtne vien jau šajā šaurajā vietā likās dominējoša un nomācoša, ir iedzinis viņu stūrī.

-    Viņu digitālie arhīvi iesniedzas tikai piecu gadu tālā pagātnē, - paskaidroja Sansone. - Šīs ir fotokopijas no iesietajiem arhīviem, tāpēc to kvalitāte nav tik laba, kā es būtu vēlējies. Tomēr tās mums izstāsta šo notikumu.

Mora palūkojās uz pirmo lapu. Tks bija divpadsmit gadus sens Evening Sun 11. augusta numurs. Viņas skatiens tūdaļ pievērsās virsrakstam lapas augšmalā.

NO PEISONA DĪĶA IZVILKTS ZĒNA LĪĶIS

Pievienotais fotoattēls rādīja nebēdnīga paskata puisēnu ar svītrainu kaķi rokās. Paraksts zem tā vēstīja: “Tedijam tikko bija apritējuši vienpadsmit gadi."

-    Zēna māsa Lilija bijusi pēdējā, kas redzējusi viņu dzīvu, -sacīja Sansone. - Viņa ari bijusi tā, kura nākamajā dienā pamanījusi viņa ķermeni, uzpeldējušu dīķa virspusē. Rakstā teikts, ka tas visus izbrīnījis, jo zēns bijis izcili labs peldētājs. Un ir vēl viena interesanta detaļa.

-    Kāda? - Mora uzlūkoja viņu.

-    Viņš it kā devies uz ezeru makšķerēt. Taču viņa zvejas-riku kaste un makšķere tika atrasta krietnus divdesmit jardus no krasta.

Mora pasniedza fotokopiju Džeinai un pievērsās nākamajam rakstam, kas bija datēts ar 18. augustu. Nedēļu pēc tam, kad tika atrasts mazā Tedija līķis, Solu ģimeni piemeklēja jauna traģēdija.

SĒROJOŠĀS MĀTES NĀVE. VISTICAMĀK, UZSKATĀMA PAR NELAIMES GADĪJUMU

Ari zem šā virsraksta bija fotogrāfija ar sirdi plosošu parakstu. Emija Sola bija nofotografēta laimīgākos laikos: starojoši smaidot kameras priekšā un turot klēpī zīdaini. Šo pašu bērnu, Tediju, kuru viņai pēc vienpadsmit gadiem nācās zaudēt Peisona dīķa ūdeņos.

-    Viņa tika atrasta kāpņu apakšā, - to teikusi. Mora uzlūkoja Džeinu. - Atradēja bijusi viņas meita Lilija.

-    Atkal? Meita atradusi viņus abus? - Džeina pasniedzās pēc avīžlapas fotokopijas. - Tas jau sāk izskatīties pēc pārlieku nelaimīgas sakritības.

-    Un atcerieties telefona zvanu uz Sāras Pārmlijas moteļa istabu pirms divām nedēļām. Tā bijusi sievietes balss.

-    Pirms jūs izdarāt jelkādus slēdzienus, - sacīja Sansone,

- pateikšu, ka tā nebija Lilija Sola, kura atrada tēva līķi. Tb atrada viņas brālēns. Šī ir pirmā un vienīgā reize, kad šajos rakstos parādās Dominika Sola vārds.

Mora pievērsās trešajai fotokopijai un bridi aplūkoja smaidošo Dr. Pītera Sola ģīmetni. Zem tās bija paraksts: “Sievas un dēla nāve izrādījās pārāk smags trieciens." Viņa pacēla acis no attēla. - Vai pastāv arī kāda Dominika fotogrāfija?

-    Nē. Bet viņš šajā rakstā pieminēts kā tas, kurš atradis tēvoča līķi. Viņš pats ari izsaucis policiju.

-    Un meitene? - painteresējās Džeina. - Kur tajā laikā atradās Lilija?

-    Šeit tas nav teikts.

-    Pieņemsim, ka policija pārbaudījusi viņas alibi.

-    Jums tikai atliek to pieņemt.

-    Man nekas nav jāpieņem.

-    Cerēsim, ka šo informāciju mēs atradīsim policijas pārskatos, - noteica Sansone, - jo no paša izmeklētāja jūs to vairs neiegūsit.

-    Kālab tā?

-    Viņš pagājušogad miris no sirdstriekas. Laikraksta arhīvos atradu viņa nekrologu. Tātad viss, kas ir mūsu rīcībā, tie ir šie dokumenti. Bet apsvērsim situāciju. Jūs esat vietējais policists, kam darīšana ar sešpadsmitgadīgu meiteni, kura tikko zaudējusi brāli, māti un beidzot ari tēvu. Viņa noteikti atrodas šoka stāvoklī. Varbūt ir histēriska. Vai jūs uzmāktos viņai ar jautājumiem par to, kur viņa atradusies tēva nāves brīdī, ņemot vērā, ka tas tik nepārprotami izskatās pēc pašnāvības?

-    Uzdot jautājumus ir mans darbs, - atteica Džeina. - Un es to būtu darījusi.

Jā, viņa jau nu gan būtu to darījusi, nodomāja Mora, raudzīdamās Džeinas nelokāmajā sejas izteiksmē un atcerēdamās jautājumu gūzmu, ar ko vakarrīt tika apbērta. Nekādas žēlastības, nekādas vilcināšanās vai noklusēšanas. Lai Dievs stāv jums klāt, ja Džeina Ridzoli nospriedīs, ka esat pie kaut kā vainojamsl Mora vēlreiz uzlūkoja Pītera Sola fotogrāfiju.

-    Nekur neparādās ari Lilijas attēls. Mums nav ne mazākā priekšstata par to, kā viņa izskatās.

-    Patiesību sakot, fotogrāfija ir, - bilda Sansone. - Un jums tā liksies visnotaļ interesanta. - Viņš izvilka nākamo kopēto lapu un norādīja uz rakstu.

DOKTORA BĒRĒS SĒRO VISS APGABALS

Šajā skaistajā augusta pēcpusdienā Ešlendas kapsētā atvadīties no Dr. Pītera Sola, kas pagājušo svētdien gāja bojā no paša raidītas lodes, sanākuši draugi, darbabiedri un pat svešinieki. Šī ir jau trešā traģēdija, kas pēdējo divu nedēļu laikā piemeklējusi Solu ģimeni.

-    Te viņa ir, - to teikdams, Sansone norādīja uz klāt pievienoto fotogrāfiju. - Šī ir Lilija Sola.

Attēls bija neskaidrs, meitenes seju daļēji aizsedza divas citas pavadītājas, kuras atradās tai katrā pusē. Vienīgais, ko Mora spēja izšķirt, bija garu, tumšu matu aizplīvurots zemu noliekts profils.

-    Tur neko daudz nevar saprast, - piebilda Džeina.

-    Es gribēju, lai jūs apskatītu nevis fotogrāfiju, - teica Sansone, - bet gan parakstu zem tās. Izlasiet Lilijai blakusstāvošo meiteņu vārdus!

Tikai tagad Mora saprata, kālab Sansone tā uzstāja, lai viņas apskata šīs lapas. Parakstā zem bēdu sagrauztās Lilijas Solās fotogrāfijas bija divi baisi pazīstami vārdi.

Lilju Solu mierina viņas labākās draudzenes Lorianna Takere un Sāra Pārmlija.

-    Tb nu ir ķēdes posms, kas visu savieno, - teica Sansone,

-    Trīs draudzenes. Divas no tām tagad ir mirušas. Dzīva ir vienīgi Lilija Sola. - Viņš bridi klusēja. - Un ari par viņas statusu mēs nevaram būt īsti droši.

Džeina parāva lapu un ieurbās tajā ar skatienu. - Varbūt tas tāpēc, ka viņa nevēlas, lai mēs to uzzinām.

-    Viņa ir tas cilvēks, kas mums jāatrod, - paziņoja Sansone.

- Viņa zinās atbildes.

-    Vai ari viņa pati būs atbilde. Mēs taču par to meiteni vārdā Lilija tikpat kā neko nezinām. Kā viņa sapratusies ar ģimenes locekļiem? Vai gadījumā nav aizlaidusies ar labu mantojumu?

- Tu taču to nedomā nopietni, - bilda Mora.

-    Atļaušos piebilst, ka misters Sansone to pateica jau pirms manis. Ļaunumam nav dzimuma.

-- Bet nobendēt savu pašas ģimeni, Džeina!

-    Mēs mēdzam nogalināt tos, kurus mīlam. Tev tas ir zināms. - Džeina vērīgi aplūkoja triju meiteņu fotogrāfiju. - Un varbūt ari šīs meitenes to zināja. Divpadsmit gadi ir gana ilgs laiks noslēpuma glabāšanai. - Viņa ielūkojās pulkstenī. - Man jāiztaujā vietējie. Redzēs, ko vēl izdosies uzzināt par Liliju. Kādam taču jāzina, kā viņu atrast.

-    Kad uzdosit jautājumus, - ierunājās Sansone, - jums varbūt radīsies vēlēšanās apvaicāties arī par šo. - Viņš pasniedza Džeinai vēl vienu fotokopiju. Virsraksts vēstīja: Dienvid-plimutas Puiškans saņem 4 godalgas.

-    Uh... Man būtu jājautā par godalgotiem buļļiem? - no-vaikstījās Džeina.

-    Nē, raksts ir rubrikā Policijas apgaita, - atbildēja Sansone. - Es pats to gandrīz palaidu garām. Taisnību sakot, es to nebūtu pamanījis, ja tas nebūtu vienā lapā ar ziņojumu par Tedija noslīkšanu.

-    Jūs domājat šo te? Izdemolēta kūts, pazudusi kaza?

-    Izlasiet rakstu!

Džeina lasīja balsī: - “Policija saņēmusi sūdzību no Pjuriti-jas iedzīvotāja Eibena Bongersa par to, ka pagājušās sestdienas naktī vandaļi izpostījuši viņa kūti. Pazudušas četras kazas, no kurām trīs atradušās, taču viena vēl arvien ir pazudusi.

Kūts iekšpuse izbojāta ar iegrieztiem..." - Džeina pieklususi uzlūkoja Moru, - "... krustiem.”

-    Turpiniet! - mudināja Sansone.

Džeina norija siekalas un atgriezās pie teksta. - “Tādi paši iegriezumi atrasti vairākās citās apkaimes ēkās. Katrs, kuram ir kāda informācija par notikušo, tiek lūgts sazināties ar Če-nango apgabala šerifa kanceleju.”

-    Slepkava ir bijis šeit, - secināja Sansone. - Pirms divpadsmit gadiem tas dzīvojis šajā apkaimē. Un neviens nav sapratis, kas par radījumu klīst starp viņiem. Neviens nav zinājis, kas ir tas, kas mitinās viņu vidū.

Sansone izsakās tā, it kā slepkava nemaz nebūtu cilvēks, nodomāja Mora. Nevis “viņš", bet “tas".

-    Un tagad, pirms divām nedēļām, - turpināja Sansone,

- slepkava atgriežas namā, kur reiz dzīvojuši Soli. Sazīmē uz sienām simbolus, sadzen grīdā naglas. Viss tiek sagatavots upura sagaidīšanai. Tam, ko viņš nolēmis izdarīt ar Sāru Pārm-liju. - Sansone paliecās uz priekšu, viņa skatiens bija pievērsts Džeinai. - Nedomāju, ka Sāras Pārmlijas slepkavība viņam bijusi pirmā. Pirms tās bijušas citas. Jūs redzējāt, cik pamatīgi bija izstrādāta Sāras nonāvēšanas apkārtne, cik cītīga plānošana, cik daudz ceremoniju. Tas ir rūpīgi apsvērts noziegums, ko veicis tāds, kura rīcībā bijuši mēneši, pat gadi šo savu rituālu izkopšanai.

-    Mēs izsludinājām meklēšanu VICAP^1 tīklā. Mēģinājām apzināt agrāk izdarītos noziegumus.

-    Meklēšanas parametri?

-    Līķa sadalīšana. Sātanistu simboli. Jā, tika uzrādītas dažas lietas citos štatos, tomēr nekā tāda, kas pilnībā atbilstu mūsu izvirzītajām prasībām.

-    Tad paplašiniet meklējumus!

-    Jo plašāk, jo bezjēdzīgāk. Tas ir pārāk vispārīgi, pārāk plašs tīkls.

-    Es biju domājis - starptautiskā mērogā.

-    Tas ir milzīgs tikls.

-    Nav tikla, kas būtu par lielu šim slepkavam. Palūkojieties uz visiem viņa atstātajiem pavedieniem! Latiņu uzraksti. Zīmējumi ar sarkanu okeru no Kipras. Vidusjūras gliemežvāks. Viņš uzskatāmi parāda jums, ka dzīvo ārzemēs. Un varbūt arī slepkavo ārzemēs. Es garantēju, ka, pameklējot Interpola datu bāzē, jūs atrastu ne vienu vien viņa upuri.

-    Kā jūs varat būt tik... - Džeina aprāvās, un viņas acis piepeši samiedzās. - Jūs jau to zināt. Jūs esat pārbaudījis.

-    Izmantoju šo privilēģiju. Šis slepkava atstājis sev raksturīgās pēdas it visur. Viņš nenieka nebaidās no policijas. Viņš ir absolūti pārliecināts, ka spēj būt neredzams. - Sansone norādīja uz fotokopijām. - Pirms divpadsmit gadiem slepkava mitinājās šeit. Un jau tad viņš loloja savas fantāzijas, jau tad zīmēja šos krustus.

Džeina uzlūkoja Moru. Palikšu šeit vismaz vēl vienu nakti. Ir cilvēki, ar kuriem man jārunā.

-    Man gan jātiek mājās, - sacīja Mora. - Nevaru atļauties tik ilgi būt prom.

-    Doktors Bristols taču var tevi aizvietot, vai ne tā?

-    Ir ari citas lietas, par kurām man jāparūp'ējas. - Morai nepavisam nepatika Džeinas aši uzmestais skatiens. Citas lietas - vārdā Daniels Brofijs?

-    Ari es šovakar atgriezīšos Bostonā, — paziņoja Sansone.

- Jūs varat braukt kopā ar mani.

1

Violent Crime Apprehension Program - Smago noziegumu apkarošanas programma.

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

-Jāteic, ka detektīve Ridzoli neizskatījās neko priecīga, kad jūs pieņēmāt manu piedāvājumu, - piebilda Sansone.

-    Pēdējā laikā viņai daudz kas dara raizes, - attrauca Mora, raudzīdamās pāri tīrumiem, ko klāja sniegoti balta seģene. Lai arī dienas gaisma bija jau izdzisusi, pamalē cēlās mēness un sniegs tā staros mirdzēja kā laternas apgaismots. - To skaitā es.

-    Pamanīju, ka jūsu starpā valda sasprindzinājums.

-    Tas bija tik uzkrītoši?

-    Viņa jau necenšas neko slēpt, vai ne? - Viņš autosalona tumsā uzlūkoja savu pasažieri. - Nevaru iedomāties divas būtnes, kuras būtu atšķirīgākas par jums abām.

-    Man aizvien biežāk un biežāk nākas par to pārliecināties.

-    Vai sen, kopš esat pazīstamas?

-    Kādus divus gadus. Kopš dabūju darbu Bostonā.

-    Vai jūsu attiecības vienmēr bijušas tik saspīlētas?

-    Nē. Tas tikai tāpēc... - Mora apklusa. Tāpēc, ka viņa mani nosoda. Tāpēc, ka pati atrodas savas morāles augstumos, bet es nedrīkstu būt cilvēks. Es nedrīkstu iemīlēties. — Pēdējās nedēļas mums bijušas ārkārtīgi pārslogotas, - viņa pabeidza savu sakāmo.

-    Man prieks, ka mums radusies šāda iespēja runāt personiski, - viņš sacīja. - Jo tas, ko es grasos jums izstāstīt, var izklausīties absurdi. Un Ridzoli to noraidīs, ne aci nepamirkšķinājusi. - Viņš vēlreiz uzlūkoja Moru. - Ceru, ka jūs būsit pateicīgāka klausītāja.

-    Tāpēc, ka uzskatāt mani par mazāku skeptiķi nekā Džeina? Uz to gan īpaši nepaļaujieties.

-    Ko jūs domājat par nozieguma vietu, ko šodien apskatījām? Ko tā jums pastāstīja par slepkavu?

-    Es tur redzēju smagi traumēta saprāta pazīmes.

-    Tā ir tikai viena no varbūtībām.

-    Un kāda ir jūsu interpretācija?

-    Ka aiz tā visa slēpjas patiesi augsts intelekts. Nevis vienkārši kaut kāds apmātais, kurš uzjautrinās, spīdzinādams sievietes. 'fts ir radījums ar mērķtiecīgu un loģisku motivāciju.

-    Atkal jau šie jūsu mītiskie dēmoni.

-    Es zinu, ka jūs noraidāt to eksistenci. Taču jūs redzējāt šo ziņojumu par kūti, kas izdemolēta pirms divpadsmit gadiem. Vai jums šajā rakstā nedūrās ads vēl kas?

-    Jūs gribat teikt, vēl bez sienā iegrieztajiem krustiem?

-    Kazas pazušana. No kūts tikušas izlaistas četras kazas, un fermeris atradis tikai tris. Kas notika ar ceturto?

-    Varbūt tā aizbēga. Varbūt aizmaldījās mežā.

-    Leviticus sešpadsmitajā nodaļā Azazela otrs vārds ir grēkāzis. Viņš ir tas, kurš uzņem sevī visus cilvēku grēkus, visu viņu ļaunumu. Pēc tradīdjas īpaši izraudzīts dzīvnieks tiek aizvests mežonīgā vietā un tur atlaists. Un cilvēces grēki līdz ar viņu.

-    Atkal esam atgriezušies pie Azazela simbola.

-    Viņa galvas zīmējums parādījās uz jūsu durvīm. To nu jūs nekādi nevarētu būt aizmirsusi.

Nē, neesmu. Kā gan lai es aizmirstu, ka manas durvis ir slepkavas rokas iezīmētas?

-    Zinu, ka esat skeptiķe, - viņš turpināja. - Zinu, ka, jūsuprāt, šī izmeklēšana izvērsīsies par kaut ko līdzīgu daudzām iepriekšējām. Ka tā aizvedīs pie kāda gauži ikdienišķa, pat nožēlojama tipiņa, kurš velk savā nodabā klusu un vientuļu dzīvīti. Pie vēl viena Džefrija Dāmera vai vēl viena Sema Dēla. Varbūt šis slepkava dzird balsis. Varbūt viņš pārāk daudz reižu pārlasījis Antona Lavī Sātanisko Bībeli un tā viņam pieaugusi pie sirds. Taču, ja pieļaujam otru varbūtību, atrisinājums var izrādīties daudz baisāks. - Viņš uzlūkoja Moru. - Tas, ka Ne-filimi - Vērotāji - patiešām eksistē. Ka tie vienmēr eksistējuši un vēl arvien dzīvo mūsu vidū.

-    Kritušo eņģeļu pēcnācēji?

-    Tā ir tikai bibliskā interpretācija.

-    Tas viss ir caur un cauri biblisks. Un jūs zināt, ka esmu neticīga.

-    Vecā Derība nav vienīgā vieta, kur šie radījumi pieminēti. Tie sastopami ari senāku kultūru mītos.

-    Katrai civilizācijai ir savi mītiskie ļaunie gari.

-    Es nerunāju par gariem, bet par miesu un asinīm, par būtnēm ar cilvēka seju. Paralēla plēsoņu cilts, kura attīstījusies mums līdzās. Krustojusies ar mums.

-    Vai mēs tādā gadījumā nezinātu par viņu eksistenci?

-    Mums ir zināms to sētais ļaunums. Taču mēs tos neuzskatām par tiem, kas viņi patiesībā ir. Mēs tos dēvējam par sociopātiem vai tirāniem. Kā Vlads Uzšķērdējs. Tie apbur un pavedina, iemantojot varu un autoritāti. Jo sevišķi tie uzplaukst karos, revolūcijās un nemieros. Un mēs tā arī nekad nepamanām, ka tie no mums atšķiras. Atšķirīgi pašos pamatos, ar citādiem ģenētiskajiem kodiem. Tie piedzimst par plēsoņām, un visa pasaule tiem ir medību lauks.

-    Vai tālab pastāv šis Mefisto fonds? Lai meklētu šos mītiskos neradljumus? - Mora iesmējās. - Tiklab jūs varētu mēģināt medīt vienradžus.

-    Mūsu vidū ir daudz tādu, kuri tam tic.

-    Un ko jūs iesāksit, ja kādu patiešām atradīsit? Nošausit un galvu izstādīsit kā trofeju?

-    Mēs esam tīra meklētāju grupa. Mūsu loma ir identificēt un izpētīt. Un ziņot.

-    Ziņot - kam?

-    Likumu sargājošām instancēm. Mēs apgādājam tās ar informāciju un analīzi. Un tās izmanto mūsu veikumu.

-    Likumu sargājošās instances patiešām jūsos ieklausās? -Moras balsī bija skaidri samanāma neticība.

-    Jā. Mūsos ieklausās. - Tas bija viss, ko viņš atbildēja. Mierīgs apgalvojums no tāda cilvēka mutes, kurš ir tik pārliecināts par saviem vārdiem, ka pat neuzskata par vajadzīgu tos kaut kā pamatot.

Mora apcerēja to, cik viegli viņš bija piekļuvis izmeklēšanas konfidenciālajām detaļām. To, kā Džeinas mēģinājumi kaut ko izdibināt par Sansoni bija atdūrušies pret FIB, Interpola un Tieslietu departamenta klusēšanu. Tie visi viņu protekcionē.

-    Mūsu darbs nav palicis nepamanīts, - viņš sacīja un klusi piebilda: - Diemžēl.

-    Biju domājusi, ka tur arī ir tā jēga. Lai jūsu veikums tiktu ievērots.

-    Ja vien tie nav nepareizie cilvēki. Taču arī viņi kaut kādā veidā ir mūs uzoduši. Viņi zina, kas mēs esam un ar ko nodarbojamies. - Vīrietis apklusa. - Un viņi domā, ka jūs esat viena no mums.

-    Es pat neticu šo “viņu” eksistencei.

-    Viņi iezīmējuši jūsu durvis. Viņi jūs identificējuši.

Mora raudzījās mēness apmirdzētajā sniegā, tā baltums

naktī likās teju vai nereāls. Bija gandrīz tik gaišs kā dienā. Ne tumsas, ne patvēruma. Šajā nesaudzīgi izgaismotajā ainavā būtu pamanāma katra upura kustība. - Es neesmu jūsu kluba biedre, - viņa klusi noteica.

-    Bet jūs par tādu varēja noturēt. Jūs esat redzēta manā namā. Esat redzēta kopā ar mani.

-    Esmu apmeklējusi arī visas trīs nozieguma vietas. Es tikai daru savu darbu. Slepkava varēja mani pamanīt jebkurā no šīm reizēm.

-    Pirmajā brīdī arī es tā nodomāju. Ka jūs esat iekļuvusi viņa redzeslaukā kā nejaušs upuris. To pašu es nodomāju par Evu Kasoviču - ka viņš to varbūt pamanījis pirmajā nozieguma vietā toreiz, Ziemassvētku vakarā, un viņa piesaistījusi tā uzmanību.

-    Un nu jūs vairs tā nedomājat?

-    Vairs ne.

-    Kālab tā?

-    Gliemežvāks. Ja es būtu to uzzinājis agrāk, mēs visi būtu veikuši piesardzības pasākumus. Un var būt, ka Džoisa tad būtu dzīva.

-    Jūsuprāt šis gliemežvāks bija jums adresēts ziņojums?

-    Gadsimtiem ilgi Sansonu vīrieši devušies kaujā zem karoga ar gliemežnīcas atveidu. Tas bija izsmiekls, fondam mests izaicinājums. Brīdinājums par to, kas risināsies turpmāk.

-    Kas tas varētu būt?

-    Mūsu izkaušana. - Viņš to pateica pusbalsī, it kā, izrunājot šos vārdus skaļi, varētu tikt palaists vaļā zobens, kas karājas virs viņa galvas. Taču bailes viņa balsī Mora nesaklausīja, vienīgi skumju paļaušanos liktenim. Viņa nespēja izdomāt neko, ko šajā sakarā bilst. Saruna bija aizklīdusi teritorijā, kas bija viņai sveša, un viņa nezināja, kā izturēties. Sansones pasaule bija tik atbaidoši drūma murgu ainava, ka pat tikai atrašanās viņam līdzās, viņa automašīnā, lika Moras skatījumam uz pasauli sašķobīties, pārvēršot to līdz šim nepazītā valstībā. Valstībā, kurā klaiņo monstri. Daniel, domāja Mora, cik gan loti tu man šobrīd esi vajadzīgsl Man vajadzīgs tavs pieskāriens un tava cerība, un tava ticība pasaulei. Šis vīrs ir viena vienīga tumsa, bet tu man esi gaisma.

-    Vai jums ir zināms, kā nomira mans tēvs? - viņš pēkšņi jautāja.

Mora, šā jautājuma iztrūcināta, saraukusi uzacis, palūkojās viņā. - Kā, lūdzu?

-    Ticiet man, tas ir saistībā ar notiekošo. Ar to saistībā ir visa manas dzimtas vēsture. Esmu mēģinājis no tās norobežoties. Trīsdesmit gadus esmu aizvadījis, pasniedzot Bostonas koledžā, domādams, ka varu dzīvot normālu dzīvi kā jebkurš cits, uzskatīdams, ka mans tēvs ir tikai dīvains ekscentriķis, tāpat kā viņa tēvs, ka visi tie ērmīgie stāsti, ko viņš man bērnībā tika stāstījis, nav nekas vairāk kā savdabīga dzimtas leģenda. - Viņš uzlūkoja Moru. - Es tam visam ticēju, tāpat kā jūs patlaban, citiem vārdiem sakot, - galīgi neticēju.

Viņš izklausās tik saprātīgs. Tomēr viņš tāds nav. Viņš tāds nevar būt.

-    Es pasniedzu vēsturi, tātad esmu pazīstams ar senajiem mītiem, - viņš turpināja. - Taču jums nemūžam nebūtu izdevies mani pārliecināt, ka kādreiz eksistējuši satīri vai sirēnas, vai lidojoši zirgi. Tad kāpēc man būtu bijis jātic tēva stāstiem par Nefilimu?

-    Kas tad mainīja jūsu uzskatus?

-    Ak, es zināju, ka šis tas no viņa stāstītā atbilst patiesībai. Piemēram, Izabellas nāve. Venēcijā baznīcas dokumentos man izdevās sameklēt viņas ieslodzījuma un nāves hroniku. Viņa patiešām tika dzīva sadedzināta. Viņa patiešām dzemdēja dēlu; tas notika tieši pirms eksekūcijas. Ne viss Sansonu dzimtas leģendā ietvertais ir tikai fantāzijas auglis.

-    Un tas, ka jūsu priekšteči bijuši dēmonu mednieki?

-    Mans tēvs tam ticēja.

-    Un jūs pats?

-    Es ticu, ka pastāv naidīgi spēki, kuri tiecas iznīcināt Mefisto fondu. Un nu viņi ir mūs atraduši. Tāpat kā atrada manu tēvu.

Mora lūkojās viņā, gaidīdama sīkāku paskaidrojumu.

-    Pirms astoņiem gadiem, - stāstīja Sansone, - viņš lidoja uz Neapoli. Viņam bija jāsastop kāds sens draugs, vīrs, ko viņš pazina jau kopš koledžas laikiem Ņūheivenā. Abi bija atraitņi. Abi aizrāvās ar seno laiku vēsturi. Viņi bija ieplānojuši apmeklēt Nacionālo Arheoloģijas muzeju un pie viena patērzēt par dzīvi. Tēvu šī gaidāmā tikšanās gluži vai spārnoja. Kopš mātes nāves tā bija pirmā reize, kad saklausīju viņa balsī kaut ko līdzīgu sajūsmai. Taču, kad viņš nokļuva Neapolē, draugs viņu lidostā nesagaidīja. Viņa nebija ari viesnīcā. Tēvs man zvanīja, stāstīja, ka acīmredzot atgadījies kaut kas ļoti slikts, un teicās nākamajā dienā atgriezties. No tēva balss nopratu, ka viņš ir ļoti apbēdināts, taču neko vairāk viņš man nepateica. Acīmredzot uzskatīja, ka mūsu saruna tiek noklausīta.

-    Viņš patiešām domāja, ka telefonā ir noklausīšanās iekārta?

-    Redzat nu? Jums ir tāda pati reakcija, kāda torei? bija man. Ka tas ir tikai dārgais, vecais, ekscentriskais tētiņš, kuram visos kaktos rēgojas goblini. Pēdējais, ko viņš man pateica, bija: "Viņi ir man uz pēdām, Entonij. Viņi zina, kas es esmu."

-    Viņi?

-    Es labi sapratu, par ko viņš runā. Tās bija tās pašas blēņas, kuras biju saklausījies jau kopš bērnības. Valdībā ieperinājušies naidīgie spēki. Nefilimi, kuri palīdz cits citam visās varas struktūrās. Nefilimu vispasaules sazvērestība. Līdzko tie uzņemšoties politisku kontroli, tā varēšot sirot pēc sirds patikas un bez kādām bailēm no soda. Tāpat kā tie sirojuši Kosovā. Un Kampučijā. Un Ruandā. Tie sazeļ tur, kur ir kari un nekārtības, un asinsizliešanas. Viņi no tām barojas. Lūk, ko viņiem nozīmē Armagedons - mednieku paradīze. Tālab viņi nevar vien sagaidīt tā atnākšanu, tālab alkst pēc tā.

-    Izklausās pēc smagas paranojas.

-    Tas ir ari veids, kā izskaidrot neizskaidrojamo: kā cilvēki var nodarīt cits citam tik šaušalīgas lietas.

—Jūsu tēvs tam visam ticēja?

-    Viņš gribēja, lai ari es tam noticu. Taču pārliecināt mani diemžēl spēja tikai viņa nāve.

