Lāgerkrancs Dāvids

Meitene, kas meklēja savu ēnu

Dāvids Lāgerkrancs

Meitene, kas meklēja savu ēnu

atsauksmes

Spriedzes, enerģijas un neapturamā spēka, kurš laužas no ikvienas romāna “Meitene, kas meklēja savu ēnu” lappuses, iedvesmas avots nenoliedzami ir Stīga Lārsona aizsāktā Millennium sērija. Ari šajā turpinājumā Salandere un Blumkvists turpina cīņu par taisnību un jau atkal aizrauj miljoniem lasītāju visā pasaulē.

Amazon.co.uk

Daži romānu varoņi ir pārāk slaveni, lai mirtu... Un to var attiecināt arī uz Līsbetu Salanderi. Lāgerkrancs raksta lieliski! Grūti pat iedomāties vēl veiksmīgākus Millennium sērijas turpinājumus par viņa radītajiem - tajos ir jūtams Stīga Lārsona oriģinālo darbu gars un stils. Apsveicami!

Wall Street Journal

Lāgerkranca jaunākais romāns par Salanderi ir vēl drosmīgāks un kaut kādā ziņā ari izaicinošāks nekā iepriekšējais... Stigs Lār-sons Millennium sērijā bija ambiciozi iecerējis desmit grāmatu ciklu. Nu Lāgerkranca sarakstītie divi turpinājumi liek domāt, ka Lārsona iecerei būs lemts realizēties...

Washington Post

Otrais Lāgerkranca pienesums Stīga Lārsona aizsāktajā Millennium sērijā ir tiešām lielisks! Sarežģītie sižeta līkloči filigrāni savijas kopā šī sarežģītā un aizraujošā romāna finālā. Un bonusā lasītājs noskaidro pūķa, kas uztetovēts uz Līsbetas muguras, noslēpumu...

Publishers Weekly

MEITENE AR PŪķA TETOVĒJUMU IR NEAPTURAMA!

TELI MILLENNIUM SĒRIJAS GRAMATA “MEITENE, KAS MEKLĒJA SAVU ĒNU”

Līsbeta Salandere ģeniāla hakere ar daudziem tetovējumiem, pīrsingiem un pagātnes problēmām, kura šobrīd izcieš īsu cietumsodu

Mīkaels Blumkvists visiem pazīstams reportieris, žurnāla Millennium dibinātājs

Annika Džannīni Blumkvista māsa, slavena advokāte, kurai piemīt dziļa atbildības izjūta un liela pieķeršanās saviem klientiem

Holgers Palmgrēns bijušais Līsbetas Salanderes aizbildnis. Viens no nedaudzajiem cilvēkiem, kurš labi pazīst Līsbetu un kuram viņa uzticas

Leo Manheimers Alfrēda Egrēna fonda līdzīpašnieks un analītiskās nodaļas vadītājs, kuram ir neticami augsts IQ

Dans Brodijs ģitārspēles virtuozs, kurš izjūt dziļu apbrīnu pret Džango Reinhardu

MAlina Frode viena no Mīkaela Blumkvista senajām mīlestībām, bijusī Alfrēda Egrēna fonda komunikāciju nodaļas vadītāja

Farija Kāzi jauna sieviete no Bangladešas, kas notiesāta par slepkavību, iesaistoties godu un cieņu aizskarošā ģimenes drāmā

Benito Andešone rūdīta noziedzniece, terorizē pārējās Flodberjas cietumnieces

Aivars Olsens Flodberjas cietuma drošības nodaļas vadītājs, kurš ir zaudējis kontroli pār ieslodzīto rīcību

Rākela Greica bijusī Upsālas Ģenētikas un dabaszinātņu reģistra vadītāja

Hilda fon Kanterborja psiholoģijas docente, kurai piemīt milzu kāre pēc zināšanām, vīriešiem un alkohola

Jans Bublanskis Stokholmas policijas komisārs, kurš savulaik vadīja izmeklēšanas grupu, kas nodarbojās ar Salanderes lietu; šobrīd dzīvo kopā ar Farahu Šarifu

PROLOGS

Holgers Palmgrēns sēdēja ratiņkrēslā apmeklētāju telpā, kad piepeši sacīja:

- Tavs pūķa tetovējums... vienmēr esmu vēlējies pavaicāt: kāpēc tev tas ir tik svarīgs?

