Bērdžess Entonijs

Mehāniskais apelsīns

Entonijs Bērdžess

Mehāniskais apelsīns

Postapokaliptiskais moralists Entonijs Berdžess

1959. gadā ārsti atklāja Entonija Bērdžesa smadzenēs ļaundabīgu audzēju un paziņoja, ka viņam atlicis labi ja gads starp dzīvajiem. Apmēram tai pašā laikā kāds kritiķis pēc pirmo Bērdžesa romānu publicēšanas paziņoja, ka viņš esot otršķirīgs rakstnieks.

Kļūdījās gan ārsti, gan kritiķis. Bērdžess nodzīvoja vēl 34 gadus, publicēja vairāk nekā piecdesmit grāmatu un nu uzlūkojams kā viens no nozīmīgākajiem angļu 20. gadsimta otrās puses prozistiem.

Bet visupirms — mazs ieskats "Mehāniskā apelsīna" (A Clockwork Orange) autora biogrāfijā.

Entonijs Bērdžess—īstajā vārdā Džeks Vilsons—dzimis 1917. gadā. Drīz pēc viņa piedzimšanas gripas epidēmijā nomira māte: viņas meitas uzvārds bija Bērdžesa. kuru rakstnieks pieņēma 1956. gadā, publicēdams savu pirmo romānu (60. gadu sākumā divi Bērdžesa romāni iznāca ari ar Džozefa Kella vārdu; pēc tam Kells pagaisa nebūtībā). Tēvs — īrs ar klasiski irisku noslieci uz aizrautīgu viskija degustāciju (vēlāk Bērdžess neko daudz neatpalika, lielāku cienību gan izrādīdams džinam). Tālāk — skološanās pie Jezuītiem, kas, ņemot vērā arī katolisko audzināšanu ģimenē, ir svarīgs faktors Bērdžesa morāles tapšanā, katrā ziņā — katolicisma metastāzes un diskusijas ar Dievu atstājušas pēdas daudzos Bērdžesa darbos, tostarp ari "Mehāniskajā apelsīnā". Mančesteras universitāte. Kara laikā itin mierīgs dienests angļu kara bāzē Gibraltārā — laiks, kas pavadīts bāros un dažbrīd arī policijas iecirkņos: piemēram, par to. ka Bērdžess bārā, sludinādams demokrātijas ideālus, neizvēlīgiem vārdiem raksturojis ģenerāli Franko (Gibraltārs tolaik tikai formāli piederēja Anglijai — vietējā policija bija spāņu). Un — iepazīšanās ar armijas kārtību un disciplīnu, maskēto haosu, par ko Bērdžess vēlāk nevarēja vien beigt jūsmot: militārais kretīnisms romānistam ir visīstākā medusmaize. Pēc kara Bērdžess lasīja lekcijas Birmingemas universitātē (1946 — 1950). strādāja Izglītības ministrijā (1948 — 1950), bija skolotājs (1950 — 1954). Tai laikā uz Bērdžesu milzīgu iespaidu atstāja Džordža Orvela romāns " 1984". Iespaids ar gadiem nepagaisa — 1979. gadā Bērdžess publicēja savdabīgu Orvela antiutopijas turpinājumu vai komentāru — "1985".

No 1954. līdz 1959. gadam Bērdžess strādāja par skolotāju Malajā un Borneo. Jau no 16 gadu vecuma viņš komponēja mūziku, bet rakstniecībai pievērsās tikai 37 gadu vecumā —jo viņa kompozīcijas nekādu lielo ievērību neizpelnījās. 1956. gadā iznāca Bērdžesa pirmais romāns "Tīģera laiks" (Time for a Tiger), kas līdz ar diviem citiem kolonijās sarakstītajiem romāniem veido tā saucamo "Malajas triloģiju" (The Malayan Trilogy). Kritikas atsauksmes bija visai skeptiskas. 1959.

gadā, kad, kā jau teikts, ārsti kļūdainas diagnozes dēļ parakstīja viņam nāves spriedumu, Bērdžess atgriezās Anglijā. Un — nolēmis atlikušā gada laikā sarakstīt desmit romānus, lai nodrošinātu sievas dzīvi, bet sev — paliekošu vietu literatūras vēsturē, sēdās pie rakstāmgalda. Viņam izdevās pabeigt piecus romānus (un iesākt sesto — "Mehānisko apelsīnu"), kad atklājās, ka no smadzeņu audzēja nav ne vēsts. Bērdžesa sieva Linna nomira 1968. gadā no alkoholisma izraisītās aknu cirozes; drīz pēc tam Bērdžess apprecējās otrreiz ar itālieti Liliānu Mačelari un pārcēlās uz ASV, kur viņa daiļradi vērtēja krietni augstāk nekā konservatīvajā Anglijā.

Tolaik Bērdžesu traktēja kā indīgu satīriķi, kā mūsdienīgāku Ivlina Vo līdzinieku, kā Džoisa daiļrades pētnieku. Bet — ne vairāk. Neko daudz nelīdzēja ari "Mehāniskā apelsīna" publikācija 1962. gadā: romāns gan izraisīja diskusijas kritikā, taču lasītāji vairījās to pirkt — iespējams, tieši tāpēc, ka kritika bija radījusi iespaidu kā par pārmēru dziļdomīgu un grūti lasāmu tekstu. Pasaules slava pie Bērdžesa atnāca tikai pēc Stenlija Kubrika "Mehāniskā apelsīna" ekranizācijas (1971), kurā Alekša lomu spēlēja Malkolms Makdauels.

Tālākā Bērdžesa biogrāfija. Liekas, biogrāfijas šā vārda vispārpieņemtajā nozīmē nemaz nav bijis, ja neskaita to, ka 1974. gadā viņš atstāja ASV un apmetās uz dzīvi MaKā, vēlāk — Montekarlo. Vismaz — uzlūkojot Bērdžesa sarakstīto grāmatu kalnu, nav skaidrs, pa kuru laiku šis cilvēks dzivojis. Man ir lielas šaubas, vai pasaulē atrodami daudzi lasītāji, kas varētu lepoties ar to, ka būtu pieveikuši visu Bērdžesa sarakstīto (protams, atskaitot Bērdžesa daiļrades pētniekus, kādu nav mazums: Vašingtonas Kongresa bibliotēkas Intemeta katalogs liecina, ka jau dzīves laikā par Bērdžesu publicētas 16 grāmatas). Viņa darba temps, produktivitāte, daudzpusīgās intereses un erudīcija ir apbrīnas vērta. Vairāk nekā trīsdesmit romānu. Grāmatas par Šekspīru, Džoisu, Hemingveju, Lorensu, Mocartu. Literatūrkritiski un literatūrvēsturiski darbi. Divi autobiogrāfijas sējumi. Darbi lingvistikā. Tulkojumi (piemēram, Sofokla "Edips" un ICdmona Rostāna "Sirano de Beržeraks": Bērdžess pratis astoņas valodas, neskaitot angļu). Vēl — ceļojumu apraksti, priekšvai pēcvārdi, eseju un stāstu krājumi. TV scenāriji, ari — pavisam neparastas grāmatas, piemēram, par tējošanu vai par gultām un gulēšanu mākslas darbos. Periodikā izkaisītas esejas, raksti un recenzijas, no kurām maza daļa apkopota 1998. gadā iznākušajā prāvajā sējumā "Viena cilvēkaļcoris: Nekopotie raksti" (One Man's Chorus: The Uncollected Writings). Turklāt ari komponēšanu Bērdžess neatstāja novārtā: viņš ir sacerējis mūziklu "Sirano", trīs simfonijas un citus skaņdarbus.

Džoisa vārds caurvij visu Bērdžesa biogrāfiju. Lai cik viņu rakstība būtu atšķirīga, tomēr tieši Džoisa iespaids bija noteicošais, kad Bērdžess nolēma pievērsties literatūrai: Džoiss, rakstīdams "Ulisu", balstījās uz Homēra "Odiseju", bet Bērdžess savam pirmajam romānam par pamatu izvēlējās Vergilija "Eneīdu". Bez tam Bērdžess publicēja vairākas grāmatas par Džoisa daiļradi, bija redaktors "Finegana vāķa" adaptētajam izdevumam, 1982. gadā sarakstīja skaņdarbu "Dublinas Blūmi", kas veidots pēc "Ulisa" motīviem. Un, uzmanīgi ielūkojoties, arī "Mehāniskā apelsīna" nadsat valodā jūtams Džoisa vārddarināšanas eksperimentu iespaids.

Vēl viens noturīgs Bērdžesa interešu loks ir Šekspīrs un Elizabetes laika Anglija. Bērdžess ir publicējis gan literatūrvēsturisku apcerējumu par Šekspīru (Shakespeare, 1970), gan romānista versiju par viņa dzīvi (Nothing Like the Sun, a Story of Shakespeare's Love-life. 1964); visai paradoksāli Šekspīra lugu traktējumi un slēptas norādes uz tām atrodamas daudzos Bērdžesa romānos gandrīz tikpat bieži kā muzikālās alūzijas. Savukārt viens no pedējiem Bērdžesa darbiem bija versija par Šekspīra laikabiedra Kristofera Mārlova dzīvi — romāns "Mironis Detfordā" (A Dead Man in Deptford. 1993).

Taču nedaudzos vārdos raksturot visu Bērdžesa daiļradi laikam gan nav iespējams. Pirmkārt, jāmin darbi ar antiutopisku ievirzi — ar "Mehānisko apelsīnu" priekšgalā. Romānā "1985". kas. kā jau teikts, savā ziņā turpina Džordža Orvela "1984". stāstīts par egalitāru tuvas nākotnes sabiedrību, kurā visa vara pieder arodbiedrībām: cilvēks, neiestājies kādā arodbiedrībā, kļūst par sabiedrības autsaideru, un viņu piespiedu kārtā pāraudzina. "Pasaules ziņu beigas" (The End of the World News, 1983) ir apokaliptisks romāns par pasaules galu kādā kosmiskā katastrofā, bet varbūt — parodija gan par šādas ievirzes lasāmgabaliem, gan par rietumniecisko civilizācijas modeli vispār. "Alkstošā sēkla" (The Wanting Seed, 1962) — versija par pasaules pārapdzīvotības problēmām. "Nodoma trīsas" [Tremor of Intent, 1966) ar apakšvirsrakstu "eshatologisks spiegu romāns" ir "aukstā kara" uzkarsēta parodija par Džeimsa Bonda motīvu; līdzīga ievirze ir romānam "Medus lāčiem" (Honey for the Bears, 1963). "Jebkuri veci dzelži" (Any Old Iron, 1989) parodē kara un spiegu romānus, piesaucot palīgā leģendu par karali Arturu un viņa zobenu Eskaliburu. "Napoleona simfonijā" (1974) stāstīts par Bēthovenu, bet romānā "Abba Abba" (1977) — par Džona Kītsa dzīves pēdējām dienām. "Cilvēks no Nācaretes" (Man of Nazareth, 1979) — Bērdžesa versija par Jēzus Kristus dzīvi (pazīstama arīFranko Dzefirelli ekranizācija). "Ļauno valstība" (The Kingdom of the Wicked, 1985) turpina "Cilvēku'no Nācaretes": romānā stāstīts par kristietības tapšanu un apustuļu darbiem, bet Bērdžess, protams, nebūtu viņš pats, ja šis mūsu civilizācijas fundaments netiktu aplūkots ironiski indīgā gaismā. Vēl jāpiemin četru romānu virkne par rakstnieku Enderbiju, kurš, kā spriež kritiķi, ir ironisks autora paštēls. Un vēl, un vēl…

Pēc šī mazā ieskata Bērdžesa daiļradē laikam gan nenovēršami rodas iespaids: viņš rakstīja pārāk daudz, lai būtu labs rakstnieks. Vismaz — ne katrs sevi cienošs literāts atļaujas tik vieglprātīgi izšķērdēties. Un vispār — Bērdžesa allaž izsmiekla pilnais smīns, lai cik nepamatots būtu, jūtīgāku lasītāju gluži vienkārši var aizvainot;

nosliece uz triviālās literatūras sižetu atdarināšanu ir tik spilgti izteikta, ka lasītājs bez iztēles un humora izjūtas Bērdžesa parodijas par spiegu romāniem lasīs kā visparastākos spiegu romānus, bet absurdās Šekspīra daiļrades interpretācijas uztvers kā ņirgāšanos par klasiku. Par visnopietnākajām lietām Bērdžess atļāvās rakstīt pagalam nenopietni; viņa romāni sižetiski mēdz būt ļoti aizraujoši, kas nepavisam nav raksturīgi 20. gadsimta literatūras klasiķiem. Bērdžess kādā intervijā Izteicies, ka rakstot bez piepūles. Tas diez ko nesaistās ar vispārpieņemto priekšstatu par nopietnu rakstnieku, kurš smagi strādā, lai novestu savu tekstu līdz pilnībai. Autors izklaidējies rakstot, lasītājs izklaidējies lasot — kāda tur var būt runa par nopietnu prozu? Arī līķus Bērdžess savos romānos izbārsta ar aizdomīgu izšķērdību, ar prieku pakavēdamies pie viņu nāves apstākļiem, nemaz nerunājot par daudzajiem Apokalipses pravietojumiem. Tas pats sakāms par smalki aprakstītajām erotiskajām epizodēm (vai varbūt tās ir parodijas par erotiku un pornogrāfiju literatūrā?) — neaizmirsīsim, ka konservatīvajai britu literatūrai ar erotiku allaž bijušas visai saspīlētas attiecības, lai neteiktu, ka šādu attiecību vispār nav bijis: aizliegums publicēt Lorensa "Lēdijas Čaterlejas mīļāko" Anglijā tika atcelts tikai 1960. gadā. Uzmanīgu dara arī Bērdžesa literārās intereses. Proti, viņa grāmatā "99 romāni: labākie angļu valodā kopš 1939. gada: personiska izvēle" (99 Novels: the Best iri English since 1939: a Personai Choice. 1984) izcilāko romānistu skaitā minēti ne tikai Džoiss. Hemingvejs, Folkners, Hakslijs. Goldings. Orvels un citi par klasiķiem kanonizēti autori, bet ari fantasti Džeimss Balards un Braians Oldiss. detektīvrakstnieki Reimonds Čandlers. Lens Deitons un pat Džeimsa Bonda "tēvs" Jans Fleinings.

Vardu sakot, rodas iespaids, ka Entonijs Bērdžess ir pagalam vieglprātīgs rakstnieks. Ironija par šīssaules būšanām un nebūšanām viņa prozā ir tik hipertrofēta, ka tā vien liekas: Bērdžesa mūža mērķis ir bijis parādīt pasaulei pigu (kādēļ gan ne, ja pasaule to pelnījusi?). Turklāt šī vieglprātība akceptēta ari oficiāli: Bērdžesa darbi nav guvuši nevienu daudzmaz nozīmīgu literāru prēmiju vai godalgu. Viņš apzināti nostādījis sevi literārā autsaidera lomā. līdz ar to daudz ko zaudēdams, toties iegūdams tiesības neiekļautles nekādās sistēmās un kanonos. Kaut gan — īstenībā šī vieglprātība nu jau Ir gluži vai klasiska padarīšana. Bērdžesa darbi liekami tai pašā plauktā, kur mīt Henrijs Millers. Viljams Berouzs, Luijs Ferdinands Selins, Vitolds Gombrovičs. Venedikts Jerofejevs un bezgala daudzi citi. Angļi gan tur pārstāvēti pagalam pieticīgi, katrā ziņā — ar Entoniju Bērdžesu priekšgalā.

Deviņdesmito gadu sākumā ārsti vēlreiz atklāja Bērdžesam ļaundabīgu audzēju. Šoreiz viņu diagnoze nebija aplama: Bērdžess nomira 1993. gadā no vēža.

Un tātad — ir 1962. gads, Entonijs Bērdžess, laimīgi izsprucis no nāves nagiem, publicē "Mehānisko apelsīnu". Romāns liekas diezgan neiederīgs mazkustīgajā britu literatūras kontekstā. Bērdžesa daiļrade drīzāk sasaucas ar ASV prozu — ar mūžīgo nonkonformistu Viljamu Berouzu, ar Kurtu Vonnegūtu. varbūt arī ar skeptiķi un ironistu Džozefu Helleru, bet jo sevišķi — ar Kena Kīzija romānu "Kāds pārlaidās pār dzeguzes ligzdu" (Someone Flew over the Cuckoo's Nest, arī publicēts 1962. gadā), kurā visuvarenā sistēma dumpīgo Makmērfiju pārtapina gluži tādā pašā "mehāniskā apelsīnā", kādā pēc terapijas pie daktera Brodska pārvēršas Alekss.

Ko izsaka mīklainais romāna virsraksts? Bērdžess vēlāk rakstīja, ka jēdziens "mehāniskais apelsīns" (clockwork orange) cēlies no Londonas Istendas koknejiešu slenga. Vecākās paaudzes koknejieši par neparastām lietām teikuši, ka tās ir jokainas kā mehāniskais apelsīns. Pats Bērdžess šajā izteikumā ietvēris vēl kādu specifisku niansi. Proti, malajiešu valodā — atcerēsimies, ka Bērdžess vairākus gadus dzīvoja Malajā, — vārds orang nozīmē cilvēks. "Es nevaru nedomāt par to, kas notiek, kad šie orang-orang (tā malajiešu valodā veido daudzskaitli) totalitārā valstī pārvēršas bezdvēseliskos mehānismos," rakstīja Bērdžess.

"Mehāniskais apelsīns" ir tuvas nākotnes vīzija. Tehnoloģiskās prognozes Bērdžesu gan neko daudz neinteresē — viņš. piemēram, tikai garāmejot piemin satelīttelevīzijas tīklu, kas romāna tapšanas laikā vēl likās nesasniedzams sapnis. Svarīgāka ir nākamības sociālā ainava: ļaužu masa iegrimusi trulumā un apātijā, inteliģence iznīkusi — to pārstāv vien rets slamjveck (vccs cilvēks), valdība nav spējīga valdīt — politiķus nodarbina galvenokārt partiju strīdi, kultūras vērtības vairs nevienam nav vajadzīgas — pietiek ar masu produkcijas albirām, cietumi ir pārpildīti, kādreizējie noziedznieki pārkvalificējas par policistiem, ielās plosās pusaudžu bandas.

Romāna uzmanības centrā ir Alekss, mazas, toties rafinētas pusaudžu bandas vadonis. Taču Bērdžess nevis no saviem pārauguša intelektuāļa augstumiem apraksta un tiesā Alekšu, bet ļauj runāt viņam pašam. Tāpēc "Mehāniskajā apelsīnā" plaši izmantots nadsat (angļu teens krieviskais analogs) slengā. Bērdžess. labi orientēdamies lingvistikā, zināja, ka jebkurš slengs ātri noveco un nākamajām paaudzēm kļūst nesaprotams. Tāpēc viņš radīja mākslīgu valodu, kas pastāv tikai "Mehāniskajā apelsīnā" un nav pakļauta laika varai. 1961. gadā Bērdžess pabija Ļeņingradā, atsvaidzināja savas krievu valodas zināšanas, turpat pie viesnīcas iztirgoja stilīgajiem— savulaik Padomju Savienībā pastāvēja šādi dēvēta subkultūra — divas lielas somas ar modigajiem britu sintētiskās šķiedras apģērbiem, pie viena iepazīdams viņu žargonu. Šeit ari radās iecere veidot nadsat valodu kā krievu un angļu valodas sajaukumu (un nejau tikai valodu: romānā pieminēta arī iela. nodēvēta Gagarlna vārdā). Lielākoties tie ir krievu valodas vārdi angļu transkripcijā (piemēram, devotchka — meitene); citkārt radniecība samanāma grūtāk (spoogie — pārbijies: no испуганный; vai veck — cilvēks: no человек). Vēl — krievu vārdi ar angļu valodas izskaņām (dratsing — kauties: no драться + ing). Ir arī krievu žargona vārdi (cluue— deguns: no клюв — knābis; bet romānā bieži pieminētie rozz. policisti, cēlušies no рожа, purns). Brīžiem nadsat valoda veidojas krietni daudznozīmīgāka. Piemēram, horrorshow radies no хорошо (labi) taču vienlaikus šis vārds aizdomīgi tuvs horror show (šausmu izrāde). Aprakstot narkotiku radītos murgus, iederīgas abas nozīmes; tāpat horrorshow tolchock varētu nozīmēt gan labu sitienu, gan ari šaušalīgu sitienu, kas gan būtībā Ir viens un tas pats. Ļoti izteiksmīgs ir vārds rabbit (darbs), kas cēlies no krievu работа. Taču Alekša runā tas saistas ari ar раб (vergs). Savukārt angliski rabbit ir trusis: nadsat uztverē godīga darba darītājs ir tikpat g|ēvs un pakļāvīgs radījums kā trusis. Vārds gulliuer (galva), protams, ir atsauce uz Sviftu. kura grotesko ainu klātbūtne ari nojaušama "Mehāniskajā apelsīna".

Romāna pirmajā daļā aprakstītas pāris dienas iz Alekša dzīves: narkotikas, kautiņi, izvarošana, laupīšanas un tamlīdzīgas izklaides. Otrā daļa: pēc netīši izdarītas slepkavības Alekss nokļūst cietumā, kur viņu "pāraudzina" viscaur derīgā un pozitīvi orientētā sabiedrības locekli. Proti, lai iedvestu nepārvaramu riebumu pret jebkādām agresijas izpausmēm, Alekšu spiež skauties "baigus ultravarmācības gabalus" — filmas ar slepkavošanas un izvarošanas ainām, turklāt Alekša dievinātā Bēthovena mūzikas pavadījumā. "Mūsu objekts, kā redzat, paradoksālā kārtā tiek pamudināts uz labu tādējādi, ka tiek mudināts uz sliktu. Tieksmi uz vardarbību pavada stipru fizisku ciešanu sajūta." skaidro pāraudzinātāji. Tagad par Alekšu var ņirgāties, viņu var pazemot un piekaut, bet viņš vairs nav spējīgs pretoties, jo agresivitāte izraisa viņā nelabumu. Trešā daļa ir pirmās spoguļattēls: nu eņģeļa spārniņiem aplaimotais Alekss klīst pa pasauli, sastop gan savus paziņas, gan kādreizējos upurus un pats uz savas ādas izjūt, ko nozīmē vardarbība.

Parasti romānu mēdz interpretēt stipri vienkāršoti. Ķačjī.lielāks )аурод1д(katoļu ģimenē dzimušajam un katolisko izglītību guvušajam Bērdžesarn "labais" un "ļaunais" nebūt nav abstraktas kategorijas): varniļāCļķa,. Ьщ^.,. jķvēles ,.rezūļtātā. vai .varrņāЈībft/,pret-personisko, brīvību, ķo.izilai^v^ts, i^qlg^ j^p^y^ Atbildi precīzi for

mulē cietuma kapelāns (viņa teiktajā jaušama paša Bērdžesa balss): "Labestība ir tas, ,ķo izvēlas,Др, cilvēks itevar izvēlēties, tad jrttt^ffllgfi nav. cilvēks." Un vēl: "Vai Dievs grib labestību vai labestības izvēlēšanos? Vai cilvēks, kurš izvēlas ļauno, kaut kādā ziņā ir labaks par cilvēku, kuram labais tiek uztiepts?" Tālāk var izvērst garu un plašu teoretizēšanu par labo un ļauno — un nav šaubu, ka šādas apceres inspirācija ir bijis viens no Bērdžesa mērķiem. Taču runa ir par romānu — nevis par morālfilozoiisku apceri. Kāpēc "Mehāniskais apelsīns" joprojām nav zaudējis savu iedarbības spēku, kaut gan Bērdžesa nākamības pravietojumi dažviet liekas naivi un tuvredzīgi?

No vienas puses. Alekša personā Bērdžess ir iekļāvis klasisko eksistenciālo problēmu: kur beidzas brīvā izvēle un kur sākas ļaundarība pret sabiedribu. No otras—mēs varam apgalvot (un tā tas parasU ari tiek darits), ka valsts, pārtapinādama Aleksi "mehāniskajā apelsīnā", ir ļaunāka par viņu, jo liedz brīvās izvēles iespēju. Tomēr ari tas ir pārāk sekli skatīts.

Alekss, ļaudamies varmācības impulsiem, ir izbīdījis sevi ārpus sabiedrības — un sabiedrība pat neizrēķinās ar viņu; sabiedrība "tikai" pāraudzina Alekšu. "Ja kāds tev iesit, tu tak sit pretī, vai ne? Kādēļ tad lai pretī nesistu ari valsts, saņēmusi nežēlīgus triecienus nojums, rupjajiem huligāniem?" gluži loģiski jautā cietuma priekšnieks — un, domājams, līdzīgi jautās Jebkurš lasītājs. Alekss kā personība spēj izraisīt vien atgrūšanās reakciju — viņš ne tuvu neatgādina "labo cilvēku", kuru iznīcina "ļaunā valsts" (kā tas notiek, piemēram, Orvela antiutopijā "1984"). Un tomēr; kāpēc Alekša drūmais liktenis, traģēdija ar oderi uz āru (Bērdžesa iecienīts paņēmiens) izraisa līdzjūtību? Bet — tikai zināmā mērā. Gluži pašsaprotama emocija: Alekss pelnījis atriebību. Un Aleksam ari atriebjas visi. kam vien nav slinkums; ar viņu no sirds izrēķinās pat tie starry vecks, kūms vēl nesen Alekss kaustīja un aplaupīja naksnīgajās ielās. Alekss it kā saņem, ko pelnījis. Tai pašā laikā rodas vārdos grūti formulējama apjausma par to, cik šī situācija ir absurda. Bezjēdzīga ir gan starry vecks atriebība, gan arī "kriminālā instinkta" iznīdēšanas terapija. Vietā ir Bērdžesa mūžam ņirdzīgais smīns: savecējušie intelektuāļi, pēdējie "augstās kultūras" pārstāvji Alekšu piekauj nekur citur kā bibliotēkā, kurā viņš iegriezies, meklējot tās vērtības, ko parasti apzīmē ar vārdu "labais": ar to vēl nepietiek — piekaušanu turpina Alekša kādreizējie draugi, kas nu no mazgadīgiem bandītiem pārkvalificējušies par godprātīgiem policistiem un reprezentē to pašu valsts varu, kas Alcksā iznīcinājusi "kriminālo instinktu". Nemaz nerunājot par to. ka politiķi — personificēta vara — romāna trešajā daļā Alekšu izmanto vien kā līdzekli savu sīko mērķu realizēšanai. No Alekša mākslīgajiem eņģeļa spāmlņlem neviens neko nav ieguvis — un vismazāk jau viņš pats.

Tas ir paradoksāli, ka tieši caurcaurēm "ļaunais" Alekss Bērdžesa pasaulē ir viens no retajiem, kuru vēl saista Bēthovens. Bahs un Mocarts. Turpretī valsts šos skaņražus izmanto. Izmanto — kā muzikālo pavadījumu sadistiskajām "pāraudzināšanas" filmiņām (kārtējais jautājums: kas ir tie ļauži. kas šīs filmas radījuši, un kā šāda situācija sasaucas ar dažām morāles problēmām?). Romānā mūzika it kā iemieso augstāku esamības sfēru, varbūt — "zaudēto paradīzi", taču pēc "pāraudzināšanas", pateicoties asociatīvajai saiknei ar varmācību, mūzika Aleksā izraisa nepārvaramu riebumu: tapat Aleksam sametas nelaba dūša no Bībeles, Jo ari tur varmācības ir atliku likām. Līdz ar alerģiju pret varmācību Aleksam iedvesta ari alerģija pret kultūru. Vai tas nozīmē, ka kultūra, būdama saistīta ar cilvēka dziļāko dabu, nesaraujami saistīta ari ar primitīvu un nekontrolējamu agresivitāti? Jautājums akcentē tikai vienu no daudzajiem Bērdžesa paradoksiem.

Un tātad: loģiskais saprāts teic. ka sabiedrība ir jāpasargā no Alekša. Tai pašā laikā šī sabiedrība ir veidojusi Alekšu, nepiedāvājot viņam izvēles iespēju starp labo un ļauno. Precīzāk, viņam atvēlētas divas iespējas: vai nu realizet apspiesto agresiju nadsat bandā ar visām no šā fakta izrietošajām sekām, vai labprātīgi iekļauties trulajā rabbit masā (ko romānā reprezentē vairākkārt pieminētie "labie", bet salīdzinājumā ar Alekšu absolūti bezpersoniskie padsmitnieki un paklausīgie rabbit darītāji, tostarp viņa vecāki). Alekss var būt vai nu "dabiski Jauns", vai ari "mākslīgi ļaļj^ Romānu veido trīs daļas, katrā pa septjņam nodaļām. Taču ASV līdz pat 1988. gadam "Mehānisko apelsīnu" publicēja bez noslēdzošās nodaļas, tādējādi izjaucot romāna gluži vai ģeometrisko simetriju. Zināmā mērā šī "cenzūra" ir saprotama: pēdējā nodaļa, kurā Alekss izvēlas "labo", patiesi atgādina neloģisku autora uztiepumu sižetam: it kā Bērdžess mēģinātu apbalvot daudz cietušo Alekšu ar laimīgām beigām. Taču patiesībā happy end iespaids ir mānīgs. Jo, izvēlējies "labo", Alekss īstenībā izvēlas pievienoties paklausīgajai rabbit masai. Dilemma nav atrisināma: Jebkurā gadījumā viņš ir "mehāniskais apelsīns" — lelle, kas spēlē spēli, kuras noteikumus radījuši citi. Valsts uzvarēs vienmēr. Personības brīvības tieksme, lai cik tā būtu hipertrofeta, allaž tiks apspiesta.

Daudzos savos romānos Bērdžess apraksta lielas un mazas apokalipses. Šī nosliece ir tik uzstājīga, ka tā vien liekas — Bērdžess uzskata, ka apokalipse jau ir bijusi. Jo — šalsaulē nekas nav tā, kā tam vajadzētu būt. Būtībā tas arī ir Bērdžesa daiļrades centrālais motīvs, un no tā izriet šaušalīgās un paradoksālās — vai šaušalīgi paradoksālās — sekas, kuras viņš uzsvēris savos darbos: viss patlaban notiekošais lr vienvienīga nebeidzama agonija. Kas atliek? Ironija ka pēdējais patvērums? Varbūt vajag nemitīgi grauzt civilizācijas fundamentus. ņemot talkā sensenās pārbaudītās vērtības — jēdzienus "labais" un "ļaunais"? Taču pēc "Mehāniskā apelsīna" izlasīšanas rodas Iespaids, ka autors nebūt nerunā par "labo" un "ļauno" — un arī ne par, teiksim, "ļauno" un "mazāk ļauno". Dīvainā kārtā šīs ētiskās kategorijas, kam tik būtiska loma romāna pirmajās divās daļās, trešajā zaudē jēgu: ar paradoksu virknēm Bērdžess aizrautīgi mēģina pierādīt, ka patiesībā labā un ļaunā pretstatījums ir lingvistiska spēle. Iespējams, postapokalipses laikmetā tas tā patiešām ir.

Apjomā mazais, taču ārkārtīgi koncentrētais romāns neļaujas atšifrēties. Paradoksāli mezglojumi veidojas cieši cits pie cita. Romāns paliek "atvērts" uz visām pusēm. Un labākā liecība par to, ka Bērdžess ne tuvu nav salicis visus punktus uz "i", ir britu deviņdesmito gadu prozas skandālists Ervins Velšs. kurš raksta būtībā par to pašu, par ko savulaik Bērdžess "Mehāniskajā apelsīnā": par sabiedrības kluso, bet noturīgo teroru pret citādi domājošiem' — un par šo autsaideru atriebību sabiedrībai. Viss turpinās. Pinns vairāk nekā trīsdesmit gadiem formulētie jautājumi joprojām turpina darboties, paradoksu mezgli joprojām nav pārcirsti.

Guntis Berelis

Pirmā daļa

..

1

Nu, kas nu tagad labs noliksies, mm?

Es, tas ir — Alekss, un mani trīs droogs, tas ir — Pīts, Džordžijs un Dims, kuram drīzāk vajadzētu saukties par Dumu, sēdējām Koroua pienabārā un lauzījām savus rassoodocks, ko iesākt šai ziemas vakarā, kurš, maita, bija tumšs un auksts, bet vismaz sauss. Korova pienabārs bija mesto, kur deva uzlaboto pienu, un jūs, ak, mani brāļi, varbūt būsiet jau piemirsuši, kādas šīs mestos bija, — jo lietas mūslaikos mainās tik skorry un visi visu baigi drīz aizmirst, un avīzes jau arī neviens vairs daudz nelasa. Nu, šie tur pārdeva pienu, uzlabotu ar kaut ko citu. Alkohola tirgošanas licences šiem nebija, bet nebija arī likuma, kurš aizliegtu prodding kādu no tām jaunajām veshches, ko šie parasti šāva klāt pie moloko, tā ka to varēja peet ar vellosetu vai sintemesku, vai drenkromu, vai pāris citām veshches, kuras tev, cilvēk, sagādā jaukas, mierīgas, horrorshoiv piecpadsmit minūtes, kad tu vari brīnīties uz Bog un visiem Viņa eņģeļiem un svētajiem savā kreisajā tupelē, kamēr mozg dzirksteļo vien. Vai arī var peet pienu ar nazīšiem, kā mēs mēdzām teikt, un tas baigi uzsita asumu drūmam tesiņam, un taisni šito pienu mēs peeling tai vakarā, ar kuru es iesāku stāstīšanu.

Kabatas mums bija pilnas ar deng, tā ka šai ziņā, lai crasting vairāk džungura, nejuta īstas vajadzības tolchock kādu ueck alejā un uiddij, kā šis peld pats savās asinis, kamēr mēs saskaitām ķērienu un sadalām uz četriem, vai arī nostrādāt ultravarmāclbu ar kādu trīcošu stany sirmu ptitsa kādā bodē un smecklng laisties prom ar visām kases iekšām. Bet, kā šalca, naudajau nav galvenais.

Mēs visi četri bijām ģērbušies pēc pēdējās modes, kas tajos laikos nozīmēja melnas, cieši apspīlētas triko bikses ar "pudiņa formīti", kā mēs to saucām, iešūtu staklē stilbu iekšpusē; tā bija domāta aizsardzībai un reizē veidoja ari kādu zīmējumu, kuru īpašā apgaismojumā varēja itin skaidri viddy, un man tur tātad bija zirneklis, Pītam — rooker (tas ir, roka), Džordžijam — baigi fantastiskā puķe ifn nabaga vecajam Dimam—zvērīgi nešķīsta klauna litso (tas ir, seja), turklāt Dimam tak savu mūžu nebija sajēgas par to, kas notiek visriņķī, ne ēnas no neticīgā toma, šis no mums četriem bija visdumākais. Nu, vēl mums mugurā bija viducī iežņaugtas žaketes bez atlokiem, toties ar baigi uzpolstētiem pleciem (ko mēs saucām par pletchoes), kuri nozīmēja tādu kā ņirgāšanos par tiem, kuriem no tiesas būtu šitādi pleci. Un vēl, mani brāļi, mums bija pelēcīgi baltas kaklasaites, kuras izskatījās pēc kartoffel jeb tupeņu biezputras, kurā ar dakšiņu ievilkts tāds kā zīmējums. Mati mums nebija pārlieku gari, un kājās mums bija spicākie horrorshoiv zābaki, ar ko spert.

Nu, kas nu tagad labs noliksies, mm?

Pie bāra letes kopā sēdēja trīs devotchkas, bet mēs, malchicks, bijām četri, un parasti jau viss notika pēc principa "viens priekš visiem un visi priekš viena". Tās džāras ari bija noģērbušās pēc pēdējās modes, lillā, zaļām un oranžām parūkām uz gullivers, un katra parūka, man domāt, maksāja ne mazāk par trim četrām šo džāru nedēļas algām, un ģīmis bija attiecīgi piekrāsots (proti, varavīksnes ap glazzies un rot uzmālēta krietni plata). Mugurā šām bija garas, melnas, galīgi taisnas kleitas, un groodg daļā piekabinātas nozīmītes, itin kā no sudraba, ar dažādiem malchicks vārdiem virsū — Džo un Maiks, un tādā garā. Tā teikt, to dažādo malchicks vārdi, ar kuriem šās spatled, pirms sasniegušas četrpadsmit gadu vecumu. Šās nemitīgi blenza uz mūsu pusi, un es jau tikpat kā grasījos teikt (tas ir, tā klusiņām), ka mums trim derētu uztaisīt kādu sīku pol, atstājot nabaga veco Dimu pie ratiem.

kas būtu nokārtojams gluži vēsi, vajadzētu tikai kupel šim puslitru baltā, šoreiz ar kārtīgu šļuku sintemeksa iekšā, — tomēr tas nebūtu sevišķi godīgi. Dims gan bija baigi neglīts un ļoti pieskanīgs savam vārdam, taču arī itin horrorshou) ellīgs sitējs un varen izveicīgi lika lietā zābakus.

-  Nu. kas nu tagad labs notiksies, mm?

Chelloueck, kurš sēdēja man blakus uz garā, platā plīša

sēdamā, kas stiepās gar trim sienām, jau bija galīgi mākoņos, glazzies glāžainas, un murmulēja tādus slouos kā: "Aristotelis fada dafa darbos izteic ciklamenas tik fārmēru flīpēts." Viņš bija tai valstī, galīgi prom mākoņos, orbītā, un es zināju, kā tas ir, jo, tāpat kā ikviens cits, biju to izmēģinājis, taču šoreiz man iešāvās prātā, ka tā tak ir viena gļēvulīga veshch, ak, mani brāļi. Tā tu, cilvēks, te guli, izdzēris to sasodīto moloko, un tad galvā uzpeld rnessel, ka viss, kas tev apkārt, ir tā kā pagātnē, vai. Viddy jau tu to vari, visu un itin skaidri — galdus, stereo, gaismas, džāras un malchicks —, tomēr tas ir kā tāda veshch, kas parasti bijusi te, bet nu vairs ne velna te nav. Un tevi itin kā nohipnotizē tavs paša zābaks vai kurpe, vai pirksta nags, kā nu izgadās, un reizē liekas, ka tevi kāds nogrābtu aiz spranda un purinātu kā tādu kaķi. Purinātu un purinātu, līdz nekas nepaliek pāri. Tu zaudē savu vārdu un ķermeni, un tu gaidi, kamēr tavs zābaks vai nags kļūst dzeltens, pēc tam arvien dzeltenāks un dzeltenāks. Tad gaismas sāk sprāgt gaisā kā atombumbas, un zābaks vai nags, vai, teiksim, dubļu pikucis pie bikšu gala pārvēršas par milzīg milzīg milzīgu mesto, lielāku par visu pasauli, un tu patlaban taisies sapazīties ar veco Bog jeb Dievu, kad viss pēkšņi ir cauri. Tu atgriezies šepat un sāc tā kā pinkšķēt, rot sagriežas galīgi šķērsām priekš viena kārtīga biļļājiena. Nu, baigi forši jau tas ir, bet baigi gļēvulīgi ari. Šai pasaulē tu neesi palaists tikai tādēļ, lai uzņemtu sakarus ar Dievu. Tāda būšana var izsūkt no chelloveck visus spēkus un labestību.

-  Nu, kas nu tagad labs notiksies, mm?

Stereo bija ieslēgts, un tā vien šķita, ka dziedātāja balss pārvietojas no vienas bāra vietas uz citu, uzlido pie griestiem un tad atkal pikē lejā, un aizdžinkstina no vienas sienas pie olras. Tas bija Bertijs Laskijs, kurš drillēja baigi starry vecmodīgu gabalu ar nosaukumu "Ko sprēgā manu krāsu". Viena no trim ptitsas, kas sēdēja pie letes, tā ar<o zaļo parūku, nemitīgi izgāza un ievilka vēderu tā saucamās mūzikas ritmā. Es sajutu, kā nazīši iekš moloko sāk durstīt, un nu biju nobriedis nelielam tesiņam. Ierūcos kā tāds suņagabals: "Ārrā rrā rrā!" — un gāzu tam veck, kurš sēdēja man blakus un bija galīgi mākoņos, un murmulēja, vienu horrorshow bliezienu pa ooko jeb ausi, bet šis ij nejuta, tikai mala tālāk: 'Telefoniskas dzelzslietas un kad farfarkalals tiek rabadabāts." Gan jau sajutīs, kad atžirgs, atgriezies no tās valsts.

-  Kur — ārā? Džordžijs noprasīja.

-  Iesim tik uz priekšu, es atteicu, un tad jau viddy, kas gadīsies pa ķērienam, ak, mani mazie brāļi.

Tā nu mēs izbirām laukā, milzīgajā ziemas nochy, soļojām pa Marganitas bulvāri, nogriezāmies Butbija avēnijā, un tur mēs atradām akurāt to, ko bijām meklējuši, — malenky jociņu, ar ko iesākt vakaru. Tur kūņojās triceklīgs starry skolmeistara tipa veck, briļļains, rot vaļā, lai iekšā tiek aukstais nochy gaiss. Padusē šim bija grāmatas un sūdīgs lietussargs, un šis nāca ap stūri no publiskas biblio, kuru tolaik necik daudz leivdies vairs neizmantoja. Toslaikus pēc tumsas iestāšanās ārā vairs nevarēja sastapt tikpat kā nevienu no šiem vecajiem pilsoniskajiem tipiem, jo policijai bija samazināti štati un riņķī klīdām mēs, forši jauni malchickiwicks, un šis profesora tipa chelloveck bija vienīgais visā ielā. Tā nu mēs laidāmies gooly šim pretī, baigi pieklājīgi, un es teicu: Piedod man, brāl.

Viņš izskatījās malenky drusciņu poogly, kad dabūja viddy mūs četrus tuvojamies, tik klusus un pieklājīgus, un smaidīgus, tomēr atsaucās: Jā? Kas par lietu? ļoti skaļā skolotāja tipa balsī, it kā censtos mums ierādīt, ka nemaz nav poogly. Es sacīju:

-  Redzu, ka tev padusē ir grāmatas, brāl. Šais laikos tas patiesi ir rets prieks — sastapt kādu, kurš vēl lasa, brāl.

-  Ak, viņš atteica, trīcēdams pie visām miesām. Tiešām! Ā, es saprotu.

Un bez mitas skatījās uz mums visiem pēc kārtas, nonācis tāda kā varen smaidīga un pieklājīga kvadrāta vidū.

-Jā, es turpināju. Man būtu bezgala interesanti, brāl, ja tu laipni atļautu man aplūkot, kas tās par grāmatām, ko tu nēsā padusē. Vairāk par visu šai pasaulē man patīk laba, tīra grāmata, brāl.

-  Tīra, viņš atkārtoja. Tīra, jā!

Un tad Pīts skvatted no viņa tās trīs grāmatas un visai skorry palaida tās apkārt. Mēs trīs dabūjām katrs pa vienai, ko uiddy, tikai Dims palika bešā. Tā, kuru paņēmu es, saucās "Elementārā kristalogrāfija", es to atvēru un noteicu: Lieliski, nudien, pirmklasīgi, un tik šķirstīju lapas. Tad es, itin kā milzīgi sašauts, iesaucos:

-   Bet kas tad tas? Kas tas par neglītu slovo? Man jāsarkst, jau paskatoties vien uz šo vārdu. Tu liec man vilties, brāl, jā nudien!

-  Bet, viņš stomījās, bet, bet…

-  Un te, Džordžijs man piebiedrojās, te ir tas, ko es sauktu par īstu nešķīstību. Te ir viens vārds, kurš sākas ar p, un cits, kurš sākas ar m.

Viņam rokās bija grāmata ar nosaukumu "Sniegpārslas brīnums".

-  Oho, novilka nabaga vecais Dims, smotling Pītam pār plecu, un, kā vienmēr, sāka šaut pār strīpu. Te jau ir apstāstīts viss, ko šis šai dara, un vēl bilde klāt. Nu, vai zini, viņš piebilda, tu neesi nekas cits kā viens nešķīsts vecs palaistuvis.

-  Vecs vīrs tavos gados, brāl, es noteicu un sāku plēst pa lapai vien no grāmatas, kuru biju paņēmis, un pārējie ar savējām darīja to pašu. Dims un Pīts plosīja "Rombohedrālo sistēmu". Starry profesortips sāka creech:Bet tās nav manas, tās ir municipalitātes īpašums, tā ir tīrā nekrietnība un vandalisms, vai kādus tamlīdzīgus slouos. Un viņš centās izraut grāmatas mums no rokām, kas likās itin aizkustinoši.

-  Tu esi pelnījis mācību, brāl, es teicu, kas ir, tas ir.

Mana kristālu grāmata bija gaužām stingri iesieta, un

to nenācās viegli razrez gabalos, jo tā bija pamatīgi starry,

drukāta tajos laikos, kad lietas taisīja izturīgas, tomēr man izdevās izraut lapas un saujām pasviest gaisā kā sniegpārslas, tikai lielas, lai lidinās ap veco creeching veck, un tad pārējie uzsāka to pašu ar savām .grāmatām, bet vecais Dims tik dancoja riņķī kā klauns, kas viņš ari bija.

-  Saņem nu, uzsauca Pīts. Te tev būs sniegpurslas brūnums, tu, bezkaunīgais neķītrību un riebeklību lasītāj!

-   Ak tu, vecais nekrietnais veck, es piebildu, un mēs sākām ar šo draiskoties. Pīts turēja šim rookers, Džordžijs atvāza šim plati vajā rot, un Dims izrāva ārā šā liekos zoobies, augšējos un apakšējos. Viņš nosvieda tos zemē, uz bruģa, un es ņemos šķaidīt tos ar zābakiem, bet cieti gan, maitas, bija, uztaisīti no kaut kādas jaunas horrorshow plastmasas. Vecais veck sāka dvest čāpstīgus shooms — "ovuf vaf vof' —, tad nu Džordžijs mitējās turēt šim vaļā goobers un tikai vēlvienreiz iegāza ar savu gredzenoto dūri pa bezzobaino rot, pēc kam vecais veck neganti ievaimanājās, un tad sāka plūst asinis, mani brāļi, patiesi krāšņas. Nu mēs vairāk neko tādu nedarījām, tikai novilkām šim virsējās platties, izģērbām šo līdz vestei un garajām apakšbiksēm (baigi starry; Dims smecked, ka vai traks), pēc tam Pīts smuki iespēra šim pa pakaļu, un mēs palaidām šo vaļā. Šis tā steberigi vilkās prom, lai gan patiesībā nekādu pārāko tolchock nebija dabūjis, un vaimanāja: "Ā, ā, ā,", nesajēgdams, kur atrodas un kas īsti noticis, bet mēs norēcāmies par šo un tad izkratījām šā kabatas. kamēr Dims dancoja riņķī ar šā štruntīgo lietussargu rokā, — taču kabatās nekas daudz neatradās. Tur bija pāris starry vēstuļu, dažas datētas ar 1960. gadu, ar visādiem "manu mīļo, dārgo" un tamlīdzīgu chepooka iekšā, tad vēl atslēgu riņķis un starry iesprāgusi pildspalva. Vecais Dims pārtrauca savu lietussarga deju un, protams, jutās aicināts nolasīt vienu no vēstulēm skaļi, it kā lai parādītu tukšajai ielai, ka māk lasīt.

-  "Manu dārgumiņ," šis deklamēja tādā baigi spiedzīgā goloss, "es domāšu par tevi, kamēr tu būsi prom, un ceru, ka tu neaizmirsīsi silti saģērbties, kad vakaros iesi ārā."

Tad viņš palaida briesmīgu shoomny smeck—"ho-ho" — un tēloja, ka noslauka ar vēstuli savu yahma.

-  Labs ir, es teicu. Metiet mieru, ak, mani brāļi!

Šī starry ueck bikšu kabatās bija tikai malenky daudzums džungura (tas ir, naudas) — ne vairāk par trim hopšiem —, tāpēc mēs izsējām viņa štrunta sīkās monētiņas gaisos, jo salīdzinājumā ar skanošā daudzumu, kurš mums jau piederēja, tā bija tikai tāda cāļu korm. Tad mēs salauzām lietussargu, razrezzed viņa platties un atdevām tās brāzmainajiem vējiem, mani brāļi, un pēdīgi bijām tikuši galā ar starry skolmeistartipa ueck. Daudz jau mēs nepaveicām, es zinu, taču tas bija tikai vakara iesākums, un es tamdēļ negrasos lūgt kādam piedošanu, atvainošanu vai grēku atlaišanu. Ap to laiku nazīši uzlabotajā pienā jau durstīja vareni un horrorshow.

Nu bija kārta sammy rīcībai — gan tāpēc, ka šādi mēs tiktu vaļā no daļas džungura, lai iekvēlotos lielākā degsmē uz kāda veikala crasting, gan tāpēc, ka tas bija veids, kā jau iepriekš nopirkt sev alibi, tālab mēs devāmies uz "Ņujorkas Hercogu" Eimisa avēnijā, un — kā tad! — tajā bukūzī tupēja trīs četras vecas baboochkas, peeling savu duļķaino alu, VP (Valsts Palīdzības) saziedotu. Nu mēs bijām baigi labiņie malchicks, nosmaidījām, labvakariņ, visām kopā un katrai atsevišķi, bet šitās krunkainās večas sāka drebēt pie visām miesām, dzīslainās rookers trīcināja glāzes, tā ka samazgas izšļakstījās uz galda.

-  Atstājiet mūs mierā, puiši, teica viena, kuras seja aiz tūkstošgadīgā vecuma izskatījās kā tāda apvidus karte, mēs esam tikai nabaga vecas sievietes.

Bet mēs nospīdinājām zoobies, šņik šņik šņak, apsēdāmies, notrinkšķinājām zvanu un gaidījām, kad uzkulsies viesmīlis. Šis atnāca, nervozs, ka bail, berzēdams rookers gar savu grazzy priekšautu, un mēs pasūtījām četrus "veterānus" — "veterāns" bija rums, sajaukts ar ķiršu liķieri, tobrīd varen populārs; dažiem patika, ja klāt vēl piešāva citronsulu, un tas saucās "kanādiešu variants". Tad es zēnukam sacīju:

-   Iedod tām tur nabaga vecajām baboochkas kaut ko barojošu. Katrai pa lielajam skotu viskijam un vēl šo to līdzņemšanai.

No kabatas es izbēru pa galdu visu savu deng, un pārējie, ak, mani brāļi, darīja tāpat. Tā nu pārbiedētajām starry večukām tika atnesti dubulti šņabji, un šīs nesaprata, ne ko darīt, ne ko teikt. Viena izdvesa: Paldies, puiši, tomēr bija skaidri redzams, ka šīs gaida notiekam kaut ko nelabu. Lai nu kā, katra dabūja pa pudelei Yank General, tas ir—konjaka, ko paņemt līdzi, un es samaksāju par to, lai nākamajā rītā šīm tiktu piegādāts pa ducim tā duļķainā alus un lai cheenas atstāj uz letes savu sapelējušo kaktu adreses. Par atlikušo džunguru mēs, mani brāļi, nopirkām visus gaļas pīrāgus, kliņģerus, siermaizītes, kraukšķīgos kartupeļus un šokolādes tāfelītes, cik vien tajā mesto varēja sameklēt, un arī tas bija domāts vecajām džārām. Tad mēs paziņojām, ka pēc kādas minoota būsim atpakaļ, un vecās ptitsas nemitējās atkārtot "paldies, puiši" un "lai Dievs jums aizmaksā, zēni", un mēs izgājām ārā bez graša naudas iekš carmans.

Baigi dobby sajūtiņa pēc tādas būšanas, Pīts noteica. Varēja viddy, kā nabaga vecais Dims to visu īsti nespēj pony, taču šis neko neteica aiz bailēm, ka tiks nolamāts par gloopy un par plānprātīgo brinumzēnu. Nu, tad mēs laidāmies iet ap Etlija avēnijas stūri, un tur vēl bija vaļā viena saldumu un zārkanaglu bodīte. To mēs nebijām aiztikuši jau gandrīz trīs mēnešus, tāpēc visā apkaimē valdīja miers un klusums un bruņotie millicents vai rozz patruļas daudz tur negrozījās un pēdējā laikā klīda vairāk uz upes ziemeļgalu. Mēs uzlikām savas maskas — tās bija kas gluži neredzēts, baigi horrorshow, tiešām vareni uztaisītas; tās bija itin kā vēsturisku personu sejas (pārdevēji pateica ari vārdus), — man bija Dizreilijs, Pītam — Elviss Preslijs, Džordžijam — Henrijs Astotais un nabaga vecajam Dimam — kāds poēts, vārdā Pī Bī Šellijs; pamatīgas maskas, ar visiem matiem un tamlīdzīgi, no kaut kādas īpašas plastmasas ueshch, un, kad viss bija galā, tās varēja saritināt un paslēpt zābakā; un nu mēs trijatā gājām iekšā, bet Pīts palika ārā uz chasso, lai gan bažām neredzēja nekāda iemesla. Tikuši bodē, mēs devāmies taisni pie Slouza, tās īpašnieka, kurš izskatījās pēc milzonīga portvīnželejas gabala; tas uzreiz viddied, kas briest, un metās uz iekštelpām, kur atradās telefons un varbūt šamējā krietni ieejjotā pooshka, glīši nokomplektēta ar sešām sasodītām lodēm. Dims skorry kā putniņš apmetās ap Ieti, izbārstīdams pa gaisu šņaucenes paciņas un noraudams lielu plakātu, uz kura, visus savus zoobies zibinādama, groodies bezmaz vai pār kanti pārkārusi, smaidīja viena džāra un reklamēja kādu jaunu zārkanaglu šķirni. Nākamais, ko varēja viddy, bija tāda kā liela bumba, kura ieripoja veikala dzijumā aiz priekškara; tie bija vecais Dims un Slouzs. saķērušies cīniņā, tā teikt, uz dzīvību un nāvi. Tad aiz priekškara varēja slooshy elšanu, sēkšanu un spērienus, krītošas veshches, lādēšanos un tad džinkstu džinkstumis plīstošus stiklus. Slouza cienīgā, tas ir — sieva, stāvēja aiz letes itin kā sasalusi. Mums bija skaidrs, ka šī pie pirmās izdevības sāks creech kā aizkauta, tāpēc es krietni skorry aizskrēju aiz letes un nogrābu viņu ciet, šito horrorshou> pamatīgo miesasbūdu, viscaur nuking pēc smaržām, dižijumīgi šūpīgām groodies. Aizliku savu rooker priekšā viņas roi, lai viņa nevarētu aurēt visos četros debesu vējos par nāvi un iznīcību, bet šī suņudāma sasodīti pamatīgi ielaida man plaukstā zobus, un nu ar creeching jau nodarbojos es, un tad viņa brīnišķi spalgi ieķērcās pēc millicents. Ko lai dara, nācās viņu krietni tolchock ar vienu no svaru bumbām un tad vēl slaidi iebliezt ar lauzni, ar kuru šie droši vien vēra vajā kastes, un nu jau sarkanā sula parādījās skatienam kā vecs draugs. Bijām dabūjuši viņu lejā uz grīdas, joka pēc sadīrājām viņai plallies un maigi iezābakojām, lai rimstas vaidēt. Viddying viņu tā guļam, ka groodies nāca redzamas, es ieprātojos, raut vajā vai ne, taču tas bija atstājams vēlākajai vakara gaitai. Tad mēs iztīrījām kasi, un tajā nochy tur bija itin horrorshoiv iekrājies, ko ņemt, pagrābāmies pāris paciņu vislabāko zārkanaglu un laidāmies prom, mani brāji.