-    Kas tad īsti ar jūsu tēvu notika?

-    To it viegli varētu noturēt par parastu uzbrukumu laupīšanas nolūkos, kas netīšām pārsniedzis savas robežas. Neapole ir skarba pilsēta, un tūristiem tur jābūt uzmanīgiem. Bet mans tēvs gāja pa Via Partenope, kas stiepjas gar Neapoles līci; tā ir iela, kas gandrīz vienmēr pilna ar tūristiem. Lai vai kā, tas notika tik ātri, ka viņš pat nepaguva pasaukt pēc palīdzības. Viņš vienkārši saļima. Uzbrucēju neviens netika redzējis. Bet mans nabaga tēvs turpat, uz ielas, noasiņoja līdz nāvei. Asmens bija ietriecies tieši zem krūšu kaula, izdūries cauri sirds somiņai un pārgriezis labo sirds kambari.

-    Tieši tāpat tika nogalināta Eva Kasoviča, - klusi novilka Mora. Prasmīgi nostrādāta, nežēlīga slepkavība.

-    Pats ļaunākais manā apziņā bija tas, - turpināja Sansone, — ka viņš mira pārliecībā, ka neesmu viņam noticējis. Beidzoties mūsu pēdējai telefona sarunai, es noliku klausuli

un teicu savam kolēģim: “Mans vecais beidzot ir nobriedis torazīnam*.”

-    Tāču tagad jūs esat viņam noticējis.

Pat tad, kad pēc pāris dienām aizbraucu uz Neapoli, es biju pilnā pārliecībā, ka tas bijis nejaušs vardarbības akts. Nelaimīgs tūrists, kurš neīstajā laikā trāpījies neīstajā vietā. Bet, kamēr atrados policijas iecirknī, gaidīdams ziņojuma kopiju, tur ienāca kāds vecs džentlmenis, kurš stādījās man priekšā. Tiku dzirdējis tēvu palaikam pieminam viņa vārdu. ISču nekad nebiju zinājis, ka Gotfrīds Baums strādā Interpolā.

- Kāpēc man šis vārds šķiet kaut kur dzirdēts?

-    Viņš bija starp maniem viesiem tajā vakarā, kad tika nogalināta Eva Kasoviča.

-    Vīrs, kuram bija jāsteidzas uz lidostu?

-    Viņam tovakar bija jāpaspēj uz reisu. Uz Briseli.

-    Ari viņš ir Mefisto biedrs?

Sansone pamāja. - Viņš bija tas, kurš lika man ieklausīties, lika noticēt. Visus stāstus, ko tēvs man tika stāstījis, visas vājprātīgās teorijas par Nefilimiem - Baums tās atkārtoja vārds vārdā.

-    Folie ā deux, - sacīja Mora. - Kolektīvi murgi.

-    Kā es vēlētos, lai tie patiešām būtu tikai murgi! Kā man gribētos atkratīties no tā visa, kā to darāt jūs! Taču jūs neesat redzējusi un dzirdējusi to, ko nācies redzēt un dzirdēt man, Gotfrīdam un pārējiem. Mefisto izmisīgi cīnās par savu pastāvēšanu. Pēc šiem četriem gadsimtiem mēs esam pēdējie, kas palikuši. - Viņš apklusa. - Un es esmu pēdējais no Izabellas dzimtas.

-    Pēdējais dēmonu mednieks, - domīgi novilka Mora.

-    Laikam jau neesmu licis jūsu neticībai sarukt ne par collas tiesu?

-    Man te kaut kas nav saprotams. Nav nemaz tik grūti kādu nogalināt. Ja mērķis esat jūs, kālab tie jūs vienkārši nelikvidē? Jūs neslēpjaties. Pietiktu tikai ar šāvienu caur logu vai ar mašīnā ievietotu spridzekli. Kālab spēlēt šīs stulbās

‘ Nomierinošs līdzeklis, lietots galvenokārt psihožu ārstēšanā.

spēlītes ar gliemežvākiem? Kāda jēga jūs brīdināt, ka esat viņiem “uz grauda"?

-    Es nezinu.

-    Jūs pats redzat, ka tur trūkst loģikas.

-Jā.

-    Tomēr jūs turpināt uzskatīt, ka šie slepkavas uzglūn Mefisto.

Vīrietis nopūtās. - Es pat necenšos jūs pārliecināt. Es tikai vēlos, lai jūs ņemtu vērā, ka varbūtība, par kuru jums pavēstīju, var izrādīties patiesība.

-    Ka pastāv vispasaules Nefilimu brālība? Un ka par tās grandiozo sazvērestību nav lietas kursā neviens cits kā tikai Mefisto fonds?

-    Mūsu balsis sāk saklausīt.

-    Kā jūs domājat sevi aizsargāt? Pielādēt pistoles ar sudraba lodēm?

-    Esmu nolēmis atrast Liliju Solu.

Mora sarauca uzacis. - Meitu?

-    Vai jums nešķiet dīvaini, ka neviens nezina, kur viņa atrodas? Ka neviens nevar viņu sameklēt? - viņš uzlūkoja Moru. - Šī Lilija noteikti kaut ko zina.

-    Kāpēc jūs tā domājat?

-    Tāpēc, ka viņa nevēlas tikt atrasta.

-    Domāju, ka man vajadzētu ienākt līdz ar jums, - ierosināja Sansone. - Vienkāši lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā.

Viņi bija apstājušies pie Moras mājas. Caur dzīvojamās istabas aizkariem bija saskatāma gaisma - lampas bija ieslēdzis automātiskais taimeris. Vakar pirms aizbraukšanas Mora bija nomazgājusi no durvīm visas zīmes. Tagad, lūkodamās tumsā, viņa prātoja, vai nav parādījušās jaunas, kuras no šejienes nav saskatāmas, jauni ēnās paslēpušies draudi.

-    Laikam jau man patiešām būtu labāka sajūta, ja jūs ienāktu man līdzi, - viņa bija vienisprātis.

Sansone pasniedzās cimdu nodalījumā pēc kabatas lukturīša, un abi izkāpa no auto. Ne viens, ne otrs nerunāja, viņu uzmanība bija pievērsta apkārtnei: tumšajai ielai, attālajai mašīnu rūkoņai. Sansone pakavējās uz celiņa, kā mēģinādams saost gaisā kaut ko, kas nav saskatāms ar aci. Viņi uzkāpa uz lieveņa, un Sansone iededza lukturīti, lai aplūkotu durvis.

Tās bija tīras.

Mājas iekšpusē zvanīja telefons. Mora atslēdza ārdurvis un pārkāpa slieksnim. Lai nospiestu kodu un atslēgtu signalizāciju, bija vajadzīgas tikai dažas sekundes, tomēr, kad Mora tika līdz telefonam, tas jau bija apklusis: Nospiedusi zvanu arhīva taustiņu, viņa identifikatorā ieraudzīja Daniela mobilā telefona numuru. Cik gan ļoti Morai gribējās pasniegties pēc klausules un piezvanīt viņam! Taču tepat blakus, dzīvojamā istabā, stāvēja Sansone.

-    Vai, jūsuprāt, viss ir kārtībā?

Mora sparīgi pamāja ar galvu. - Pilnīgā kārtībā.

- Kāpēc jums visu pamatīgāk nepārlūkot, iekams esmu aizgājis?

-    Protams, - viņa piekrita un devās pa gaiteni uz priekšu. Sansone sekoja viņai, un Mora juta pakausī viņa skatienu. Nez včii vīrietis spēja to saskatīt viņas sejā? Vai tajā bija jaušams, ka viņa izslāpusi pēc mīlas? Viņa gāja no telpas uz telpu, pārbaudīdama logus, rībinādama durvis. Viss bija nodrošināts. Aiz tīrās viesmīlības viņai būtu bijis jāpiedāvā pavadonim tase kafijas un jālūdz dažas minūtes uzkavēties, ja reiz viņš bijis tik laipns un atgādājis viņu mājās. Taču Mora nebija viesmīlīgā noskaņojumā.

Viņai par atvieglojumu, Sansone nekavējās, bet pagriezās, lai dotos prom. - Rīt no rīta piezvanīšu un apjautāšos, kā klājas, - viņš apsolīja.

-    Viss būs labākajā kārtībā.

-    Jums jābūt piesardzīgai. Mora. Mums visiem tādiem jā-būt.

Bet es jau neesmu viena no jums, viņa domāja. Un man nav ne mazākās vēlēšanās par tādu kļūt.

Ieskanējās durvju zvans. Abi saskatījās.

lād Sansone klusā balsī mudināja: - Kāpēc jums neaiziet apskatīties, kas tur ir?

Mora dziļi ievilka elpu un iegāja priekšnamā. Aši palūkojusies pa logu, viņa tūdaļ atvēra durvis. Pat ledainais vējš nespēja nodzēst kvēlo sārtumu no viņas vaigiem brīdī, kad ienāca Daniels. Viņa rokas jau sniedzās pēc Moras. Tad viņš pamanīja gaitenī stāvam otru vīrieti un sastinga pussolī.

Sansone laipni parūpējās, lai klusums neieilgtu. - Jūs noteikti esat tēvs Brofijs, - viņš sacīja, sniegdams roku. - Mans vārds ir Entonijs Sansone. Redzēju jūs doktores O’Donelas mājā tovakar, kad atbraucāt pakaļ Morai.

Daniels pamāja. - Esmu par jums dzirdējis.

Abi vīrieši paspieda viens otram roku; stīva un piesardzīga apsveicināšanās. Tad Sansonem radās saprātīga doma labi ātri pazust. - Neaizmirstiet no jauna ieslēgt signalizāciju, - viņš atgādināja Morai.

-    Noteikti.

Pirms iziet pa ārdurvīm, viņš vēl uzmeta pēdējo pētošo skatienu Brofijam. Sansone nebija ne akls, ne stulbs; gan jau viņš saprata, kas šim priesterim meklējams Moras mājā. - Arlabunakti, - viņš novēlēja un izgāja pa durvīm.

Mora aizslēdza durvis. - Ai, kā es biju pēc tevis noilgoju-siesl - To teikdama, viņa iekrita Daniela apkampienos.

-    Cik gara man likās šī diena! - viņš čukstēja.

-    Vienīgais, par ko es biju spējīga domāt, tā bija atgriešanās mājās. Lai būtu kopā ar tevi.

-    Ari es spēju domāt tikai par to. Piedod, ka ierados negaidīti un sagādāju tev pārsteigumu. Taču es nevarēju nepiestāt.

-    Šādi pārsteigumi man patīk.

-    Cerēju, ka būsi atpakaļ krietni vien agrāk.

-    Mēs ceļā pieturējām, lai paēstu pusdienas.

-    Tas man darīja raizes, vai zini. Tās, ka tu brauci mājup šā cilvēka sabiedrībā.

-    Tev nepavisam nebija jāraizējas. - Mora smaidīdama atkāpās. - Ļauj man novilkt tev mēteli.

Taču viņš pat nepakustējās, lai no tā atbrīvotos. - Ko jaunu esi par viņu uzzinājusi, veselu dienu pavadot viņa sabiedrībā?

-    Manuprāt, tas ir vienkārši ekscentrisks vīrs, kuram ir daudz naudas. Un ārkārtīgi dīvains vaļasprieks.

-    Meklēt visu, kam ir saistība ar Sātanu? Tās sniedzas nedaudz pāri tam, ko es nosauktu par dīvainu.

-    Pats dīvainākais ir tas, ka viņam izdevies savākt ap sevi domubiedru pulciņu, kur visi tic tām pašām ērmībām.

-    Vai tevi tas nesatrauc? Tas, ka viņš tik visaptveroši koncentrējies tumšajai pusei? Ka viņš gluži vai meklē Nelabo? Tu jau zini teicienu: “Ja ilgi lūkojies bezdibenī..."

-    “...tad bezdibenis lūkojas tevī.” Jā, es zinu šo aforismu.

-    To ir vērts atcerēties. Mora. Cik viegli tumsa var mūs ieņemt sevī!

Viņa iesmējās. - Tas izklausās kā ņemts no tava svētdienas sprediķa.

-    Es runāju nopietni. Tu pārāk maz zini par šo cilvēku.

Ej zinu, ka viņš dara tev raizes. Es zinu,- ka viņš dara tevi

greizsirdīgu.

Viņa pieskārās Daniela sejai. - Beigsim runāt par viņu. Viņš neko nenozīmē. Nāc. ļauj man paņemt tavu mēteli!

Taču viņš nepakustējās, lai to atpogātu. Tikai tad viņa saprata.

-    Tū šovakar nepaliksi, - viņa teica.

Viņš nopūtās. - Es nevaru. Piedod!

-    Tad kāpēc tu atbrauci?

-    Es jau tev teicu. Biju noraizējies. Gribēju pārliecināties, ka viņš tevi sveiku un veselu nogādājis mājās.

-    Un tu nevari palikt kaut uz pāris stundām?

-    Es to ļoti gribētu. Bet pašā pēdējā brīdī viņi palūdza mani apmeklēt konferenci Providensā. Man jādodas turp jau šovakar.

Viņi. Tātad Morai nedrīkstēja būt nekādu pretenziju uz šo vīrieti. Viņa dzīvi, protams, virzīja baznīca. Daniels piederēja viņiem.

Viņš apskāva Moru, viņa elpa sildīja tai matus. - Aizbrauksim kādreiz, - viņš čukstēja, - kaut kur prom no pilsētas.

Kur neviens mūs nepazīst.

Kamēr viņš devās uz auto, Mora stāvēja plaši atvērtajās durvīs. Aukstums ieskāva viņu pašu un iekļuva viņas mājā. Pat tad, kad Daniels jau bija aizbraucis, viņa palika stāvam durvīs, nemaz nejuzdama asos vēja dzēlienus. Tas acīmredzot bija sods par to, ka viņa bija šo vīrieti uztīkojusi. To no viņiem pieprasīja Daniela baznīca. Šķirtas gultas, šķirtas dzīves. Vai gan pats Nelabais spētu būt vēl nežēlīgāks?

Ja man, lai iemantotu tavu mīlu, būtu jāpārdod Sātanam sava dvēsele, zini - es to pārdotu.

TRISDESMITA NODAļA

Misis Kora Bongersa atzvēlās ar savu visnotaļ iespaidīgo ķermeņa masu pret kūts durvīm, un tās, žēli iečīkstējušās, pavērās. No tumšās iekšienes atskanēja satraukti kazu blējieni, un Džeina saoda piesmirkušu salmu un barā saspiedušos lopu tvanīgo smārdu.

-    Nezinu, ko jūs tagad tur vairs spēsit saskatīt, - šaubījās misis Bongersa, spīdinādama lukturīti kūts iekšienē. - Žēl, ka nepieteicāties agrāk, kad vēl bija dienas gaisma.

Džeina ieslēdza ari savu lukturīti. - Gan jau būs labi. Es tikai gribu redzēt tās zīmes, ja tās te vēl ir.-

-    Ak, tās te ir vēl arvien. Manu veco tās tracināja līdz vājprātam. lā tas bija ikreiz, kad viņš te ienāca un tās ieraudzīja. Teicu viņam, lai taču aizmālē tās ciet, un kopš tās reizes viņš pārstāja par tām gausties. Teica, ka tad, ja šim nākšoties krāsot kūti no iekšpuses, viņš pavisam sajukšot prātā. Taisīt kazām buduāru! - Misis Bongersa iegāja iekšā, viņas smagie zābaki stampāja pa salmiem nokaisīto klonu. īsais gājiens no mājas līdz kūtij bija sievieti jūtami nokausējis, un viņa, skaļi sēkdama, apstājās un notēmēja lukturīša staru uz koka aizgaldu, kur satraukti spiedās barā kāds ducis kazu. - Tās vēl arvien skumst pēc viņa, vai zināt. Ak, Ebens visu laiku sūrojās, kas tas par elles darbu - katru ritu tās slaukt. Bet patiesībā viņš tām meičām bija trakoti pieķēries. Nu jau pusgads, kā viņš aizgājis kapā, bet tās vēl arvien nevar pierast pie cita slaucēja. - Viņa atvēra aizgaldu un uzlūkoja Džeinu, kas turējās aiz muguras. - Jums taču nav bail no kazām, ko?

-    Vai mums jāiet tur iekšā?

-    Ai, tās jums neko nenodarīs! Tikai uzmaniet mēteli. Viņām patīk zelēt.

Tagad esiet rātnas kaziņas, klusībā lūdzās Džeina, ieiedama aplokā un aizvērdama aiz sevis durtiņas. Nekodiet policisteil Viņa brida pa salmiem, cenzdamās nenotašķāt kurpes, un lopi sekoja viņai ar saviem aukstajiem un bezdvēseliskajiem skatieniem. Pēdējā reize, kad Džeina bija atradusies tik tuvu kazai, šķiet, bija otrajā klasē skolas ekskursijā uz mājdzīvnieku zooloģisko dārzu. Džeina raudzījās uz kazu, kaza raudzījās uz Džeinu, un pēkšņi viņa atradās augšpēdus, un klasesbiedri locījās smieklos. Viņa neuzticējās dzīvniekiem, un tie neuzticējās viņai; Džeinai šķērsojot aizgaldu, tie turējās no viņas pa gabalu.

-    Te, - vedināja misis Bongersa; viņas lukturītis apgaismoja sienu. - Šis tas ir te.

Džeina piegāja tuvāk, un viņas skatiens pielipa dziļi koka dēļos iegravētajiem simboliem. Trim Golgātas krustiem. Taču šis bija ačgārns variants. Krusti bija apvērsti otrādi.

-    Tur tālāk ir vēl, - stāstīja misis Bongersa, raidīdama staru augšup, lai parādītu krustus, kuri bija iegravēti augstāk. - Lai tos iešņāptu, viņam nācies rāpties uz salmu ķīpām. Šitos pūliņus! Vai patiesi tiem draņķa knēveļiem nekas labāks nebija darāms?

-    Kāpēc jūs domājat, ka tie bijuši bērni?

-    Kas gan cits lai tie būtu? Vasaras laiks, šie visi nīkst aiz garlaicības. Nevar izdomāt neko prātīgāku kā vazāties apkārt un apķēpāt sienas. Un karināt kokos tos spocīgos amuletus.

Džeina pagriezās pret viņu. - Kādus vēl amuletus?

-    Žagaru lelles un tādā garā. Visādas sīkas riebeklības. Šerifa kantori par to tikai pasmējās, bet man jau nu nepatika redzēt tās šūpojamies zaros. - Viņa norādīja uz vienu no simboliem. — Re, tādi kā šis te!

Tas bija shematisks cilvēciņa attēls ar zobenu rokā. Zem tā bija iegravēts: RXX-VII.

-    Piķis viņu zina, ko tas viss nozīmē, - norūca misis Bongersa.

Džeina pagriezās pret viņu. - Policijas apgaitā izlasīju, ka tajā naktī jums esot pazudusi kaza. Vai vēlāk jūs to atradāt?

-    Neatradām vis.

-    Tātad tā pazuda bez pēdām?

-    Nu, ziniet, šeit lāgiem mēdz klejot mežonīgu suņu bari. Tie tad nu ir spējīgi noskrubināt visu līdz pēdējam kauliņam.

Bet šo gan nav paveikuši suņi, Džeina, atkal pievērsusies gravējumiem, nodomāja. Pēkšņi iezvanījās viņas mobilais telefons un kazas, panikā blēdamas, visas barā metās uz aizgalda attālāko stūri. - Atvainojiet! - sacīja Džeina. Pārsteigta, ka šajā vietā saņēmusi signālu, viņa izvilka no kabatas telefonu.

- Ridzoli.

Tas bija Frosts. - Es darīju, ko varēju.

-    Kāpēc tas izklausās pēc atvainošanās?

-    Tāpēc, ka man neizdevās atrast Liliju Solu. Rādās, ka viņa nemitīgi braukā apkārt. Ir zināms, ka vismaz astoņus mēnešus viņa pavadījusi Itālijā. Mums ir bankomātu izdrukas no Romas, Florences un Sorento bankām. Tačļi savu kredītkarti viņa neko daudz nav lietojusi.

-    Astoņus mēnešus kā tūriste? Kā viņa to var atļauties?

-    Viņa ceļo vislētākajā veidā. Domāju, ka tas patiešām ir tikpat kā par velti. Visu laiku ceturtās šķiras viesnīcas. Turklāt izskatās, ka viņai palaikam bijis kāds nelegāls darbiņš... Ir zināms, ka Florencē tā īsu laiku piestrādājusi par muzeja kuratora asistenti.

-    Vai viņai ir tam atbilstošas prasmes?

-    Viņai ir koledžas grāds klasiskajās studijās. Un, vēl būdama studente, viņa piedalījusies arheoloģiskajos izrakumos Itālijā. Vietā, kas saucas Pestuma.

-    Tad kāpēc mēs, velns ar ārā, viņu nevaram atrast?

-    Man izskatās, ka viņa nevēlas tikt atrasta.

-    Labi. Un kā ar viņas brālēnu Dominiku Solu?

-    Ak vai! Viņš ir vēl lielāka problēma.

-    Šovakar tu laikam netaisies mani iepriecināt ar labām ziņām?

-    Man ir viņa akadēmiskā raksturojuma kopija no Patne-mas akadēmijas. Tā ir kāda Konektikutas internātskola. Tur viņš sabijis apmēram sešus mēnešus, kamēr mācījies desmitajā klasē.

-    Tajā laikā viņam bija - cik? Kādi piecpadsmit, sešpadsmit gadi?

-    Piecpadsmit. Mācību gads beidzās, un viņš tika gaidīts atgriežamies nākamajā rudenī. Taču viņš neatgriezās.

-    Tajā vasarā viņš dzīvoja Solu ģimenē. Pjuritijā.

-    Pareizi. Tikko bija miris viņa tēvs, tāpēc doktors Sols paņēma zēnu uz vasaru pie sevis. Septembrī viņš skolā neatgriezās, un Patnemas akadēmija mēģinājusi noskaidrot viņa atrašanās vietu. Beigu beigās tie saņēmuši no zēna mātes vēstuli ar lūgumu atskaitīt viņas dēlu no skolas.

-    Un kādā skolā viņš mācījās pēc tam?

-    Nav zināms. Patnemas akadēmijā apgalvo, ka viņi neesot ari saņēmuši lūgumu atsūtīt zēna dokumentu kopijas. Tā ir pēdējā atsauce uz viņu, ko man izdevies atrast.

-    Un kā ar viņa māti? Kur viņa dzīvo?

-    Nav ne jausmas. Par šo sievieti nav itin nekādu ziņu. Skolā neviens viņu nav redzējis. Vienīgais, kas ir viņu rīcībā, tā ir vēstule ar Margaretas Solās parakstu.

-    Rodas iespaids, ka visi šie cilvēki ir rēgi. Viņa māsīca. Viņa māte.

-    Man ir Dominika skolas laiku fotogrāfija. Šaubos gan, vai mums no tās tagad būs kāds labums, jo viņam tur ir tikai piecpadsmit gadu.

-    Kā viņš izskatās?

-    Patiešām glīts puisis. Gaiši mati, zilas acis. Un skolā viņu raksturoja kā izcili apdāvinātu. Kā redzams, bijis visnotaļ gudrs zēns. lāču raksturojumā ir piezīme, ka viņam neesot bijis draugu.

Džeina vēroja misis Bongersu labinām kazas. Viņa bija piegājusi tām cieši klāt un mīlīgi sarunājās ar lopiņiem. Šeit, šajā pašā krēslainajā kūtī. kāds pirms divpadsmit gadiem bija

iegravējis sienā dīvainus simbolus, un šis pats “kāds” tagad, visticamāk, bija atgriezies, lai gravētu tos sievietes miesā.

-    Tā, un tālāk sekos pats interesantākais, - turpināja Frosts.

- Patlaban es skatos zēna skolas pieteikuma anketā.

-Jā?

-    Tur ir daļa, ko aizpildījis viņa tēvs. Tājā pausti aspekti, kam pievēršama īpaša vērība. Un tētiņš tur raksta, ka Dominikāni tā esot pirmā pieredze amerikāņu skolā. Jo lielāko daļu mūža viņš pavadījis ārzemēs.

-    Ārzemēs? - Džeina juta, ka viņas pulss paātrinās. - Kur?

-    Ēģiptē un Turcijā, - Frosts ieturēja pauzi un tad ar uzsvaru piebilda: - Un Kiprā.

Džeinas skatiens atgriezās pie kūts sienas, pie tajā iegravētajiem burtiem RXX-VII. - Kur tu pašlaik esi?

-    Mājās.

-    Vai tev tur ir Bībele?

-    Nu - un?

-    Gribu, lai tu man tur kaut ko sameklē.

-    Pagaidi, palūgšu Alisei, lai viņa paskatās, kur tā ir. -Džeina dzirdēja viņu saucam sievu, tad soļu troksni, un beidzot Frosts jautāja: - Vai karaļa Džeimsa versija derēs?

-    Ja tev tāda ir. Tagad apskaties saturu. Un pasaki man, kādas nodaļas sākas ar burtu “R”.

-    Vecā vai Jaunā Derība?

-    Abas.

Telefonā bija dzirdama švīkstoņa, pāršķirot lapas. - Ir Rutes grāmata. Romieši. Un Jāņa Atklāsmes^1 grāmata.

-    Izlasi man visās šajās nodaļās divdesmitās nodaļas septīto pantu!

-    Lai notiek, paskatīsimies! Rutes grāmatai nemaz nav divdesmitās nodaļas. Ir tikai četras.

-    Romieši?

-    Romieši beidzas ar sešpadsmito.

-    Un kā ar Atklāsmes grāmatu?

-    Pagaidil - Lappušu čaukstoņa. - Te nu ir. Jāņa Atklāsmes grāmata, divdesmitā nodaļa, septītais pants: “Un kad tūkstoš gadu būs pagājis, Sātans...” - Frosts apklusa. Viņa balss pārgāja slāpētā čukstā. - “Sātans tiks atsvabināts no sava cietuma."

Džeina juta, kā dauzās pašas sirds. Viņa lūkojās uz kūts sienu, uz shematisko cilvēciņu ar zobenu rokā. Tas nebija zobens. Tā bija izkapts.

-    Ridzoli? - ierunājās Frosts.

Un Džeina sacīja: - Šķiet, ka es zinu slepkavas vārdu.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Melnajā tumsā zem San Clemente bazilikas atbalsojās plūstošā ūdens čala. Lilija paspīdināja lukturīti cauri dzelzs režģim, kas aizšķērsoja ceļu tunelī; viņas raidītais stars izgaismoja senās akmens sienas un kustīgā ūdens vāro mirdzumu tālu apakšā.

-    Zem šīs bazilikas atrodas pazemes ezers, - viņa sacīja.

- Un šeit jūs redzat pazemes upi, kura nekad nebeidz savu tecējumu. Zem Romas atrodas dta pasaule, milzīga tuneļu un katakombu pasaule. — Lilija uzlūkoja aizgrābtās sejas, kuras lūkojās viņā no tumsas. - Kad atgriezīsities virszemē un iesit pa ielām, padomājiet par to — par visām tām tumšajām un slepenajām vietām, kas atrodas zem jūsu kājām.

-    Vai varu pieiet tuvāk un paskatīties uz upi? - jautāja viena no sievietēm.

-jā, protams. Es rādīšu gaismu, kamēr jūs visi palūkosities cauri režģim.

Cits aiz cita viņas vadītās ekskursijas grupas dalībnieki iespraucās blakus Lilijai, lai ielūkotos tunelī. Patiesībā tur nebija nekā daudz ko redzēt. Taču, dodoties ceļojumā uz Romu -varbūt vienīgo reizi visā savā mūžā —, tūrista pienākums ir skatīties. Šodien Lilijas grupā bija tikai seši: divi amerikāņi, divi briti un pāris vāciešu. Neko labs ķēriens tas nebija, nesanāks necik liela dzeramnauda, ko pārnest mājās. Bet ko gan citu cilvēks var gaidīt saltā janvāra ceturtdienā? Lilijas grupas tūristi šobrīd bija vienīgie labirinta apmeklētāji, un viņa ļāva katram bez steigas piespiesties metāla restēm; viņu čabošie lietusmēteļi strīķējās gar Lilijas stāvu. No tuneļa cēlās mikls gaiss, kas oda pēc pelējuma un slapjiem akmeņiem: tā bija sen aizgājušu gadsimtu smarža.

-    Kādam nolūkam šīs sienas sākotnēji kalpojušas? - vaicāja vācietis. Lilija bija viņu novērtējusi kā biznesmeni. Gadus sešdesmit vecs, viņš nevainojami runāja angliski un bija ģērbies dārgā lietusmētelī. Toties viņa sieva, Lilijai bija aizdomas, nerunāja angliski, jo visu ritu vēl nebija bildusi ne vārda.

-    Tie ir Nerona laika ēku pamati, - atbildēja Lilija. - Lielais ugunsgrēks mūsu ēras 64. gadā pārvērta šo apkaimi pārogļotos gruvešos.

-    Vai tas bija tas pats ugunsgrēks, kura laikā Nerons, skatīdamies, kā deg Roma, čīgājis vijoli? - jautāja amerikānis.

Lilija pasmaidīja, jo šo pašu jautājumu bija dzirdējusi desmitiem reižu, turklāt, gandrīz vienmēr bija jau iepriekš nosakāms, kurš no grupas locekļiem to uzdos. - Tā gan nebija vijole, ko spēlēja Nerons. Šis instruments tad vēl nebija izgudrots. Tiek uzskatīts, ka, Romai degot, viņš spēlējis liru un dziedājis.

-    Un tajā ugunsgrēkā viņš vainojis kristiešus, - piebilda amerikāņa sieva.

Lilija izslēdza lukturīti. - Nāciet, dosimies tālāk! Te ir vēl daudz, ko redzēt.

Viņa devās uz priekšu pa krēslaino labirintu. Virszemē rosīgajās ielās trokšņoja transports un tirgotāji pārdeva pa Kolizeja drupām klīstošajiem tūristiem atklātnes un dzērienus. Bet šeit, zem bazilikas, vienīgā skaņa bija mūžam tekošais ūdens un lietusmēteļu čaboņa, bariņam virzoties pa tumšo tuneli.