- Tas saistīts ar mammu.

- Ar Agnētu?

- Tolaik biju vēl maza, man bija kādi seši gadi... kad aizbēgu no mājām.

- Man šķiet, ka atceros. Pie jums mēdza ciemoties kāda sieviete, vai ne? Viņai uz kakla bija dzimumzīme.

- Izskatījās tā, it kā kāds to būtu iededzinājis.

- Piemēram, pūķis?

1. DAĻA. PŪĶIS 12.-20. JŪNIJS

1489. gadā Stēns Stūre Vecākais pavēlēja uzcelt statuju par godu savai uzvarai pār dāņu karali Brunkebergas kaujā.

Statuja atrodas Stokholmā, Lielajā katedrālē, - zirgā, pacēlis zobenu, sēž bruņinieks Svētais Juris. Viņam pie kājām gul mirstošs pūķis. Līdzās stāv sieviete burgundiešu tērpā.

Sieviete ataino jaunavu, kuru bruņinieks izglābis no pūķa, un tiek uzskatīts, ka viņa veidota, par paraugu ņemot Stēna Stūres Vecākā sievu - Ingeborgu Okesdoteru.

Jaunavas tēls izskatās pārsteidzoši mierīgs.

1. NODAĻA. 12. JŪNIIS

Līsbeta Salandere nāca no trenažieru zāles un dušām, kad viņu gaitenī apturēja uzraugs Alvars Olsens. Viņš kaut ko vāvuļoja. Iespējams, bija pat nedaudz uzbudināts. Uzraugs plaši žestikulēja un rokās vicināja kaut kādu papīra gabalu. Taču Līsbeta nedzirdēja nevienu viņa sacīto vārdu. Pulkstenis bija 19.30.

19.30 bija pats sliktākais laiks Flodberjā. Kaut kur aiz loga kratīdamies garām pabrauca dunošs kravas vilciens, sienas rībēja, atslēgu saišķi žvadzēja, un oda pēc sviedriem un parfīma. Cietumā neviens cits laiks nebija tik bīstams kā šis - 19.30. Tieši tad - dzelzceļa trokšņu un vispārējās jezgas aizsegā, īsi pirms tika aizslēgtas kameru durvis, - notika paši ļaunākie uzbrukumi. Šajā laikā Līsbetas Salanderes skatiens, kā vienmēr, šaudījās šurpu turpu, un tā noteikti nebija sakritība, ka tieši tobrīd viņa ieraudzīja Fariju Kāzi.

Farija Kāzi bija jauna, skaista sieviete no Bangladešas, kuras kamera atradās pa kreisi no viņējās. Pat ja Līsbeta no savas vietas neredzēja neko citu kā vien daļu viņas sejas, nebija nekādu šaubu, ka tobrīd jaunā sieviete tiek iepļaukāta. Galva laiku pa laikam noraustījās, un, lai gan sitieni nebija pārāk spēcīgi, tajos jautās kaut kas ierasts un monotons. Lai arī kas tobrīd notika, tas bija vilcies jau labu laiku. To varēja manīt gan pēc sitieniem, gan reakcijas. Bija jūtama padevība, kas dziļi ieēdusies un salauzusi jebkādu vēlmi pretoties.

Neviena roka nemēģināja apturēt šīs pļaukas, un sievietes skatienā nebija manāms pārsteigums, tikai klusas, trulas bailes. Farija Kāzi dzīvoja šausmās. Līsbeta to saprata, vien uzmetusi skatienu jaunās sievietes sejai, un šie novērojumi sakrita ar to, ko viņa pēdējo nedēļu laikā bija manījusi cietuma sienās.

- Tur, - viņa teica un norādīja uz Farijas kameru.