Baigi lielais un smagais šis, maita, bija, Dims ik pa brīdim noteica. Dima āriene man nepatika; viņš izskatījās nošķiedies un netīrs, gluži kā ueck, kurš piedalījies kautiņā, ko viņš, protams, bija darījis, bet izskatīties tā, it kā tu būtu kāvies, jau nu gan nevajadzētu nekad. Dima kaklasaite bija kā sabradāta, maska nomukuši, uz litso šim bija švīkas no netīrās grīdas, tāpēc mēs ievilkām viņu kādā alejā un malenkļj drusciņu notīrījām, mērcēdami savus šņupdrānus ar siekalām, lai varētu cheest tos netīrumus nost. Jā, ko tik mēs nedarījām vecā Dima labā. Ļoti skorry mēs jau bijām atpakaļ "Ņujorkas Hercogā", un pēc sava pulksteņa es aprēķināju, ka neesam bijuši prom ilgāk par desmit minūtēm. Starry vecās baboochkas joprojām kvernēja pie saviem duļķainajiem aliem un viskijiem, ko bijām šim nopirkuši, un mēs uzsaucām: Ēei, meitiņas, kas nu labs notiksies?

Šīs uzvilka veco meldiņu "loti laipni, puiši, lai Dievsjums aizmaksā, zēni", bet mēs uzdžinkstinājām collocoll, šoreiz uzkūlās cits viesmīlis, un mēs pasūtījām alus ar rumu iekšā, būdami zvērīgi izslāpuši, mani brāļi, un vēl arī to, ko vēlējās vecās plitsas. Tad es uzrunāju tās baboochkas:

-   Mēs taču neesam gājuši ārā no šejienes, vai ne? Mēs visu laiku bijām te, vai ne?

Šīs aptvēra itin skorry un teica: Protams, puiši. Jūs visu laiku sēdējāt mūsu acu priekšā. Lai Dievs jums aizmaksā, zēni, un ierāva.

Patiesībā tas nebija necik svarīgi. Pagāja kāda pusstunda, līdz mūlicenls izrādīja kādu dzīvības zīmi, un tad ienāca tikai divi loti jauniņi rozzes, varen sārtiem gīmīšiem zem lielajām policijas shlemmies. Viens sacīja:

-  Vai jūs ko zināt par to, kas šovakar noticis Slouza veikalā?

-  Mēs? es nevainīgi atsaucos. Nē, bet kas tad noticis?

-  Laupīšana un piekaušana. Divi cietušie. Un kur jūs šovakar bijāt?

-  Uz jautājumiem, kas uzdoti tik nekaunīgā tonī, es neatbildēšu, es paskaidroju. -Tik nekaunīgi apvainojumi mani neskar. Tie liecina par gauži aizdomīgu dabu, mani mazie brāļi.

-  Viņi te sēdēja visu vakaru, puiši, vecās džāras sāka creech. Lai Dievs viņiem aizmaksā, visā pasaulē nav krietnāku zēnu, tāda laipnība un augstsirdība! Visu laiku viņi te bija, visu laiku. Neredzējām, ka būtu kur gājuši.

-   Mēs jau tikai apvaicājamies, otrais jauniņais millicent taisnojās. Mums jādara savs darbs, tāpat kā kuram katram.

Tomēr pirms promiešanas šie uzmeta mums pretīgu, brīdinošu skatienu. Kad tie gāja ārā, mēs raidījām šiem nopakaļ mazliet lūpumūzikas: brrrrzzzzrrrr. Par spīti tam es gribot negribot jutos vīlies par to, kā šaislaikos iet. Nav pret ko īsti cīnīties. Viss tik vienkārši kā buča uz sharries. Tomēr vakars vēl bija tikko sācies.

2

Izgājuši no "Ņujorkas Hercoga", pie lielā bāra garā, apgaismotā loga mēs ieraudzījām murmulējošu vecu pyahn.it.sa jeb dzērāju, kurš gaudoja savu tēvutēvu nešķīstās dziesmas un pa vidu blurpšķināja tā, it kā sapuvušajās zarnās šim būtu vesels sasodīts orķestris. Viena veshch, ko es pagalam nevarēju ciest, bija šī. Es pagalam nevarēju skatīties uz moodge, kurš novārtījies grīļojas un atraugājas, pilnā kā zeķe, lai cik viņam būtu gadu, bet visbaigāk, ja viņš bija tik ļoti starry kā šis te. Viņš bija gluži vai izsmērējies pa sienu, un viņa platties, kauns un negods, bija saņurcītas, notrieptas, noķepušas ar cal un dubļiem, un netīrumiem; un ar ko tik vēl ne. Mēs šo sagrābām un iegāzām šim pāris krietnu horrorshow tolchocks, bet šis tik dziedāja tālāk. Dziesma bija tāda:

Pie savas sirdsmīļās atgriezīšos, Kad, sirdsmīļā, aiziesi tu.

Taču, kad Dims pāris reižu iegāza ar dūri pa viņa netiro žūpas rot, viņš beidza dziedāt un sāka creech: Raujiet tik vaļā, sitiet mani nost, gļēvie maitasgabali, es visviens negribu dzīvot šajā smirdošajā pasaulē!

Tad es sacīju Dimam, lai bišķiņ pieraujas malā, jo man dažkārt bija interesanti slooshy, kas šitādiem starry sprāgoņām sakāms par dzīvi un pasauli. Es teicu: Ak tā. Un kas tad te tik smirdošs?

Viņš iebļāvās: Šī ir smirdoša pasaule, kurā jaunajiem ļauts uzbrukt vecajiem, tā, kā izdarījāt jūs, un nav vairs ne likuma, ne kārtības!

Viņš auroja kā negudrs, vicināja rookers un patiesi horrorshow mētāja slovos, traucēja tikai sasodītie blurkšķi, kas nāca no viņa keeshkas, it kā tur iekšā nez kas viruļotu vai arī kāds ellīgi rupjš moodge bez mitas jauktos pa vidu ar shoom; un vecais veck tik turpināja tā kā draudēt tam ar dūrēm, aurodams: Šī pasaule vairs tikpat neder vecam cilvēkam, un tas nozīmē, ka es nenieka nebaidos nojums, mani zēniņi, jo esmu pārāk pillā, lai justu sāpes no jūsu sitieniem, bet, ja jūs mani piebeigsiet, tad es būšu laimīgs, ka esmu miris!

Mēs smecked, novīpsnājām, bet neteicām neko, un tad viņš sacīja: Kas tā vispār ir par pasauli? Cilvēki tup uz Mēness vai šaudās ap Zemi kā knišļi ap lampu, un šīszemes likumiem vai kārtībai neviens vairs nepievērš uzmanību. Tad nu varat ķerties pie savām ļaundarībām, nekrietnie, gļēvie huligāni!

Pēc tam viņš veltīja mums tādu pašu lūpumūziku — prrrrzzzzrrrr—, ar kādu mēs bijām pavadījuši jauniņos millicents, un atkal sāka dziedāt:

Par tevi cīņā gāju, dārgā zeme tu, Tev mieru atnesdams un uzvaru.

Mēs viņu jauki iedunckājām, smīkņādami pa visu litso, bet šis tik dziedāja tālāk. Tad mēs nogāzām viņu zemē, tādu plakanu un smagu, un ārā izšāvās vai vesels spainis alus vēmekļu. Tas bija pretīgi, tāpēc mēs ievilkām šim ar zābaku, katrs pa reizei, un te nu viņam pa notašķīto veco rol sāka nākt asinis, ne vairs dziesmas vai vēmekļi. Pēc tam mēs aizgājām savu ceļu.

Ap Municipālo spēkstaciju mēs uzdūrāmies Billībojam un viņa pieciem droogs. Tajos laikos, mani brāļi, visi lielākoties čupojās pa četriem vai pieciem, tādās kā automobiļu komandās, jo četri bija ērts skaits, lai sasēstos autiņā, bet seši bija grupas pēdējā robeža. Dažreiz bandas uzbandojās par malenky armijām dižajiem nakts kariem, tomēr parasti labāk bija klaiņot šai mazajā skaitā. Billībojs bija kaut kas tāds, no kā man rāva uz augšu, jau viddying vien viņa trekno, smīnošo litso, un no viņa aizvien nāca tāda von kā no briesmīgi sasmakušas eļļas, kura lietota cepšanai jau sazin cik reižu, — pat tad, ja šis bija uzcirties savās labākajās platties, kā tobrīd. Viņi viddied mūs tieši tāpat, kā mēs viddied viņus, un sākās tāda ļoti rāma savstarpēja novērošana. Tas nu būtu kas īsts, tas būtu forši, ar nozh, ar oozy, ar britva, nevis ar dūrēm un zābakiem vien. Billībojs un šā droogs mitējās darīt to, ko bija iesākuši, proti — gatavojušies kaut ko nostrādāt ar noraudājušos mazu devotchka, ne vecāku par desmit gadiem, kura tur stāvēja creeching, ar platties vēl mugurā, un Billībojs turēja viņu aiz vienas rooker, bet viņa pirmais piepalīgs Leo — aiz otras. Šie laikam nupat bija nodarbojušies ar rupjo slovo programmu, pirms ķērās pie malenky ultravarmācības. Kad šie uiddiedmūs nākam, tad palaida vaļā bimbājošo mazo ptitsa—jo tur, no kurienes bija viņa, tādu pašu vēl lērums—, un viņa, joprojām kunkstēdama "vai, vai, vai", drāzās prom, tievajām, baltajām kājelēm zibot tumsā. Es, ļoti plati un droogie smaidīdams, ierunājos:

Paskat vien, vai tik tas nav pats resnais smerdeļāzis Billībojs? Kā tad tev nu labi klājas, vēderainā lētās, smirdošās cepameļļas blašķe? Nāc saņem vienu drāzienu pa yarbles, ja tik tev tādi ir, tu, ļumīgais einuh, tu!

Un tad mēs sākām.

Mēs bijām četri pret sešiem, kā jau minēju, bet zvērīga niknuma un negodīgas kaušanās ziņā nabaga vecais Dims ar visu savu dumību bija triju pretinieku vērts. Dimam ap vidu bija divkārši aptīta krietni horrorshow oozy jeb ķēde, to viņš nu atritināja un metās skaisti cirst pa acīm jeb glazzies. Pītam un Džordžijam bija labi, asi nozhes, bet man pašam —jauks starry horrorshow rikļugriežamais britva, kuru es tolaik pratu it mākslinieciski zibināt un mirdzināt. Mēs rāvām vaļā dralsing pa tumsu, vecā Luna nupat cēlās augšup ar visiem cilvēkiem uz tās, zvaigznes bakstījās ar saviem stariem, it kā tie būtu naži, kuriem gauži kārojas piedalīties dratsing. Man ar savu britva izdevās pāršņāpt platties vienam no Billīboja droogs, taisni pa pašu priekšu, ļoti, ļoti veikli, pat nepieskaroties pie plott zem auduma. Pašā dratsing karstumā šis Billīboja droog piepeši atgidās, ka ir pāršķelts kā zirņa pāksts — ar pliku vēderu un nabaga vecajiem yarbles rēgojamies laukā—, un tad šis kļuva baigi baigi razdraz, vicinājās, brēca un zaudēja modrību, un palaida sev klāt veco Dimu, kam ķēde čūskoja vien—višššš —, un vecais Dims ieķēdēja šim taisni pa glazzies, un šitais Billīboja droog aizkluburoja prom, gaudodams pilnā rīklē. Mēs strādājām ļoti horrorshow, un drīz Billīboja pirmais piepalīgs vārtījās mums zem kājām; Dima ķēde bija padarījusi šo aklu, un šis rāpoja apkārt un gaudoja kā dzīvnieks, bet pēc viena slaida zābaka pa gulliver šis izslēdzās gan.

Izskata ziņā Dims no mums četriem, kā parasti, bija cietis visvairāk, tas ir — lilso bija vienās asinīs un platties pārvērtušās netīrā murskulī, bet mēs, pārējie, joprojām bijām vēsi un veseli. Tagad es gribēju ņemt priekšā trekno smerdeli Billīboju un sāku dejot riņķī ar savu brituakā tāds bārddzinis uz kuģa klāja briesmīgi vētrainā jūrā, cenzdamies tikt šim klāt un iešņāpt pāris slaidu cirtienu viņa netīrajā, eļļainajā litso. Billībojam bija nozhar garu izšaujamu asmeni, bet pats viņš bija malenky drusciņ par lēnu un lempīgu, lai spētu kādam tiešām pamatīgi vred. Un, mani brāļi, es jutu patiesu kaifu, tā valsējot — pa kreisi, div, trīs, pa labi, div, trīs — un iešķēlējot kreisajā vaidziņā un labajā vaidziņā, kas izskatījās tā, it kā reizē būtu sākuši viļņot divi asins aizkari, katrs savā pusē viņa treknajam, netīrajam, eļļainajam šņukuram, ziemas zvaigžņu gaismā. Asinis bija kā sarkani aizkari, bet varēja viddy, ka Billībojs ne velna nejūt; šis tikai klumzāja tālāk kā pretigs, taukains lācis, bikstīdams uz manu pusi ar savu nozh.

Tad mēs slooshied sirēnas un sapratām, ka šurp drāž millicents un pa policijas mašīnu logiem ārā gatavībā rēgojas pooshkas. Šiem pateikusi tā mazā noraudājusies deuotchka, šaubu nav, jo turpat netālu aiz spēkstacijas bija automāts rozzes izsaukšanai.

Drīz es tevi dabūšu rokā, nebaidies, es uzsaucu, smirdīgais āzi! Un smuki nošņāpšu tev yarbles!

Šie visi, izņemot Pirmo Numuru Leo, kurš izslēdzies krāca zemē, sēkdami gausi rikšoja prom uz ziemeļiem, uz upes pusi, bet mēs laidāmies uz pretējo. Tūliņ aiz nākamā pagrieziena bija aleja, tumša un tukša, kas turpinājās abos virzienos, un tur mēs atpūtāmies, sākumā elsdami strauji, tad lēnāk, tad elpodami normāli. Šķita, ka mēs atpūšamies ielejā starp diviem šaušalīgiem, milzonīgiem kalniem, — tie kalni bija dzīvojamie bloki, un visu dzīvokļu logos varēja viddy zilu, dejojošu gaismu. Tak jau teļļuki. Tovakar rādīja tā saucamo "Pasaules tiltu", tas ir, vienu un to pašu programmu visā pasaulē varēja viddy ikviens, kurš tikai vēlējās; tie gan galvenokārt bija vidusšķiras pusmūža lewdies. Parasti tur rādīja kādu dižu, slavenu, stulbu, smieklīgu chelloveck vai mello dziedātāju, un šito visu grūda laukā īpaši telesatelīti kosmosā, mani brāļi. Mēs elšādami nogaidījām un tad varējām slooshy, kā millicents ar visām sirēnām aizliekas uz austrumiem, un mums bija skaidrs, ka nu viss ir kārtībā. Bet nabaga vecais Dims tik blenza augšup uz zvaigznēm, planētām un Luna, rot pavēris pusvirus kā sīkais, kurš savu mūžu nav viddied neko tamlīdzīgu, un piepeši teica: Kas, diez, tām visām virsū? Kas varētu būt tur augšā uz šitādām te?

Es iegrūdu viņam pamatīgu dunku, sacīdams: Nāc, tu, gloopy ķēms, jo nekas cits tu neesi! Nedomā jel par tām. Visticamākais, ka tur ir tāda pati dzīve kā te, lejā, kur daži tiek nodurti, bet citi rīkojas ar duramo. Taču tagad, kamēr nochy vēl ir molodoy, uzņemsim savu ceļu, ak, mani brāļi!

Pārējie smecked par to. bet nabaga vecais Dims nopietni paskatījās uz mani, tad atkal augšup uz zvaigznēm un Luna. Tā nu mēs devāmies ceļā pa aleju, un abās pusēs zilgmoja Pasaules tilts. Patlaban mums vajadzēja auto, tāpēc mēs nogriezāmies pa kreisi, izgājām no alejas un uzreiz apgidām, ka esam Prīstlijlaukumā, ieraudzījuši lielo bronzas statuju — sazin kādu starry poētu ar augšlupu kā mērkaķim un pīpi, iebāztu šļauganā, vecā rot. Iedami uz ziemeļiem, mēs nonācām pie apskrubušā vecā "Filmdroma"; tam lobījās apmetums, un tas pa gabalam bruka gruvešos, lai gan necik daudz tautas turp nepiestaigāja, vienīgi tādi malchicks kā es un mani droogs un ari tad tikai tādēļ, lai pabļaustītos, kaut ko razrezvai tumsā uztaisītu kādu in-out-in-out. Pēc afišas pie "Filmdroma" sienas, uz kuru bija notēmēti divi mušu noķēzīti starmeši, mēs varējām viddy, ka vaļā iet parastais kovboju jampadracis, kurā erceņgeļi tur Savienoto Valstu policijas priekšnieka kanti. kad šis izbūkšķina revolvera magazīnu pa zirguzagļiem no elles leģioniem, zvērīgākā veshch, kādas tajos laikos taisīja "Valstsfilma". Braucamie, kuri bija atstāti pie ķiņa, nerādījās necik horrorshow, lielākoties štruntīgas starry veshches, bet bija ari viens pajauns Durango 95, un es nospriedu, ka tas derēs. Džordžijam atslēgu riņķī bija mūķīzeris, kā tos toreiz sauca, un tāpēc mēs drīz tikām uz borta — Dims un Pīts aizmugurē, kundziski pakšķinādami savas zārkanaglas —, un es ieslēdzu aizdedzi, iedarbināju autiņu, šis ieurcās itin horrorshow, mums iekšās trisinājās tāda jauka, silta dūkoņa. Tad es piespiedu noga, mēs smuki laidāmies atpakaļgaitā, un neviens nemanīja mūs aizbraucam.

Kādu laiciņu mēs dauzījāmies pa tā saucamo pilsētas nomali, izbiedēdami vecus vecks un cheenas, kuri šķērsoja ielu, līču loču tipšināja pakaļ kaķiem un tamlīdzīgi. Tad mēs nogriezāmies uz rietumiem. Nekādas dižās satiksmes nebija, tad nu es grūdu savu noga bezmaz vai cauri grīdas dēļiem, un Durango 95 rija ceļu kā tādus spageti. Drīz parādījās ziemīgi koki un uznāca tumsa, mani brāļi, ārpilsētas tumsa, un vienā vietā es starmešu gaismā pamaniju kaut ko lielu, atņirgtiem zobiem, tad tas iekaucās un nošļakstēja zem riteņiem, un vecais Dims aizmugures sēdeklī tāpēc gandrīz trieku dabūja no smiekliem — "ho ho ho". Pēc tam mēs zem kāda koka pamanījām vienu jaunu malchick lubbilubbing ar savu džāru, tāpēc apstājāmies un uzmundrinājām šos ar bļāvieniem, tad diezgan negribīgi piedauzījām ar pāris tolchocks, kas šos saraudināja, un drāzām prom. Tagad mūsu nolūks bija vecā labā pārsteiguma vizīte. Tas bija baigais joks ar smecks un ar veselu lēveni ultravarmācības. Pēdīgi mēs nokļuvām tādā kā ciematā, un pašā malā savrup stāvēja mazs namiņš ar sīku dārziņu. Luna bija krietni pakāpusies, un mēs varējām viddy to mājeli itin labi un skaidri, kad es samazināju ātrumu un nobremzēju, pārējie trīs ņirdza kā bezoomny, un mēs uiddied nosaukumu uz tās vasarnīcas vārtiem, tas bija MĀJAS, gloopg nosaukums. Es izkāpu no mašīnas, liku saviem droogs pieklusināt zviegšanu un uzvesties nopietni, atvēru tos malenky vārtiņus un devos pie ārdurvīm. Es glīti un klusiņām pieklauvēju, bet, kad neviens nenāca, piebungāju drusciņ skaļāk un šoreiz varēju slooshy kādu nākam, tad vaļā atslīdēja bulta, durvis par kādu collu pavērās, un es ieraudzīju vienu aci, kura skatījās laukā, uz mani, bet durvīm priekšā bija ķēdīte.

-Jā! Kas tur ir?

Tā bija džāras balss, pēc skaņas piederēja jauniņai deuotchka, un es bezgala smalki, īstā džentlmeņa tonī, teicu:

-Piedodiet, kundze, man ļoti nepatīkami jūs traucēt, bet mēs ar draugu devāmies pastaigā, un viņam pēkšņi uzbruka stiprs nelabums, viņš vaidēdams palika tur, ceļmalā, gluži nevarīgs. Vai jūs nebūtu tik laipna un neļautu man piezvanīt pa jūsu telefonu ātrajai palīdzībai?

-   Mums nav telefona, devotchka atbildēja. Ļoti žēl, bet nav. Jums būs jāiet kur citur.

No mazās mājeles iekšienes es varēju slooshy klak-klak klaki-klak-klak-klikklak-klakiklak, tur kāds veck drukāja ar rakstāmmašīnu, bet tad drukāšana aprima un šitā chelloueck goloss sauca: Kas tur ir, mīļā?

-  Nu, es ieminējos, varbūt tad jūs būtu tik laipna un iedotu viņam kādu krūzīti ūdens! Redziet, tas ir kas līdzīgs ģībonim. Liekas, viņam būs uzbrukusi ģībšanas lēkme.

Devotchka tā kā nošaubījās un tad sacīja: Pagaidiet.

Viņa aizgāja, bet mani trīs droogs bija klusītēm izlīduši no auto un horrorshoiv zagšus lavījās šurp, vilkdami galvā maskas, un arī es uzvilku savējo, tāpēc ka nu atlika vienīgi pastiept rooker un atkabināt ķēdi. jo es biju atmaidzinājis to devotchka ar savu dženta goloss un šī nebija aizvērusi durvis, bet vajadzēja gan, jo mēs taču bijām svešinieki naktī. Tad mēs visi četri ņirgdami gājām iekšā, vecais Dims, kā parasti, tēloja shoot, lēkādams un trallinādams nepieklājīgus slovos; un tā patiesi bija jauka malenky mājiņa, man jāteic. Mēs smecfrfng nonācām istabā, kur dega gaisma, un turpat jau bija tā devotchka, sarāvusies kā no aukstuma, jauna, smukiņa džāriņa ar baigi horrorshoiv groodies, un blakus grozījās tas chelloveck, viņas moodge, ari pajauns, ar otchkies raga rāmjos uz deguna, bet uz galda bija rakstāmmašīna, visapkārt izkaisīti papīri, taču viena papīru kaudzīte izskatījās tā, it kā viņš to nupat būtu sadrukājis, tā ka še nu bija vēl viens inteliģents grāmatvīra tips, gluži kā tas, ar kuru mēs bijām blēņojušies pirms dažām stundām, tikai šitais bija rakstītājs, nevis lasītājs. Lai nu kā, viņš teica:

-  Ko tas nozīmē? Kas jūs esat? Kā jūs uzdrīkstaties ienākt manā mājā bez atļaujas?

Bet goloss viņam visu laiku drebēja un rookers ari. Es atbildēju:

-Nevajag baidīties. Ja bailes mīt tavā sirdī, ak, brāli, tad, lūdzams, raidi tās projām!

Tad Džordžijs un Pīts aizgāja meklēt virtuvi, kamēr vecais Dims gaidīja pavēles, stāvēdams man blakus, rot pavēris.

-  Un kas tas ir? es apvaicājos, paņemdams no galda to sadrukāto lapu kaudzīti, bet ragbriļļainais moodge drebēdams uzsauca:

-Tieši to es gribu zināt. Kas tas ir? Kas jums vajadzīgs? Tūliņ vācieties ārā, pirms neesmu jūs izsviedis!

Par to nabaga vecajam Dimam, kurš bija nomaskojies par Pī Bī Šelliju, piemetās baigi skaļais smeck un šis zviedza kā zirgs.

-Tā ir grāmata, es sacīju. Jūs rakstāt grāmatu. Pārvērtu savu goloss labi rupju. Vienmēr esmu jutis visdziļāko apbrīnu pret tiem, kuri māk rakstīt grāmatas.

Tad es paskatījos uz virsējo lapu, tur bija nosaukums — MEHĀNISKAIS APELSĪNS, un es teicu: Baigi gloopij nosaukums. Kurš tad ir dzirdējis par mehānisku apelsīnu!

Malenkij gabaliņu es nolasīju skaļi, tādā ļoti augstā sprediķotāja balsī: "Mēģinājums uztiept cilvēkam, radījumam, kurš attīstās un spēj izjust saldmi, pēdējā ceļā līdzīgi rasai iztvanot uz Dieva lūpām, jā, pret šādu mēģinājumu uztiept viņam likumus un noteikumus, kuri piemēroti mehānismam, — pret to es paceļu savu zobenu — spalvu…"

Te Dims atkal pamatīgi nospurkšķināja lūpas, un man pašam uznāca smeck. Tad es sāku plēst lapas un kaisīt driskas pa grīdu, bet rakstnieks kļuva tāds kā bezoomny un metās man virsū, zoobies sakodis, galīgi dzeltens, nagus kā plēsoņa pēc manis izstiepis. Nu bija jāuzstājas Dimam, un viņš, smīnēdams un īsi iesēkdamies, gāza rakstniekam pa trīcošo rot, blīkš, blākš, vispirms ar kreiso dūrīti, tad ar labo, un drīz parādījās mūsu dārgais droog, sarkanā sula — sarkans uino no aizurbtās mucas, vienāds itin visur, it kā to ražotu viena kopīga liela firma, tas sāka plūst, atstādams traipus uz smukā, tīrā paklāja un uz viņa grāmatas lapām, kuras es turpināju dīrāt, razrez razrez. Visu šo laiku tā devotchka, viņa mīlošā un uzticīgā sieva, kā sasalusi stāvēja pie kamīna un tad sāka dvest īsus malenky creeches, itin kā vienā ritmā ar to mūziku, ko Dims taisīja ar dūrēm. Tobrīd no virtuves ienāca Džordžijs un Pīts, gremodami ar visām maskām galvā, tas bija iespējams tīri mierīgi, maskas netraucēja. Džordžijam vienā rooker bija sazin kāda putna aukstā kāja. bet otrajā — puskukulis kleb ar pamatīgu sviesta pikuci, Pīts nesa putām nošķīdušu alus pudeli un horrorshoiv sauju ar tādu kā rozīņkūku. Abi ierēcās — hāhāhā —, viddijing, kā vecais Dims danco riņķī un slāna rakstnieku, līdz tas veck sāka platch, it kā šim būtu izpostīts viss mūža darbs, dvesdams vā-hā-hāi ar galīgi četrkantīgu asiņainu rot, taču par atbildi atskanēja tikai hāhāhā, tā neskaidri, kā jau ēdot, turklāt varēja saredzēt pat kumosus no tā, ko šie šķūrēja māgā. Man nepatika, cik nepieklājīgi un slienaini tas izskatās, tāpēc es teicu:

Izbeidziet gremot! Es neesmu atļāvis. Paturiet ciet šito ueck, lai viņš visu varētu viddij un nemuktu prom!

Šie nolika savu taukaino pishcha uz galda starp izsvaidītajiem papīriem un aiznagoja pie rakstnieka, kura ragrāmju otchkies bija sasprāgušas, taču vēl turējās uz deguna, bet vecais Dims joprojām dancoja riņķī tā, ka nieciņi uz kamīna dzegas drebēja (tad es tos visus noslaucīju zemē, un vairs tie drebēt nevarēja, mazie brāļi), blēņodamies ar MEHĀNISKĀ APELSĪNA autoru, padarīdams viņa litso violetu no vienas vietas un pilošu kā nez kādu neredzētu, slapju augli.

-  Labs ir, Dirn, es sacīju. Nu pie tās otras ueshch, lai Bog mums visiem palīdz.

Tad viņš nogrāba deuotchka, kura turpināja creech creech creeching ļoti horrorshoiv četrreiz taktī, un no aizmugures saturēja viņai rookers, kamēr es plēsu nost šito, to un vēl kaut ko, pārējie joprojām zviedza, hāhāhā, un tad savas rozā glazzies parādīja baigi foršās horrorshoiv groodies, ak, mani brāļi, bet es jožos vaļā un gatavojos niršanai. Ienirdams es varēju slooshg agonijas kliedzienus, un tas asiņojošais rakstnieks, kuru turēja Džordžijs un Pīts, gandrīz paspruka vaļā, bezoomny izbrēkdams visnešķīstākos slovos, kādus es zināju, un vēl citus, ko sagudroja pats. Pēc manis pienāca vecā Dima kārta, es turēju rookers, un viņš ķērās klāt, sēkdams un gauduļodams kā dzīvnieks, bet viņa Pī Bī Šellija maska par to nelikās ne zinis. Pēc tam bija maiņa, mēs ar Dimu sakampām siekalaino rakstnieku, kas jau vairs nejaudāja cīkstēties pretī, vienīgi izšļupstēja šļaubanus vārdus, it kā būtu aizlaidies uz to valsti no uzlabotā piena bāra, un nu savu dabūja Pīts un Džordžijs. Tad iestājās tāds kā miers un mums uznāca tāds kā niknums, tāpēc mēs sadauzījām to, kas vēl bija dauzāms, — rakstāmmašīnu, lampu, krēslus, — un Dims, kas vecajam Dimam raksturīgi, nočurāja uguni kamīnā un grasījās ķēzīt uz paklāja, jo papīra tak bija lērums, bet es pateicu nē.

-  Ārrā rrā rrā! es ierēcos. Rakstnieks un viņa zheena vairs nemaz īsti neskaitījās, abi bija asiņaini, sadīrātām drēbēm un knapi dvesa. Bet dzīvotāji būs.

Mēs sakāpām mašīnā, stūri es atstāju Džordžija ziņā, jo pats jutos malenkg drusciņ izjucis, un mēs drāzām atpakaļ uz pilsētu, pa ceļam notriekdami dīvainas, kaucošas būtnes.

3

Mēs ļjeckated atpakaļ uz pilsētu, mani brā|i, bet turpat nomalē, netālu no tā saucamā Industriālā kanāla, mēs uiddied, ka degvielas rādītājs ir sašļucis tāpat kā, hahaha, mūsu pašu rādītāji, un autiņš klepoja kashlkashlkashl Pārākjau nebija ko uztraukties, jo turpat blakus zili zibsnīja dzelzceļa stacijas ugunis. Jautājums bija — vai atstāt mašīnu, lai to sobirat rozzes, vai arī — jo mēs jutāmies tik nikni un slepkavīgi — slaidi tolchock to iekšā starnj ūdeņos, lai vakars nomirtu ar smuku, smagu, skaļu plesk. Mēs izšķīrāmies par pēdējo, atlaidām bremzes, izkāpām ārā, visi četri piestūmām braucamo pie paša netīrā ūdens, kurš izskatījās kā sīrups, kas sajaukts ar cilvēka caurumproduktiem, tad—viens kārtīgs horrorshow tolchock, un iekšā bija. Mēs palēcām atpakaļ, baidīdamies, ka netīrumi neuzšļakst mums uz platties, bet — plunkššš un bulps — autiņš glīti nogāja dibenā.

Paliec sveiks, vecais droog! uzsauca Džordžijs, bet Dims piemeta savu artavu, klauniski ierēkdamies "hā hā hā". Tad mēs laidāmies uz staciju, lai nobrauktu vienu pieturu līdz Centram, kā sauca pilsētas vidu. Glīti un pieklājīgi samaksājām par biļetēm un rāmi kā īsti džentlmeņi gaidījām uz perona, tikai vecais Dims blēņojās ar saldumu automātiem, jo carmans bija pilnas ar sīkām malenky monētām un šis bija gatavs vajadzības gadījumā izdalīt šokolādes tāfelītes nabagiem un salkstošiem, lai gan tādus tur nemanīja, tad atdārdināja vecais ātrvilciens un mēs rāpāmies iekšā, šis

izskatījās tikpat kā tukšs. Lai šā tā pavadītu trīs minūtes ilgo braucienu, mēs padraiskojāmies ar tā saucamo polsterējumu, forši horrorshow izraudami sēdekjiem iekšas, bet vecais Dims tikmēr zveņgelēja ar ķēdi pa logu, līdz stikli pašķīda un aizdzirkstīja ziemīgajā gaisā, tomēr mēs visi jutāmies pajukuši, paguruši un sarūguši, jo enerģija visu vakaru jau nu gan nebija žēlota, mani brāļi, vienīgi Dims, lopiskais klauns, bija kā zirgā, toties viss nošķiedies, no viņa nāca pārāk stipra sviedru uon, un to nū es pie vecā Dima nevarēju ciest.

Centrā mēs izkāpām un lēnām devāmies atpakaļ uz Korouapienbāru, visi malenky drusciņ žāāāvādamies un rādīdami mēnesim un zvaigznēm, un laternām dzerokļu plombas, jo bijām jau vēl tikai augoši malchicks, kuriem pa dienu jāiet skolā, bet Koroua bāru mēs šoreiz atradām pilnāku nekā pirmīt. Taču chelloveck, kurš bez mitas bija murmulējis tai valstī, ticis tur ar balto vai sintemesku, vai ko citu, vēl arvien nodarbojās ar to pašu, svepstēdams: "Kurmji saujām vējojot un platoniski gaisā." Iespējams, tovakar tas viņam bija trešais vai ceturtais piegājiens, jo viņš izskatījās galīgi bāls un ne vairs pēc cilvēka, it kā būtu pārvērties par lietu; it kā viņa litso patiesībā būtu izgrebts krita klucis. Nē, nudien, ja jau viņš gribēja pavadīt tai valstī tik ilgu laiku, tad varēja iet uz kādu no privātkabīnēm bāra dziļumā, nevis palikt lielajā mesto, jo te kādi malchickies varēja malenky drusciņ padraiskoties ar viņu, tiesa, pārlieku daudz gan ne — vecajā Korova bārā slēpās eņgīgi sitēji, kuri apturētu jebkuru jandāliņu. Lai nu kā, Dims iespraucās blakus šim ueck un, klauniski norēcies ar tik platu rot, ka vai ūka nāca redzama, iegāza veck pa kāju ar savu lielo, netīro sabog.

Bet ueck, mani brāļi, nedzirdēja nenieka, jo bija pacēlies pāri savām miesām.

Lielākoties tie bija nadsats (tā mēs mēdzām saukt tīņus), kuri šeit tempa pienu, kolu un dauzījās riņķī, bet pie bāra smiedamies un govoreetirig sēdēja ari kādi pieauguši uecks un cheenas (bet ne tie pilsoniskie tipi, tie nu nekad). Pēc viņu frizējuma un platajām platlies—galvenokārt lieliem, šķiedrainiem svīteriem — varēja pateikt, ka šie nupat bijuši uz mēģinājumu

TV studijā tepat ap stūri. Šamējo devolchkas, ar ļoti dzīvīgām lilsos, platām, lielām rots, baigi sarkanām, rādīja lērumu zobu un, smecking bez mitas, nemazdrusciņ nebēdāja par grēcīgo pasauli. Tad plate, kura griezās uz stereo, izskanēja un apstājās (tas bija Džonijs Živago. Russkij koshka, kas dziedāja "Tikai katru otro dienu"), un pauzītē, īsajā klusuma brīdī, pirms sākās nākamā, viena no šīm devotchkas — ļoti gaišiem matiem, ar lielu, smaidīgu, sarkanu rot, pati tā ap gadiem četrdesmit, es teiktu, — pēkšņi ņēma un iedziedājās, tikai pusotru takti, it kā paskaidrodama kaut ko no tā, par ko šie visi govoreeting, un likās, ak, mani brāļi, ka pienabārā uz mirkli būtu ielidojis liels putns, un es jutu visus sīkos malenkg matiņus uz savas plott saceļamies stāvus, tirpas kā gausas malenky ķirzaciņas rāpjamies augšup un tad atkal lejup. Jo es pazinu to, ko viņa dziedāja. Tas bija no Fridriha Giterfenstera operas Das Bettzeug, taisni tas gabals, kur šī ar pārgrieztu rīkli liek nost karoti, un slovos tur ir: "Varbūt man būs labāk tā." Tomēr es nodrebēju.

Bet vecais Dims, tiklīdz slooshied šo dziesmas gabalu, it kā tas būtu lomtick karstas gaļas, kas nomests uz šķīvja, palaida vienu no savām rupeklībām, kas šajā gadījumā bija skaļa spurkšķēšana, ko pavadīja suņa kauciens, gaisā divreiz padurti divi pirksti un klauniska zviegšana. Es jutos tā, it kā degtu drudzī vai slīktu karstās asinīs, slooshijing un uiddying Dima rupjības, un noteicu:

-  Maita! Netīrais, siekalainais, nepieklājīgais maita.

Tad es pārliecos pār Džordžiju, kurš sēdēja starp mani un

šausmīgo Dimu, un skornj iebliezu šim pa rot. Dims izskatījās gaužām pārsteigts, rot vaļā, un sāka ar rook slaucīt krovvy no goober, un izbrīnījies skatījās te uz sarkanajām, plūstošajām krovvg, te uz mani.

-   Par ko tu šitā izdarīji? viņš stulbi jautāja. Pavisam nedaudzi uiddied, ko es biju darījis, un tiem, kuri viddied, bija vienalga. Stereo atkal bija ieslēgts un spēlēja vienu baigi nīko elektroniski gitārisko veshch. Es sacīju:

-  Par to, ka tu esi maita bez kādām manierēm un tev nav pat ne dook nojausmas par to, kā uzvesties publiskā vietā, ak, mans brāli.

Dims saverkšķīja zvērīgu, negantu un ļaunu ģīmi un nobrēca: Ka tu šitā izdaries, man nepatīk! Un brālis es tev nekāds neesmu un nekad netaisos būt!

No kabatas viņš bija izvilcis lielu, puņķainu šņūpdrānu un ar to susināja sarkano straumīti, pagalam apmulsis, nemitīgi raukdams pieri un blenzdams uz asinīm, it kā domātu, ka tādas ir tikai citiem uecks, bet šim ne: šķita, ka viņš dzied asinis, lai izpirktu savu rupjību pret deuotchka, kura bija dziedājusi mūziku. Bet tā deuotchka ar saviem droogs ķiķinājās pie bāra. smecking ha ha ha. kustinādama sarkano rot, mirdzinādama zoobies, pat nepamanījusi Dima pretīgo rupjību. Dims patiesībā bija apvainojis mani. Es teicu: Ja tev nepatīk šis un tu netaisies to, tad tu zini, kas darāms, mazais brāli.

-  Labs ir. Nesāksim nu! Džordžijs iejaucās tik nikni, ka es paskatījos uz viņu.

-Tas ir atkarīgs tikai no Dima, es attraucu. Visu savu jeezny Dims taču nevar palikt mazs bērns. Un uzmetu Džordžijam saltu skatienu.

Sarkanās krouvy jau plūda rāmāk, un Dims sacīja: Kādas viņam tiesības domāt, ka viņš var man pavēlēt un tolchock mani, kad vien patīk? Yarbles, to es viņam pasaku, un glazzies es viņam izdauzītu ar ķēdi, ka nebūtu ko redzēt.

-  Pielūko, es teicu tik klusi, cik vien tas bija iespējams, jo stereo dārdināja gar sienām un griestiem, bet ueck Dimam aiz muguras tajā valstī tobrīd sāka skaļi gvelzt savu: "Zibin tuvāk, ultoptimāt."

Es teicu: Jel pielūko, ak, Dim, ja vien vēlies ari turpmāk palikt pie dzīvības.

-   Yarbles, Dims, nicīgi smīnēdams, atsvieda. Lieli bolshy yarblockos, še tev! Tev nebija tiesību tā izrīkoties. Es katrā laikā iešu ar tevi uz ķēdēm vai nozh, vai britua, bet ne šitā, kad tu bez kāda iemesla gāz man tolchocks, saprotams, ka es to necietīšu!

-  Nozh tesiņš, kad vien tu gribēsi, es atšņācu.

-  Eu, nu nevajag, malchicks, iejaucās Pīts. Vai tad mēs neesam droogs! Nav labi, ka droogs tā izturas. Paskat, tur sēd tādi malchicks, lūpu atkāruši, smecking par mums, un lūr. Mēs tak nedrīkstam tā nolaisties!

-  Dimam, es teicu, beidzot jāiemācās, kur ir viņa vieta. Vai ne?

-Paga, Džordžijs sacīja. Kāda vieta! Es pirmo reizi dzirdu, ka leivdies kāds norādītu, kur ir viņu vieta.

- Ja runā pēc taisnības, Pīts piebalsoja, tad tev, Aleks, nevajadzēja gāzt Dimam to nepelnīto tolchock. Es to saku reizi par visām reizēm. Visu cieņu, bet, ja tu būtu iekrāvis man, tad tev nāktos atbildēt. Vairāk es nerunāšu.

Un viņš piebāza litso pie savas piena glāzes.

Jutu, ka man iekšā viss kļūst razdraz, tomēr centos to apslēpt, rāmi piezīmēdams: Vadonim ir jābūt. Un disciplīnai ir jābūt. Vai ne?

Neviens no šiem netaisījās s/cazatkādu vārdu vai pat pakustēties. Es kļuvu vēl vairāk razdraz iekšēji un vēl rāmāks ārēji.

-  Es, es turpināju, esmu pie stūres jau sen. Mēs esam droogs, bet kādam taču ir jābūt pie stūres. Vai ne? Vai ne?

Šie visi tā piesardzīgi pamāja. Dims noņēmās ar osooshing pēdējās krouvy paliekas. Un tieši Dims ierunājās: Jā jau, jā. Doobidoob. Noguris bišķiņ, vai kā, kurš te nav noguris. Labāk nerunāsim.

Es biju pārsteigts un malenky mazmazdrusciņ poogly, slooshying, ka Dims tik gudri gouoreet.

-Tas riktīgākais nu būtu līst gultā, Dims piemetināja, tāpēc labāk tīsim makšķeres. Vai ne?

Es vai pārbrīnījos. Abi pārējie noklanīja galvas—jājā. Es sāku skaidrot: Saproti, Dim, tas tolchock pa rot bija mūzikas dēļ. Es metos galīgi bezoomnij, ja kāds ueckiejaucas, kad plitsa dzied, saproti? Šitā tas ir.

-   Labāk tīsim makšķeres un noķersim drusku spalchka, Dims sacīja. Baigi garš vakars augošiem malchicks. Vai ne?

Jājā, abi pārējie noklanīja galvu. Manuprāt, vislabāk būs iet mājās, es piekritu. Dims izteica tiešām horrorshoiv priekšlikumu. Ja nesastapsimies pa dienu, ak, mani brāļi, tad — rīt šai pašā laikā tepat!

-  Nūja, Džordžijs atsaucās. Domāju, ka varam norunāt tā.

-  Var gadīties, teica Dims, ka es malenky drusciņ nokavēšos. Bet rit tepat un ap šo pašu laiku, tas nu noteikti.

Viņš vēl aizvien slaucīja goober, lai gan krovvy tagad vairs netecēja. Un, viņš piebilda, jācer, ka šiten vairs nebūs nevienas no tām dziedošajām ptitsas.

Tad Dims palaida savu veco rēcienu, baigo klaunisko hohohohoho. Likās, šis tomēr ir par dumu, lai pārliecīgi apvainotos.

Mēs devāmies katrs savā ceļā. Es nemitīgi atraugājos — rrrhh — no aukstās kokakolas, ko biju peeted. Savu rikjugriežamo britva turēju pa rokai gadījumam, ja ap manu kvartālu gaidīdams vazātos kāds no Billīboja droogs vai ari kāda no citām bandas, gruppas un shaikas, kuras laiku pa laikam karoja savā starpā. Es kopā ar savu tētuku un mammu dzīvoju Municipālajā kvartālā 18 A starp Kingslija avēniju un Vilsonsveju. Līdz lielajām parādes durvīm es nonācu bez kādiem sarežģījumiem, vienīgi pagāju garām vienam jauniņam malchick, kurš creeching un vaidēdams, rokas izpletis, gulēja renstelē, smuki pietests, un laternas gaismā es šur tur saskatīju arī asiņu švīkas, gluži kā nakts draiskulību atstātos parakstus, mani brā]i. Un vēl — pie paša 18 A es ieraudzīju mētājamies devotchkas neezhnies pāri, bez šaubām, nikni norautas brīža karstumā, ak, mani brāļi. Un nu — iekšā. Gaitenī pa visu sienu bija vecais labais municipālais gleznojums — vecks un plitsas, ļoti brangi attīstīti, bargi un cienīgi savā darbā pie darbgaldiem un mašīnām, bez neviena platlies diedziņa uz savām labi attīstītajām plotts. Bet, protams, daži no malchicks, kuri dzīvoja 18 A namā, kā jau būtu gaidāms, ar zīmuļa un pildspalvas palīdzību bija veikli izpušķojuši un izrotājuši minēto lielo bildi, pievienodami gleznojumam matus, stīvus stibiķus un nepieklājīgus slovos, kuri mazos mākonīšos plūda no šo nagoy (tas ir, pliko) cheenas un vecks cienījamām rots. Es piegāju pie lifta, tomēr nevajadzēja nemaz nospiest elektrisko knopka, lai saprastu, vai tas darbojas vai ne, jo šovakar tas bija tolchocked pamatīgi horrorshow, metāla durvis salocītas no vienas vietas, neredzēta spēka izpausme, nudien, tāpēc man bija vien jākāpj desmit stāvus augstāk. Kāpdams es lādējos un elsu. jo, lai ari prāts man varbūt nebija noguris, tad plott gan. Tovakar briesmīgi gribējās mūziku, mani laikam bija uzkurinājusi tā dziedošā deuotchka no Koroua bāra. Es gribēju sarīkot sev mūzikas dzīres, pirms manu pasi apzīmogos pie miega robežas, mani brāļi; un svītrotais shest pacelsies, lai palaistu mani cauri.

Atslēdzu 10—8. dzīvokļa durvis ar savu pašu mazo klootch, mūsu malenkij miteklī valdīja klusums, t. un m. abi bija miegavalstī, mamma atstājusi uz galda malenkij vakariņas — dažus lomticks konservētas gaļas, pa klancim kleb un sviesta, glāzi vecā aukstā moloko. Hohoho, vecais moloko bez nazīšiem vai sintemeska, vai drenkroma iekšā! Cik ļauns, mani brāļi, man tagad allaž liksies nevainīgs piens! Tomēr es ēdu un dzēru ņurdēdams, jo biju vairāk izsalcis, nekā sākumā domāju, vēl sadabūju no pieliekamā augļu pīrāgu un tik rāvu no tā gabalu pēc gabala, lai bāztu savā kārajā rot. Pēc tam izmazgāju zobus un paklakšķināju ijahzickjeb mēli, kārtīgi iztīrīdams veco rot, tad iegāju savā mazajā istabiņā jeb kambarī, pa ceļam vilkdams nost plallies. Tur atradās gulta un stereo, manas jeezny lepnums, un plates atsevišķā skapī, un pie sienas karodziņi un vimpeļi (tādas kā atmiņas no dzīves audzināšanas kolonijā — no tiem laikiem, kad man bija vienpadsmit gadu, ak, mani brāļi), visi tādi mirdzoši un greznoti ar nosaukumu vai numuru: DIENVIDU CETURTĀ METRO KOLONIJAS ZILĀ LlGA; ALFAS ZĒNI.

Mana stereo mazie skaļrunīši bija izkārtoti visapkārt istabai — pie griestiem un sienām, uz grīdas, tāpēc es, gulēdams gultā un slooshying mūziku, jutos itin kā ietīklots un ieausts orķestri. Pirmais tovakar man prātā iešāvās amerikāņa Džefrija Plota vijoļkoncerts, ko spēlēja Odisejs Keriloss un Makonas (Džordžijas štats) filharmonijas orķestris, tad nu es izslidināju plati no turienes, kur tā glīti stāvēja līdzās citām, ieslēdzu atskaņotāju un gaidīju.

Tad, brāļi, tas sākās. Ak, svētlaime, svētlaime un debesis! Es gulēju gluži nagoy ar seju pret griestiem, rookers sakrustotas zem gidliuer uz spilvena, glazzies aizvērtas, rot pusvirus aiz svētlaimes, slooshying saldu skaņu straumē. Ak, tas bija iemiesots krāšņums un daile! Zem gultas gurkstēja sarkanzelta bazūnes, bet man aiz gulliver trīskārši sudrabliesmoja trompetes, un tur, pie durvīm, timpāni ripināja man caur visām iekšām un atkal atpakaļ, gurdzēdami kā cukurpērkons. Ak, tas bija brīnumu brīnums! Un tad gluži kā putns, kas izvīts no neparasta debesmetāla, vai kā sudrabains vīns, kas virmo gaisa kuģī, kur jebkurš smagums ir blēņas, pār visām pārējām stīgu balsīm pacēlās vijoles solo, un šīs stīgas audās ap manu gultu kā zīda krātiņš. Tad flauta un oboja itin kā platīna kāpuri ieurbās biezajā biezajā saldajā zelta un sudraba kūku mīklā. Es biju tādā svētlaimē, mani brāļi! T. un m. savā guļamistabā turpat blakus jau bija iemācījušies, ka nevajag dauzīt pa sienu un sūdzēties par to, ko viņi sauc par troksni. Es biju viņus izmācījis. Nu šie dzers miegazāles. Vai varbūt, zinādami, kādu prieku man sagādā šī naktsmūzika, ir jau iedzēruši. Kad es tā slooshied cieši aizvērtām glazzies, lai noslēgtos šajā svētlaimē, kas bija labāka par jebkuru sintemeska Bog jeb Dievu, es redzēju tik skaistas ainas. Tajās vecks un ptitsas, jauni un starry, gulēja zemē un brēca pēc žēlastības, bet es, smecking līdz ausīm, triecu ar savu zābaku pa viņu litsos. Un vēl tur bija izģērbtas deuotchkas, creeching piegrūstas pie sienām, un es iedrāžos viņās kā runga, un, patiesi, kad mūzika, viena vienīga kustība būdama, pacēlās sava vislielākā un augstākā torņa smailē, tad es, gulēdams gultā cieši aizvērtām glazzies un rookers aiz gulliver, uzsprāgu kā strūklaka, kliegdams aaaaā šajā svētlaimē. Un apburošā mūzika ieslīdēja savā kvēlajā noslēgumā.

Noklausījies burvīgo Mocarta "Jupiteru", aplūkojis jaunas ainas ar dažādām spārdāmām un šķaidāmām litsos, es nospriedu, ka uzlikšu pēdējo plati, pirms šķērsoju robežu, un gribēju kaut ko starry un spēcīgu, un ļoti stabilu, tāpēc izvēlējos J. S. Bahu, "EBrandenburgas koncertu", taisni vidējiem un zemākajiem stīgu toņiem. Un, slooshying ar citādu svētlaimi nekā iepriekš, es atkal uiddied to nosaukumu uz papīra, ko es ra7.rezz.ed tovakar — kā likās, tik sen —, tajā namiņā, kuru sauca MĀJAS. Nosaukumā bija runa par mehānisku apelsīnu. Klausīdamies J. S. Bahu, es tagad sāku labāk pony, ko tas nozīmē, un, turpinādams slooshy vācu starry meistara brūnajā greznībā, nodomāju, ka labprāt būtu tos abus tolchocked pamatīgāk un saplēsis sīkās sloksnītēs uz viņu pašu grīdas.

4

Nākamajā rītā es pamodos, vai, pulksten, vaivai, astoņos, mani brāļi, un, tā kā joprojām jutos pajucis, paguris, sarūdzis un sanīcis un acis bija horrorshow aizlipušas ar miegalīmi, tad nospriedu, ka uz skolu neiešu. Iztēlojos, kā malenkļj drusciņ ilgāk pavārtīšos pa gultu, teiksim, stundiņu vai divas, tad, varbūt pat izplunčājies pa vannu, glīti un viegli saģērbšos, uzgrauzdēšu sev maizītes un slooshy radio vai palasīšu gazetta, būdams gluži oddy knoclcy. Un pēc brokastim, ja vēl gribēsies, var gadīties, nolemšu itty uz veco šūli un apskatīties, kas tur tobrīd vareeting šitai dižajā gloopy bezjēdzīgas mācīšanās templī, ak, mani brāļi. Dzirdēju savu tētētuku ņurdam un mīdāmies, un tad illging prom uz krāsotavu, kur viņš rabbited, un tad mamma sauca man milzīg goddevīgi, kā vienmēr tagad, kad es teju, teju grasījos izaugt liels un stiprs: Jau astoņi, dēls! Tu taču negribēsi atkal nokavēties.

Es atsaucos: Gulliuer tā kā bišķi sāp. Lai nu paliek, mēģināšu nosnausties un pēcāk būšu ņiprs kā ķirzaka.

Es slooshied, ka viņa tā kā nopūšas un saka: Tad es ielikšu tavas brokastis cepeškrāsnī, dēls. Man pašai laiks iet.

Tas nu bija tiesa — pēc likuma, ka ikvienam, kurš nav bērns, kuram nav bērna, vai kurš nav slims, jāiet rabbiting. Mana mamma strādāja vienā no tā saucamajiem valsts veikaliem, kur lika pa plauktiem konservētu zupu, pupiņas un tamlīdzīgu cal. Patlaban es slooshied, kā viņa ieliek šķīvi gāzes plīts cepeškrāsnī, uzvelk kurpes, noņem mēteli no pakaramā aiz durvīm, atkal nopūšas un saka: Es nu iešu, dēls.

Bet es saposos atgriezties miegavalstī, pamatīgi horrorshow iesnaudos un redzēju savādu sneety, baigi līdzīgu īstenībai, un tajā man nezin kāpēc parādījās mans droog Džordžijs. Šajā sneety viņš bija kļuvis krietni vecāks un milzīg špetns un sparīgs un tik govoreeting par disciplīnu un paklausību un par to, ka visiem malchicks, kas pakļauti viņam, jālec kājās un jāsalutē tikpat kā armijā, un es, kopā ar citiem stāvēdams ierindā, sacīju "jā, ser" un "nē, ser", un tad es skaidri uiddied, ka Džordžijam uz pletchoes ir zvaigznes un ka šis ir tāds kā ģenerālis. Tad viņš ielaida iekšā veco Dimu ar pātagu rokā, un Dims bija kļuvis baigi starry un nosirmojis, un šim trūka dažu zoobies, kas nāca redzams, kad viņš palaida smeck, viddying mani, un tad mans droog Džordžijs, norādīdams itin kā uz mani, teica: "Šim vīram visas plalties notašķītas ar dubļiem un cal," — un tas bija tiesa. Tad es creeched: "Nesitiet, lūdzu, nesitiet, brāļi!" — un laidos skriet. Es skrēju tā kā pa apli un Dims man pakaļ, smecking kā jucis, plīkšķinādams pātagu, un ikreiz, kad es dabūju pamatīgu horrorshow tolchock ar šito pātagu, iedžinndžinkstējās tāds kā briesmīgi skaļš elektriskais zvans, un arī šis zvans itin kā darīja sāpes.

Tai brīdī es ļoti skorry pamodos, sirdij dauzoties bumbumbum, un, protams, zvans skanēja pa īstam, brrrr, un tas bija mūsu durvju zvans. Izlikos, ka neviena nav mājās, bet šitais brrrr nemitējās, un tad es izdzirdu aiz durvīm goloss:

Nu tak rāpies ārā, es zinu, ka tu esi gultā!

Šo goloss es pazinu uzreiz. Tā piederēja P. R. Deltoīdam (baigi gloopy zābakam), kurš tika dēvēts par manu Pēckolonijas Konsultantu un bija pārpūlējies veck ar simtiem aprūpējamo savos sarakstos. Es atbrēcu jājātūliņ tādā kā sāpju māktā goloss, izkāpu no gultas un ietērpos, ak, mani brāļi, ļoti skaistos zīda rītasvārkos ar lielu pilsētu bildēm pa visiem šitiem svārkiem. Tad iebāzu nogas varen ērtās vilnainās toofles, saķemmēju ērkuli un biju gatavs doties pie P. R. Deltoīda. Kad atvēru durvis, viņš iešļūca iekšā — tāds pinkains, ar samīcītu shlapa uz gulliuer, nošķiestā lietusmētelī.

-   Ā, Aleks, puisīt, viņš mani uzrunāja. Sastapu tavu māti, jā. Viņa runāja par kādām tur sāpēm. Un tāpēc nav ko jāiet uz skolu, jā.

-  Visai neciešamas sāpes galvā, brāl, ser, es paskaidroju savā džentlmeņa goloss. Manuprāt, šai pēcpusdienā tām vajadzētu rimties.