-    Šo celtniecības veidu sauc opus reticulatum, - to teikdama, Lilija norādīja uz sienām. - Tas ir mūrējums, kur ķieģeļi mijas ar tufu.

-    Tuv-fu? - tas atkal bija amerikānis. Stulbākie jautājumi allaž nāca no viņa mutes. - Tcis noteikti ir labāk nekā tāh-lu. -Smējās vienīgi viņa sieva, smalkiem, kaitinošiem guldzie-niem.

-    Tufs, - paskaidroja anglis, - ir sablīvēti vulkāniskie pelni.

-    Pilnīgi pareizi, - atsaucās Lilija. - Tas bieži tika izmantots romiešu māju celtniecībā.

-    Kā tas nākas, ka mēs par tādu tufu nekad agrāk neesam dzirdējuši? - amerikāniete jautāja savam vīram, šādi netieši norādot: ja jau viņiem tas nav zināms, tad tas, visticamāk, nemaz nepastāv.

Pat šajā melnajā tumsā Lilija redzēja angli pārbolītām acīm paveramies uz augšu. Viņas atbilde bija uzjautrināta plecu paraustīšana.

-    Jūs taču esat amerikāniete? - sieviete vērsās pie Lilijas.

- Mis?

Lilija vilcinājās. Viņai nepatika šādi personiskas dabas jautājumi. - Patiesībā, - viņa meloja- esmu no Kanādas.

-    Vai jūs zinājāt par tādu tufu, pirms kļuvāt par gidi? Vai varbūt tas ir tikai eiropiešu vārds?

-    Daudziem amerikāņiem šis vārds patiešām nav zināms, -atbildēja Lilija.

-    Tad jau labi. lād tā ir tikai tāda eiropiešu padarīšana, -sieviete apmierināta secināja. Ja jau amerikāņi to nezināja, tas nevarēja būt nekas nozīmīgs.

-    Tas, ko jūs šeit redzat, - Lilija steidzās turpināt ekskursiju, - ir Tita Flāvija Klementa villas atliekas. Mūsu ēras pirmajā gadsimtā šī bija slepena kristiešu pulcēšanās vieta, pirms vēl tie bija ieguvuši atklātu atzīšanu. Tajos laikos tas bija agrīns kults, kura piekritēju pulkā bija galvenokārt augstmaņu sievas. - Viņa atkal ieslēdza lukturīti, izmantodama tā staru uzmanības pievēršanai. — Tagad mēs tuvojamies šo drupu interesantākajai daļai. Šī daļa tika atklāta tikai 1870. gadā. Te mēs redzēsim slepenu templi, kur tika piekopti pagānu rituāli.

Viņi šķērsoja eju, un acu priekšā izauga korintiešu kolonnas, slejoties augstu virs viņiem un izgaistot tumsā. Tā bija tempļa priekštelpa, kurā rindojās akmens soli un sienas rotāja senas freskas un ciļņi. Viņi devās dziļāk svētnīcā, paiedami garām divām tumšām nišām - iniciācijas rituālu vietām. Pasaulē, kas atradās virs viņiem, nākamie gadsimti bija daudzkārt mainījuši ielas un ēku siluetus, bet šajā senajā grotā laiks bija apstājies. Šeit vēl arvien tumsā čaloja ūdens un sienā bija iegravēta aina, kurā attēlots dievs Mitra, nokaujot vērsi.

-    Laikā, kad piedzima Kristus, - stāstīja Lilija, 1 Mitras kults jau bija sens; viņu gadsimtiem ilgi pielūdza persieši. Un tagad aplūkosim Mitras dzīvesstāstu, kam ticēja persieši. Viņš bija Dieva patiesības sūtnis. Viņš piedzima alā ziemas saulgriežos. Viņa māte Anahita bija jaunava, un, viņam dzimstot, ieradās gani ar dāvanām. Mitram bija divpadsmit mācekļi, kas to pavadīja ceļojumos. Viņš tika apglabāts kapā un vēlāk uzcēlās no mirušiem. Un katru gadu viņa augšāmcelšanās tika svinēta kā atdzimšana. - Lai panāktu lielāku dramatisko efektu. Lilija apklusa un pārlaida skatienu apkārt stāvošo sejām. - Vai tas viss jums nešķiet kaut kur dzirdēts?

-    tā ir kristīgā pārliecība, - atbildēja amerikāniete.

-    Tomēr vairākus gadsimtus pirms Kristus tā jau bija persiešu mācības sastāvdaļa.

-    Savu mūžu neesmu neko tādu dzirdējusi, - tūriste uzlūkoja savu vīru. - Un tu?

-    Ne uz to pusi.

-    Tad varbūt jums būtu jāapmeklē Ostījās tempļi, - ierosināja anglis. - Vai Luvra. Vai Frankfurtes Arheoloģijas muzejs. Jums tas būtu visnotaļ izglītojoši.

Amerikāniete pagriezās pret viņu. - Jums nevajadzētu runāt tik pamācošā tonī.

-    Ticiet man, kundze! Nekas no tā, ko mūsu apburošā gide mums stāstīja, nav ne šokējošs, nedz ari nepatiess.

-Jums tikpat labi kā man ir zināms, ka Kristus nebija kaut kāds tur persietis ar jocīgu cepuri galvā, kurš piedevām vēl slaktē nost buļļus.

-    Es tikai vēlējos norādīt uz interesantām paralēlēm iko-nogrāfijā, - samierinoši bilda Lilija.

-Ko?

-    Labi, tas patiešām nav tik svarīgi! - Lilija izmisīgi cerēja, ka sieviete mitēsies, saprazdama ari, ka cerības uz bagātīgu dzeramnaudu no amerikāņu pāra ir jau pagaisušas. - Tā ir tikai mitoloģija.

-    Bībele nav nekāda mitoloģija.

-    Es to tā nebiju domājusi.

-    Galu galā, ko kāds zina par tādiem persiešiem? Es gribu teikt, kur ir viņu svētā grāmata? - Citi tūristi nebilda ne vārda, tikai stāvēja un izskatījās neveikli.

Liecies mierāl Tas nav strīda vērts.

Bet sieviete vēl nedomāja rimties. Kopš brīža, kad tā šorīt bija iekāpusi ekskursijas busiņā, viņa gaudās par visu, kam bija kāds sakars ar Itāliju un itāliešiem. Romas satiksme bija haotiska, ne tāda kā Amerikā. Viesnīcas bija pārāk dārgas, ne tādas kā Amerikā. Vannasistabas bija nejēdzīgi mazas, ne tādas kā Amerikā. Un tagad viņas visupēdlgais aizkaitinājums. Viņa bija nākusi uz San Clemente baziliku, lai skatītu vienu no senākajām kristiešu pulcēšanās vietām, bet tā vietā viņai tika piepūstas pilnas ausis ar pagānu propagandu.

-    No kurienes mums ir zināms, kam šie mitrieši patiesībā ticējuši? - viņa nelikās mierā. - Kur viņi ir tagad?

-    Iznīdēti, - atbildēja anglis. - Viņu tempļi sen izpostīti. Kas, pēc jūsu domām, notika pēc tam, kad baznīca pasludināja Mitru par Sātana pēcnācēju?

-    Man tas izklausās pēc pārrakstītas vēstures.

-    Un kas, pēc jūsu domām, šo pārrakstīšanu ir veicis?

Lilija iejaucās. - Šeit ari mūsu ekskursija beidzas. Paldies

jums visiem par uzmanību! Jūtieties brīvi un, ja vēlaties, varat šeit kādu laiciņu vēl uzturēties. Kad būsit gatavi braukt, šoferis jūs gaidīs autobusā. Viņš jūs visus izvadās pa viesnīcām. Ja ir vēl kādi jautājumi, ar lielāko prieku uz tiem atbildēšu.

-    Manuprāt, jums vajadzēja darīt tūristiem to zināmu jau priekšlaikus, - paziņoja amerikāniete.

-    Priekšlaikus?

-    Šo ekskursiju sauc Kristietības rītausma. Bet tā nebija nekāda vēsture. Tā bija tīrā mitoloģija.

-    Patiesībā, - nopūtās Lilija, - tā ir vēsture. Bet vēsture ne vienmēr ir tas, kas mums ticis sastāstīts.

-    Un jūs būtu tas eksperts?

-    Man ir grāds... - Lilija aprāvās. Uzmanies! - Esmu studējusi vēsturi.

-    Un tas ir viss?

-    Esmu ari strādājusi muzejos daudzviet pasaulē, - atcirta Lilija, nu jau būdama pārāk aizkaitināta, lai ievērotu piesardzību. - Florencē. Parīzē.

-    Bet tagad esat ekskursiju gide.

Pat atrodoties šajā vēsajā pazemes telpā, Lilija juta, kā viņas seja sāk kvēlot. - Jā, - pēc ieilguša klusuma viņa atbildēja. - Tagad esmu tikai ekskursiju gide. Nekas vairāk. Un nu, ja jums nav iebildumu, es iešu sameklēt mūsu šoferi. - Viņa pagriezās un devās atpakaļ tuneļu labirintā. Šodien jau nu viņai noteikti nebūs nekādas dzeramnaudas. Tad nu lai šie paši meklē atpakaļceļu uz virszemi!

Izgājusi no Mitras tempļa, Lilija devās augšup, kur katrs pakāpiens veda uz priekšu laikā, uzvedot līdz pat bizantiešu pamatiem. Šeit, zem pašreizējās San Clemente bazilikas, bija pamesti ceturtā gadsimta baznīcas kambari, kas astoņus gadsimtus bija slēpti skatam, aprakti zem viduslaiku baznīcas, kas vēlāk bija uzcelta tās vietā. Viņa dzirdēja tuvojamies balsis, runāts tika franciski, lā bija nākamā tūristu grupa, kas devās uz Mitras templi. Viņi gāja pa šauru koridoru, un Lilija pavirzījās sāņus, lai palaistu garām tūristus un viņu gidu. Balsīm izgaistot, viņa pakavējās zem nolupušajām freskām un pēkšņi sajutās vainīga, ka atstājusi sev uzticēto grupu. Kā viņa bija ļāvusi vienas uzpūtīgas tūristes izteikumiem sevi tā satracināt? Par ko gan viņa domāja?

Lilija pagriezās un, ieraudzījusi koridora tālajā galā vīrieša siluetu, sastinga.

-    Ceru, ka viņas pārmetumi jūs pārlieku nesarūgtināja? -vīrietis ierunājās. Pazinusi vācu tūrista balsi, Lilija atviegloti uzelpoja, viss sasprindzinājums tūdaļ pat pagaisa.

-    Ak, ir jau labi! Man ir teiktas arī sliktākas lietas.

-    Jūs to neesat pelnījusi. Jūs tikai skaidrojāt vēsturi.

-    Daži cilvēki dod priekšroku savai vēstures versijai.

-Ja jau tie nevēlas tikt šādi izaicināti, viņiem nevajadzētu braukt uz Romu.

Lilija pasmaidīja, bet smaids no tune)a tālā gala droši vien nebija saskatāms. - Jā, Roma mums visiem met izaicinājumu.

Vīrietis nāca tuvāk; viņš kustējās lēni, kā tuvodamies tramīgam briedim. - Vai drīkstu nākt klajā ar kādu ieteikumu?

Lilijas sirds sažņaudzās. Tātad arī viņš grasījās to kritizēt. Kas viņam bija padomā? Vai patiesi šodien viņa nevienam nespēja izdarīt pa prātam?

-    Tā ir ideja, - viņš sacīja, - par cita veida ekskursiju -tādu, kas gandrīz noteikti sapulcinās gluži atšķirīgu apmeklētāju grupu.

-    Kāda būtu tās tēma?

-    Jums ir pazīstama bibliskā vēsture.

-    Neuzskatu sevi par eksperti, taču esmu to studējusi.

-    Vai ikkatra ceļojumu aģentūra piedāvā ekskursijas uz svētām vietām tādiem tūristiem kā mūsu amerikāņu draugi -cilvēkiem, kuri alkst pastaigāt pa zemi, kuru savulaik minuši svētie. Bet dažus no mums neinteresē ne svētie, nedz ari svētās vietas. - Vīrietis bija pienācis tuvu klāt, tik tuvu, ka Lilija varēja saost tabakas dūmus, ar kuriem bija piesūcies viņa apģērbs. - Daži no mums, - viņš klusi sacīja, - meklē nešķīsto.

Lilija sastinga.

-    Vai esat lasījusi Atklāsmes grāmatu?

-    Jā, - viņa čukstus izdvesa.

-    Tad jūs zināt par Zvēru.

Viņa norija siekalas. Jā.

-    Un kas viņš ir - šis Zvērs? - viņš jautāja.

Lilija lēnām kāpās atpakaļ. - Nevis viņš, bet tas. Tas ir... Romas tēls.

-    Ak! Jums ir zināma zinātnieku interpretācija.

-    Zvērs bija Romas impērija, - viņa sacīja^ turpinādama atkāpties. - Skaitlis “666” bija imperatora Nerona simbols.

-    Vai jūs tam patiesi ticat?

Lilija palūkojās pār plecu uz izeju un redzēja, ka neviens viņai bēgšanas ceļu neaizšķērso.

-    Un vēl - vai jūs ticat, ka viņš ir reāls? - vīrietis turpināja.

- Ar miesu un asinīm? Daži apgalvo, ka Zvērs mītot šeit, šajā pilsētā. Ka viņš tikai gaida savu laiku. Nogaida. Vēro.

-    Tas... tas ir filozofu ziņā.

-    Pasakiet man to, Lilija Sola! Kam jūs ticat?

Viņam ir zināms mans vārds.

Lilija apsviedās apkārt, lai bēgtu. Bet tunelī viņai aiz muguras kāds bija maģiski materializējies. Tā bija mūķene, kas pazemes gaitenī bija pievienojusies Lilijas grupai. Sieviete nekustīgi stāvēja un vēroja Liliju. Aizšķērsodama viņai ceļu.

Viņa dēmoni atraduši mani.

Lilija izšķīrās vienā mirklī. Viņa pielieca galvu un metās virsū sievietei, notriecot viņu zemē kā melna auduma lēveri. Mūķenes roka saķēra Lilijas potīti, taču viņa ar kājas spērienu atbrīvojās un metās uz priekšu.

Tikt līdz ielai!

Viņa bija vismaz gadus trīsdesmit jaunāka par šo vācieti. Izkļuvusi ārā, viņa no tā viegli aizbēgtu. Izspruktu tam un pazustu ļaužu burzmā, kas grozījās ap Kolizeju. Uzrāpusies pa kāpnēm, Lilija izšāvās pa durvīm bazilikas virszemes daļas apžilbinošajā gaismā un metās skriet uz jomu. Uz izeju. Taču viņa paguva paspert tikai dažus soļus uz brīnišķīgās mozaīkas grīdas, kad tai bija šausmās jāapstājas.

No marmora kolonnu aizsega iznira trīs vīri. Viņi neteica ne vārda, tikai sakļāvās, noslēdzot slazdu. Lilija dzirdēja aiz sevis aizcērtamies durvis un tuvojošos soļu troksni: vācietis un mūķene.

Kāpēc šeit nav neviena tūrista? Neviena, kas varētu izdzirdēt manus kliedzienus?

-    Lilija Sola, - ierunājās vācietis.

Lilija pagriezās pret viņu. To darot, viņa zināja, ka pārējie trīs vīri tai tuvojas. Tātad šeit tas viss beigsies, viņa nodomāja Šajā svētītajā vietā, krustā sistā Kristus acu priekšā. To, ka tas notiks baznīcā, viņa nemūžam nebūtu varējusi iedomāties. Viņai

bija šķitis, ka tas varētu notikt tumšā sānieliņā vai drūmā viesnīcas istabā. Tikai ne šeit, kur tik daudzi bija meklējuši pēc gaismas.

-    Beidzot mēs jūs atradām, - paziņoja vācietis.

Lilija iztaisnojās, izslēja zodu. Ja jau viņai jāsastopas ar Nelabo, tad viņa, nolādēts, vismaz darīs to ar paceltu galvu,

- Tātad i kur viņš ir? - jautāja vācietis.

-Kas?

-    Dominiks.

Lilija apstulbusi blenza viņā. Lai nu ko, bet šādu jautājumu viņa nebija gaidījusi.

-    Kur ir jūsu brālēns? - viņš atkārtoja.

Lilija apjukusi papurināja galvu. - Vai tad jūs neesat viņa sūtīti? - viņa jautāja. - Lai nogalinātu mani?

Tagad apjucis izskatījās vācietis. Viņš pamāja vienam no vīriem, kas stāvēja Lilijai aiz muguras. Viņa pārsteigumā sarāvās, kad rokas tika parautas tai aiz muguras un ap locītavām saslēdzās roku dzelži.

-    Jūs dosities mums līdzi, - pavēstjja vācietis.

-    Uz kurieni?

-    Uz drošu vietu.

-    Tātad... jūs netaisāties...

-    Nogalināt jūs? Nē. - Viņš devās uz altāra pusi un atvēra tur slepenu sienas plātni. Aiz tās izrādījās tunelis, par kura esamību Lilija nebija zinājusi. - Taču gan jau kāds cits to labprāt būtu izdarījis.

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

Lilija lūkojās pa limuzīna tonēto logu garāmslīdošajā Toskā-nas ainavā. Pirms pieciem mēnešiem viņa bija devusies pa šo pašu ceļu uz dienvidiem, taču pavisam citos apstākļos -grabošā kravas auto, ko vadīja neskūts vīrietis, kura vienīgais mērķis bija iekļūt viņas biksītēs. Tonakt viņa bija izsalkusi un pārgurusi, kājas bija jēlas, jo puse nakts bija pavadīta soļojot. Tagad Lilija atradās uz šā paša ceļa, tikai virzījās uz ziemeļiem, atpakaļ uz Florenci, un ne vairs kā nogurusi autostopotāja, bet kā eleganta auto pasažiere. Visur, kur vien viņa lūkojās, skatam pavērās greznība. Sēdekļi bija darināti no melnas ādas, tik mīkstas kā cilvēka āda. Sēdekļa kabata viņas priekšā bija piepildīta ar gluži vai pārsteidzošu laikrakstu klāstu - International Herald Tribune, London Times, Le Figaro un Corriere della Sera šodienas numuriem. No apkures atverēm plūda silts gaiss, un atsvaidzinājumu plauktiņā atradās gāzētā ūdens un vīna pudeles, svaigu augļu izlase, siers un krekeri. lāču, lai ari cik komfortabls, tas tomēr bija cietums, jo durvis viņa nevarēja atvērt. No vadītāja un otra braucēja; kas sēdēja tam līdzās, Liliju nošķīra neplīstošs stikls. Pēdējo divu stundu lakā neviens no vīriešiem nebija pat palūkojies uz viņas pusi. Viņa pat nevarēja būt īsti droša, vai tie ir cilvēki. Varbūt tie bija tikai roboti. Vienīgais, ko Lilija redzēja, bija viņu pakauši.

Lilija pagriezās un ņēmās skatīties pa aizmugures logu uz mersedesu, kas viņiem sekoja. Viņa redzēja vācieti lūkojamies pretī caur vējstiklu. Tātad uz ziemeļiem viņu eskortēja tris vīrieši divās ļoti dārgās automašīnās. Šiem cilvēkiem bija plašas iespējas, un viņi zināja, ko dara. Kādas gan bija viņas izredzes pret tādiem?

Es pat nezinu, kas viņi tādi ir.

Toties viņi zināja, kas ir Lilija. Kaut ari viņa pēdējos mēnešus bija ļoti piesardzīga, šie cilvēki kaut kā bija sadzinuši viņai pēdas.

Limuzīns nogriezās no šosejas. Tātad uz Florenci viņi tomēr nedosies. Tā vietā viņu auto, braukdams augšup pa līganajiem Toskānas pauguriem, virzījās aizvien dziļāk lauku apvidū. Dienas gaisma jau bija gandrīz izdzisusi, biezējošajā krēslā vēl bija saskatāmi vējainajās nogāzēs sazarojuši vīnogulāji un sen pamestas apdrupušas akmens ēkas. Kāpēc viņi brauca pa šo ceļu? Šeit nebija nekā, atskaitot sen papuvē atstātas fermas.

Bet varbūt tieši tur slēpās jēga. Te nebūs liecinieku.

Lilijai gribējās ticēt vācietim, kad tas solīja nogādāt viņu drošā vietā; tik ļoti gribējās, ka viņa pat ļāva šai greznībai, šim ērtajam braucienam, sevī īslaicīgi ieaijāt. Tagad, limuzīnam samazinot ātrumu un nogriežoties pa privātu zemes ceļu, viņa juta, ka sirds dauzās pret ribām un rokas kļūst tik miklas, ka nācās tās noslaucīt pret džinsiem. Bija jau satumsis. Viņi to izvedīs mazā pastaigā pa laukiem un ietrieks lodi smadzenēs. Trim vīriem tas būs nieka darbiņš - izrakt kapu un iemest tajā viņas līķi.

Janvāri zeme noteikti ir tik auksta...

Limuzīns brauca kalnup, līkumodams gar kokiem, lukturi izgaismoja zarainus brikšņus. Aizcilpoja trusis, un Lilija pamanīja acumirklīgu sarkanu atspīdumu tā acīs. Koki pašķīrās, un viņi apstājās pie dzelzs vārtiem. Virs namruņa spīdēja novērošanas kamera. Vadītājs nolaida logu un itāliski paziņoja:

- Mums ir krava.

Iedegās žilbinoši prožektori, un pagāja brīdis, līdz novērošanas kamera ietvēra mašīnas pasažierus. Tad vārti čīkstēdami atvērās.

Limuzīns iebrauca pa vārtiem, un aiz tā - mersedess, kas bija sekojis viņiem visu ceļu no Romas. Acīm'pierodot pie tumsas, Lilija sāka saskatīt apcirptu dzīvžogu un skulptūru siluetus abpus piebraucamajam ceļam. Un viņu priekšā grantētā ceļa pašā galā slējās spoži apgaismota villa. Lilija pārsteigta paliecās uz priekšu, lūkodamās uz akmens terasēm, milzīgajām urnām un slaidajām cipresēm kā tumšiem šķēpiem, kas notēmēti uz zvaigznēm. Limuzīns apstājās pie marmora strūklakas, kura tagad, ziemā, bija sausa un tukša. Mersedess apstājās aiz viņiem, un vācietis izkāpis atvēra durvis.

-    Mis Sola, varbūt dosimies iekšā?

Viņa palūkojās uz abiem vīriem, kas stāvēja tam katrā pusē. Šie cilvēki neatstāja viņai ne mazākās izredzes uz bēgšanu. Viņai nebija citas izejas, kā vien doties tiem līdzi. Lilija izkāpa - kājas no ilgā brauciena bija gluži stīvas - un sekoja vācietim pa akmens pakāpieniem, kuri veda uz terasi. Auksts vējš dzenāja pa celiņu sausās lapas, kaisot tās kā pelnus. Viņi vēl nebija sasnieguši ieeju, kad durvis atvērās un tajās parādījās kāds vecāks vīrs, kurš sveicināja viņus. Pagodinājis Liliju tikai ar paviršu skatienu, viņš tūdaļ pievērsās vācietim.

-    Viņas istaba ir sagatavota, - pavēstīja sirmgalvis. Viņš runāja angliski, bet ar jūtamu itāļu akcentu.

-    Ari es labprāt te uzkavētos, ja tam nav nekādu šķēršļu. Tātad viņš ieradīsies rit?

Vecais pamāja. - Ar nakts reisu.

Kas ir šis “viņš”, kuram rit jāierodas, prātoja Lilija. Grezna balustrāde veda viņus uz otro stāvu. Kad viņi gāja garām piekārtajiem gobelēniem, tie viegli kustējās, noplīvodami gar akmens sienām. Lilijai diemžēl neatlika laika jūsmināties par šiem mākslas darbiem. Nu viņu veda pa bezgalgaru koridoru garām portretiem, kuru acis likās sekojam katram viņas solim.

Vecais vīrs atslēdza smagas ozolkoka durvis un ar žestu viņu aicināja iekšā. Lilija iegāja guļamistabā ar smagnējām tumša koka mēbelēm un biezām samta drapērijām.

-    Tikai uz šo nakti, - paskaidroja vācietis.

Lilija pagriezās, pēkšņi apjautusi, ka neviens negrasās viņai šajā istabā sekot. - Un kas notiks rit? - viņa jautāja.

Durvis aizcirtās, un viņa dzirdēja pagriežamies atslēgu. Viņa bija ieslēgta.

Kāpēc, pie velna, neviens neatbild uz maniem jautājumiem?

Palikusi viena, viņa žigli piegāja pie smagajiem aizkariem un parāva tos sāņus, atsedzot logu, kas bija nodrošināts ar restēm. Lilija ieķērās tajās un sasprindzināja spēkus, mēģinādama tās uzlauzt; viņa tās raustīja, līdz pagura rokas, taču restes bija no čuguna, bet viņai bija tikai miesa un kauli, nekas vairāk. Lilija vīlusies pagriezās un nopētīja savu samta cietumu. Viņa redzēja milzīgu, griezumiem rotātu ozolkoka gultu, apklātu ar vīnsarkanu pārsegu. Viņas skatiens pacēlās uz tumšajiem koka rotājumiem, uz ķerubu un vīnogulāju griezumiem, kas stiepās pār augstajiem griestiem. Lai ari cietums, viņa nodomāja, tomēr šī, pie velna, ir skaistākā guļamistaba, kādā es jebkad esmu gulējusi. Mediči cienīga istaba.

Uz izmeklēti inkrustētā galda atradās apklāta sudraba paplāte, vīna glāze un jau atkorķēta Chianti pudele. Lilija pacēla vāku un ieraudzīja šķēlēs sagrieztu aukstu gaļu, tomātu salātus, mozzarella sieru un Toskānai raksturīgo bezsāls maizi. Viņa ielēja vīnu glāzē, taču vilcinājās likt to pie lūpām.

Kāpēc gan mani jānoindē, ja tikpat viegli būtu bijis ielaist man galvā lodi?

Lilija iztukšoja glāzi un ielēja sev vēl vienu. Tad viņa apsēdās pie galda un uzklupa ēdiena paplātei, laužot maizi un stūķējot to mutē, un noskalojot to visu ar Chianti. Liellopu gaļa bija tik maiga un sagriezta tik plānās šķēlēs, ka kusa mutē kā sviests. Viņa kāri notiesāja katru sloksnīti un izdzēra gandrīz visu vīnu. Beidzot piecēlusies no krēsla, viņa jutās tik neveikla, ka tikko spēja aizklumzāt līdz gultai. Tā nav nekāda inde, nodomāja Lilija. Tikai pats parastākais žvingulis. Un viņai bija vienalga, ko nesīs rītdiena. Viņa pat necentās izģērbties, bet tāpat ar visām drēbēm sabruka uz damasta pārklāja.

Liliju pamodināja kāda balss - vīrieša balss, dobja un sveša, un tā sauca viņu vārdā. Pavērusi vienu sāpošo aci, viņa saviebās spožajā gaismā, kas plūda pa aizrestoto logu, un tūdaļ atkal to aizvēra. Kurš, pie velna, atvilcis vaļā aizkarus? Un pa kuru laiku uzlēkusi saule?

-    Mis Sola, mostieties!

-    Vēlāk, - viņa nomurmināja.

-    Neesmu cauru nakti lidojis tikai tāpēc, lai papriecātos, cik saldi jūs guļat. Mums jāaprunājas.

Lilija novaidējās un apvēlās uz otra sāna. - Es nerunāju ar vīriešiem, kuri man nepasaka savu vārdu.

-    Mans vārds ir Entonijs Sansone.

-    Vai man būtu jūs jāpazīst?

-    Šī ir mana māja.

Tas lika Lilijai atvērt acis. Viņa tās samirkšķināja, lai aizdzītu miegu, un pagriezusies ieraudzīja vīrieti ar sudrabotiem matiem, kurš lūkojās tai pretī. Pat savā paģirainībā viņa atzīmēja faktu, ka šis ir sasodīti izskatīgs puisietis, neraugoties uz nogurumu, kas apēnoja viņa acis. Viņš teica, ka visu nakti pavadījis lidojumā, un, redzot viņa saburzīto kreklu un tumšiem rugājiem klāto zodu. Lilija par to nešaubījās. Sansone nebija ienācis istabā viens, šeit bija arī vācietis, kas stāvēja pie durvīm.

Lilija uzslējās gultā sēdus un saķēra sāpošos deniņus.

-    Jums patiešām pieder šī villa?

-    Tā kopš vairākām paaudzēm pieder manai dzimtai.

-    Laimīgais, - viņa novilka un, brīdi klusējusi, piebilda:

-    Bet runājat gan jūs kā amerikānis.

-    Es tāds ari esmu.

-    Un tas tur puisis? - viņa pacēla galvu un paraudzījās uz vācieti. - Viņš pie jums strādā?

-    Nē. Misters Baums ir mans draugs. Viņš strādā Inter-polā.

Lilija sastinga. Skatiens noslīdēja lejup un pievērsās gultai. Lai tie labāk neredz viņas seju.

-    Mis Sola, - vīrietis klusi ierunājās. - Kāpēc rodas tāds iespaids, ka jums ir bailes no policijas?

-    Man nav bail.

-    Domāju, ka jūs melojat.

-    Toties es domāju, ka jūs neesat nekāds labais namatēvs. Iespundēt mani savā mājā. Gāzties iekšā bez klauvējiena.

-    Mēs klauvējām. Bet jūs nemodāties.

-Ja jau jūs taisāties mani apcietināt, varbūt vismaz vēlaties pateikt man - par ko? - vaicāja Lilija. Jo nu viņa bija apjautusi, kas par lietu. Šie bija kaut kā uzoduši, ko viņa izdarījusi pirms divpadsmit gadiem, un tagad sadzinuši viņai pēdas. Lai nu ko, bet šādu galu viņa nebija iztēlojusies. Auksts, nevienam nezināms kaps - jā, bet policija? Viņai sanāca smiekli. Ak jā, apcietiniet manil Esmu pieredzējusi daudz lielākas šausmas par draudiem tikt ietupinātai cietumā.