Bet, kad Alvars Olsens pagriezās, viss jau bija beidzies. Un tikai tad Līsbeta, ne sekundi ilgāk vairs neminstinoties, iegāja savā kamerā un aizvēra durvis. Ārpusē bija dzirdamas balsis un apspiesti smiekli, arī trokšņainais kravas vilciens, kas negribēja pārstāt dunēt un kratīties. Viņas priekšā atradās vienkārša izlietne, neliela izmēra gulta, grāmatplaukts un rakstāmgalds ar kvantu mehānikas aprēķiniem. Varbūt vajadzētu turpināt mēģinājumus atrast cilpas kvantu gravitāciju? Meitene palūkojās uz savu plaukstu. Tajā kaut kas bija.

Līsbeta rokās turēja papīra lapu, ko Aivars vēl tikko bija vicinājis viņai gar degunu, un, par spīti situācijas nopietnībai, viņa kļuva nedaudz ziņkārīga. Bet, nē, tās bija tikai muļķības, inteliģences pārbaudes tests, nedaudz saburzīta lapa ar diviem kafijas traipiem uz tās malām. Viņa nosprauslājās.

Līsbeta ienīda, ja kāds centās viņu izmērīt vai izskaitļot, tālab ļāva papīram izslīdēt no rokām un kā spalvai uzplāties uz betona grīdas. Pēc brīža tas bija jau izgaisis no viņas domām, un viņa jau atkal prātoja par Fariju Kāzi. Līsbeta nebija redzējusi, kurš viņu sit. Bet varēja iedomāties. Lai gan Līsbeta iesākumā nebija pievērsusi uzmanību cietumā valdošajai noskaņai, tomēr ar laiku - pati pret savu gribu - tika ievilkta cietuma dzīvē; soli pa solim viņa bija iepazinusi redzamās un neredzamās pazīmes un sapratusi, kurš patiesībā vada šo nodaļu.

Nodaļa atradās cietuma ēkas В korpusā, un to sauca par pastiprinātas drošības nodaļu. Tā tika uzskatīta par drošāko vietu cietumā, un tiem, kuri ieradās apmeklēt tuvinieku vai pārlaida skatienu visapkārt, noteikti tā arī likās. Nekur citur cietumā nebija tik daudz apsardzes, kontroles un rehabilitācijas programmu. Bet, ja pavēroja tuvāk, nodaļā jautās dziļa puve. Uzraugi tēloja, ka ir spēcīgi un autoritatīvi, pat zinoši. Patiesībā viņi bija gļēvuļi, kuri bija zaudējuši saikni ar realitāti un nodevuši visu varu ieslodzītajai - mafiozo Benito Andešonei un viņas bandai.

Benito, saprotams, ikdienā turējās no nepatikšanām pa gabalu un uzvedās teju kā paraugcietumniece. Bet pēc agrajām vakariņām, kad ieslodzītās varēja trenēties vai tikties ar tuviniekiem, vadību šajā cietuma daļā pārņēma viņa, un nevienā citā diennakts laikā viņas terora karaļvalsts nevaldīja tik plaši kā tobrīd - pirms durvju aizslēgšanas. Cietumnieces slaistījās no vienas kameras citā, un visapkārt bija dzirdami čuksti, draudi vai solījumi - Benito banda turējās vienā pusē, viņu upuri - otrā.

Protams, tas, ka Līsbeta Salandere atradās šeit - un vispār cietumā -, bija milzu skandāls. Bet apstākļi bija nostājušies pret viņu, un, godīgi sakot, viņa nebija cīnījusies pretī ar pārāk lielu entuziasmu. Viņai tas viss šķita kā idiotiska sagadīšanās, turklāt jau kādu laiku viņu bija apsēdusi doma, ka viņa tikpat labi var sēdēt ķurķī kā jebkur citur.