-  Vai vismaz šai vakarā noteikti, jā, P. R. Deltoids piebalsoja. Vakars ir tas īstais laiks, vai ne, Aleks, puisīt? Sēdi, viņš sacīja, sēdi, sēdi, itin kā šī būtu viņa domy un es — viņa ciemiņš. Pats viņš sēdēja mana tētuka starry šūpuļkrēslā un sāka šūpoties, it kā tādēļ vien būtu nācis.

-  Vai vēlaties kādu tasīti vecās chai, ser? Tējas, es gribēju teikt, es piedāvāju.

-  Nav laika, viņš attrauca. Un tik šūpojās, caur pieri lūsinādamies uz mani, itin kā šim būtu vesela mūžība laika.

-Jā, nav laika, viņš gloopy atkārtoja. Tad nu es uzliku tējkannu uz uguns. Un apvaicājos: Kam man jāpateicas par šo ārkārtīgo prieku? Vau noticis kas slikts, ser?

-  Slikts? viņš pārjautāja, ļoti skorry un viltīgi, blenzdams tā kā aizdomīgi, tomēr šūpodamies joprojām. Tad viņš pamanīja uz galda gazetta ar reklāmbildi, kur smukiņa smecking jauniņa ptitsa, groodies izstādījusi, reklamēja, mani brāļi, Dienvidslāvu Pludmaļu Krāšņumus. Aprijis šo divos paņēmienos, viņš sacīja: Kālab tev būtu jādomā tieši par kaut ko sliktu? Tu esi izdarījis ko tādu, ko nevajadzēja darīt, jā?

-Tas jau tikai tāds runasveids, es atteicu, ser.

-  Nu, P. R. Deltoids turpināja, tad mans runasveids būs tāds: piesargies, mazais Aleks, jo nākamreiz, kā tu ļoti labi zini, tā vairs nebūs audzināšanas kolonija. Nākamreiz tā būs vietiņa aiz atslēgas un viss mans darbs vējā. Ja tu nerēķinies ar savu šausmīgo personu, tad vismaz varētu izrādīt cik necik cieņas man, jo esmu lējis tik daudz sviedru tavā labā. Liela, melna atzīme, starp mums runājot, par katru, kuru mēs neesam labojuši, neveiksmes atzīšana ikreiz, kad kāds nojums beigu beigās nonāk tuptūzī.

-Neesmu darījis neko tādu, ko nevajadzētu, ser, es sacīju. Millicents neko nevar man piešūt, brāl, tas ir — ser.

-  Izbeidz to gudro runāšanu par millicents, P. R. Deltoīds, gauži nogarlaikojies, attrauca un šūpojās tik tālāk. Tas, ka policija pēdējā laikā nav tevi pieķērusi, vēl nenozīmē — un tu to ļoti labi zini —, ka tu nebūtu pastrādājis neko nelabu. Vakar vakarā sanāca tāda maza izkaušanās, vai ne? Tāda maza vicināšanās ar nozhes un velosipēdu ķēdēm un tādā garā. Viena resna zēna draudziņu vēlu vakarā pie Spēkstacijas savāca ātrā palīdzība, un nu viņš ir slimnīcā, gaužām nepatīkami sagraizīts, jā. Tika minēts tavs vārds. Ziņa pa parastajiem kanāliem sasniedza mani. Tika nosaukti ari daži no taviem draugiem. Rādās, ka vakar vakarā noticis krietni daudz daždažādu negantību. Nē, neviens neko ne pret vienu nevar pierādīt, kā vienmēr. Bet es tevi brīdinu, mazais Aleks, jo, kā allaž, esmu tev labs draugs, vienīgais cilvēks šai netīrajā, slimajā sabiedrībā, kurš grib glābt tevi no tevis paša.

-  To visu es augstu vērtēju, ser, es teicu, patiesi.

-  Jā, jā, tu vērtē, vai ne? viņš tā kā nicīgi atcirta. Liec to aiz auss, un tas ari viss, jā.

Tad, bez mitas šūpodamies, viņš dziļu ciešanu pilnā goloss sacīja: Kas jums visiem lēcies? Mēs studējam šo problēmu, sasodīts, esam noņēmušies ar to jau gandrīz veselu gadsimtu, jā, tomēr netiekam ne no vietas. Tev ir labas mājas, labi, mīloši vecāki, tev ir diezgan laba galva uz pleciem. Vai tev iekšā dīdās kāds velns?

-  Nevienam nav ko man pārmest, ser, es atbildēju. Jau ilgu laiku millicents nav nogrābuši mani savās rookers.

-Tieši tas liek man bažīdes. P. R. Deltoīds nopūtās. Mazliet par ilgu, lai būtu veselīgi. Pēc maniem aprēķiniem, tev tā kā būtu kas sagaidāms. Tāpēc es brīdinu tevi, mazais Aleks, — nebāz savu smuko, jauniņo šņukuriņu dubjos, jā? Vai mana doma ir skaidra?

-  Gluži kā nesadujķots ezers, ser, es atsaucos. Skaidra kā debess zilgme vasaras pilnbriedā—jūs varat paļauties uz mani, ser.

Un es veltīju viņam skaistu zooby smaidu.

Taču, kad viņš ookadeeted un es uzlēju pamatīgi stipru chai, tad nosmīnēju pie sevis par šo veshch, par kuru P. R. Deltoīds un viņa droogs tā raizējās. Nu labi, es daru ļaunu — crasting un tolchocks, un šņāpienus ar britva, un veco in-out-in-out, un, ja tikšu loveted, tad —jo ļaunāk man, ak, mani mazie brāļi, un jūs nevarat novaldīt valsti, kurā katrs chelloueck pa naktīm uzvedas tā kā es. Tātad, ja es tikšu loveted, kas nozīmēs trīs mēnešus šajā mesto un vēl sešus tai otrā, un pēc tam, kā tik laipni brīdina P. R. Deltoīds, nākamreiz, par spīti maniem maigajiem, jaunajiem gadiem, brāļi, klāt būs milzīgais, šaušalīgais zvērudārzs, — nu, tad es teikšu: 'Taisnīgi gan, bet cik žēl, mani kungi, jo es gluži vienkārši nespēju paciest, ka mani iesloga. Nākotnē, kura stiepj man pretī savas rokas sniega un liliju baltumā, pirms mani pārsteigs nozh vai asinis nošalks pēdējo kori starp izlocītu metālu un sašķaidītiem stikliem uz šosejas, es centīšos, lai nekad vairs netiktu loveted." Un tas būs godīgi sacīts. Taču, brāļi, tas, kā viņi vai grauž sev kāju nagus, gudrodami, kas ir ļaunuma cēlonis, — tas mani pārvērš par jauku, smejošu malchick. Viņi taču nelauza galvu par to, kas ir labestības cēlonis, tad kādēļ noņemties ar pretējo? Ja leivdies ir labi, tad tāpēc, ka viņiem tā patīk, un es savu mūžu neiejauktos viņu izpriecās, — un tāpat jānotiek ar pretējo. Un es pārstāvu šo pretējo. Vēl vairāk — ļaunums nāk no patības, no tavas vai manējās oddy knocky, un šo patību ir radījis vecais Dog jeb Dievs, un tā ir viņa lielais lepnums un radostij. Toties ne-patībai nemaz nevar piemist ļaunums, un tas nozīmē, ka valdības vīri un tiesneši, un skolas nevar pieļaut Jaunumu, jo nevar pieļaut arī patību. Un, mani brāļi, — vai mūsu jaunlaiku vēsture nav stāsts par to, kā malenkg drosmīgas patības cīnās pret šīm lielajām mašīnām? Par to es ar jums runāju nopietni, brāļi. Bet to, ko es daru, es daru tāpēc, ka man patīk to darīt.

Tā nu tobrīd, šai smaidošajā ziemas rītā, es izdzēru savu pamatīgi stipro chai ar moloko un ar karotīti, vēl karotīti un vēl karotīti cukura, jo biju kārs uz sladky, tad izvilku no cepeškrāsns brokastis, kuras bija sagatavojusi mana nabaga mamma. Tur bija cepta ola un vairāk nekā, bet es uzgrauzdēju maizi un ēdu olu, maizi un marmelādi, čāpstinādams kumosu pēc kumosa un reizē lasīdams gazetta. Gazetta, kā parasti, vēstīja par ultravarmācībām, par banku aplaupīšanu un streikiem un par futbolistiem, kuri likuši visiem pārbīties līdz nāvei, piedraudēdami nākamsestdien nespēlēt, ja nesaņemšot augstāku atalgojumu, šitie nerātnie malchickiwicks. Vēl tur bija jauni lidojumi kosmosā, lielāki stereotelevizori un piedāvājums mainīt bezmaksas skaidiņziepju kārbiņas pret konservētās zupas kārbu etiķetēm, pārsteidzošs piedāvājums uz vienu vienīgu nedēļu, kurš lika man smeck. Un vēl tur bija bolshy milzīgs raksts par Mūsdienu Jaunatni (kas nozīmēja mani, un es paklanījos, ņirgdams kā bezoomny), ko bija sarakstījis kāds varen gudrs plikpaurains chelloueck. To es rūpīgi izlasīju, mani brāļi, strēbdams veco chaL krūzīti pēc tasītes pēc chasha, kraukšķinādams tumšos maizes lomlicks, apmērcētus marmelādē un olā. Šis mācītais veck klāstīja parastās veshches par vecāku disciplīnas trūkumu, kā viņš to nosauca, un par to, ka trūkstot īsti horrorshow skolotāju, kuri spētu izslānit sasodīto izlaidību no tiem vientiesīgajiem dupšiem, tā ka bērneļi pilnā kaklā dīktu pēc žēlastības. Tas viss bija gloopy un lika man smeck, bet likās tīri patīkami tā lasīt un apzināties, ka visu laiku kāds ražo šitos jaunumus, ak, mani brāļi. Ik dienas bija kas uzrakstīts par Mūsdienu Jaunatni, bet to labāko ueshch tai vecajā gazetta bija sacerējis kāds starry večuks nāvīgi smalkā apkaklītē, kurš vēstīja, ka pēc viņa pārliecības — un viņš govoreet kā cilvēks, kurš tic Bog, — APKĀRT KLĪSTOT VELNS un, tā sacīt, okšķerējot ceļu uz jauno ļaužu nevainīgo miesu, un tieši pieaugušo pasaulei jāuzņemoties par to atbildība — visu viņu karu, atombumbu un muļķību dēļ. Tas nu bija punktīgi. Šis nudien zināja, ko runā, Dieva cilvēks būdams. Tātad mēs, jaunie, nevainīgie malchicks, nevarējām uzņemties nekādu vainu. Pareiz pareiz pareizi.

Kad mans pilnais, nevainīgais vēders pāris razzes bija licis man atrraughāties, es sāku meklēt pa skapi dienas platties un uzgriezu radio. Tur skanēja mūzika, ļoti jauks malenky stīgu kvartets, mani brāļi, kuru sacerējis Klaudiuss Bērdmens un kuru es labi pazinu. Tomēr man neviļus paspruka smeck, atceroties, ko reiz biju uiddied vienā no šiem rakstiem par Mūsdienu Jaunatni, proti, ka Mūsdienu Jaunatnei klātos pulka labāk, ja tā būtu pamudināma uz Dziļu Mākslas Izpratni. Diža Mūzika, tur bija teikts, un Diža Dzeja itin kā nomierinātu Mūsdienu Jaunatni un padarītu Mūsdienu Jaunatni Kulturālāku. Kulturālāku — ak, yarbles un sifiliss! Mūzika man aizvien uzsita asumu, ak, mani brāļi, un lika man justies kā pašam vecajam Bog, kurš gatavs plosīties ar zibeņiem un pērkoniem un kura, ha ha, varā uecks un ptitsas creeching bez mitas. Un, kad es maķenīt cheestedsev litso un rookers un saģērbos (dienas platties man bija kā jau skolniekam: zili pantaloni un svīteris, kam virsū A, tas ir — Alekss), tad nolēmu, ka pienācis vismaz laiks itty uz skaņuplašu bodi (un džungurs arī, pilnas kabatas ar skanošo), lai paskatītos, kā tur ir ar sensolīto un senpasūtīto stereodisku — Bēthovena Devīto (korāļu simfoniju, tas ir), kas ierakstīta Masterstroke studijā, Eša Šema simfoniskā orķestra izpildījumā un L. Muheivira vadībā. Tad nu es devos ārā, brāļi.

Diena pamatīgi atšķīrās no nakts. Nakts piederēja man, maniem droogs un visiem pārējiem nadsats, un starry buržuji tupēja ieslēgušies, dzēra un lūrēja tos gloopy pasaules TV tiltus, toties diena piederēja starry ļautiņiem, un vienmēr likās arī, ka dienā apkārt maisās vairāk rozzes jeb millicents. Uz stūra es noķēru autobusu, aizbraucu līdz Centram, pagājos atpakaļ līdzTeilora laukumam, un tur jau bija plašu bode, kuru es pagodināju ar savu nenovērtējamo klientūru, ak, mani brāļi. Tai gan bija gloopy nosaukums — MELODIJA, tomēr tā bija tiešām horrorshow mesto un pa lielākai daļai skorry saņēma jaunos ierakstus. Iegāju iekšā, kur vienīgās apmeklētājas bija divas jauniņas ptitsas, kuras laizīja saldējumu (ievērojiet — valdīja ziemas spelgoņa!) un vandījās pajaunajiem popdiskiem — Džonijs Bemavejs, Stešs Kro, Mikseri, "Bridi guli rāmi" ar Edu un Idu Molotoviem un pārējais šitentāds cal. Tām abām ptitsas nevarēja būt vairāk par desmit gadiem, un ari šīs, tāpat kā es, laikam bija nolēmušas izbrīvēt sev ritu no skolas stulbībām. Abas sevi acīm redzami uzskatīja par baigi pieaugušajām devotchkas, tāpēc, brāļi, ieraugot jūsu Uzticamo Stāstītāju, šīs sāka gorīt dibenus, izgāza groodies un šķobīja sarkani notrieptās goobers. Es devos pie letes un veltīju pieklājīgu zooby smaidu vecajam Endijam, kas aiz tās stāvēja (viņš pats vienmēr bija pieklājīgs, vienmēr izpalīdzīgs, īsti horrorshoiv veck, lai gan plikpaurains un ļoti ļoti tievs). Viņš teica: Ahā, man šķiet, ka es zinu, kas tev vajadzīgs. Labi jaunumi, labi jaunumi. Tā ir atsūtīta.

Un, sizdams takti ar savām lielajām diriģenta rookers, viņš aizgāja pēc plates. Abas jauniņās ptitsas sāka ķiķināt, kā jau visas viņu vecumā, un es uzmetu šām ledainu glazzg. Endijs pavisam skorry bija atpakaļ, vicinādams lielo, spīdīgi balto Devītās apvāku, uz kura, brāļi, bija paša Ludviga Vana sadrūmusī, grumbainā, itin kā zibens ķertā litso.

-Te būs. Endijs sacīja. Vai uzliksim izmēģināt?

Bet es tik briesmīgi gribēju stiept to mājās, likt uz sava stereo un slooshg pavisam oddy knocky, ka vai nevarēju ciest. Sagrābstīju deng, ar ko maksāt, un te ierunājās viena no mazajām ptitsas: Ko tu tur dabūji, bratty?Tādu milzig foršu?

Šīm jauniņajām devotchkas bija pašām savs govoreeting paveids.

-  Septiņpadsmitās debesis? Lūku Stērnu? Gogliju Gogoli?

Un abas ieirgojās, pakaļiņas grozīdamas. Te man prātā

iešāvās tāda doma, ka es gandrīz vai apkritu no smeldzes un kaifa, ak, mani brāļi, un sekundes desmit pat paelpot nespēju. Atguvies es nozibināju savus spodri nopucētos zoobies un teicu: Uz kā jūs, mazās māsas, mājās atskaņosiet šitos miglainos meldiņus?

Jo es varēju viddy, ka plates, ko viņas pērk, ir tīņu popa veshches.

-Varu derēt, ka jums ir mazītiņas, lai neteiktu — niecīgas portatīvas piknikvirpas.

To dzirdēdamas, šīs pastiepa uz priekšu apakšlūpu.

-  Nāciet onkulim līdzi, es aicināju, un noklausīsieties visu, kā pieklājas. Dzirdēsiet eņģeļu trompetes un velnu bazūnes. Es jūs ielūdzu.

Un es paklanījos. Šīs atkal ieīrgojās, un viena sacīja: Vai, bet mēs tik traki gribam ēst. Vai, bet mēs tik labprāt uzēstu!

Otrā piebilda:-Jā, tā viņa var gan teikt, ne!

Tad es ierosināju: Paēdiet kopā ar onkuli! Un sakiet, kurp gribat iet.

Te nu šīs viddied sevi kā milzīgas gudriķes, kas likās tā tīri aizkustinoši, un lielu dāmu goloss ņēmās tērgāt par Riču un Bristoli, un Hiltonu, un II Ristorante Granturco. Bet es to pārtraucu, uzsaukdams: Sekojiet onkulim! aizvedu viņas uz vienu ēstuvi turpat ap stūri un ļāvu, lai šīs piebāž savas nevainīgās, jaunās litsos ar spageti un desiņām, un krēma kūkām, un banānu saldējumu, un karstu šokolādes mērci, kamēr man skaloties gandrīz apšķebinājās dūša, jo es pats, brāli, ieturēju visai pieticigu lenču — aukstu šķiņķa šķēli un kādu kumosu kraukšķīgas paprikas. Abas jauniņās ptitsas bija loti līdzīgas, lai ari nebija māsas. Viņas zināja vai nezināja gluži vienu un to pašu, un mati abām bija vienādā krāsā — kā balināti salmi. Nu, šodien viņas tik tiešām kjūs pieaugušas. Šodien es tam veltīšu visu dienu. Skolas pēc lenča nebūs, toties mācīšanās gan, un skolotājs būs Alekss. Viņas teica, ka vārdā šīm esot Mārtija un Sonjeta, pietiekami bezoomny, viņu bērnišķīgā fasona augstākā pakāpe, un es teicu:

Labs ir, Mārtij un Sonjeta. Laiks lielajam griezienam. Nāciet!

Kad mēs izgājām aukstajā ielā, viņas nosprieda, ka neparko nebrauks ar autobusu, nē un nē, bet brauks ar taksi, tad nu es izpildīju šo iegribu, iekšēji gan horrorshow noņirdzies, un netālu no Centra stāvvietā paņēmu taksi. Šoferis, starry ūsains ueck baigi traipainās platties, noteica: Tā ka jūs tur neko neplēstu! Nekādas ākstīšanās ar sēdekjiem! Tikko pārpolsterēti.

Es izkliedēju viņa gloopy bažas, un mēs drāzām prom uz Municipālo kvartālu 18 A, kamēr šitās abas pārgalvīgās mazās ptitsas ķiķināja un čukstējās. Tā nu, vārdu sakot, mēs ieradāmies, ak, mani brāļi, un es viņām pa priekšu kāpu augšā uz 18 A, un šīs visu ceļu elsa un smecked, un tad pavēstīja, ka esot izslāpušas, tāpēc es atslēdzu dārgumu lādi savā istabā un izsniedzu sitām desmitgadīgajām devotchkas pa riktīgi horrorshoiv viskijam, tiesa, krietni sajauktam ar šķaudāmi durstīgu sodas ūdeni. Viņas sēdēja uz manas gultas (vēl nesaklātas) un šūpoja kāju pār kāju, smecking un peeting viskiju, kamēr es uz sava stereo griezu viņu nožēlojamās malenkg platīles. Izskatījās, ka viņas būtu peeting kādu saldu un smaržīgu, bērniem domātu padzērienu no |oti skaistiem un jaukiem, un dārgiem zelta biķeriem. Un abas nemitīgi dvesa o o o un sacīja "es ģībstu" un "baigi šiki" un citus jokainus vārdiņus, kas tajā tipu barā bija varen modē. Griezdams uz stereo visu šito ccd, es skubināju, lai viņas cienājas un iedzer vēl pa vienai, ko viņas labprāt darīja, ak, mani brāļi. Ap to laiku, kad viņu stulbās platītes bija nospēlētas katra pa diviem lāgiem (tur bija divas: "Jaukais snīpītis", ko dziedāja Aiks Jards, un "Nakts, diena, nakts", ko vaidēja divi šausmīgi einuhi, kuru vārdus esmu aizmirsis), abas jau tuvojās tādai kā jaunu ptitsas histērijai — lēkāja pa visu manu gultu ar mani pašu pa vidu.

To, kas patiesībā tika darīts tai pēcpusdienā, nav vajadzības aprakstīt, jo jūs, mani brāļi, paši visu varat viegli iztēloties. Šīs abas pavisam ātri bija nometušas plalties un smecking tā, ka vai plīsa, un bolshiesljoks šīm šķita — viddy veco onkuli Alekšu gluži nagoy un nostīvinājušos, kā tādu pliku dakteri rīkojamies ar šļirci, un tad es iedūru sev rooker vienu kārtīgu džungļu plēsoņas sekrēta devu. Pēc tam es izrāvu no apvāka burvīgo Devīto, tā ka ari Ludvigs Vans nu bija nagoy, un ļāvu adatai aizšņākt līdz pēdējai daļai, kura bija tīrā svētlaime. Te nu tas sākās, basa stīgas govoreeting zem manas gultas, kā uzrunājot pārējo orķestri, un tad ieskanējās virieša goloss un teica, lai šie visi priecājoties, un tad nāca skaistā, svētlaimīgā melodija par Prieku, kas esot brīnišķa dzirksts no debesīm, un tad es jutu sevī salecamies vecos tīģerus un metos virsū abām jauniņajām ptitsas. Šoreiz šīs vairs nekādus jokus nesaskatīja un beidza trakās jautrības creeching, jo viņām vajadzēja pakļauties Aleksandra Lielā dīvainajām un noslēpumainajām iegribām, kuras, pateicoties Devītajai un šļirces dūrienam, bija choodessmj un zammechat, un ļoti prasīgas, ak, mani brāļi. Taču šīs abas bija baigi pilnā un neko daudz sajust nevarēja.

Kad pēdējā daļa ar visiem dārdiem un creeching par Prieku Prieku Prieku Prieku bija noskanējusi otro reizi, tad jauniņās ptitsas vairs netēloja lielās, slīpētās dāmas. Šīs tā kā pamodās un apjēdza, kas tiek darīts ar viņu malenky personām, un dīca, ka gribot iet mājās un ka es esot tāds kā meža zvērs. Abas izskatījās tā, it kā būtu piedalījušās kādā dižā bitva — un tā jau ari bija —, galīgi apskrambātas un sabozušās. Nu, kaut ari viņas negribēja iet uz skolu, mācīties viņām tomēr vajadzēja! Un mācību viņas bija dabūjušas. Vilkdamas mugurā platties, abas brēkāja un vaimanāja vai vai vai, un bikstibuksnīja mani ar savām sīciņajām dūrītēm, bet es gulēju gultā, netīrs un nagoy, un galīgi pajucis un paguris. Mazā Sonjeta ņēmās creech: Zvērs un pretīgais lops! Riebīgais briesmonis!

Es ļāvu, lai šīs savāc savas mantiņas un iet prom, ko abas arī darīja, muldēdamas, ka man vajagot uzsūtīt rozzes, un tamlīdzīgu cal. Tad viņas kāpa lejā pa kāpnēm, bet es iemigu, joprojām dārdot un aurojot vecajam Priekam Priekam Priekam Priekam.

5

Bet notika tā, ka es pamodos vēlu (gandrīz pusastoņos, pēc mana pulksteņa), un, kā izrādījās, tas nebija gudri darīts. Tu, cilvēks, vari uiddy, ka itin viss šai grēcīgajā pasaulē ir ar savu nozīmi. Tu vari pony, ka viena lieta allaž ved pie citas. Jā jā jā. Mans stereo vairs neauroja par Prieku un Apskauju jūs, miljoni, tātad kāds ueck to bija izslēdzis, un tas būs bijis vai nu t., vai m., viņus abus varēja slooshy dzīvojamā istabā šķindinām šķīvjus un strebjam tēju no krūzītēm; viņi gurdi ieturēja maltīti pēc dienas rabbiting fabrikā un bodē. Nabaga vecie! Nožēlojamie starry! Uzģērbu rītasvārkus un, mīlošā vienīgā dēla ģīmi savilcis, paskatījos laukā, sacīdams: Īlei, hei, sveikiņi! Jūtos daudz labāk, pa dienu atpūties. Tagad esmu gatavs vakara darbam, lai kādu nieku nopelnītu.

Jo viņi uzskatīja, ka tieši ar to es mēdzu nodarboties.

Ņam ņamm, mamm. Vai man ari dosi?

Viņa bija atkausējusi un uzkarsējusi tādu kā saldētu pīrāgu, kurš necik apetītlīgs neizskatījās, bet man bijajāsaka taisni tā. Tētuks uzmeta man ne sevišķi apmierinātu un tādu kā aizdomīgu skatienu, taču neteica neko, jo zināja, ka neuzdrīkstas, un mamma veltīja man nogurušu mazu smeck, tā teikt — tev, manas miesas augli, mans vienīgais dēls. Es aizdancoju uz vannasistabu un labi skorry nomazgājos, jo jutos netīrs un lipīgs, un tad laidos uz savu kambari pēc vakara platties. Pēc tam spodrs, saķemmējies, alsvaidzinājies un krāšņs apsēdos pie sava pīrāga lomtick.

Tētucītis sacīja: Es negribu okšķerēt, dēls, bet tieši kurp tu vakaros ej strādāt?

-  Ak, es gremodams attraucu, tie galvenokārt ir gadījuma darbi, tāda izpalīdzēšana šur un tur, kā sanāk.

Uzmetu viņam klaji nekaunīgu glazzy, itin kā teikdams, lai viņš rūpējas par savām darīšanām un es rūpēšos par savējām.

-Es taču nekad neprasu naudu, vai ne? Neprasu ne drēbēm, ne izpriecām. Kādēļ tad būtu jāizvaicā?

Tētuks tā pazemīgi, čāpstīgi iemunninājās: Atvaino, dēls. Bet mani dažreiz pārņem bažas. Es dažreiz redzu tādus sapņus. Vari smieties, ja gribi, bet sapņi daudz ko nozīmē. Vakarnakt es redzēju sapnī tevi, un itin nekā patīkama tur nudien nebija.

-  Ā! Nu jau es jutos interessovatted, ka viņš par mani šitā sapņo. Man tā kā šķita, ka arī es esmu noredzējis kādu sapni, tikai nespēju īsti atcerēties — kādu.

-Jā? es pārjautāju, mitējies košļāt lipīgo pīrāgu.

-Tas bija tik spilgts, mans tētuks iesāka. Es redzēju, ka tu guli uz ielas un citi zēni tevi sit. Zēni bija gluži tādi, ar kādiem tu sagājies, pirms tevi nosūtīja uz to pēdējo audzināšanas koloniju.

-Jā?

Iekšēji noņirdzos par to — tētucītis tic, ka es patiesi būtu labojies, vai arī tic, ka pats tam tic. Un tad es atcerējos savu sapni, tārita sapni, kurā Džordžijs deva savas ģenerāļa pavēles un vecais Dims, smecking bez zobiem, plīkšķināja pātagu. Taču esmu dzirdējis, ka sapņos redzētais piepildoties otrādi.

-  Jel neraizējies par savu vienīgo dēlu un mantinieku, ak, mans tēvs, es teicu. Nebīsties! Viņš spēj parūpēties pats par sevi, patiesi.

-   Un, tētuks turpināja, tu tāds bezpalīdzīgs gulēji pats savās asinīs un nevarēji turēties pretī.

Te nu viss tiešām bija otrādi, un es iekšēji vēlreiz novīpsnāju, tad izņēmu no carmaris visu dengun nošķindināju uz mērčainā galdauta.

-Te būs, tēt, daudz jau nav, es sacīju. -To es nopelnīju vakar vakarā. Bet varbūt pietiks, lai jūs ar mammu varētu kādu reizīti peet viskiju kādā omulīgā vietiņā.

-  Paldies, dēls, viņš atteica. Bet tagad mēs tikpat kā nekur vairs neejam. Neuzdrīkstamies iziet, jo ielās notiek viss kas. Jauni huligāni un tamlīdzīgi. Tomēr — paldies tev. Rīt pārnesīšu viņai kādu pudelīti.

Un viņš sarausa šo grūti iegūto džunguru savā bikšu carman, kamēr mamma virtuvē ņēmās ar šķīvju cheesting. Un es, mētādams visapkārt mīlas pilnus smaidus, devos prom.

Nokāpis lejā pa kāpnēm, es mazliet izbrīnījos. Pat krietni vairāk. Pavēru rot, gluži kā grasīdamies plati nožāvāties. Viņi bija atnākuši man pretī. Viņi gaidīja pie noskrīpātā municipālā sienas gleznojuma ar nagoy darba slavu, kur plikie vecks un cheenas bargi stāvēja pie industrijas stūres, kā jau stāstīju, ar visām tām bezkaunībām, ko nerātni malchicks ar zīmuli bija piešņāpuši pie viņu rots. Dims ar lielu, resnu, melnu grima zīmuli pamatīgiem burtiem kricelēja uz mūsu municipālās gleznas nešķīstus slovos un, to darīdams, zviedza kā jau vecais Dims — o ho ho. Taču, kad Džordžijs un Pīts uzsauca man — nu, sveiks, parādīdami savus spīdošos droopy zoobies, Dims pagriezās un iebaurojās: Viņš ir klāt, viņš atnācis, urrā! un lācīgi uzdancoja.

-  Mēs sākām bažīties, ierunājās Džordžijs. Sēdējām, gaidīdami un peeting veco nažaino moloko, un spriedām, ka tevi varbūt nokaitinājusi kāda veshch, un tā nu mēs nācām šurp, uz tavu mitekli. Vai tā nebija, Pīt, ko?

-  Jā, bija gan, Pīts piebalsoja.

-  Atvainošanu, es piesardzīgi teicu. Man tā kā apsāpējās gulliver, tāpēc bija jāpaguļ. Mani nepamodināja, kaut arī liku, lai pamodina. Lai nu kā, te mēs visi esam, gatavi tam, ko piedāvās nochy, jā!

Likās, šis "jā" man pielipis no P. R. Deltoīda, mana Pēckolonijas Konsultanta. Ļoti savādi.

-   Nu žēl, ka tev sāpēja, Džordžijs, itin kā gauži norūpējies, sacīja. Varbūt tāpēc, ka tu pārlieku nodarbini savu gulliuer. Dod pavēles, prāto par disciplīnu un tā tālāk. Tu esi pārliecināts, ka tagad vairs nesāp? Tu esi pārliecināts, ka nejutīsies labāk, ielīdis atpakaļ gultā?

Un šiem visiem ģīmī parādījās tāds malenky smīns.

-  Pagaidiet, es noteicu. Izliksim visu skaidri un gaiši. Šis sarkasms, ja drīkstu to tā nosaukt, nepiestāv jums, ak, mani mazie draugi. Varbūt man aiz muguras jums ir bijusi kāda maza, klusa govoreet, sīki jociņi un tamlīdzīgi. Tā kā es esmu jūsu droog un vadonis, tad man gan būtu tiesības uzzināt, kas notiek, ne? Tātad, Dim, — ko vēsta šis milzīg lielais, stulbais smins?

Jo Dims bija pavēris rot tādā bezoomriy bezskaņas smeck. Džordžijs gaužām skorry iejaucās: Pietiks, nepiesienies vairs Dimam, brāli! Tā ir daļa no jaunās sistēmas.

-  No jaunās sistēmas? es pārvaicāju. Kas tā par jaunu sistēmu? Nekādu šaubu, aiz manas aizmigušās muguras būs notikusi kāda pamatīga saruna. Ļaujiet man slooshy ko vairāk.

Un es sakrustoju rookers un, lai klausītos, ērti atbalstījos pret salauztajām kāpņu margām, joprojām palikdams augstāk par viņiem — droogs, kā viņi paši sevi dēvēja —, jo stāvēju uz trešā pakāpiena.

-  Neapvainojies, Aleks, Pits sacīja, bet mēs gribējām, lai viss notiktu tā kā demokrātiskāk. Nevis, ka tu visu laiku tikai saki, ko darīt un ko ne. Bet neapvainojies.

Turpināja Džordžijs: Te nav ko apvainoties. Galvenais ir tas, kuram ir idejas. Kādas idejas ir bijušas viņam? Un viņš ar savām baigi nekaunīgajām glazzies nenovērsdamies blenza manī. Visādi sīkumi, malenky ueshches kā vakar vakarā. Mēs augam, brāļi.

-  Vēl, es nepakustējies teicu. Es gribu slooshy vēl.

-   Labi, Džordžijs attrauca, ja gribi, tad dabūsi. Mēs itty apkārt, crasting bodes un tādā garā, un pēdīgi katrs saņemam pa nožēlojamai saujai skanošā. Bet "Muskuļvīrā", kafijas mesto, ir Angļu Vils, kurš apgalvo, ka varot uzpirkt itin visu, ko kāds malchick sadomāšot crast. Spīgulīšus, akmentiņus, viņš runāja, aukstās glazzies joprojām pievērsis man. Lielai lielai lielai naudai var tikt klāt, tā saka Angļu Vils.

-Tā, es omulīgi novilku, iekšēji juzdamies pamatīgi razdraz. Kopš kura laika tu saejies un sadziedies ar Angļu Viļu?

-  Šad un tad, Džordžijs atbildēja, es staigāju apkārt oddy knocky. Kā viņsestdien, piemēram. Es tak vēl varēšu dzīvot pats savu jeezny, ne, droogie?

Patiesībā tas viss mani neuztrauca, brāļi.

-   Un ko jūs darīsiet, es pajautāju, ar to lielo lielo lielo deng jeb naudu, kā jūs to tik plātīgi dēvējat? Vai jums vēl nepieder ikkatra veshch, kas vajadzīga? Ja jums vajag auto, jūs to noplūcat kā no koka. Ja vajag džunguru, jūs to paņemat. Jā! Kāpēc šī pēkšņā shilamy kļūt par resniem, uztūkušiem kapitālistiem?

-  Ak, Džordžijs atcirta, tu reizēm domā un govoreet kā mazs bērns!

Dims, to padzirdējis, ierēcās hā hā hā.

-  Šovakar, Džordžijs noteica, mēs taisīsim kārtīgu crast.

Tātad manam sapnim bija taisnība. Ģenerālis Džordžijs

pasaka, ko mums būs darīt un ko ne, Dims vicina pātagu kā stulbs, ņirdzošs buldogs. Bet es piesardzīgi, ļoti piesardzīgi tēloju galveno, smaidot sacīdams: Labi. Tiešām horrorshoiv. Ierosme atnāk pie tiem, kas gaida. Es tev daudz esmu iemācījis, mazais droogie. Un nu pastāsti man, Džordžij puisīt, ko tu esi nodomājis.

-  Ā, Džordžijs novilka, viltīgi smīnēdams. Vispirms veco uzlaboto moloko, vai tu tā neteiktu! Lai mums kaut kas uzsistu asumu un sevišķi tev, jo mēs jau esam sākuši.

-  Tu govoreeted tieši manas domas, es smaidīdams apgalvoju. Nupat grasījos ieteikt dārgo veco Korova. Labi labi labi. Ved mūs, mazais Džordžij!

Un es tā dziļi paklanījos, smaidīdams kā bezoomr\y, bet visu laiku prātodams. Taču, kad mēs izgājām uz ielas, es sapratu, ka prātošana ir priekš gloopg, toties oomng ļaudis izmanto tādu kā iedvesmu, kuru viņiem sūta Bog. Jo tobrīd man palīgā nāca jauka mūzika. Garām brauca automašīna, kurā skanēja radio, es varēju slooshy kādu takti no Ludviga Vana (tas bija Vijoļkoncerts, pēdējā daļa), un es uzreiz uiddied, kas man darāms. Zemā, aizsmakušā balsī es noteicu: Labi,

Džordžij, lai noliek, un izrāvu savu rikļugriežamo britva. Džordžijs noņurdēja: Mh? un pietiekami skorry izvilka nozh, asmens izlēca no spala, un mēs stāvējām aci pret aci.

Vecais Dims iesaucās: Nē, tas nu nav riktigi! un grasījās ritināt ķēdi nost no sava tally, bet Pīts, stingri uzlicis rooker Dimam uz pleca, noteica: Ļauj viņiem! Tā ir pareizi.

Tad nu Džordžijs un Jūsu Pazemīgais uzsāka veco, kluso, kaķisko pielavīšanos, meklēdami izdevību un mazliet pārāk horrorshow pazīdami viens otra stilu, Džordžijs ik pa brīdim nošvipstināja savu spīdīgo iiozh, bet bez kāda jēdzīga sakara. Garām nemitīgi gāja lewdies un viddied to visu, taču nelikās ne zinis, jo šī bija diezgan parasta ielas aina. Bet tad es noskaitīju odin dua tree un šak šik šak sāku šaudīt savu britva, tēmējot ne jau pa litso vai glazzies, bet gan pa Džordžija rooker, kurā viņš turēja nozh, un, mani mazie brāļi, viņš nometa. Tiešām nometa. Viņš nometa savu nozh, klinks klanks, uz cietās, ziemigās ietves. Es tikai biju mazbišķiņ pakutinājis viņam pirkstus ar savu britva, un nu viņš skatījās uz malenky krovvy tērcīti, kas sārtojās laternas gaismā.

Un nu, es teicu, un tieši es iesāku, jo Pīts bija devis vecajam Dimam soviet neritināt oozy nost no tally, un Dims bija paklausījis, nu, Dim. tagad izskaidrosimies mēs abi, vai ne?

Dims ierēcās āāāārrrhh kā tāds bolshy bezoomny dzīvnieks un tik horrorshow un skorry nočūskoja ķēdi sev no vidukļa, ka bija ko pabrīnīties. Te nu mans īstais stils bija — turēties zemu, lēkājot kā vardei, lai pasargātu Htsoun glazzies, un tā es ari darīju, brāļi, un nabaga vecais Dims bija malenky drusciņ pārsteigts, jo bija paradis žņeks žņeks žņekstināt taisni pa seju. Jāteic, viņi man šausmīgi ieķēdēja pa muguru, svilināja kā bezoomny, bet šīs sāpes lika man skorņj cirst vienreiz par visām reizēm un Likt galā ar veco Dimu. Tā nu es šņāpu ar britva pa viņa kreiso noga apspīlētajā triko, pārgriezu divas collas auduma un izvilināju malenky lāsīti krovvy, kas Dimu padarīja galīgi bezoomny. Kamēr viņš gaudoja auuu auuu auuu kā tāds suns, es ; zmēgināju to pašu stilu kā ar Džordžiju, paļaudamies uz vienu vienīgu gājienu — augšā, krustām, cirtiens —, jutu, ka britva pietiekami dziļi iegrimst vecā Dima rokas locītavā, un viņš nosvieda čūskīgo oozy, vēkšķēdams kā bērns. Tad viņš lūkoja izsūkt visas asinis no locītavas un reizē baurot, bet krovvy, ko dzert, bija pārāk daudz, un viņi sāka laist burbuļus, sarkanā sula plūda smuki kā strūklaka, bet necik ilgi gan ne.

Es sacīju: Kārtībā, mani droogies, nu mēs zināsim. Jā, Pīt!

-  Es nekad neko neesmu teicis, Pīts dvesa. Es nekad neesmu gouoreeted nevienu slovo. Paskat, vecais Dims noasiņos līdz nāvei!

-   Nemūžam, es attraucu. Nomirt var tikai vienreiz. Dims nomira jau pirms savas piedzimšanas. Šitās sarkansarkanās krovvy drīz rimsies tecēt.

Jo galvenajos kabeļos jau es nebiju iešņāpis. Turklāt vēl pats izvilku no carman tīru šņūpdrānu, ko aptīt ap rooker nabaga vecajam mirstošajam Dimam, kurš gaudoja un vaidēja, un krouuy mitējās, kā jau es biju teicis, ak, mani brāļi. Tagad viņi, auni tādi, zina, kurš ir pavēlnieks un vadonis, es nodomāju.

Omulīgajā "Ņujorkas Hercogā" abus šos ievainotos karavīrus izdevās nomierināt pavisam ātri — ar krietniem konjakiem (nopirktiem par viņu pašu džunguru, jo savējo es biju atdevis tēlukam) un ūdens krūzē samērcētām šņūpdrānām, ar ko noslaucīties. Vecās ptitsas, pret kurām mēs vakar bijām tik horrorshoiv izturējušies, atkal tupēja tur, skandinādamas "paldies, puiši" un "lai Dievs jums aizmaksā, zēni", itin kā nejaudātu apstāties, kaut ari mēs savu žēlsirdības aktu nebijām atkārtojuši. Bet Pīts uzsauca: Ko vēlēsieties, meitenes? un atnesa šīm alu, jo pašam, kā rādījās, carmans bija krietni pilnas ar skanošo, un šīs vēl skaļāk laida vaļā savus "lai Dievs jūs svētī un pasargā, puiši" un "mēs savu mūžu jūs nenodosim, zēni", un "jūs esat labākie puiši, kādi vien mīt zemes virsū".

Pēdīgi es teicu Džordžijam: Nu mēs atkal esam turpat, kur bijām, jā? Tāpat kā iepriekš, un viss aizmirsts, vai ne?

-  Jā jā jā, Džordžijs atbildēja. Bet vecais Dims vēl arvien izskatījās mazliet apstulbis un pat noņurdēja: Es būtu varējis iekraut tam lielajam lopam, re, ar savu oozy, tikai viens ueck ielīda pa vidu, itin kā būtu bijis dratsing nevis ar mani, bet gan ar kādu citu malchick.

-  Nu, Džordžij, puisīt, ko tu biji nodomājis?

-  Ak, Džordžijs atsaucās, šovakar nē. Šajā nochy nē, lūdzu.

-Tu esi liels un stiprs chelloueck, es sacīju, tāpat kā mēs visi. Mēs taču neesam mazi bērni, vai ne, Džordžij, puisīt? Tātad — izpaud jel, kas gan bija atausis tavā prātā!

-  Es būtu varējis baigi horrorshow ieķēdēt viņam pa glazzies, Dims noteica, bet vecās baboochkas tik svepstēja savus "paldies, puiši".

-  Tā māja, zini, Džordžijs beidzot piekāpās. -Tā ar divām laternām ārpusē. Ar to gloopy nosaukumu.

-  Ar kādu gloopy nosaukumu?

-  Mācītājmuiža vai Mācītājmāja, vai kaut kāds tāds gloop. Kur dzivo tā baigi starry ptitsa ar saviem kaķiem un kaudzi starry vērtīgu veshches.

-Kādu?

-  Zelts un sudrabs, un dārgakmeņi. Tā teica Angļu Vils.

-  Es viddy, es sacīju. Es viddy horrorshow.

Zināju, kuru māju viņš domā, — Vecpilsētā, turpat aiz

Viktorijas kvartāla. Nu, īsti horrorshow vadonis vienmēr saprot, kad pielaisties un izrādīt augstsirdību saviem padotajiem.

-   Ļoti labi, Džordžij, es paziņoju. Laba doma, un tai ir jāseko. Iesim tūliņ!

Kad gājām ārā, vecās baboochkas sauca: Mēs neko neteiksim, puiši! Jūs visu laiku bijāt šeit, zēni!

-Ak, jūs, vecās labās meičas, es atbildēju. Pēc desmit minūtēm būsim atpakaļ un izmaksāsim jums vēl.

Un tā nu es vedu savus tris droogs pretī pats savam postam.

6

Tūliņ uz austrumiem no "Ņujorkas Hercoga" atradās kantori, tad sākās bolshy dzīvojamais kvartāls, dēvēts par Viktorijas kvartālu par godu kādai tur uzvarai, aiz tā pacēlās tādas starry tipa mājas, un šo apvidu sauca par Vecpilsētu. Tur bija dažas īsti horrorshow senlaicīgas domies, mani brāļi, kurās mita starry lewdies—izdēdējuši, veci, rejoši pulkveži ar spieķīšiem un vecas ptitsas — atraitnes un kurlas starry damas, kaķu īpašnieces, kuras, mani brāļi, visā savā šķīstajā jeezny nebija jutušas neviena chelloveck pieskārienu. Un tajos namiņos, nav vārdam vietas, bija starry veshches, par kurām tūristu tirgū varētu dabūt krietnu žūksni skanošā, — gleznas, dārglietas un tamlīdzīgs starry pirmsplastmasas laiku cal. Tā nu mēs smuki un klusiņām nonācām pie tās domy, kura saucās "Mācītājmāja"; abpus ieejas durvīm itin kā sargi stāvēja divas apaļas laternas dzelzs stabu galos; vienā no pirmā stāva istabām vīdēja blāva gaisma, un mēs uzmeklējām krietni tumšu stūrīti uz ielas, lai ieskatītos pa logu un redzētu, kas tur ir. Logam priekšā bija dzelzs restes, it kā māja būtu cietums, tomēr mēs skaidri un gaiši varējām viddy, kas tur iekšā notiek.

Un notika tas, ka šitā starry ptitsa, gaužām sirmiem voloss un ļoti grumbainu litso, no piena pudeles lēja tasītēs veco moloko un tad lika tasītes uz grīdas, tā ka bija noprotams, ka tur lejā čum un mudž no ņaudošiem kots un koshkas. Kādus pāris mēs pat varējām viddy — lielus, resnus scoteenas, kuri centās uzlēkt uz galda, iepletuši rots un vēkšķēdami mrrņauu, mrrņauu, mrrņauu. Un varēja ari viddij, ka šitā vecā baboochka runājas ar šiem, govoreeting kā bārdamās uz saviem mincīšiem. Istabā pie sienām varēja uiddy pulka vecu gleznu un slarņj milzīg smalku pulksteņu, vēl ari tādas kā vāzes un figūriņas, kuras izskatījās slarry un dorogoy.

-  Par šiten to var dabūt baigi horrorshow deng, brāļi, Džordžijs švīkstēja. —Angļu Viļam pamatīgi niez nagi.

-  Kā tiksim iekšā? Pīts jautāja.

Nu vajadzēja runāt man un labi skorry, pirms Džordžijs sāktu klāstīt, kā tas darāms. Pirmām kārtām, es čukstēju, -jāizmēģina parastais ceļš — pa durvīm. Es baigi pieklājīgi apstāstīšu, ka vienam no maniem droogs uz ielas uzbrucis tāds jokains ģībonis. Džordžijam jāsagatavojas tēlot noģībušo, kad viņa atvērs durvis. Tad es palūgšu ūdeni vai atļauju piezvanīt ārstam. Un tad tik aši iekšā.

-  Viņa var nevērt durvis vaļā, Džordžijs ieminējās.

-  Bet mēģināt mēs varam, jā? es attraucu.

Šis paraustīja pletchoes, savaikstījis rot kā varde. Es teicu Pītam un Dimam: Jūs, droogies, nostājieties katrs savā pusē durvīm. Skaidrs?

Šie tumsā pameta ar galvu —jājājā.

-Tā, es sacīju Džordžijam un slaidi devos uz durvīm. Tur bija zvana poga, un es to nospiedu; brrrrrrr, brrrrrrr. noskanēja iekšā, hallē. Sekoja tāda kā slooshying jutoņa, itin kā plilsa un viņas koshkas būtu saspicējušas ausis un ieklausītos šajos brrrrrrr, brrrrrrr, prātodamas, kas tur ir. Te nu es piespiedu veco zuonock malenky bišķiņ sparīgāk. Tad pieliecos pie vēstuļu spraugas un nāvīgi solīdā goloss saucu: Lūdzu, palīdziet, kundze! Manam draugam uz ielas nupat sareiba galva. Lūdzu, atļaujiet piezvanīt ārstam!

Pēc tam es uiddied, ka hallē iedegas gaisma, un izdzirdu, ka uz ārdurvju pusi šļūks šļūks mīkstās šļūcenēs lumpačo vecās baboochka nogas, un, pats nezinu, kāpēc, iztēlojos, ka zem katras rokas viņai ir pa lielam, resnam kaķim. Pārsteidzoši zemā goloss viņa uzsauca: Ejiet prom! Prom, citādi šaušu!

Džordžijs, to dzirdot, norīstījās smieklos. Bet es, likdams ieskanēties savā džentlmeņa goloss ciešanām un trauksmei.

sacīju: Ak, lūdzu, palīdziet, kundze! Mans draugs ir ļoti slims.

-  Ejiet prom! viņa atkliedza. Es pazīstu tās nekaunīgās blēdības — piedabūt mani, lai atveru durvis un tad pērku visādus nevajadzīgus krāmus. Prom, es jums saku!

Cik burvīga vientiesība, nudien. Ejiet prom, viņa atkārtoja, citādi uzrīdīšu jums savus kaķus!

Varēja just, ka viņa ir malenky bišķiņ bezoomny, kā jau cilvēks, kurš visu savu jeezny pavadījis oddy knocky. Tad es paskatījos augšup un uiddied, ka virs ārdurvīm ir bīdāms logs un ka viss notiktu daudz ātrāk, ja es, pakāpies kādam uz pletcho, tiktu iekšā pa šādu ceļu. Citādi šī tielēšanās vilktos visu garo nochy.

-Lai notiek, kundze, es noteicu. Ja jūs nevēlaties palīdzēt, tad man nāksies vest savu sasirgušo draugu uz citurieni.

Pamirkšķināju, lai mani droogies cieš klusu, bet pats iesaucos: Nekas, vecais draugs, cituviet tu katrā ziņā sastapsi kādu žēlsirdīgu samarieti. Šo veco dāmu taču nevar vainot par viņas aizdomām, kad naktī apkārt klīst tik daudz neliešu un blēžu. Nē, patiešām nevar!

Mēs atkal gaidijām tumsā, un es pačukstēju: Labs ir. Atpakaļ pie durvīm! Es uzkāpšu Dimam uz pletchoes. Atvēršu to logu — un iekšā, droogies! Tad apklusināšu to veco ptitsa un atvēršu durvis visiem. Bez kreņķiem.

Jo es itin kā gribēju parādīt, kurš te irvadonis un chelloveck ar idejām.

-  Paskat, es piebildu. Baigi horrorshoiv mūris virs tām durvīm, foršs balsts manām nogas.

Šie to visu uiddied, pat ar apbriņu, kā es iztēlojos, un tumsā pamāja, sacīdami labi labi labi.

Uz pirkstgaliem atpakaļ pie durvīm. Dims bija mūsu būdīgais, stiprais malchick, un Pīts un Džordžijs uzcēla mani Dima bolshy vīrišķīgajos pletchoes. Visu šo laiku — ak, paldies pasaules tiltiem pa gloopyTV un, vēl vairāk, leivdies naksnīgajām bailēm, jo trūka nakts policistu, — iela bija kā izmirusi. Stāvēdams uz Dima pletchoes, es uiddied, ka mani zābaki

lieliski varēs atbalstīties pret mūra izcilni virs durvīm. Uzrausos uz tā ar ceļiem, brāji, un klāt es biju. Logs, kā jau gaidīju, bija ciet, bet es izvilku savu britua un ar tā kaula spalu veikli izsitu rūti. Tikmēr mani droogies lejā smagi elpoja. Es iebāzu rooker pa izsisto logu un brinum gludi un jauki uzslidināju augšā loga apakšējo daļu. Un laidos iekšā gluži kā vannā. Tur, lejā, pavērtām rots un atgāztām galvām palika manas avitiņas, ak, brāli.

Biju nonācis tumšā čūkslājā, pilnā ar gultām un kumodēm, un bolshy smagiem krēsliem, un kārbu un grāmatu grēdām visriņķī. Taču es vīrišķīgi devos uz istabas durvīm, zem kurām vīdēja gaismas strēle. Durvis pavērās, čīīīīīīīīīks, un es atrados putekļainā gaitenī ar vairākām citām durvīm. Šito izšķērdību, brāļi, —visas tās istabas vienai starry džārai un viņas incīšiem, bet var jau gadīties, ka kots un koshkas mitinājās atsevišķās guļamistabās un pārtika no krējuma un zivju galvām kā tādas karalienes un prinči. Sadzirdēju vecās ptitsa goloss lejā apslāpēti sakām: "Jā jā jā, tieši tā," — bet viņa gan laikam govoreeted ar tiem ņaudošajiem pielīdējiem, kuri stiepa savus ņaauuu, lai dabūtu vēl moloko. Tad es pamanīju kāpnes, kuras veda lejup uz halli, un nodomāju, ka tagad parādīšu šiem saviem nepastāvīgajiem un nekur nederīgajiem droogs, ka esmu vērts tik, cik šie visi trīs kopā, un vēl vairāk. Es visu paveikšu oddy knocky. Nostrādāšu veco ultravarmācību ar to starry ptitsa un. ja vajadzēs, ari ar viņas ņauduļiem, tad savākšu pilnas rookers ar to, kas še izskatītos pēc patiesi polezny mantām, un, izvalsējis laukā par ārdurvīm, apbēršu savus gaidošos droogs ar zeltu un sudrabu. Lai beidzot apjēdz, ko nozīmē vadonis.

\

Tā nu es ittied lejup lēni un klusiņām, pa ceļam apbrīnodams grahzny veclaiku bildes — deuotchkas ar gariem matiem un augstām apkaklēm, tādus kā lauku skatus ar kokiem un zirgiem, svēto bārdaino uec/c, kurš gluži nagoy karājās pie krusta. Šajā domy valdīja pamatīgi bieza kaķu un zivju, un starry putekļu uon, gluži citāda nekā dzīvojamā kvartāla daudzstāvu namos. Un tad jau es biju lejā un varēju viddy gaismu priekšējā istabā, kurviņa bija dalījusi moloko saviem

kots un koshkas. Vēl vairāk, es varēju viddy tos lielos, pārbarotos scoteenas staigalējam iekšā, ārā, vēzējam astes un trinamies gar stenderi. Uz tādas kā lielas koka lādes tumšajā hallē es pamanīju jauku malenky statueti, kura vizēja gaismā, kas atplūda no istabas, un es crasted to pats priekš sevis, — tā bija jauniņa, tieviņa devotchka, kura stāvēja uz vienas noga, izstiepusi rookers, un es redzēju, ka tā ir no sudraba. Tā bija pie manis, kad es ittied apgaismotajā istabā un ierunājos:

Hei, hei, sveikiņi. Beidzot mēs satiekamies. Mūsu īsā govoreet caur vēstuļspraugu nebija, teiksim, apmierinoša, vai ne? Atzīsim, ka nebija, ak, patiesi nebija, tu vecā smirdošā starry džāra!

Un es gaismā piemiedzu acis, nopētīdams telpu un veco ptitsa tajā. Istaba bija pilna ar kots un koshkas, kas vazājās šurpu turpu pa paklāju, gaisā peldot spalvu kumšķiem, un šiem treknajiem scoteenas bija daždažādi izmēri un kažoki — melni, balti, svītraini, rudi, lāsumaini — un ari visi vecumi, tā ka tur draiskojās mazi kaķēni, staigāja pieauguši runči un lodāja galīgi drebelīgi starry kaķi, turklāt baigi piktie. Viņu saimniece, vecā ptitsa, paskatījās uz mani tik nikni kā vīrietis un noprasīja: Kā tu tiki iekšā? Taisies, ka tiec, zemiskais jaunais krupi, vai ari es būšu spiesta tev sist!

Par to nu man sanāca pamatīgi horrorshow smeck, viddying viņas dzīslainajā rooker štruntīgu koka spieķīti, kuru viņa draudoši pacēla pret mani. Zibinādams savus mirdzošos zoobies, es ittied viņai drusku tuvāk, stiepdams laiku, un pa ce|am uz tādas kā bufetes ieraudzīju burvīgu mazu veshch, visburvīgāko malenky veshch, kādu pats savām glazzies jelkad varētu cerēt viddy kāds malchick, kuram mūzika patiktu tik ļoti kā man, jo tā bija paša Ludviga Vana gulliver un pletchoes, ko mēdz dēvēt par krūšutēlu, — tāda akmens veshch ar gariem akmens matiem un aklām glazzies, un ar visu lielo, krokoto kaklautu. Devos taisnā ceļā pie tās, sacīdams: Ak, cik jauka, un taisni priekš manis!