-    Vai ir kāds iemesls, lai jūs apcietinātu? - apjautājās misters Baums.

Ko gan viņš cer - vai to, ka viņa tūdaļ pat uz līdzenas vietas bliezīs ārā atzīšanos? Nekā nebija - lai pie tās tiktu, viņiem nāksies nedaudz pasvīst!

-    Lilij, - Sansone, apsēzdamies uz gultas malas, viņu uzrunāja, un šī ielaušanās viņas privātajā telpā lika Lilijai saspringt. — Vai jums ir zināms, kas pirms dažām nedēļām notika Bostonā?

-    Bostonā? Man nav ne jausmas, par ko jūs runājat.

-    Vai jums kaut ko izsaka vārds Lorianna Takere7

Lilija, jautājuma apstulbināta, klusēja. Vai Lorianna būtu runājusi ar policiju? Vai šādi viņi to uzzinājuši? Tu taču man apsolīji, Lorianna. Tu teici, ka paturēsi to noslēpumā.

-    Viņa bija jūsu draudzene, vai ne? - namatēvs turpināja iztaujāt.

-Jā, - atzina Lilija.

-    Un Sāra Pārmlija? Ari viņa jums bija draudzene?

Pēkšņi Lilijai atausa, ka vīrietis lieto vārdu "bija”. Nevis

“ir”. Rīkle kļuva sausa. Tas sāka izklausīties pārlieku nelāgi.

-    Jums bija pazīstamas abas šīs sievietes? - viņš neatlaidās.

-    Mēs... mēs kopā uzaugām. Visas trīs. Kāpēc jūs man par viņām jautājat?

-    Tad jau jūs nebūsiet neko dzirdējusi.

-    Mums bija pārtrūkuši sakari. Mēnešiem ilgi neesmu sazinājusies ne ar vienu no Savienotajām Valstīm.

-    Un ari jums neviens nav zvanījis?

-    Nē. - Kā gan tas būtu iespējams. Esmu līdusi vai no ādas ārā, lai būtu nesasniedzama.

Viņš uzlūkoja Baumu, tad atkal pievērsās Lilijai. - Man ārkārtīgi žēl, ka nākas jums to paziņot. Bet jūsu draudzenes -abas divas - ir mirušas.

Lilija papurināja galvu. - Nesaprotu. Nelaimes gadījums? Kā iespējams, ka viņas abas...

-    Tas nebija nelaimes gadījums. Viņas ir noslepkavotas.

-    Abas kopā?

-    Katra atsevišķi. Tas notika ap Ziemassvētkiem. Lorianna tika nogalināta Bostonā. Sāru nogalināja Pjuritijā Ņujorkā. Sāras līķis tika atrasts jūsu vecāku mājā - tajā pašā mājā, kuru jūs cenšaties pārdot. Tālab ari policija izrāda par jums interesi.

-    Piedodiet! — Lilija izdvesa. — Man laikam ir slikti. — Viņa izrausās no gultas un skriešus metās uz blakus esošo vannas-istabu. Aizcirtusi durvis. Lilija sabruka uz ceļiem pār tualetes podu. Iepriekšējā vakarā izdzertais vīns, ass kā skābe, šļācās ārā, apdedzinot rīkli. Viņa apķēra podu un vēma, līdz kuņģis bija tukšs, līdz viņai vairs nebija, ko no sevis izspiest. Viņa norāva ūdeni un piestreipuļoja pie izlietnes, kur izskaloja muti un apslacīja seju. Lūkojoties savā nolāsojušajā spoguļattēlā, Lilija tik tikko pazina tur redzamo sievieti. Cik ilgs laiks pagājis, kopš viņa pēdējo reizi bija ielūkojusies - tā pa īstam ielūkojusies spogulī? Pa kuru laiku viņa pārvērtusies par šādu mežonīgu radījumu? Bēguļošana bija atstājusi smagas sekas. Pārāk ilgi slapstoties, vari pazaudēt ari savu dvēseli.

Nosusinājusi seju biezā kokvilnas dvielī, Lilija izbrauca pirkstus cauri matiem, atglaužot tos no pieres, un no jauna sasēja zirgasti. Misters Skaistais un Bagātais gaidīja, kad varēs viņu nopratināt, un viņai bija jāsaglabā stāja. Jāpastāsta viņam tikai tik daudz, lai viņš justos apmierināts. Ja jau viņam nav zināms, ko esmu izdarījusi, tad ir skaidrs kā diena, ka es pati viņam ar to neuzbāzīšos.

Seja pamazām atguva krāsu. Lilija izslēja zodu un ieraudzīja savās acīs seno karotāju mirdzumu. Tātad abas viņas

draudzenes bija mirušas. Palikusi tikai viņa. Palīdziet man meitenesl Palīdziet man tikt tam pāri! Lilija dziļi ievilka elpu un iznāca no vannasistabas.

Vīrieši vērās viņā raižpilniem skatieniem. - Piedodiet, ka man nācās tik pēkšņi pārsteigt jūs ar šīm ziņām! - ierunājās Sansone.

-    Izstāstiet man visu, kā bija! Visas detaļas, - Lilija skarbi noteica. - Ko policija atklājusi?

Viņas aukstasinīgais tiešums vīrieti apmulsināja. - Detaļas nav no patīkamajām.

-    Negaidu, ka tās tādas varētu būt. - Lilija apsēdās uz gultas malas. - Man ir jāzina, - viņa klusi piebilda. - Man jāzina, kā viņas aizgāja bojā.

-    Visupirms, vai drīkstu jums ko pajautāt? - iejaucās vācietis misters Baums. Viņš bija pienācis tuvāk. Tagad abi vīrieši stāvēja pretī Lilijai, sliedamies pār viņu un lūkodamies viņai sejā. — Vai jums ir zināma apvērstu krustu nozīme?

Lilijai uz dažām sekundēm aizrāvās elpa. Tad viņa atguva balsi. - Apvērsts krusts ir... tas ir simbols, ar kuru domāta ņirgāšanās par kristietību. Daži to piedēvē sātanistiem.

Viņa redzēja, ka Baums un Sansone pārsteigti saskatās!

-    Un kā ar šo simbolu? - Baums pasniedzās žaketes kabatā un izvilka no tās papīra strēmeli un pildspalvu. Aši uzmetis skici, viņš to parādīja Lilijai. - Reizēm to dēvē par visu redzošo aci. Vai jums ir zināma tā nozīme?

-    Tas ir Udjat, - viņa atbildēja. - Lucifera acs.

Atkal skatienu pārmīšana Bauma un Sansones starpā.

-    Un ja es uzzīmētu āža galvu ar visiem ragiem? - turpināja taujāt Baums. - Vai tāds attēls jums kaut ko izteiktu?

Lilija sastapās ar viņa lēnīgo skatienu. - Kā noprotu, jūs domājat Bafometa simbolu. Vai Azazela?

-    Jums visi šie simboli ir pazīstami.

-Jā.

-    No kurienes? Jūs esat sātaniste, mis Sola?

Lilijai sanāca smiekli. - Diezin vai. Es gluži vienkārši tajos orientējos. Tā ir tikai mana savdabīgā interese.

-    Un jūsu brālēns Dominiks? Vai viņš ir sātanists?

Lilija sastinga, rokas nekustīgi bija saliktas klēpī.

-    Mis Sola?

-    Tas jums būtu jāpajautā viņam pašam, - viņa tikko dzirdami izdvesa.

-    Mēs to labprāt darītu, - piekrita Sansone. - Tikai - kur mēs viņu varētu atrast?

Lilija lūkojās lejup sev klēpī uz savām cieši sažņaugtajām rokām. - Es nezinu.

Vīrietis nopūtās. - Mēs veltījām daudz laika un spēka, lai izzinātu jūsu atrašanās vietu. Jūsu meklēšana mums aizņēma desmit dienas.

Tikai desmit dienas? Ak Dievs, esmu kļuvusi neuzmanīga!

-    Tātad, ja jūs varētu pavēstīt, kur atrodas Dominiks, tad aiztaupītu mums milzumu pūļu.

-    Es jau jums atbildēju, ka nezinu.

-    Kāpēc jūs viņu aizstāvat? - vaicāja Sansone.

Tas lika Lilijas zodam izslieties. - Kāda velna pēc man viņš būtu jāaizstāv?

-    Viņš ir jūsu vienīgais dzīvais asinsradinieks. Un jūs patiešām nezināt, kur viņš ir?

-    Neesmu viņu redzējusi divpadsmit gadus, - viņa atcirta.

Sansones acis samiedzās. - Tomēr jūs precīzi atceraties,

cik sen tas bija?

Lilija norīstījās. Tā bija kļūda. Jābūt uzmanīgākai.

-    Tas, kas tika izdarīts ar Loriannu un Sāru, bija Dominika roku darbs, Lilij.

-    Kā jums tas ir zināms?

-    Vai vēlaties uzzināt, ko viņš izdarīja ar Sāru? Cik stundu no vietas viņai bija jākliedz, kamēr viņš grieza tās miesā krustus? Un uzminiet, ko viņš uzzīmēja uz sienas guļamistabā, kurā viņš sadalīja gabalos Loriannas līķi! Apvērstus krustus. To pašu simbolu viņš iegrieza kūtī, kad bija piecpadsmit gadus vecs un vasarā dzīvoja pie jums Pjuritijā. - Sansone pievirzījās tuvāk, šis viņa tuvums Lilijai piepeši likās draudīgs. - Vai ir kāds, no kura jūs bēgat? Jūsu pašas brālēns Dominiks?

Lilija neatbildēja.

| jūs neapšaubāmi no kaut kā bēgat. Kopš atstājāt Parīzi, jūs nevienā vietā neesat uzturējusies ilgāk par sešiem mēnešiem. Un Pjuritijā jūs neesat bijusi gadiem ilgi. Kas tad īsti notika tajā vasarā - vasarā, kurā jūs zaudējāt savu ģimeni?

Lilija apvija sev rokas, kā satīdamās ciešā tīstoklī. Pēkšņi viņa juta, ka dreb pie visām miesām - brīdī, kad viņai vairāk kā jebkad vajadzēja saņemt sevi rokās.

-    Vispirms noslīkst jūsu brālis Tēdijs. lād pa kāpnēm nokrīt jūsu māte. Visbeidzot nošaujas jūsu tēvs. Un tas viss dažu nedēļu laikā. Sešpadsmitgadīgai meitenei tā noteikti ir milzu traģēdija.

Viņa vēl ciešāk apskāva sevi, kā baidīdamās - ja to nedarīs, tad sāks drebēt tik stipri, ka saplīsīs gabalos.

-    Vai tie bija tikai nelaimes gadījumi, Lilij?

-    Kas gan cits lai tas būtu? — viņa čukstus izdvesa.

-    Vai ari tajā vasarā risinājās vēl kaut kas - kaut kas starp jums un Dominiku?

Lilija izslēja galvu. - Kā tas jāsaprot?

-    Jūs atsakāties mums palīdzēt viņu atrast. Vienīgais, ko varu secināt, ir tas, ka jūs viņu aizstāvat.

-    Jūs... Jūs domājat, ka mums ir bijušas attiecības? - Lilijas balss izvērtās histēriskā spiedzienā. - Jūs domājat, ka es gribēju, lai mana ģimene aiziet bojā? Manam brālītim bija tikai vienpadsmit gadu! - Viņa aprāvās, tad čukstus atkārtoja:

- Tikai vienpadsmit gadu...

-    Varbūt jūs nesapratāt, kādas briesmas tas sevī slēpj, -bilda Sansone. - Varbūt jūs joka pēc pāris reižu līdz ar viņu paskaitījāt buramvārdus, veicāt pāris nekaitīgu rituālu. Tā dara daudzi bērni, jūs jau to zināt - aiz tīrās ziņkārības. Varbūt, lai parādītu, ka atšķiras no citiem, lai šādi deklarētu savu unikalitāti. Varbūt, lai šokētu vecākus. Vai jūsu vecāki bija šokēti?

-    Tie viņu neizprata, - Lilija čukstus atbildēja. - Tie pat nenojauta...

-    Un pārējās meitenes. Jūsu draudzenes Lorianna un Sāra. Vai ari viņas piebiedrojās šīm izdarībām? Kad spēle sāka kļūt biedējoša? Kad jūs sapratāt, ka pastāv spēki, kurus jūs neparko negribētu atmodināt? Tā tas ari notika, vai ne? Domi-niks jūs ievilināja.

-    Nē, nenotika nekas tamlīdzīgs.

-    Un tad jūs pārņēma bailes. Jūs centāties izrauties, taču bija jau par vēlu, jo viņu acis vērās jūsos. Un jūsu tuviniekos, ja reiz esat ieaicinājusi savā dzīvē tumsas spēkus, nav vairs tik viegli no tiem atsvabināties. Tumsa ieurbjas jūsos, kļūst par jūsu būtības daļu. Tāpat kā jūs kļūstat par tās daļu.

-    Es to nedarīju, - Lilija lūkojās viņam pretī. - Es neko tādu negribēju!

-    Tad kālab jūs turpināt to meklēt?

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

Sansone uzlūkoja Baumu, kurš atvēra portfeli un izvilka no tā papīru žūksni. - Šeit ir atsauksmes, ko savācām no jūsu uzturēšanās vietām pēdējo dažu gadu laikā, - paskaidroja Baums. - Sarunas ar cilvēkiem, ar kuriem jūs kopā strādājāt. Muzeju kuratore Florencē un Parīzē. Tūrisma grupu kompānija Romā. Antikvāro priekšmetu tirgotājs Neapolē. Izskatās, ka uz visiem viņiem jūs esat atstājusi neizdzēšamu iespaidu, mis Sola. Un tieši ar jūsu noslēpumaino erudīciju demonoloģijā. -Viņš nosvieda sarunu pierakstus uz galda. - Rādās, ka jūs krietni daudz zināt par šo tematu.

-    Esmu nodarbojusies ar pašmācību.

-    Kālab? - jautāja Sansone.

-    Man gribējās viņu izprast.

-    Dominiku?

-Jā.

-    Un vai jums tas ir izdevies?

-    Nē. Tagad saprotu, ka tas man nemūžam neizdosies. -Viņa sastapās ar Sansones skatienu. - Kā gan lai mēs spētu izprast to, kas pat nav cilvēciskas izcelsmes?

-    To mēs patiešām nespējam, Lilij, - viņš klusi atbildēja.

- Toties mēs varam likt lietā visus savus spēkus, lai uzveiktu viņu. Tāpēc palīdziet mums!

- jūs esat viņa māsīca, - piebilda Baums. — Tajā vasarā jūs mitinājāties ar viņu zem viena jumta. Jūs viņu noteikti pazīstat labāk nekā jebkurš cits.

-    Ir pagājuši divpadsmit gadi.

-    Un viņš jūs nav aizmirsis, - sacīja Sansone. - Tālab arī tika nogalinātas jūsu draudzenes. Ar viņu palīdzību viņš cerēja sameklēt jūs.

-    Tad viņam nebija nekādas jēgas tās nogalināt, - teica Lilija. - Viņas nezināja, kur es atrodos. Viņas tam nevarēja atklāt itin neko.

-    Un tas acīmredzot ir vienīgais iemesls, kāpēc vēl arvien esat dzīva, - sadja Baums.

-    Palīdziet mums viņu atrast, - lūdza Sansone. — Brauciet man līdzi uz Bostonu!

Lilija ilgu laiku sēdēja gultā zem abu vīriešu skatieniem. Man nav izvēles. Nāksies vien piedalīties šajā spēlē.

Tad viņa dziļi ievilka elpu un uzlūkoja Sansoni. - Kad mēs brauksim?

1

Revelation - Jāņa Atklāsmes grāmata.

TRĪSDESMIT TREšā nodaļa

Lilija Sola izskatījās pēc jaunas narkomānes, kura savākta tieši no ielas. Acis bija pieplūdušas asinīm, un tumšie, sataukojušies mati saņemti nevīžīgā zirgastē. Blūze bija tāda, kurā pilnīgi noteikti ticis gulēts, un zilie džinsi tā nodriskāti, ka pēc pāris mazgāšanas reizēm noteikti sairtu. Vai ari tas bija tāds mūsdienu pusaudžu stiliņš? Tad Džeina atcerējās, ka tā, uz kuru viņa patlaban raudzījās, vairs nebija nekāda pusaudze. Lilijai Solai bija divdesmit astoņi gadi, viņa bija pieaugusi sieviete, taču šobrid izskatījās daudz jaunāka un neaizsargātāka. Sēžot Entonija Sansones ēdamistabas masīvajā krēslā, kas viņas trauslo stāvu padarīja vēl jo sīkāku, Lilija izskatījās galīgi neiederīga un, šķiet, pati to sāpīgi apzinājās. Viņas skatiens nervozi šaudījās no Džeinas uz Sansoni, kā cenšoties uzminēt, no kuras puses gaidāms uzbrukums.

Džeina atvēra mapi un izņēma no tās palielinātu Patnemas akadēmijas gadagrāmatas izdruku. - Vai varat apstiprināt, ka šis ir jūsu brālēns Dominiks Sols? - viņa jautāja.

Lilijas skatiens aizmaldījās pie fotogrāfijas un tur arī palika. Patiešām pievilcīgs portrets: skulpturāla seja ar zeltainiem matiem un zilām acīm, īsts Rafaela eņģelis.

-    Jā, - pamāja Lilija. - Tas ir mans brālēns.

-    Šis fotoattēls ir divpadsmit gadus vecs. Neviena jaunāka mūsu rīcībā nav. Vai nezināt, kur mēs pie tāda varētu tikt?

-    Nē.

-    Skan visai strikti.

-    Es ar Dominiku neuzturu nekādus kontaktus. Neesmu redzējusi viņu gadiem ilgi.

-    Un kad bija pēdējā reize?

-    Tajā vasarā. Viņš aizbrauca nedēļu pēc mana tēva bērēm. Es uzturējos Sāras mājās, un viņš pat neuzskatīja par vajadzīgu no manis atvadīties. Vienkārši atstāja zīmīti, kurā paziņoja par savu aizbraukšanu. Tur bija teikts, ka ieradusies viņa māte un viņi nekavējoties atstājot pilsētiņu.

-    Un kopš tā laika jūs viņu neesat redzējusi, nedz arī saņēmusi no viņa kādas ziņas?

Lilija vilcinājās. Pauze nebija ilgāka par dažiem sirdspukstiem, tomēr tā lika Džeinai saasināt modrību. - Esat taču, vai ne? - viņa, pieliekusies tuvāk, vaicāja.

-    Nevaru droši apgalvot.

-    Kā tas jāsaprot?

-    Pagājušogad, dzīvodama Parīzē, saņēmu vēstuli no Sāras. Viņai bija pienākusi atklātne, un šis sūtījums bija viņu sarūgtinājis. Viņa to pārsūtīja man.

-    No kā bija šī atklātne?

-    Uz tās nebija ne atpakaļadreses, ne pasta zīmoga. Tajā bija glezna no Briseles Karaliskā muzeja. Antuāna Virtsa gleznots portrets Ļaunuma Eņģelis.

-    Vai bija ari kāds teksts?

-    Neviena paša vārda. Tikai simboli. Simboli, kuri mums ar Sāru bija pazīstami, jo tovasar mēs tikām redzējušas, kā viņš tos gravēja kokos.

Džeina pasniedza Lilijai pildspalvu un bloknotu. - Uzzīmējiet man tos.

Lilija paņēma pildspalvu. Kādu bridi viņa vilcinājās, kā pārvarēdama riebumu pret redzētā attēlošanu. Beidzot viņa pieskārās ar pildspalvu papīram. Tas, ko viņa uzzīmēja, izraisīja Džeinai ledaina pieskāriena sajūtu - trīs apvērsti krusti un piezīme R 17:16.

-    Vai tā ir atsauce uz Bībeles citātu?

-    Tas ir no Jāņa Atklāsmes grāmatas.

Džeina uzlūkoja Sansoni. - Vai varat to uzpieklēt?

-    Es varu to nocitēt, - Lilija klusi sacīja. - “Un desmit ragit ko tu redzēji, un zvērs - tie ienīdīs netikli, to atstās postam un izģērbs kailu, ēdis viņas miesas un viņu pašu sadedzinās ar uguni.”

- jūs to zināt no galvas.

-Jā.

Džeina pāršķīra nākamo lapu un no jauna iedeva blociņu Lilijai. - Vai varat man to uzrakstīt?

Kādu brīdi Lilija vienkārši blenza baltajā lapā. Tad negribīgi sāka rakstīt. Lēni, it kā katrs vārds darītu viņai sāpes. Un, pasniedzot uzrakstīto Džeinai, viņa izdvesa atvieglotu nopūtu.

Džeina lūkojās uzrakstītajos vārdos un no jauna sajuta ledainu roku pie skausta.

...ēdīs viņas miesas un viņu pašu sadedzinās ar uguni.

-    Tas izskatās pēc brīdinājuma, pēc draudiem, - prātoja Džeina.

-    Tā arī ir. Esmu pārliecināta, ka tas bija domāts man.

-    Tad kāpēc to saņēma Sāra?

-    Tāpēc, ka mani pašu atrast bija pārāk sarežģīti. Es daudzkārt esmu mainījusi dzīvesvietu, uzturējusies daudzās pilsētās.

-    Tātad viņš to aizsūtīja Sārai. Un viņa zināja, kā jūs atrast, -Džeina apklusa. - Sūtījums taču bija no viņa, vai ne?

Lilija papurināja galvu. - Es nezinu.

-    Neizlokieties, Lilij! Kurš gan cits tas varēja būt kā vien Dominiks? Tas ir gandrīz tieši tas pats, ko viņš iegravēja tajā kūtī pirms divpadsmit gadiem. Kāpēc viņš jūs meklē? Kāpēc viņš jums draud?

Lilija nokāra galvu. Tad klusi sacīja: - Tāpēc, ka man ir zināms, ko viņš izdarīja tajā vasarā.

-    Ar jūsu ģimeni?

Lilija pacēla galvu, viņas acis bija asaru pilnas. - Es to nekādi nevaru pierādīt. Taču es to zinu.

-    No kurienes?

-    Mans tēvs nemūžam nebūtu sevi nogalinājis! Viņš zināja, cik loti ir man vajadzīgs. Bet neviens jau nebūtu manī klausījies. Sešpadsmitgadīgās meitenēs neviens neklausās!

-    Kas notika ar to atklātni? Ar tiem simboliem?

Lilija izslēja zodu. - Es to sadedzināju. Un atstāju Parīzi.

-    Kāpēc?

- Un kā jūs rīkotos, ja saņemtu šādus nāves draudus? Sēdētu un gaidītu?

-    Jūs varējāt griezties policijā. Kāpēc jūs to nedarījāt?

-    Un ko es tur sacītu? Ka kāds man atsūtījis Bībeles citātu?

-Jums pat neienāca prātā ziņot par to? Savā sirdī jūs taču

zinājāt, ka jūsu brālēns ir slepkava, "tomēr jūs nekad nevērsāties pie varas pārstāvjiem? To nu es nekādi nespēju saprast, Lilij. Viņš jums draudēja. Viņš iedzina jums pietiekami lielas bailes, lai jūs atstātu Parizi. Tomēr jūs nelūdzāt pēc palīdzības. Jūs vienkārši metāties bēgt.

Lilija nolaida skatienu. Klusums ieilga. Blakusistabā skaļi tikšķēja pulkstenis.

Džeina uzlūkoja Sansoni. Viņš izskatījās tikpat samulsis. Tad viņa atkal pievērsās Lilijai, kas stūrgalvīgi vairījās no viņas skatiena. - Tātad, — ierunājās Džeina, - ko jūs mums noklusējat?

Lilija neatbildēja.

Džeina sāka zaudēt pacietību. - Kāda velna pēc jūs negribat palīdzēt mums viņu notvert?

-    Jūs nemaz nevarat viņu notvert, - atbildēja Lilija.

-    Kāpēc tā?

-    Tāpēc, ka viņš nav cilvēks.

Atkal ilgs klusums, Džeina dzirdēja telpās atbalsojamies pulksteņa sitienus. Saltais pieskāriens, ko Džeina bija jutusi, pēkšņi izvērtās ledainā plūsmā pār mugurkaulu.

Nav cilvēks. Un ragi...

Sansone pieliecās tuvāk un klusi pajautāja: - Tad kas viņš ir, Lilij?

Jaunā sieviete paraustīja plecus un apvija sev rokas. - Es nevaru no viņa izbēgt. Viņš mani vienmēr atrod. Viņš atradīs mani ari šeit.

-    Labi, - noskaldīja Džeina. Viņa atkal valdīja pār saviem nerviem. Šī nopratināšana bija tik ļoti novirzījusies no kursa, ka viņai radās šaubas arī par to, ko Lilija Sola bija sacījusi pirms tam. Šī jaunā sieviete vai nu meloja, vai ari sirga ar vajāšanas māniju, un Sansone ne vien kāri tvēra visus viņas ērmīgos apgalvojumus, bet vēl baroja viņas māniju ar savu paša. - Pietiks tās buršanās, - Džeina sacīja. - Es te nedzenu pēdas velnam. Es meklēju cilvēku.

-    lād jūs viņu nemūžam nenotversit. Un es jums tur neko nevaru palīdzēt. - Lilija uzlūkoja Sansoni. - Man vajag uz tualeti.

-    Jūs nevarat mums palīdzēt? - vaicāja Džeina. - Vai arī negribat?

-    Saprotiet taču, esmu nogurusi! - strupi noskaldīja Lilija.

-    Esmu tikko izkāpusi no lidmašīnas un nepanesu laika joslu maiņu, turklāt divas dienas neesmu bijusi dušā. Neatbildēšu vairs ne uz vienu jautājumu. - To teikusi, viņa izgāja no istabas.

-    Viņa nepateica neko tādu, kas mums varētu noderēt, -nopūtās Džeina.

Sansone noraudzījās durvju ailā, pa kuru tikko bija izgājusi Lilija. - Jūs kļūdāties, - viņš iebilda. - Manuprāt, viņa pateica gan.

-    Viņa kaut ko slēpj, - novilka Džeina. Iezvanījās mobilais telefons. - Atvainojiet! - viņa nomurmināja un izvilka to no somas.

Vinss Korsaks neapgrūtināja sevi ar ievadu. - Tev tūlīt pat jābrauc šurp, - viņš paziņoja. Fonā skanēja mūzika un trokšņainas sarunas. Ak Dievs! - nodomāja Džeina. Pavisam aizmirsu par šo viņa stulbo ballīti.

-    Vai zini, man patiešām žēl, - viņa atrunājās. - Man šovakar nekādi nesanāk. Patlaban rit nopratināšana.

-    Bet tu esi vienīgā, kura te var ieviest kārtību!

-    Vins, man jāiet.

-    Bet tie ir tavi vecāki. Ko, pie velna, man ar viņiem iesākt?

-    Ko? - Džeina bija nesaprašanā.

-    Viņi te pilnā rīklē bļauj viens uz otru, - viņš apklusa.

-    Uh! Viņi nupat aiztesās uz virtuvi. Sasodīts, jāiet paslēpt nažus!

-    Mans tētis ari ir tavā ballītē?

-    Uzkrita kā sniegs uz galvas. Es viņu pie sevis neaicināju! Atspērās drīz pēc tavas mammas, un nu jau minūtes divdesmit tas jampadracis iet vaļā. Vai atbrauksi? Jo, ja viņi nerimsies, man nāksies zvanīt uz deviņi-viens-deviņi.

-    Nē! Jēziņ, to gan nedari! - Mana mamma un tētis saslēgti roku dzelžos? Es to nemūžam nepārdzīvotu. - Labi. Drīz būšu klāt. - Viņa nospieda atvienojuma taustiņu un uzlūkoja Sansoni. - Man jābrauc.

Viņš sekoja Džeinai pieņemamajā istabā, kur viņa uzvilka mēteli. - Vai šovakar atgriezīsities?

-    Patlaban viņa nav neko atsaucīga. Rīt mēģināšu atkal.

Vīrietis pamāja. .- Līdz tam rūpēšos par viņas drošību.

-    Drošību? - Džeina pavīpsnāja. - Vai labāk nebūtu, ja jūs vienkārši atturētu viņu no bēgšanas?

Vakars bija auksts un skaidrs. Džeina šķērsoja ielu, kur stāvēja viņas Subaru, un jau sāka slēgt to vaļā, kad izdzirda aizcērtamies automašīnas durvis. Palūkojusies skaņas virzienā, viņa ieraudzīja tuvojamies Moru.

-    Kāds vējš tad tevi šeit atpūtis? — viņa brīnījās.

-    Dzirdēju, ka viņš atradis Liliju Solu.

-    Jā gan, tikai cik nu tam jēgas.

-    Vai tu viņu jau nopratināji?

-    Un viņa neizpauda itin neko. Tas nepieveda mūs ne soli tuvāk. - Džeina palūkojās uz ielu, kur stāvlaukumā patlaban iebrauca Olivera Starka furgons. - Kas tad te šovakar paredzēts?

-    Mēs visi esam ieradušies tikties ar Liliju Solu.

-    Mēs? Tikai nesaki man, ka esi piebiedrojusies šai trako kompānijai!

-    Neesmu nekam piebiedrojusies. Bet mana māja ir iezīmēta, Džeina, un es gribu zināt, kālab. Es gribu dzirdēt, ko šī sieviete var pateikt. - Mora pagriezās un devās Sansones mājas virzienā.

-    Hei, dok! - Džeina uzsauca viņai pakaļ.

-Jā?

-    Esi piesardzīga Lilijas Solās tuvumā.

-    Kāpēc?

-    Viņa ir vai nu jukusi, vai arī kaut ko slēpj. - Bridi klusējusi, Džeina piebilda: - Vai ari gan viens, gan otrs.