Līsbetai bija piespriests divu mēnešu cietumsods par nelikumīgu ielaušanos privātīpašumā, patvaļīgu rīcību un sabiedrībai bīstamu nolaidību ar iesaistīšanos noziegumā, kam sekoja profesora Fransa Baldera nāve, turklāt viņa pati uz savu roku bija slēpusi astoņus gadus vecu autisku puisēnu un bija atteikusies no sadarbības ar policiju, jo uzskatīja, ka izmeklēšanas grupā ir informācijas noplūde. Neviens neapšaubīja, ka meitene ir devusi neatsveramu ieguldījumu un izglābusi bērna dzīvību. Galvenais prokurors Rikards Ekstrēms virzīja tiesas procesu ar milzu patosu, un šim vīrietim, neapšaubāmi, bija pārliecinoša ietekme tieslietu jomā, tomēr ari Līsbetas advokāte Annika Džannīni lieliski pastrādāja. Bet, tā kā Līsbeta ar Anniku īpaši nesadarbojās, meitenei bija maz izredžu tikt sveikā cauri.

Līsbeta saskābusi klusēja visu tiesas procesa laiku un atteicās pārsūdzēt spriedumu. Viņa tikai gribēja, lai visa tā izrāde ātrāk beigtos, un beigu beigās nonāca, kā jau tas bija sagaidāms, atvērtā tipa cietumā Bjemgordā, kur viņai tika piešķirta zināma brīvība. Tad pienāca ziņa, ka viņai draud briesmas, un, lai gan tas nebija nekāds pārsteigums, ņemot vērā, kādus ļaudis Līsbeta bija čakarējusi, tika nolemts pārcelt viņu uz drošības nodaļu šeit, Flodberjā.

Tas nebija tik neparasti, kā varbūt izklausījās. Līsbeta tika uzskatīta par valsts bīstamāko kriminālnoziedznieci sievieti, un viņa pati pret šo faktu neprotestēja. Viņu nepārtraukti uzmanīja sargi, un patiešām pēdējo gadu laikā nodaļā nebija atklāti nekādi uzbrukumi vai vardarbības gadījumi. Personāls pat varēja uzrādīt iespaidīgu statistiku par rehabilitētām cietumniecēm, lai gan statistika veidota laikā, pirms cietumā ieradās Benito Andešone un viņas banda.

Līsbeta jau pašā sākumā saskārās ar daudzām provokācijām, un tas nebija nekas pārsteidzošs. Viņa bija augsta līmeņa ieslodzītā - par viņu bija dzirdams gan medijos, gan baumās, gan pagrīdes pasaules informācijas tīklos. Vien pirms dažām dienām pati Benito bija viņai iešķiebusi lapiņu ar tekstu: draugs vai ienaidnieks? Tomēr minūti vēlāk Līsbeta lapiņu bija aizmetusi - lielākoties tāpēc, ka pagāja aptuveni piecdesmit astoņas sekundes, pirms viņa piespieda sevi to izlasīt.

Līsbetai bija vienaldzīgi cīniņi par ēdienu un draudzību. Viņa koncentrējās uz jaunu lietu apgūšanu un šobrīd bija iemācījusies vairāk nekā pietiekami. Līsbeta tukši blenza uz savu grāmatplauktu, pilnu ar esejām par kvantu lauku teoriju, - tās viņa bija speciāli pasūtījusi pirms došanās ķurķī. Skapī pa kreisi gulēja divi cietuma formastērpi ar burtiem LA uz krūtīm, kuri nozīmēja “labošanas iestāde”, kaut kas no apakšveļas un divi pāri sporta apavu. Sienas bija tukšas, uz tām nebija nevienas fotogrāfijas vai pat mazākā atgādinājuma par dzīvi ārpus cietuma sienām. Interjers viņu šeit interesēja tikpat daudz kā mājās Fiskargātanā.

Gaitenī sākās cietuma kameru durvju aizvēršana, un parasti tas nozīmēja atvieglojumu. Kad skaņas apklusa un nodaļā iestājās klusums, Līsbeta mēdza iegrimt matemātikā - savos pūliņos apvienot kvantu mehāniku un relativitātes teoriju - un aizmirst par apkārtējo pasauli. Bet šis vakars likās citāds. Viņa bija aizkaitināta, un tas nebija saistīts tikai ar uzbrukumu Farijai Kāzi vai šīs vietas korumpētību.