Bet, ittying turp, glazzies pievērsis tikai un vienīgi Ludvigam Vanam un izstiepis kāru rooker, es nepamanīju piena tases, kas stāvēja uz grīdas, iekāpu vienā un zaudēju līdzsvaru.

Opā! es noteicu, cenzdamies nobalansēt, bet šitā vecā ptitsa ar savam vecumam neparastu skorriness baigi viltīgi bij a piezagusies man no mugurpuses un—blīkš blākš — iegāza ar savu nūju man pa gulliuer. Es attapos zemē, balstīdamies uz rookers un ceļiem, pūlēdamies tikt augšā, un novilku: Nav labi, nav labi.

Bet šī ieblieza man vēlreiz, uzsaukdama: Nelietīgais mazais ubaga gnīda, ielauzties īstu cilvēku mājā!

Šitā belzienu eegra man nepatika, tāpēc es sakampu spieķa galu, kad tas atkal šāvās lejup, un tad viņa zaudēja lidzsvaru un lūkoja pieķerties pie galda, bet galdauts nošļūca lejā ar visu piena krūzi un piena pudeli, kura virpuļoja kā apreibusi un šķieda baltas šļakatas uz visām pusēm, un tad viņa gulēja uz grīdas un sēca: Nolādēts, zēn. tu dabūsi ciest!

Visi kaķi bija spoogy, skrēja un lēca īstā kaķu panikā, un daži vainoja cits citu, izdalīja kaķu tolchocks ar veco lapa, izbrēkdami ptāāāā un grrrr, un krāāāārk. Es tiku uz savām nogas, un te nu šī negantā, atriebīgā starry forella izspūrušām pinkām stenēdama pūlējās pieslieties augšā no grīdas, tāpēc es viņai veltīju malenky mērenu spērienu pa lilso, un tas viņai vis nepatika, jo viņa iekliedzās: Aāūūū, un varēja viddy, ka tur, kur bija piezemējusies mana vecā noga, viņas dzīslainā, plankumainā lilso kļuva purpurlillā.

Kad pēc spēriena atkāpos, laikam biju uzminis uz astes kādam no dratsing creeching ņauduļiem, jo slooshied gromky mjāuuuuuuū un attapos, ka man ap kāju apcirties kažoks, zobi un nagi; es sāku lādēties un lūkoju to nokratīt, vienā rooker turēdams to malenky sudraba statueti un pūlēdamies pārkāpt pāri vecajai ptitsa, lai aizsniegtu burvīgo Ludvigu Vanu, saviebto akmeni. Un tad es iekāpu otrā tasē, līdz malām pilnā ar krējumainu moloko, un gandrīz nožāvos vēlreiz; visa tā veshch patiesībā bija baigi humorīgā, ja varētu iedomāties, ka tas sloochatting kādam citam ueck, nevis Jūsu Pazemīgajam Stāstītājam. Un te nu starry ptitsa, gulēdama uz grīdas, pasniedzās pār visiem dratsing ņaudošajiem minčiem un sagrāba manu noga, joprojām kliegdama uz mani: Aūūū, un, tā kā es jau biju mazliet zaudējis līdzsvaru, tad šoreiz pa īstam nogāzos gar zemi, pie izšlakstītā moloko un skrāpējošām koshkas, un vecā forella sāka dauzit ar dūrēm man pa litso, jo mēs abi bijām garšļaukus uz gridas, un creeched: Sitiet, plēsiet, mauciet nagus šim indīgajam bambalam! vērsdamās pie saviem incīšiem, un tad, gluži kā paklausot starry vecajai ptitsa, dažas koshkas metās man virsū un sāka skrāpēties kā bezoomny. Nu es pats kļuvu galīgi bezoomny, brāļi, un sāku dauzīt kaķus, bet baboochka ieaurējās: Krupi, nepieskaries maniem kaķīšiem! un saskrāpēja man litso. Tad es iebļāvos: Tu, vecā nešķīstā soomka! atvēzējos ar mazo malenky sudraba statueti, iešķiebu viņai foršu slaidu tolchock pa gulliver, un tas viņu apklusināja milzīg horrorshow un smalki.

Piecēlos no grīdas, kur ņudzēja no vēkšķošiem kots un koshkas, un ko gan es slooshied, ja ne vecā policijas autiņa sirēnas shoom tālumā, un man skorry pielēca, ka vecā kaķu forella bija pa telefonu runājusi ar millicents, kad es domāju, ka viņa govoreet ar ņauduļiem un ņurdujiem, jo viņas aizdomas bija skorry uzņēmušas apgriezienus, kad es biju nospiedis veco zvonock, aizbildinādamies, ka vajadzīga palīdzība. Tagad, slooshying rozz mašīnas biedīgo shoom, es drāzos uz durvīm, kur pagāja labs brītiņš rabbiting, kamēr atķibināju visas atslēgas un ķēdes, un aizbīdņus, un citas drošības veshches. Pēdīgi atdabūju vaļā durvis, un uz sliekšņa stāvēja neviens cits kā vecais Dims, kamēr es vēl paguvu viddy, kā abi pārējie mani tā saucamie droogs jož prom.

-  Laižamies! es uzsaucu Dimam. Rozzes nāk!

-  Un tu paliksi šos sagaidīt, hā hā hā, Dims noteica, un tad es ieraudzīju, ka viņš izvilcis oozy; viņš ar to atvēzējās, tā iečūskojās višššš, un viņš slaiki un artistiski ieķēdēja man pa glazzies, kuras vēl biju pamanījies laikus aizvērt. Es nelabi iegaudojos, pūlēdamies viddy par spīti baismajām, negantajām sāpēm, bet Dims sacīja: Man nepatīk, ka tu tā izrīkojies, vecais droogie. Nebija riktīgi, ka tu man šitā nāci virsū, brat.

Tad es slooshied, kā viņa bolshy lempīgie zābaki aizdun prom, pašam tumsā nozviedzolies hā hā hā, un pēc kādām nieka septiņām sekundēm es slooshied piebraucam millicents, gaudojot riebīgi skaļai sirēnai, kura te dzisa, te pieauga, itin kā to ostītu kāds bezoomny dzīvnieks. Ari es gaudoju un taustījos apkārt, līdz mana gulliver atsitās pret sienu, jo glazzies bija cieši aizmiegtas un no tām tecēja sula, baigi mokoši. Tā nu es tur grābstījos pa priekšnamu, kad ieradās millicents. Viddy viņus es, protams, nevarēju, toties varēju slooshy un pat gandrīz vai saost šo maitu von, un drīz es šos maitas arī sajutu, kad viņi rupji metās man klāt un sāka vecveco roku izgriešanu, vezdami mani ārā. Es ari slooshied kāda millicentgoloss itin kā no tās istabas ar kots un koshkas, no kurienes biju iznācis: Iesists viņai stipri, taču viņa vēl elpo, un bez mitas skanēja skaļi ņaudieni.

-  Patiess prieks, nudien, es dzirdēju cita millicent goloss, kad briesmīgi rupji un skorry tiku Lolchocked mašīnā. Mazais Alekss nu ir pie mums.

-  Es esmu akls! es creeched. Lai Bog jūs sasper un sadīrā, jūs, grahzny maitas!

-  Kas par valodu? smecked kāda goloss, un es dabūju tolchock ar gredzenotas rooker virspusi taisni pa rot.

Tad es teicu: Lai Bog jūs nozūmē, jūs, vonny smirdošie bratchnies! Kur ir pārējie? Kur ir mani smirdīgie, nodevīgie droogs?Viens no maniem nolādētajiem grahzny bratlies ieķēdēja man pa glazzies. Dabūjiet šos ciet, pirms šie aizmūk! Tā bija viņu ideja, brāli. Viņi, tā teikt, piespieda mani. Es esmu bez vainas, lai Bog jūs nokauj!

Patlaban šiem visiem bija uznācis pamatīgs smeck par mani, šito cietsirdību, un šie tolchocked mani pašā autiņa dzijumā; es turpināju klaigāt par saviem tā saucamajiem droogs, bet tad sapratu, ka jēgas tam nav, jo nu jau šie visi būs atpakaļ omulīgajā "Ņujorkas Hercogā", gāzdami tām smirdīgajām starry ptitsas pazemīgajās gorloes duļķaino alu un dubultus viskijus, kamēr šīs pukst: "Paldies, puiši! Lai Dievs jums aizmaksā, zēni! Jūs visu laiku bijāt šepat, puiši. Ne uz mirkli neesat gājuši laukā."

Tikmēr mēs sirēnojām prom uz rozzes bodīti; es tupēju, ieķīlēts starp diviem millicents, un šitie smecking teroristi mani dunkāja un apveltīja ar malenky tolchocks. Tad es atklāju, ka malenky drusciņ varu pavērt plakstus un caur asarām viddy tādu kā izplūdušu pilsētu, kur visas gaismas sajaukušās kopā. Tagad es ar savām smeldzošajām glazzies varēju viddy tos abus smecking millicents, kuri sēdēja man blakus mašīnas aizmugurē, un šofera tievo kaklu, un viņam blakussēdošā maitasgabala resno kaklu; šis patlaban vērsās pie manis ar nāvīgi dzēlīgu govoreet, teikdams: Nu, Aleks, puisīt, mums visiem gaidāms patikams vakariņš, vai ne, ko?

-  Kā tu zini manu vārdu, tu, smirdīgais vonny plātīzeri? es atbrēcu. Lai Bog aizsper tevi uz elli, grahzny bratchny, jo taisni tas tu ari esi, pretekli!

Šiem visiem atkal piemetās smeck, un viens no abiem smirdīgajiem millicents, kas sēdēja ar mani kopā aizmugurē, apgrieza man ooko. Šofera blakussēdētājs, kuram tas treknais kakls, pavēstīja: Visi pazīst Alekšu un viņa droogs. Mūsu Alekss ir k|uvis par gaužām slavenu zēnu.

-Tie ir tic pārējie! es creeched. Džordžijs un Dims, un Pīts! Nekādi droogs šitie maitas man nav.

-  Nu, resnkaklis attrauca, tev priekšā ir vesels vakars, kurā tu varēsi izstāstīt visu to gabalu par šo jauno džentlmeņu pārdrošajiem varoņdarbiem un par to, kā viņi noveduši no ceļa nabaga mazo, nevainīgo Alekšu.

Tobrīd atskanēja cita policijas auto sirēnas shoom, kas drāzās garām šai, tikai pretējā virzienā.

-Vai tur brauc pēc tiem maitām? es jautāju. Vai jūsējie maitas šos noķers?

-  Tā, resnkaklis atsaucās. ir ātrā palīdzība. Bez šaubām, brauc pie vecās dāmas, tava upura, tu, briesmīgais, samaitātais nelieti.

-Tā bija tikai viņu vaina, es creeched, mirkšķinādams sūrstošās glazzies. Tie maitasgabali droši vien sēd, peeling uz nebēdu "Ņujorkas Hercogā". Pievāciet šos, lai velns jūs parauj, vonny tītari!

Atkal atskanēja smecking, un es dabūju vēl vienu malenky tolchock, ak, mani brāļi, pa nabaga smeldzošo not. Un tad mēs ieradāmies smirdīgajā rozzes bodītē; šie palīdzēja man izkāpt no autiņa, sperdami un grūstīdamies, tad tolchocked mani augšā pa kāpnēm, un es jau zināju, ka ar šitiem smerdeļiem un grahzny bratehnies nekāda godīgā spēle nebūs, lai Bog viņus sasper.

7

Viņi ievilka mani baigi spilgti apgaismotā un izbalsinātā caritora, kur bija stipra von — sajaukums no vēmekļiem un atejas, un alus atraugām, un dezinfekcijas, un tas viss plūda no blakusesošajiem aizrestotajiem būriem. Bija dzirdams, ka daži plennies savās kamerās lādas un dzied, un man šķita, ka saklausu kādu aurojam:

Pie savas sirdsmīļās atgriezīšos, Kad, sirdsmīļā, aiziesi tu.

Bet tad atskanēja millicent golosses, pavēlot šiem aizvērties, un varēja pat slooshy tādu zuook, itin kā tur kāds būtu varen horrorshow tolchocked, jo šis iebrēcās auuuuuuuuū, un tā izklausījās pēc piedzērušās starry ptitsa, nevis pēc vīrieša goloss. Kopā ar mani šajā cantora bija četri miiltcents, kuri skaļi un ar garšu peeted chai, uz galda stāvēja liela tējkanna, un šie visi strēba no savām nešķīstajām bolshy krūzēm un raugājās. Man šie nepiedāvāja nenieka. Viss, ko viņi man iedeva, mani brāļi, bija štruntīgs starry spogulis, kur ieskatīties, un patiesi — tas bija ne vairs jūsu glītais, jaunais Stāstītājs, bet gan īstākais strack — rot piepampusi, glazzies galīgi sarkanas, un ari degunam bija bišķiņ ticis. Šie visi palaida baigi horrorshow smeck, kad viddied manu nepatiku, un viens no šiem noteica: Jaunā mīlētāja murgs, ne?

Un tad ienāca kāds galvens millicent ar kādām tur zvaigznēm uz pletchoes, kas norādīja, ka šamējais ir augsts augsts augsts; viņš uiddiedmani un novilka: Hmm.

Šie satrūkās.

Es paziņoju: Es neteikšu nevienu vienīgu slovo, kamēr te nebūs mana advokāta. Likumus es zinu, jūs, maitas!

Protams, par to šie atkal palaida krietni gromky smeck, un zvaigžņotais svarīgais millicent sacīja: Labs ir, zēni, iesākumam parādīsim viņam, ka likumus zinām arī mēs, bet ka likumu zināšana vēl nav viss.

Viņam bija džentlmeņa goloss, un viņš runāja tā, itin kā būtu briesmīgi nogarlaikojies, un tad ar tādu droogy smaidiņu šis pamāja vienam baismīgi lielam, resnam maitasgabalam. Šitais baismīgi lielais, resnais maitasgabals novilka frenci, un varēja viddy, ka šim ir milzīgs starry alusvēders, tad viņš ne pārāk skorry nāca uz manu pusi, un, kad viņš pavēra rot itin kā baigi gurdā glūnīgā smīnā, es varēju saost von no pienainās chai, kuru šis bija peeted. Rozz būdams, šis nebija pārlieku gludi noskuvies, ap krekla padusēm varēja viddy izžuvušu sviedru traipus, un, kad viņš pienāca tuvāk, varēja saost tādu von. kāda nāk no ausu sēra. Tad viņš sažņaudza savu smirdīgo, sarkano rooker dūrē un blieza ar to man taisni pa vēderu, kas bija negodīgi, un visi pārējie millicenls smējās, vai pie zemes krizdami, izņemot to galveno, kurš joprojām smaidīja kā noguris vai nogarlaikojies. Man bija jāatspiežas pret nobalsināto sienu, tā ka viss baltums palika uz manām platties, es centos atgūt elpu, ciezdams briesmīgas sāpes, un tad es gribēju izvemt lipīgo pīrāgu, ko biju apēdis, pirms sākās šis vakars. Bet tādu veshch—novemt visu grīdu — es nu reiz nevarēju ciest, tāpēc novaldījos. Tad es ieraudzīju, ka šitajs taukais kauslis ir pagriezies pret saviem millicent droogs, lai noņirgtu kādu horrorshow smeck par to, ko izdarījis, un, pirms šie paguva creech, lai šis piesargās, es atvēzēju labo noga un slaidi un forši iespēru šim pa stilbu. Un šis, creeching kā aizkauts, lēkalāja riņķī.

Bet pēc tam šie visi pa kārtai ķērās pie darba, grūstīdami mani cits pie cita kā tādu baigi pagurušu, asinīm nošķiestu bumbu, ak, mani brāļi, un gāzdami ar dūrēm man pa yarbles un rot, un vēderu, un izdalīdami spērienus, un tad man visbeidzot nācās vemt uz grīdas, un, itin kā riktīgi bezoornny ueck, es pat sacīju: Piedodiet, brāli, tas nu nepavisam nebija pareizi. Piedodiet, lūdzami!

Bel šie iedeva man starry gazetta lanckarus un lika visu saslaucīt un pēc tam vēl nokaisīt ar zāgskaidām. Un tad, gandrīz kā dārgi, veci droogs, šie sacīja, lai es sēžoties, mums nu būšot tāda rāma gouoreet. Un tad paskatīties ienāca P. R. Deltoids, jo viņa kanceleja atradās tai pašā namā; viņš izskatījās ļoti piekusis un grahzny un noteica: Tātad tas ir noticis, Aleks, puisīt, jā? Taisni tā, kā es sacīju. Vaimandieniņ, jā gan.

Pēc tam viņš pagriezās pret millicents un turpināja: labvakar, inspektori Labvakar, seržant! Labvakar, labvakar visi! Nu mans darbiņš ir cauri, jā. Debestiņ, tas zēns izskatās briesmīgi, vai ne? Paskatieties taču, kādā stāvoklī viņš ir!

-Vardarbība rada vardarbību, -galvenais millicent baigi svētulīgā goloss atsaucās. Viņš pretojās likumīgam arestam.

-  Darbiņš ir cauri, jā, P. R. Deltoids atkārtoja. Viņš paskatījās uz mani ar šausmīgi aukstām glazzies, itin kā es būtu pārvērties par nedzīvu lietu un vairs nebūtu asiņojošs, bezgala noguris un sadauzīts chelloveck. Šķiet, ka rit man būs jāierodas tiesas namā.

-Tas nebiju es, brāl, ser, es malenky drusciņ raudulīgi ierunājos. Aizlieciet par mani kādu vārdu, ser, jo tik slikts jau es neesmu. Mani pavedināja citu nodevība, ser.

-  Dzied kā lakstīgala, galvenais rozz nicīgi novilka. Šitais tev nodziedās jumtu no mājas nost.

-  Es runāšu, P. R. Deltoids auksti teica. Rīt es būšu te, neraizējies.

-Ja jūs, ser, gribētu iekraut viņam pa žokli, galvenais millicent ieminējās, tad mēs jūs netraucēsim. Tikai paturēsim viņu ciet. Viņš droši vien licis jums smagi vilties.

Tad P. R. Deltoids izdarīja kaut ko tādu, par ko es savu mūžu nedomātu, ka to spējīgs izdarīt tāds cilvēks kā viņš, kuram taču jāpārvērš mūs, sliktulīšus, par īsti horrorshow malchicks, — un kur nu vēl, visiem šitiem rozzes stāvot apkārt. Viņš pienāca mazliet tuvāk un spļāva. Viņš spļāva. Iespļāva tieši manā litso un noslaucīja savu miklo, siekalaino rot ar rookervirspusi. Bet es slaucīju un slaucīju, un slaucīju savu apspļaudīto litso ar asiņaino šņūpdrānu, sacīdams: Paldies, ser, lielais paldies, ser, tas bija ļoti laipni nojums, ser, paldies.

Un tad P. R. Deltoids, neteicis vairs ne slovo, aizgāja.

Millicenls nu ķērās pie gara protokola sacerēšanas, kuru man vajadzēja parakstīt, un es nodomāju — kaut jūs visi iegāztos ellē; ja jūs, maitas, esat Labā pusē, tad es esmu priecīgs, ka piederu pie otrās kompānijas.

-  Labs ir, es viņiem sacīju, jūs, grahzny bratchnies, jūs, uonny pamesli. Saņemiet, saņemiet visu! Es vairs nerāpošu apkārt uz brooko, jūs, merzkij mērgji. No kuras vietas lai es sāku, jūs, caihj vonning lopi? No pēdējās kolonijas? Horrorshow, horrorshow, te būs.

Tā nu es visu šiem izliku, un millicent stenogrāfists, ļoti kluss un bikls chelloveck, kurš nemaz neizskatījās pēc īsta rozz, aprakstīja lapu pēc lapas, lapu pēc lapas. Apstāstīju par ultravarmācību, crasting, dratsing, veco in-out-in-out, visu pēc kārtas, lidz pat šāvakara veshch ar to bugatty starry ptitsa ar ņaudošajiem kols un koshkas. Un es parūpējos, lai stāstā iekšā būtu ari mani tā saucamie droogs, lidz pašam shiyah. Kad biju ticis galā, millicent stenogrāfists izskatījās mazliet noguris, nabaga vecais veck. Galvenais rozz maigā goloss šim teica:

-  Kārtībā, dēls, tagad ej iedzer krietnu tasi chai un tad, aizspraudis degunu ar knagi, pārdrukā visus šitos mēslus un puvekļus trijos eksemplāros. Pēc tam to varēs dot parakstīt šim mūsu smukiņajam jaunajam draugam. Un tu, viņš sacīja man, tagad varēsi kopties uz saviem kāzunakts apartamentiem ar ūdensvadu un visām ērtībām. Labi, savā garlaikotajā goloss viņš vērsās pie diviem no īsti niknajiem rozzes, vediet viņu prom!

Mani aizspārdīja un aizgrūstīja, un aiztramdīja uz kamerām un iebāza vienā, kur jau bija desmit, divpadsmit citu plennies, vairums piemāvušies. Viņu vidū bija patiesi oozhassny lopiski tipi: vienam bija nopuvis deguns un rot vaļā kā liels, melns caurums, otrs gulēja uz grīdas un krāca, bet no rot viņam nepārtraukti tecēja tādas kā gļotas, un vēl viens bija sakrāvis savos pantalonos kaudzi cal. Tad vēl tur bija divi tādi pamiksti, tiem es iepatikos, un viens no viņiem pielēca man klāt no muguras, un man bija gauži nepatīkami jākaujas ar viņu, bet viņa von, pēc koka spirta un lētām smaržām, atkal uzdzina man vēmienu, tikai kuņģis tagad bija tukšs, ak, mani brāli. Tad otrs mīkstais sāka apgrābstīt mani ar rookers, un starp šiem abiem izcēlās ņurdoņas pavadits dratsing, jo abi gribēja tikt klāt manai plott. Shoom kļuva visai skaļš, tāpēc ieradās divi millicents un iedauzīja šos abus ar rundziņām, tā ka šie nu sēdēja rāmi, blenzdami izplatījumā, un vienam no litso pak pak pak pilēja vecās krovvy. Kamerā gan bija nāras, bet visas jau aizņemtas. Vienā rindā bija četras nāras, es uzrāpos augšējā, un tur krāca starry piedzēries veck, kuru tur droši vien uzstīvējuši millicents. Jāteic, ka es viņu nostīvēju atkal lejā, tik smags šis nemaz nebija, un viņš sabruka uz grīdas virsū resnam, piedzērušam chelloveck; abi pamodās un sāka creech un neganti grūstīt viens otru. Bet es apgūlos šajā uonny guļvietā, mani brāļi, un iegrimu ļoti pagurušā, bezspēcīgā un sāpīgā miegā. Tas drīzāk bija nevis miegs, bet gan pārcelšanās citā, labākā pasaulē. Un šai citā, labākā pasaulē, ak, mani brāļi, es nonācu tādā kā lielā laukā ar visādām puķēm un kokiem, un tur bija tāds kā āzis ar cilvēka litso, kurš spēlēja tādu kā flautu. Un tad gluži kā saule pacēlās pats Ludvigs Vans ar pērkonīgu seju, kaklautu un mežonīgiem vētrainiem uoloss, un es izdzirdēju Devīto, pēdējo daļu, ar mazliet sajauktiem slovos, itin kā šie paši zinātu, ka jāsajaucas, jo tas tak bija sapnis:

Vecīt, nāk no debess švirkste,

Elizejā slepkavo,

Sirdis sadeg kvēlā jūsmā.

Prieki visu pārogļo.

Iedosim slaidu tolchock pa rot jums,

Spārdīts tiks grahzny vonny oksts.

Bet melodija bija pareiza, to es zināju skaidri, kad mani pamodināja pēc divām vai desmit minūtēm vai divdesmit stundām vai dienām, vai gadiem, un pulkstenis bija nofenderēts. Jūdžu jūdzēm zemāk rēgojās millicent, kurš bakstīja mani ar garas nūjas galā iestiprinātu kāsi, sacīdams: Mosties, dēls! Mosties, manu skaistulīti Mosties, nu reiz būs īstas ziepes.

-  Kāpēc? es stomījos. Kas? Kur? Kas ir?

Un man iekšā brīnum skaisti un horrorshoiv skanēja Oda priekam no Devītās.

-  Kāp lejā un apskaties, millicent atteica. Dabūsi dzirdēt dažus brīnumskaistus jaunumus, mans dēls.

Es notrausos lejā — stīvs, sāpošs un vēl īsti nepamodies —, un šis rozz, kurš izplatīja stipru von pēc siera un sīpoliem, izgrūda mani no netīrās, krācošās kameras, stūma pa gaiteņiem, un man iekšā visu laiku dzirksteļoja vecais meldiņš par Prieka Debešķīgo Dzirksti. Tad mēs nonācām tādā milzīg tīrā cantora ar rakstāmmašīnām un puķēm uz galdiem, un pie priekšnieka galda sēdēja galvenais millicent, izskatīdamies gaužām nopietns un piekalis manai miegainajai litso briesmīgi saltas glazzies.

Es ierunājos: Paskatīsimies nu! Kas par desām, bratty? Kas par būšanām šai krāšņajā nochy vidū?

-  Es dodu tev desmit sekundes, viņš atsaucās, lai tu aizvāktu no sejas to stulbo smīnu. Un tad tu klausīsies.

-   Redzējies, ko? es smecking teicu. Tu vēl neesi apmierināts, ka es esmu sadauzīts gandrīz līdz nāvei, apspļaudīts, piespiests stundām ilgi atzīties noziegumos un tad iegrūsts starp bezoomnies un uonny nenormālajiem tai grahzny kamerā! Vai esi izdomājis man kādu jaunu mocību, tu, bratchny?

-Tu mocīsi sevi pats. viņš nopietni atbildēja. Un es ceru no visas sirds, ka šīs mocības iedzīs tevi ārprātā.

Un tad, pirms viņš paguva pateikt, es jau zināju, kas tas ir. Vecā ptitsa, kurai piederēja visi kots un koshkas, vienā no pilsētas slimnīcām bija pārcēlusies uz labāku pasauli. Laikam biju iegāzis viņai pārāk stipri. Nu, tas tik bija kaut kas! Es iedomājos visus tos kots un koshkas ņaudam pēc moloko un nedabūjam neko, vismaz ne no savas saimnieces, tās starņj forella. Tas tik bija kaut kas! To biju paveicis es. Un man bija tikai piecpadsmit gadu.

Otra daļa

..

1

Nu, kas nu tagad labs noliksies, mm?

Patlaban es turpinu savu stāstu, un šeit, mani brāļi un vienīgie draugi, sākas tā asarainā un visnotaļ traģiskā daļa, kura risinās Vēcē (tas ir. Valsts cietumā) numur 84 F. Jums nebūs diez kādas vēlēšanās slooshy visu šo cally un baismīgo raskazzpar smago triecienu, kurš lika manam tētukam dauzīt savas nobrāztās un krovvy rookers pret netaisnības mūri, tik tiešām kā Bog debesīs, un mammai savilkt rot gluži četrkantīgu,. lai dvestu vaiiii vaiiii vaiiii mātes skumjās par savu vienīgo bērnu un miesu no viņas miesas, tā ka visiem itin horrorshow aptecējās sirds. Tad parādījās starry, baigi niknais miertiesnesis, gouoreeting dažus gauži biezus slovos par Jūsu Draugu un Pazemīgo Stāstītāju — un vēl pēc visas tās cally un grahzny ņirgāšanās, ko pār mani izgāza P. R. Deltoids un rozzes, lai Bog viņus sasper. Pēc tam, izmeklēšanas laikā, es tupēju netīrā kamerā starp vonny pervertiem un presloopnicks. Tad notika augstākās tiesas process, ar tiesnešiem un zvērinātajiem, un baigi svinīgā tonī tika govoreeted visādi ļoti ļoti nejauki slovos, un tad nodārdēja VAINĪGS un mamma laida vaļā raudas, kad šie pavēstīja — Četrpadsmit Gadu, ak, mani brāļi. Tā nu es tur stāvēju, ar diviem gadiem līdz dienai, kad mani aizspers uz Vēcē 84 F, ka nogrāb vien; tērpies es biju pēc pēdējās cietuma modes, tas ir, viengabala uzvalkā, baigi štruntīgā, itin kā cal krāsā, un uz groody, taisni virs vecā pukstekļa, tāpat ari uz muguras bija uzšūts numurs, tā ka apkārt še staigāja 6655321 un ne vairs jūsu mazais droog Alekss.

-  Nu. kas nu tagad labs noliksies, mm?

Pamācoša tā vis nebija, nudien, nē, šitā divus gadus ilgā sēdēšana tādā grahzny elles caurumā, īstā cilvēku zoodārzā, kur rupji, kauslīgi cietumsargi tevi spārda un tolchock, kur uzglūn uonny noziedznieki, daži no tiem īsti perverti, kuriem siekalas vien tek pēc tāda sulīga jauna malchick kā Jūsu Stāstnieks. Un vēl vajadzēja rabbil darbnīcā, kur taisīja sērkociņu kārbiņas, un itty riņķī vien, riņķī vien pa pagalmu, tā, redz, esot izvingrināšanās, un vakaros dažreiz viens starry skolmeistartipa veck klāstīja par vabolēm vai Piena Ceju vai par Sniegpārslas Krāšņajiem Brīnumiem, un par šito pēdējo man nāca baigais smeck, jo tas man atgādināja laiku, kad mēs nostrādājām tolchocking un Tīro Vandalismu ar to ded, kurš vilkās no publiskās biblio ziemas naktī, kad mani droogs vēl nebija nodevēji un es biju laimīgs un brīvs. Par šitiem droogs es dzirdēju tikai vienu ziņu. kādu dienu, kad t. un m. ieradās ciemos un pateica man, ka Džordžijs esot miris. Jā, miris, mani brāli. Beigts kā suņa cal ce]malā. Džordžijs bija aizvedis pārējos divus uz kāda ļoti bagāta chelbueckmāju, šie bija saspārdījuši īpašnieku un tolchocked viņu uz grīdas, Džordžijs bija sācis razrez spilvenus un aizkarus, bet tad vecais Dims bija saplēsis kādus briesmīgi vērtīgus rotājumus, statuetes vai tamlīdzīgi, un šitais bagātais, nodauzītais chelloueckbija sācis trakot kā riktīgi bezoomny un meties šiem virsū ar pamatīgi smagu dzelzs stieni. Būdams tik briesmīgi razdraz, viņš bija ieguvis milzīgu spēku, un Dims ar Pītu aizmuka pa logu, bet Džordžijs paklupa pret paklāja malu, šaušalīgā dzelzs nūja ar brikšķi un krakšķi triecās pret viņa gulliuer, un klāt bija nodevīgā Džordžija gals. Starry slepkava izšļūca sveikā ar Pašaizsardzību, un pareizi vien ir. Lai gan bija jau pagājis vairāk nekā gads, kopš mani nogrāba millicents, man tomēr šķita, ka Džordžija nogalināšana ir pareiza kā Liktenis.

-  Nu, kas nu tagad labs notiksies, mm?

Bija svētdienas rīts, es atrados kapelā cietuma spāmā, un kaplis pašlaik govoreeted Tā Kunga Vārdu. Mans rabbit bija — ieslēgt starry stereo, atskaņojot svinīgu mūziku sākumā un beigās, un ari pa vidu, kad tika dziedātas dziesmas. Es darbojos Spārna kapelas (Vēeē 84 F bija vēl četras) dziļumā, netālu no turienes, kur stāvēja cietumsargi jeb chassos ar saviem šaujamajiem un ar netīrajiem bolshy brutālajiem žokļiem, un es varēju viddy visus plennies sēžam un slooshying Tā Kunga Slovo, viņi bija ģērbušies šaušalīgās cal krāsas cietuma platties, un no viņiem cēlās tāda kā netīra von, nevis pēc nemazgātas miesas vai grazzy, bet gan kāda īpaša, pamatīga smirdoņa, kura piemīt tikai kriminālajiem, mani brāļi, tāda putekļaina, taukaina, bezcerīga von. Un es nodomāju, ka varbūt ari man ir šī von, jo esmu kļuvis par īstu plenny, kaut arī vēl tik jauns. Tāpēc, ak, mani brāļi, man bija ļoti svarīgi tikt ārā no šī smirdošā grahzny zvērudārza, cik ātri vien iespējams. Un, kā jūs redzēsiet, ja vien lasīsiet tālāk, ilgi vairs nebija jāgaida.

Nu, kas nu tagad labs notiksies, mm?-trešo raznoteica cietuma kaplis jeb kapelāns, Vai nu notiksies šaudīšanās iekšā, ārā pa tādiem iestādījumiem kā šis, turklāt vairumam no jums biežāk iekšā nekā ārā, — vai arī jūs sekosiet Dievišķajam Vārdam un atskārtīsiet, kāds sods gan šajā, gan viņā saulē sagaida grēcinieku, kas nenožēlo savus grēkus. Lielākā daļa nojums ir aptaurēti stulbeņi, kuri pārdod savas pirmdzimtā tiesības par aukstas putras šķīvi. Tīkamais uzbudinājums zogot, lietojot vardarbību, tieksme dzīvot viegli — vai tas atmaksājas, ja mums ir nenoliedzami pierādījumi, jā, jā, neapgāžamas liecības par to, ka pastāv elle? Es zinu, es zinu, mani draugi, redzējumi ir man vēstijuši, ka pastāv vieta, tumšāka par jebkuru cietumu, karstāka par jebkuru cilvēcisku uguns liesmu, kur jums līdzīgu grēkus nenožēlojušu noziedznieku dvēseles — un nelūriet uz mani, nolādēts, beidziet ņirgt — noziedznieku dvēseles, es teicu, brēc nebeidzamās un neciešamās mokās, viņu nāsis svilina netīrumu smaka, viņu mutes pilda degoši mēsli, viņu āda lobās un pūst, viņu kaucošajās iekšās virpuļo ugunīga lode. Jā, jā, jā, es zinu!

Šai mirklī, brāļi, kāds plenny kaut kur ap pēdējām rindām palaida lūpumūzikas shoom— prrrrrp —, un zvērīgie chassos tūliņ ķērās pie darba, labi skorry mezdamies turp, kur domājās sadzirdējuši to shoom, riebīgi kaudamies un izdalīdami totchocks pa labi un pa kreisi. Tad šie izvēlējās vienu nabaga trīcošu plenny, gauži izkāmējušu un malenky, un vēl stany, un vilka viņu prom, bet viņš visu laiku nemitējās creech: Tas nebiju es, tas bija viņš, reku! bet nekas nelīdzēja.

Viņu neganti tolchocked un tad izstiepa laukā no Spārna kapelas, kamēr viņš creeched visā galvā.

Un tagad, teica cietuma kaplis, uzklausiet Tā Kunga Vārdu! Viņš pacēla lielo grāmatu, sāka to šķirstīt un, lai samitrinātu pirkstus, nepārtraukti tos laizīja, spļurkš spļurkš. Viņš bija bolshy milzīgs drukns maitasgabals ar baigi sarkanu litso, bet man viņš bija stipri pieķēries, jo es biju tik jauniņš un turklāt tagad varen interesējos par lielo grāmatu. Manā tā saucamajā tālākajā izglītībā ietilpa tās grāmatas lasīšana, pie tam lasot es pat varēju klausīties mūziku pa kapelas stereo, ak, mani brāli. Un tas nudien bija horrorshow. Šie mani ieslēdza un ļāva slooshy J. S. Baha un G. F. Hendejasvēto mūziku, un es lasīju par siarryjūdiem, kuri (oichoc/ccits citu, pēc tam peet savu jūdu vino un tad likās gultā ar savu sievu kalponēm un tādā garā, baigi horrorshow. Tas mani varen uzmundrināja, brāļi. Daudz mazāk es kopatted grāmatas pēdējo daļu, kur drīzāk ir sprediķi un gouoreeting, nevis kaušanās un vecais in-out. Bet kādu dienu kaplis, saspiezdams mani ar savu bolshy gaļīgo rooker, sacīja: Ak, 6655321, domā jel par dievišķajām ciešanām! Apceri tās, manu zēn!

Visu laiku no viņa vēdīja bieza, vīrietīga uon — tīrais viskijs, un viņš aizkāpa uz savu mazo cantora, lai iemestu vēl kādu. Es izlasīju par šaustīšanu un ērkšķu kroni un par to krusta veshch un visu šito cal un nu patiesi viddied labāk, ka tur kaut kas ir. Kamēr stereo spēlēja jaukus gabaliņus no Baha, es aizvēru glazzies un viddied pats sevi piepalīdzam un pat vadām visu to tolchocking un pienaglošanu, bet mugurā man bija toga, romiešu pēdējais modes kliedziens. Tā ka atrašanās Vēcē 86 F nemaz nebija tāda laika šķiešana, un pats Priekšnieks bija milzīg iepriecināts, padzirdējis, ka es esot meties uz reliģiju, un tieši uz to es arī cerēju.

Tajā svētdienas rītā kaplis lasīja no grāmatas par chellovecks, kuri slooshied stouo un neņēma pierē, ka šie ir kā domy, kas būvēta uz smiltīm, un tad sāka gāzt lietus un vecais zibensribiens pārplēsa debesis, un ar to domy bija cauri. Bet es nodomāju, ka tikai gaužām dumjš veck varētu būvēt savu domy uz smiltim un cik gan tādam ueckbūtu ņirdzīgu droogs un pretīgu kaimiņu, ja jau šie viņam nepasaka, cik viņš ir dumjš, šitā būvēdamies. Tad kaplis iebļāvās: Labs ir! Beigsim ar 435. dziesmu no Cietumnieka dziesmugrāmatas!

Brikš, bums, plennies pakampa savas grazzy malenky dziesmugrāmatas, nosvieda uz galda un sāka šķirstīt, pirkstus laizīdami, bet kauslīgie. niknie sargi creeched: Beidziet sarunāties, jūs, maitas! Es uz tevi skatos, 920537!

Man, protams, plate uz stereo jau bija sagatavota, un es lāvu vienkāršajai ērģeļmūzikai griezties laukā, grauuauuuauuu. Plennies sāka šaušalīgi dziedāt:

Kā vāja tēja stipra top, Tā spēku krājam mēs. Ar liesu maizi dienišķo Garš velkas soda mērs.

Šos stulbos slovos viņi tā kā gaudoja, kā vaimanāja, bet kaplis viņus uzmundrināja, uzsaukdams: Skaļāk, nolādēts, dziediet tak! un sargi brēca: Nu pagaid tu man, 7749222! un: Tūliņ dabūsi pa ķobi, sūdabrāli!

Tad viss bija galā, kaplis noteica: Lai Svētā trīsvienība dod jums spēku un dara jūs labākus, āmen, un ārāšjūkšana sākās, skanot izmeklētam gabaliņam no Adriana Šveigzelbera Otrās simfonijas, kuru bija izvēlējies Jūsu Pazemīgais Stāstītājs, ak, mani brāli. Cik gan viņu daudz, es domāju, stāvēdams pie kapelas starry stereo, viddying viņus visus velkamies ārā, ņurdam un rūcam kā dzīvniekus un nešķisti vicinām uz manu pusi grahzny pirkstus, jo izskatījās tā, itin kā man būtu kādas īpašas priekšrocības. Kad pēdējais bija izklumburojis ārā, rookers nokāris kā tāds mērkaķis, un vienīgais palikušais sargs bija slaidi ievilcis viņam pa pakausi un kad es biju izslēdzis stereo, pie manis pienāca kaplis, kūpinādams zārkanaglu, joprojām tērpies starry bogvira platties, vienās baltās špicēs kā devotchka.

Viņš teica: Paldies, kā vienmēr, mazais 6655321. Un kādus jaunumus tu man šodien vari pavēstīt?

Es zināju, ap ko lieta grozās: šitais kaplis gribēja kļūt par varen dižu chelloueck Cietuma Reliģijas pasaulē, un tādēļ viņam vajadzēja ļoti horrorshoiv rekomendāciju no Cietuma Priekšnieka, tāpēc viņš šad un tad aizstaigāja pie Priekšnieka un klusiņām govoreeted par to, kādi tumši nodomi tiek perināti starp plennies, un lielu tiesu šitā catviņš dabūja zināt no manis. Krietnu daļu es vienkārši samuldēju, bet šis tas bija arī patiesība, piemēram, toreiz, kad līdz mūsu kamerai pa ūdensvada caurulēm tuk tuk tukitukiluk tuktuk nonāca vēsts, ka lielais Harimens taisās laisties. Viņš grasījās tolchock sargu, iedams uz ateju, un tad likt ārā, pārģērbies sarga plalties. Citreiz gatavojās pamatīga svaidīšanās ar to šausmīgo pishcha, kuru mums izsniedza ēdamtelpā, es to uzzināju un izstāstīju. Kaplis papūta to tālāk, un Priekšnieks viņu uzlielīja par Darbu Sabiedrības Labā un Dzirdigām Ausīm.

Tā nu šoreiz es sacīju (un tas nebija tiesa): Ser, pa caurulēm atnākusi ziņa, ka ar nelikumīgu paņēmienu palīdzību iesūtīts kokaīns un sadales centrs būšot kādā piektā stāva kamerā.

To visu es izdomāju runādams, tāpat kā biju izdomājis tik daudz līdzīgu stāstu, bet cietuma kaplis bija ļoti pateicīgs un sacīja: Labi, labi, labi. Es to paziņošu Pašam. (Tā viņš dēvēja Priekšnieku.)

Tad es ieminējos: Ser, es taču esmu rīkojies pēc labākās sirdsapziņas, vai nav tiesa? Govoreeting ar tiem, no augšām, es aizvien izmantoju savu gauži pieklājīgo džentlmeņa goloss. Esmu centies, ser, vai ne!

-  Manuprāt, kaplis atbildēja, kopumā esi gan, 6655321. Tu esi daudz palīdzējis un, man šķiet, pat parādījis patiesu vēlēšanos pāraugt. Ja tu šādi turpināsi, tad bez kādām raizēm sagaidīsi soda atlaišanu.

-  Bet. ser, es turpināju, kā ir ar to jauno būšanu, par ko visi runā? Kā ir ar to jauno metodi, ar kuras palīdzību no cietuma var tikt ārā vienā rāvienā un kura garantē, ka atpakaļ vairs nenonāksi nekad?

-Ā, viņš milzig piesardzīgi novilka. Kur tu to dzirdēji? Kas tev stāsta tādas lietas?

-Tādas lietas driz uzzina visi, ser, es atbildēju. Teiksim, sarunājas divi sargi, un kāds gribot negribot dzird, ko viņi saka. Vai kāds pacej darbnīcā avīzes skrandu, un tai avīzē rakstīts par šito. Un ja nu to izmēģinātu ar mani, ser, —ja vien es drīkstu izteikt tik pārdrošu priekšlikumu!

Varēja viddy, ka viņš to pārdomā, reizē pakšķinādams savu zārkanaglu un lauzīdams galvu, cik daudz lai man atklāj no tā, ko pats zina par ueshch, kuru es biju pieminējis. Pēdīgi viņš ierunājās: Cik saprotu, tu runā par Ludoviko tehniku.

Viņš joprojām bija briesmīgi piesardzīgs.

-  Nezinu, kā to sauc, ser, es atteicu. Zinu tikai to, ka ar tās palīdzību var ātri tikt laukā un būt drošs, ka atpakaļ nebūsjānāk.

-Tā tas ir, viņš norūca, saraucis pieri tā, ka uzacis gandrīz vai kārās acīs. Tieši tā tas ir, 665531. Protams, pašlaik viss ir tikai eksperimenta stadijā. Ļoti vienkārša, taču loti radikāla metode.

-  Bet šeit tak to lieto, vai ne, ser? es neatlaidos. Tajās jaunajās, baltajās ēkās pie dienvidu puses mūra, ser. Staigādami pagalmā, mēs skatījāmies, kā tās būvē, ser.

-  Šo metodi vēl nelieto, viņš attrauca, šai cietumā ne, 6655321. Pašam par to vēl ir stipras šaubas. Man jāatzīstas, ka es dalos ar viņu šais šaubās. Jautājums ir — vai šāda tehnika patiešām var darīt cilvēku labu. Labestība nāk no iekšienes, 6655321. Labestība ir tas, ko izvēlas. Ja cilvēks nevar izvēlēties, tad viņš vairs nav cilvēks.

Viņš būtu pjurkstējis vēl vairāk šitāda cal, bet tobrīd mēs slooshied nākamo plennies baru klank klank klinkājam lejā pa dzelzs trepēm, lai dabūtu savu bišķiņu Reliģijas.

-  Par to mēs papļāpāsim kādu citu reizi, kaplis noteica. -Tagad labāk ķeries pie ērģeļmūzikas.

Tā nu es aizgāju pie starry stereo un uzliku J. S. Baha Korāļu prelūdiju, Wachet Auf, un iekšā tikmēr vilkās šitie grahzny vonny kriminālie maitasgabali un perverti, šļūkādami kājas kā pussabrukuši mērkaķi, bet sargi jeb chassos rēja šiem virsū kā suņi un vēl uzšāva pa kūkumu. Un drīz cietuma kaplis šiem noprasīja: Nu, kas nu tagad labs noliksies, mm? Un tur man bija jārauj vaļā.

Tajā rītā mums bija četri šitie Cietuma Reliģijas lomticks, bet kaplis man vairs neteica ne vārda par Ludoviko tehniku vai kā nu to sauca, ak, mani brāļi. Kad biju pabeidzis savu rabbit ar stereo, šis tikai govoreeted pāris pateicības slouos, un tad mani privodeeted atpakaļ uz sestā stāva kameru, kas bija manas briesmīgi vonny unjūklīgās mājas. Chasso patiesībā nebija pārāk ļauns veck un, atvēris durvis, neveltīja man ne tolchock, ne spērienu, tikai noteica: Klāt esam, dēliņ, atpakaļ vecajā paseknī!

Tur nu es tupēju atkal, kopā ar saviem t. s. jaunajiem droogs, visiem baigi krimināliem, bet, lai slavēts Bog, bez miesiskām perversijām. Tur uz savām nārām čumēja Zofars, briesmīgi tievs un brūns veck, kurš runāja un runāja, un runāja savā zārkanaglainajā goloss, un neviens vairs pat necentās slooshy. Patlaban viņš muldēja izplatījumā: Un tanī brīdī nekādīg nevarēja tikt pie stroķa (sazin kas tas tāds bija, brāļi), pat ja grūstu desmit miljonus arčibaldu, un ko es daris, es iet pie Tītara un saku, man. redz, šitāda štelle ar to ādu, un ko šis var darīt!

Viņš runāja baigi vecmodīgā un īstā noziedznieku žargonā. Vēl tur bija Vols, viņam bija tikai viena glazzg, un par godu svētdienai viņš no kāju nagiem plūkāja nost gabaliņus. Vēl bija Lielais Žīds, briesmīgi resns un sviedrains veck, kurš plakaniski gulēja uz savām nārām kā beigts. Un piedevām pa kameru maisījās Džodžons un Dakteris. Džodžons bija baigais nelietis, viltīgs un sīksts kā kaķis, specializējies Seksuālajā Vardarbībā, toties Dakteris bija izlicies, ka māk ārstēt sifu un gonu un tamlīdzīgi, bet bija tikai injicējis ūdeni un vēl nomaitājis divas devotchkas, nevis palīdzējis tikt viņām vaļā no nevēlamās nastas, kā bija solījies. Visi šitie patiesībā bija šaušalīgi grahzny bars, un viņu klātbūtne mani nemaz neiepriecināja vairāk kā jūs, ak, mani brāļi, bet nu jau tas vairs pārāk ilgi neturpināsies^

Gribu, lai jūs zinātu, ka šitā kamera vispār bija paredzēta tikai trijiem, bet mēs tur tupējām veseli seši, sviedraini un saspiesti kā siļķes mucā. Tāds stāvoklis tajos laikos bija visās kamerās un visos cietumos, brāji, un vai tas nebija nešķists cally negods, ka neatradās pat pieklājīgas telpas, kur chelloueck varētu izstaipīt savus locekļus. Jums būs grūti noticēt tam, ko es sacīšu tagad, bet tajā svētdienā kamerā tika brosatted vēl viens plenny. Jā, mēs nule bijām apēduši mūsu baismīgo pishcha, proti, ķiļķenus un vonny sautētu gaļu, un katrs uz savām nārām izpīpējām pa rāmai zārkanaglai, kad mūsu vidū iesvieda šo veck. Tas bija kaulains starry veck, kurš sāka creech sūdzības, pirms mēs vēl bijām aptvēruši, kas īsti noticis. Viņš mēģināja raustīt restes, creeching: Es pieprasu ievērot manas tiesības, te jau ir piebāzts pilns, tā ir nekaunīga blēdība!

Viens no chassos atgriezās, lai pateiktu, ka šim būšot vien jāiztiek tāpat un jādala nāras ar kādu, kurš viņam to ļaušot, bet, ja ne, tad jāguļot uz grīdas.

Un, sargs piebilda, būs vēl sliktāk, nevis labāk. Jūs, veči, nu gan mēģināt uzcelt vienu baigi nešķīstu noziedznieku pasauli.

2

Jā, šī jaunā chelloueck ierašanās patiesībā nozīmēja sākumu manai izkļūšanai no vecā Vēcē, jo viņš bija tik nejauks un kašķīgs plenny tips ar gauži netīrām domām un piedauzīgiem nolūkiem, ka nepatikšanas nachinattedjau tai pašā dienā. Viņš bija arī neganti lielīgs un, sataisījis baigi nicīgo litso, skajā, plātīgā goloss sāka gvelzt par deviņiem mēmiem. Viņš klāstīja, ka esot vienīgais īsti horrorshoiv prestoopnick visā šilentajā zvērudārzā, ka esot nostrādājis to un šito, nositis desmit rozzes ar vienu rooker, un tamlīdzīgu cal. Bet pārāk iespaidots jau nu neviens nebija, ak, mani brāji. Tad šis sāka piesieties man, jo es tur biju pats jaunākais, un tiepās, ka uz grīdas vajagot zasnoot man kā jaunākajam un nevis šim. Taču visi pārējie bija manā pusē, creeching:-Liec viņam mieru, tu, grahzng bratchny! un tad šis laida vaļā vecās gaudas par to, ka neviens šo nemīlot. Bet tai pašā nochy es pamodos un atklāju, ka tas drausmīgais plenny patiešām guļ man blakus uz nārām, kuras bija pašas apakšējās trīsstāvu grēdā un ļoti šauras, un viņš gouoreeied piedauzīgus mīlas siouos-un glaudaļājās man riņķī. Te nu es kļuvu riktīgi bezoomny un vilku vienreiz, lai gan nevarēja necik horrorshoiu viddy, jo tik vien bija gaismas kā malenky sarkana spuldzīte ārpusē, kāpņu laukumiņā. Taču es zināju, ka tas ir tas vonny maita, un, kad tracis gāja vaļā pa īstam un iedegās gaisma, es viddiedviņa pretīgo litso vienās krovvij, kuras tecēja no viņa rot, kur es biju trāpījis ar savu dzelžaino rooker.

Pēc tam, protams, sloochatted tas, ka pamodās mani kameras biedri un iesaistījās tai spēlītē, diezgan trakulīgi lolchocking pustumsā, un šķita, ka shoom uzmodinājis visu stāvu, jo varēja slooshy bļaustīšanos un dauzīšanos ar krūzēm pa sienu, itin kā visi plennies visās kamerās būtu nosprieduši, ka sākusies lielā izlaušanās, ak, mani brāļi. Tātad iedegās gaisma, un šurp drāzās chassos, tērpušies kreklos un biksēs, lielas nūjas vicinādami. Mēs ieraudzījām cits cita pietvīkušo litso un dūrēs sažņaugtās rookers, kas šaudījās pa gaisu; visapkārt skanēja creeching un lādēšanās.

Tad es izteicu savu sūdzību, bet chassos vienā mutē apgalvoja, ka to visu noteikti esot iesācis Jūsu Pazemīgais Stāstītājs, brāļi, jo es nebiju pat apskrāpēts, turpretī tas šausmīgais plenng pilināja sarkanas krovvg no rot, kur es viņam biju trāpījis ar savu dzelžaino rooker. Tas mani padarīja galīgi bezoomny. Es paziņoju, ka nevienu nochy vairs negulēšu šajā kamerā, ja Cietuma Vadība atļaus briesmīgiem vonny smirdošiem perversiem prestoopnicks uzbrukt manai plott, kad es nespēju aizsargāties, jo esmu aizmidzis.

-  Pagaidīsim līdz ritam, šie atcirta.

-  Ak jūsu godība vēlas atsevišķu istabu ar vannu un televizoru? Nu, rit par to visu tiks gādāts. Bet pagaidām, mazais droog. guldi savu sasodīto gulliveruz salmiem piebāztā podoosh ka, un neviens tevi vairs neaiztiks. Jā!

Tad šie aizvācās, iepriekš visus nobrīdinājuši uz to stingrāko, drīz pēc tam nodzisa gaisma, bet es pavēstīju, ka visu atlikušo nochy palikšu nomodā, vispirms pateicis tam baigajam prestoopnick: Lien tik vien uz manām nārām, ja tev ir tāda vēlēšanās! Man tās vairs nav vajadzīgas. Tu esi tās padarījis netīras un cally, jo tur jau gulējusi tava šaušalīgā vonny plott.

Bet tad iejaucās pārējie. Lielais Žīds, vēl arvien svīzdams no bitua, kuru tumsā bijām izcīnījuši, sacīja: Kaf nav, taf nav, brāļi. Nefākfim ftrīdētief.

-  Žaunas ciet, žīds! jaunpienācējs atcirta, gribēdams teikt, lai viņš apklust, bet iznāca ļoti aizvainojoši. Lielais Žīds gatavojās uz vienu kārtīgu tolchock. Dakteris savā dikti jau smalkajā goloss iebilda: Pagaidiet, kungi, mēs taču negribam nepatikšanas! bet tas jaunais prestoopnick nudien uzprasījās. Varēja uiddy, ka šis iedomājas sevi par nāvīg lielu bolshy veck un uzskata, ka zem viņa goda ir dalīt kameru ar sešiem citiem un gulēt uz grīdas. Vīzdegunīgs, ka bail, viņš mēģināja atkratīties no Daktera, teikdams: -Āāāā, jūūs vairs nēēgribat nēēpatikšanas, šitā gan!

Tad iejaucās Džx>džons, nelietīgs, viltīgs un sīksts: Jajau mēs netiekam gulēt, tad ķersimies pie izglītošanās. Mūsu jaunajam draugam noderētu tāda neliela mācība.

Lai gan viņš bija specializējies Seksuālajā Vardarbībā, tomēr viņam bija jauka govoreeting maniere, klusa un skaidra.

Bet jaunais plenny atšņāca: Ko tu neteiksi, kādas šausmas! Tad nu gāja vaļā pa īstam, bet tā jokaini, tā mierīgi, neviens pat pārāk nepacēla goloss. Jaunais plenny sākumā malerilqj drusciņ creeched, bet Vols iegāza ar dūri viņam pa rot, kamēr Lielais Žīds turēja šo piespiestu pie restēm, lai šis būtu saredzams malenky sarkanajā gaismiņā no trepju laukumiņa, un šis tikai dvesa vai vai vai. Viņš nebija nekāds sevišķi stiprais veck, jo lolchocked pretī gaužām vārgi, un man liekas, šo trūkumu viņš lūkoja atsvērt, bļaustīdamies shoomny goloss un plātīdamies bez sava gala. Lai būtu kā būdams, bet, kad sarkanajā gaismā es ieraudzīju plūstam vecās sarkanās krovvy, tad jutu savās keeshlcas mostamies seno prieku un ieteicos: -Atstājiet viņu man, vai dzirdat, dodiet viņu tagad man, brāļi!

Un Lielais Žīds piekrita: Jā, jā, puikaf, tā būf godīgi. Tad fauj viņam, Alekf!