Pat cauri Korsaka dzīvokļa aizslēgtajām durvīm Džeina saklausīja disko mūzikas skaņas, tā dārdēja kā milzu sirdspuksti, tricinot sienas. Šim vīram bija piecdesmit pieci gadi, viņš bija piedzīvojis sirdslēkmi, un Paliec dzīvs! laikam patiešām bija īstā dziesma, ko šādā gadījumā atskaņot. Džeina pieklauvēja, ar šausmām iztēlodamās Korsaku mājas ietērpā.

Viņš atvēra durvis, un Džeina bridi blenza uz viņa vizuļojošo zīda kreklu ar tumšiem sviedru pleķiem padusēs. Atpogāta bija ne vien apkaklīte, bet ari vairākas augšējās pogas, atsedzot gorillas cienīgu krūšu apmatojumu. Pietrūka vēl vienīgi zelta ķēdes ap resno kaklu.

-    Paldies Dievam- viņš nopūtās.

-    Kur viņi ir?

-    Arvien vēl virtuvē.

-    Un ceru, ka vēl arvien dzīvi.

-    lāču bļaustās tā, ka vai ausis krīt ciet. Kungs un tētīt, taisni jābrīnās, kādi vārdi nāk no tavas mammas mutes!

Džeina iegāja pa durvīm un tūdaļ pat nokļuva murgainā gaismas šovā, ko radīja pie griestiem piekārta virpuļojoša disko bumba. Pustumsā bija samanāms kāds ducis apātisku viesu, kas bija sastājušies ap dzērienu paplāti vai slaistījās uz dīvāna, mehāniski zelēdami kartupeļu čipsus. Šī bija pirmā reize, kad Džeina spēra soli Korsaka jaunajā vecpuiša dzīvoklī, un, šā skata apstulbinātai, viņai nācās bridi pakavēties, lai atgūtos. Viņa redzēja dūms tikla un hroma kafijas galdiņu un baltu, garspalvainu tepiķi, tad vēl platekrāna televizoru un stereo tumbas - tik milzīgas, ka uzsit tik tādai jumtu un sauc par māju! Un vēl Džeina redzēja melnu ādu - milzum daudz melnas ādas. Viņa gandrīz jau iztēlojās, kā no sienām sūcas vīrišķie hormoni.

Tad cauri Paliec dzīvs! ritmiskajiem dārdiem viņa izdzirda divu balsu klaigas, kas nāca no virtuves.

-    Tu te nepaliksi tādā paskatā! Pie velna! Tu varbūt esi iedomājusies, ka tev atkal ir septiņpadsmit?

-    Tev nav nekādu tiesību mani komandēt, Frenkl Džeina iegāja virtuvē-, taču vecāki viņu pat nepamanīja,

viņi bija pilnībā aizņemti viens ar otru. Ko mamma ar sevi izdarījusi?- brīnījās Džeina, blenzdama uz Endželas apspīlēto, sarkano kleitu. Kopš kura laika viņas arsenālā parādījušies spici papēži un zaļas acu ēnas?

-    Dieva dēļ, tu taču esi vecmāmiņa, - šausminājās Frenks.

-    Kā tu vari staigāt apkārt šitādos kankaros? Paskaties uz sevi!

— Vismaz ir kāds, kurš paskatās uz mani. Ko tu nekad neesi darījis!

-    Tev tak pupi veļas ārā no tās kleitas!

-    Kas ir mans, ar to ari lepojos!

-    Ko tu centies panākt? Vai tikai tu un detektīvs Korsaks...

-    Paldies, Vīnss pret mani izturas ļoti mīļi!

-    Mamm, - ierunājās Džeina. - Tēt!

-    Vinss? Tad tu jau viņu dēvē par Vīnsu?

-    Hei! - noaurojās Džeina.

Beidzot vecāki palūkojās uz viņu.

-    Ak, Džeinij! - iesaucās Endžela. - Tu tomēr izrāvies!

-    Tev tas bija zināms? - vaicāja Frenks, draudīgi blenzdams meitā. - Tu zināji, ka tava māte bizo apkārt?

-    Ha! - iesmējās Endžela. - Kurš to saka!

-    Un tu ļāvi savai mammai iziet no mājas šādās drēbēs?

-    Viņai ir piecdesmit septiņi gadi, - atbildēja Džeina. - Un man būtu jāmēra viņas svārku garums?

-    Tas... tas ir nepiedienīgiI

-    Es tev pateikšu, kas ir nepiedienīgs, - atcirta Endžela.

-    Tu tāds esi, nolaupīdams man jaunību un skaistumu un pēc tam izmezdams mani miskastē. Tas esi tu, kad bāz savu daiktu katrā pakaļā, kura gadās pa ceļam un pagorās tavā priekšā.

Un to saka mana mamma?

-    Un tev pietiek nekaunības teikt man, kas ir nepiedienīgi! Ej vien, ej atpakaļ pie viņas! Es gan palikšu šeit. Pirmo reizi mūžā ņemšu un kārtīgi izpriecāšos. Izballēšos! - Endžela pagriezās un, augstajiem papēžiem klaudzot, izsoļoja no virtuves.

-    Endžela! Tūlīt pat nāc atpakaļ!

-    Tēti - Džeina satvēra Frenka augšdelmu. - Nevajag.

-    Kādam taču viņa jāaptur, pirms viņa padara sev kaunu!

-    Tu gribēji teikt, padara kaunu tev.

Frenks nopurināja meitas roku. - Viņa ir tava māte. Tev viņa jāved pie prāta.

-    Viņa ir ballītē, vai ne tā? Neizskatās, ka viņa grasītos pastrādāt kādu noziegumu.

-    Tā kleita vien jau ir gatavais noziegums. Man prieks, ka ierados šeit, iekams viņa pastrādājusi ko tādu, ko pati vēlāk nožēlotu.

-    Starp citu, ko tu vispār šeit dari? Kā tev tika zināms, ka viņa būs šeit?

-    Viņa pati man pateica.

-    Mamma?

-    Piezvanīja, lai pavēstītu, ka esot man piedevusi. Teica, ka varu lasīties prom un priecāties, cik tīk, jo ari viņai tagad esot, par ko papriecāties. Ka viņa šovakar ejot uz ballīti. Pateica, ka mana aiziešana esot labākais, kas ar viņu varējis notikt. Pie velna, kas te notiek, ko viņa ieņēmusi galvā?

Šeit notiek tas, domāja Džeina, ka mamma pienācīgi atriebjas. Viņa parāda, ka no tēta aiziešanas viņai ne silts, ne auksts.

-    Un šis te Korsaks, - sodījās Frenks, - viņš ir jaunāks par viņu!

-    Tikai dažus gadus.

-    Tātad tu esi viņas pusē?

-    Neesmu neviena pusē. Domāju, ka jums abiem nepieciešama atelpa. Turieties pa gabalu viens no otra. Vienkārši ej, labi?

-    Man ne prātā nenāk iet prom. Vismaz iekams neesmu vedis viņu pie prāta.

-    Tev patiešām nav nekādu tiesību viņai ko uzspiest. Tu pats to labi zini.

-    Viņa ir mana sieva.

-    Un ko par to teiks tava draugaļa?

-    Nesauc viņu tā!

-    Kā tad man viņu saukt? Par palaistuvi?

-    Tu neko nesaproti.

-    Es saprotu to, ka mammai beidzot tiek kāds prieciņš. Viņai tā vienmēr pietrūcis.

Viņš pamāja grandošās mūzikas virzienā. - Tu to sauc par prieciņu? Šīs te sasodītās orģijas?

- Un kādā vārdā tu dēvē to, ar ko pats nodarbojies?

Frenks izdvesa smagu nopūtu un iezvēlās virtuves krēslā. Viņš nokāra galvu un saņēma to rokās. - Kas par nejēdzību! Ek, dirsā! Kas par šausmīgu, šausmīgu alošanos...

Džeina lūkojās viņā, vairāk pārsteigta par necenzēta vārda lietošanu nekā par nožēlas apliecinājumu.

-    Es nezinu, ko man iesākt, - Frenks izdvesa.

-    Un ko tu pats gribētu, tēt?

Viņš pacēla galvu un uzlūkoja meitu ar izvārgušu skatienu.

- Es nevaru izlemt.

-    Aha. Mammai būs liels prieks to dzirdēt.

-    Es viņu vairs nepazīstu! Ar tiem saviem izspīlētajiem pupiem viņa ir kā kaut kāds svešs sievišķis. Visi tie puiši noteikti blenž viņas dekoltē. - Frenks strauji pierausās kājās. - Nē. Tam ir jādara gals!

-    Nē! Tev jāiet prom. Tūdaļ pat.

-    Kamēr viņa ir šeit - nē!

-    Tu to visu padari tikai vēl ļaunāku, - Džeina satvēra viņu aiz augšdelma un bīdīja ārā no virtuves. - Ej, tēt!

Šķērsojot dzīvojamo istabu, viņš bolīja acis uz Endžeļu, kura stāvēja ar dzēriena glāzi rokā, disko bumbai raidot daudzkrāsainus gaismas zibšņus pāri tās kleitai. - Tā, lai vienpadsmitos tu būtu mājās! - viņš uzkliedza sievai. Tad, skaļi aizcirzdams aiz sevis durvis, atstāja dzīvokli.

-    Ha! - iesmējās Endžela. - Gribēji gani

Džeina sēdēja savā virtuvē pie galda, viņas priekšā izmētātu papiru klājums, skatiens pievērsts sienas pulkstenim, kura minūšu rādītājs paslīdēja pāri 10.45.

-    Tu taču nevari atvest viņu mājās ar varu, - sacīja Gabriels. - Tava māte ir pieaudzis cilvēks. Ja viņa vēlas tur palikt kaut visu nakti, viņai ir pilnas tiesības to darīt.

-    Nevajag. Nepiemini šādu iespējamību! - Džeina piespieda pirkstus pie deniņiem, cenzdamās atvairīt domu par to, ka mamma varētu pārnakšņot Korsaka dzīvoklī. Bet Gabriels jau bija atvēris slūžas un domu tēli aumajām gāzās iekšā. - Man jādodas turp, pirms kaut kas ir noticis! Pirms...

-    Ko? Viņai tur ir pārāk labi?

Viņš piegāja pie Džeinas no mugurpuses un uzlika rokas tai uz pleciem, pamasēdams viņas saspringtos muskuļus. -Nomierinies, mīļā, raugies uz to vieglāk! Ko tu grasies darīt -ieviest savai mammai komandanta stundu?

-    Tāda iespēja būtu jāapsver.

Piepeši bērnistabā ieraudājās Regīna.

-    Šovakar neviena no manām sievietēm nejūtas laimīga, -nopūtās Gabriels un izgāja no virtuves.

Džeina vēlreiz palūkojās pulkstenī. Vienpadsmit. Korsaks bija nosolījies iesēdināt Endželu taksometrā. Varbūt viņš to jau ir izdarījis. Varbūt man piezvanīt un pārliecināties, vai viņa jau atstājusi viesības.

Tomēr Džeina piespieda sevi pievērsties papīriem uz galda. Tā bija viņas mape par nenotveramo Dominiku Solu. Daži izbalojuši pavedieni, kuriem vajadzētu aizvest pie jauna vīrieša, kurš pirms divpadsmit gadiem vienkārši izkūpējis miglā. Džeina atkal un atkal nopētīja skolas laiku fotogrāfiju, lūkodamās sejā, kura bija gandrīz eņģeliski skaista. Zeltaini mati, zilas acis, ērgļa deguns. Kritušais eņģelis.

Viņa pievērsās ar roku rakstītajai vēstulei, kurā zēna māte Margareta lūdza atskaitīt dēlu no Patnemas akadēmijas.

Dominiks Sols nākamajā semestri neatgriezīsies Jūsu mācību iestādē. Viņš kopā ar mani dosies uz Kairu...

Kur viņi gluži vienkārši pazuda. Interpols nebija atradis neko, kas liecinātu par viņu ierašanos, nekādus dokumentus, kuri apstiprinātu, ka Margareta Sola vai Dominiks Sols jebkad atgriezušies Ēģiptē.

Džeina pēkšņi jutās tik ļoti nogurusi no šīs urbšanās papi-ros, ka nolēma mest mieru. Viņa izberzēja acis un sāka vākt kopā izkaisītās lapas un likt tās mapē. Sniedzoties pēc piezīmju blociņa, Džeinas skatiens piepeši apstājās pie virsējās lapas. Viņas priekšā bija Lilijas Solās rakstītais citāts no Jāņa Atklāsmes grāmatas:

Un desmit ragi, ko tu redzēji, un zvērs - tie ienīdīs netikli, to atstās postam un izģērbs kailu, ēdīs viņas miesas un viņu pašu sadedzinās ar uguni.

Bet ne jau vārdi bija tie, kas Džeinas sirdij piepeši lika dauzīties kā negudrai. Tas bija rokraksts.

Viņa pārmeklēja mapi un vēlreiz izvilka Margaretas Solās vēstuli ar lūgumu atskaitīt dēlu no Patnemas akadēmijas. Džeina novietoja vēstuli līdzās bloknotam. Viņa aplūkoja vienu un otru - Bībeles citātu un Margaretas Solās vēstuli.

Tad viņa pielēca kājās un iesaucās: - Gabriel! Man jābrauc!

Džeinas vīrs iznāca no bērnistabas, turēdams rokās Regīnu.

-    Viņai tas nepatiks, tu taču to zini. Kāpēc tu negribi atvēlēt viņai vēl vienu stundiņu, ko paballēties?

-    Tam nav nekāda sakara ar mammu. - Džeina iesoļoja dzīvojamā istabā. Gabriels sarauktām uzacīm vēroja, kā sieva atslēdz atvilktni, izņem no tā ieroča maksti un piesprādzē to.

-    Tam ir sakars ar Liliju Solu.

-    Kas par lietu?

-    Viņa meloja. Tā meiča lieliski zina, kur slēpjas viņas brālēns.

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

-    Es jums izstāstīju visu, kas man bija zināms, - sacīja lilija.

Džeina stāvēja Sansones ēdamistabā, kur no galda vēl nebija novākti tukšie trauki. Džeremijs gādīgi novietoja Džeinas priekšā kafijas tasi, taču viņa tai nepieskārās. Nedz arī lūkojās uz kādu no viesiem, kuri bija sasēdušies ap galdu. Viņas skatiens bija piekalts Lilijai.

-    Varbūt mēs varētu aiziet uz otru istabu un parunāties tur vienatnē, Lilij?

-    Man jums vairāk nekas nav sakāms.

-    Domāju, ka sakāmā jums varētu būt ļoti daudz.

-    Tad uzdodiet viņai tos jautājumus šeit pat, detektīve, -ierosināja Edvīna Felveja. - Mums visiem būtu interesanti tos dzirdēt.

Džeina pārlaida skatienu galdam, ap kuru bija sasēdušies visi Sansones viesi. Tā sauktais Mefisto klubs. Lai arī Mora apgalvoja, ka neesot tam piederīga, arī viņa bija šeit, viņu vidū. Var jau būt, ka šie cilvēki domāja, ka izprot ļaunumu, taču tie nespēja to saskatīt pat tad, ja sēdēja ar to pie viena galda. Džeinas skatiens atgriezās pie Lilijas Solās, kura stūrgalvīgi sēdēja kā sēdējusi, atteikdamās celties no krēsla. Labi, nodomāja Džeina. Ak tad tādu spēlīti tu gribi spēlēt? Nu tad spēlēsim to visu šo skatītāju klātbūtnē!

Džeina atvēra mapi, ko bija paņēmusi līdzi, un nometa to Lilijas priekšā. Muzikāli nošķindēja porcelāns un vīna glāzes. Lilija lūkojās uz aprakstīto lapu.

-    To nav rakstījusi Dominika māte, - paziņoja Džeina.

-    Kas tas ir? - painteresējās Edvīna.

-    Tā ir vēstule, kurā tiek paziņots par piecpadsmitgadīgā Dominika izņemšanu no Patnemas akadēmijas internātskolas Konektikutā. To it kā rakstījusi viņa māte Margareta Sola.

-It kā?

-    To nav rakstījusi Margareta Sola, - Džeina lūkojās Lilijā.

- To esat rakstījusi jūs.

Lilija iesmējās. - Vai tad izskatos tik veca, ka mani var noturēt par viņa māti?

Džeina nolika uz galda piezīmju blociņu, kas bija atvērts tajā vietā, kur atradās fragments no Atklāsmes grāmatas. - Šovakar jūs te uzrakstījāt man šo citātu, Lilij. Mēs zinām, ka tas ir jūsu rokraksts. - viņa norādīja uz vēstuli. - Te tas ir.

Klusums. Lilijas lūpas bija sakniebtas kā divas šauras svītras.

-    Tovasar, kad jums bija sešpadsmit gadu, jūsu brālēns Dominiks gribēja pazust, - sacīja Džeina. - Var jau būt, ka pēc visa tā, ko viņš bija sastrādājis Pjuritijā, viņam bija nepieciešams pazust. - Viņa piemiegtām acīm uzlūkoja Liliju. - Un jūs viņam palīdzējāt. Jūs visiem sastāstījāt veikli sadomātu pasaciņu, ka Dominika māte pēkšņi ieradusies, lai viņu aizvestu. Ka viņi atstājuši valsti. Bet tie taču bija meli, vai ne? Margareta Sola neatbrauca uz Pjuritiju pakaļ dēlam. Viņa tur nekad nav rādījusies. Vai tad tā nav taisnība?

-    Man nav jums jāatbild, - atcirta Lilija. - Es zinu savas tiesības.

-    Kur viņš ir? Kur ir Dominiks?

-    Kad atradīsit viņu, dariet man to zināmu, - to teikdama, Lilija pastūma krēslu un piecēlās.

-    Kas tajā vasarā starp jums notika?

-    Es iešu gulēt, - Lilija pagriezās, lai atstātu ēdamistabu.

-    Vai visu šo netīro darbu viņš izdarīja jūsu dēļ? Vai tāpēc jūs viņu piesedzat?

Lilija apstājās. Viņa lēnām pagriezās, un viņas acīs jautās bīstams mirdzums.

-    Kad jūsu vecāki aizgāja bojā, jūs tikāt pie itin jauka mantojuma, - turpināja Džeina.

-    Es mantoju māju, kuru neviens nekad nenopirks. Un bankas kontu, kas tika iztērēts manai koledžas izglītībai. Neko vairāk.

-    Vai jūs labi satikāt ar vecākiem, Lilij? Vai varbūt jums bija kādas domstarpības?

-    Ja jūs iedomājaties, ka es jebkad...

-    Ar padsmitniekiem tā notiek. Taču varbūt jūsu nesaskaņas bija dziļākas? Varbūt jūs nevarējāt vien sagaidīt, kad tiksit prom no miegainās mazpilsētiņas un beidzot būsit noteicēja pār savu dzīvi. Tad uz vasaras brīvlaiku ierodas jūsu brālēns un liek jums priekšā šādas tādas idejas - veidu, kā jūsu aizbraukšanu padarīt nedaudz vieglāku, nedaudz ātrāku.

-    Jums nav ne mazākās jausmas, kas notika!

-    Tad izstāstiet man to! Pastāstiet, kāpēc jūs bijāt tā, kas ezerā atrada Tedija līķi, un arī tā, kas atrada māti kāpņu apakšā!

Es nemūžam nebūtu darījusi viņiem pāri. Ja es būtu zinājusi...

-    Vai jūs bijāt mīļākie? Jūs ar Dominiku?

Lilijas seja dusmās nobāla. Vienu īsu mirkli Džeinai likās, ka šī jaunā sieviete patiesi metīsies viņai virsū.

Pēkšņi klusumu pāršķēla skaļš zvans. Visu skatieni pievērsās Sansonem.

-    Tā ir mūsu pretielaušanās signalizācija, - viņš paskaidroja un, piecēlies kājās, piegāja pie vadības paneļa, kas atradās pie sienas. - Dārza logs ir pavēries.

-    Vai kāds iekļuvis namā? - taujāja Džeina.

-    Tas ir viņš, - Lilija čukstus izdvesa.

Ēdamistabā ienāca Džeremijs. - Es tikko apskatījos, mister Sansone. Logs ir ciet.

-    Tad jau tā būs bijusi tikai viltus trauksme, - Sansone uzlūkoja pārējos. - Manuprāt, vislabāk būtu, ja jūs visi kādu bridi paliktu šeit, kamēr es pārbaudīšu sistēmu.

-    Nē, - teica Lilija. Viņas skatiens šaudījās no vienām durvīm uz otrām, kā gaidot, ka tūlīt pa kādām no tām metīsies iekšā iebrucējs. - Es te nepalikšu. Šajā namā ne.

- Jūs būsit pilnīgā drošībā. Mēs jūs pasargāsim.

- Un kas pasargās jūs? - viņa pārlaida skatienu telpai, kur sēdēja Mora, Edvīna un Olivers. - Ikvienu no jums? Jūs pat nezināt, ar ko jums ir darīšanai

-    Tā, visi palieciet rāmi savās vietās! Sarunāts? - iejaucās Džeina. 1 Iziešu ārā un pārlūkošu apkārtni.

- Es iešu jums līdzi, - sacīja Sansone.

Džeina brīdi vilcinājās, gandrīz jau gatava atraidīt piedāvājumu. Taču tad viņa atcerējās Evu Kasoviču, kuras ierocis, kamēr viņu pašu noasiņojošu vilka pa ledaino ietvi, vēl arvien atradās piesprādzēts pie jostas. - Lai notiek, - viņa piekrita.

- Iesim!

Viņi uzģērba mēteļus un devās ārā. Zem ielu laternām mirdzēja ledaini gaismas laukumiņi. Pasaule bija sasalusi, ik virsma pārklāta ar glazūru, zaigojošu kā stikls. Pat tad, ja iebrucējs būtu te iekļuvis, viņi neieraudzītu tā pēdu nospiedumus. Džeinas kabatas lukturīša stars slīdēja pār lieveni, cietu kā dimants. Apmetuši namam līkumu, viņi abi ar Sansoni iegāja pa dzelzs vārtiem šaurajā sānpagalmā. Šajā vietā slepkava bija notriecis Evu Kasoviču. Pa šo celiņu viņš bija vilcis tās ķermeni, asinīm no savainotā galvaskausa notriepjot granīta bruģi un vēlāk sasalstot sarkanās joslās.

Džeinas ierocis jau bija izvilkts no maksts, tas bija kā pašas ķermeņa turpinājums, kas viņas tvērienā maģiski materializējies. Viņa devās uz aizmugures dārzu; lukturīša gaisma pāršķēla tumsu, kurpju zoles slīdēja pa ledu. Lukturīša stars slīdēja pār sačokurotajiem efeju ceriem. Viņa zināja, ka Sansone atrodas tieši aiz muguras, taču viņš kustējās tik klusi, ka Džeinai nācās apstāties un palūkoties pār plecu, lai pārliecinātos, ka viņš patiešām tur ir un piesedz viņu no aizmugures.

Džeina apgāja ap ēkas stūri un pārlaida>gaismas staru pār iežogoto dārzu, pār pagalmu, kur tikai pirms dažām nedēļām sastingušiem muskuļiem, sasalušām asinīm uz aukstajiem akmeņiem gulēja Eva. Džeina nemanīja nekādu kustību, ne draudīgu ēnu, ne dēmonu melnā apmetnī.

-    Vai šis ir tas logs? - viņa jautāja. Viņas raidītais gaismas stars atspogujojās stiklā. - Tas, ko jūsu sistēma uzrāda kā izsistu.

-Jā.

Džeina šķērsoja pagalmu, lai aplūkotu to tuvāk. - Vai tīkla nav?

-    Džeremijs to uz ziemu noņem.

-    Un tas vienmēr tiek turēts, aizbultēts no iekšpuses?

-    Vienmēr. Drošība mums ir pats svarīgākais.

Džeina pārlaida gaismas staru pār palodzi un pamanīja koka virsmā nodevīgu skrambu. Svaigu.

-    Problēma patiešām pastāv, - viņa klusi sacīja. - Kāds ir centies to uzlauzt.

Vīrietis lūkojās uz palodzi. - Tas nevarēja būt par iemeslu trauksmei. Vienīgais veids, kā to panākt, ir patiešām atvērt logu.

-    Bet jūsu sulainis sacīja, ka tas esot aizbultēts no iekšpuses.

-    Tas nozīmē... - Sansone piepeši apklusa. - Ak Dievs!

-Ko tad?

-    Viņš iekļuvis iekšā un no jauna to aizslēdzis. Viņš patlaban ir namāl - Sansone pagriezās un skriešus metās pāri pagalmam. Viņš kustējās tik ātri, ka kurpes neganti slīdēja pa celiņu, viņš gandrīz pakrita, tomēr noturēja līdzsvaru un turpināja skriet. Kad Džeina iegāja pa parādes durvīm, Sansone jau atradās ēdamistabā, mudinot visus celties kājās.

-    Lūdzu, paņemiet mēteļus! - viņš aicināja. - Man vajag, lai jūs visi atstātu māju. Ja kāds varētu atstumt ratiņkrēslu, es palīdzētu Oliveram tikt lejā pa kāpnēm.

-    Dieva dēļ, kas te notiek? - brīnījās Edvīna.

-    Vienkārši dariet, kā jums tiek teikts! - rīkoja Džeina.

- Ņemiet ciet mēteļus un teciņiem vien ārā pa parādes durvīm.

Tas bija Džeinas ierocis, kas piesaistīja viņu visu uzmanību. Pats fakts, ka tas atradās ārpus maksts un bija viņai rokā, šķita kliedzam: tā nav nekāda rotaļa, tas ir nopietnil

Lilija bija pirmā, kas metās prom. Viņa izbrāzās no istabas un pirmā bija priekšnamā pie mēteļiem. Kad visi jau bija iz-gājuši pa parādes durvīm un stāvēja aukstumā, Džeina, kura noslēdza gājienu, zvanīja pēc papildspēkiem. Viņa gan bija apbruņota, taču ne pārdroša. Viņai ne prātā nenāca vienai pārmeklēt šo māju.

Pagāja tikai daži mirkļi, kad ieradās pirmā patruļmašīna. Bākugunis dega, taču sirēna bija izslēgta. Auto apstājās, un no tā izkāpa divi policisti.

-    Ielenciet māju, - norīkoja Džeina. - Neviens nedrīkst atstāt šo namu.

-    Kas ir iekšā?

-    Tas mums jānoskaidro. — Viņa palūkojās uz priekšu, kur tuvojās nākamās patruļmašīnas bākugunis. Bija ieradušies vēl divi policisti, rr- Tu, - norīkoja Džeina, vērsdamās pie paša jaunākā policista. Šovakar viņai bija vajadzīga zibenīga reakcija un vēriga acs. - Nāc man līdzi!

Džeina pirmā iegāja mājā, policists deši viņai pa pēdām, viņa ierocis bija kaujas gatavībā. Ieejot priekšnamā, viņš veica ātru dubultapgriezienu, tad pārlaida ads elegantajām mēbelēm un eļļas gleznai virs kamīna. Džeina it viegli varēja nolasīt viņa domas: jā, šī nu patiesi ir bagātnieka māja.

Viņa atvēra slepeno paneli un uzmeta ašu skatienu sienas skapim, lai pārliecinātos, ka tas ir tukšs, lād viņi virzījās tālāk, cauri dzīvojamai istabai, cauri virtuvei un iespaidīgajai bibliotēkai. Nebija laika tīksmināties par grāmatplauktiem, kuri sniedzās no grīdas līdz pat griestiem. Viņi bija izgājuši briesmoņa medībās.

Abi devās augšup pa kāpnēm, gar izliekto balustrādi. No eļļas portretiem viņos nolūkojās acu pāri. Viņi pagāja garām domīgam vīrietim, garām sievietei ar stirnas acīm, garām divām pie klavesīna sēdošām meitenēm ar eņģeļu sejiņām. Nonākuši kāpņu augšgalā, viņi palūkojās lejup uz grīdsegām izklāto priekšnamu. Priekšā bija gaitenis ar daudzām durvīm. Džeinai nebija pazīstams šās mājas plānojums, nedz ari bija kāda nojausma, ko te var sagaidīt. Lai ari viņai cieši līdzās bija policists, lai ari māju no ārpuses apsargāja vēl trīs policisti, Džeina juta, ka plaukstas ir nosvīdušas un sirds dauzās kaut kur kaklā. Viņi gāja iekšā pa durvīm, izstaigāja telpu pēc telpas, vēra vaļā skapjus. Četras guļamistabas, trīs vannasistabas.

Beidzot viņi sasniedza šauras kāpnes.

Džeina apstājās un palūkojās augšup uz bēniņu durvīm. Ak vai! - viņa nodomāja. Cik gan ļoti man negribas tur kāpti

Viņa pieķērās margām un uzlika kāju uz pirmā pakāpiena. Tās zem viņas svara iebrakšķējās, un Džeina zināja - ja tur, augšā, kāds ir, tad ari viņš to ir saklausījis un saprot, ka viņa tuvojas. Aiz muguras bija dzirdama policista straujā elpa.

Ari viņš to jūt. Ļaunprātību.

Džeina uzkāpa pa čīkstošajiem pakāpieniem līdz durvīm. Delna, satverot rokturi, bija slidena. Viņa palūkojās uz savu pārinieku, un viņš ātri, saspringti pamāja ar galvu.

Džeina atrāva vaļā durvis un iegāja iekšā. Lukturīša stars, tumsā apjožot arku, pārskrēja ēnainiem apveidiem. Viņa redzēja, kā gaismā iespīdas misiņš, redzēja kūņojamies kaut kādus neveiklus siluetus, gatavus uzbrukt.