Tā nu viņi visi stāvēja apkārt, kamēr es pustumsā dauzīju šito prestoopnick. Notēsu šo no vienas vietas, dejodams šurpu turpu savos zābakos bez auklām, un tad aizliku šim priekšā kāju, un, blīkš blākš, šis jau gulēja uz grīdas. Iebelzu viņam vienu horrorshow spērienu pa gulliver, viņš noelsās vāāāāāāā un iekrācās, kā migdams ciet, bet Dakteris sacīja: Ļoti labi, ar šito mācību, man domāt, pietiks, un piemiedza acis, lai varētu viddy to nogāzto un nodauzīto veck tur uz grīdas. Lai pasapņo vien par to, cik rātns zēns viņš būs nākotnē.

Mēs visi salidām savās nārās, jo tagad jutāmies ļoti piekusuši. Sapni es redzēju, ak, mani brāļi, ka atrodos milzīg lielā orķestri ar simtiem un simtiem muzikantu, diriģents bija kā tāds sajaukums no Ludviga Vana un G. F. Hendeja un izskatījās gatgi kurls un akls, un noguris no pasaules. Es atrados pie pūšamajiem instrumentiem, bet pats spēlēju tādu kā balti sārti;, fagotu, kurš bija taisīts no miesas un auga ārā no manas pib'.t, taisni no paša vēdera vidus, un, kad es tajā pūtu, man nāca baigi skaļi smeck, ha ha hā, jo traki kutēja, un tad Ludvigs Mans G. F. kļuva šausmīgi razdraz un bezoomny. Viņš pieliecās tieši man pie litso un spalgi creeched manā ooko, un tad es pamodos, galīgi nosvīdis. Protams, tas skaļais shoom patiesībā bija cietuma zvans, kurš tirkšķēja brrrrr brrrrr brrrrr. Bija ziemas rīts, manas glazzies gluži cally no miegalimes, un, kad es tās atvēru, tās iesmeldzās elektriskajā gaismā, kura nu bija ieslēgta visā zvērudārzā. Tad es paskatījos lejup un viddied, ka jaunais prestoopnick guļ uz grīdas, baigi asiņains un apskrambāts, un joprojām bez atmaņas. Nu es atcerējos pagājušo nakti, un tas uzdzina man tādu nelielu smeck.

Bet, kad es nošļūcu no nārām un pakustināju viņu ar savu baso noga, tad sajutu stīvu aukstumu, tāpēc aizgāju pie Daktera guļvietas un sapurināju viņu, no rītiem viņš mūždien mostas briesmīgi lēni. Taču šoreiz viņš izlēca no savām nārām pietiekami skorry, un tāpat darīja visi pārējie, izņemot Volu, kurš gulēja kā beigta gaļa.

-Cik bēdīgi, Dakteris sacīja. Viņam būs uznākusi sirdslēkme. Noskatīdams mūs visus pēc kārtas, viņš piebilda: Jums jau nu nevajadzēja tik neganti brukt viņam virsū. Patiesībā tas bija ārkārtīgi pārsteidzīgi.

Ūja, ūja, dok, Džodžons atcirta, vakar tev pašam nekas nebija pretī kādu reiziti šim iešaut.

Tad pret mani pagriezās Lielais Žīds un teica: Tu biji pārāk nefavaldīgf, Alekf. Taf pēdējaif fpērienf bija dikti, dikti nejaukf.

Es sāku justies visai razdraz un attraucu: Kurš to visu iesāka, mm? Es iejaucos tikai uz beigām, vai varbūt ne? Tā bija tava ideja! Un norādīju uz Džodžonu. Tobrīd Vols tā paskaļāk iekrācās, un es uzbļāvu: Modiniet aujt.šā to vonny bratchny! Taisni viņš jau oderēja šamējam pa rot, kamēr Lielais Žīds spieda šo pie restēm!

-  Neviens nenoliegs, ka ir viegli iekaustījis šo vīru, lai, tā sakot, dotu viņam mācību, ierunājās Dakteris, bet ir acīm redzams, ka tu, manu dārgo puisīt, saya nevaldāmā spēka un, sacīsim, jaunības neapdomības deļ raidīji viņam kū de grass. Cik žēl!

-  Nodevēji, es izdvesu. Nodevēji un meļi!

Jo es redzēju, ka viss atkal ir tāpat kā iepriekš, kā pirms diviem gadiem, kad mani tā saucamie droogs pameta mani brutālajās millicents rookers. Kā man šķita, ak, mani brāļi, itin nekur pasaulē vairs nevarēja atrast uzticību. Un Džodžons gāja un pamodināja Volu, un Vols bija vienmēr gatavs zvērēt, ka tieši Jūsu Pazemīgais Stāstītājs nostrādājis visu neganto lolchockingun nežēlīgo dauzīšanu. Kad ieradās chassosun tad Galvenais Chasso, un tad pats Priekšnieks, tad šitie mani kameras droogs milzīg shoomny stāstīja pasakas par to, ko visu es esot darījis, lai oobivat to nevērtīgo pervertu, kura asiņainā plott mētājās uz grīdas kā maiss.

Tā bija gaužām savāda diena, ak. mani brāļi. Beigto plott iznesa ārā, un pēc tam itin visiem visā cietumā bija jāpaliek aiz atslēgas līdz turpmākiem rīkojumiem, un neizsniedza ari pisheha, pat ne krūzīti karstas chai. Mēs tikai sēdējām un sēdējām, bet sargi jeb chassos tik kātoja šurpu turpu pa gaiteni, ik pa brīdim creeching: "Aizveries!" — vai: "Aiztais rīkli!" — tiklīdz slooshied kaut vai čukstu kādā no kamerām. Tad ap kādiem vienpadsmitiem rītā bija jaušams tāds kā sasprindzinājums un satraukums, un kameras ārpusē izplatījās tāda kā baiļu von, un tad mēs viddied, ka garām ļoti skorry aiziet Priekšnieks un Galvenais Chasso, un daži milzīg bolshy un svarīga izskata chellovecks, gouoreeting kā bezoomny. Rādījās, ka šie aiziet līdz pašam gaiteņa galam, pēc tam varēja slooshy, ka šie griežas atpakaļ, šoreiz soļodami lēnāk, un Priekšnieks, šausmīgi taukains, sviedrains un gaišmatains veck, izmeta tādus slouos kā "bet, ser…" un "jā. ko tur nu var darīt, ser!' un tā tālāk. Tad viss pūlis apstājās pie mūsu kameras, •■ »n Galvenais Chasso atslēdza durvis. Uzreiz varēja viddy, kurš tur ir tas svarīgākais veck — ļoti garš, ar zilām glazzies v n varen horrorshoiv platties mugurā, kolosālākais uzvalks, brāli, kādu es vispār biju viddied, pēdējais modes bļāviens, /iņš tikai paskatījās cauri mums, nabaga plennies, kā tukšam gaisam un gaužām tīkamā izglītota vīra balsī teica:

-  Vai 'ība vairs nevar darboties pēc novecojušām penitenciārān teorijām. Salikt noziedzniekus vienkop un skatities, kas notiks! Jūs koncentrējat noziedzību, noziegumu pašā soda izciešanas vietā! Drīz visa cietuma platība jau būs nepieciešama politiskiem noziedzniekiem.

Visu es nespēju pony, brāli, bet galu galā nejau ar mani viņš govoreeled. Tad viņš teica: Ar parastiem noziedzniekiem, tādiem kā šis derdzīgais bars (un tas, brāli, zīmējās uz mani, tāpat kā uz pārējiem, kuri tiešām bija īsti noziedznieki un turklāt vēl nodevēji), vislabāk var tikt galā uz tīri dziednieciska pamata. Jānogalina kriminālais reflekss, tas ari viss. Pilnīga labošanās gada laikā. Sods viņiem nenozīmē neko, jūs taču redzat. Šis tā dēvētais sods viņiem sagādā prieku. Viņi sāk slepkavot cits citu.

Un viņš pievērsa savas bargās, zilās glazzies man. Tāpēc es pārdroši atcirtu: Visu cieņu, ser, taču es visai noteikti iebilstu pret jūsu sacīto. Es neesmu parasts noziedznieks, ser, un neesmu ari derdzīgs. Varbūt pārējie ir derdzīgi, taču es tāds neesmu.

Galvenais Chasso pietvīka gluži lillā un creeched: Aiztais savu stulbo muti, tu! Vai tu nezini, kas tas tāds ir!

-   Nekas, nekas, lielais veck noteica. Tad pagriezās pret Priekšnieku un sacīja: Viņu jūs varētu izmantot par ceļacirtēju. Viņš ir jauns, nekaunīgs, samaitāts. Rīt Brodskis ķersies viņam klāt, un jūs varēsiet būt klāt un noskatīties Brodska darbā. Viss būs kārtibā, neraizējieties! Šis samaitātais, jaunais huligāns tiks pārvērsts līdz nepazīšanai.

Un šie skarbie slovos, brāli, nozīmēja manas brīvības sākumu.

3

Tai pašā vakarā rupji tolchocking chassos mani smuki un maigi nodīdīja lejā pie Priekšnieka, uz šamējā svētum svēto kabinetu. Priekšnieks pievērsa man gurdenu skatienu un teica: Kā rādās, tu nemaz nezini, kas tas šorīt tur bija par cilvēku, vai ne, 6655321?

Un, nenogaidījis, kamēr es atbildēšu "nē", viņš tuipināja:

-   Tas bija ne vairāk, ne mazāk kā pats iekšlietu ministrs, jaunais iekšlietu ministrs, un, kā mēdz sacīt, jauna slota tīri slauka. Nu, pēdējā laikā ir parādījušās tās smieklīgās jaunlaiku idejas, un pavēle jau paliek pavēle, taču, starp mums runājot, es gan teiktu, ka nepiekrītu. Nepiekrītu ne mazākajā mērā. Aci pret aci, es saku. Ja kāds tev iesit, tu tak sit pretī, vai ne? Kādēļ tad lai pretī nesistu ari valsts, saņēmusi nežēlīgus triecienus nojums, rupjajiem huligāniem? Bet jaunais uzskats apgalvo ko citu. Jaunais uzskats liek pārvērst Jauno labajā. Un tas viss man šķiet pagalam netaisnīgi. Mm?

Pūlēdamies būt goddevīgs un pakalpīgs, es še piebildu:

-  Ser.

Bet Galvenais Chasso, kurš, resns un sarkans kā biete, stāvēja aiz Priekšnieka krēsla, creeched: Aiztais savas stulbās žaunas, nelieti!

Nekas, nekas, noteica Priekšnieks, tāds kā piekusis un pārpūlējies. Tu, 6655321, tiksi pāraudzināts. Rīt tu dosies pie tā Brodska. Tiek uzskatīts, ka tu būšot spējīgs atstāt Valsts Ieslodzījuma vietu jau pēc kādām pāris nedēļām. Jau pēc kādām pāris nedējām tu atkal būsi ārā, lielajā brivajā pasaulē, un nebūsi vairs tikai numurs. Jādomā, te viņš tā kā iesprauslājās, tādas izredzes tevi iepriecina!

Es klusēju, un tāpēc Galvenais Chasso creeched: Atbildi, nešķīstais lops, kad Priekšnieks jautā!

Tad nu es atsaucos: Jā, protams, ser. Lielais paldies, ser! Šeit es centos, cik spēju, jānudien. Un esmu ļoti pateicīgs visiem, kas par mani rūpējās.

-   Nepateicies vis, Priekšnieks itin kā nopūtās. Tevi negaida atalgojums. Tas ne tuvu nav atalgojums. Re, tev jāparaksta šī veidlapa. Tur teikts, ka sava soda laika pārpalikumu tu esi ar mieru pavadil, pakļaujoties tam, kas šeit tiek dēvēts par — smieklīgs izteiciens — par Labojošo Ārstēšanu. Vai parakstīsi?

-   Katrā ziņā parakstīšu, ser, es atbildēju. Un lielu lielais paldies!

Man iedeva spalvaskātu, un es skaisti un raiti uzrakstīju savu uzvārdu.

-  I^abi, Priekšnieks noteica. Tas, kā liekas, ari viss.

-  Ar viņu vēlētos aprunāties cietuma kapelāns, ser, Galvenais Chasso ieminējās.

Mani izlaida pa durvīm un veda prom pa gaiteni uz Spāma kapelu, kamēr viens no chassos visu laiku tolchocked man pa muguru un gulliver— tiesa, tā slinki, kā žāvādamies. Mani izveda caur Spārna kapelu un lika iet iekšā kapļa mazajā cantora. Kaplis sēdēja pie rakstāmgalda, un no viņa spalgi un skaidri plūda smalka, vīrietīga uon— pēc dārgām zārkanaglām un viskija.

-Ā, mazais 6655321! Sēdies, viņš teica un tad pievērsās chassos: Pagaidiet ārā.

Šie izgāja. Tad nu kaplis milzīg nopietni uzrunāja mani: Viens, kas tev jāsaprot, zēn, — man ar notiekošo nav nekāda sakara. Ja tas būtu mērķtiecīgi, tad es celtu iebildumus, bet tas nav mērķtiecīgi. Jo es nedrīkstu aizmirst pats savu karjeru, turklāt mana balss ir pārlieku vāja, salīdzinot ar dārdošo saucienu, ko raida zināmi elementi, kuriem valstī daudz lielāks svars. Vai es izsakos skaidri?

Skaidrs nebija nekas, brāji, bet es pamāju, ka ir.

-  Tur iejauktas ļoti būtiskas ētiskas problēmas, viņš turpināja. Tev jāpārvēršas par labu zēnu, 6655321. Vairs nekad tev neradīsies vēlēšanās pastrādāt vardarbību vai jebkādā veidā pārkāpt valsts likumus. Es ceru, ka tu to visu saproti. Es ceru, ka iekšēji tas tev ir pilnīgi skaidrs.

-  Ak, būs tik jauki būt labam, ser, es sacīju. Bet klusībā man par to uznāca baigi horrorshoiv smeck.

-  Var gadīties, ka būt labam nemaz nebūs jauki, mazais 6655321. Var gadīties, ka būt labam būs šausmīgi. Un, teikdams tev šos vārdus, es aptveru, cik pretrunīgi tie skan. Es zinu, ka to dēļ tu piedzīvosi daudzas bezmiega naktis. Ko grib Dievs? Vai Dievs grib labestību vai labestības izvēlēšanos? Vai cilvēks, kurš izvēlas ļauno, kaut kādā ziņā ir labāks par cilvēku, kuram labais tiek uztiepts? Dziļi un smagi jautājumi, mazais 6655321. Taču šobrīd es tev gribu pateikt tikai vienu: ja jelkad nākotnē tu atskatīsies uz šo laiku un atcerēsies mani, zemāko un pazemīgāko no visiem Dieva kalpiem, tad, lūgšus lūdzu, neturi savā sirdī ļaunumu pret mani, domādams, ka es kaut kādā veidā esmu bijis iejaukts tajā, kas tagad notiks ar tevi. Un patlaban, runādams par lūgšanos, es ar skumjām nojaušu, ka lūgties par tevi būs maz jēgas. Tu tagad dosies uz turieni, kur lūgšanu spēks nejaudās tevi sasniegt. Cik briesmīgi, cik briesmīgi domāt par to! Un tomēr — izvēlēdamies, lai tev atņem iespēju izdarīt ētisku izvēli, tu savā ziņā varbūt esi izvēlējies labo. Tā man patiktos domāt. Tā man patiktos domāt, 6655321, un lai Dievs mums visiem palīdz!

Un viņš sāka raudāt. Bet es to īpaši neņēmu pierē, brāļi, tikai iekšā nokutēja kluss smeck, jo varēja tak uiddy, ka šis ir krietni peetedveco viskiju, un nu šis vēl izvilka no rakstāmgalda atvilktnes pudeli un ielēja baigi nospeķotā un grahzmj glāzē pamatīgi horrorshoiv bolshy klunkšķi. To izstrēbis, viņš noteica: Bet varbūt viss būs labi, kas zina! Dieva ceļi ir neizdibināmi.

Tad viņš rāva vaļā garīgu dziesmu labi skaļā un dobjā goloss. Durvis atvērās, ienāca chassos, lai tolchock mani atpakaļ uz manu vonny kameru, bet vecais kaplis tik dziedāja savu dziedamo.

Nu, nākamajā rītā man bija jāatvadās no vecā Vēcē, un es jutos malenky drusciņ noskumis, kā jau cilvēks jūtas aizvien, kad jāatstāj kāda vieta, pie kuras tā kā pierasts. Bet necik tālu jau es neaizgāju, ak, mani brāļi. Mani aizdunkāja un aizspārdīja uz jauno, balto ēku turpat aiz tā pagalmiņa, kur mūs mēdza vest pastaigā. Ēka bija pavisam jauna, un tajā vēdīja svešs, auksts, visu aptverošs smārds, no kura tādas kā tirpas pārskrēja pār kauliem. Es stāvēju tai šausmīgajā bolshy tukšajā hallē un uztvēru jaunas vons, ošņādamies ar savu jutīgo morder jeb snuķi. Šīs uons atgādināja slimnīcu, un chelloueck, kuram mani nodeva chassos, bija ģērbies uzsvārcī, itin kā būtu no slimnīcas ļaudīm. Viņš par mani parakstījās, un viens no rupjajiem chassos, kas bija mani atveduši, sacīja:

-  Šito jūs pieskatiet, ser. Maita bijis un maita būs, lai ari pielaizījies cietuma kapelānam un salasījies Bībeli.

Bet tam svešajam chelloueck bija ļoti horrorshow zilas glazzies, kuras likās smaidām, kad viņš gouoreeted.

-  O, mums nekādu nepatikšanu nebūs, viņš teica. Mēs būsim draugi, vai ne?

Un viņš pasmaidīja ar savām glazzies un glīto lielo rot, kas bija pilna ar mirdzoši baltiem zoobies, un tai pašā mirklī es tā kā pieķēros šim veck. Viņš mani aizveda pie tāda mazāka veck baltā uzsvārcī, un ari šitais veck bija ļoti patīkams un pavadīja mani uz milzīg jauku, baltu un tīru guļamistabu ar aizkariem un naktslampiņu, tur bija viena vienīga gulta, un tas viss — Jūsu Pazemīgajam Stāstītājam! Man iekšā noņirbēja pamatīgi horrorshow smeck, jo es nodomāju, ka nudien esmu varen veiksmīgs jauns malchickiwick. Man lika noģērbt šaušalīgās cietuma platlies un iedeva burvīgu pidžamu, ak, mani brāļi, tādu zaļu, naktsveļas pēdējo modes kliedzienu. Vēl man iedeva skaistus, siltus ritasvārkus un glītas loofles, kur ieaut kailās nogas, un es nodomāju: "Nu, Aleks, puisīt, bijušais mazais 6655321, ķēriens tev bijis laimīgs un nekļūdīgs. Te tu dzīvosi cepuri kuldams."

Pēc tam kad man pasniedza chasha ar patiesi horrorshow kafiju un iedeva dažas vecas gazetlas un žurnālus, ko peeting palasīt, ienāca tas pirmais ueck, ģērbies baltā, tas, kurš bija par mani parakstījies, un noteica: Ā, te tu esi, muļķīgs pateiciens, kurš tomēr neizklausījās muļķīgi, jo šitais uedcbija itin patīkams.

-  Mani sauc par doktoru Branomu, viņš sacīja. Es esmu doktora Brodska asistents. Ar tavu atļauju es tikai veikšu parasto īso vispārējo apskati. Un viņš izvilka no carman steloskopu. Mums jābūt drošiem, ka tu esi vesels kā rutks, vai ne? Jā gan, drošiem mums jābūt.

Kamēr es tur gulēju, atpogājis pidžamas pogas, un viņš ķimerējās man riņķī, es ierunājos: Kas tā īsti ir par metodi, kuru jūs grasāties lietot, ser?

-  O, tā ir pavisam vienkārša, nudien, doktors Branoms atbildēja, bikstīdams ar auksto stetoskopu man mugurā. Mēs tikai parādīsim tev dažas filmas.

-  Filmas? es pārvaicāju. Neticēju pats savām ookos, brāļi, kā jau jūs sapratīsiet. Jūs gribat sacīt, ka tas būs apmēram tā, kā iet uz kino?

-  Filmas būs īpašas, šitais doktors Branoms paskaidroja. Ļoti īpašas. Pirmais seanss tev būs šai pēcpusdienā. Jā, viņš pavēstīja, beidzot izsliedamies taisni, izskatās, ka tu esi visai veselīgs zēns. Varbūt mazliet nepietiekami barots. Tā būs cietuma ēdiena vaina. Vari aizpogāt pidžamu. Pēc katras ēdienreizes, viņš klāstīja, apsēzdamies uz gultas malas, mēs tev iešļircināsim rokā. Tas palīdzēs.

Es jutos no tiesas pateicīgs šim tik jaukajam doktoram Branomam.

-  Vai tie būs vitamīni, ser? es apjautājos.

-  Kaut kas tamlīdzīgs, viņš atteica, laipni un horrorshow smaidīdams. Mazs dūrieniņš delmā pēc katras ēdienreizes.

Tad viņš aizgāja. Es vāļājos pa gultu, domādams, ka te ir tīrā paradīze, un palasīju dažus no žurnāliem, kas bija man iedoti, — "Pasaules Sportu", "Ķinīti" (šitais bija kinožurnāls) un "Vārtsargu". Tad es atlaidos spilvenos, aizvēru glazzies un iztēlojos, cik labi būs, kad es atkal būšu ārā, —Alekss, kam pa dienu ir kāds jauks, viegls darbiņš, jo nu jau es būšu par vecu priekš šūles, — un tad varbūt varēs savākt kādu jaunu baru, ar ko uzdarboties nochy, un pirmais rabbit būs — sadzīt rokā veco Dimu un Pilu, ja vien šos jau nebūs savākuši millicents. Šoreiz es gaužām uzmanīšos, lai netiktu loueLed. Man tak šeit deva jaunu iespēju, lai gan biju izdarījis slepkavību un tamlīdzīgi, un nebūtu tā kā godīgi Jauties, lai mani nogrābj vēlreiz, pēc tam kad ļaudis šitā nopūlējušies un rādījuši man filmas, kuras mani padarīs par labu malchick. Man nāca riktig horrorshow srneck par šitādu vientiesību, un es smecked visā gulliver, kad man uz paplātes atnesa pusdienas. Veck, kurš tās atnesa, bija tas pats, kurš atveda mani uz šito malenky guļamistabu, kad es tikko biju ieradies šajā mesto, un nu viņš sacīja: Cik patīkami redzēt, ka cilvēks priecājas!

Uz paplātes atradās tiešām jauka un apetītlīga pishcha— divi trīs lomticks karsta rostbifa ar kartoffel un sakņu biezeni, tad vēl tur bija saldējums un krietna chasha karstas chai. Un tur bija pat viena zārkanagla, ko uzpīpēt, un sērkociņu kārbiņa ar vienu sērkoku iekšā. Tā tik izskatījās pēc dzīvītes, ak, mani brāli! Kādu pusstundu pēcāk, kad es, bišķiņ samiegojies, gulēju gultā, ienāca žēlsirdīgā māsa, gauži mīlīga jauniņa devotchka ar baigi horrorshow groodies (tādas es netiku redzējis divus gadus), nesdama paplāti ar šļirci.

-   Ā, vecie vitamīni, vai ne? es ieteicos. Un piemiedzu šai ar aci, bet šī nelikās ne zinis. Tikai iecirta adatu man kreisās rokas delmā, un — šņekssss — visi vitamīni sašļūca iekšā. Tad viņa aizgāja, klak klak, nogas uz augstajiem papēžiem noklaukstēja vien. Pēc tam, stumdams riteņkrēslu, ienāca tas veck baltajā uzsvārcī, žēlsirdīgais brālis, vai. To viddying, es jutos malenky drusciņ pārsteigts.

-  Kam paredzēts tas, brāli! Es tak pats varu aiziet, kurp vien vajag itty, es teicu.

-  Labāk būs, ja es tevi turp aizstumšu.

Un patiesi, ak, mani brāli, — izkāpis no gultas, es sajutos malenky bišķiņ vārgs. Tur būs vainīgs sliktais barojums, cietuma šausmīgā pishcha, kā sacīja doktors Branoms. Bet gan jau vitamīnu injekcijas dabūs mani uz pekām. Par to nav itin nekādu šaubu, es nodomāju.

4

Tādu ķinīti, uz kādu mani aizripināja, es, brāļi, savu mūžu vēl nebiju viddied. Tiesa gan, vienu sienu klāja sudrabains ekrāns, pretējā sienā rēgojās kantaini caurumi kinoprojektora staram, un visriņķī tai mesto bija sakarināti stereoskaļruņi. Bet pie sienas pa labi atradās panelis ar tādiem kā maziņiem mēraparātiem, un telpas vidū ar skatu uz ekrānu stāvēja kaut kas līdzīgs zobārsta krēslam, no kura stiepās visāda garuma vadi, un turp nu man bija jāvelkas no riteņkrēsla, kamēr man piepalīdzēja viens žēlsirdīgais brālis baltā uzsvārcī. Tad es ievēroju, ka zem projekcijas logiem ir tāda kā matēta stikla rūts, un man šķita, ka redzu aiz tās kustamies tādas kā cilvēku ēnas un dzirdu kādu klepojam kashl kashl kashl. Bet tad es vairs spēju sajust tikai to, cik vārgs jūtos, un atkal nospriedu, ka tur vainojama pāreja no cietuma pishcha uz šo jauno, bagātīgo pishcha un iešļircinātie vitamīni.

-Tā, noteica veck, kurš bija ripinājis manu krēslu, tagad es tevi atstāšu. Izrāde sāksies, tiklīdz ieradīsies doktors Brodskis. Ceru, ka tev patiks.

Patiesību sakot, brāļi, es šai pēcpusdienā nemaz īsti nevēlējos uiddy kādas filmas. Nebija garīgā, un viss. Daudz labāk man būtu patikusi jauka, klusa spatchka tai gultā—jauka un klusa, pavisam oddy knocky. Es jutos gaužām slābans.

Taču patlaban notika kaut kas cits — kāds baltsvārčots ueck sprādzēja manu gulliver pie tāda kā galvas balsta, turklāt nemitīgi dungodams kaut kādu vonny cally popdziesmeli.

-  Priekš kam tas vajadzīgs? es jautāju.

Un šitais veck, uz mirkli pārtraucis savu dziedamo, atbildēja, ka tas esot tādēļ, lai noturētu manu gulliver mierā un liktu man skatīties uz ekrānu.

-  Bet, es iebildu, es tak gribu skatīties uz ekrānu! Esmu atvests šurp, lai viddy filmas, un filmas es arī taisos viddy.

Citam baltsvārčotam veck (pavisam bija trīs, viena no tiem — devotchka, kura sēdēja pie mēraparātu paneļa un knibinājās ap slēdžiem) par šiem vārdiem uznāca smeck.

-   Nevar zināt, viņš noteica. To nu nekad nevar zināt. Tici mums, draudziņ! Tā būs labāk.

Un tad es attapos, ka šie sprādzē manas rookers klāt pie krēsla paroceņiem, bet nogas ir kā pielipušas pie kāju balsta. Tas likās mazliet bezoomny, bet es ļāvu vien, lai šie turpina to, ko grib turpināt. Ja es gribēju atkal būt brivs, jauns malchick divu nedēļu laikā, tad līdz tam daudz ko varēja paciest, ak, mani brāļi. Tomēr viena veshch, kura man nepatika, bija tā, ka viņi piesprauda man pie pieres tādas kā spailes un augšējie plakstiņi tika vilkti augstāk augstāk augstāk, un es nespēju aizvērt glazzies, lai pūlētos kā pūlēdamies. Es centos smeck un sacīju: -Tai nu jābūt vienai baigi horrorshou) filmai, ja jau jūs tik briesmīgi gribat, lai es to viddy.

Viens no baltsvārčotajiem vecks smecking atteica: Horrorshow ir labs apzīmējums, draudziņ. īsta šausmu izrāde.

Tad manā gulliuer uzbāza kaut ko līdzīgu cepurei, un es varēju viddy, ka no tās stiepjas vadi; viņi pielipināja man pie vēdera un pret veco sirdspukstekli pa tādai kā dzēšlapai, un es manīju, ka ari no tām aizstiepjas vadi. Tobrīd atskanēja verošos durvju shoom, un bija noprotams, ka iekšā nāk kāds briesmīgi svarīgs chelloveck, jo visi baltsvārčotie zemākie vecks izstiepās stīvi. Un tad es viddied šito doktoru Brodski. Tas bija malenky veck, trakoti resns, čirkainiem matiem, kuri čirkojās pa visu gulliver, un uz gaļīgā deguna rēgojās ļoti biezstiklainas otchkies. Es varēju viddy, ka mugurā viņam ir baigi horrorshow uzvalks, vispēdējais modes kliedziens, un no viņa plūda ļoti viegla un smalka operāciju zāles von. Viņam līdzi ienāca doktors Branoms, vienos smaidos, itin kā gribētu iedvest man pašpaļāvību.

Viss gatavs? doktors Brodskis nosēca.

Es varēju slooshy balsis, kuras atbildēja jājājā vispirms no tāluma, tad tuvāk, tad atskanēja kluss, dūcošs shoom, it kā būtu ieslēgti aparāti. Gaisma nodzisa, un te nu Jūsu Pazemīgais Stāstītājs un Draugs vienatnē sēdēja tumsā, izbijies un oddy knocky, nespēdams ne pakustēties, ne aizvērt glazzies, vispār itin neko. Un nu, ak, mani brāļi, seanss sākās, atskanot šausmīgi skajai fona mūzikai, kura plūda no skaļruņiem gauži spalga un pilna disonansēm. Un uz ekrāna sākās filma bez kāda nosaukuma vai titriem. Vispirms parādījās iela, kā jebkura iela jebkurā pilsētā, turklāt bija tumša nochy un dega laternas. Tas bija ļoti labs un profesionāls ķinis, uz ekrāna nemanīja nekādus zibšņus un traipus, kā, teiksim, var viddy piedauzīgās filmās pie kāda mājās, nomales ieliņā. Visu laiku drūmi un draudīgi dārdēja mūzika. Un tad varēja viddy vecu vīru, |oti starry, ejam pa ielu, un šim starry veckpielēca klāt divi malchicks, ģērbušies pēc šolaiku pēdējās modes (vēl arvien šaurās biksēs, bet cravat vairs nebija, drīzāk bija īsta kaklasaite), un tad šie sāka ar viņu draiskoties. Varēja slooshy viņa kliedzienus un vaidus tikpat kā īstenībā un pat saklausīt abu tolchocking malchicks smago elsāšanu. Šie uztaisīja no tā starry veck īstu kotleti, blākš blīkš blākš gāzdami viņam ar dūrēs savilktajām rookers, noplēsa viņam platties un, saspārdījuši viņa nagy plott (kura, krovvy sārtota, gulēja renstelē grahzny dubļos), skorry aizlaidās prom. Tuvplānā parādījās starry veck sadauzītā gulliver, un krovvy plūda brīnišķi sarkanas. Jokaini, ka īstās pasaules krāsas liekas patiesi īstas tikai tad, kad tās viddy uz ekrāna.

Noskatīdamies visā tajā, es sāku gluži skaidri apjaust, ka nemaz tik labi nejūtos, un vainu atkal uzvēlu sliktajam barojumam un tam, ka mans kuņģis nav bijis īsti gatavs bagātīgajai pishcha un vitamīniem, ko šeit dabūju. Taču es centos to aizmirst un koncentrēju uzmanību uz nākamo filmu, kura sākās uzreiz, mani brāļi, bez kāda pārtraukuma. Šoreiz uz ekrāna tūliņ parādījās jauniņa devotchka, ar kuru veco in-out nostrādāja vispirms viens malchick, tad vēl viens, tad vēl viens, tad vēl viens, no skaļruņiem bez mitas ļoti gromky skanēja viņas creeching un reizē tāda milzīg aizkustinoša un traģiska mūzika. Viss izskatījās kā īstenībā, pilnīgi kā īstenībā, lai gan, ja labi padomāja, tad nevarēja iztēloties lewdies, kuri piekristu, lai ar viņiem filmā šitā izdarās, un, ja šīs filmas bija uzņēmusi kāda privāta vai valsts kinostudija, tad nevarēja saprast, kā viņiem varēja atjaut uzņemt šīs filmas, neiejaucoties notiekošajā. Tā ka tur bija varen viltīga tā saucamā montāža vai kombinēšana, vai kāda tamlīdzīga veshch. Jo tas izskatījās pilnīgi kā īstenībā. Un, kad parādījās sestais vai septītais malchick, kurš, brīdi blenzis un smecking, pats ķērās klāt, bet devotchka skaņu ierakstā creechedkā bezoomny, es jutu, ka man kļūst slikti. Visas malas sāpēja, esjutu, ka nāk vēmiens, bet nespēju vemt, un mani sagrāba mokas, ak, mani brāļi, jo vēl ari biju piesprādzēts pie krēsla kā pagale. Kad šis filmas gabals bija cauri, es varēju slooshy, ka doktora Brodska goloss pie pults nosaka: Reakcija ap divpadsmit, komats, pieci! Daudzsološi, daudzsološi.

Uzzibsnīja cits filmas lomtick, un šoreiz tur bija vienīgi cilvēka litso, ļoti bāla, nekustīga seja, kurai tika nodarītas dažādas negantas veshches. Es malenky drusku nosvīdu no sāpēm iekšās un no drausmīgām slāpēm, un no tā, ka gulliver man vai pušu plīsa, un šķita —ja es nevarētu uiddy šo filmas fragmentu, tad man varbūt nebūtu tik slikti. Taču es nespēju aizvērt glazzies un pat tad, ja mēģināju grozīt redzokļus, nejaudāju izvairīties no filmas ugunslīnijas. Es biju spiests uiddy tālāk visu, kas tika darīts, un noklausīties šaušalīgajā creeching, kas nāca no šīs litso. Es zināju, ka tā nevar būt īstenība, bet tas neko nemainīja. Nespēdams vemt, es ristījos, uiddying, kā britva izgriež vienu aci, tad pāršķēlē vaigu, tad žņik žņik žņikstina pa visu seju un kinokameras objektīvam uzšļācas sarkanas krouuy. Pēc tam ar knaiblēm tika izlauzti visi zobi, un creeching un asinis bija baismīgas. Es atkal slooshied doktora Brodska gaužām apmierināto balsi: Lieliski, lieliski, lieliski.

Nākamais filmas lomtick rādīja vecu sievieti, veikaliņa īpašnieci, kuru, gromky smiekliem skanot, spārdīja bariņš malchicks; šie malchicks izdauzīja visu veikalu un tad pielaida tam uguni. Varēja uiddy, kā tā nabaga starry ptitsa pūlas izrāpot no liesmām, kliedz un creeches, bet, tā kā malchicks spārdīdami bija salauzuši viņai kāju, tad viņa nespēja kustēties. Uguns rūkdama apvija viņu, agonijas pārņemtā litso kā lūgdamās vēl parādījās starp liesmām, nozuda tajās, un tad atskanēja tik gromky un šausmu pilni, un šerminoši kliedzieni, kādus vien jelkad raidījusi cilvēka goloss. Šoreiz man bija skaidrs, ka es vemšu, tāpēc es creeched: Man ir slikta dūša! Lūdzu, atjaujiet man vemt! Atnesiet kādu trauku, kurā vemt!

Bet šitais doktors Brodskis atkliedza: Tās ir tikai iedomas! Tev nav par ko uztraukties. Sākam nākamo filmu!

Tas varbūt bija domāts kā joks, jo es tumsā sadzirdēju tādu kā smeck. Un tad es biju spiests viddy šaušalīgu filmu par spīdzināšanu japāņu gaumē. Filmas notikumi risinājās 1939./40. gada kara laikā. Karavīrus pienagloja pie kokiem, apakšā sakūra uguni, nogrieza viņiem yarbles, un tika parādīts pat, kā vienam karavīram ar zobenu nocērt gulliver, un tad viņa galva ripoja pa zemi, rot un glazzies vēl izskatījās kā dzīvas, bet šī karavīra plott brīdi skraidīja apkārt, no kakla krovvying kā strūklaka, un tad nokrita, un bez mitas skanēja ļoti, ļoti skaļi japāņu smiekli. Sāpes, ko es tagad jutu vēderā un gulliver, un ari slāpes bija briesmīgas, turklāt izskatījās, ka viņi visi kāpj ārā no ekrāna. Un tad es creeched: Apturiet filmu! Lūdzu, lūdzu, beidziet! Es vairs nevaru izturēt!

Atskanēja doktora Brodska goloss: Beigt? Beigt, tu saki? Bet mēs tikko esam sākuši!

Un viņš līdz ar visiem pārējiem skaļi smecked.

5

Nevēlos aprakstīt, brā|i, kādas negantas veshch.es mani vēl piespieda viddy tajā pēcpusdienā. Šitentajam doktoram Brodskim un doktoram Branomam, un pārējiem baltajos uzsvārčos — un, atcerieties, tur bija ari tā devotchka, kura knibinājās ap slēdžiem un vēroja mēraparātus, — šiem droši vien bija daudz nekrietnākas un nešķīstākas tieksmes nekā jebkuram prestoopnick pašā Vēcē. Jo es nevarēju iztēloties, ka jel vienam veck varētu ienākt prātā pat doma uzfilmēt kaut ko tādu, ko es biju spiests viddy, piesiets pie tā krēsla, glazzies atknagētas plati vaļā. Es varēju vienīgi ļoti gromky creech, lai viņi slēdz ārā, lai slēdz ārā, un tas pa daļai tā kā apslāpēja dratsing un draiskošanās troksni, un ari mūziku, kas skanēja bez apstājas. Jūs varēsiet iedomāties, cik bezgalīgs atvieglojums mani pārņēma, kad biju viddied pēdējo filmu un šitais doktors Brodskis itin kā baismīgi žāvainā un garlaikotā goloss teica: Manuprāt, pirmajai dienai pietiks, vai ne, Branom?

Iedegās gaisma, un tur nu es sēdēju, mana gulliver pukstēja kā bolshy milzīga sāpīga tvaikmašīna, rot iekšpusē bija galīgi izkaltusi un cally, un es jutu, ka varētu izvemt vispēdējo kumosiņu pishcha, kuru, ak, mani brāļi, jelkad esmu apēdis kopš tās dienas, kad tiku, tā sacīt, atšķirts no krūts.

Labs ir, šitais doktors Brodskis sacīja, viņu var vest atpakaļ uzgultu. Tad paplikšķināja man pa plecu un noteica: Labi, labi. Ļoti daudzsološs sākums, nosmīkņāja pa visu litso un gāzelēdamies klumzāja ārā. Viņam sekoja doktors Branoms, kurš man veltīja milzīg jau droogy un līdzcietīgu smaidu, it kā šim ar visu šito veshch nebūtu nekāda sakara un šis būtu atstiepts šurp ar varu tāpat kā es.

Lai nu kā. manu plottviņi atbrīvoja no krēsla un atlaida vaļā ādu virs glazzies, tā ka es atkal varēju tās atvērt un aizvērt, un es tās aizvēru, ak, mani brāļi, sāpēm dimdinot manā gulliver, un tad mani aizveda uz riteņkrēslu un ripināja uz malenky guļamistabu, kamēr veck, kurš stūma krēslu, trallināja kaut kādu kretīnisku popdziesmeli, un es nošņācu: Aizveries jel! bet šis tikai smecked un atcirta: Neņem galvā, draudziņ, un iedziedājās skaļāk. Mani nolika gultā, es vēl arvien jutos bolnoy, taču iemigt nespēju un drīz sajutu, ka drīz varētu sajust, ka drīz varbūt juLīšos malenkg drusciņ labāk, un tad man atnesa labu, karstu chaiar daudz moloko un sakar, un, peeting to, es sapratu, ka tas šaušalīgais murgs ir pagājis un beidzies. Tobrīd ienāca doktors Branoms, vienos smaidos.

-  Nu, viņš ierunājās, pēc maniem aprēķiniem, tev būtu jāsāk justies labi. Jā?

-   Ser, es tā piesardzīgi izdvesu. Es īsti nespēju kopai, uz ko viņš tēmē, gouoreeting par aprēķiniem, jo uzskatīju, ka jušanās bolnoi) vai labi — tā itin kā būtu manis paša darīšana un ar aprēķiniem tai nav nekāda sakara.

Viņš apsēdās uz gultas malas, milzīg laipns un droogy, un teica: Doktors Brodskis ir apmierināts ar tevi. Tev bija ļoti pozitīva reakcija. Rīt, protams, būs divi seansi — no rīta un pēcpusdienā, un, manuprāt, dienas beigās tu jutīsies mazliet saguris. Bet mums ir jābūt nesaudzīgiem, tevi vajag izārstēt.

- Jūs gribat sacīt, es novaidējņs, ka man būs jāiztur… Ka man būs jāskatās… Ak, nē! Tas bija drausmīgi!

-  Bez šaubām, drausmīgi, doktors Branoms pasmaidīja. -Vardarbība ir drausmīga. Tieši to tu pašlaik apgūsti. To apgūst tavs ķermenis.

-  Bet es nesaprotu, es iebildu. Nesaprotu, kāpēc man bija tik slikti. Agrāk man nekad nebija slikti. Agrāk es parasti jutos gluži pretēji. Tas ir — darīdams to visu pats vai noskatīdamies, es parasti jutos itin horrorshoiv. Nudien nesaprotu, kāpēc, kas un kā…

-  Dzīve ir ārkārtīgi brīnumaina, doktors Branoms tādā svētulīgā goloss noteica. Dzīves norises, cilvēka organisma veidošanās — kurš gan spēj pilnībā aptvert šos brīnumus? Doktors Brodskis, bez šaubām, ir ievērojams cilvēks. Tam, kas patlaban notiek ar tevi, būtu jānotiek ar katru normālu cilvēcisku organismu, kurš vēro ļaunuma spēku darbību, iznīcinošā principa izpausmes. Tu iegūsti saprātu, tu topi vesels.

-To es negribu, es attraucu, un ari nespēju saprast. Jūs panākat vienīgi to, ka es jūtos ļoti, ļoti slims.

-  Vai šobrīd tu jūties slims? viņš jautāja ar veco droogy smaidu. Tu dzer tēju, atpūties, mierīgi tērzē ar draugu, — tu taču jūties tikai un vienīgi labi!

Es itin kā ieklausījos sevi, visai piesardzīgi meklēdams savā gulliverun pīo(t sāpes un nelabumu, bet, jānudien, brāļi, — es jutos pavisam horrorshow un pat uzgribēju vakariņas.

-  Nekas man nav skaidrs, es sacīju. Jūs man kaut ko izdarāt, lai es justos slims.

Un, saraucis pieri, sāku tā kā prātot. Šajā pēcpusdienā tu juties slims, viņš teica, tāpēc ka tev kļūst labāk. Būdami veseli, uz ļaunuma klātbūtni mēs reaģējam ar bailēm un nelabumu. Tu topi vesels, tas ari viss. Rīt ap šo laiku tu būsi vēl veselāks.

Viņš paplikšķināja man pa noga un aizgāja, bet es cik spēdams centos tikt skaidrībā par visu to ueshch. Man šķita, ka vadi un citas ueshches, kuras bija piestiprinātas pie manas plotl, varbūt likušas man justies slikti un ka viss notiekošais bijis tikai triks. Es joprojām prātoju par to visu un apsvēru, vai lai rīt neļaujos, ka mani piesien pie krēsla, un lai uzsāku ar šiem vienu pamatīgu dratsing, jo man tak ir tiesības, kad mani apmeklēt ieradās vēl viens chelloueck. Tas bija tāds smaidošs starnj veck, kurš sacīja, ka esot Atbrīvošanas ierēdnis, kā pats izteicās, un atstiepa līdzi veselu lērumu papīru.

-  Kurp tu dosies, aizgājis no šejienes? viņš jautāja.

Par tādu veslx:hes vispār netiku domājis, patiesībā man

tikai tobrīd sāka pielēkt, ka pavisam drīz es būšu foršs, brīvs malchick, un tad es sapratu, ka tas noliks vienīgi tad, ja darīšu, ko man liks, nesākšu nekādu dratsing un creeching, un atteikšanos un tamlīdzīgi.

-  Iešu mājās, es atbildēju. Atpakaļ pie t. un m.

-  Pie kā?

Nadsat valodu šis nesaprata galīgi, tāpēc es paskaidroju: Pie saviem vecākiem mīļotajā dzīvojamā kvartālā.

-  Sapratu, viņš noteica. Un kad tavi vecāki tevi pēdējoreiz apciemoja?

-  Pirms mēneša, es atbildēju, gandrīz. Apmeklējuma dienas tika atceltas, jo viena ptitsa savam prestoopniek pār dzeloņstieplēm bija iešmugulējusi nez kādu tur šņaucampulveri. Nudien, caHyjoks, ko izspēlēt ar tiem, kuri ne pie kā nav vainīgi, lai sodu pie viena uzliktu arī tiem! Tāpēc ir pagājis gandrīz vesels mēnesis, kopš mani apciemojuši.

-  Saprotu, veck novilka. Un vai vecāki ir informēti par tavu pārvietošanu un drīzo atbrīvošanu?

Šitam slouo atbrīvošana nudien bija bezgala salda zuook!

-  Nē, es atteicu. Bet tas viņiem būs jauks pārsteigums, vai ne? Kad es tā ieiešu pa durvīm un sacīšu: "Te nu es esmu. atpakaļ mājās, atkal brīvs veckī' Jā, tiešām horrorshoiv.

-   Labi, Atbrīvošanas ierēdnis piekrita, lai paliek tā. Ja vien tev ir kur dzīvot. Un tad vēl ir jautājums par darbu, vai ne?

Viņš parādīja man garu sarakstu ar darbavietām, kuras es varētu dabūt, bet es nospriedu, ka tam nu gan laika pietiks. Vispirms būs jaukas malenky brīvdienas. Tikko ticis laukā, es varētu nostrādāt kādu crasting un piepildīt vecās carmans ar skanošo, bet tad man būtu jāizļuras gaužām piesardzīgi un darāmais jāveic oddy knocky. Tā saucamajiem droogs es vairs neuzticējos. Tad nu es teicu tam veck, lai met mieru, parunāsim citu reizi. Labi labi labi, šis bija vienisprātis un posās prom. Izrādījās, ka šis ir milzīg dīvains veck, jo ieirgojās un teica: Vai tev nepatiktos iesist man pa seju, pirms dodos prom?

Man šķita, ka nebūšu pareizi slooshied, tāpēc es pārvaicāju: Ko?

-Vai tev, šis ķiķināja, nepatiktos iesist man pa seju, pirms dodos prom?

Es galīgā neizpratnē saraucu pieri un noprasīju: Kādēļ?

Ak, viņš attrauca, tikai tādēļ, lai paskatītos, kādas tev sekmes.

Viņš piegrūda savu litso pavisam tuvu klāt ar visu treknā smīnā saviebto rot. Es savilku dūri un gāzu pa šo litso, bet viņš ļoti skorry parāvās nost, joprojām smīnēdams, un mana rooker trāpīja tikai tukšam gaisam. Tas bija gaužām mīklaini, un es paliku, pieri raukdams, kad viņš, smecking kā jucis, izgāja pa durvīm. Un tad, mani brāļi, dažas minootas es jutos gaužām slikti, taisni tāpat kā pēcpusdienā. Tas skorry pārgāja, un, kad man ienesa vakariņas, es jutu, ka man ir krietna ēstgriba, un gatavojos sākt krumšķināt cepto vistu. Bet bija nu gan dīvaini, kā tas starry chelloueck uzprasījās pēc tolchock pa litso. Un cik savādi, ka pēc tam man sametās šķērma dūša.

Vēl kas dīvaināks sākās, kad es tovakar nolikos gulēt, ak, mani brāļi. Man rādījās murgs, un, kā jau jūs nojautīsiet, tas bija viens no filmu fragmentiem, ko biju uiddied pēcpusdienā. Sapnis vai murgs patiesībā ir tikai tāda filma tavā gulliuer, atšķirība tikai tā, ka tu vari ieiet tur iekšā un kļūt par tās sastāvdaļu. Tieši tas notika ar mani. Tas bija murgs par vienu no kinogabaliem, kuru viņi man rādīja pēcpusdienā, uz tā saucamā seansa beigām, — par smecking malchicks, kuri nostrādā ultravarmācību ar jauniņu ptitsa, kura creeches bez rīmas, visa savās sarkanajās sarkanajās krouvy platties galīgi razrezzed baigi horrorshow. Es piedalījos šajās draiskulībās, smecking neatņemdamies, būdams tā kā barvedis un ģērbies pēc nadsat pēdējās modes. Un tad, pašā šīs dratsing un tolchocking karstumā, es sajutos kā nolēmēts un man briesmīgi sagriezās dūša, un visi pārējie malchicks palaida par mani kārtīgu gromky smeck. Tad es sāku dratsing atpakaļ, lai pamostos, cauri pintēm, kvartiem un galoniem savu paša krovuy, līdz attapos gultā, šai istabā. Man nāca vēmiens, tāpēc es, pagalam trīceklīgs, izrāpos no gultas, lai pa gaiteni dotos uz vannasistabu. Bet, rau, brāļi, durvis bija aizslēgtas. Un, pagriezies apkārt, es itin kā pirmo raz ieraudzīju, ka pie logiem ir restes. Un tā nu. sniegdamies pēc tā saucamā poda malenkg skapītī blakus gultai, es sapratu, ka glābiņa no visa šitā nebūs. Vēl ļaunāk — es baidījos atgriezties pats savā aizmigušajā gulliuer. Pēc mirkļa es aptvēru, ka galu galā vēmiens man vairs nenāk, taču jutos poogly un negribēju kāpt atpakaļ gultā, lai iemigtu. Tomēr drīz es iegrimu miegā kā akmens un nesapņoju vairs neko.

6

-  Beidziet, beidziet, beidziet! es creeched bez mitas. -Slēdziet ārā, jūs, grahzng maitas, es vairs nevaru izturēt!

Bija nākamā diena, brāļi, un es nudien biju centies cik spēdams, visu rītu un pēcpusdienu spēlēdams to viņu spēlīti un sēdēdams kā horrorshoiv smaidīgs un sadarbīgs malchick tai moku krēslā, kamēr šie laida uz ekrāna baigus ultravarmācības gabalus, glazzies man bija atknagētas, lai es varētu visu viddy, plotl un rookers, un nogas piesprādzētas pie krēsla, lai es netiktu prom. Tas, ko man lika uiddy patlaban, patiesībā nebija tāda veshch, kura agrāk būtu likusies nez cik neganta, proti, trīs četri malchicks crasted kādā bodītē, stūķēja savās carmans džunguru un reizē draiskojās ar creeching starnj ptitsa, bodītes īpašnieci, lolchocking viņu un likdami plūst sarkanajām sarkanajām krovvy. Taču pulsēšana un dun dun dunēšana manā gulliver, virsū nākošais vēmiens un šausmīgās skrāpējošās slāpes, kas sausēja man rol, — tas viss bija vēl ļaunāk nekā vakar.

- Vāāi, man jau pieliek! -es kliedzu. -Tas nav godīgi, jūs, vonny stulbeņi!

Un es pūlējos izcīnīties laukā no krēsla, bet tas nebija iespējams, jo es biju pie tā tikpat kā pielīmēts.

-  Lieliski! creeched šitais doktors Brodskis. Tev sokas tiešām labi! Vēl vienu, un tad būsim pabeiguši.

Šoreiz atkal gāja vaļā starry 1939./45. gada karš, filma bija milzīgi traipaina, švikaina un sprakšķaina, varēja viddy, ka to uzņēmuši vācieši. Tā sākās ar vācu ērgļiem un nacistu karogu, uz kura rēgojās tas kāšainais krusts, ko patīk zimēt visiem skolas malchicks, un tad parādījās trakoti augstprātīgi un nadmenny vācu virsnieki, kuri gāja pa ielām, kur bija vieni vienīgi putekļi, bumbu bedres un sagruvuši nami. Pēc tam tika ļauts uiddy, kā apšauj pie sienas nostādītus leivdies, kā virsnieki dod pavēles un kā renstelēs guļ pamesti šaušalīgi nagog plolts— kaili, ribaini stindzeņi ar baltām, tievām nogas. Nezin uz kurieni tika vilkti creeching leivdies, kliedzieni gan ierakstā neskanēja, mani brāļi, vienīgā skaņa bija mūzika, un šie promvelkamie vēl dabūja tolchocks bez sava gala. Tad es ar visām sāpēm un nelabumu aptvēru, kas tā ir par mūziku, kura tur sprakst un dārd ierakstā, un tas bija Ludvigs Vans, Piektās simfonijas pēdējā daļa. un te nu es creeched kā bezoomng.

-  Slēdziet ārā! es creeched. Slēdziet ārā, jūs grahzng pretīgie maitasgabali! Tas ir grēks, šitais te ir nešķīsts, nepiedodams grēks, jūs, bratchnies!

Tūliņ jau šie nemitējās, jo vairs bija atlikušas tikai dažas minūtes, — leivdies tika dauzīti, plūda krovvy, tad vēl pazibēja pāris šāvēju nodaļu, noplīvoja vecais nacistu karogs un parādījās uzraksts BEIGAS. Kad iedegās gaisma, manā priekšā stāvēja šitais doktors Brodskis un arī doktors Branoms, un doktors Brodskis sacīja: Ko tu tur klaigāji par grēku, mm?

-To pašu, es atteicu, mocīdamies ar nelabumu. Ka Ludvigs Vans tiek šitā izmantots. Viņš nevienam nedarīja neko ļaunu. Bēthovens tikai rakstīja mūziku.

Tad man patiešām kļuva slikti, un šiem bija vien jāatnes bļoda, kas izskatījās pēc tādas kā nieres.

-  Mūzika. doktors Brodskis tā domīgi novilka. Ak tad tev patīk mūzika! Es pats par to nezinu neko. Zinu vienīgi, ka tā labi noder emociju pastiprināšanai. Paskat vien! Ko jūs par to teiksiet, Branom, ko?

-Tur neko nevar līdzēt, doktors Branoms atsaucās. " to-ffllk.kā teicis dzejnieks cie

tumnieks. Varbūt te ir soda elements. Priekšnieks varēs būt apmierināts.

-  Iedodiet man padzerties, es dvesu, Bog dēļ!

-  Atsprādzējiet viņu, doktors Brodskis pavēlēja. Un atnesiet karafi ledusauksta ūdens!

Šitentie zemākie vecks ķērās pie darba, un drīz es peeted galoniem un galoniem ūdens un jutos kā debesīs, ak, mani brāļi.

-  Šķiet, tu esi pietiekami inteliģents jauns cilvēks, doktors Brodskis teica. Un ari, kā rādās, ne bez savas gaumes. Tikai iepinies vardarbībā, vai ne? Vardarbībā un zagšanā, bet zagšana ir vardarbības paveids.

Netaisījos govoreet nevienu slovo, brāļi. Joprojām jutu nelabumu, lai gan tagad jau kļuva malenky drusciņ labāk. Tomēr aizvadīta bija baismīga diena.

-  Nu tad, doktors Brodskis ierunājās, kā tev šķiet, kas te notiek? Pastāsti, ko mēs, tavuprāt, darām ar tevi!

-Jūs liekat man justies slikti, es esmu gluži slims, kad skatos tās jūsu nešķīstās, perversās filmas. Patiesībā jau tur nav vainīgas filmas. Taču man liekas —ja jūs beigsiet rādīt filmas, es vairs nejutīšos slikti.

-   Pareizi, doktors Brodskis piekrita. Tās ir asociācijas — senākā audzināšanas metode pasaulē. Un kas īsti liek tev justies slikti?

-Tās grahzny stulbās veshches, kuras pieslēgtas manai gulliver un ploit, es atbildēju, vainīgas irtās.

-  Savdabīgi, doktors Brodskis tā kā smaidīdams norūca, bara dialekts. Vai jūs kaut ko zināt par tā izcelsmi, Branom?

-  Atsevišķi vārdi no veca atskaņu slenga, atteica Branoms. kurš vairs nemaz tik dikti draudzīgs neizskatījās. Un arī mazliet čigānu valodas. Bet lielais vairums vārdu ir ar slāviskām saknēm. Propaganda. Zemapziņas penetrācija.

- Jajajā, doktors Brodskis sacīja tā, it kā būtu zaudējis pacietību un interesi; tad vērsās pie manis: Redzi, tiem vadiem nav nozīmes. Nekrīt svarā tas, kas tev pieslēgts. Tas vajadzīgs tikai tādēļ, lai noteiktu tavu reakciju. Tātad — kas īsti tevi ietekmē?

Nu es, protams, viddied, kāds bezoomny shoot esmu bijis, neapjēgdams, ka vainīgas zemādas injekcijas manā rooker.

- Ahā, es creeched, ahā. tagad es visu uiddy! Cik riebīgs cally uonny triks! Krāpšanās, ka tevi jupis, bet vairāk tā jums neizdosies!

-  Priecājos, ka tu dari zināmus savus iebildumus, doktors Brodskis teica. Tagad mēs par to būsim pilnīgā skaidrībā. Varēsim ievadīt Ludoviko tavā sistēmā daudzos un dažādos veidos. Piemēram, orāli. Taču subkutānā metode ir tā labākā. Necīnies tai pretī, lūdzams! Tava cīņa ir bezjēdzīga. Tu visviens negūsi virsroku pār mums.

-  Grahzny bratchnies, es bezmaz iepinkšķēdamies noņurdēju. Tad piebildu: Ultravarmācība un viss šitais cal mani nekrata. Ar to es tikšu galā. Bet pret mūziku tas nav godīgi. Nav godīgi, ka man jājūtas slikti, slooshying burvīgo Ludvigu Vanu un G. F. Hendeli, un citus. Tas rāda, ka jūs esat ļaunu maitasgabalu banda, un es jums savu mūžu nepiedošu, neģēļi!

Šie abi izskatījās tādi drusku domigi. Tad doktors Brodskis sacīja: Norobežošana vienmēr ir smaga. Pasaule ir vienota, dzīve ir vienota. Visjaukakajās un debešķīgakajas nodarbības ir zināma daļa vardarbības — piemēram, mīlas aktā; piemēram, mūzikā! Tevjāuzņemas šis risks, zēn. Izvēle piederēja tev pašam.

Visus šos slovos es nesapratu, tomēr ierunājos: Varat neturpināt, ser.

Savā viltīgajā veidā biju malenkij drusciņ mainījis meldiņu.

-Jūs esat man pierādījis, ka noņemties ar dratsing un ultravarmācību un nogalināt ir slikti, slikti un briesmīgi slikti. Esmu saņēmis mācību, kungi. Tagad es saprotu to, ko vēl nekad nebiju sapratis. Es esmu izdziedināts, lai slavēts Dievs!

Un es tā svētulīgi pacēlu glazzies pret griestiem. Bet abi šitie dakteri sērīgi nogrozīja gulliver, un doktors Brodskis teica: Tu vēl neesi izdziedināts. Darāmā vēl ir daudz. Tikai tad, kad tavs ķermenis nekavējoties un spēcigi reaģēs uz vardarbību gluži kā uz čūsku, bez palīdzības no mūsu puses, bez medikamentiem, vienigi tad…

-Bet, ser, kungi,-es iejaucos,-es saprotu, ka tas ir slikti! Tas ir slikti, jo, tā sacīt, darbojas pret sabiedrību, tas ir slikti tāpēc, ka ikvienam veck uz zemes ir tiesības dzīvot un būt laimīgam, un neciest no sitieniem, tolchocking un naža dūrieniem. Es daudz esmu iemācījies, tik tiešāml

Bet doktors Brodskis par to palaida skaļu, ilgu smeck, rādīdams visus savus baltos zoobies, un noteica: Saprātīga vecuma ķecerība, vai tamlīdzīgus slovos. Es saprotu, kas ir labi, un piekrītu tam, bet pats rīkojos slikti. Nu nē, manu zēn, tas tev jāatstāj mūsu ziņā. Taču esi vien mierīgs! Drīz viss būs garām. Nepaies ne divas nedēļas, kad tu būsi brīvs cilvēks.

Un viņš paplikšķināja man pa plecu. Ne divas nedēļas. Ak, mani brāļi un draugi, tas bija tikpat kā vesels gadsimts. Kā no pasaules sākuma līdz tās galam. Salīdzinot ar to, pavadīt visus četrpadsmit gadus Vēcē bez soda atlaišanas būtu tīrais sīkums. Katru dienu notika viens un tas pats. Taču, kad četras dienas pēc šīs govoreeting ar doktoru Brodski un doktoru Branomu ieradās deuotchkaar šļirci, es uzsaucu: Nekā nebija! tolchocked viņai pa rooker, un duramais noklinkstēja uz grīdas. Gribējās, tā sacīt, viddy, ko šie nu darīs. Šie darīja to, ka ieradās četri pieci pamatīgi bolshy baltsvārčoti maitas, zemākie vecks, lai noturētu mani uzgultas, tolchocking mani, piebāzuši smīnīgās lilsos tuvu pie manējās, tā medicīnas ptitsa nošņāca: Tu samaitātais, negantais, mazais sātans! ietrieca manā rooker citu adatu un nejauki rupji sagrūda zāles iekšā. Pēc tam mani, gluži sagurušu, tāpat kā ikreiz, aizripināja uz to elles ķinīti.

Katru dienu, mani brāļi, filmas bija līdzīgas uz mata, viena vienīga spārdīšanās, tolchocking, sarkanas sarkanas krovvy, kas pilēja no litsos un plotts un šķaidījās pa visu kameras objektīvu. Parasti tur bija redzami ņirdzoši un smecking mcdchicks, ģērbušies pēc nadsat pēdējās modes, vai ķiķinoši japāņu spīdzinātāji, vai zvērīgi nacistu tēsēji un šāvēji. Un ar katru dienu padziļinājās sajūta, ka gribas nomirt aiz nelabuma, gulliver sāpēm, zoobies smeldzoņas un šaušalīgi šaušalīgām slāpēm. Līdz kādu ritu es mēģināju izjaukt šo neliešu nodomus, blākš blākš dauzīdams savu gulliver pret sienu, lai tolchock pats sevi līdz bezsamaņai, bet nekas neiznāca, man vienīgi sametās nelabi, viddying, ka šis vardarbības veids ir tāds pats kā vardarbība filmās, es tikai nomocījos, man izdarīja injekciju un aizripināja prom tāpat kā agrāk.

Un tad pienāca rīts, kad es pamodos, paēdu brokastis, kurās bija olas un grauzdēta maize, un marmelāde, un ļoti karsta chai ar pienu, un nodomāju: 'Tagad vairs nebūs atlicis daudz. Tagad noliktajam laikam jābeidzas pavisam drīz. Esmu nonācis līdz ciešanu robežai un vairāk ciest nespēju." Nu es gaidīju un gaidīju, brāļi, kad nāks tā medicīnas ptitsa un atnesīs šļirci, bet viņa nenāca. Toties ienāca baltsvārčotais zemākais ueck un pavēstīja: Šodien, vecais draugs, mēs laidīsim tevi pastaigāties.

-  Pastaigāties? es pārjautāju. Uz kurieni?

-  Uz parasto vietiņu, viņš atbildēja. Jā, jā, nebrīnies tik dikti! Tu iesi uz filmām un es tev līdzi, protams. Riteņkrēslā tevi vairs nevedīs.

-Bet, es ieminējos, kā būs ar manu šausmīgo rīta injekciju?

Jo es jutos patiesi pārsteigts, brāļi, ka šie vairs tik briesmīgi netīko iegrūst man iekšā to Ludoviko veshch, kā bija sacījuši.

-  Un manā nabaga daudzcietušajā rookervairs nepumpēs tās drausmīgās, riebīgās zāles?

-  Viss cauri, šis ueck smecked. Mūžīgi mūžos, āmen. Nu tu esi noteicējs pats par sevi, zēniņ. Pastaigā uz šausmu istabu un tamlīdzīgi. Tikai tevi vēl arvien vajadzēs piesiet un piespiest skatīties. Tad nu nāc, manu mazo tīgerit!

Tā nu man bija vien jāvelk mugurā ritasvārki un kājās toofles un jāiet pa gaiteni uz tā saucamo ķinīša mesto.

Bet šoreiz, ak, mani brāļi, es jutos ne vien ļoti slikti, bet arī gaužām izbrīnījies. Sākās atkal visa vecā ultravarmācība, uecks ar sašķaidītām gulliuers, saplosītās un krouuy pilošās ptitsas, creeching pēc žēlastības, tāda privāta un individuāla draiskošanās un nejaucība. Tad parādījās ieslodzīto nometnes un žīdi, un pelēkas, itin kā ārzemju ielas, pilnas ar tankiem un formastērpiem, un uecks, kuri gāzās gar zemi iznīcinošā ieroču ugunī, tā tad nu būtu šīs veshch publiskā puse. Un šoreiz, juzdams nelabumu un slāpes, sāpju pārņemts, es nevarēju vainot neko citu kā vien to, ko biju spiests uiddy, jo glazzies, kā allaž, gan bija atknagētas vaļā, nogas un plott piesprādzētas pie krēsla, taču vadu un citu ueskches mudžeklis vairs nebija pieslēgts manai plott un gulliver. Tātad kas gan cits to man nodarīja, ja ne šīs filmas, kuras es viddied? Protams, brāļi, ja nu tā Ludoviko būšana varbūt bija kaut kas līdzīgs vakcīnai un tagad riņķoja manās krovuy, tā ka es jutīšu nelabumu mūžīgi mūžos, āmen, tiklīdz ieraudzīšu kaut ko no ultravarmācības. Atvēru rotun laidu vaļā ūhūūhūū, un asaras, līdamas kā svētītas, plūstošas, sidrabainas rasaslāses, itin kā aizskaloja to, ko es biju spiests viddy. Bet tie baltsvārčotie bratchnies skornj bija klāt ar savām šņūpdrānām, lai noslaucītu man asaras, murmulēdami: "Kuš kuš būs jau lab kas ta šitā raud." Un te nu viss atkal skaidri nostājās manu glazzies priekšā, šitie vācieši, kuri dunkāja lūdzošos un raudošos žīdus — vecks un cheenas, un malchicks, un devotchkas—uz mestos, kur viņi visi atdos galus no indīgas gāzes. Ohūūhūū, es atkal sāku bimbāt, un šie jau drāzās šurp, lai slaucītu man asaras, varen skorry, ka tikai es nepalaistu garām nevienu pašu veshch no tā, ko šie rāda. Tā bija baismīga un šaušalīga diena, ak, mani brāļi un vienīgie draugi!

Tajā nochy pēc vakariņām, kurās bija trekns, biezs jērgaļas sautējums, augļu pīrāgs un saldējums, es vientulīgi gulēju gultā un domāju: "Velns velns velns, varbūt man vēl būtu kādas izredzes, ja es tagad tiktu ārā." Bet man nebija nekāda ieroča. Te neļāva turēt britva, un katru otro dienu mani skuva resns, plikpaurains veck, kurš pirms brokastīm ieradās pie manas gultas, un divi baltsvārčoti bratchnies stāvēja klāt, lai viddy, vai es esmu labs, nevarmācīgs malchick. Nagi manām rookers bija apgriezti un novilēti pavisam īsiņi, lai es nevarētu skrāpēties. Bet uzbrukumā es vēl arvien biju skornj, kaut gan viņi bija mani novārdzinājuši, brāļi, tā ka jutos vairs tikai tāda kā ēna no tā, kāds biju senajās brīvības dienās. Tad nu es izkāpu no gultas, piegāju pie aizslēgtajām durvīm un sāku bungot pa tām, krietni horrorshoiv un sparīgi, reizē creeching:Ak, palīdziet, palīdziet! Man ir slikti, es mirstu! Ārstu ārstu ārstu, ātri! Lūdzu! Ak, es nomiršu, jānudien! Palīgā!

Gorlo man galīgi izkalta un apsāpējās, līdz kāds nāca. Izdzirdu pa gaiteni tuvojamies nogas un tādu kā rūcošu goloss un pēc tās pazinu baltsvārčoto veck, kurš nesa man pishcha un. tā sakot, eskortēja mani uz dienišķo soda vietu.

-  Kas ir? viņš noņurdēja. Kas notiek? Kādu spēlīti tu tur iekšā esi izperinājis?

-  Ak, es mirstu, es stenēju. Ak, man tik briesmīgi sāp sāni! Tas būs apendicīts! Vāāāāāāi!

-  Dicīts, redzējies, šitais veck nopurkšķēja, un tad, sev par lielu prieku, brāļi, es varēju slooshy tādu kā atslēgu šķindoņu.

-Ja tu tur muļķojies, mazais draudziņ, tad mēs ar draugiem sitīsim un spārdīsim tevi cauru nakti.

Tad viņš atvēra durvis un ienesa iekšā manas brīvības apsolījuma saldo gaisotni. Es stāvēju aiz durvīm, kad viņš vēra tās vaļā, un gaiteņa gaismā varēju viddg, kā viņš apmulsis skatās apkārt, meklēdams mani. Nu es pacēlu abas dūres, lai tolchock viņam pa skaustu, un tad, zvēru, kad es jau iepriekš viddied viņu guļam uz grīdas un vaidam vai ari pagalam izslēdzamies un jutu sevi mostamies prieku, tieši tobrīd manī gluži kā vilnis auga nelabums un uzbruka briesmīgas bailes, it kā pa īstam būtu jāmirst. Es aiztenterēju pie gultas, vemstīdamies vēk vēk vēk, veck, kurš bija nevis baltā virsvalkā, bet gan rītasvārkos, pietiekami skaidri viddied, kas man bijis prātā, jo noteica: Ai jā, mūžu dzīvo, mūžu mācies, ne? Jāmācās visu laiku, kā sacīt jāsaka. Nācu, mazais draudziņ, piecelies no gultas un iesit man! Jā, es tiešām gribu, lai tu to dari. Vienu labi pamatīgu belzienu pa žokli. Ak, es nāvīgi ilgojos pēc tā, nudien!

Bet viss, ko es spēju darīt, brāļi, bija — gulēt un elsot ūūhūūhūū.

-  Nelietis, šis veck tagad noņirdza. Mēsls!

Viņš uzrāva mani augšā, laikam aiz pidžamas apkakles, es jutos gaužām vājš un ļengans, bet viņš pacēla un atvēzēja savu labo rooker, un es dabūju krietno veco tolchock taisni pa litso.

-Tas, viņš noteica, ir par to, ka tu izvilki mani no gultas, tu, mazais nešķīsteni!

Viņš noslaucīja rookers vienu pret otru, šviks švāks, un izgāja ārā. Krikš krakš, slēdzenē apgriezās atslēga.

Un tad, brāļi, man bija jāglābjas miegā no šausmīgās un aplamās sajūtas, ka labāk ir saņemt sitienu, nevis kādam sisĻJa tas veck pakavētos, es Varbūt'pat būtu, ta sacīt, pagriezis otru vaigu.

7

Es, brāļi, nespēju ticēt tam, ko man teica. Likās, tajā vonny mesto es jau esmu sabijis vai veselu mūžu un vēl vesels mūžs tur būs jāpavada. Bet iecerētas bija tikai divas nedēļas, un nu viņi sacīja, ka tās divas nedēļas esot gandrīz apkārt. Viņi sacīja: Rīt, mazais draugs, ārā ārā ārā! Un vicināja veco īkšķi, kā rādīdami uz brīvību.

Bet baltsvārčotais veck, kurš tolchockedmani un nēsāja man paplātes ar pishcha, un pavadīja mani uz dienišķajām mocībām, vēstīja: Taču tevi gaida vēl viena patiesi liela diena. Tā būs tava promiešanas diena. Un palaida viltīgu smeck.

Torīt es gaidīju, ka man, kā parasts, tērptam pidžamā, loofles un ritasvārkos, vajadzēs itty uz ķinīša mesto. Bet nē. Torīt man iedeva manu kreklu, apakšueshehes, vakara platties un manus horrorshoiv speramzābakus, visu tādu glīšu un izmazgātu vai izgludinātu, vai nospodrinātu. Un atdeva pat rīkļugriežamo britva, kuru vecajos labajos laikos biju izmantojis draiskojolies un dratsing. Ģērbdamies es uzmetu tam izbrīnītu skatienu un saraucu pieri, bet baltsvārčotais zemākais veck tikai novīpsnāja un neko netaisījās govoreet, ak, mani brāļi.

Mani it laipni aizveda uz to pašu veco mesto, taču tur bija notikušas pārmaiņas. Ķiņa ekrānam priekšā bija aizvilkti aizkari un matētais stikls zem projekcijas lodziņiem nozudis, varbūt uzbīdīts augšā vai salocīts sāņus kā žalūzijas vai slēgi. Bet tur, kur agrāk bija tikai klepus troksnis kashl kashl kashl un vīdēja tādas kā lewdies ēnas, tagad atradās īsta publika, un šai publikā bija litsos, kuras es pazinu. Tur sēdēja Vēcē Priekšnieks un svētais vīrs, kaplis, kā mēs viņu dēvējām, un Galvenais Chasso, un tas milzīg svarīgais un labi ģērbtais chelloveck, kurš bija iekšlietu vai priekšlietu ministrs. Pārējos es nepazinu. Arī doktors Brodskis un doktors Branoms bija tur, šobrīd gan bez baltajiem uzsvārčiem, toties tērpušies tā, kā varētu tērpties dakteri, kuri ir pietiekami lieli vīri, lai tiem gribētos uzcirsties pēc pēdējās modes. Doktors Branoms stāvēja tāpat vien, bet doktors Brodskis stāvēja un govoreeted tādā mācītā manierē visu tur salasījušos lewdies priekšā. Kad viņš viddied ienākam mani, tad noteica:

Ahā! Un tagad, džentlmeņi, mēs iepazīstināsim jūs ar pašu pārrunu objektu. Kā jūs ievērosiet, viņš ir veselīgs un labi barots. Viņš ierodas, nule izgulējies un paēdis krietnas brokastis, medikamentu un hipnozes neietekmēts. Rīt mēs bez bažām sūtīsim viņu atpakaļ ārā, pasaulē, kā pieklājīgu puisi, kuru varētu sastapt jaukā maija rītā un kurš tiecas pateikt labu vārdu vai sniegt palīdzīgu roku. Cik milzīga atšķirība, džentlmeņi, no tā samaitātā huligāna, kuram tiesa pirms gadiem diviem gluži veltīgi piesprieda sodu, jo divu gadu laikā viņš nemainījās ne par matul Es teicu — nemainījās? Ne gluži. Cietums iemācīja viņam liekuļot smaidu, lišķīgi berzēt rokas, glaimīgi saldeni, verdziski skatīties. Cietums iemācīja viņam jaunus netikumus un nostiprināja tos, kurus viņš tika piekopis jau sen. Bet nu, džentlmeņi, pietiks vārdu! Skajāk runās rīcība! Tātad — rīcība! Vērojiet visi!

Šī govoreeling bija mani mazliet apstulbinājusi, un es centos aptvert, ka runāts tak laikam tiek par mani. Tad visas gaismas nodzisa, no projekcijas lodziņiem izšāvās divi tādi kā prožektoru stari, un viens no tiem krita tieši uz Jūsu Pazemīgo Cietēju un Stāstītāju. Bet otrajā gaismas lokā ienāca bolshy būdīgs chelloveck, kuru es nekad nebiju viddied. Viņam bija trekna litso ar ūsām un mati kā strīpas, kas pielipinātas pie gandrīz plikās gulliver. Viņam bija gadu trīsdesmit vai četrdesmit, vai piecdesmit, tāds kaut kāds vecis, starry. Viņš ittied man klāt, un prožektors ittied viņam līdzi, un drīz abi prožektori izveidoja tādu kā lielu dīķi. Šis man tā baigi nicīgi teica: Hei, sūdu čupa! Fūū, necik daudz tu nemazgājies, spriežot pēc baismīgās smakas.

Tad viņš, itin kā dejodams, uzbrida man uz noga, uz kreisās, uz labās, tad ar pirkstiem iesita knipi man pa degunu, un tas sāpēja kā bezoomng un sadzina manās glazz ies asaras, tad viņš pagrieza manu kreiso ooko, it kā tā būtu radio grozāmpoga. Publikā es varēju slooshy ķiķināšanu un pāris īsti horrorshou) hāhāhāzviedzienu. Deguns, nograsunauss man svila un sāpēja kā bezoomng, un es saciju: Kāpēc tu tā dari? Es tev nekad neesmu darījis nekā Jauna, brāli.

-O, šis veck attrauca, es daru tā (un atkal ieknipšknipšķināja man pa degunu) un šitā (apgrieza smeldzošo ausi), un šitentā (neganti uzmina uz labās noga), jo man nepatīk tādi tipi kā tu. Un, ja tu gribētu kaut ko iesākt, tad sāc, sāc, esi tik laipns!

Es sapratu, ka nu man jārīkojas labi skorry un jāizrauj rikjugriežamais britva, pirms uzbrāžas tas šausmīgais, nāvīgais nelabums, cīņas prieku pārvērzdams sajūtā, ka tūliņ būs jāsprāgst nost. Bet, ak, brāļi, kad mana rookersniedzās iekšējā cannan pēc britva, manu gara glazzies priekšā parādījās aina, kurā šis aizvainojošais chelloveck gaudo pēc žēlastības, bet viņam no rot plūst sarkanas sarkanas krovvy, un tūlīt pēc šīs ainas man uzbruka nelabums, slāpes un sāpes, un es viddied, ka man nudien ļoti, ļoti skorry jāmaina attieksme pret šo riebeklīgo veck, tāpēc es taustījos pa carmans pēc cigaretēm vai skanošā, bet, ak, mani brāļi, tur nebija nevienas no šīm veshches. Tad es tā gaudulīgi un šļupstīgi ierunājos: Es labprāt uzcienātu tevi ar cigareti, brāli, bet, kā rādās, man nevienas nav.

Šitais veck atcirta: -Vāāi vāāi. Ohūūhūū. Pinkšķis!

Un ar savu bolshy cieto nagu atkal ieknipšknipšknipšķināja man pa degunu, bet es varēju slooshy milzīg skaļus, uzjautrinātus smecks tumšajā skatītāju zālē. Patiesā izmisumā, cenzdamies izturēties pieklājīgi pret šo aizvainojošo un nežēlīgo veck un gribēdams apslāpēt sāpes un nelabumu, es sacīju: Lūdzu, ļauj man kaut ko izdarīt tavā labā, lūdzu!

Un es atkal meklējos pa carmans, bet atradu vienīgi savu rikļugriežamo britva, izņēmu to un sniedzu viņam, teikdams: -Lūdzu, ņem to, lūdzu! Maza dāvana, lūdzu, ņem!

Bet viņš attrauca: Paturi tos smirdošos kukuļus sev! Tā tu man vis nepielabināsies.

Viņš ieblieza man pa rooker, un rikļugriežamais britva nokrita uz grīdas.

-  Lūdzu, man kaut kas jādara! es iesaucos. Vai man nospodrināt tavus zābakus? Skaties, es nometīšos zemē un nolaizīšu tos!

Un, mani brāļi, ticiet vai nobučojiet man sharries, es nometos ceļos un izbāzu savu sarkano yahzick vai pusotras jūdzes garumā, lai nolaizītu viņa grahznij vonny zābakus. Bet šitais veck vienīgi iespēra man pa rof, tā ne sevišķi stipri. Te nu man šķita, ka nelabums un sāpes neuzbruks, ja es tikai cieši sagrābšu viņa potītes savās rookers un noraušu šito grahzny bratchny gar zemi. Tā es arī izdarīju, un viņš piedzīvoja krietni bolshy pārsteigumu, ar brikšķi nogāzdamies uz grīdas, skanot vonny publikas skaļajiem smiekliem. Taču, viddying viņu guļam zemē, es jutu, ka virsū nāk visas tās šausmīgās sajūtas, tāpēc pasniedzu viņam rooker, lai skorrg pieceltu kājās, un šis uzslējās augšā. Un tad, tiklīdz šis gatavojās gāzt man pa litso varen smagu un nopietnu tolchock, ierunājās doktors Brodskis:

-  Ļoti labi, ar to pietiks.

Tas baismīgais veck tā kā paklanījās un aizdancoja prom kā aktieris, kamēr prožektori apspīdēja mani, samiegtām acīm, rotsavilktu uz raudāšanu. Doktors Brodskis uzrunāja publiku: Mūsu objekts, kā redzat, paradoksālā kārtā tiek pamudināts uz labu tādējādi, ka tiek mudināts uz sliktu. Tieksmi uz vardarbību pavada stipru fizisku ciešanu sajūta. Lai pretotos tai, objektam jāpārslēdzas uz diametrāli pretēju nostāju. Vai ir jautājumi?

-  Izvēle, norūca sulīga, dobja goloss. Es viddied, ka tā pieder cietuma kaplim. Viņam patiesībā nav izvēles, vai ne? Uz šo smieklīgo pašnoniecināšanās aktu viņu pamudināja savtīgas intereses, bailes no fiziskām sāpēm. Notikušā nepatiesīgums bija skaidri saskatāms. Viņš beidz būt ļaundaris. Bet reizē viņš beidz būt ari būtne, kura spējīga uz morālu izvēli.

-Tās ir detaļas, doktors Brodskis smaidīdams atbildēja.

-  Mēs nerūpējamies par motīvu, par augstāko ētiku. Mēs rūpējamies vienīgi par nozieguma novēršanu…

-  Un par to, iejaucās bolshy labi ģērbtais ministrs, lai mazinātu mūsu cietumu briesmīgo pārslogojumu.

-  Paskat vien, kāds noteica. Tad gāja vaļā milzīga gouoreeting un strīdēšanās, bet es, brāļi, tikai stāvēju tur, visu šito stulbo bratchnies galīgi ignorēts, tāpēc es beidzot creeched:

-  Un es, es, es? Kā būs ar mani? Kur te iederos es? Vai ari es skaitos tikai tāds dzīvnieks vai suns?

Tas lika šiem govoreet pamatīgi skaļi un apmētāt mani ar visādiem slovos. Nu es creeched vē 1 stiprāk, creeching:Vai man jābūt tikai tādam mehāniskam apelsīnam?

Nezinu, brāļi, kas man lika izrunāt šos slovos, kuri nelūgti iešāvās manā gulliver. Un tas sazin kāpēc aizbāza mutes visiem šiem vecks uz kādu minoolavai divām. Tad piecēlās kāds gaužām tievs starry profesortipa chelloveck, kakls viņam bija kā tāds kabeļu saišķis, kas pārvada strāvu no gulliver uz plott, un viņš sacija: Tev nav iemesla kurnēt, zēn. Tu izvēlējies pats, un notiekošais ir tikai tavas izvēles sekas. Viss, kas tagad risinās, ir tas, ko tu pats esi.izvēlējies.

Bet cietuma kaplis creeched: Ak, ja es spētu tam ticēt!

Un varēja viddy, ka Priekšnieks uzmet viņam tādu skatienu, kurš nozīmē apmēram to, ka Cietuma Reliģijā kaplis vis neuzkalposies tik augstu, cik viņam pašam gribētos. Nu atkal sacēlās skaļa ķīvēšanās, es varēju slooshy, ka šurpu turpu tiek mētāts slouo Mīlestība, pats cietuma kaplis tikpat skaļi kā pārējie creeched par to, kā Tīrā Mīlestība Padzen Bailes, un tamlīdzīgu cal. Tad doktors Brodskis, smaidīdams pār visu litso, teica: Priecājos, džentlmeņi, ka izskanējis jautājums par Mīlestību. Tagad mēs darbībā redzēsim tādu Mīlestības veidu, kurš tiek uzskatīts par izmirušu jau kopš viduslaikiem.

Gaisma nodzisa, atkal iezvērojās prožektori, viens no tiem apspīdēja Jūsu nabaga cietēju Draugu un Stāstītāju, bet otrajā gaismas aplī itin kā ieslīdēja vai sāniski iepeldēja visskaistākā jauniņā devotchka, kādu jūs, ak, mani brāļi, varētu cerēt uiddy visā savā jeezny. Proti, viņai bija patiesi horrorshow groodies, tās varēja uiddy tikpat kā visas, un plaLties viņai brauca nost nost nost no pletchoes. Viņas nogas bija gluži kā Bog savās Debesīs, un viņa gāja tā, ka skatoties no keeshkas lauzās vaids, tomēr viņas litso bija mīlīgi smaidoša, jauna un tāda kā nevainīga litso. Viņa tuvojās man kopā ar gaismas apli, itin kā viņai līdzi nāktu debesu spozme un tamlīdzīgs cal, un pirmais, kas iešāvās manā gulliuer, bija doma, ka man patiktos nostiept viņu garšļaukus uz grīdas un labi mežonīgi uztaisīt veco in-out, taču skorry kā bulta klāt bija nelabums — gluži kā detektīvs, kurš glūnējis ap stūri un nu drāžas šurp, lai ķertos pie grahzny aresta. Jaukā parfīma uon, kas plūda no viņas, piespieda mani domāt par vēmienu, kurš sāk celties augšup no manām keeshkas, un es sapratu, ka jāizdomā kāds jauns veids, kā skatīties uz viņu, pirms mani horrorshow un kārtīgi pārņem sāpes, slāpes un šaušalīgais nelabums. Tāpēc es creeched:Ak, skaistākā un daiļākā no deuotchkas, es nosviežu savu sirdi tev pie kājām, lai tu bradā pa to, cik tīk! Ja man būtu roze, es to dāvātu tev. Ja zeme tagad būtu salijusi slapja un cally, tu varētu staigāt pa manām platties, lai nenosmērētu savas gleznās nogas ar dubļiem un cal.

Sacīdams to visu, ak, mani brāļi, es jutu, ka nelabums tā kā atkāpjas.

Ļauj man, es creeched, pielūgt tevi un kļūt par tavu palīgu un aizstāvi šitenajā ļaunajā pasaulē!

Tad es atcerējos vajadzīgo slouo un sajutos vēl labāk, teikdams: Ļauj man būt tavam uzticamajam bruņiniekam! un atkal sabruku uz vecajiem ceļgaliem, verdziski klanīdamies, un tādā garā.

Pēc tam es sāku justies galīgi shooly un apjucis, jo viss atkal šķita kā teātris, deuotchka smaidīja un klanījās publikai, un aizdejoja prom, iedegās gaisma, noplīkšķēja aplausi. Un dažiem no šitiem starry uecks, kas sēdēja zālē, glazzies vai pilēja laukā, blenžot uz to jauniņo deuotchka ar neķītru un nesvētu iekāri, ak, mani brāļi.

-  Viņš būs jūsu īstenais kristietis, doktors Brodskis creeched, gatavs pagriezt otru vaigu, gatavs drīzāk tikt piesists krustā nekā piesist krustā kādu citu, viņš jutīs riebumu lidz pašiem sirds dziļumiem, jau iedomājoties vien, ka varētu nosist kaut vai mušu!

Un tā bija patiesība, brāli, jo, kad viņš to teica, es iedomājos mušas nosišanu un sajutu vieglītiņu nelabumu, taču apslāpēju šo nelabumu un sāpes, iztēlodamies, ka to mušu baro ar cukura gabaliņu un pieskata kā tādu stulbu mājdzīvnieku, un tamlīdzīgu cal.

-  Labošanās! doktors Brodskis creeched. Prieks Dieva eņgeju acu priekšā!

-  Galvenais, krietni gromky piezīmēja šitais priekšlietu ministrs, ka metode darbojas.

-Ak, itin kā nopūzdamies sacīja cietuma kaplis, darbojas gan. lai Dievs mums visiem žēlīgs.

Treša daļa

..

1

Nu, kas nu tagad labs notiksies, mm?

To, mani brāļi, es jautāju pats sev nākamajā rītā, stāvēdams ārpusē pie baltās ēkas, kura bija tā kā piebūvēta klāt pie vecā Vēcē; ģērbies es biju tajās pašās platties kā tonakt pirms diviem gadiem, apkārt blāvoja pelēcīga rīta gaisma, rokā es turēju malenky somu ar nedaudzām personiskajām veshches un kādu nieku skanošā, ko laipni bija ziedojusi votmy Valdība, lai es, tā sacīt, varētu sākt savu jauno dzīvi.

Iepriekšējās dienas nobeigums bija gaužām nogurdinošs, tika ierakstītas intervijas televīzijas ziņām, knips knips knipsētas fotogrāfijas, izdarīti vēl daži demonstrējumi, kuros es sabruku, sastapies aci pret aci ar ultravarmācību, un tamlīdzīgs nepatīkams cal. Pēc tam es iekritu gultā un tad, kā man šķita, tiku uzmodināts tālab, lai dzirdētu pavēli lasīties ārā, itty mājās, viņi neparko vairs nevēlējās viddy Jūsu Pazemīgo Stāstītāju, ak, mani brāļi. Tā nu es tur stāvēju ļoti, ļoti agrā rītā, ar šito nieku džungura kreisajā carman, šķindu skandinādams to un prātodams: "Nu, kas nu tagad labs notiksies, mm?"

Jāmeklē kādas brokastis kādā mesto, es nospriedu, visu rītu tak nebiju ēdis, jo ikviens ueck kāroja tikai to vien, lai varētu tolchock mani ārā, brīvībā. Biju peeted vienu vienīgu chasha ar chai. Šitais Vēcē atradās gaužām drūmā pilsētas apvidū, tomēr visriņķī bija malenky strādnieku kafūzīši, un kādu no tiem es driz uzgāju, mani brāļi. Tas bija neganti cally un vonny, ar vienu pašu spuldzīti pie griestiem, un mušu

traipi vēl aptumšoja niecīgo gaismiņu, pie galdiem sēdēja agrīni rabbiLers, strēbdami chai un šķūrēdami iekšā baismīga izskata cīsiņus un kleb šķēles, ko aprija kā vilki, nošņakstēja tik ham ham ham, un šie creeched, lai nes vēl. Šos apkalpoja baigi cally deuotchka, bet ar loti bolshy groodies gan, un daži no ēdošajiem vecks mēģināja šo apgrābstīt, rēkdami hāhāhā, kamēr šī zvaigāja hehehē, un šis skats gandriz vai uzrāva man vēmienu, brāļi. Tomēr es gluži pieklājīgi, savā džentlmeņa goloss, palūdzu grauzdētu maizi un marmelādi, un chai, tad apsēdos tumšā stūrī ēst un peel.

Kamēr es to darīju, iekšā itlied malenky pundurīgs ueck, kurš pārdeva rīta gazettas, — sakucis un grahzny prestoopnick tips biezstiklainām brillēm metāla rāmjos, platties viņam bija tādā krāsā kā ļoti starry pussatrūdējis jāņogu pudiņš. Es kupetted vienu gazetta, lai sagatavotos ienirt atpakaļ normālā jeezny, viddying, kas īsti ittying pasaulē. Tā gazetta, kuru biju dabūjis, rādījās esam tāda kā Valdības gazetta, jo vienīgā ziņa, kas bija pirmajā lappusē, vēstīja par to, cik nepieciešams katram ueck būt pārliecinātam, ka viņš ievēlēs to pašu Valdību nākamajās Vispārējās Vēlēšanās, kurām, kā likās, vajadzēja notikt pēc divām trim nedēļām. Tur, brāļi, bija neganti plātīgi slouos par to, ko Valdība paveikusi pēdējā gada laikā, cik ļoti paplašinājies eksports, cik brīnum horrorshow ir ārpolitika, uzlaboti sociālie pakalpojumi, un tamlīdzīgs cal. Bet visvairāk Valdība plātījās ar to, ka uzskatīja — pēdējo sešu mēnešu laikā ielās esot paaugstināta drošība visiem mieru mīlošajiem naktsstaigātājiem lewdies, jo policijai tagad maksājot vairāk un tā pamatīgāk ķeroties klāt mazgadīgiem huligāniem un pervertiem, un kramplaužiem, un tamlīdzīgs cal. Un tas vareni interessouatted Jūsu Pazemīgo Stāstītāju. Bet otrajā gazetta lappusē rēgojās tāda kā miglaina fotogrāfija, kurā bija attēlots kāds, kurš likās brīnum pazīstams, un izrādījās, ka tas nav neviens cits kā es es es. Es izskatījos neganti drūms un tāds kā izbijies, bet patiesībā tas bija to zibspuldžu dēļ, tās visu laiku sprēgāja vien. Apakšā zem manas bildes stāvēja rakstīts, ka še nu esot pirmais, kurš absolvējis Valsts Kriminālistu Labošanas Institūtu, izdziedēts no noziedzīgiem instinktiem jau divu nedēju laikā un tagad kļuvis par krietnu pilsoni, kas bijā likumus, un tamlīdzīgs cal. Tad es viddied, ka tur ir ari briesmīgi plātīgs raksts par šiteno Ludoviko tehniku un par to, cik gudra ir Valdība, un tamlīdzīgs cal. Vēl tur bija nofotografēts kāds veck, kurš man likās pazīstams, un tas bija tas iekšlietu vai priekšlietu ministrs. Rādijās, ka šis ari ir savu tiesu padižojies, priecigi gaidīdams jauku beznoziegumu laikmetu, kurā vairs nebūšot jābaidās no mazgadīgu huligānu un pervertu, un laupītāju gļēvulīgajiem uzbrukumiem, un tamlīdzīgs cal. Es noraugājos arrrghh un nosviedu gazetta uz grīdas, kur tā apsedza izlietas chai traipus un šaušalīgus splaudekju pikučus, ko bija atstājuši tie cally lopi, kuri apmeklēja šito kafūzi.

Nu, kas nu tagad labs notiksies, mm?

Tagad darāmais bija viens — laisties mājup un sagādāt skaistu pārsteigumu tētukam un mammai, kad ģimenes klēpī atgriezīsies viņu vienīgais dēls un mantinieks. Tad es varēšu atlaisties gultā pats savā malenky midzenītī un slooshy kādu jauku mūziku, un pie reizes pārdomāt, ko iesākt ar savu jeezny. Iepriekšējā dienā Atbrīvošanas ierēdnis bija iedevis man garu sarakstu ar darbavietām, kuras es varētu izmēģināt, un arī piezvanījis visādiem uecks, lai apstāstītu par mani, taču man, brāji, nebija nekādas vēlēšanās taisnā ceļājūgties iekšā rabbil. Vispirms malenky drusciņ atpūtas, jā, un rāmas pārdomas gultā, skanot jaukai mūzikai.

Tātad — autobusā uz Centru, tad autobusā uz Kingslija avēniju, un 18 Akvartāla dzīvokļi turpat vien bija. Jūs ticēsiet, mani brāļi, ja teikšu, ka sirds man dauzījās bumbumbum aiz tāda kā satraukuma. Valdīja dziļš klusums, jo vēl arvien bija agrs ziemas rīts, un, kad es ittied mājas vestibilā, tur nebija neviena ueck, rēgojās tikai Darba Slavas nagoy uecks un cheenas. Pārsteigums bija tas, brāļi, ka viss bija notīrīts, vairs neredzēja nešķīstus slouos, kas mākonīšos klīstu no Godpilno Strādnieku rots, nedz arī nešķīstas ķermeņa daļas, ko viņu plikajām plotts būtu piezīmējuši neķītru domu pārņemti zīmuļojoši malchicks. Un vēl mani pārsteidza tas, ka darbojās lifts. Kad nospiedu elektrisko knopka, tas nomurrāja lejā, un, iekāpis iekšā, es atkal izbrīnījos, viddying, ka šitai būrī viss ir tik tīrs.

Tā nu es uzbraucu desmitajā stāvā un ieraudzīju 10—8 gluži tādu pašu kā senāk, un mana rooker trīcēja un drebēja, kad es izņēmu no carman mazo klootch durvju atslēgšanai. Tomēr es ļoti stingri ietrāpīju klootch slēdzenē un pagriezu to, atvēru durvis, iegāju iekšā un tur sastapos ar trim pāriem pārsteigtu un gandrīz izbiedētu glazzies, kuras skatījās manī, tie bija t. un m., kuri ēda brokastis, bet tur sēdēja vēl viens veck, kuru es savu jeezny nebiju viddied, bolshy resns veck kreklā un bikšturos, kurš jutās kā mājās, brāli, strēba pienainu chai un čāpstināja olu ar grauzdētu maizi. Un tieši tas svešais veck ierunājās pirmais: Kas tu tāds esi, draudziņ? Kā tu tiki pie atslēgas? Vācies ārā, pirms neesmu iegāzis tev pa ģīmi! Izvācies ārā un pieklauvē! Un žigli paskaidro, kas tev vajadzīgs!

Mans tētis un mamma sēdēja kā pārakmeņojušies, un es varēju viddy, ka viņi vēl nav lasījuši gazetta, un tad atcerējos, ka gazetta pienāk tikai pēc tam, kad tētuks aizgājis uz darbu. Bet tad mamma sacīja: Ak, tu esi izlauzies! Izbēdzis! Ko nu lai mēs iesākam? Tūliņ te būs policija, vai vai vai! Ak, tu ļaunais un samaitātais puika, kāpēc tu sagādā mums tādu negodu?

Un, ticiet vai nobučojiet man sharries, viņa sāka dīkt ūhūūhūū. Es mēģināju paskaidrot, ka šie var piezvanīt uz Vēcē, ja grib, bet tas svešais uedcvisu laiku sēdēja tur, raukdams pieri un izskatīdamies tā, it kā tiešām varētu iegāzt man pa litso ar savu spalvaino bolshy gaļīgo dūri.

Tad es teicu: Kā būtu. ja tu atbildētu uz pāris jautājumiem, brāli? Ko tu te dari un cik ilgi jau? Man nepatika tonis, kādā tu nule runāji. Izsakies apdomīgāk. Nu, klāj vaļā!

Viņš bija strādniektipa veck, ļoti neglīts, gadus trīsdesmit vai četrdesmit vecs, un nu čumēja, rot pavēris, un blenza manī, nebilzdams ne slouo.

Mans tētuks sacīja: -Tas viss ir mazliet negaidīti, dēls. Tev vajadzēja padot ziņu, ka atgriezīsies. Mēs domājām, ka paies vēl pieci vai seši gadi, līdz tevi izlaidīs ārā. Nav jau tā, viņš gauži drūmi piebilda, ka mēs ļoti nepriecātos, atkal redzēdami tevi — un vēl kā brīvu cilvēku.

-  Kas tas tāds ir? es noprasīju. Un kāpēc viņš nevar neko paskaidrot? Kas te notiek?

-  Tas ir Džo, mamma teica. Viņš tagad te dzīvo. Viņš ir īrnieks. Ak debess, debess, viņa novaidējās.

-  Tu, šitais Džo ieņurdējās. Par tevi, zēniņ, es visu esmu dzirdējis. Es zinu, ko tu esi izdarījis, salauzdams sirdi saviem nabaga sāpinātajiem vecākiem. Ak tad atgriezies gan, ko? Atgriezies, lai atkal pārvērstu viņu dzīvi par elli, vai ne? Tas tev izdosies tikai pār manu līķi, jo viņi ir izturējušies pret mani drīzāk kā pret dēlu, nevis kā pret īrnieku.

Es gandrīz vai būtu skaļi smecked par tādu muldēšanu, ja vien vecais razdraz dziļi iekšā nebūtu sācis modināt nelabumu — jo šitais veck tak izskatījās apmēram tikpat vecs kā t. un m., bet centās apskaut mammu ar dēla sargājošo rooker, ak, mani brāļi.

-  Ak tā, es sacīju un turpat vai grasījos pats sabrukt vienās asarās. Ak tad šitā gan! Nu, es dodu tev piecas garas minootas, lai tu izvāktu visas savas šausmīgās cally veshches no manas istabas.

Es drāzos uz to istabu, un šitais ueckbija malenky bišķiņ par gausu, lai mani apturētu. Kad atvēru durvis, mana sirds sašķīda uz paklāja, jo es viddied, ka tā vairs itin nemaz nav mana istaba, brāļi. Visi mani vimpeļi bija nozuduši no sienām, šitais veck tur bija sakarinājis bokseru attēlus un ari vienu bildi, kur vesela komanda sēdēja pašapmierinātiem ģīmjiem, sakrustotām rookers un tādu kā sudraba vairogu priekšā. Un es viddied, kā vēl te trūkst. Nebija vairs manastereo un skaņuplašu plaukta, nedz ari aizslēgtās dārgumu lādes, kurā glabājās pudeles un narkotikas, un divas mirdzoši spodras šļirces.

-Te ir nostrādāta viena nešķīsta vonny būšana! es creeched. Ko tu. briesmīgais maita, esi izdarījis ar manām personiskajām veshches?

Domāts tas bija šitentajam Džo, bet atbildēja mans tētuks: Visu paņēma policija, dēls. Ir, redzi, tāds jauns priekšraksts par kompensāciju cietušajiem.

Bija neizsakāmi grūti saņemties, lai nesāktu vemt, bet gulliuer man zvērīgi sāpēja un rot bija tik izkaltusi, ka nācās skorry iekampt krietnu malku no piena pudeles, kas stāvēja uz galda, un šitais Džo noteica: Riebīgi cūciskas manieres.

-  Bet viņa tak nomira, es sacīju. Tā turējā nomira.

-  Kaķu dēj tas bija, dēls, mans tētuks tā sērīgi paskaidroja. -Tie palika bez kopējas, līdz tika nolasīts testaments, tāpēc vajadzēja kādu. kas tos baro. Un policija pārdeva tavas mantas, drēbes un visu, lai algotu kopēju. Tāds ir likums, dēls. Bet likumus jau tu nekad īpaši neievēroji.

Te nu man bija jāapsēžas, bet šitais Džo uzbrēca: Paprasi atjauju, pirms apsēdies, tu neuzvcdīgais cūķi! uz ko es skorry atkliedzu: Aiztaisi savu nešķīsto lielo trekno mūli, tul un sajutu nelabumu. Tad es nolēmu būt prātīgs un smaidīgs, lai saglabātu savu veselību, un sacīju: Tā tomēr ir mana istaba, to nevar noliegt. Un arī manas mājas. Ko jūs ierosināsiet, dārgie t. un m.?

Bet šie tikai izskatījās varen saīguši, mamma drusku trīcēja, litso viņai bija vienās grumbās un slapja no asarām, un tad mans tētuks teica: Tas ir jāapdomā, dēls. Mēs taču nevaram vienkārši izsviest Džo uz ielas, tā tak neies, vai ne? Proti, Džo te strādā, viņam ir līgums uz diviem gadiem, un mēs noslēdzām tādu kā vienošanos, vai ne, Džo? Proti, dēls, ņemot vērā, ka tu paliksi cietumā ilgu laiku un tā istaba stāvēs tukša.

Viņš bija maķenīt nokaunējies, to varēja viddy pēc viņa litso. Tāpēc es tikai smaidīju un noklanīju galvu, un sacīju: Es visu saprotu. Jūs pieradāt pie šāda tāda miera un arī pie šādas tādas liekas pelņas. Tājau tas notiek. Un jūsu dēls nebija nekas vairāk kā vien šausmīgs traucēklis.

Un tad, mani brāļi, ticiet vai nobučojiet man sharries, es sāku tā kā raudāt, un sevis man bija briesmīgi žēl.

Mans tētuks ņēmās klāstīt: Redzi, dēls, Džo jau ir samaksājis īri par nākamo mēnesi. Tātad, lai ko mēs darītu turpmāk, mēs nevaram teikt Džo, lai viņš izvācas, vai ne, Džo?

-   Man taču jāpadomā par jums abiem, jo jūs esat izturējušies pret mani kā miesīgs tēvs un māte, šitais Džo atsaucās. Vai tad būtu pareizi un godīgi iet prom un atstāt jūs šī jaunā briesmoņa žēlastībā, turklāt viņš nekad nav izturējies kā īsts dēls! Tagad viņš raud, bet tā ir tikai viltība un izlikšanās. Lai viņš iet un sameklē sev kādu istabu! Lai apjēdz, cik kļūmīgas bijušas viņa gaitas, un saprot, ka tik jauns zeņķis kā viņš nav pelnījis tik labu mammu un tēti, kādi viņam bijuši!

-  Labi, es noteicu, pieceldamies kājās, joprojām mirkdams asarās. Tagad es zinu, kas notiek. Nevienam es neesmu vajadzīgs, neviens mani nemīl. Esmu cietis un cietis, un cietis, un visi grib, lai es turpinu ciest. Es zinu.

-  Tu esi licis ciest citiem, nošņācās šitais Džo. Ir tikai taisnīgi, ka tu pats dabū krietni ciest. Visu, ko tu esi pastrādājis, man izstāstīja, vakaros sēžot te, pie ģimenes galda, un klausīties tajā bija visai baigi. Pa lielākai daļai man metās šķērma dūša.

-   Es vēlētos, es teicu, nokļūt atpakaļ cietumā. Dārgajā, vecajā Vēcē. Tagad es itty prom, es teicu. Jūs savu mūžu vairs mani neredzēsiet. Es iešu savu ceļu, lielais paldies jums! Lai tas paliek uz jūsu sirdsapziņas kā smags akmens!

-   Neuztver to tā, dēls, tētuks sacīja, un mamma tik vaimanāja ūhūūhūū, litso viņai bija gaužām nejauki saviebta, un šitais Džo atkal aplika viņai ap pleciem savu rooker, plikšķinādams viņu un murkšķēdams kuškuškuš kā bezoomny. Bet es aizgrīļojos pie durvīm un izgāju ārā, atstādams viņus ar viņu baismīgo vainu, ak, mani brāļi.

2

Ittying prom pa ielu tā galīgi bezmērķīgi, savās vakara platties, uz kurām leiudies blenza kā negudri, kad gāju garām, — un auksti arī bija, sasodīti auksta ziemas diena, — es jutu vienīgi vēlēšanos būt labi tālu no šitā, lai nevajadzētu domāt vispār ne par vienu veshch. Iekāpu autobusā, aizbraucu uz Centru, aizgāju uzTeilora laukumu, un tur bija disku bodīte MELODIJA, kuru es reiz mēdzu pagodināt ar savu nenovērtējamo klientūru, ak, mani brāļi; tā izskatījās uz mata tāda pati mesto kā aizvien, un, iedams iekšā, es cerēju tur uiddy veco Endiju, to plikpauraino un trakoti tievo, izpalīdzīgo ueck, no kura es senajās dienās kupetled skaņuplates. Bet nekāda Endija tur vairs nebija, brāļi, skanēja vienīgi brēcieni un creech, jo nadsat (tas ir—padsmitgadīgi) malchicks un ptitsas slooshied nez kādu jaunu, baismīgu popdziesmeli un dancoja turklāt, un veck aiz letes, pats nebūdams necik vecāks par nadsat, klikšķināja savus rooker kauliņus un smecked kā bezoomny. Es gāju turp, nogaidīju, līdz šim, tā sacīt, labpatikās mani ievērot, un teicu: Els gribētu noklausīties disku, Mocarta Četrdesmito.

Nezinu, kāpēc tas iešāvās manā gulliver, bet tā nu bija.

Aizletes ueck sacīja: Ko četrdesmito, draudziņ?

-  Simfoniju, es paskaidroju. Četrdesmito simfoniju sol minorā.

-   Uāāāii, novilka viens no dancojošiem nadsats, tāds malchick, kam mati karājās pār glazzies, sēēmfonij. Vai nav jokaini? Šis grib sēēmfonij.

Jutu, ka iekšēji kļūstu galigi razdraz, bet ar šito vajadzēja piesargāties, tāpēc es tā kā uzsmaidīju tam veck, kurš bija ieņēmis Endija vietu, un arī visiem tiem dancojošiem un creeching nadsats.

Aizletes veck teica: Ej tur tajā klausīšanās kabīnē, draudziņ, gan es tur kaut ko aizēīgāšu.

Es aizgāju uz rnalenky kabīnīti, kurā varēja slooshy plates, ja kādu vēlējās pirkt, un tad šitais veck uzlika disku, bet tā nebija Mocarta Četrdesmitā, tā bija Mocarta "Prāga" — šis acīmredzot bija pakampis pirmo Mocartu, ko sameklēja plauktā, — un tas būtu padarījis mani pamatīgi razdraz, bet man vajadzēja būt uzmanīgam aiz bailēm no sāpēm un nelabuma, taču es biju aizmirsis vienu, ko man vis nenāktos aizmirst un kā dēļ es gandrīz vai izlaidu garu. Proti, šitie dakteru bratchnies bija visu samunsturējuši tā, ka jebkura mūzika, kas domāta itin kā jūtām, uzdzina man nelabumu, tiklīdz es viddied vardarbību vai pats grasījos to nostrādāt. Tas tāpēc, ka visas vardarbības filmas bija pavadījusi mūzika. Jo sevišķi es atcerējos to šaušalīgo nacistu filmu ar Bēthovena Piektās pēdējo daļu. Un jauks Mocarts patlaban te tika padarīts šausmīgs. Es izdrāzos no veikala, nadsats smecking man nopakaļ, un aizletes veck creeching: Ei, ei, ei! Bet es to neņēmu vērā, gluži kā akls pārstreipuļoju pār ielu un nogriezos ap stūri uz Korova pienabāru. Es zināju, kas man vajadzīgs.

Mesto bija gandrīz tukša, kā jau no rīta. Savādi izskatījās ari šeit, viss nozīmēts ar rudām, maujošām govīm, un aiz letes nestāvēja neviens veck, ko es pazītu. Tomēr, kad es teicu: -Vienu lielo uzlaboto pienu, tad veck ar tādu kā izdilušu un nule svaigi noskūtu lilso gan zināja, ko es gribu. Es aiznesu lielo uzlaboto moloko uz vienu no mazajiem būriem, kuri atradās gar sienām šai mesto un kuriem priekšā karājās tādi kā aizkari, lai noslēgtos no galvenās mesto, tur apsēdos plīšainajā krēslā un sūcu tik, un sūcu. Piebeidzis visu glāzi, es jutu, ka nupat ies vaļā. Manas glazzies bija kā piekaltas zārkanaglu paciņas sudrabainā papīriņa malenky strēmelītei, kas mētājās uz grīdas, jo šitentā mesto necik horrorshow vis netika uzkopta, brāļi. Sudrabainā skranda sāka augt un augt.

un augt un kļuva tik spoža un uguniga, ka man nācās samiegt glazzies. Tā izpletās tik liela, ka aizņēma ne vien šito būri, kurā kvernēju es, bet ari visu Korova, visu ielu un pilsētu. Un pēc tam visu pasauli un vispār visu, brāļi, un tad tā kā jūra gāzās pār ikvienu veshch, kas jebkad radīta vai pat tikai izdomāta. Es varēju slooshy, ka pats taisu savādus shooms un govoreet tādus slovos kā: "Dārgs tārks kaputārps, satrupējis parpatās," — un tamlīdzīgu cal. Tad es jutu, ka acu priekšā viss sakuļas kopā ar šito sudrabu, parādījās krāsas, kādas vēl neviens nekad nebija viddied, un nu es varēju viddy tādu kā statuju grupu tālu, tālu prom, tās itin kā stūmās tuvāk un tuvāk, un tuvāk, milzīg spožas gaismas, apspīdētas no apakšas un augšas, ak, mani brāļi. Šitā statuju grupa sastāvēja no Dieva jeb Bog un visiem viņa Eņģeļiem un Svētajiem, visi spīdīgi kā no bronzas, ar bārdām un bolshy lieliem spārniem, kuri plivinājās tādā kā vējā, tā ka šie patiesībā nevarēja būt no akmens vai bronzas, nekādīgi ne, un acis jeb glazzies šiem grozījās un bija dzīvas. Šitie bolshy tēli nāca tuvāk un tuvāk, un tuvāk, līdz jau grasījās gāzt mani gar zemi, un es varēju slooshy savu goloss īdam: "Īīīīīīīī." Un es apjēdzu, ka esmu ticis vaļā no visa — no platties, ķenneņa, smadzenēm, vārda, visa pārējā —, un jutos varen horrorshow, gluži kā debesīs. Tad atskanēja tāds kā birstošs un burzošs shoom. Bog un Eņģeļi, un Svētie pamāja man ar gulliuers, it kā gribētu govoreet, ka nav vēl īstais laiks, bet es mēģināju vēlreiz, pēc tam viss tā kā viltīgi smecked un sagāzās, lielā, siltā gaisma kļuva auksta, un te nu es tupēju tāds pats kā iepriekš, ar tukšu glāzi uz galda, virsū mācās raudiens un sajūta, ka vienīgā atbilde uz visu ir nāve.