Beidzot policists bija atradis elektrības slēdzi. Iedegās gaisma. Džeina samirkšķināja acis pēkšņajā spilgtumā. Tupošie uzbrucēji tūdaļ pārvērtās par mēbelēm un lampām, un sarullētiem paklājiem. Šeit bija īsta senlietu glabātava. Sansone bija tik sasodīti bagāts, ka pat tās mēbeles, ko viņš bija novērtējis par krāmiem, bija vesela kapitāla vērtas. Džeina gāja cauri bēniņiem, pulss pamazām nomierinājās, bailes pārtapa atvieglojuma izjūtā. Šeit nebija neviena briesmoņa.

Džeina ievietoja ieroci makstī un, pēkšņi sajutusies muļķīgi, brīdi stāvēja visas šīs bagātības vidū. Tātad ielaušanās signāls būs bijusi viltus trauksme. Bet kas tādā gadījumā saskrambājis virtuves palodzi?

Pēkšņi ierunājās policista rācija. - Grefem, kāds ir stāvoklis?

-    Izskatās, ka gaiss ir tīrs.

-    Vai Ridzoli ir tuvumā?

-    Jā, viņa ir šeit.

-    Mums radusies problēma.

Džeina uzmeta policistam jautājošu skatienu.

-    Kas noticis? - viņš jautāja rācijā.

-    Doktore Ailza vēlas viņu redzēt, cik ātri vien iespējams.

-    Esam jau ceļā.

Pēdējo reizi pārlaidusi skatu bēniņiem, Džeina devās lejup pa kāpnēm, tad atpakaļ pa gaiteni, garām guļamistabām, kuras viņi jau bija pārmeklējuši, garām tiem pašiem portretiem, kas pirms dažiem mirkļiem bija viņos nolūkojušies. Džeinai izejot pa parādes durvīm naktī, ko caurstrāvoja bākugunis, viņas sirds atkal skaļi sita. Pa to laiku bija ieradušās vēl divas patruļmašīnas, un, apžilbusi no kaleidoskopiskās ainas, viņa uz brīdi apstājās.

-    Džeina, viņa aizbēga.

Viņa ieraudzīja Moru, kuras stāvu no aizmugures izgaismoja mašīnu ugunis. - Kas?

-    Lilija Sola. Mēs stāvējām tepat, uz ietves. Un, tiklīdz novērsāmies, viņa bija prom.

-    Pie velnal - Džeina pārlaida acis ielai, viņas skatiens slīdēja pāri policistu tumšajiem siluetiem, pāri ziņkārīgajiem, kuri, par spīti aukstumam, bija iznākuši no savām mājām, lai pavērotu šo kņadu.

-    Tas bija tikai pirms pāris minūtēm, - sacīja Mora. - Nekur tālu viņa nebūs tikusi.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Lilija Sola traucās pa pirmo sānieliņu, tad pa nākamo, aizmaldīdamās arvien dziļāk svešās apkārtnes labirintā. Viņa nepazina Bostonu, viņai nebija ne jausmas, kurp tā dodas. Viņa dzirdēja policijas patruļmašīnu sirēnas; tās šķita metam ap viņu lokus kā haizivis. Bākuguņu gaisma iedzina bēgli šķērsielā. Pietupusies aiz atkritumu urnas, viņa nogaidīja, kamēr patruļmašīna lēnām aizslīd pa ielu. Tiklīdz tā pazuda aiz stūra. Lilija atkal bija kājās un metās skriet uz otru pusi. Tagad viņa virzījās lejup, slīdot pa apledojušo bruģi, mugursoma sitās pret lāpstiņām. Viņas apģērbs nebija piemērots bargajiem laikapstākļiem, un jau tagad sals dzēla kāju pirkstos, un rokas, kuras nesargāja cimdi, bija kļuvušas nejutīgas. Pēkšņi paslīdēja viņas teniskurpes, un Lilija nokrita uz sēžamvietas. Trieciens izraisīja veselu sāpju vilni, kas aizvēlās augšup pa mugurkaulu. Dažas sekundes viņa apstulbusi palika sēžam, galvā dunēja. Kad skats beidzot noskaidrojās, Lilija ieraudzīja, ka atrodas uzkalna pakājē. Ielas pretējā pusē bija krūmu ieskauts parks; kailie koki sērsnas klātajā sniegā meta izstīdzējušas ēnas. Bēgles skatienu piesaistīja kāds mirdzošs simbols.

Tā bija metrostacijas zīme.

Vienkārši jāielec vilcienā, un pēc pāris minūtēm viņa jau būs ceļā uz jebkuru šās pilsētas malu. Turklāt tur būs silti.

Lilija uzslējās kājās, kritiena savainotais asteskauls sāpēja, nobrāztās plaukstas sūrstēja. Viņa pieklibodama šķērsoja ielu, pagāja dažus soļus pa ietvi un tad apstājās.

Tikko ap stūri bija pagriezusies policijas patruļmašīna.

Lilija metās parkā un ienira starp krūmiem. Viņa palika tur gaidām, sirds pulsēja kakla bedrītē, bet patruļmašīna tā arī nepabrauca garām. Palūkojusies cauri krūmiem, Lilija ieraudzīja, ka tā apstājusies tieši pie metrostacijas. Nolādētsl ]ā-maina plāni.

Pametusi skatienu apkārt, Lilija pamanīja parka otrā galā vēl vienu metrostacijas zīmi. Viņa pierausās kājās un, turēdamās koku ēnā, devās pāri apstādījumiem. Sniegu klāja sērsnas kārta; ik solis izraisīja skaļu brakšķi, apaviem ielaužot plāno virskārtu un kājai iegrimstot dziļi sniegā. Viņa kūlās, cik spēka, vienubrīd gandrīz pazaudēdama kurpi. No izmisīgajām pūlēm, laužoties uz priekšu, plaušas mocīja aizdusa. Piepeši Lilija starp pašas smagajiem elpas dvesieniem izdzirda aiz muguras citu skaņu - tādu kā čirkstoņu, kā brakšķēšanu. Viņa apstājās un pagriezās, un sirds tai pamira.

Zem koka bija kāds stāvs - bez sejas, bez vaibstiem, melns siluets, kas vairāk atgādināja ēnu nekā kaut ko vielisku. Tas bija viņš.

Lilija iešņukstējusies metās atkal stampāt pa sniegu; teniskurpes grima ledainajā sērsnā. Pašas elpa un pašas sirdspuksti noslāpēja jebkuru vajāšanas troksni, taču Lilija zināja, ka viņš tai seko pa pēdām. Viņš vienmēr bija tai sekojis, ik minūti, ik elpas vilcienu, minis tai uz papēžiem, čukstējis tai spriedumu. Bet ne tik tuvu, nekad vēl tik tuvu nel Lilija neskatījās atpakaļ, viņa negribēja redzēt tuvojamies savu nakts murgu iemiesojumu. Viņa tikai brida uz priekšu, viena teniskurpe jau bija pazaudēta, zeķe - piesūkusies ar ledainu ūdeni.

Pēkšņi viņa sajuta, ka ir tikusi ārā no sniega kupenām. Metro ieeja bija tieši priekšā. Lilija metās lejup pa kāpnēm, gandrīz gaidīdama virs galvas nošvīkstam spārnus un iecērtamies mugurā plēsīgus nagus. Taču tā vietā viņa sajuta sejā metro tuneļa silto elpu un ieraudzīja pasažierus, kas mierīgi virzījās pa kāpnēm.

Nav laika niekoties ar naudu. Lec pāri turniketaml Viņa pārrāpās tam pāri; slapjā zeķe noplīkšķēja pret grīdu. Vēl divi soļi, un Lilija apstājās.

Tieši priekšā stāvēja Džeina Ridzoli.

Lilija apsviedās ap savu asi, pret tumiketu, kuram tikko bija pārlēkusi. Tur viņai atkāpšanos nogrieza policists.

Lilija izmisīgi lūkojās pāri stacijas telpai, meklēdama radījumu, kas bija viņai sekojis, taču redzēja vienīgi pasažierus, ķuri izbrīnīti viņā noraudzījās.

Ap plaukstas locītavu apkļāvās roku dzelži.

Lilija sēdēja Džeinas Ridzoli automašīnā - pārāk nogurusi, lai domātu par bēgšanu. Slapjā zeķe šķita kā ledus klucis, kurā iesaldēta viņas pēda, un, lai ari bija ieslēgts sildītājs, viņa nekādi nespēja atsilt, nespēja pārtraukt trīcēt.

-    Tā, Lilij, - ierunājās Džeina. - Tagad jūs man pastāstīsit patiesību!

-    Patiesībai jūs nenoticēsit.

-    Mēģiniet mani pārliecināt.

Lilija turpināja nekustīgi sēdēt, izspūrušie mati vēlās pāri sejai. Tam tik un tā vairs nebija nozīmes. Viņa bija nogurusi no bēgšanas. Es padodos.

-    Kur ir Dominiks? - jautāja Džeina.

-    Viņš ir miris, - Lilija viņai atbildēja.

Pagāja brīdis, līdz detektīve sagremoja šo informāciju un izdarīja attiecīgus secinājumus. Caur aizvērto logu bija dzirdama garāmbraucošas ugunsdzēsēju mašīnas sirēna, bet iekšpusē, salonā, vienīgā skaņa bija sildītāja šņākoņa.

lād Džeina ierunājās: - Tātad jūs viņu nogalinājāt?

Lilija norija siekalas. - Jā.

-    Tātad māte nemaz neatbrauca viņam pakaļ, vai ne? Viņa to neaizveda uz ārzemēm. Tad tālab jūs rakstījāt to vēstuli skolai.

Lilijas galva slīga aizvien zemāk. Liegties vairs nebija jēgas. Šī sieviete jau bija nonākusi pie slēdziena. - No skolas zvanīja. Viņi turpināja zvanīt, gribēdami zināt, vai viņš atsāks tur mācīties. Man nācās aizrakstīt vēstuli, lai tie mitētos man jautāt, kur viņš palicis.

-    Kā jūs viņu nogalinājāt?

Lilija drudžaini ievilka plaušās gaisu. - Tas bija nedēļu pēc mana tēva bērēm. Dominiks stāvēja garāžā un aplūkoja manas mātes auto. Viņš paziņoja, ka tas viņai tik un tā vairs nebūšot vajadzīgs, tāpēc viņš to labprāt ņemtu sev. - Lilijas balss izvērtās drebošā čukstā. - Tad arī es viņam pateicu, ka zinu. Zinu, ka viņš tos nogalinājis.

-    Kā jūs to uzzinājāt?

-    Es atradu viņa dienasgrāmatu. Viņš to glabāja zem matrača.

-    Kas šajā dienasgrāmatā bija rakstīts?

-    Tur viss bija par mums. Lappuse pēc lappuses par garlaicīgo Solu ģimeni. Ko mēs katru dienu darām, ko cits citam sakām. Tur bija uzrakstīts, pa kuru taku Tedijs allaž mēdz doties uz ezeru. Kādas tabletes mums glabājas vannasistabas skapītī. Ko mēs ēdam brokastīs, kā novēlam cits citam labu nakti. - Lilija apklusa. Atkal norija siekalas. - Un viņš zināja, kur tētis glabā atslēgu no seifa, kurā glabājas ierocis. - Viņa uzlūkoja Džeinu. - Viņš bija kā zinātnieks, kurš mūs pēta. Un mēs viņam nebijām nekas vairāk kā laboratorijas žurkas.

-    Vai patiešām viņš bija aprakstījis dienasgrāmatā to, kā tika nogalinājis jūsu tuviniekus?

Lilija bridi vilcinājās. - Nē. Pēdējais ieraksts bija datēts ar astoto augustu, dienu, kad Tedijs... - viņa aprāvās. - Viņš bija pārāk gudrs, lai par to rakstītu.

-    Kur šī dienasgrāmata ir patlaban? Vai tā vēl arvien ir pie jums?

-    Es to sadedzināju. Līdz ar visām viņa grāmatām. Es nespēju uz tām skatīties.

Lilija varēja nolasīt Džeinas acu skatienu. Jūs iznīcinājāt lietisko pierādījumu. Kā lai es jums ticu?

-    Labi, - sacīja Džeina. - Jūs teicāt, ka sastapāt Dominiku garāžā un konfrontējāt viņu.

-    Es biju tik nelaimīga, ka nedomāju par to, kas varētu sekot.

-    Un kas sekoja?

-    Kad es pateicu viņam, ka zinu, ko viņš izdarījis, Dominiks tikai skatījās manī. Bez bailēm, bez vainas apziņas. “Tu to nevari pierādīt," viņš paziņoja. - Lilija dziļi ievilka elpu un lēnām izelpoja. - Pat ja man būtu izdevies to pierādīt... Dominikam tajā laikā bija tikai piecpadsmit gadi. Viņš nebūtu nonācis cietumā. Pēc dažiem gadiem viņš atkal būtu brīvībā. Bet mani mīļie ir un paliek miruši.

-    Kas notika tālāk?

-    Es jautāju viņam - kāpēc? Kāpēc viņš izdarījis kaut ko tik šausmīgu? Un vai zināt, ko viņš man atbildēja?

-Ko?

-    “Tev vajadzēja būt laipnākai pret mani.” Tāda bija viņa atbilde. Tas bija viss, ko viņš pateica. Tad pasmaidīja un izgāja no garāžas, pats bezrūpības iemiesojums. - Lilija apklusa.

- Tad arī es to izdarīju.

-    Kādā veidā?

-    Es paņēmu lāpstu. Tā bija atstutēta pret sienu. Es pat neatceros, ka būtu sniegusies pēc tās. Es nejutu tās svaru. Bija tā, it kā manas rokas... it kā tās piederētu kādam citam. Viņš nokrita, bet vēl arvien bija pie samaņas, pat sāka rāpties prom. - Lilija smagi nopūtās un sacīja: - Tad es situ vēlreiz.

Nakts aiz loga bija kļuvusi neparasti klusa. Nelāgais laiks bija aizdzinis no ielām gājējus, garām pabrauca tikai reta automašīna.

-    Un tālāk? - vaicāja Džeina.

-    Vienīgais, par ko es biju spējīga domāt, - kā tikt vaļā no līķa. Es ievilku viņu mātes automašīnā. Nodomāju, ka varbūt man izdosies piešķirt tam nelaimes gadījuma izskatu. Bija nakts; pastāvēja cerība, ka neviens neko nepamanīs. Aizbraucu auto līdz karjeram, kas atrodas dažas jūdzes aiz pilsētas. Aizstūmu to līdz malai un iegrūdu ūdenī. Domāju, ka ar laiku to kāds pamanīs. Kāds paziņos, ka tajā vietā atrodas automašīna. - Lilija izgrūda neticības pilnu smiekliņu. - Bet nekas tāds nenotika. Vai varat iedomāties? - viņa uzlūkoja Džeinu. - Neviens to neatrada.

-    Un tad jūs atgriezāties ikdienas dzīvē.

-    Es pabeidzu vidusskolu. Un uz visiem laikiem atstāju pilsētiņu. Man negribējās būt tuvumā, ja kādreiz tiktu atrasts viņa līķis.

Kādu bridi abas sievietes lūkojās viena otrā. lād Džeina sacīja: - Jūs taču saprotat, ka tikko atzināties Dominika Sola slepkavībā. Man nāksies jūs apcietināt.

Lilija pat nepakustējās. - Es to būtu izdarījusi atkal. Viņš to bija pelnījis.

-    Kurš par to zināja? Kam bija zināms tas, ka jūs viņu nogalinājāt?

Lilija bridi klusēja. Gar logiem pagāja kāds pāris; galvas pieliektas vējā, pleci smagajos ziemas mēteļos uzrauti.

-    Vai Sāra un Lorianna to zināja?

-    Viņas bija manas labākās draudzenes. Man tas bija viņām jāizstāsta. Viņas saprata, kāpēc es tā rīkojos. Un apzvērēja, ka turēs to noslēpumā.

-    Un nu jūsu draudzenes ir mirušas.

-Jā. - Lilija nodrebēja un apkļāva sevirokām. - Tā ir mana vaina.

-    Kam vēl tas bija zināms?

-    Nevienam citam to neesmu teikusi. Biju domājusi, ka tas viss ir galā. - Viņa ievilka elpu. - Un tad Sāra saņēma to atklātni.

-    Ar citātu no Jāņa Atklāsmes grāmatas?

-Jā-

-    Noteikti ir vēl kāds, kurš zina, ko jūs izdarījāt. Kāds, kurš jūs tonakt redzēja vai varbūt kaut ko dzirdēja. Kāds, kuram tagad ir bauda jūs vajāt.

Lilija papurināja galvu. - Šo atklātni varēja sūtīt vienīgi pats Dominiks.

-    Bet viņš taču ir miris. Kā tas iespējams?

Lilija kādu bridi klusēja, zinādama, ka tas, ko viņa grasās teikt, šās dzelžaini loģiskās sievietes ausīs izklausīsies pēc galīga absurda. - Vai jūs ticat aizkapa dzīvei, detektīve? -viņa jautāja.

Kā jau Lilija bija paredzējusi, Džeina tikai pavīpsnāja. - Es ticu tam, ka dzīve mums dota tikai vienu reizi. Un tāpēc mēs nevaram atļauties to saķēzīt.

-    Senie ēģiptieši ticēja aizkapa dzīvei. Viņi ticēja tam, ka katram ir savs Ba, ko viņi attēloja kā putnu ar cilvēka seju. Ba ir cilvēka dvēsele. Cilvēkam mirstot, tā top brīva un spēj atlidot atpakaļ dzīvajo pasaulē.

-    Kāds šiem ēģiptiešu māņiem sakars ar jūsu brālēnu?

-    Ēģipte ir vieta, kur viņš piedzima. Viņam bija neskaitāmas mātes dotas grāmatas; dažas no tām ļoti senas, ar buramvārdiem no ēģiptiešu apbedīšanas rituāliem, tur bija maģiskie vārdi, ar kuru palīdzību atgriezt Ba dzīvē. Manuprāt, viņš būs atradis šo ceļu.

-    Vai jūs runājat par atdzimšanu?

-    Nē. Par pārmiesošanos.

Šķita, ka klusums ilgst veselu mūžību.

-    Jūs domājat dēmonisku pārmiesošanos?

— Jā, - Lilija klusi sacīja. - Ba atrod jaunu vietu, kur iemājot.

-    Iemiesojas kāda cita puiša ķermenī? Liek viņam slepkavot?

-    Dvēselei nav fiziska veidola. Īli vajadzīga dzīva miesa un asinis, kam pavēlēt. Dēmoniskas apsēstības ideja nav nekas jauns. Katoļu baznīca to vienmēr ir zinājusi un šādus gadījumus ir arī dokumentējusi. Tai nav sveši ļauno garu izdzīšanas rituāli.

-    Jūs apgalvojat, ka jūsu brālēna Ba nolaupījusi kāda cilvēka ķermeni un līdz ar to Dominikāni ir iespēja jūs vajāt? Ka šādi viņam izdevies nogalināt jūsu draudzenes?

Saklausījusi Džeinas balsī skepsi, Lilija nopūtās. - Nav jēgas par to runāt. Jūs tam tik un tā neticat.

-    Un jūs? Nopietni?

-    Pirms divpadsmit gadiem es tam neticēju, - Lilija tikko dzirdami atbildēja. Tad uzlūkoja Džeinu. - Bet tagad ticu.

Divpadsmit gadi zem ūdens, prātoja Džeina, drebot stāvēdama karjera malā. Motori rūca, un cieši nospriegotā tauva čikstēja, velkot sen nogrimušo automašīnu. Kas notiek ar miesu, kas divpadsmit vasaras mirkst ūdenī starp ziedošām aļģēm, divpadsmit ziemas sasalst un no jauna atkūst? Pārējie, kas stāvēja viņai līdzās, drūmi klusēja; kā noprotams, ari viņi ar šausmām gaidīja bridi, kad nāksies uzlūkot Dominika Sola līķi. Apgabala medicīnas eksperts doktors Kibijs bija saslējis apkakli un pārvilcis sejas apakšdaļai šalli, kā gribēdams paslēpties savā mētelī, būt vienalga kur, tikai ne šeit. Augstu virs galvas koku zaros ķērca vārnu trio, nevarot vien sagaidīt brīdi, kad ieraudzīs viņu lomu, kad varēs to nogaršot Kaut tur vairs nebūtu palicis pāri ne kriksītis miesas, klusībā lūdzās Džeina. Ar tīriem kauliem viņa vēl kaut kā tiktu galā. Skeleti ir tikai Halovīna dekorācijas, tie ir tikpat kā graboša plastmasa. Nekas cilvēcisks.

Viņa uzlūkoja Liliju, kura stāvēja turpat blakus. Tev tas varētu būt vēl ļaunāk. Tu viņu pazini. Tu viņu nogalināji. Taču Lilija nenovērsās, viņa palika blakus Džeinai, skatiens - piekalts karjeram zem viņu kājām.

Tauva nostiepās, izceļot smagumu no tumšā ūdens, kurā šūpojās uzlauzta ledus gabali. Nirējs jau bija nolaidies dzelmē, lai apstiprinātu, ka tur patiešām ir automašīna, taču ūdens bija pārāk tumšs un duļķes pārāk biezas, lai saskatītu tā iekšpusi. Tagad ūdens bija tā sakults, ka likās vārāmies, un auto iznira virspusē, la kā riepās bija bijis gaiss, automašīna iekrītot bija apmetusi kūleni un palikusi ar riteņiem uz augšu, tāpēc vispirms parādījās tās apakšdaļa. Ūdens straumītēm tecēja no sarūsējušā metāla. Aizmugures bampers kā sagūstīts valis pāršķēla ūdens virsmu; numura zīmi liedza saskatīt desmit gadus veca aļģu un nosēdumu kārta. Ceļamkrāna motors sāka darboties spēcīgāk, mehānisma griezīgā gaudošana urbās Džeinai tieši smadzenēs. Viņa juta Liliju pievirzāmies sev tuvāk un nodomāja, ka jaunā sieviete tūlīt pagriezīsies un paslēpsies Džeinas mašīnā. Tomēr Lilija palika stāvam arī tad, kad ceļamkrāns izcēla nastu no kaijera un lēni nolaida to sniegā.

Strādnieks atāķēja tauvu. Vēl viens motora apgrieziens, krāna grūdiens, un auto apgriezās ar labo sānu uz augšu. No braucamrīka straumītēm plūda ūdens, krāsodams sniegu netīri brūnu.

Kādu brīdi neviens netuvojās. Ļāva, lai no mašīnas aizplūst ūdens. Tad doktors Kibijs uzvilka cimdus un sāka brist pa dubļaino sniegu uz auto priekšgalu. Viņš parāva vadītāja durvis, taču tās neatvērās. Tad viņš piegāja no pasažieru puses un paraustīja rokturi. Viņš tik tikko paguva atlēkt sāņus, kad durvis atvērās, dodot vaļu pēkšņai ūdens šaltij, kas samērcēja viņa zābakus un bikšu galus.

Kibijs uzlūkoja pārējos, tad atkal pievērsās atvērtajām durvīm, no kurām vēl arvien pilēja ūdens. Viņš ievilka elpu, nocietinādams sevi gaidāmajam skatam, un ieliecās autosalonā. Labu bridi viņš palika šādā pozā - ķermenis saliecies viduklī, dibens rēgojās ārā no braucamrīka -, tad pēkšņi iztaisnojās un pagriezās pret pārējiem.

-    Iekšā neviena nav, - viņš paziņoja.

-    Ko? - iesaucās Džeina.

-    Mašīna ir tukša.

-    Jūs neredzat nekādas atliekas?

Doktors Kibijs papurināja galvu. - Līķa automašīnā nav.

-    Nirēji neko neatrada, Lilij. Ne līķi, ne skeletu. Nekādu pierādījumu tam, ka jūsu brālēns kādreiz bijis tur, zem ūdens.

Viņas sēdēja Džeinas automašīnā; krītošās sniegpārslas lēnām nolaidās uz vējstikla, krājoties aizvien biezākā mežģīņu segā.

-    Es to neesmu nosapņojusi, - sašuta Lilija. - Es zinu, kas notika. - Viņa lūkojās Džeinā ar vajāta dzīvnieka acīm.

- Kālab lai es būtu to izdomājusi? Kālab lai es atzītos viņa noslepkavošanā, ja es to nebūtu izdarījusi?

-    Mēs esam noskaidrojuši, ka šī patiesi ir jūsu mātes mašīna. Reģistrācija divpadsmit gadu laikā nav tikusi atjaunota. Atslēgas vēl aizvien ir aizdedzē.

-    Es jau jums teicu, ka tām tur jābūt. Un es jums precīzi izstāstīju, kur jums šī mašīna jāmeklē.

-Jā, viss jūsu teiktais atbilst īstenībai, atskaitot vienu sīku detaļu. Tur nav līķa.

-    Tas varēja satrūdēt.

-    Tomēr būtu palicis skelets. Bet tur nav nekā. Ne drēbju, ne kaulu. - Džeina bridi klusēja. - Es domāju, jūs saprotat, ko tas nozīmē.

Lilija norija siekalas, lūkodamās vējstiklā, kas nu jau bija sniega aizklāts. - Viņš ir dzīvs.

-    Jūs nebēgāt no spoka vai ļaunā gara. Viņš vēl arvien ir dzīvs, ar miesu un asinīm, un acīmredzot tur uz jums sasodīti ļaunu prātu par to, ka mēģinājāt viņu nogalināt. Ap to tas viss grozās, Lilij. Atmaksa. Pirms divpadsmit gadiem viņš vēl bija tikai pusaudzis. Turpretī tagad viņš ir pieaudzis vīrietis, un beidzot viņam ir iespēja jums atdarīt. Augustā Dominiks pazaudēja jūsu pēdas Itālijā un nevarēja iedomāties, kā jūs sameklēt. Tālab viņš devās pēc informācijas pie Sāras un Loriannas. Taču viņas tik un tā nezināja, kur jūs esat; viņas tam izrādījās nenoderigas. Viņam bija jāizgudro cits veids, kā jūs atrast.

-    Mefisto fonds, — nomurmināja Lilija.

-    Ja jau šis Mefisto fonds ir tik nozīmīgs, kā to apgalvo Sansone, tad tā reputācija droši vien izplatījusies ari ārpus likumsaigu aprindām. Skaidrs, ka ari Dominiks bija par viņiem dzirdējis. Viņš zināja ari, kā tos pievilināt. Telefona zvans Džoisai O’Donelai. Latīņu teksti, gliemežvāks, sātanistu simboli -tas viss vedinātu Mefisto uz domām, ka tie beidzot tikuši uz pēdām Sātanam. Es savukārt uzskatu, ka ar viņiem ticis vienkārši manipulēts.

-    Dominiks izmantoja viņus, lai dabūtu rokā mani.

-    Un viņi paveikuši krietnu darbiņu, vai ne? Desmit dienās Mefisto fonds sadzen jūs rokā.

Lilija uz bridi iegrima domās. Tad viņa sacīja: - Līķa nav. Tātad jūs vairs nevarat mani apsūdzēt noziegumā. Jūs nedrīkstat mani vairs ilgāk aizturēt.

Džeina ielūkojās jaunās sievietes drudžaini mirdzošajās ads un nodomāja: viņa grib bēgt.

-    Tagad esmu brīva, vai ne?

-    Brīva? - Džeina iesmējās. - Un to jūs saucat par brīvību -dzīvot kā iebiedētam trusim?

-    Pagaidām esmu izdzīvojusi, vai ne tā?

-    Un kad jūs domājat sākt cīnīties? Kad domājat beidzot stingri nostāties uz kājām? Tas nav nekāds velns, par ko mēs te runājam, tas ir cilvēks. Viņš ir jāuzveic.

-    Jums viegli runāt. Jūs neesat tā, kuru viņš medī.

-    Nē, toties es medīju viņu, un man vajadzīga jūsu palīdzība. Sadarbojieties ar mani, Lilij! Jūs viņu pazīstat labāk nekā jebkurš cits.

-    Tālab jau arī viņš nevar atļauties atstāt mani dzīvu.

-    Apsolu, ka būsit drošībā.

-    Jūs nevarat man to apsolīt. Domājat, ka viņš jau tagad nezina, kur es esmu? Jums nav ne jausmas, cik viņš ir vērīgs. Tas radījums nepalaiž garām nevienu sīkumu, nevienu iespēju. Var jau būt, ka viņš ir dzīvs un elpojošs. Taču jūs nemūžam nepārliecināsit mani, ka viņš ir cilvēks.

Iezvanījās Džeinas mobilais telefons, liekot abām satrūkties. Atbildot uz zvanu, viņa juta Lilijas skatienu, ciešu un jautājošu. Viņa gatava uz ļaunāko.

Zvanītājs' bija Berijs Frosts. - Kur tu šobrīd esi?

-    Vēl arvien Norvičā. Ir jau vēls, tāpēc šonakt droši vien paliksim viesnīcā un atgriezīsimies tikai rit.

-    Manuprāt, labāk būtu, ja tu to meiču nevestu atpakaļ uz šejieni.

-    Kāpēc ne?

-    Tāpēc, ka mums ir lielas nepatikšanas. Olivers Stārks pagalam.

-Ko?

-    Kāds izmantojis Starka telefonu, lai piezvanītu uz deviņi-viens-viens, un atstājis klausuli karājamies. Tā mēs to uzzinājām. Patlaban esmu viņa mājā. Ak Kungs, kas te par asiņainu putru! Viņš vēl arvien piesiets pie ratiņkrēsla, taču nabagu nav iespējams pazīt. Puisim trakoti nav paveicies. - Iestājās klusums, acīmredzot viņš gaidīja Džeinas atbildi. - Ridzoli?

-    Mums jābrīdina pārējie. Sansone un misis Felveja.

-    Mēs jau viņiem piezvanījām. Ari doktorei Ailzai. Mefisto ir biedri ari Eiropā, un viņi veiks piesardzības pasākumus.

Džeina domāja par to, ko pirms brīža bija teikusi Lilija. Jūs nemūžam nepārliecināsit mani, ka viņš ir cilvēks. Kādus gan piesardzības soļus iespējams veikt pret slepkavu, kurš, šķiet, spēj iet cauri sienām?

-    Viņš tos visus medī, - viņa sacīja.

-    Tā izskatās. Tas izvērsies daudz plašāk, nekā mēs bijām domājuši. Nav vairs runa tikai par Liliju Solu. Runa ir par visu šo viņu fondu.

-    Pie velna, kāpēc viņš tā rīkojas? Kāpēc viņš tos vajā?

-    Vai zini, kādā vārdā to nodēvēja Sansone? - sacīja Frosts.

— Izkaušana. Nav izslēgts, ka mēs bijām kļūdījušies attiecībā uz Liliju Solu. Varbūt viņa nemaz nav tā patiesais mērķis.

-    Lai vai kā, tagad es nevaru vest viņu atpakaļ.

-    Leitnants Markits domā, ka viņai drošāk būtu uzturēties ārpus Bostonas, un es esmu ar viņu vienisprātis. Mēs organizēsim fundamentālus drošības pasākumus, bet tas aizņems dienu vai divas.

- — Un ko man ar viņu līdz tam laikam iesākt?

-    Sansone iesaka Ņūhempšīru. Māju kaut kur Baltajos kalnos. Viņš apgalvo, ka tur būšot droši.

-    Kam Šī māja pieder?

-    Kādai misis Felvejas draudzenei.

-    Un mums būtu jāuzticas šā Sansones spriedumam?

-    Markits to atbalstīja. Viņš apgalvo, ka priekšniecībai par šo cilvēku neesot nekādu šaubu.

Tad viņi zina par Sansoni vairāk nekā es.

-    Labi, - noteica Džeina. - Kā es šo vietu atradīšu?

-    Misis Felveja tev piezvanīs un sniegs sīkus norādījumus.

-    Un kā ar Sansoni un Moru? Ko tie iesāks?

-    Ari viņi dosies uz šo pašu vietu. Viņi jūs tur sagaidīs.

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

Bija viens dienā, kad Džeina ar Liliju šķērsoja Masačūset-sas štata robežu, nokļūstot Ņūhempšīrā. Kopš abas no rīta bija izrakstījušās no viesnīcas Oneontā, Lilija nebija bildusi gandrīz neviena vārda. Tagad, braucot uz ziemeļiem Balto kalnu virzienā, vienīgā saklausāmā skaņa bija logu tīrītāju skrapstoņa, aizmēžot no vējstikla sniegpārslas. Viņa ir pārāk sanervozējusies, lai tērzētu, domāja Džeina, uzlūkodama savu klusējošo ceļabiedri. Pagājušonakt viņu kopīgajā viesnīcas istabiņā Džeina bija dzirdējusi blakusgultā nemierīgu grozīšanos un vārtīšanos, un šodien Lilijas acis bija dziļi iekritušas un seja tā izdēdējusi, ka daudz netrūka, lai cauri bālganajai ādai spīdētu balti kauli. Pieņēmusies svarā par pāris mārciņām, Lilija Sola būtu glīta sieviete. Bet tagad, uzlūkojot viņu, Džeinai šķita, ka tā redz staigājošu līķi.

Var būt, ka tas viņa patiesi ir.

-    Vai šonakt paliksit kopā ar mani? - Jautājums bija tik kluss, ka to gandrīz pārmāca loga tīrītāju švīkstoņa.

-    Man jānovērtē situācija, - atbildēja Džeina. - Tad ari izlemšu.

-    Tātad jūs nepaliksit.

-    Jūs jau tur nebūsit viena.

-    Laikam jau jums dikti gribas braukt mājās, vai ne? -nopūtās Lilija. - Vai jums ir vīrs?

-    Jā, esmu precējusies.

-    Un bērni?

Džeina bridi vilcinājās. - Man ir meitiņa.

-    Jūs negribat man neko par sevi stāstīt. Tad jau jūs man neuzticaties.

-    Es jūs pietiekami labi nepazīstu.

Lilija lūkojās ārā pa logu. - Visi, kuri mani savā laikā labi pazinuši, tagad ir miruši...-Viņa bridi klusēja. - Izņemot Dominiku.

Sniegputenis aizvien pieņēmās, kļūdams par baltu šķidrautu aiz loga. Viņas virzījās cauri biezam priežu mežam, un Džeinu pirmo reizi pārņēma nemiers par to, vai, sniegputenim turpinoties, viņas Subaru pieveiks šo ceļa gabalu.

-    Kālab gan lai jūs man uzticētos? - Lilija rūgti iesmējās.

- Galu galā vienīgais, kas jums par mani ir zināms, ir tas, ka esmu mēģinājusi novākt savu brālēnu. Un salaidusi to visu grīstē.

Tas uzraksts uz Loriannas sienas, - bilda Džeina. - Tas bija domāts jums, vai ne? Esmu grēkojis.

-Jo es patiešām esmu grēkojusi, - nomurmināja Lilija. - Un nemūžam nebeigšu par to maksāt.

-    Un četras servētas vietas pie viņas pusdienu galda. Tām bija jāsimbolizē Solu ģimene, vai ne? Četru cilvēku ģimene.

Lilija pārlaida roku pār acīm un palūkojās pa logu. - Un es esmu pēdējā. Pēdējā, kam klāts šis galds.

-    Vai zināt, ko? - ieteicās Džeina. - Ari es to kuces bērnu būtu nomaitājusi.

-    Jūs to vismaz būtu paveikusi prasmīgāk.

Ceļš kļuva aizvien stāvāks. Subaru cīkstējās kalnup, riepas kūlās pa aizvien biezāko svaigi uzkritušā sniega pūderi. Džeina ielūkojās mobilajā telefonā un ieraudzīja, ka tam pazudusi zona. Pēdējo piecu vai pat vairāk jūdžu garumā viņas nebija manījušas nevienu cilvēku mītni. Varbūt mums jāgnežas apkārt, viņa prātoja. Man šo sievieti jānosargā - jānotur viņu dzīvu, nevis jāstiepj kalnos, kur tā nosals līdz nāvei.

Vai šis maz bija pareizais ceļš?

Džeina, piemiegusi acis, centās cauri vējstiklam saskatīt kalna virsotni. Un tad viņa to ieraudzīja - mednieku namiņu, kas bija uztupis klints virsotnē kā ērgļa ligzda. Citu māju

tuvumā nemanīja, un ari šis ceļš, kas vijās kalnup, bija vienīgais. No virsotnes noteikti paveras varens skats uz ieleju... Viņas iebrauca pa vārtiem, kas bija atstāti vaļā, lai uzņemtu abas viešņas.

-    Šeit izskatās tik droši, cik vien tas iespējams, - sacīja Džeina. - Līdzko vārti tiek aizslēgti, šī vieta kļūst nepieejama. Ja vien viņam nav spārnu, viņš šeit neiekļūs.

Lilija raudzījās uz klinti. - Un ari mēs no šejienes nekur nespētu aizbēgt, - viņa klusi sacīja.

Mājas priekšā stāvēja divas automašīnas. Džeinas Subaru apstājās aiz Sansones mersedesa. Viņas izkāpa no auto, un Džeina brīdi kavējās uz piebraucamā ceļa, lūkodamās uz rupji tēstajiem baļķiem un smailo jumtu, kas pacēlās sniegputeņa aizmiglotajās debesīs. Tad viņa aizgāja pēc ceļasomām, bet, aizcirtusi bagāžnieku, piepeši izdzirda aiz sevis rūcienus.

No meža aizsega kā melni rēgi bija izniruši abi dobermaņi. Tās bija noticis tik klusi, ka Džeina nebija dzirdējusi viņu tuvošanos. Suņi nāca virsū atņirgtiem zobiem, un abas sievietes sastinga uz vietas.

-    Nebēdziet! - Džeina čukstus sacīja Lilijai. - Labāk pat nekustieties. - Viņa izvilka ieroci.

-    Balanl Baku! Atpakaļ!

Suņi apstājās kā iemieti un pagrieza galvas pret saimnieci, kura tikko bija iznākusi uz lieveņa.

-    Atvainojiet, ja viņi jūs gadījumā nobiedēja, - sacīja Edvīna Felveja. - Man bija jāizlaiž viņi izskrieties.

Džeina nesteidzās likt ieroci atpakaļ makstī. Viņa neuzticējās šiem dzīvniekiem, un, pats par sevi saprotams, tie neuzticējās viņai. Tie palika stāvam viņas priekšā, modri vērodami detektīvi ar savām melnajām, naidīgajām acīm.

-    Viņi ļoti sarga teritoriju, taču ātri saprot, kurš ir draugs un kurš - ienaidnieks. Nu jau jums vairs nekas nedraud. Paslēpiet vien ieroci un nāciet šurp. Tikai ne pārlieku strauji.

Džeina negribīgi iegrūda ieroci makstī, un viņas abas ar Liliju, dobermaņu skatienu pavadītas, aiztipināja tiem garām un uzkāpa uz lieveņa. Edvīna ielaida viešņas lielā, alai līdzīgā

telpā, kur oda pēc pavarda dūmiem. Virs galvas pacēlās varenas sijas, un zaru vietu izraibinātās priedes koka sienas greznoja briežu un aļņu galvas. Akmens pavardā sprakšķēja bērza malka.

Mora piecēlās no dīvāna, lai apsveicinātos.

-    Beidzot esat klāt, - viņa sacīja. - Vētra tā pieņemas spēkā, ka mēs jau sākām uztraukties.

-    Ceļš bija patiešām nejauks, - pamāja Džeina. - Kad tad tu pati atbrauci?

-    Izbraucām vakar vakarā, tiklīdz Erasts mums piezvanīja. Džeina piegāja pie loga, no kura pavērās skats uz ieleju.

Caur krītošā sniega biezo priekškaru bija saskatāmas attālu virsotņu aprises. — Vai ēdiena jums te ir pietiekami daudz? -viņa apjautājās. - Un kurināmā?

-Pietiktu kaut vairākām nedēļām, - atbildēja Edvīna.

Mana draudzene parūpējusies par krietniem krājumiem. Ieskaitot pat vīna pagrabu. Arī malkas mums ir gana. Un ģenerators, ja gadījumā izbeigtos strāva.

-    Un es esmu apbruņots, - piebilda Sansone.

Džeina viņa ienākšanu nebija dzirdējusi. Pagriezusies viņa-satriekta ieraudzīja, cik neizsakāmi nomākts viņš izskatījās. Pēdējās divdesmit četras stundas šo cilvēku bija galīgi pārvērtušas. Sansone līdz ar draugiem atradās ielenkumā, un tas papilnam atainojās viņa izvārgušajā sejā.

-    Man prieks, ka paliksit kopā ar mums, - viņš sacīja.

-    Patiesību sakot, - Džeina ielūkojās savā rokaspulkstenī,

-    man šķiet, ka apstākļi ir pilnīgi droši.

-    TU taču nedomā šovakar braukt prom, - iebilda Mora.

-    Biju gan cerējusi.

-    Pēc stundas būs jau tumšs. Un ceļi līdz rītam netiks uzarti.

-    Jums patiešām būtu jāpaliek, - pievienojās Sansone.

-    Ceļi būs neizbraucami.

Džeina vēlreiz palūkojās ārā uz krītošo snifegu. Tad iedomājās par buksējošām riepām un vientuļiem kalnu ceļiem.

-    Laikam jau tā būs prātīgāk, - viņa beidzot piekrita.

-    Tātad visa kompānija nakšņos šeit? - pārjautāja Edvīna.

-    Nu tad iešu aizslēgt vārtus.

-    Mums jāuzsauc tosts, - ierosināja Edvīna. - Olivera piemiņai.

Visi bija sapulcējušies lielajā telpā un sasēdušies ap akmens pavardu. Sansone iemeta ugunī bērza pagali, un papīram līdzīgā tāss skaļi iesprakšķējās. Ārā valdīja tumsa. Gaudoja vējš, un pēkšņa brāzma iepūta no skursteņa dūmu mutuli. Itin kā Lucifers paziņotu par savu ierašanos, nodomāja Džeina. Abi do-bermaņi, kuri bija mierīgi gulējuši pie Edvīnas kājām, pēkšņi izslēja galvas, kā saoduši iebrucēju.

Lai arī mundri sprēgāja uguns, telpā bija vēsi, un Lilija, ciešāk savilkusi ap pleciem segu, piecēlās no dīvāna un pievirzījās tuvāk pavardam. Viņa lūkojās liesmās, kas meta tai sejā oranžus atspīdumus. Viņi visi bija kā slazdā, taču īstenā gūstekne te bija Lilija. Cilvēks, ap kuru bija savērpusies tumsa. Viņa visu vakaru tikpat kā nebija runājusi. Nebija arī lāgā pieskārusies vakariņām, un, kad visi pārējie, atsaukdamies uz tostu, iedzēra, Lilijas vīna glāze palika neaiztikta.

-    Par Oliveru, - nomurmināja Sansone.

Viņi pacēla glāzes, klusi un skumji parādot godu. Izdzērusi vienu malku, Džeina pastūma savu glāzi Morai. Viņai drīzāk būtu kārojies alus.

-    Mums vajadzīgas svaigas asinis, Entonij, - sacīja Edvīna.

-    Esmu pārliecināta, ka viņš būs ar mieru. Esmu jau ieteikusi viņu Gotfrīdam.

-    Patlaban nav īstais laiks, Vinnij.

-    Kad tad vēl? Šis cilvēks pirms daudziem gadiem strādāja kopā ar manu vīru. Viņš ir eģiptologs, un, iespējams, var atšifrēt visu to, ko Olivers...

-    Oliveru neviens nespēs aizvietot.

Sansones strupā atbilde šķita Edvīnu apmulsinām. - Protams, ne, - viņa pēc brīža sacīja. - Es to tā nebiju domājusi.

-    Viņš bija jūsu students Bostonas koledžā? - painteresējās Džeina.

Sansone pamāja. - Viņam tad bija tikai sešpadsmit, pats jaunākais pirmkursnieks studentu pilsētiņā. Tb, ka viņš ir apdāvināts, es sapratu jau pirmajā dienā, kad viņš savos ratiņos iestūmās manā klasē. Viņš uzdeva tik daudz jautājumu kā neviens cits. Tas, ka Olivers bija specializējies matemātikā, izrādījās par vienu no iemesliem, kāpēc viņam tik labi padevās viss, ko viņš darīja. Viņam tikai atlika uzmest aci kādam nezināmam senam šifram, un viņš jau saskatīja tajā sistēmu. -Sansone nolika savu vīna glāzi. - Neesmu pazinis nevienu, kurš līdzinātos Oliveram. Tiklīdz viņu iepazina, kļuva skaidrs, ka šis cilvēks ir izcils.

- Atšķirībā no mums, pārējiem, - Edvīna sāji iesmējās. - Es, piemēram, esmu viena no necilākajām kluba biedrēm, kurai vispirms bija vajadzīga kāda cita biedra rekomendācija. -Viņa uzlūkoja Moru. - Jums laikam ir zināms, ka jūs ieteica Džoisa O’Donela?

-    Morai šajā sakarā ir dalītas jūtas, - sacīja Sansone.

-    Jums laikam Džoisa diez ko nepatika, vai ne?

Mora pabeidza tukšot Džeinas vīna glāzi. - Neesmu radusi runāt sliktu par mirušajiem.

-    Toties man nav iebildumu būt atklātai, - paziņoja Džeina.

- Lai ari kas tas par klubu, bet, ja tā biedre ir Džoisa O’Donela, tad tas nav klubs, kurā es gribētu iestāties.

-    Domāju, ka ari bez visa tā jūs mums diez vai piebiedrotos, - Edvīna, atkorķēdama jaunu pudeli, sacīja. - Jo jūs jau neticat.

-    Sātanam? - Džeina iesmējās. - Tam nu gan ne.

-    Jūs to tik droši apgalvojat pat pēc visām šausmām, ko esat pieredzējusi savā darbā, detektīve? — jautāja Sansone.

-    To visu pastrādā tie paši draņķa cilvēki, neviens cits. Un, lai vai kā, es neticu viņu sātaniskajai izcelsmei.

Sansone pieliecās Džeinai tuvāk, viņa seja bija liesmu apmirdzēta. - Vai jums ir pazīstama Tējas indētāja lieta?

-Nē.    »

-    Tas bija angļu zēns vārdā Grehems Jangs. Četrpadsmit gadu vecumā viņš sāka indēt savus ģimenes locekļus. Māti, tēvu, māsu. Beigu beigās viņš nonāca cietumā par mātes slepkavību. Pēc daudziem gadiem, ticis brīvībā, Jangs no jauna ķērās pie cilvēku indēšanas. Kad viņam ticis jautāts, kāpēc, viņš atbildējis, ka tīrā prieka pēc. Un slavas dēļ. Viņš nebija parasta cilvēciska būtne.

-    Vairāk izskatās pēc sociopāta, - noteica Džeina.

-    Tās ir patīkams, nomierinošs vārdiņš, ko šādos gadījumos labprāt mēdz lietot. Uzstādiet tikai psihiatra diagnozi, un tā jums izskaidros neizskaidrojamo. Bet mēdz būt tik šausmīgas izdarības, ka tām nav iespējams rast izskaidrojumu. Nav pat iespējams tās aptvert ar prātu. - Viņš apklusa. - Grehems Jangs iedvesmoja kādu citu gados jaunu slepkavu. Sešpadsmitgadīgu japāņu meiteni, kuru es pirms gada intervēju. Viņa bija lasījusi Grehema Janga publicēto dienasgrāmatu, un tajā aprakstītie noziegumi atstājuši uz viņu tik spēcīgu iespaidu, ka meitene nolēmusi Jangu atdarināt. Viņa iesāka ar dzīvnieku bendēšanu. Viņa tos graizīja gabalos un rotaļājās ar to ķermeņa daļām. Viņai bija elektroniska dienasgrāmata, kurā tā detalizēti aprakstīja, kā ir ietriekt nazi dzīvā miesā. Asiņu siltums, mirstošās būtnes konvulsijas. Viņa noindēja savu māti ar talliju un dokumentēja savā dienasgrāmatā visus mokošos simptomus, kurus mātei bijis jāizcieš. - Viņš atslīga atpakaļ krēslā, taču skatiens neatstājās no Džeinas. ^ Un jūs viņu dēvētu vienkārši par sociopāti?

-    Toties jūs viņu nosauktu par dēmonu?

-    Tādai kā viņa nav cita apzīmējuma. Nedz arī tādam kā Dominiks Sols. Mēs zinām par viņu eksistenci. - Sansone pagriezās, un viņa skatiens atkal pievērsās liesmām. - Nelaime tāda, - viņš klusi sacīja, - ka viņi savukārt zina par manu eksistenci.

-    Vai kādreiz esat dzirdējusi par Enoha grāmatu, detektīv? -Edvīna, no jauna piepildīdama vīna glāzes, vaicāja.

-    Jūs to reiz pieminējāt.

-    Tā tika atrasta Nāves jūras tīstokļos. Tās ir sens teksts, vēl pirms kristīgās ēras. Apokrifiskās literatūras sastāvdaļa. Tā pareģo pasaules galu. Tā mums pastāsta, ka zemi apsēdusi cita rase - Vērotāji, ka viņi bijuši tie, kuri iemācījuši mums izgatavot zobenus un nažus, un vairogus. Viņi ielikuši mūsu rokās rīkus, ar kuriem mums pašiem sevi iznicināt. Cilvēkiem jau izsenis bijis zināms par šo radījumu esamību, un viņi bija ari ievērojuši, ka tie atšķiras no mums.

-    Seta dēli, - Lilija klusi sacīja. - Ādama trešā dēla pēcnācēji.

-    Jums par tiem ir zināms? - Edvīna viņu uzlūkoja.

-    Es zinu, ka tiem ir daudz vārdu.

-    Nebiju dzirdējusi, ka Ādamam bijis trešais dēls, - brīnījās Džeina.

-    Viņš gan tiek pieminēts Genesis, bet Bībele, kad tai ir izdevīgi, daudz ko apiet, - skaidroja Edvīna. - Daudz kas vēsturē ticis cenzēts un noklusēts. Tikai tagad, gandrīz pēc diviem gadu tūkstošiem, mums radusies iespēja lasīt Jūdas evaņģēliju.

-    Un šie Seta pēcteči - tie būtu tie Vērotāji?

-    Gadsimtu gaitā viņi dēvēti tik dažādos vārdos. Elohimi, Nefilimi. Ēģiptē - Šemsu Hor. Viss, ko mēs zinām, - viņu izcelsme ir sena, viņu sākotne meklējama Levantā.

-Kur?

-    Svētajā Zemē. Enoha grāmata mums stāsta, ka pienāks bridis, kad mums nāksies ar viņiem cīnīties uz dzīvību un nāvi. Un mēs piedzīvosim bēdu dienas, kad viņi slepkavos un apspiedīs, un postīs. — Edvīna apklusa, lai piepildītu Džeinas glāzi. - Un tad viss izšķirsies. H būs pēdējā kauja. Apokalipse. - Viņa uzlūkoja Džeinu. - Vai nu jūs tam ticat vai ne, bet vētra tuvojas.

Liesmas Džeinas nogurušo acu priekšā šķita izplūstam, un uz īsu brīdi viņa iztēlojās uguns jūru, kura visu aprij. Tad tā ir tā pasaule, kurā jūs, ļautiņi, mītat, viņa nodomāja. Pasaule, kura man ir sveša.

Tad viņa uzlūkoja Moru. - Tikai nesaki man,vdok, ka ari tu tam visam tici.

Tā vietā, lai atbildētu. Mora vienkārši iztukšoja savu glāzi un piecēlās. - Esmu nogurusi, - viņa paziņoja. - Iešu gulēt.

TRĪSDESMIT septītā nodaļa

Kāds klaudzināja pie Lilijas apziņas durvīm, vēloties tikt ielaists viņas sapņu slepenajā valstībā. Viņa pamodās tumsā, apkārt viss bija svešs, un pirmajā brīdī Liliju pārņēma panika. Tad viņa ieraudzīja logā mēness gaismu un atcerējās, kur atrodas. Sniegs ārā mirdzēja žilbinoši balts. Vētra bija rimusi, un mēness apspīdēja tīro, balto pasauli - klusu un burvības pilnu. Pirmo reizi kopš daudziem mēnešiem Lilija jutās drošībā. Es vairs neesmu viena, viņa nodomāja. Ap mani ir cilvēki, kuri izprot manas bailes, cilvēki, kuri mani aizsargās.

Viņa izdzirda sīku, skrapstošu troksni; aizslīdējis gar istabu, tas attālinājās gaitenī. Tas ir viens no tiem dobermaņiem, viņa nodomāja. Baku vai Balans. Kādi pretīgi vārdi! Lilija gulēja gultā, gaidīdama, kad nagi atkal aizskrapstēs gar durvīm, taču suns neatgriezās.

Tās labi. Lilijai vajadzēja uz vannasistabu, un viņai nebija nekādas vēlēšanās gaitenī sastapties ar kādu no šiem nezvēriem.

Lilija izkāpa no gultas un devās uz durvīm. Pabāzusi galvu gaitenī, viņa palūkojās pēc suņiem, taču no tiem nebija ne miņas, arī nagu troksnis nebija dzirdams. No kāpņu puses nāca vāra gaisma, pietiekama, lai apgaismotu viņai ceļu līdz van-nasistabai. Kāpjot pār slieksni, basā pēda pieskārās kaut kam slapjam. Lilija palūkojās lejup un, ieraudzījusi peļķi, riebumā atrāva kāju. Suņi - kā gan citādi. Var būt, ka tie atstājuši uz grīdas vēl kādus grēka darbus? Viņai nepavisam negribējās iekāpt vēl sliktākā ķēpā.

Lilija pasniedzās pēc elektrības slēdža, piespieda to un pārlaida skatienu grīdai. Tur bija vēl citas peļķes, bet izskatījās, ka tās nebija atstājuši suņi: tas bija izkusis sniegs zoļu nospiedumu formā. Kāds bija izgājis ārā un ienesis mājā sniegu. Lilijas skatiens pacēlās līdz spogulim, kur viņa sastapās ar savām miegaini šaurajām acīm. Un tad viņa ieraudzīja vēl kaut ko - kaut ko tādu, kas matiņiem uz skausta lika sacelties stāvus; tas bija atspulgs kaut kam, kas ar sarkanu krītu bija uzzīmēts uz sienas viņai aiz muguras.

Trīs apvērsti krusti.

Lilija noelsusies atmuguriski kāpās atpakaļ un tad pa galvu, pa kaklu metās ārā no vannasistabas. Bailes dzina viņu uz priekšu pa gaiteni, basās pēdas slīdēja pa slapjo grīdu. Viņa metās tuvākajās durvīs. Tā bija Moras guļamistaba.

- Mostieties! - Lilija čukstēja. - Jums jāmostas! i§* Viņa purināja aizmigušo sievieti tik spēcīgi, ka krakšķēja gultas galvgalis un spindzēja atsperes. Mora elpoja, taču nemodās.

Kas viņai noticis? Kāpēc nevaru viņu uzmodināt?

Gaitenī kaut kas iečīkstējās. Lilijas galva strauji pagriezās pret durvīm. Lavoties tām tuvāk, sirds dauzījās tik stipri, ka, likās, tā ielauzīs ribas. Viņa stāvēja un klausījās, cenzdamās cauri savas sirds pukstiem sadzirdēt vēl kādu skaņu.

Nekā.

Viņa pagrieza galvu gar durvju aplodu un ielūkojās gaitenī. Tas bija tukšs.

Jāpamodina pārējie. Tiem jāzina, ka viņš ir mājā.

Lilija izslīdēja gaitenī un tāpat, basām kājām, steidzās uz istabu, kurai pēc viņas domām vajadzēja būt Džeinas istabai. Viņa pasniedzās pēc durvju roktura un klusi iešņukstējās. Tā bija aizslēgta. Vai man būtu jāklauvē, lai viņu uzmodinātu? Vai varu atļauties celt tādu troksni? Tad viņa izdzirda suņa iesmilk-stēšanos un klusu nagu skrapstoņu pirmā stāva lielajā istabā. Lilija devās kāpņu virzienā. Palūkojusies pāri margām, viņa atvieglojumā gandrīz iesmējās.

Lejā pavardā dega uguns. Uz dīvāna, raudzīdamās liesmās, sēdēja Edvīna Felveja.

Lilijai skrienot lejup pa kāpnēm, abi dobermaņi pacēla galvas, un viens no tiem brīdinoši ierūcās. Lilija sastinga kāpņu apakšā.

-    Nu, nu, Balan, - Edvīna viņu labināja. - Kas tad tev tā nepatīk?

-    Edvīnal - Lilija viņu čukstus uzrunāja.

Edvīna pagriezās pret Liliju. - Ak tad jūs esat nomodā! Es tikai gribēju piemest mazliet malkas.

Lilija lūkojās liesmās, kas sprēgāja un šaudījās, kāri aprīdamas pārdroši augstu pagaļu krāvumu. - Klausieties! - Lilija tāpat čukstus turpināja, sperdama soli tuvāk. Viens no suņiem piecēlās kājās un atsedza ilkņus, un viņai atkal bija jāapstājas.

- Viņš ir mājā! Mums visi jāuzmodina!

Edvīna nesatricināmā mierā paņēma vēl divas pagales un iemeta tās jau tāpat pārlieku stiprajās liesmās, kā uzjundīdama pekles uguni. - Ievēroju, ka jūs šovakar gandrīz nepieskārāties vīnam, Lilij.

-    Dominiks ir šeit!

-    Jums būtu bijis jāguļ ciešā miegā tāpat kā visiem pārējiem. Bet tas būs pat vēl daudz labāk. Tas, ka esat nomodā.

-    Kas?

Suns vēlreiz ierūcās, un Lilija palūkojās uz atņirgtajiem zobiem, kas liesmās atspīdēja oranži. Suņi, viņai pēkšņi ienāca prātā. Tie šovakar nevienu reizi nebija ierējušies. Iebrucējs iekļuvis mājā. Viņš atstājis slapjus zoļu nospiedumus uz grīdas. Un suņi netika brīdinājuši.

Jo tie viņu pazina.

Kad Edvīna pagriezās pret viņu, Lilija strauji metās uz priekšu un izrāva no pavarda kruķi. - Jūs viņu ielaidāt, -viņa sacīja un, draudīgi vicinādama kruķi, kāpās atpakaļ. - Jūs viņam pateicāt.

-    Ak, bet man tas nemaz nebija jādara. Viņš jau bija priekšā, kalnos, un gaidīja mūs.

-    Kur viņš ir?

-    Dominiks pagodinās ar savu klātbūtni, kad pats to uzskatīs par vajadzīgu.

-    Kaut jūs būtu nolādētai - iesaucās Lilija, ciešāk sažņaugdama krāsns kruķi. - Kur viņš paslēpies?

Viņa par vēlu ieraudzīja draudošo uzbrukumu.

Lilija izdzirda rūcienu, nagu skrapstoņu pret koka grīdu un ar acs kaktiņu redzēja, kā viņai metas virsū divas melnas šautras. Trieciens nogrūda viņu uz grīdas, kruķis ar skaļu troksni izkrita no rokām. Ap augšdelmu saslēdzās žokļi. Zobi iecirtās miesā, un viņa kliedza.

-    Balan! Baku! Mierā.

Tā nebija Edvīnas balss, kas izteica šo komandu. Tā bija cita balss. Balss, kas atnākusi no Lilijas nakts murgiem. Suņi viņu palaida vaļā, atstājot apdullinātu un asiņojošu, un paklausīgi atkāpās. Lilija mēģināja piecelties, bet viņas kreisā roka bija stinga un nevarīga; spēcīgie žokļi bija pārkoduši cīpslas. Viņa ievaidējusies apvēlās uz sāna un ieraudzīja uz grīdas savu asiņu peļķi. Un aiz šīs asiņu peļķes vīrieša kurpes, kas tai tuvojās. Viņas elpa bija pārvērtusies šņukstos; pielikusi milzu pūles, Lilija uzrāva sevi sēdus. Viņš .bija apstājies pie pavarda un stāvēja, liesmu apmirdzēts, kā tumšs, no elles izniris veidols. Viņš lūkojās lejup uz Liliju.