Un tā arī bija, es gluži skaidri sapratu, ka tieši tas ari jādara, taču īsti nezināju, kā tas darāms, jo nekad agrāk netiku par to domājis, ak, mani brāļi. Mazajā personisko veshches somā man bija mans rīkļugriežamais brilva, bet uzreiz uznāca milzīgs nelabums, tiklīdz es iedomājos, ka—viššš — iešņāpju pats sev un plūst manas paša sarkanās krovvy. Es negribēju neko varmācīgu, es gribēju kaut ko tādu, kas ļautu man maigi iegrimt miegā un darītu galu Jūsu Pazemīgajam Stāstītājam, un nekādu raižu vairs nevienam. Varbūt, es ieprātojos, ja es ittied ap stūri uz Publisko Biblio, tur varētu atrast kādu grāmatu par to, kā vislabāk izlaist garu bez sāpēm. Es iztēlojos sevi mirušu un to, cik visiem būs žēl, t. un m., un tam cally vonny Džo, šitam varmākam, un ari doktoram Brodskim, un doktoram Branomam, un priekšlietu iekšlietu ministram, un ikvienam citam veck. Un ari plātīgajai vonny Valdībai. Tā nu es vilkos ārā, ziemā, patlaban bija pēcpusdiena, gandrīz divi, kā es varēju viddy Centra bolshy laikrādī, tātad tai valstī ar veco uzlaboto molokobiju pavadījis ilgāk, nekā likās. Gāju pa Marganitas bulvāri, nogriezos Butbija avēnijā, vēlreiz ap stūri, un tur jau slējās Publiskā Biblio.

Tā bija starry cally mesto, nespēju atcerēties, ka būtu turp gājis, kopš biju ļoti, ļoti malenky malchick, ne vairāk kā sešus gadus vecs, un šitai namā bija divas daļas — viena, kur saņemt grāmatas, un otra, kur tās lasīt, pilna ar gazettas un žurnāliem, un tādu von, kāda nāk no gaužām starry veciem vīriem, kuru plott ož pēc vecuma un nabadzības. Tie tad nu stāvēja pie gazetta stendiem visriņķī pa telpu, šņaukādamies, raugādamies un govoreeting paši ar sevi, un šķirstīdami lappuses, lai gauži sērīgi lasītu ziņas, vai arī sēdēja pie galdiem, skatīdamies žurnālus vai tikai izlikdamies, ka skatās; daži bija aizmiguši, un viens otrs pamatīgi gromky krāca. Sākumā es īsti nevarēju atcerēties, ko gribu, bet tad iztrūcies atminējos, ka ittied šurp, lai noskaidrotu, kā izlaist garu bez sāpēm; tad nu es goolied pie plaukta, kurš bija pilns ar izziņu veshches. Vesels lērums grāmatu, brāļi, bet nevienas ar noderīgu nosaukumu. Atradās kāda medicīnas grāmata, to es paņēmu, bet atvēris ieraudzīju, ka tā ir pilna ar šaušalīgu brūču un slimību zīmējumiem un fotogrāfijām, un tas man sagrieza lādu mazu nelabumu. Tad nu es noliku to atpakaļ un nocēlu lejā lielo, biezo grāmatu jeb tā saucamo Bībeli, domādams, ka varbūt tā mani mazliet nomierinās, kā bija noticis senajās Vēcē dienās (nemaz jau ne tik senās, bet šķita, ka pagājis ļoti, ļoti ilgs laiks), un aizklunkurēju pie viena no krēsliem, lai palasītu. Taču viss, ko es uzgāju, bija par šaustīšanu septiņdesmitreiz septiņas reizes, par jūdu pūļa lamāšanos un tolchocking, un arī no šitā man sametās šķērma dūša. Gandrīz vai sāku raudāt, un viens baigi starry noplīsis moodge man iepretim jautāja: Kas noticis, dēls? Kas par vainu?

-  Es gribu izlaist garu, es atteicu. Man viss līdz kaklam, tāpēc. Šitā dzīve, tas nu ir par daudz.

Kāds starry veck, kurš lasīja man līdzās, nošņācās: Kuš kušššš! nepaceldams skatienu no sazin kāda bezoomny žurnāla, pilna ar bolshy ģeometrisku veshches zīmējumiem. Tie man itin kā atgādināja ko pazīstamu. Šitais pirmītējais moodge sacīja: Tam tu esi par jaunu, dēls. Tev taču viss vēl priekšā.

-  Jā, es rūgti attraucu. Kā pāris lieko groodies.

Žurnāllasītājs veck atkal nošņāca: Kušššš! bet šoreiz

pacēla skatienu, un mums abiem smadzenēs kaut kas noklikšķēja. Es viddied, kas viņš ir.

-  Es nekad neaizmirstu formu, Dieva vārds, viņš krietni gromky noteica. Es nekad neaizmirstu nevienu formu. Dieva vārds, mazgadīgais neģēli, nu tu esi man rokā!

Kristalogrāfija, re, kas tas bija. To pašu viņš bija stiepis no Bihlio arī toreiz. Mākslīgie zobi horrors how sabradāti. Platties noplēstas. Viņa grāmatas razrezzed— un visas par kristalogrāfiju. Nospriedu, ka vislabāk būs, ja itin skorry lasīšos prom no šejienes, brāļi. Taču šitais starry vecais moodge jau bija kājās, creeching kā bezoomny uz visiem starry vecajiem kāsētajiem pie gazettas sienmalēs un uz tiem, kuri pie galdiem snauduļoja pār žurnāliem.

-  Viņš mums ir rokā! šis creeched. Pretīgais mazgadīgais neģēlis, kurš sapostīja grāmatas par kristalogrāfiju, retas grāmatas, grāmatas, kuras vairs nebūs iegūstamas nekad un nekur!

Tas sacēla šaušalīgu, traku shoom, it kā šitam vecajam veck nudien būtu sagājusi gristē gulliver.

-  Gļēvulīgās, brutālās jaunatnes paraugs, augstākās godalgas vērts! viņš creeched. Tepat, mūsu vidū, atkarīgs no mūsu žēlastības! Viņš ar saviem drauģeļiem mani piekāva, spārdīja un grūstīja! Viņi noplēsa man drēbes un izrāva zobus! Viņi smējās par manām asinīm un vaidiem! Un aizspārdīja mani mājās, apdullinātu un kailu!

Gluži viss nu nebija taisnība, kājūs, brāļi, zināt. Cik necik platties viņam palika mugurā, galīgi nagoyjau viņš nebija.

Es creeched pretī:

-Tas bija vairāk nekā pirms diviem gadiem! Sodu es jau esmu saņēmis! Un mācību dabūjis. Paskatieties, lūk, tur avīzēs ir mana fotogrāfija!

-   Ak sodu? noteica viens starry tips, tāds kā izbijis karavīrs. Jūs visus vajadzētu iznīcināt. Tāpat kā kaitīgas sērgas. Sodu, redzējies!

-   Labi, labi, es sacīju. Katram ir tiesības uz savu viedokli. Piedodiet man, jūs visi. Tagad man jāiet.

Un es dzīros itty ārā no šīs mesto, pilnas ar bezoomny večiem. Aspirīns, re. kas vajadzīgs! Garu var izlaist no simt tabletēm aspirīna. Un aspirīnu pārdod aptiekā. Bet kristalogrāfijas ueck creeched: Nelaidiet viņu prom! Mēs viņam parādīsim sodu, šim slepkavīgajam neģēlim! Ķeriet viņu ciet!

Un, ticiet, brāli, vai dariet pretējo veshch, — divi trīs starry tricekļi, ap gadiem deviņdesmit gabalā, sagrāba mani ar savām drebelīgajām, vecajām rookers, un man sametās nelabi no vecuma un jrfimības von, kas nāca no šiem pussprāgušajiem moodges. Nu šurp metās kristāla ueck un sāka plīkšķināt malenky vārgus tolchocks man pa litso, es centos izrauties un itty ārā, bet šitentās starry rookers, kas mani turēja, izrādījās stiprākas, nekā biju domājis. Tad no savām gazettas šurp kleberēja vēl citi starry vecks, lai kluptu virsū Jūsu Pazemīgajam Stāstītājam. Šie creeched tādas ueshcheskā: "Sitiet viņu nost, samīdiet, nokaujiet, speriet ārā zobus!" — un tamlīdzīgu cal, un es pietiekami skaidri sapratu, kas tas ir. Vecums še klupa virsū jaunībai, lūk, kas tas bija. Daži murmulēja: "Nabaga vecais Džeks, viņš gandrīz nogalināja nabaga veco Džeku, šitais nepilngadīgais neģēlis," — un tā tālāk, it kā viss būtu noticis nupat vakar. Un, manuprāt, šiem tieši tā ari likās. Patlaban visriņķī vijņoja tāda kā uonny, tekalējošu netīru veču jūra, šie creeching un elšādami centās tikt man klāt ar savām vārgajām rookers un sažuvušajiem vecajiem nagiem, bet mūsu kristāla droog atradās pašā priekšā, raidīdams tolchock pēc tolchock. Taču es neuzdrīkstējos pasākt nevienu pašu veshch, ak, mani brāļi; labāk bija paciest, ja sit man, nekā mocīties ar vēmienu un briesmīgām sāpēm, bet, protams, jau pats fakts vien, ka notiek vardarbība, lika man sajust, ka nelabums glūn ap stūri, lai varētu viddy, vai var nākt ārā un klupt man virsū.

Tai brīdī ieradās apkalpotājs, pajauns veck, un creeched: Kas te notiek? Tūliņ izbeidziet! Šeit ir lasītava!

Tomēr neviens nelikās ne zinis. Tad apkalpotāj veck noteica: Labi. es zvanīšu policijai.

Un te nu es creeched to, ko nebūtu cerējis izbrēkt visā savā jeezny:Jā, jā, jā, zvaniet, pasargājiet mani no šiem vecajiem vājprāšiem!

Es ievēroju, ka apkalpotāj veck pārāk nekāro iejaukties šajā dratsing un paglābt mani no satrakoto starry vecks niknajiem nagiem; viņš aizvilkās uz savu kabinetu, vai kur nu tur bija telefons. Večuki jau sēca vien. un es nopratu, ka vajadzētu tikai uzsist šiem ar knipi, un gar zemi šie būtu, tomēr ļoti pacietīgi Jāvu, lai viņu starry rookers mani satur, aizvēru glazzies, jutu vārgos tolchocks pa liiso un slooshied aizelsušās, šņākojošās vecās golosses creeching: Mazgadīgais neģēlis, slepkavnieks, huligāns, dauzoņa, sitiet viņu nost! -Taču tad es dabūju tik baigi sāpīgu tolchock pa degunu, ka sacīju pats sev — pie velna, pie velna, atvēru glazzies un sāku cīnīties, lai tiktu vaļā, kas nebūt nebija grūti, un creeching drāzos uz tādu kā gaiteni, kas atradās aiz lasītavas. Bet šitie starry atriebēji nesās man pakaļ, gārgdami kā pie miršanas, dzīvnieciskās ķetnas trīcēja kārē tikt klāt Jūsu Draugam un Pazemīgajam Stāstītājam. Tad man aizlika priekšā kāju, es izstiepos uz grīdas, saņēmu spērienu, visbeidzot slooshied jaunu vecks golosses creeching: Labs ir, labs ir, tagad rimstieties! un zināju, ka policija ir klāt.

3

Es biju kā apdullis, ak, mani brāli, un sevišķi skaidri viddy nevarēju, tomēr biju pārliecināts, ka šitos mūlicents esmu saticis kādā mestojau agrāk. Tas, kurš turēja mani ciet, murminādams "mierā, mierā, mierā" pie pašām Publiskās Biblio durvīm, — to es nepazinu nemaz; taču man šķita, ka viņš ir pārāk jauniņš, lai būtu rozz. Toties, nopētījis abu pārējo muguras, es biju drošs, ka esmu uiddied viņus iepriekš. Viņi milzīgā bolshy līksmē un priekā šaustīja starry vecos vecks, švipstinādami malenky pātagas un creeching:Saņemiet nu, nekrietneji! Mēs jūs izmācīsim, kā taisīt tračus un traucēt Valsts Mieru, jūs, samaitātie ļaundari, jūs!

Viņi sadzina šos elsojošos un sēcošos, un turpat vai mirstošos starry atriebējus atpakaj lasītavā, tad pagriezās, smecking aiz prieka par paveikto, un viddied mani. Vecākais no abiem sacīja: Tu paskat vien, tu paskat vien! Tas tak mazais Alekss! Gauži sen neesam redzējušies, droog. Kā iet?

Es apstulbu, formastērps un shlemjeb ķivere nejāva labi uiddy, kas tas tāds ir, lai gan litso un goloss bija loti pazīstamas. Tad es paskatījos uz otro, un par viņu—ar šito smīnošo bezoomny litso— gan nekādu šaubu nebija. Pagalam sastindzis un stingdams vēl vairāk, es atkal pievērsos tupaskatvien teicējam. Un tas bija taukais, vecais Billībojs, mans sensenais ienaidnieks. Otrais, protams, bija Dims, kurš reiz bija droog man un ienaidnieks smirdīgajam, taukajam āzim Billībojam, taču tagad Dims bija millicent, kārtības sargātājs formastērpā, ar shlem un pātagu.

-  Nē, es izdvesu.

-  Tas tik ir pārsteigums, ko? Un vecais Dims izgrūda veco zviedzienu, kuru atcerējos tik horrorshoiv: Hā hā hā!

-  Tas nav iespējams, es izstomīju. Tas nevar būt! Es neticu!

-  Tā rāda vecās glazzies, Billibojs nosmīkņāja. Mēs neko neslēpjam. Nekādu burvestību, droog. Tikai darbiņš diviem, kuri sasnieguši strādnieka vecumu. Policija.

-  Jūs esat pārāk jauni! es iebildu. Daudz par jauniem. Maichicksjūsu gados nemāca par rozzes.

-   Bijām jauni, noburkšķēja vecais millicent Dims. To nu es nespēju pārciest, brāļi, nudien nespēju. Kādreiz bijām gan, jaunais droogie. Un tu aizvien biji tas visjaunākais. Bet mēs nu esam šite.

-  Es joprojām nespēju tam noticēt, es teicu.

Tad Billībojs, rozz Billībojs, ko es nespēju pārciest, uzrunāja millicent, kurš itin kā turēja mani ciet un kuru es nepazinu: Manuprāt, Reks, būtu vairāk labuma, ja mēs liktu lietā veco disciplināro sodu. Puikas paliek puikas, kā jau arvien. Šoreiz nav ko noņemties ar ķēpīgo procedūru policijas iecirknī. Šamējais atkal ir ķēries pie saviem vecajiem trikiem, kurus mēs labi atceramies, bet tu gan, protams, atcerēties nevari. Viņš mēdza uzbrukt veciem un neaizsargātiem, bet viņi tika pienācīgi atriebti. Taču ari mums ir kas sakāms Valsts vārdā.

-   Ko tas viss nozīmē? es jautāju, gandrīz nespēdams ticēt savām ookos. Tieši viņi jau piesējās man. brāļi! Jūs neesat un nevarat būt viņu pusē! Tu to nevari, Dim! Tas bija viens ueck, ar kuru mēs reiz draiskojāmies vecajos laikos, kurš pēc šiem garajiem gadiem centās sagādāt man malenkg atmaksu.

-  Gari gadi — tas ir pareizi sacīts, Dims noteica. Tās dienas es neatceros pārāk horrorshoiv. Un nesauc vairs mani par Dimu. Sauc mani par policistu!

-  Tomēr atmiņā ir palicis pietiekami daudz, Billībojs turpināja klanīt savu gulliver. Tik trekns kā agrāk viņš vairs nebija. Neganti, mazi malchicks, kuri veikli darbojas ar rikļugriežamiem brituas, — tie ir jāsavalda.

Viņi sagrāba mani labi cieši un vilkšus izvilka no Biblio. Ārā gaidīja millicent patruļmašīna, un tas veck, kuru viņi sauca par Reksu, bija šoferis. Viņi tolchocked mani mašīnas aizmugurē, un visu laiku man gribot negribot šķita, ka patiesībā tas ir tikai joks un ka Dims beigu beigās novilks shlem no savas gulliuer un raus vaļā "hā hā hā". Taču viņš to nedarīja. Cenzdamies apspiest strac/csirds dziļumos, es teicu:

-  Un vecais Pīts, kas ir noticis ar veco Pitu? Ar Džordžiju gan bēdīgi, es piemetināju, par to es slooshied.

-Pīts, ak jā. Pīts, Dims novilka. Tā kā atceros gan tādu vārdu.

Es varēju viddy, ka mēs braucam ārā no pilsētas, un jautāju: Uz kurieni mēs braucam?

Billībojs pagriezās šurp no priekšējā sēdekļa, lai pavēstitu:

-  Vēl ir gaišs. Mazs izbrauciens uz laukiem, ziemīgi kailiem, bet vientuļiem un jaukiem. Nav īsti labi — vienmēr ne —, ka lewdies pilsētā viddy pārāk daudz no mūsu disciplinārā soda. Ielās jāuztur tīrība ne tikai vienā ziņā vien.

Un viņš atkal pagriezās uz priekšu.

-  Paklau, es sacīju, man šitais viss nepielec. Vecie laiki sen pagājuši. Par to, ko es izdarīju pagātnē, esmu jau saņēmis sodu. Es esmu izdziedināts.

-  To mums nolasīja priekšā, Dims teica. Priekšnieks nolasīja mums priekšā. Un sacīja, ka metode esot ļoti laba.

-  Ak nolasīja priekšā, es malenky drusciņ ļaunīgi piezīmēju. -Tu vēl arvien esi par dumu, lai lasītu pats, ak, brāli?

-  Nu nē, Dims atsaucās tā milzīg maigi un itin kā nožēlodams. Šitā runāt nevajag. Vairs ne, droogie.

Un viņš ievilka vienu bolshy tolchock taisni man pa cluve, tā ka sāka pinkš pinkš pilēt sarkanās deguna krovvy.

-  Nekādas uzticības nekad nav bijis, es sarūgtināti noteicu, ar rooker slaucīdams nost krovvy. Es vienmēr esmu bijis oddy knocky.

-  Būs gana, paziņoja Billībojs. Tagad mēs atradāmies laukos, apkārt slējās lērums kailu koku, pa brīžam ieskanējās tādi kā tāli, savādi čiepstieni, un tālumā kaut kas līdzīgs lauksaimniecības mašīnai sacēla dūcošu shoom. Nu jau biezēja krēsla, jo bija pats ziemas vidus. Visapkārt neredzēja ne leivdies, ne dzīvniekus. Bija tikai mūsu četrotne.

-  Kāp ārā, Aleks, puisīt! Dims pavēlēja. Uz tādu malenky devu disciplinārā soda!

Visu laiku, kamēr šie rosījās, tas šoferueck tikai sēdēja pie auto stūres, kūpinādams zārkanaglu un lasīdams malenky grāmateli. Autiņā viņš bija ieslēdzis gaismu, lai varētu viddy. Un nepievērsa uzmanību tam, ko Billībojs un Dims darīja ar Jūsu Pazemīgo Stāstītāju. Sīki neaprakstīšu, ko viņi darīja, tā bija tāda elsāšana un bumsīšana, kam par fonu kalpoja fermas mašīnu dūkoņa un čivēivčivināšana kailajos jeb nagoy zaros. Auto gaismā varēja uiddy dūmainas elpas strēmeli, un šoferis tikai rāmi šķīra pāri lappuses. Un šie mani visu laiku miltīja, ak, mani brāļi. Tad Billībojs vai Dims, nemāku pateikt, kurš, nosēcās: Man liekas, tā kā pietiktu, droogie, vai tev neliekas?

Abi pēc kārtas iegāza man pēdējo tolchock pa litso, es nogāzos zemē un paliku guļam zālē. Biju nosalis, bet aukstumu nejutu. Šie noslaucīja rookers, atkal uzlika shlems, uzvilka praķus, ko bija nosvieduši, un sakāpa automašīnā.

-  Vēl kādreiz saredzēsimies, Aleks! uzsauca Billībojs, un Dims palaida vienu no saviem vecajiem, klauniskajiem zviedzieniem. Šoferis pabeidza aizsākto lappusi, nolika grāmatu, iedarbināja motoru, un šie šāvās uz pilsētas pusi, mans izbijušais droog un izbijušais ienaidnieks vēl pamāja. Bet es tikai gulēju zemē, paguris un pajucis.

Pēc brītiņa man viss neganti iesāpējās, un tad sāka līt lietus, galīgi ledains. Nevarēju viddg ne leivdies, ne kādas mitekļu ugunis. Kurp gan lai dotos es, kuram nebija nedz māju, nedz arī diez cik daudz skanošā? Apraudājos pats par sevi, vāāhāāhāā. Tad piecēlos un sāku iet.

4

Mājas, mājas, mājas, tās man bija vajadzīgas, un pie MĀJĀM es ari nonācu, brāļi. Gāju pa tumsu, nevis pilsētas virzienā, bet gan turp, no kurienes bija skanējis tas fermas mašīnas shoom. Tas mani aizveda uz tādu kā ciematiņu, kuru, kā jutu, biju viddied agrāk, bet varbūt tā likās tāpēc, ka visi ciemati izskatās vienādi, īpaši tumsā. Tur bija namiņi un viena tāda dzeramā mesto, un taisni ciematiņa galā bija malenky namiņš, gluži oddy knocky, un es varēju viddy, ka uz vārtiņiem balti spīd tā nosaukums. Tur bija rakstīts MĀJAS. Es biju izmircis cauri slapjš ledainajā lietū, tā ka manas platlies izskatījās ne vairs pēc pēdējā modes kliedziena, bet gan pamatīgi nošņurkušas un nožēlojamas, manas dižās krēpes bija slapjš, sapinkājies cally mudžeklis, pielipis pie gulliver, un es biju pārliecināts, ka litso ir vienās skrambās un švīkās, un daži no maniem zoobies tā kā ļodzījās, kad pataustīju tos ar mēli jeb gafvcick. Smeldza visa plott, un briesmīgi gribējās dzert, tāpēc es turēju atvērto rot aukstajā lietū, bet vēders nemitīgi rūca grrrrrr, jo nebija dabūjis nekādu pishcha kopš rīta, un arī tad ne sevišķi daudz, ak, mani brāļi.

MĀJAS, tur bija rakstīts, un varbūt tur gadīsies kāds ueck, kurš palīdzēs. Atvēru vārtiņus un, kājas vilkdams, šļūcu pa taciņu, lietus sāka pārvērsties ledū, un tad es maigi un aizkustinoši pieklauvēju pie durvīm. Neviens ueck nenāca, tāpēc es paklauvēju malenky drusciņ ilgāk un skaļāk un sadzirdēju shoc.-n, ko sacēla durvīm tuvojošās nogas. Durvis atvērās, un vīrieša goloss jautāja: Jā, kas tur ir?

- Ak, es atsaucos, lūdzu, palīdziet! Policija mani piekāva un pameta uz ceļa nomirt. Ak, lūdzu, iedodiet man kaut ko padzerties un ļaujiet pasēdēt pie uguns, lūdzu, ser!

Durvis atvērās plaši, un iekšā es varēju viddy tādu siltu gaismu un sprikš sprakš sprēgājošu kamīnu.

-  Nāciet iekšā, šis veck sacīja, lai kas jūs būtu. Žēlīgais Dievs, nabaga upuri, nāciet un ļaujiet uz sevi paskatīties!

Es grīļodamies iesteberēju iekšā un necik daudz vis nepietēloju klāt, brāļi, es patiesi jutos beigts un pagalam. Šis laipnais ueck aplika rookers man ap pletchoes un ieveda mani istabā, kur atradās kamīns, un tad es, protams, uzreiz sapratu, kur esmu un kāpēc uzraksts MĀJAS uz vārtiņiem licies tik pazīstams. Skatījos uz šo veck, viņš tā draudzīgi skatījās uz mani, un tagad es viņu atcerējos pavisam labi. Protams, viņš mani nevarēja atminēties, jo tajās bezrūpīgajās dienās es un mani tā saucamie droogs nostrādāja mūsu bolshy dratsing un draiskošanos, un crasting, paslēpušies aiz maskām, kuras bija varen horrorshoiv aizsegi. Viņš bija pamaza auguma veck vidējos gados, ap trisdesmit, četrdesmit, piecdesmit, un nēsāja otchkies.

-Apsēdieties pie kamīna, viņš aicināja, un es atnesišu jums viskiju un siltu ūdeni. Ak debess, kāds nudien ir jūs piekāvis!

Un viņš veltija maigu skatienu manai gulliver un litso.

-  Policija, es noteicu. Briesmīgā, šausmīgā policija.

-Vēl viens upuris, viņš tā kā nopūzdamies sacīja. Modernā laikmeta upuris. Iešu atnesīšu jums viskiju, bet pēc tam man vajadzēs mazliet apkopt jūsu brūces.

Un viņš aizgāja. Es to nopētīju, šo malenky ērto istabiņu. Tagad te bija gandrīz vai grāmatas vien un vēl kamīns, un daži krēsli, un nez kāpēc varēja viddy, ka neviena sieviete šeit nedzīvo. Uz galda atradās rakstāmmašīna un vesels lēvenis tādu kā saņurcītu papīru, un es atcerējos, ka šitais veck bija rakstnieks. MEHĀNISKAIS APELSĪNS, tā tur toreiz stāvēja rakstīts. Jokaini, ka tas man palicis prātā. Taču, lai nu kā, izpļāpāties es nedrīkstēju, jo patlaban man bija vajadzīga palīdzība un laipnība. To man bija nodarījuši tie šaušalīgie grahzny bratehnies baisajā, baltajā mesto—piespieduši mani gaidīt palīdzību un laipnību; tagad es pats gribēju sniegt palīdzību un laipnību, ja vien kāds to no manis pieņemtu.

-  Tā, te nu būs, atgriezies sacīja tas veck. Viņš iedeva man peet glāzi karsta un uzmundrinoša dzeramā, no kura es sāku justies labāk, un tad apkopa brūces manā litso. Pēc tam viņš teica: Tu ieiesi jaukā, karstā vannā, es ieliešu ūdeni, un vēlāk tu varēsi man visu izstāstīt pie jaukām, karstām vakariņām, tās es sagatavošu, kamēr tu būsi vannā.

Ak, mani brāļi, es būtu varējis apraudāties par tādu laipnību, un, manuprāt, viņš uiddied vecās asaras manās glazzies, jo norūca: Būs jau labi, un paplikšķināja man pa pletcho.

Lai nu kā, es aizgāju un iekāpu karstajā vannā, un viņš atnesa man pidžamu un peldmēteli, sasildītus pie kamīna, un vēl arī stipri nonēsātas toofles. Un tad, brāļi, par spīti tam, ka viss man smeldza un sāpēja, es nojautu, ka drīz jutīšos krietni labāk. Es ittied lejā pa kāpnēm un uiddied, ka virtuvē viņš ir uzklājis galdu ar nažiem un dakšiņām, un krāšņu, lielu kleb kukuli, vēl tur bija pudele labas mērces, un drīz viņš cēla galdā jauku omleti, šķiņķa lomtieks un kraukšķīgas desiņas, un lielas bolshy krūzes ar karstu, saldu, pienainu chai. Bija tīkami tā sēdēt siltumā un ēst, un es atklāju, ka esmu varen izsalcis, tāpēc, tikušam galā ar omleti, man vajadzēja notiesāt lomtiek pēc lomtiek ar sviestu apziestas kleb, kam pa virsu vēl bija uzsmērēts zemeņu ievārījums no bolshy liela poda.

-Nu ir daudz labāk, es noteicu. Kā gan es spēšu atlīdzināt?

-  Manuprāt, es zinu, kas tu esi, viņš sacīja. Un, ja tu esi tas, ko es domāju, tad tu, mans draugs, esi ieradies īstajā vietā. Vai šorīt avīzēs nebija tava fotogrāfija? Vai tu neesi tās šausmīgās jaunās tehnikas nabaga upuris? Ja tā, tad tevi šurp atvedis pats liktenis. Mocīts cietumā un pēc tam izsviests ārā, lai izciestu mocības policijas rokās? Mana sirds ir atvērta tev, nabaga zēn.

Brāļi, es nespēju iedabūt nevienu s!ouo pa vidu, kaut gan rot man bija plaši pavērta, lai atbildētu uz viņa jautājumiem.

-Tu neesi pirmais, kurš, posta piemeklēts, atnācis šurp, viņš stāstīja. Policijai patīk vest savus upurus uz šī ciemata nomali. Taču tas ir liktenīgi, ka tu, vēl ari cita veida upuris, esi nok|uvis šeit. Tad tu varbūt būsi dzirdējis par mani?

Vajadzēja būt ļoti uzmanīgam, brāļi.

-  Esmu dzirdējis par MEHĀNISKO APELSĪNU, es atteicu. Lasījis neesmu, bet dzirdējis par to gan.

-Āā, viņš novilka, un lilso viņam iemirdzējās kā saule liesmainā rītausmas krāšņumā. -Tagad pastāsti man par sevi!

-Tur ir pavisam maz, ko stāstīt, ser, es sacīju pazemības pilns. Atgadījās tāda muļķīga, puiciska palaidnība — mani tā saucamie draugi pierunāja vai drizāk piespieda mani ielauzties mājā pie kādas vecas ptitsa — tas ir, dāmas. Neko |aunu jau es negribēju. Kā par nelaimi šī dāma pārpūlēja savu veco, labo sirdi, cenzdamās izsviest mani ārā, lai gan es biju pilnīgi gatavs iet prom no brīvas gribas, un tad viņa nomira. Mani apsūdzēja kā viņas nāves vaininieku. Un tāpēc aizsūtīja uz cietumu, ser.

-  Jājājā, turpini!

-  Pēc tam iekšlietu vai priekšlietu ministrs izvēlējās mani izmēģinājumiem ar to Ludoviko veshch.

-  Izstāsti man par to, viņš ieinteresēts teica un paliecās uz priekšu, svītera elkoņi viscaur notašķījās ar zemeņu ievārījumu no šķīvja, ko biju pastūmis malā. Tad es viņam visu izstāstiju. Izstāstīju viņam daudz, itin visu, mani brāļi. Viņš gaužām kāroja visu dzirdēt, glazzies viņam spīdēja un goobers bija pavērušās, kamēr tauki uz šķīvjiem kļuva cietāki cietāki cietāki. Kad beidzu runāt, viņš piecēlās, nemitīgi mādams ar galvu un murminādams hm hm hm, savāca no galda šķīvjus un citas ueshches un aiznesa uz izlietni mazgāt.

-  Es to izdarīšu, ser, turklāt ar prieku! es pieteicos.

-   Atpūties, atpūties, nabadziņ, viņš atsaucās un atgrieza krānu, tā ka tvaiks vien nošņāca. Jādomā, grēkojis tu būsi, taču sods ir bijis pilnīgi nesamērīgs. Viņi ir pārvērtuši tevi par kaut ko tādu, ko nevar nosaukt par cilvēcisku būtni. Tev vairs nav ne grēka, ne izvēles. Tu esi nolemts sociāli pieņemamai darbībai kā maza mašīnīte, kas spēj darīt vienīgi labu. Un to es izprotu skaidri — šo ideju par tā dēvētajiem fona apstākļiem. Mūzika un seksuālais akts, literatūra un māksla — visam tagad jākjūst nevis par prieka, bet gan par sāpju avotu.

-  Tas tiesa, ser, es piekritu, smēķēdams vienu no šī laipnā vīra zārkanaglām ar filtru galā.

-  Viņi vienmēr pārspīlē, viņš turpināja, izklaidīgi slaucīdams šķīvi. Bet īstais grēks slēpjas patiesajā nolūkā. Cilvēks, kurš nespēj izvēlēties, beidz būt cilvēks.

-  Tā teica ari kaplis, ser, es sacīju. Tas ir — cietuma kapelāns.

-  Ak tā, tiešām? Nu protams, viņš tā teica. Tā viņam bija jārunā kā kristietim, vai ne? Jā, tad, lūk, viņš sacīja, joprojām slaucīdams to pašu šķīvi, kuru bija sācis slaucīt pirms desmit minūtēm, rīt šeit ieradīsies daži cilvēki, lai satiktu tevi. Manuprāt, tevi var izmantot, nabaga zēn. Manuprāt, tu varētu palīdzēt satricināt šo apspiedēju valdību. Pārvērst pieklājīgu jaunu cilvēku par mehānismu — par to jau gan nevarētu priecāties neviena valdība, ja nu vienīgi tāda, kura plātās ar savu represīvo politiku.

Viņš vēl arvien slaucīja to pašu šķīvi. Ser, es ieminējos, -jūs visu laiku slaukāt vienu un to pašu šķīvi. Bet par to plātīšanos es j ums piekritu, ser. Kā liekas, šī valdība ir neganti plātīga.

- Ak, viņš nopūtās, itin kā uiddging to šķīvi pirmo reizi, un nolika to. Mājas solī es vēl neesmu pārāk veikls. viņš piezīmēja. Parasti tos paveica mana sieva, ļaudama man mierīgi rakstīt.

-  Jūsu sieva, ser? es jautāju. Vai viņa aizgāja un atstāja jūs?

Es tik tiešām gribēju uzzināt, kas noticis ar viņa sievu, jo visu atcerējos loti labi.

-  Jā, viņa mani atstāja, viņš atbildēja skaļā un rūgtuma pilnā goloss. Redzi, viņa nomira. Viņu zvēriski izvaroja un piekāva. Šoks bija milzīgs. Tas notika šai pašā mājā, rookers, turēdamas trauku dvieli, trīcēja, tur, blakusistabā. Man vajadzēja nocietināt savu sirdi, lai paliktu dzīvot tepat, taču viņa būtu gribējusi, lai es palieku te, kur vēl kavējas maigās atmiņas par viņu. Jā jā jā. Nabaga meitenīte!

Es gluži skaidri uiddied, mani brāji, kas bija noticis tajā tālajā nochy, un, viddying pats sevi tajā nodarbībā, es sajutu, ka virsū nāk nelabums, un gulliver iesmeldzās sāpēs. Tas veck to uiddied, jo mana litso izskatījās briesmīgi bāla, it kā no tās būtu aizplūdušas visas sarkanās sarkanās krovvy, un viņš varēja to viddij.

Tagad liecies gultā, viņš laipni sacīja. Esmu sagatavojis brivo istabu. Nabaga puisēn, tev droši vien ir klājies šausmīgi! Modernā laikmeta upuris, tieši tāpat kā viņa. Nabaga nabaga nabaga meitene!

5

Naktī es krietni horrorshow izgulējos, brāļi, bez nekādiem sapņiem, rīts bija loti skaidrs un tāds dzestrs, un no lejasstāva plūda milzīg tīkama von— šmorējās brokastis. Kā jau allaž, pagāja kāds laiciņš, līdz atcerējos, kur atrodos, bet drīz tas uzpeldēja atmiņā, un es sajutos tīri kā siltumā un drošībā. Taču, laiskojoties gultā un gaidot, kad sauks lejā brokastīs, man iešāvās prātā, ka būtu jāuzzina šī lādzīgā, gādīgā un taisni vai mātišķā veck vārds, tādēļ es veicu mazu ceļojumu tāpat ar nagoy nogas, meklēdams MEHĀNISKO APELSĪNU, kur iekšā noteikti vajadzētu būt viņa eemya, jo viņš tak bija autors. Manā guļamistabā atradās vienīgi gulta, krēsls un lampa, tāpēc es ittied tālāk — uz šī veck istabu — un tur pie sienas viddied viņa sievu bolshy milzonīgā fotogrāfijā, tā ka atcerēdamies sajutos malenky drusciņ nelabi. Bet tur stāvēja ari divi tris plaukti ar grāmatām un, kājau biju gaidījis, to vidū arī MEHĀNISKĀ APELSĪNA eksemplārs, un grāmatai uz muguriņas, tā sacīt, uz skausta, bija autora eemya— F. Aleksānders. Žēlīgais Bog, es nodomāju, reku otrs Alekss! Tad izšķirstīju grāmatiņu, stāvēdams viņa pidžamā, basām nogas, tomēr nespēju aptvert, par ko tai grāmatā ir runa. Izskatījās, ka tā sarakstīta galīgi bezoomny stilā, pilna ar "ak" un "vai" un ar tamlīdzīgu cal, bet jēga šķita tāda, ka lewdies mūslaikos pārvēršoties mašīnās un ka patiesībā visi — jūs un es, un viņš, un sazin kas — vairāk esot tādi kā dabas veidojumi, kā augli. F. Aleksānders acīmredzot uzskatīja, ka mēs visi itin kā augot — viņa vārdiem — pasaules kokā un pasaules dārzā, ko iedēstījis kāds Bog jeb Dievs, un mēs pastāvot tālab, ka esot vajadzīgi šim Bog jeb Dievam viņa izslāpušās mīlestības remdēšanai vai tamlīdzīgi. Šo teicienu shoomman nemaz nepatika, ak, mani brāļi, un es sāku prātot, cik bezoomng šitais F. Aleksānders īsteni ir un vai bezoomny viņš varbūt kļuvis tāpēc, ka sieva dabūjusi galu. Taču viņš sauca mani lejā tīri saprātīga ueckgoloss, pilnā prieka, mīlestības un tamlīdzīga cal, tāpēc Jūsu Pazemīgais Stāstītājs kātoja lejup.

-Tu ilgi gulēji, viņš sacīja, zvejodams ārā no ūdens vārītas olas un vilkdams no rostera grauzdētu rupjmaizi. Ir jau gandrīz desmit. Es esmu augšā kopš pāris stundām un strādāju.

-  Rakstāt vēl kādu grāmatu, ser? es apvaicājos.

-  Nē, nē, šobrīd ne, viņš atbildēja, un mēs jauki un droogy ķērāmies pie olu čirks čerks lupināšanas, kriukš kraukš kramšķinājām šitos tumšos grauzdiņus un dzērām ļoti pienainu chai, kas bija salieta bolshy lielās brokastu krūzēs.

-  Nē, es runāju pa telefonu ar visādiem ļaudīm.

-Man šķita, ka jums nav telefona, es noteicu, ar karotīti ķepsēdams olu un neapdomādams, ko saku.

-  Kāpēc? viņš noprasīja, saspicējis ausis kā tāds skorry dzīvnieks ar tējkaroti vienā rooker. Kāpēc lai tev liktos, ka man nav telefona?

-  Nē, nekas, es attraucu, nekas. Un pūlējos izprātot, brāļi, cik daudz viņš atceras no tās tālās nochy sākumdaļas, kad es ierados pie durvīm ar savu veco pasaciņu, teikdamies zvanīt ārstam, bet viņa sacīja, ka telefona te neesot. Viņš uzmeta man vērīgu smot, bet tad atkal šķitās tikpat laipns un līksms, kā bijis, un šķina iekšā olu. Un čāpstinādams ierunājās: -Jā, piezvanīju visādiem ļaudīm, kurus interesēs tavs gadījums. Saproti, tu vari būt ļoti iedarbīgs līdzeklis, lai nodrošinātu to, ka tagadējā sliktā un nekrietnā valdība nākamajās vēlēšanās vairs netiktu ievēlēta. Redzi, valdība neganti plātās ar to, kādā veidā pēdējo mēnešu laikā ir apkarojusi noziedzību.

Pāri kūpošajai olai viņš vēlreiz ļoti cieši paskatījās manī, un es atkal ieprātojos, vai viņš aptver, kāda loma man līdz šim bijusi viņajeezny. Bet viņš sacīja: -Tā vervē policijā brutālus, jaunus rīkļurāvējus. Tā iesaka pāraudzināt ar metodēm, kuras noved pie debilitātes un nomāc gribu.

Visi šitie garie slovos, brāļi, — un tāds kā neprātīgs jeb bezoomny skatiens viņa glazzies.

-To visu mēs jau esam redzējuši agrāk, -viņš teica, -citās valstīs. Un tie vēl ir tikai ziediņi. Nepagūsim ne apskatīties, kad šeit darbosies pilnīgs totalitārisma aparāts.

"Akmandieniņ," es nodomāju, tiesādams olu un krumšķinādams grauzdiņus, un pavaicāju: Bet kāda loma tur būtu man, ser?

-Tu, -viņš atbildēja ar to pašu bezoomny skatienu, -esi dzīvs liecinieks šiem velnišķīgajiem ierosinājumiem. Cilvēkiem, vienkāršajiem cilvēkiem tas jāzina, jāizprot.

Viņš piecēlās no brokastgalda un sāka soļot šurpu turpu pa virtuvi, no izlietnes līdz pieliekamam kambarim, ļoti gromky runādams: Vai viņiem patiktu, ja viņu dēli kļūtu tādi, kāds esi kļuvis tu, nabaga upuri? Vai tad valdība pati tagad izšķirs, kas ir un kas nav noziegums, un izspiedīs pēdīgo dzīvības un gribas pilienu no katra, kurš atļausies tai neizpatikt?

Viņš kļuva rāmāks, bet pie brokastu olas neatgriezās.

Es sacerēju rakstu, viņš pavēstīja, šorīt, kamēr tu vēl gulēji. Pēc pāris dienām to nodrukās kopā ar tavu skumīgo fotogrāfiju. Un tu, nabaga zēn, parakstīsi šo protokolu, kurā atstāstīts tas, ko viņi tev nodarījuši.

-Un kas jums no tā visa tiks, ser?-es jautāju. -Tas ir — bez skanošā, kuru jūs dabūsiet par savu rakstu, kā jūs to nodēvējāt. Tas ir — kāpēc jūs tik dedzīgi un sparīgi vēršaties pret šo valdību, ja drīkstu tik pārdroši vaicāt?

Viņš sakampa galda stūri un ierunājās, šņirkstinādams zoobies, kuri bija gaužām cally un vienos traipos no zārkanaglu dūmiem: Kādam no mums ir jācīnās! Ir jāaizstāv brīvības dižās tradīcijas! Es neesmu nevienas partijas piekritējs. Kur ieraugu nekrietnību, tur cenšos to izskaust. Partiju nosaukumi neko nenozīmē. Brīvības tradīcija nozīmē visu. Vienkāršie ļaudis izlaidīs to no rokām, jā gan! Viņi pārdos brīvību par mierīgāku dzīvi. Un tāpēc viņi ir jābiksta, jābiksta…

Šai mirkli, brāļi, viņš pagrāba dakšiņu un divas tris razzes ietrieca to sienā tā, ka dakšiņa galīgi saliecās. Tad nosvieda to zemē un ļoti laipni teica: Paēd krietni, nabaga puisīt, modernās pasaules nabaga upuri, un es gluži skaidri varēju uiddg, ka gulliveršim no Liesas sagājusi grīstē. Ēd, ēd. Apēd ari manu olu!

Taču es saciju: Un kas no Lā visa Liks man? Vai mani izārslēs no šitās būšanas? Vai es vēl kādreiz spēšu slooshy veco DevīLo simfoniju nevemdams? Vai es alkal varēšu dzīvoL normālu jeezny? Kas, ser, noliks ar mani?

Viņš, brāļi, paskalījās manī tā, it kā par to vispār nebūlu ne iedomājies un it kā tam turklāl nebūLu nekādas nozīmes, salīdzinoL ar Brīvību un lamlīdzīgu cal, un uzmeLa man pārsLeigLu skaLienu. kā izbrīnījies par manis Leikto, itin kā es būtu palmllīgs. gribēdams kauL ko sev.

-  Nūjā, es jau saku — Lu esi dzīvs liecinieks, nabaga puisīL, viņš Leica. Paēd brokasLis un lad nāc paskalīLies, ko es esmu uzraksLījis, jo Las Liks iespiesls "Nedēļas Taurē" ar lavu parakslu, lu, nelaimīgais upuri!

Nu, brāļi, viņa raksls bija ļoti garš un ļoti raudulīgs penterējums, un, to lasot, man bija milzīg žēl tā nabaga malchick, kurš govoreeted par tādām ciešanām un par to, kā valdība nomākusi viņa gribu, un par to, ka visiem leivdies jācenšas nepieļaut, lai viņus atkal vadītu tik nejēdzīga un nekrietna valdība, un tad es, protams, apjēdzu, ka nabaga cietējs malchick nav neviens cits kā J. P. S.

-  Ļoti labi, es noteicu. Nudien horrorshoiv. Cik spoži tas ir sacerēts, ak, ser!

Te viņš gaužām pētīgi paskalījās manī un iesaucās: Ko?

Šķila, ka iepriekš viņš nemaz nebūlu slooshied, ko es runāju.

-  Ak las, es atlraucu, lo mēs saucam par nadsat valodu. Visi tīņi to lieto, ser.

Tad nu viņš ittied prom uz virtuvi mazgāt traukus, bet mani atstāja stāvot šitajās aizlienētajās nakts platties un toofles un gaidot, līdz notiks tas, kam ar mani jānotiek, jo pašam man nekādu plānu nebija, ak, mani brāļi.

Kamēr dižais F. Aleksānders kavējās virtuvē, pie durvīm atskanēja dingalingaling.

-  Ā! viņš creeched, pa ceļam slaucīdams rookers. Tie būs tie Jaudis. Es iešu.

Viņš tos ielaida, priekšnamā skanēja dārdoši hahahā un sarunas, un sveikiņi, un riebīgs laiks, un kā labi klājas, tad viņi ittied istabā ar kamīnu un grāmatu un ar rakstu par to, kā es esmu cietis, bet, viddying mani, noelsās vāāāi. Tur bija trīs lewdies, un F. Alekss nosauca man viņu eemyas. Z. Dolins bija gaužām aizsmacis un nodūmots veck, klepoja kashl kashl kashl, turēdams rot zārkanaglas galu, kaisīja pelnus pa visām savām plalties un tad rauša tos nost ar tādām kā nepacietīgām rookers. Viņš bija malenky apajš veck, resns, ar lielām otchkies biezos rāmjos. Otrs bija Kāds Tur Rubinsteins, milzīg garš un pieklājīgs chelloveck ar īsta džentlmeņa goloss, loti starry, ar bārdu kā no uzputota olbaltuma. Un pēdējais bija D. B. da Silva, ar skorry kustībām, un no viņa nāca stipra smaržu von. Šie krietni horrorshow nopētīja mani un rādījās pārpriecīgi par to, ko viddied.

-   Vareni, vareni, ko? ierunājās Z. Dolins. Cik izcils gājiens var izdoties ar šo zēnu! Protams, savā ziņā būtu labāk, ja viņš izskatītos vēl slimāks un vēl vairāk pēc zombija. Viss idejas labā. Mēs. bez šaubām, varētu kaut ko izdomāt.

Šitais jociņš par zombiju man, brāli, nepatika, un tāpēc es sacīju: Kas notiek, bratties? Kas briest jūsu prātā pret jūsu mazo droog?

-  Savādi, savādi, iejaucās F. Aleksānders. Tāds runasveids duras man ausīs. Mēs esam tikušies jau agrāk, nav nekādu šaubu.

Šis sarauca pieri un sāka prātot. Nu gan man būtu vajadzējis piesargāties, ak, mani brāļi!

-  Galvenais ir publiskas sanāksmes, ieteicās D. B. da Silva. Rādīt tevi publiskās sanāksmēs — tā būs palīdzība! Un, protams, attiecībā uz laikrakstiem viss ir nokārtots. īstā pieeja ir — izpostīta dzīve. Mums jāiekvēlina visu sirdis!

Viņš parādīja savus trīsdesmit un cik tur zoobies, loti baltus tumšajā litso, un izskatījās malenky bišķiņ pēc tāda kā ārzemnieka.

-  Neviens negrib teikt, kas no tā tiks man, es nerimos. Esmu mocīts cietumā, paša vecāki un viņu pretīgais, uzkundzīgais īrnieks izsvieda mani no mājām, mani piekāva sagrabējuši veči un gandrīz nosita millicents, — kas notiks ar mani?

-Tu redzēsi, zēn, Partija nepaliks pateicību parādā. Nekādā ziņā! Kad viss būs galā, tu saņemsi kādu loti patīkamu mazu pārsteigumu. Pagaidi vien. gan redzēsi!

-  Ir tikai viena veshch, ko man vajag! es creeched. Gribu būt normāls un vesels, kāds biju starry dienās, kad malenky drusciņ papriecājos kopā ar īstiem droogs un nevis ar šamējiem, kuri tikai dēvējas par tādiem, bet patiesībā vairāk ir nodevēji. Vai to jūs spējat izdarīt, ko? Vai kāds ueck spēj mani pārvērst par tādu, kāds es biju? To es gribu, un tas man jāzina.

-  Kashl kashi kashl, nokāsējās šitais Z. Dolins. Brivības cīņas moceklis, viņš noteica. -Tev ir jāspēlē sava loma. to tu neaizmirsti! Tikmēr mēs par tevi parūpēsimies.

Un viņš, bezoomny smaidīdams, sāka paijāt manu kreiso rooker, it kā es būtu kāds idiņš.

-  Beidziet izturēties pret mani kā pret priekšmetu, kurš domāts tikai izmantošanai! es creeched. Neesmu nekāds idiots, ko jūs varētu piešņākt, stulbie bratchriies! Parasti prestoopnicks ir stulbi, bet es neesmu parasts un neesmu ari nekāds Dims. Vai jūs slooshy?

-  Dims, F. Aleksānders domīgi novilka. Dims. Tā kādu sauca. Dims.

-   Ko? es noprasīju. Kāds tam sakars ar Dimu? Ko jūs zināt par Dimu? Un tad novaidējos: Ak, lai Bog mums palīdz!

Man nepatika skatiens F. Aleksāndera glazzies. Gāju uz durvīm, nolēmis kāpt augšā, paņemt savas platties un tad itty prom.

-  Gandrīz vai varētu nodomāt… F. Aleksānders izdvesa, rādīdams savus traipainos zoobies un valbīdams neprātīgas glazzies. Bet kaut kas tāds nav iespējams! Jo zvēru pie Kristus, ja tas būtu viņš, es viņu saplosītu! Es viņu sarautu gabalos. Dieva vārds, jā, jā, to es izdarītu!

-  Tikai mieru, sacīja D. B da Silva, glāstīdams F. Aleksāndera krūtežu, it kā šis būtu noklusināms šunelis. Tas viss jau pagātnē. Tie bija pavisam citi ļaudis. Mums jāpalīdz šim nabaga upurim. Tagad mums tā jārīkojas, paturot prātā Nākotni un mūsu Lietu.

-   Es tikai paņemšu savas platties, noteicu, ticis pie kāpnēm, tas ir, tā sakot, drēbes, un tad laidīšos ittying prom gluži oddy knocky. Tas ir — es visiem pateicos, bet man jādzīvo pašam savajeezny.

Jo, brāļi, es labi skorry gribēju tikt ārā no turienes. Taču iejaucās Z. Dolins: Nu, nē! Tu esi mūsu rokās, draugs, un mēs tevi paturēsim. Tu nāksi mums līdzi. Viss būs kārtībā, redzēsi. Un viņš tuvojās, itin kā grasīdamies atkal nogrābt mani aiz rooker. Tad. brāļi, es iedomājos par kaušanos, bet doma par kautiņu uzrāva vēlēšanos sabrukt zemē un vemt, tāpēc es stāvēju un nedarīju neko. Un tad ieraudzīju šito ārprātu F. Aleksāndera glazzies un sacīju: Kā pavēlat. Esmu jūsu rookers. Bet tad sāksim un nodarīsim, kas darāms, brāļi.

Jo tagad es gribēju tikt ārā no šīs mesto ar nosaukumu MĀJAS. Man vairs ne malenky drusciņ nepatika F. Aleksāndera glazzies skatiens.

-  Labi, noteica šitais Rubinsteins. Saģērbies, un sāksim!

-  Dims Dims Dims, F. Aleksānders nerimās klusiņām murmināt. Kas bija šis Dims?

Es labi skorry ittied augšā pa kāpnēm un apģērbos turpat vai divās sekundēs. Tad kopā ar šiem trim biju ārā un mašīnā, Rubinsteins man vienā pusē, Z. Dolins, kāsēdams kashl kashl kashl, otrā, D. B. da Silva stūrēja uz pilsētu, uz dzīvojamo bloku, kas nemaz neatradās tik tālu no tā, kas reiz bija mans paša dzīvojamais bloks jeb mājas.

-  Kāp ārā. zēn, noteica Z. Dolins un noklepojās, likdams zārkanaglas galam savā rot iekvēloties sarkanam kā tādai malenkij kurtuvei. Lūk, šeit tu tiksi novietots.

Tā nu mēs ittied iekšā, vestibilā uz sienas rēgojās vēl vienas Darba Slavas veshches, un mēs. brāļi, uzbraucām augšā ar liftu un iegājām tādā pašā dzīvoklī kā visi dzīvokļi visos pilsētas dzīvojamos blokos. Ļoti, ļoti malenky, ar divām guļamistabām un vienu dzīvojam-ēdam-darbistabu, kurā galds bija pilns ar grāmatām un papīriem, un tinti, un pudelēm un tamlīdzīgu cal.

-Te būs tavas jaunās mājas, pavēstīja D. B. da Silva. Iekārtojies šeit, zēn! Ēdamais ir bufetē. Pidžama — atvilktnē. Atpūties, atpūties, satrauktais gars!

-  Ko? es pārvaicāju, nespēdams īsti pony.

-  Labi, Rubinsteins noteica savā starry goloss. Tagad mēs tevi atstāsim. Darbs negaida. Atgriezīsimies pie tevis vēlāk. Pavadi laiku, kā labāk tīk!

-  Vēl kas, Z. Dolins iekāsējās kashl kashl kashl. Tu redzēji, kas sarosījās mūsu drauga F. Aleksāndera izmocītajā atmiņā. Vai tas gadījumā nebija… Tas ir — vai tu?… Manuprāt, tu saproti, ko es gribu sacīt. Tam nu mēs neļausim turpināties.

-   Es esmu samaksājis, es sacīju. Bog zina, ka esmu samaksājis par to, ko izdarīju. Samaksājis ne vien par sevi, bet ari par tiem bratehnies, kuri dēvējās par maniem droogs. Jutos tik nikns, ka sametās mazliet nelabi. Es drusku atgulšos. Esmu pārcietis tik šausmīgu, šausmīgu laiku.

-  Esi jau gan, D. B. da Silva piekrita, parādīdams visus savus trīsdesmit zoobies. Pagūli vien!

Tad šie mani atstāja, brāļi. Šie ittiedpie sava darba, kas, pēc manām domām, bija politika un tamlīzīgs cal, bet es gulēju gultā gluži oddg knoekg, un viss bija ļoti, ļoti klusu. Gulēju, aizspēris savus sabogs no nogas un atraisījis kaklasaiti, tāds kā apjucis un neziņā par to, kādu jeezny dzīvošu turpmāk. Un manā gulliver mijās visvisādas bildes, kurās parādījās tie dažādie chellovecks, ko biju sastapis skolā un Vēcē, un dažādās ueshches, kas ar mani bija notikušas, un apjēga, ka visā bolshy pasaulē nav neviena veck, kuram varētu uzticēties. Un tad es tātad iesnaudos, brāļi.