-    Tev tas vienmēr kaut kā izdodas, Lilij, - viņš sacīja. - TU esi tā, kas man allaž sagādā nepatikšanas.

Viņa šļūkāja atpakaļ, atkāpdamās, bet pleci atsitās pret krēslu, un tālāk viņa vairs netika. Sastingusi uz vietas, Lilija vērās Dominikā - vīrietī, par kādu tas bija kļuvis. Viņam vēl arvien bija tie paši zeltainie mati, tās pašas neparasti zilās acis. Taču viņš bija izaudzis garāks, kļuvis platāks plecos, un seja, kas kādreiz bija šķitusi eņģeliska, tagad bija ieguvusi asus, nežēlīgus vaibstus.

-    Pirms divpadsmit gadiem, - viņš sacīja, - tu mani nogalināji. Tagad esmu nolēmis izdarīt tev to pašu pakalpojumu.

-    Esi uzmanīgs, - brīdināja Edvīna. - Viņa ir žigla.

-    Vai tad es tev to neteicu, māt?

Lilijas skatiens pielipa Edvīnai, tad pārmetās uz Dominiku. Tas pats varenais augums. Tās pašas acis.

Dominiks, pamanījis viņas apjukušo skatienu, sacīja: - Pie kā gan cita lai vērstos piecpadsmitgadīgs zēns, kurš nokļuvis nelaimē? Kad tas izrāpies no nogremdēta auto un viņam nav nekā cita, atskaitot drēbju kārtu mugurā? Man bija jāpaliek mirušam un nost no acīm, vai ari tu būtu uzrīdījusi man policiju. Tu atņēmi man visas iespējas, Lilij. Atskaitot vienu.

Viņa māti.

-    Pagāja vairāki mēneši, iekams māti sasniedza mana vēstule. Vai tad vienmēr netiku teicis, ka viņa atbrauks man pakaļ? Un tavi vecāki tam neparko negribēja ticēt.

Edvīna pastiepa roku, lai noglāstītu dēla seju. - Bet tu zināji, ka tas notiks.

Viņš pasmaidīja. - Tu vienmēr pildi dotos solījumus.

-    Esmu izpildījusi ari šo, vai ne? Es viņu atgādāju šurp. Tev tikai bija jābūt pacietīgam un jābeidz sava apmācība.

Lilija lūkojās Edvīnā. - Bet jūs taču sastāvat Mefisto fondā!

Un es zinu, kā viņus izmantot, - atteica Edvīna. - Zinu, kā tos ievilināt spēlē. Jūs domājat, ka tas viss notiek tikai jūsu dēļ, Lilij, bet galvenais mērķis ir viņi. Visa tā kaitējuma dēļ, ko viņi mums nodarījuši gadu gaitā. Mēs gatavojamies viņus iznīcināt. - Edvīna palūkojās uz liesmām. — Mums vēl vajadzīga malka. Aiziešu pakaļ kādam klēpim.

-    Domāju, ka tas nav nepieciešams, — iebilda Dominiks.

- Šī būda ir sausa kā pakulu vīkšķis. Pietiek ar nieka dzirksteli, lai to nosvilinātu līdz pašiem pamatiem.

Lilija purināja galvu. - Jūs taisāties viņus visus nogalināt...

-    Sākotnēji tā bija plānots, - piekrita Edvīna. - Viņi gulēs un neko nemanīs.

-    Ne tuvu tik daudz prieka kā piebeigt Džoisu O’Donelu, -sūrojās Dominiks. - Bet tu vismaz esi nomodā, lai izbaudītu to visu, Lilij. - Viņš pacēla kruķi un iebakstīja tā galu dziļi liesmās. - Ērta lieta tāda uguns. Tā pilnīgi iznīcina miesu, neatstājot neko dtu kā vien pārogļojušos kaulus. Neviens nekad neuzzinās, kāda patiesībā bijusi tava nāve, jo cirtumu pēdas

jau nebūs redzamas. Nedz ari dedzinājumu pēdas. Nospriedīs, ka tu līdz ar visiem pārējiem esi aizgājusi bojā miegā. Nelaimes gadījums, kurā dzīva paliks vienīgi mana māte. Neviens neuzzinās, ka tu pirms nāves būsi stundām ilgi kliegusi. - Viņš izvilka kruķi no uguns.

Lilija uzrausās kājās, no galvas plūda asinis. Viņa metās uz durvīm, taču tai ceļu aizšķērsoja abi dobermaņi. Lilija pamira, lūkodamās to atņirgtajos zobos.

Viņu satvēra spēcīgas rokas, un Edvīna grūda to atpakaļ pie pavarda. Lilija, spalgi kliegdama, locījās un spirinājās, un ar gandarījumu juta, ka viņas dūre ietriecas Edvīnas vaigā.

Tie atkal bija suņi, kas nogāza viņu zemē; abi metās tai virsū no mugurpuses, notriecot Liliju garšļaukus.

Sl[- Mierā! — nokomandēja Dominiks.

Suņi atkāpās. Edvīna, saķērusi savainoto seju, iespēra viņai pa ribām, un Lilija aizvēlās prom; belziens bija tik stiprs, ka aizsita elpu. Cauri sāpju plīvuram viņa redzēja tuvojamies Dominika kurpes. Lilija juta, ka Edvīna saķer viņu aiz plaukstu locītavām un piespiež tās pie grīdas. Lilija lūkojās augšup Dominika sejā, acīs, kas, atstarojot liesmu mirdzumu, izskatījās kā divas degošas ogles.

- Laipni lūgta ellē! - viņš sacīja. Viņam rokā bija nokaitēts krāsns kruķis.

Lilija raustījās kliegdama un cenzdamās izbrīvēties, bet Edvīnas tvēriens bija pārāk spēcīgs. Kad Dominiks nolaida kruķi zemāk, viņa aizgriezās; vaigs piespiests grīdai, acis cieši aizmiegtas sāpju gaidās.

Pēkšņs sprādziens, un kaut kas silts apšļāca Lilijas seju. Viņa dzirdēja Edvīnu noelšamies un troksni, kruķim nokrītot uz grīdas. Un pēkšņi Lilijas rokas bija brīvas.

Viņa atvēra acis un ieraudzīja abus dobermaņus pāri istabai metamies virsū Džeinai Ridzoli. Džeina pacēla ieroci un izšāva vēlreiz. Viens no suņiem nokrita, bet otrs jau kā melna raķete bija lēcienā. Brīdī, kad suns gāzās viņai virsū, Džeina izdarīja vēl vienu šāvienu. Ierocis nokrita un aizslīdēja prom, tad abi novēlās zemē - Džeina, saķērusies ar ievainoto do-bermani.

-    Nē, - kunkstēja Edvīna. Viņa bija nometusies uz ceļiem pie pakritušā dēla, paijādama tā seju, glauzdama matus. - Tu nedrīksti mirti Tu esi izredzētais.

Lilija visiem spēkiem centās uzrausties sēdus, un telpa ap viņu sazvārojās. Negausīgo liesmu mirdzumā viņa redzēja Edvīnu pieceļamies visā augumā kā atriebības eņģeli. Viņa redzēja, kā sieviete pieliecas un paceļ Džeinas nokritušo šaujamieroci.

Kad Lilija pierausās kājās, telpa sašūpojās vēl negantāk. Apveidu karuselis negribēja un negribēja apstāties. Uguns. Edvīna. Liesmās vizošā Dominika asiņu peļķe.

Un kruķis.

Suns pēdējo reizi konvulsīvi noraustījās, un Džeina aizgrūda to prom. Beigtais dzīvnieks ar ļengani izkārušos mēli smagi novēlās uz grīdas. Tikai tad Džeina ieraudzīja savā priekšā Edvīnu. Un ieroci, kas spīdēja viņas rokās.

-    Šeit tad ari visam pienāks gals. Šonakt, - paziņoja Edvīna.

Jums. Un Mefisto. - Edvīna pacēla šaujamo, rokas muskuļi

saspringa gatavībā nospiest mēlīti. Viņas uzmanība bija tik nedalīti pievērsta Džeinai, ka tā nemanīja sev virs galvas savu pašas nāvi.

Kruķis triecās pret Edvīnas pakausi, un Lilija juta, kā kaltā dzelzs noraida uz viņas roku lūstoša kaula brakšķi. Edvīna, neiz-dvesusi ne skaņas, sabruka uz grīdas. Lilijas tvēriens atslāba, un kruķis, atsitoties pret grīdu, skaļi nošķindēja. Viņa lūkojās lejup uz pašas pastrādāto. Uz Edvīnas galvu, uz ielauzto pakausi. Uz asinīm, kas plūda kā melna upe. Un pēkšņi telpa satumsa; kājas, vairs nespēdamas viņu noturēt, sagrīļojās un ļima. Lilija lēnām noslīdēja uz grīdas, piezemēdamās uz dibena. Galva noslīga klēpī, un viņa vairs neko nejuta; ne sāpes, ne pati savus locekļus. Viņa peldēja, atdalījusies no sava ķermeņa, kaut kur ļoti tuvu tai robežai, aiz kuras sākas melns bezdibenis.

-    Lilij, - Džeina pieskārās viņas plecam. - Lilij, jūs asiņojat. Ļaujiet, lai apskatu jūsu roku.

Viņa ievilka elpu. Telpa kļuva gaišāka. Lilija lēnām pacēla galvu un ieraudzīja sev pretī Džeinas seju. - Es viņu nositu, -viņa nomurmināja.

-    Tikai neskatieties uz viņu, labi? Nāciet, pārvietosim jūs uz dīvāna. - Džeina pieliecās, lai palīdzētu Lilijai piecelties kājās. Piepeši viņa sastinga, pirksti ciešāk apkļāva Lilijas roku.

Ari Lilija dzirdēja šos čukstus, un asinis viņas dzīslās pārvērtās ledū. Viņa lūkojās uz Dominiku un redzēja, ka tā acis ir vaļā un viņš ir pie pilnas apziņas. Viņa lūpas kustējās, bet vārdi bija tik klusi, ka viņa tos tik tikko saklausīja.

Ne... ne...

Džeina pieliecās viņam tuvāk, mēģinādama kaut ko saklausīt. Lilija neuzdrošinājās tuvoties. Viņai bija bailes, ka Dominiks pēkšņi varētu mesties virsū kā kobra. Viņu varēja nogalināt vēl un vēl, bet viņš tīk un tā atgriezās. Viņš bija neiznīcināms.

Ļaunums ir neiznīcināms.

Liesmas atspoguļojās izplūdušajā asins peļķē, un izskatījās, it kā liesmotu pati grīda, it kā Dominiks būtu izplatījis ap sevi elli.

Viņa lūpas atkal sakustējās. - Mēs neesam...

-    Saki, - mudināja Džeina, - pasaki man!

-    Mēs... neesam... vienīgie.

-    Ko? - Džeina nometās uz ceļiem un, satvērusi Dominiku aiz pleciem, pamatīgi to sapurināja. - Kas tad vēl šeit ir?

Dominika plaušas atstāja pēdējais elpas vilciens. Viņa žoklis lēnām atslāba un sejas vaibsti izlīdzinājās kā kūstošs vasks. Džeina atlaida vaļā viņa nedzīvo ķermeni un iztaisnojās. Tad viņa uzlūkoja Liliju. - Ko viņš ar to gribēja teikt?

Lilija lūkojās Dominika neko neredzošajās acīs, sejā, kas tagad bija ļengana un bez dzīvības. - Viņš mums pavēstīja, -viņa sacīja, - ka viss vēl nav galā.

TRīSDESMIT ASTOTā NODAļA

Sniega tīrītājs virzījās augšup pa kalnu ceļu, un tā motora rūkoņa atbalsojās pār ieleju. Džeina stāvēja uz apsnigušā mednieku namiņa terases un, pārliekusies pāri margām, lūkojās uz ceļu. Viņa vēroja tīrītāja neatlaidīgo virzīšanos uz priekšu, dzenot vagu svaigi uzkritušajā sniegā. Viņa pavērsa seju pret sauli un, ievilkusi plaušās auksto un tīro gaisu, centās aizdzīt no smadzenēm pēdējās miglas sārņu atliekas. Līdzko ceļš būs notīrīts, kalnos sabrauks amatpersonu automašīnu bars: štata policija, medicīnas eksperti, nozieguma vietas operatīvā brigāde. Viņai jābūt možai un gatavai uzklausīt viņu jautājumus.

Lai ari uz daudziem no tiem viņai nebūs atbilžu.

Džeina nopurināja no zābakiem sniegu, atvēra stikla durvis un iegāja namā.

Pārējie dzīvi palikušie bija sasēdušies ap virtuves galdu. Lai ari lielajā istabā, kur dega uguns, bija siltāks nekā šeit, neviens no viņiem neizrādīja vēlēšanos atstāt virtuvi. Neviens negribēja atrasties vienā telpā ar līķiem.

Mora beidza pārsiet Lilijai roku. - Ir skartas liecējmuskuļa cīpslas. Manuprāt, jums būs nepieciešama ķirurģiska iejaukšanās. Ja ne citādi, tad vismaz antibiotikas. - Viņa uzlūkoja Džeinu. - Kad ceļš būs notīrīts, pats pirmais, kas mums darāms, - jānogādā viņa slimnīcā.

- Necik ilgi jau vairs nebūs, - sacīja Džeina. - Tīrītājs ir pusceļā uz virsotni. - Viņa apsēdās un uzlūkoja Liliju. - Jūs saprotat, ka policija jums uzdos jautājumus. Daudz jautājumu.

-    Lai tie pagaida, līdz viņa būs saņēmusi medicīnisko palīdzību, - iebilda Mora.

-Jā, protams. Bet, Lilij, ņemiet vērā, ka jums tiks jautāts par to, kas šeit pagājušonakt norisinājās.

-    Vai tu nevari viņai pratināšanā palīdzēt? - ierosināja Mora.

-    Es jau tur neko neredzēju, - sacīja Džeina. - Pusi no visas jezgas es nogulēju.

-    Paldies Dievam, ka tu nebiji izdzērusi savu vīnu. Citādi šorīt no mums visiem būtu palikusi tikai pelnu čupiņa.

-    Tā ir mana vaina, - paziņoja Sansone. - Es nedrīkstēju aizmigt. Tā bija kļūda, ka ļāvu, lai Edvīna lej man vīnu.

Džeina sarauktām uzacīm uzlūkoja Sansoni. - Iznāk, ka jūs bijāt plānojis visu nakti palikt nomodā?

-    Biju domājis, ka kādam ir jāpaliek nomodā. Katram gadījumam.

-    Tātad jums jau bija aizdomas uz Edvīnu?

-    Nē, tas gan man ar nožēlu jāatzīst. Jums jāsaprot, cik ļoti uzmanīgi mēs esam, uzņemdami savā pulkā jaunus biedrus. Tie mūsu vidū ienāk tikai ar mums labi pazīstamu cilvēku ieteikumiem. Un jau pēc tam mēs ievācam ziņas, veicam aizmuguriskas pārbaudes. Nē, Edvīna nebija tā, par kuru man bija radušās šaubas. - Viņš uzlūkoja Liliju. - Tā, kurai es neuzticējos, bijāt jūs.

-    Kāpēc Lilija? - vaicāja Džeina.

-    Tovakar, kad tika atvērts mans dārza puses logs, - vai atceraties, es teicu, ka mēs to vienmēr turam aizslēgtu?

-Jā-

-    Tas nozīmē, ka kāds to bija atslēdzis no iekšpuses, kāds, kurš tovakar bija manā namā. Es nospriedu, ka tā būs bijusi Lilija.

-    Man vēl arvien nav skaidrs, - ierunājās Mora. - Ja jau jūs ievērojat tādu piesardzību attiecībā pret sava fondakjaunajiem biedriem, kā jūs varējāt tā kļūdīties ar Edvīnu?

-    Tas mums ar Gotfrīdu tagad būs jāizzina. Kā viņa iefiltrējās. Kā tas ticis ieplānots un izpildīts. Nebija jau tā, ka viņa

vienā jaukā dienā būtu parādījusies uz mūsu sliekšņa; viņai bija atbalsts Mefisto iekšienē, atbalsts no kāda, kurš, ievācot informāciju, tika novērsis no viņas visas aizdomas.

- Tie bija Dominika pēdējie vārdi, - sacīja Lilija. - Mēs neesam vienīgie.

- Esmu pārliecināts, ka viņu ir daudz. - Sansone uzlūkoja Džeinu. - Vai nu jūs to pieņemat, vai ne, bet mēs esam iesaistīti karā. Tas rit gadsimtiem ilgi, un tas, kas norisinājās pagājušonakt, bija tikai viena no kaujām. Ļaunākais vēl ir priekšā.

Džeina papurināja galvu un palaida nogurušu smiekliņu.

-    Redzu, ka atkal esam uzņēmuši veco dziesmu par dēmoniem.

— Es tiem ticu, - Lilija, stūrgalvīgi izslējusi zodu, paziņoja.

-    Es zinu, ka tie pastāv.

Pagalmā bija dzirdams sniega tīrītāja troksnis, motora rūkoņa nu jau skanēja pavisam tuvu. Ceļš beidzot bija tīrs, un viņi varēs šo kalnu atstāt. Varēs atgriezties katrs savā dzīvē. Mora - mesties Daniela Brofija apskāvienos, kas vai nu dos tai cerību, vai salauzīs viņas sirdi. Džeina - par samierinātāju starp saviem karojošajiem vecākiem.

Un galvenais - es došos mājās pie Gabriela. Viņš mani gaida.

Džeina piecēlās un piegāja pie loga. Debesīs nemanīja neviena mākonīša, un saule rotājās mirdzošajā sniegā. Ceļš uz mājām tagad būs notīrīts un nokaisīts smiltīm. Cik skaista diena, lai atgrieztos mājās! Lai apskautu vīru un noskūpstītu mazuli. Nevaru sagaidīt, kad redzēšu jūs abus!

-Jūs vēl arvien man neticat, detektīv? - nerimās Sansone.

-    Jūs neticat, ka norisinās karš.

Džeina palūkojās debesīs un pasmaidīja. - Šodien, - viņa sacīja, - man patiešām labāk gribētos tam neticēt.

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Virs galvas karājās tumši mākoņi; tie bija tik zemu, ka Lilija saoda gaisā tuvīnā sniegputeņa īpatnējo smaržu. Viņa stāvēja paugura pakājē, lūkodamās uz māju, kurā bija uzaugusi. Tikai viņa to neredzēja tādu, kāda tā bija tagad: pamesta čaula ar nosēdušos lieveni, ar lietus un saules nopelēcinātu apšuvumu. Nē, viņa to redzēja tādu, kāda tā bija bijusi tajās vasarās: ar ziedošiem mežvīteņiem apaugušu režģi un pie dzegas piekārtiem ģerāniju podiem. Viņa redzēja no mājas iznākam savu brālīti Tediju; dzirdēja, kā viņam aiz muguras iečīkstas vēj-tvera durvis un kā tās ar troksni aizcērtas, kad zēns smiedams noskrien lejup pa lieveņa pakāpieniem. Viņa redzēja logā māti mājam ar roku un saucam: “Tedij, tikai nenokavē pusdienas!” Un vēl viņa redzēja tēvu, kā viņš, saulē apsvilis, svilpodams un ar kapli rokā kāto pāri pagalmam uz savu tik iemīļoto sakņu dārziņu. Lilija šeit kādreiz bija laimīga. Tās bija dienas, ko atcerēties, dienas, pie kurām tverties.

Visu pārējo, visu, kas notika pēc tam, es pārvērtīšu pelnos.

- Vai vēl arvien uz to pastāvat, mis Sola? - vaicāja ugunsdzēsēju priekšnieks.

Viņa brigāde stāvēja pilnā ugunsdzēsēju ietērpā, gaidot komandu. Gabaliņu aiz viņiem uzkalna pakājē vērot notiekošo bija salasījies neliels pulciņš pilsētiņas ziņkārīgo. Taču Lilija lūkojās tikai uz Entoniju Sansoni un Gotfrīdu Baumu. Viņa tiem uzticējās, un tagad tie bija viņai līdzās, lai būtu šā dēmonu izdzīšanas akta liecinieki.

Lilija pagriezās pret māju. Mēbeles bija izvāktas un atdotas labdarības iestādēm. Ja neskaita salmu ķīpas, ko ugunsdzēsēji bija sanesuši augšstāva guļamistabā, tā bija tikai tukša čaula.

-    Mis Sola? - priekšnieks vēlreiz vērsās pie viņas.

-    Dedziniet nost! - sacīja Lilija.

Viņš deva signālu, un brigāde devās uz priekšu - vieni ar šļūtenēm, citi ar kannām, kurās bija petroleja, sajaukta ar dīzeļdegvielu. Ne jau bieži tik pamatīga ēka tiek upurēta mācību ugunsgrēkam, un vīri ar skubu devās uzdevumā, gatavi mēroties spēkiem ar uguni. Praktizēšanās nolūkos viņiem bija paredzēts to nodzēst, tad aizdedzināt no jauna, tā atkal un atkal, līdz pienāk brīdis ļaut liesmām triumfēt.

Debesīs cēlās melni dūmu mutuļi. Lilija pakāpās atpakaļ, lai nostātos starp diviem vīriem, kurus tā uzskatīja par saviem padomdevējiem, pat par tēviem. Sansone un Baums neko neteica, bet brīdī, kad augšstāva logos parādījās pirmās liesmas, Lilija dzirdēja Baumu dziļi ievelkam elpu un juta uz pleca Sansones stingro roku. Viņai nebija vajadzīgs atbalsts, viņa stāvēja taisnu muguru, skatiens bezbailīgi pievērsts liesmām. Iekšpusē uguns jau noteikti bija pārņēmusi grīdas dēļus, uz kuriem vēl arvien bija Pītera Sola asins traipi, un tagad laizīja ar velnišķīgajiem krustiem apgānītās sienas. Tādām vietām nedrīkst ļaut dzīvot. Tik lielu ļaunumu nav iespējams nomazgāt; to var iznicināt vienīgi ar uguni.

Patlaban ugunsdzēsēji atkāpās no mājas, lai noskatītos ugunsgrēka beigu daļā. Liesmas sprakšķēja uz jumta, un kūstošais sniegs čūkstēdams pārvērtās tvaikos. Oranžas ķetnas, snaikstīdamās no logiem, rāpās augšup pa sauso apšuvumu. Karstums atsvieda ugunsdzēsējus atpakaļ, kad liesmas kā rēcoši nezvēri devās savā pēdējā uzvaras gājienā.

Lilija lūkojās pašā uguns sirdī, kas tagad aprija pēdējo, kas bija atlicis no viņas bērnības, un uguns mirdzuma ielokā viņa piepeši ieraudzīja kādu tālu mirkli. Vasaras vakars. Uz lieveņa stāv māte, tēvs un Tedijs un vēro, kā viņa, vicinādama tauriņu ķeramo tīklu, skraidelē pa zāli. Visapkārt mirguļo sīk-sīkas uguntiņas. Jāņtārpiņi. To ir tik daudz, ka tie atgādina zvaigžņu miriādes, kas mirkšķina naktī. — Paskat, tava māsa vienu noķērusi! - saka māte, un Tfedijs smiedamies stiepj preti burku, lai saņemtu savu balvu. Viņi uzsmaida Lilijai. Pāri gadiem. No vietas, ko liesmas nespēj aizsniegt. Jo tā ir visdrošākā vieta. Tā atrodas viņas sirdī.

Iegruva jumts, dzirksteles uzlidoja debesīs, un Lilija dzirdēja cilvēkus noelšamies uguns varenības izraisītā pirmatnējā bijībā. Liesmām pamazām noplokot, pilsētiņas ziņkārīgie cits pēc cita atgriezās pie savām automašīnām, šīs dienas izklaide tiem bija galā. Lilija un abi viņas draugi palika, vērodami, kā izdziest pēdējās liesmas un no melnajām krāsmatām paceļas dūmi. Kad tiks novākti gruveši, viņa šeit iestādīs kokus. Te ziedēs ķirši un mežābeles. Taču uz šā pakalna nekad vairs nedrīkstēs celt māju.

Kaut kas auksts noglāstīja viņas degungalu, un Lilija, palūkojusies augšup, ieraudzīja debesīs virpuļojam lielas, mīkstas pārslas. Sniegs — balts, svētīgs un šķīstījošs.

-    Vai esat gatava iet, lilij? - vaicāja Baums.

-    Jā, - Lilija pasmaidīja. - Esmu gatava. - Tad viņa pagriezās, lai sekotu viņiem, un visi trīs dēmonu mednieki ciešā bariņā devās lejup pa nogāzi.

PĒCVĀRDS

Kad, būdama Stenfordas Universitātes studente, apguvu profilkursu antropoloģijā, mani aizrāva senās pasaules miti. Man gribas domāt, ka šajos stāstos, kuri nonākuši līdz mums cauri gadsimtiem, ir apslēpts patiesības zelta grauds. Lai ari laika gaitā tajos nereti iezagušās pārmaiņas, taču pat visneticamākās teikas pamatā var būt reāli cilvēki un reāli notikumi.

Pirms dažiem gadiem kādā grāmatnīcā Anglijā, Oksfordā, manu uzmanību saistīja R. H. Čārlza Enoha grāmatas tulkojums, un es nespēju noturēties, to neiegādājusies. Enoha grāmata ir sens teksts, kas radies apmēram divsimt gadus pirms Kristus dzimšanas. Lai ari tas satur Vecās Derības patriarha Enoha, Noasa vecvectēva, dzīvesstāstu, grāmata ir izņemta no ebreju svētajiem rakstiem un agrīnās kristietības tēvi to pazeminājuši par apokrifu. Tādējādi tā pazuda no vēstures, un ilgus gadsimtus šis teksts tika uzskatīts par neatgriezeniski zudušu.

Taču patiesībā tas nebija zudis. Noglabāta dažādās slepenās vietās, Enoha grāmata izdzīvoja. XVIII gadsimtā Etiopijā tika atrasti neskarti šā teksta noraksti, kas bija tulkoti no grieķu valodas. Savukārt 1947. gadā Nāves jūras ziemeļrietumu piekrastē beduīnu gani izdarīja brīnumainu atklājumu: kādā alā tie atrada krūkas, kurās bija seni tīstokļi. No šā alu kompleksa nākuši septiņi Enoha grāmatas fragmenti, uzrakstīti aramiešu valodā.

Šā sen pazudušā teksta lappusēs ir noslēpums, kas vēl arvien turpina nodarbināt zinātniekus. Tas ir stāsts par Vērotājiem, kritušajiem eņģeļiem, kurieni bijuši seksuāli kontakti ar sievietēm, tā rezultātā pasaulē nākusi nešķīsta rase, kura mūžīgi mocīšot cilvēci.

Ļaunie gari cēlās no viņu miesām, jo no cilvēkiem tie bija dzimuši, un svētie Vērotāji bija viņu sākums un pirmavots. Tie būs ļaunie gari uz zemes, un par ļaunajiem gariem tos dēvēs.

Šīs jauktu rasu būtnes, pazīstamas ari kā Nefilimi, parādās vēl vienā senajā tekstā — Gadskārtu grāmatā. Ari šeit tie tiek aprakstīti kā ļaunuma un posta nesēji. Saskaņā ar Gadskārtu grāmatu ir zināms, ka lielākā daļa Nefilimu tikuši iznīcināti Noasa laikā, bet desmitajai daļai no tiem Dievs atļāvis izdzīvot, kļūstot par Sātana pavalstniekiem. Ar viņiem uz zemes turpinās šis ļaunums, sagādājot pasaulei jaunas un jaunas ciešanas.

Eņģeļi un zemes sievietes laiduši pasaulē hibrīdus monstrus?Tā patiesi ir fantastiska leģenda, un daži Bībeles pētnieki gluži saprātīgi uzskata, ka patiesībā šī pārošanās izpaudusies gluži vienkārši kā aizliegtas laulības starp dažādām ciltīm. Ka eņģeļi bijuši vīrieši no diženās Seta dlts, bet sievietes no daudz zemākas cilts, kas cēlusies no Kaina.

Tomēr es, būdama romānu rakstniece, nevarēju nedomāt: un ja nu teika par Vērotājiem nav tikai alegorija, ja nu tā tomēr ir vēsture? Ja nu Nefilimi patiešām pastāvējuši un viņu pēcnācēji vēl arvien ir mūsu vidū, vēl arvien turpina sēt haosu?

Visā cilvēces vēstures gaitā ik pa laikam parādās cilvēki, kuri veic tik šaušalīgus cietsirdības aktus, ka neviļus rodas šaubas par to, vai viņi maz pieder pie cilvēku rases, vai ari tā ir kāda vardarbīga pasuga, ko vada atšķirīgi instinkti un atšķirīgas vajadzības. Ja noticam tam, kas rakstīts Enoha un Gadskārtu grāmatā kļūst izskaidrojamas tādas briesmu lietas kā Pola Pota masu slepkavības un Vlada Uzšķērdēja izrīcības. Nefilimi gluži vienkārši pastāv mums līdzās kā neredzami plēsoņas starp saviem upuriem. Un, kad vien rodas iespēja, kad sabiedrība sašķeļas, - vai tas būtu kara vai pilsonisku nemieru rezultātā, kad likuma spēks vairs nespēj garantēt mums drošību, - uz skatuves iznāk šie plēsoņas.

Tikai tad mēs uzzinām, kas viņi patiesībā ir.

Ļaunumu nav viegli izskaidrot. Tagad, kad pēc Enoha grāmatas uzrakstīšanas pagājuši vairāk nekā divtūkstoš gadi, mēs neesam pienākuši ne soli tuvāk sapratnei, kāpēc pastāv ļaunums. Vienīgais, ko mēs zinām, - tas patiešām pastāv.

Content

Džeritsena Tesa Mefisto klubs

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRISPADSMITA NODAĻA

ČETRPADSMITA NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

TRISDESMITA NODAļA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT TREšā nodaļa

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT septītā nodaļa

TRīSDESMIT ASTOTā NODAļA

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

PĒCVĀRDS