Pamodies es varēju slooshy, ka no sienas plūst mūzika, pamatīgi gromky, un tieši tā bija izrāvusi mani no isā snaudiena. Tā bija simfonija, kuru es itin horrorshow pazinu, bet nebiju slooshied dažu labu gadu, proti, dāņu veck Oto Skadeliga Trešā simfonija, ļoti gromky un brāzmains gabals, sevišķi pirmajā daļā, kura skanēja patlaban. Sekundes divas es slooshied ar tādu kā interesi un prieku, bet tad man virsū gāzās tas viss — gāja vaļā sāpes un nelabums, un es savu keeshkas dziļumos sāku vaidēt. Es, kurš tik ļoti biju mīlējis mūziku, tagad izrāpos no gultas, pie sevis vaimanādams vāāi vāāivāāi, un blīkš blākš blīkšķināju pa sienu, creeching:-Beidziet, apturiet, slēdziet ārā! Tomēr mūzika turpinājās un šķita tā kā vēl skaļāka. Es dauzīju pa sienu, līdz pirkstu kauliņi bija vienas vienīgas sarkanas krovvy un nobrāzta āda, creeching un creeching, taču mūzika nemitējās. Nospriedu, ka jāliek no tās prom, tāpēc izstreipuļoju ārā no malenky guļamistabas un skorry ittied uz dzīvokļa ārdurvīm, taču tās bija aizslēgtas no ārpuses, un laukā es nevarēju tikt. Un mūzika visu laiku kļuva arvien vairāk gromkg, itin kā tā būtu tīša spīdzināšana, ak, mani brāļi. Iebāzu mazos pirkstiņus labi dziļi savās ookos, tomēr tromboni un timpāni dārdēja cauri pietiekami gromky. Tad es atkal creeched, lai šie izbeidz, un rībināju pa sienu, bet tas neko nemainīja ne par malenky mata tiesu.-Vāāi, ko lai es iesāku?-es kunkstēju.-Ak, Bog Debesīs, palīdzi man! Klīdu pa dzīvokli, sāpju un nelabuma pārņemts, lūkodams izslēgt mūziku un dvesdams vaidus no iekšu dzijumiem, un tad pašā virsū grāmatu, papīru un visa šitā ccd kaudzei uz dzīvojamās istabas galda es viddied, kas man darāms un ko es gribēju darīt, pirms tie veči Publiskajā Biblio un pēcāk Dims un Billībojs, pārģērbušies par rozzes, mani apturēja, un tas bija — nogalēties, izlaist garu, uz visiem laikiem aizmukt no šīs ļaunās un nežēlīgās pasaules. Tas, ko es viddied, bija slovo NĀVE uz tādas kā brošūras vāka, lai ari bija vēl tikai NĀVE VALDĪBAI. Un itin kā likteņa pirksts tur bija vēl viena malenky grāmatele, kurai uz vāka rēgojās atvērts logs un uzraksts: "Atver logu svaigam gaisam, svaigām idejām un jaunam dzīvesveidam!" Un es sapratu: man it kā tika teikts, lai daru tam visam galu, izlēkdams ārā. Mirklis sāpju varbūt, un tad miegs mūžīgi mūžos.

Mūzika — visi pūšamie un bungas, un vijoles —joprojām jūdzēm vien plūda iekšā caur sienu. Istabā, kurā biju gulējis, logs stāvēja vajā. Es ittied pie tā un viddied pamatīgu kritamgabalu līdz automašīnām un busiem, un kātojošiem chellouecks tur lejā. Es creeched pasaulei: Palieciet sveiki, lai Bog jums piedod par izpostītu dzīvi!

Tad, mūzikai joprojām aurojot pa kreisi no manis, es uzkāpu uz palodzes, aizvēru glazzies, sajutu savā litso auksto vēju, un tad es lēcu.

6

Es lēcu, ak, mani brāli, un smagi nogāzos uz ietves, bet garu vis neizlaidu, nē, nē. Ja būtu izlaidis, tad nesēdētu šeitan un nebūtu uzrakstījis to, ko rakstu. Lēkts laikam nebija no pietiekama augstuma, lai nosistos. Bet es satriecu muguru un plaukstas, un nogas un jutu briesmīgi bolshy sāpes, pirms zaudēju samaņu, brāļi, un ielā uz mani no augšas noskatījās chellouecks ar izbrīnītām un pārsteigtām litsos. Un tieši pirms tam, kad zaudēju samaņu, es skaidri viddied, ka neviens vienīgs chelloveck visā šai drausmīgajā pasaulē nav manā pusē un ka mūziku aiz sienas bija uzrīkojuši tie, kuri teicās esam mani tā saucamie jaunie droogs, un ka taisni tāda veshch kā šī bija vajadzīga viņu šaušalīgajai, savtīgajai un plātīgajai politikai.

Tas viss pazibēja vienā miljonajā dajā no vienas minoota, pirms es atstāju pasauli un debesis, un blenžošo chellouecks litsos, kas vīdēja virs manis.

Atgriezies pie jeezny pēc gara, melna tukšuma, kurš varēja būt bijis miljona gadu garumā, es attapos slimnīcā, caur un cauri baltā un ar šito smaku, ko sajūt slimnīcās, tādu skābu un sausu, un tīru, šitām antiseptiskajām ueshches, kuras dod slimnīcās, vajadzētu būt ar loti horrorshow uon— pēc ceptiem sīpoliem vai puķēm. Milzīg lēnām nācu pie atjēgas, kas es tāds esmu, viss biju ievīstīts baltā, bet savā plott nejutu neko, ne sāpes, ne kādu sajūtu, ne vispār kādu ueshch. Visriņķī manai gulliuer bija apsējs, pie litso pielipināti kādi auduma gabaliņi.

rookers no vienas vietas apsējos, bet pie pirkstiem piestiprinātas tādas kā nūjiņas, itin kā tur būtu puķes, kurām jāliek augt taisni, un ari manas nabaga vecās nogas bija izstieptas kā striķi, visur vieni vienīgi apsēji un drāšu būri, un manā labajā rooker netālu no pletcho pilēja sarkanas sarkanas krovvy no vēkšpēdus apgrieztas pudeles. Taču es nejutu neko, ak, mani brāļi. Pie manas gultas sēdēja kopēja un lasīja kaut kādu grāmatu gaužām blāvā iespiedumā, pēc daudzajām pēdiņām varēja viddy, ka tas ir stāsts, un lasot viņa smagi elsa āh āh āh, tātad tam vajadzēja būt stāstam par veco in-out-in-out. Šitentā kopēja bija varen horrorshow devotchka ar ļoti sarkanu rot un garām skropstām pār glazzies, un varēja viddy, ka zem trakoti stīvā formastērpa viņai ir ļoti horrorshow groodies. Tāpēc es viņai teicu: Kā būs, ak, mana mazā mās? Nāc jel un jauki apgulies ar savu malenky droog šai gultiņā!

Taču slovos necik horrorshow nenāca laukā, jo rot man bija tāda kā galīgi notirpusi, un ar yahzickes varēju sataustīt, ka dažu zoobies vairs nav. Bet šitā kopēja salēcās, nosvieda savu grāmatu uz grīdas un iesaucās: O, tu esi atguvis samaņu!

Tas bija pamatīgs teiciens tādai malenky plitsakā viņa, un es lūkoju to darīt zināmu, bet slovos izklausījās tikai pēc ē ē ē. Viņa ittied prom un atstāja mani oddy knocky, un nu es varēju viddy, ka esmu viens malenky istabiņā, nevis kādā no tām garajām palātām kā toreiz, kad biju pavisam mazs malchick, tās bija pilnas ar kāsējošiem, mirstošiem starry vecks visriņķī, lai pašam atkal gribētos kļūt sveikam un veselam. Toreiz man bija tāda kā difterija, ak, mani brāļi.

Rādījās, ka nu es vairs šitik ilgi nespēju noturēties pie samaņas, jo gandrīz tūliņ atkal tā kā aizsnaudos, ļoti skorry, taču pēc minootavai divām skaidri apjautu, ka šitā kopējptt'tsa ir atgriezusies un atvedusi chellovecks baltos uzsvārčos, un šie, viddying mani, milzīg rauca pieri un ņurdēja hm hm hm par Jūsu Pazemīgo Stāstītāju. Un kopā ar tiem, skaidrs kā diena, bija ari vecais Vēcē kaplis, govoreeting: -Ak, mans dēls, mans dēls, elpodams man virsū baigi novadējušos viskija von, un tad sacīja: Bet es neparko tur nepaliku, nē nē. Es nekādā ziņā nevarēju piekrist tam, ko šie bralchnies grasās darīt ar vēl citiem nabaga prestoopnicks. Tāpēc es aizgāju un tagad noturu sprediķus par to visu, mans mazais, mīļotais dēls iekš J. K.

Vēlāk es pamodos atkal, un ko gan es viddied apkārt gultai, ja ne tos trīs, no kuru dzīvokļa biju izlēcis, proti, D. B. da Silvu, Kādu Tur Rubinsteinu un Z. Dolinu.

Draugs, viens no šiem uecks teica, bet es nevarēju īsti horrorshoiv viddij vai slooshy, kurš tieši, draugs, mazais draugs, ši goloss runāja, cilvēki kvēlo sašutumā! Tu esi iznicinājis jebkuras izredzes, lai šie briesmīgie, plātigie ļaundari varētu tikt ievēlēti vēlreiz. Tu esi krietni pakalpojis Brīvībai!

Es lūkoju atcirst: Ja es būtu nomiris, tad būtu vēl labāk, vai ne, jūs, politiskie bratchnies, viltīgie un nodevīgie droogs, tie jūs esat!

Bet atskanēja tikai ē ē ē. Tad viens no šiem trim novicināja žūksni izgriezumu no gazettas, un es varēju viddy šaušalīgu attēlu, kur pats vienās krovuy guļu uz nestuvēm, ko nes prom, un nu tā kā atcerējos gaismas zibšņus, tie būs bijuši foto vecks. Ar vienu glazz es varēju salasīt virsrakstus, kuri trīcēja ši chelloveck rooker, tādus kā zēns kritis par upuri kriminalreformas projektam un valdība slepkavas lomā, un Vēl tur bija uzbildēts kāds ueck, kurš šķitās pazīstams, zem bildes bija rakstīts ārā ārā ārā, un tas laikam bija tas iekšlietu vai priekšlietu ministrs. Nu ierunājās kopējptitsa;-Jums nevajadzētu viņu tā satraukt. Jums nevajadzētu darīt neko tādu, kas bojā viņa omu. Nāciet, jāiet prom!

Es centos pateikt: "Ārrā rrā rrā," — bet atkal iznāca ē ē ē. Lai nu kā, šitie trīs politikas uecks aizgāja. Un aizgāju arī es, tikai atpakaļ uz to valsti, atpakaļ biezajā tumsā, ko apgaismoja tādi savādi sapņi, es pat īsti nezināju, vai tie ir sapņi vai nav, ak, mani brāļi. Tā, piemēram, man šķita, ka no visas manas plott jeb ķermeņa izlaiž tādu kā netīru ūdeni un tad piepilda to no jauna, ar tīru. Un vēl bija ļoti jauki un horrorshoiv sapņi par to. ka es atrodos kāda ueck autiņā, ko esmu crasted, un braukāju šurpu turpu pa pasauli gluži oddy knocky, notriekdams leivdies un klausīdamies, kā šie creech, ka mirstot, par to, kā es nostrādāju veco in-out-in-oul ar devotchkas, presēju tās pie zemes un uzdarbojos, bet visi stāv apkārt, plaukšķinādami rookers un gavilēdami kā bezoomng. Tad es pamodos atkal, un ieradušies bija t. un m., lai uiddy savu slimo dēlu, un m. milzīg horrorshoiv pinkšķēja. Tagad es varēju govoreet pulka labāk un spēju pateikt: Paskat paskat paskat vien, — kas notiek? Kas liek jums domāt, ka te jūs esat gaidīti?

Mans tētuks tā kaunīgi dvesa: Tu biji avīzēs, dēls. Tur bija sacīts, ka tev stipri darīts pāri. Tur bija sacīts, ka valdība novedusi tevi līdz pašnāvības mēģinājumam. Un savā ziņā tā bija arī mūsu vaina, dēls. Tavas mājas ir tavas mājas, kas bijis — izbijis, dēls.

Mana mamma turpināja pinkšķēt un izskatījās tik neglita, ka vai nobučojiet man sharries.

-  Un kā labi klājas jūsu jaunajam dēlam Džo? es apvaicājos -Ticu un ceru, ka viņam netrūkst plaukstošas veselības un labklājības.

Mamma šņukstēja: Ak, Aleks, Aleks! Vāāāāāāāāi.

-  Ļoti nepatīkama lieta, dēls, sacīja tētuks. Viņš iekļuva nelielās nepatikšanās ar policiju, un policija viņu piekāva.

-  Tiešām? es teicu. Tiešām? Tik lielisks chelloveck un tamlīdzīgi. Esmu gaužām pārsteigts, nudien.

-  Viņš nekur neiejaucās, mans t. skaidroja. Bet policisti teica, lai viņš ejot prom. Viņš gaidīja uz stūra, dēls, lai satiktos ar kādu meiteni. Viņi lika, lai Džo iet prom, bet viņš atbildēja, ka viņam esot tādas pašas tiesības kā jebkuram citam, un tad tie uzbruka un nežēlīgi piekāva viņu.

-   Šausmīgi, es sacīju. Tik tiešām šausmīgi. Un kur nabaga puisēns ir tagad?

-  Vāāāāāāi, mamma bimbināja. Atgriezās tur, ak vāā vāāāi.

-Jā, tētuks apstiprināja. Atgriezās savā dzimtajā pilsētā, lai atlabtu. Viņa šejienes darbu vajadzēja atdot citam.

-  Tātad tagad, es sacīju, jūs labprāt gribētu, lai es pārnāku mājās un lai viss ir tāpat kā agrāk.

-Jā, dēls, -tētētuks atsaucās. Lūdzu, dēls!

-  Es to apsvēršu, es pavēstīju. Rūpīgi padomāšu par to.

-  Vāāāāāāi. mamma noelsās.

-  Klau, izbeidz, es teicu, vai ari es sagādāšu tev pienācīgu iemeslu, kura dēj gaudot un creech. Ņemšu un izsperšu tev zoobies.

Un, ak, mani brāļi, to sakot, es sajutos malenky drusciņ labāk, it kā visā manā plott ieplūstu svaigas, sarkanas krovvy. Par to nu tiešām vajadzēja padomāt. Šķita, ka tādēļ, lai man kļūtu labāk, bija vajadzējis, lai kļūtu sliktāk.

-Tā neklājas runāt ar māti, dēls, tētuks iebilda. Galu galā viņa ir laidusi tevi pasaulē.

-Jā, es piekritu, turklāt pamatīgi grahzny vonny pasaulē. Cieši, kā sāpēs, aizvēru glazzies un teicu: Tagad ejiet prom! Es padomāšu par atgriešanos. Bet visam būs jābūt pilnīgi citādi.

-Jā, dēls, -1. sacīja. Būs, kā tu teiksi.

-Jums vajadzēs mainīt uzskatus par to, kurš ir noteicējs, es paziņoju.

-  Vāāāāāāi, mamma nerimās.

-  Ļoti labi, dēls, tētuks izdvesa. Viss būs tā, kā tu vēlēsies. Tikai veseļojies!

Kad viņi aizgāja, es gulšņāju un bišķiņ pārdomāju visādas ueschches, piemēram, tās dažādās ainas, kas maisījās man pa gulliver, un, kad ienāca kopējptitsa un ņēmās nogludināt gultas palagus, es pavaicāju: Cik ilgi es jau te esmu?

-  Būs kāda nedēļa, viņa atbildēja.

-  Un ko ar mani darīja?

-  Redzi, viņa teica, tev bija lērums sasitumu un nobrāzumu, tu pārcieti smagu satricinājumu un zaudēji daudz asiņu. To visu taču vajadzēja vērst par labu, vai ne?

-  Bet vai kāds kaut ko darīja ar manu gulliver?-es jautāju. Tas ir, es gribēju teikt — vai viņi krāmējās pa manām smadzenēm?

-  Lai ko viņi būtu darījuši, ptilsa attrauca, tas nāks tikai par labu.

Bet pēc dažām dienām ieradās pāris tādu kā dakteruec/cs, abi samērā jauni vecks ar milzīg sladkg smaidiem, un līdzi šiem bija tāda kā bilžu grāmata. Viens no šiem sacīja: Mēs gribētu, lai tu paskaties uz attēliem un pasaki, ko par tiem domā. Norunāts?

-   Kas notiek, ak, mazie droogies? es jautāju. Kāda jauna bezoomny ideja atplaukusi jūsu prātā?

Abi noķiķināja tādu mulsu smeck, tad apsēdās katrs savā pusē gultai un vēra vaļā grāmatu. Pirmajā lappusē bija uzfotografēta putna ligzda, pilna ar olām.

-  Tātad? skubināja viens no dakteruec/cs.

-  Putna ligzda, es teicu. pilna ar tādām kā olām. Ļoti, ļoti jauki.

-  Un ko tu gribētu ar tām darit? noprasīja otrais.

-  O , es atbildēju, sašķaidīt. Pacelt visas gaisā, triekt pret mūri vai klinti, vai ko un viddy, kā tās baigi horrorshow sašķīst.

-  Labi labi, šis novilka, un lapa tika pāršķirta. Tur bija bilde ar vienu no šitiem bolshy lielajiem putniem, ko sauc par pāviem, ar varen lielīgi izplestu asti visvisādās krāsās.

-Tātad? sacīja viens no tiem vecks.

-  Man patiktos, es teicu, izraut visas šitentās spalvas šim no astes un slooshy, kā šis creech pilnā rīklē. Par to, ka šis ir tik lielīgs.

-  Labi, šamējais novilka, labi labi labi.

Un turpināja šķirstīt lappuses. Tur bija bildes ar patiesi horrorshow devotchkas, un es teicu, ka labprāt nostrādātu ar šāmveco in-out-in-out ar krietnu daudzumu ultravarmācibas. Bija bildes, kur kādi chellovecks dabūja ar zābaku taisni pa litso. sarkanas sarkanas krovvyvien šķīda, un es teicu, ka labprāt būtu tur klāt. Vēl bija bilde ar cietuma kapļa veco nagoy droog, kurš nes kalnā savu krustu, un es teicu, ka labprāt dabūtu rokā āmuru un naglas. Labi labi labi.

-  Ko tas viss nozīmē? es noprasīju.

Viens no šiem diviem vecks sacīja: Dziļa hipnopēdija, vai arī kādu tamlīdzīgu slovo. Šķiet, tu esi izārstēts.

-  Izārstēts? es iesaucos. Šitentā piesiets pie gultas, un jūs sakāt — izārstēts? Bet es saku — nobučojiet man sharries!

-  Pagaidi vien, teica otrs. Nu vairs nebūs ilgi.

Tā nu es gaidīju, ak, mani brāli, man kļuva pulka labāk, gremojot olas un grauzdiņu lomticks un peeting bolshy milzīgas krūzes ar pienainu chai, un tad kādu dienu šie pavēstīja, ka man būšot kāds ļoti ļoti ļoti īpašs apmeklētājs.

-   Kas tad? es jautāju, kamēr šie čubināja gultu un sukāja man krēpes, jo apsējs no manas gulliuer nu bija nost un mati auga atkal.

-  Redzēsi, redzēsi, šie atteica. Un es viddied gan. Pustrijos pēcpusdienā saradās visi fotogrāfi un gazelta vīri ar bloknotiem un zīmuļiem un tamlīdzīgu caL Un, brāļi, šie bezmaz vai taurēja bolshy fanfaras par godu dižajam un svarīgajam ueck, kurš ieradās viddy Jūsu Pazemīgo Stāstītāju. Šis nāca iekšā un, protams, nebija neviens cits kā iekšlietu vai priekšlietu ministrs, saģērbies pēc pēdējās modes un zemu dārdinādams savu augstākās klases goloss. Žviks žviks knaks knipšķināja fotoaparāti, kad šis pastiepa man sveicienam savu rooker.

-  Paskat paskat paskat vien, es noteicu. Kas notiek, vecais droogie?

Rādījās, ka neviens to īsti nespēj pony, tomēr viens tādā asā goloss sacīja: Vairāk cieņas, zēn, tu runā ar ministru!

-  Yarbles, es atcirtu, atņirdzis zobus kā suns. Bolshy diži yarblockos jums visiem!

-  Nekas, nekas, labi skony iejaucās šitais iekšlietu priekšlietu . Viņš runā ar mani kā draugs — vai ne, dēls?

-  Es visiem esmu draugs, es atteicu. Tikai ne saviem ienaidniekiem.

-   Un kas ir tavi ienaidnieki? ministrs jautāja, kamēr visi gazetla vecks tik skribelēja skripš skripš. Pasaki to mums, manu zēn.

-  Visi, kas dara man ļaunu, es sacīju, ir mani ienaidnieki.

-  Nu, lūk, iekšl priekšl min klāstīja, apsēzdamies pie manas gultas, es un Valdība, kuras loceklis esmu, gribam, lai tu mūs uzskatītu par draugiem. Jā, par draugiem. Mēs tevi izārstējām, vai ne? Tu saņem vislabāko kopšanu. Mēs nekad neesam vēlējuši tev ļaunu, bet ir daži, kuri ir tev to vēlējuši un vēlē joprojām. Un tu, manuprāt, zini, kas tie ir.

Jā jā jā, viņš turpināja. Ir zināmi cilvēki, kuri gribēja tevi izmantot, jā, izmantot politiskiem mērķiem. Viņi būtu priecājušies, jā, priecājušies, ja tu būtu miris, jo domāja, ka visu vainu tad varētu uzvelt Valdībai. Manuprāt, tu zini, kas ir šie cilvēki.

Ir kāds vīrs, iekpriekmins pauda, vārdā F. Aleksānders, graujošas literatūras sacerētājs, kurš brēca pēc tavām asinīm. Viņš bija traks aiz vēlēšanās ietriekt tev dunci sirdī. Bet tagad tu esi drošībā. Mēs viņu apcietinājām.

-  Viņš jau gan drīzāk bija tāds kā droogie, es ieminējos. Pret mani viņš izturējās tīri vai kā māte.

-  Viņš atklāja, ka tu esi nodarījis viņam Jaunu. Vismaz, mins ļoti skornj piebilda, uzskatīja, ka esi to darījis. Viņa prātā bija izveidojies priekšstats, ka tu esi atbildīgs par kāda viņam tuva un dārga cilvēka nāvi.

-  Jūs gribat sacīt, es piezīmēju, ka viņam to pateica.

-  Viņam bija tāds priekšstats, mins attrauca. Viņš kjuva bistams. Mēs viņu apcietinājām viņa paša drošības labad. Un arī tavējās.

-  Laipni, es noteicu. Ārkārtīgi laipni nojums.

-  Kad tu aiziesi no šejienes, mins turpināja, tev nebūs nekādu raižu. Mēs parūpēsimies par visu. Par labu darbu un labu algu. Jo tu mums palīdzi.

-  Palīdzu? es pārvaicāju.

-  Mēs aizvien palīdzam saviem draugiem, vai ne?

Tad viņš saņēma manu rooker, kāds veckcreechecLSmaidiet! es nedomādams smaidīju kā bezoomnij, un tad žviks žviks knips žviks knaks tika fotografēts, kā mēs ar iekšpriekšminu baigi droogy sēžam viens otram blakus.

-  Labs zēns, sacīja šis dižais chelloveck. Labs, krietns zēns. Un nu skaties — te tev būs dāvana.

Tagad, brāji, iekšā ienesa lielu, spīdīgu kasti, un es skaidri uiddied, kas tā par veshch. Tas bija stereo. To nolika pie gultas, atvēra, un kāds veck iesprauda vadu sienas kontaktā.

-  Ko tu klausīsies? vaicāja veck ar otchkies uz deguna, un rookers viņš turēja skaistus, spīdīgus skaņuplašu vākus, pilnus ar mūziku. Mocartu? Bēthovenu? Šēnbergu? Orfu?

-  Devīto, es sacīju. Brīnišķīgo Devīto.

Un atskanēja Devītā, ak, mani brāļi! Visi jauki un klusu sāka manīties prom, kamēr es aizvērtām glazzies gulēju, slooshijing jauko mūziku. Mins teica: I^abs, krietns zēns, paplikšķināja man pa pletcho un tad itlied prom. Bija palicis tikai viens veck, kurš ierunājās:

-  Lūdzu, paraksties šeit.

Es atvēru glazzies, lai parakstītos, nezinādams, ko parakstu un ko ne, ak, mani brā)i, un man ari bija vienalga. Tad mani atstāja vienatnē ar Ludviga Vana brīnišķīgo Devīto.

Ak, tas bija krāšņums un mmmmm! Ieskanoties skerco, es ļoti skaidri viddied pats sevi, kā es skrienu un skrienu ļoti vieglām un noslēpumainām nogas, sagraizīdams creeching pasaulei visu litso ar savu rīkļugriežamo britva. Un vēl taču sekos lēnā daļa un skaistā pēdējā daļa ar dziedāšanu. Tagad es biju izārstēts.

7

-  Nu, kas nu tagad labs notiksies, mm?

Te nu mēs bijām: es, tas ir—Jūsu Pazemīgais Stāstītājs, un mani trīs droogs, tas ir — Lens, Riks un Bullis, kuru par Bulli sauc tāpēc, ka viņam ir bolshy resns kakls un ļoti gromky goloss, kas skan taisni kā tādam bolshy milzīgam bullim, kurš mauro auuuuuuuuū. Mēs sēdējām Korova pienabārā un lauzījām savus rassoodocks, ko iesākt šai ziemas vakarā, kurš, maita, bija tumšs un auksts, bet vismaz sauss. Visriņķī kvemēja chellouecks, krietni aizkaifojušies ar pienu plus vellosetu un sintemesku, un drenkromu un citām ueshches, kuras aizved tevi tālu tālu tālu prom no šīs ļaunās un reālās pasaules uz to valsti, kur tu vari viddy Bog un visus Viņa eņģeļus un svētos savā kreisajā sabog, kamēr pa mozg dzirksteļo un šaudās zibšņi. Mēs peeted veco moloko ar nazīšiem, kā mēdzām teikt, tas baigi uzsita asumu drūmam tesiņam, bet visu to es jums esmu stāstījis jau iepriekš.

Mēs bijām ģērbušies pēc pēdējās modes, kas tajos laikos nozīmēja ļoti platas bikses un ļoti vaļīgu melnas, spīdīgas ādas vesti virs krekla ar atpogātu apkakli, kurā sabāzta tāda kā šalle. Un šolaik traki modē bija arī ar veco britua nopucēta gulliver, tā ka lielākā tiesa no gulliver bija plika un mati palikuši tikai sānos. Bet ar nogasviss bija tāpat, kā bijis vienmēr, — riktīgi horrorshow bolshy lieli zābaki, ar ko spārdīt litsos.

-  Nu, kas nu tagad labs notiksies, mm?

Es biju vecākais no mums četriem, un viņi visi skatījās uz mani kā uz savu vadoni, tomēr man reizēm šķita, ka Bullim pa gulliver maisās doma par vadības pārņemšanu, jo viņš tak ir šitik liels un viņam ir tik gromkg goloss, kas rēkšus rēc no viņa laukā, tiklīdz viņš nostājies uz kara takas. Bet visas idejas nāca no Jūsu Pazemīgā Stāstītāja, ak, mani brāļi, un vērā bija jāņem arī tā veshch, ka es biju bijis slavens un ka gazetlas bija publicējušas manu bildi un rakstus, un visu šito cal. Un man bija arī daudz labāks darbs nekā pārējiem trim, es strādāju Nacionālā Gramofona plašu arhīva Mūzikas nodaļā, nedējas beigās carman man bija pilna ar baigi horrorshou) džunguru, un zem rokas es varēju dabūt daudz jauku bezmaksas skaņuplašu savai malenky privātajai lietošanai.

Tovakar Korova bārā bija pamatīgi daudz vecks un ptitsas, un devotchkas, un malchicks, visi smecking un peeting, un cauri viņu govoreeting un tās valsts apceļotāju muldēšanai: "legurg krītaks un tārpuks iesmidz pildenkaušanbumbās," — un visam šitam cal varēja slooshg popdisku pa stereo, tur Neds Akimota dziedāja 'Todien, jā, todien". Pie bāra letes sēdēja trīs devotchkas, noģērbušās pēc pēdējās nadsat modes, proti, garie, nesukātie mati bija izbalināti balti, liekās groodies rēgojās kādu metru vai vairāk uz priekšu, un ļoti, ļoti šaurajiem, īsajiem bruncīšiem apakša bija putaini balta, un Bullis nemitīgi ņurdēja: Ei, tas būtu taisni priekš mums trim! Veco Lenu tas nekrata. Atstāsim Lenu vienatnē ar viņa Dievu. Un Lens nemitigi ņurdēja: Yarbles yarbles. Kur ir īstais gars — viens priekš visiem un visi priekš viena, ei, ko, čaļi?

Piepeši es sajutos ļoti, ļoti noguris un reizē pilns kņudinoša spara, un es sacīju: -Ārrā rrā rrā rrā rrā!

-  Uz kurieni? jautāja Riks, kam litso bija kā vardei.

-  Ak, tikai viddg, kas notiek lielajā ārpasaulē, es teicu. Bet nez kāpēc, mani brāļi, es jutos briesmīgi nogarlaikojies un drusciņ bezcerīgs, un tā es pēdējā laikā jutos bieži. Tāpēc es pagriezos pret chelloveck vistuvāk man uz lielā plīša sēdekļa, kas liecās apkārt visai mesto, proti, pret chelloveck, kurš murmulēja molokoietekmē, un labi skorryieštaukājuviņamdunkš dunkš dunkš pa pakrūti. Bet viņš to nejuta, brāļi, tikai murmulēja tālāk, kā sācis: Tirkš tirkš tirkums, kur kokgalos ir kukurūzas paukšķi? Tā nu mēs izbirām laukā, milzīgajā ziemas nochy.

Mēs soļojām pa Marganitas bulvāri, un tur nepatrulēja neviens millicent, tāpēc, kad sastapām starry veck, kurš nāca no avīžu kioska, kur bija kupetting sev gazetta, es teicu Bullim: Labs ir, Bullīt, puisīt, tu drīksti, ja sirds tev kāro. -Tolaik es arvien biežāk un biežāk tikai devu pavēles un stāvēju malā. lai viddy, kā tās tiek pildītas. Tā nu Bullis blieza viņam iekšās ek ek ek, un pārējie divi nogrūda viņu zemē un spārdīja, smeckirig vienā laidā, kamēr viņš gulēja plakans, un tad ļāva viņam, klusu vaimanājošam, rāpot uz turieni, kur nu viņš dzīvoja.

Bullis teica:Kā būtu ar vienu foršu, gardu glāzīti kaut kā tāda, kas mūs sasildītu, ak, Aleks? Jo mēs nebijām pārlieku tālu no "Ņujorkas Hercoga". Pārējie divi māja jā jā jā, bet visi skatījās uz mani, lai viddy, vai tas ir pareizi. Pamāju arī es, un mēs ittiecL Iekšā tai mājīgajā ūķī bija visas šitās starry ptitsas vai džāras, vai baboochkas, kuras jūs atcerēsieties no paša sākuma, un visas laida vaļā savu "Labvakar, puiši, lai Dievs jums aizmaksā, zēni, visā pasaulē nav krietnāku zēnu", gaidīdamas, kad mēs teiksim: "Kas nu tagad labs notiksies, meitenes?" Bullis pašķindināja collocoll, un atnāca viesmīlis, slaucīdams rookers savā grazzy priekšautā. Džunguru galdā, droogieslBullis sacīja, raudams laukā pats savu grabošo un šķindošo deng sauju. Viskiju mums un to pašu vecajām baboochkas, jā?

Un tad es teicu: Ek, pie velna! Lai pērk pašas. Nesapratu, kas tas bija, bet beidzamajā laikā es biju kļuvis tāds kā skops. Manā gulliver bija ieviesusies tāda kā vēlme paturēt visu savu džunguru sev, sakrāt to visu nez kādam nolūkam.

Bullis jautāja: Kas par desām, bratty? Kas uznācis vecajam Aleksam?

-  Ek, pie velna, es noteicu, nezinu. Nezinu. Man vienkārši negribas šķaidīt savu sūri grūti nopelnīto džunguru, tas arī viss.

-   Nopelnīto? sacīja Riks. Nopelnīto? Tas nemaz nav jāpelna, un tu to labi zini, vecais droogie. Tikai jāpaņem, jāpaņem, un viss. Un viņš smecked krietni gromky, un es viddied, ka viens otrs no viņa zoobies nemaz nav sevišķi horrorshow.

-  Ek, es teicu, man bišķi jāpadomā. Bet, viddying, kā tās baboochkas kāri lūr, vai nedabūs bezmaksas šņabi, es paraustīju pletchoes un izvilku no bikšu carman džunguru, papīrnaudu un monētas jukjukām, un trinkš džinks triecu to galdā.

-Viskiju visiem, skaidrs, sacīja viesmīlis.

Bet es nez kāpēc iebildu: Nē, čal, man vienu mazu alu, skaidrs?

I^ens noteica: Tas nu man diez kā nepatīk, un uzlika rooker man uz gulliver, it kā ķēmodamies, ka man ir drudzis, bet es kā tāds suns uzrūcu viņam, lai skorrg liekas mierā. Labi, labi, droog, viņš nobēra. Kā teiksi, tā būs.

Bet Bullis ar vaļēju rot blenza uz kaut ko, kas bija izšļucis man no carman kopā ar džunguru, ko biju nolicis uz galda. Viņš sacīja: Paskat paskat paskat! Mums nebija ne jausmas.

-   Dod šurp! es uzrūcu un skorn/ pagrābu to. Nespēju izskaidrot, kā tā tur bija nonākusi, brāļi, bet tā bija fotogrāfija. ko biju izgriezis no vecās gazetta, un tajā bija redzams bēbis. Bēbis, kas gurguļo gū gū gū, un no rot tam pil moloko, un viņš skatās un smeck uz visiem pēc kārtas un ir galīgi nagog, un miesa viņam vienās krokās, jo bēbis ir ļoti apaļš. Nu gāja vaļā rēkšana hā hā hā un cīņa, lai izrautu man no nagiem to papīra skrandu, tāpēc man atkal nācās viņiem uzrūkt, es pakampu papīru, saplēsu to sīksīkos gabaliņos un ļāvu nosnigt zemē kā sniegam. Tika atnests viskijs, un starri) baboochkas daudzināja: Uz veselību, puiši, lai Dievs jums aizmaksā, zēni, jūs esat krietnākie puiši pasaulē, jā gan, un visu šito cal. Un viena no šām, visa krunku krunkās un bez zoobies ēervelīgajā, vecajā rot, sacīja: Neplēs naudu, dēls! Ja tev to nevajag, atdod tiem, kam vajag, kas no viņas puses bija ļoti pārdroši un nekaunīgi.

Bet Riks attrauca: Nauda tā nebija, ak, baboochka. Tā bija maziņa, resniņa, mīkstiņa bēbīša bildīte.

Es teicu: Es sāku nogurt, jānudien. Jūs paši esat bēbīši, visi kā viens. Zviedzat un ņirdzat, un vispār mākat tikai smeck un kraut cilvēkiem bolshy gļēvulīgus tolchocks, kad viņi nevar jums atbildēt ar to pašu.

Bullis sacīja: Nu, paklau, mēs gan vienmēr domājām, ka tu tai būšanā esi karalis un tātad arī skolotājs. Tu nejūties labi, tur tā nelaime, vecais droogie.

Es uiddied to nošķiesto alus glāzi uz galda sev priekšā un sajutos tā, it kā visas iekšas man būtu pievemtas, tāpēc novaidējos āāāāāā un izlēju to putaino vonny cal pa visu grīdu.

Viena no starry ptitsas noteica: Nešķied, tad tev netrūks.

Es sacīju: Zināt ko, droogies? Klausieties. Šovakar es neesmu īstajā omā. Nezinu, kāpēc un kā, bet tā tas ir. Jūs trīs ejiet šonakt savu ceju, es palikšu malā. Rīt satiksimies tai pašā vietā un tai pašā laikā, un ceru, ka jutīšos daudz labāk.

-  O, Bullis novilka, man nudien žēl. Bet viņa glazzies varēja uiddy tādu kā spīdumu, jo šajā nochy viņš varēs būt par galveno. Vara, vara, visi grib varu.

-  Mēs varam atlikt uz ritu to, kas mums bija prātā. Bullis ierosināja. Proti, to veikala crasting Gagarina ielā. Tur ir horrorshow mantiņas, droogie, ko paķert līdzi.

-  Nē, es atteicu. Neatlieciet neko. Rīkojieties paši savā stilā. Un tagad, es sacīju, es itty prom. Un piecēlos no krēsla.

-Uz kurieni?-Riks jautāja.

-To es nezinu, es atbildēju. Kaut kur, lai pabūtu viens un tiktu skaidrībā. Varēja uiddy, ka vecās baboochkas bija milzīg izbrīnījušās, kad es šitā gāju prom, galīgi sadrūmis, it nemaz ne tas līksmais un smecking malchickiwick, kādu jūs atceraties. Bet es noteicu: Ek, pie velna! un izgāju uz ielas pavisam oddy knocky.

Bija tumšs, cēlās vējš, tik ass kā nozh, un ielās manīja ļoti, loti maz lewdies. Apkārt braukalēja patruļmašīnas ar brutāliem rozzes iekšā, un šur tur uz stūra varēja uiddy pāri jauniņu millicents, kuri mīdījās uz vietas draņķīgajā aukstumā un pūta ziemīgajā gaisā tvaikainu elpu, ak, mani brāļi. Man liekas, ka tagad pa lielai daļai izmira gan vecā ultravarmācība, gan crasting, jo rozzes tik brutāli izturējās pret tiem, kurus noķēra, lai gan starp nerātnajiem nadsats un rozzes bija sākusies tāda kā cīņa par to, kurš izmanīgāk rīkosies ar nozh un britva, un nūju, un pat šaujamo. Bet pēdējā laikā patiesībā bija noticis tā, ka man bija diezgan vienalga. Sajūta bija tāda, it kā manī ieplūstu kaut kas mīksts, un es nespēju pony, kas. Nemaz nezinu, ko es tolaik gribēju. Pat mūzika, ko man patika slooshy savā malenky midzenī, bija tāda, par kādu es agrāk būtu smecked, brāļi. Es slooshied vairāk tādas malenky romantiskas dziesmas, ko mēdz dēvēt par Lieder, tikai goloss un klavieres, ļoti klusi un tā kā sērīgi, pavisam citādi nekā toreiz, kad skanēja bolshy orķestri un es gulēju gultā starp vijolēm un tromboniem, un timpāniem. Mani kaut kas notika, un es prātoju, vai tur vainīga kāda slimība vai tas, ko viņi man toreiz nodarījuši, sajaukdami man gulliuer, un kas tagad varbūt padarīs mani pa īstam bezoomng.

Šitentā domādams, noliecis gulliuer un rookers sabāzis bikšu cannans, es staigāju Qa pilsētu, brāļi, un pēdīgi sajutos gaužām noguris un traki ilgojos pēc jaukas bolshy chasha ar pienainu chai. Domādams par šo chai, es piepeši iztēlojos sevi sēžam atzveltnes krēslā pie bolshy kamīna un peeting šito chai, un pats jocīgākais un baigi dīvainais bija, ka es rādījos pārvērties par ļoti starry chelloveck, gadus septiņdesmit vecu, jo es varēju viddy savus paša uoioss, kas bija galīgi sirmi, un man bija arī ūsas, un ari tās bija galīgi sirmas. Es viddied sevi kā vecu vīru sēžam pie kamīna, un tad tā bilde pazuda. Bet nu dīvaini tas bija gan.

Es nonācu līdz vienai šitai tējas un kafijas mesto, brāļi, un pa garo, garo logu varēju viddy, ka tā ir pilna ar ļoti garlaicīgiem lewdies, tādiem parastiem, kam ir tādas ļoti pacietīgas un neizteiksmīgas litsos un kas nevienam nedarītu pāri, visi kvem tur, govoreeting tā klusītēm un peeting savu jauko, nekaitīgo chai un kafiju. Es ittied iekšā, piegāju pie letes un nopirku jauku, karstu chai ar daudz moloko, tad ittied pie viena no galdiņiem un apsēdos peet. Pie tā galdiņa sēdēja tāds jauns pāris, peeting un pīpēdami filtrīgas zārkanaglas, un govoreeting, un smecking pavisam klusītēm savā starpā, bet es par viņiem nelikos ne zinis un turpināju peeling un tā kā sapņoju un prātoju, kas tur manī īsti mainās un kas ar mani notiks. Tomēr es viddied, ka devotchka pie šī galdiņa, atnākusi kopā ar šo chelloueck, ir tiešām horrorshow, ne tāda, kādu gribētos nostiept gar zemi un uztaisīt veco in-out-ln-aut, nē, ar horrorshow plott un litso, un smaidošu rot, un ļoti, ļoti gaišiem voloss, un visu šito cal. Un tad šitais veck, kas bija kopā ar viņu un kam gulliuer bija platmale, un kam litso bija novērsta prom no manis, apcirtās riņķī, lai uiddy bolshy lielo pulksteni, kas šajā mesto karājās pie sienas, un tad es viddied, kas viņš tāds ir, un tad viņš viddied, kas es tāds esmu. Tas bija Pīts, viens no maniem trim droogs tajos laikos, kad mēs ar Džordžiju un Dimu, un viņu turējāmies kopā. Tas bija Pīts, kurš izskatījās krietni vecāks, lai gan tagad viņam nevarēja būt vairāk par deviņpadsmit gadiem ar astīti, un viņam bija ūsiņas un parasts dienas uzvalks, un šitā platmale.

Es ierunājos: Paskat paskat paskat, droogie, kā nu sviežas? Sen sen sen neesi viddied.

Viņš teica: Mazais Alekss, vai ne?

-  Kurš gan cits, es sacīju. Daudz daudz daudz laika aiztecējis kopš tiem zudušajiem un labajiem laikiem. Un nabaga Džordžijs. kā esmu dzirdējis, jau ir zem zemes, un vecais Dims ir brutāls millicent, un te nu esi tu, un te nu esmu es, un kas tevjauns, mans vecais droogie?

-  Viņš jocīgi runā, vai ne? iejaucās šitā devotchka, tā kā irgādamās.

-  Viņš ir vecs draugs, Pīts viņai paskaidroja. Viņa vārds ir Alekss. Vai drīkstu, viņš uzrunāja mani, iepazīstināt tevi ar savu sievu?

Nu man atkārās žoklis. Sieva? es izdvesu. Sieva sieva sieva? Ak nē, tas nevar būt! Par jaunu tu esi, lai dotos laulības ostā, vecais droog. Neticami neticami.

Šitā devotchka, kas bija Pīta sieva (neticami neticami), atkal ieirgājās un teica Pītam: Vai tu arī kādreiz tā runāji?

-  Nu-u, Pīts novilka un tā kā pasmaidīja. Man jau ir gandrīz divdesmit gadu. Esmu pietiekami vecs, lai apsievotos, un esmu precējies jau divus mēnešus. Tu biji ļoti jauns un ļoti pārgalvīgs, atceries!

-  Mjā. Es turpināju blenzt. -Tam es nejaudāju tikt pāri, vecais droogie. Pīts apprecējies! Paskat paskat paskat!

-  Mums ir mazs dzīvoklītis, Pīts sacīja. Es saņemu mazu aldziņu Valsts flotes apdrošināšanā, bet stāvoklis uzlabosies, to es zinu skaidri. Un Džordžīna…

-  Kā bija vārdiņš? es jautāju, rot joprojām pavēris kā tāds bezoomny. Pīta sieva (sieva, brāļi) atkal ieirgājās.

-  Džordžīna, Pīts atkārtoja. Džordžīna arī strādā. Raksta ar mašīnu, zini. Iztiekam, iztiekam.

Es, brāļi, nudien nespēju atraut no viņa savas glazzies. Viņš bija tāds kā pieaudzis, ar pieaugušā goloss un visu.

-Tev kādreiz jāatnāk pie mums ciemos, Pits teica. -Tu joprojām izskaties ļoti jauns par spīti visām šausmām, ko esi pieredzējis. Jā jā jā, mēs par visu lasījām. Bet, bez šaubām, tu tiešām vēl esi ļoti jauns.

-  Man ir astoņpadsmit, es sacīju. Nupat palika.

-  Ak astoņpadsmit? Pīts noteica. -Tik vecs. Paskat vien! Un tagad mums jāiet. Un viņš uzmeta šitai savai Džordžīnai tādu kā mīlošu skatienu un sažņaudza vienu viņas rooker savējās, un viņa uzmeta šim tādu pašu skatienu, ak, mani brāļi. -Jā, Pīts sacīja, mēs dodamies uz ballīti pie Grega.

-  Pie Grega? es atkārtoju.

-  Ak, jā, protams, Pīts apķērās, tu jau nevari pazīt Gregu. Gregs uzradās pēc tava laika. Kamēr tu biji prom, Gregs parādījās uz skatuves. Zini, viņš rīko ballītes. Lielākoties pa kausam vīna, vārdu spēles. Bet, zini, ļoti jauki, ļoti patīkami. Nekaitīgi, ja saproti, ko es gribu sacīt.

-Jā, es noteicu. Nekaitīgi. Jā, jā, es viddg itin horrorshoiv. Un šitā devotchka Džordžīna atkal ieirgājās par maniem slouos. Un tad šitie abi ittied uz savām vonny vārdu spēlēm pie šitā Grega, lai kas viņš tāds būtu. Es paliku gluži oddy knocky ar savu pienaino chai, kas nu jau bija atdzisusi, un prātoju, un brīnījos.

Varbūt tur tas āķis, es domāju. Varbūt es sāku kļūt pārāk vecs tāda veida jeezny, kādu biju dzīvojis, brāļi. Tagad man bija astoņpadsmit, tikko apritējuši. Astoņpadsmit nebija nekāds nieka vecums. Astoņpadsmit gadu vecumā Volfgangs Amadejs bija sacerējis koncertus, simfonijas, operas, oratorijas un visu šito cal, nē, ne cal, bet debešķīgu mūziku. Un turpat bija

Fēlikss M. ar savu uvertīru "Sapnis vasaras naktī". Un vēl citi. Un bija šitais franču poēts. ko apskaņojis vecais Bendžijs Brits, un tas visu savu labāko dzeju ir sacerējis piecpadsmit gadu vecumā, ak, mani brāli. Vārdā viņam ir Arturs. Tātad astoņpadsmit tiešām nebija nekāds nieka vecums. Bet ko man bija darīt?

Staigādams paziemīgajām ielām, kas, maitas, bija tumšas un aukstas, pametis chaiun kafijas mesto, es nemitīgi viddied tādas kā vīzijas, kā gazelta karikatūras. Tur nu Jūsu Pazemīgais Stāstītājs Alekss gāja no darba mājās, un viņu gaidīja krietns siltu vakariņu šķīvis, un tur bija šitā ptitsa, priecīga un gaidījusi, tā kā mīlēdama, vai. Bet es nespēju viddy viņu pārāk horrorshow, brāli, es nespēju iedomāties, kas tā varētu būt. Bet man prātā pēkšņi iešāvās šitā traki spēcīgā doma — ja es ieietu istabā blakus tai istabai, kurā liesmo kamīns un uz galda stāv manas siltās vakariņas, tad tur es atrastu to, ko tiešām gribu, un nu tas viss sarīmējās kopā — no gazelta izšķērētā bilde un šitāda tikšanās ar veco Pītu. Jo tai otrajā istabā šūpulī, gurguļodams gū gū gū, gulēja mans dēls. Jā jā jā, brāļi, mans dēls. Un nu es sajutu šito bolshy lielo tukšumu savā plott, galīgi pārsteigts pats par sevi. Es sapratu, kas notiek, ak, mani brā)i. Es kjuvu pieaudzis.

Jā jā jā. tā tas bija. Jaunībai jānozied, ak jā. Bet jaunībā tu savā ziņā esi tāds kā dzīvnieks. Nē, ne tik daudz dzīvnieks kā viena no tām malenky rotaļlietām, ko viddy pārdodam ielās, tādi mazi chellovecks, taisīti no skārda, ar atsperi iekšā un uzvelkamo rokturi ārpusē, un tu viņu uzvelc, grrr grrr grrr, un viņš sāk tā kā iet, ak, mani brāļi. Taču tas iet taisnā līnijā un triecas visur iekšā, blīkš blākš, un neko nedara pēc savas gribas. Būt jaunam — tas ir tā. kā būt vienai no šīm malenky mašīnītēm.

Mans dēls, mans dēls. Ja man būtu dēls, es to visu izskaidrotu viņam, kad viņš būtu pietiekami starry, lai saprastu. Bet tad es apjēdzu, ka viņš nesaprastu vai nemaz negribētu saprast un darītu visas tās pašas ueshches, ko esmu darījis es, jā, varbūt pat nogalinātu kādu nabaga starry forella, ko aplenc ņaudoši kots un koshkas, un es nespētu viņu apturēt. Un viņš nespētu apturēt pats savu dēlu, brāļi. Un tā tas ietu līdz pasaules galam, uz riņķi vien, uz riņķi vien, it kā tāds bolshy gigantisks chelloveck, it kā pats vecais Bog (pateicoties Koroua pienabāra gādībai) grieztu un grieztu, un grieztu savās gigantiskajās rookers kādu vonnygrahzny apelsīnu.

Bet pirmām kārtām, brāļi, vajadzēja atrast kādu devotchka, kas kļūtu par māti šitam dēlam. Tas būs jāsāk rit, es bez mitas domāju. Tas bija kaut kas jauns, ko darīt. Tas bija kaut kas tāds, kas man jāsāk, itin kā es iesāktu jaunu nodaļu.

Lūk, kas labs nu tagad notiksies, brāļi, kad esmu nonācis līdz šī stāsta beigām! Jūs visur esat bijuši kopā ar savu mazo droog Alekšu, cietuši līdz ar viņu un viddied dažus no pašiem baigākajiem grahzng bratchnies, ko vecais Bogjelkad radījis, un tie visi klupa virsū jūsu vecajam droog Aleksam. Un vaina tikai tā, ka es biju jauns. Bet tagad, beigdams šo stāstu, brāļi, es neesmu jauns, vairs nē, ak nē. Alekss ir pieaudzis, o jā.

Bet turp, kur man jāiet tagad, ak, mani brāļi, es ittg gluži oddy knocky, turp jūs nevarat iet. Rīt viss ziedēs kā saldas puķes, vonng Zeme griezīsies, zvaigznes un Luna karāsies tur augšā un jūsu vecais droog Alekss oddg knockg meklēs draudzeni. Un viss šitais cal. Drausmīga grahzng vonng pasaule, nudien, ak, mani brāļi. Tad nu še jums atvadu sveiciens no jūsu mazā droog. Un visiem pārējiem šajā stāstā pamatīgi lūpumūzikas brrrrr shooms. Un šie var nobučot man sharries. Bet jūs, ak, mani brāļi, reizumis atminieties savu mazo Alekšu. Āmen. Un viss šitais cal.

Nadsat valodas vārdnīcā

B

baboochka, veca sieviete bezoomny, traks biblio, bibliotēka bitua, kauja Bog, dievs bolnoy, slims bolshy, liels brat, brālis bratchny, maita bratty, brālis britva, bārdasnazis brooko, vēders brosat, mest bugatty, bagāts

c

cal, sūdi

cantora, birojs

carman, kabata

chai, tēja

chasha, tase

chasso, sardze; sardze

cheena, sieviete

cheest. tīrīt, mazgāt

chelloueck, cilvēks; vīrietis

chepooka, nieki

choodessny, brīnišķīgs

cluve, deguns

collocoll, zvans

crast, zagt; laupīt; laupīšana

cravat, kaklasaite

creech, kliegt; kliedziens

D

dama, dāma ded, vecis deng, nauda devotchka, meitene dobby, labs domy, māja doobidoob, labi dook, gars;

neliels daudzums dorogoy, dārgs, vērtīgs dratsing, kauties; kautiņš droog, draugs droogie, draudzīgs dva, divi

E

eegra, spēle eemya, vārds

F

forella, nepatīkama veca sieviete

G

gazetta, avīze glazz, acs gloop, stulbums gloopg, dumjš

goloss, balss goober, lūpas goolg, iet gorlo, rīkle

govoreet, runāt: saruna grahzny, netīrs; nomelnējis grazzg, netīrs; netīrumi gromky, skaļš groodg, krūts gruppa, grupa gulliver, galva knopka, poga

kopāt, rakties; pētīt; saprast

korm, barība

koroua, govs

koshka, kaķis; kaķene

kot, runcis

krouug, asinis

kupet, nopirkt

H

horrorshoiu, labi

I

lapa, ķepa leivdies, ļaudis litso, seja lomtick, gabals lovet, noķert lubbilubb, mīlēties Luna, mēness

in-out-in-out, kopošanās interessoval, interesēt ittg, iet

jeezng, dzīve

K

kashl, klepot: klepus kartoffel, kartupelis keeshkas, iekšas kleb, maize klootch, atslēga

M

malchick, zēns malchickiivick, puikiņš malenkg, mazs messel, doma mesto, vieta merzkg, riebīgs millicent, policists minoota, minūte molodoy, jauns moloko, piens moodge, vīrietis; vīrs morder, snuķis mozg, smadzenes

N

nachinat, sākties nadmenny, uzpūtīgs nadsat, padsmit;

padsmitnieks nagoy, kails neezhnies, biksītes nochy, nakts; vakars пода, kāja nozh, nazis пик, ost

nuking, smaržojošs

О

oddy knocky, vienatnē odin, viens oobivat, nogalināt ookadeet, iet prom ooko, auss oomny, gudrs oozhassny, šausmīgs oozy, ķēde osoosh, slaucīt otchkies, brilles

P

peet, dzert pisheha, ēdiens platch, raudāt platties, apģērbs, drēbes plenny, cietumnieks plesk, plunkšķis pletcho, plecs plotl, miesa podooshka, spilvens pol, sekss polezny, derīgs pony, saprast poogly, nobijies pooshka, šaujamais prestoopniek, noziedznieks privodeet, aizvest prod, ražot

plitsa, cālītis, mazulītis;

sieviete, meitene pyahnitsa, dzērājs

R

rabbit, strādāt, darbs rabbiter, strādnieks radosty, prieks raskazz, stāsts rassoodock, prāts raz, reize

razdraz, noskaities;

aizkaitinājums razrez, plēst rook, rooker, roka rot, mute rozz, policists Russky, krievu

s

sabog, zābaks sakar, cukurs

sammy, augstsirdīgs

scoteena, lops

shaika, banda

sharries, pakaļa

shest, šķērskoks

shilamy, vēlēšanās; rūpes

shiyah, kakls

shlapa, platmale

shlem, ķivere

shoom, troksnis

shoot, āksts

skazat, teikt

skorriness, ātrums

skorry, ātrs, ātri

skvat, sagrābt

sladky, salds

sloochat, gadīties, notikt

sloosh, slooshy, klausīties;

dzirdēt slovo, vārds

smeck, smieties; smiekli smot, skatiens sneety, sapnis sobirat, savākt soomka, kuce soviet, padoms, rīkojums spat, gulēt spatchka, miegs spoogy, pārbijies starry, sens, vecs strack, šausmas

T

tallg, viduklis tolchock, sist, grūst;

sitiens, sišana toojles, čības tree, trīs

V

vareet, vārīties; notikt veck, sk. chelloveck veshch, lieta viddy, redzēt, skatīties vino, vīns voloss, mati von, smaka vonny, smirdīgs vred, kaitēt

Y

yahma, caurums; pakaja yahzick, mēle yarbles, yarblockos, pauti yeckat, braukt

z

zammechat, lielisks zasnoot, gulēt zheena, sieva zoobies, zobi zooby, zobains zvonock, zvans zvook, skaņa

I

Entonijs Berdžess

Mehāniskais apelsīns

Drukāts uz SIA TREBRUK papīra

Apgāds "ATĒNA" SIA, reģistrācijas apliecība N" LV 40003301814. Iespiests tipogrāfijā SIA "Apgāds Jāņa sēta". LV 1050 Rīgā, Elizabetes Ielā 83/85 k.2.

Content

Bērdžess Entonijs Mehāniskais apelsīns

Postapokaliptiskais moralists Entonijs Berdžess

Pirmā daļa

1

2

3

4

5

6

7

Otra daļa

1

2

3

4

Treša daļa

1

2

3

4

5

6

7

Nadsat valodas vārdnīcā