Viņu satrauca kaut kas cits... pirms sešām dienām viņai bija apmeklētājs - pie viņas ieradās Holgers Palmgrēns, viņas vecais aizbildnis no laikiem, kad tieslietu sistēma uzskatīja, ka viņa nespēj par sevi parūpēties. Apciemojums pats par sevi jau bija dramatisks. Holgers pēdējā laikā nemēdza iziet ārpus mājas, jo bija pilnībā atkarīgs no aprūpētājiem un personāla, kas viņu kopa Liljeholmenas dzīvoklī. Taču viņš pats tā bija izlēmis - viņu atveda ar transportu, kas paredzēts pacientiem ar īpašām vajadzībām, cietuma teritorijā viņš iebrauca ratiņkrēslā, ar skābekļa masku uz sejas, smagi pūzdams. Tomēr tas bija tik jauki. Viņi runāja par aizgājušajiem laikiem, un Holgers kļuva sentimentāls un aizkustināts. Līsbetu satrauca tikai viens. Holgers pastāstīja, ka viņu ir apciemojusi kāda sieviete, vārdā Maja Brita Torela, kura savulaik strādājusi par sekretāri Sv. Stefana bērnu psihiatriskajā klīnikā Upsālā, kur Līsbeta uzturējās bērnībā. Sieviete bija izlasījusi par Līsbetu laikrakstos un bija iedevusi Holgeram dažus dokumentus, kas, viņasprāt, varētu būt noderīgi. Taču saskaņā ar Holgera teikto tie bija tikai daļa no materiāliem, kuros minēts, ka Līsbeta klīnikā tikusi sieta pie krēsla un ka ar viņu tolaik apgājās kā ar smagu slimnieci. “Nekas tāds, kas tev būtu jāredz,” viņš vēl piebilda. Tomēr dokumentos noteikti varēja izlasīt arī ko citu, iepriekš nekur nepublicētu un neapspriestu, jo, kad Holgers pajautāja par pūķa tetovējumu un Līsbeta viņam pastāstīja par dāmu ar liesmaino dzimumzīmi, viņš jautāja:

- Vai viņa strādāja reģistrā?

- Ko?

- Vai viņa bija Upsālas Ģenētikas un dabaszinātņu reģistrā? Man liekas, es to kaut kur esmu lasījis.

- Tādā gadījumā tas bija rakstīts tajos dokumentos, - Līsbeta atbildēja.

- Vai esi pārliecināta? - viņš pārjautāja. - Varbūt esmu ko sajaucis.

Iespējams, viņš bija apjucis. Galu galā Holgers bija cilvēks gados. Tomēr Līsbeta šo ziņu paturēja prātā. Tā urdīja viņu rita stundās, strādājot keramikas darbnīcā, tā urdīja visu pēcpusdienu, trenažieru zālē sitot pa boksa maisu, un tā urda arī tagad, viņai stāvot savā kamerā un ar skatienu atkal urbjoties grīdā.

Inteliģences koeficienta tests, kas bija nokritis uz grīdas, šķita ieguvis jaunu nozīmi un nemaz vairs nelikās tik bezjēdzīgs, kā varētu domāt, drīzāk atsauca atmiņā kaut ko svarīgu, saistītu ar viņas un Holgera sarunu, un pirmajā mirklī viņa nesaprata, kāpēc. Tad Līsbeta atcerējās, ka arī sieviete ar neparasto dzimumzīmi savulaik bija devusi viņai izpildīt dažādus testus. Un tas vienmēr bija beidzies ar strīdiem un pretestību, un tad kādu nakti, kad Līsbetai bija seši gadi, viņa aizbēga no mājām.

Tomēr atmiņas - nedz testi, nedz arī bēgšana - nebija svarīgākais šībrīža sajūtās. Tas bija augošais nemiers, aizdomas, ka bērnībā slēpjas noslēpumi, kurus viņa iepriekš nebija sapratusi, kaut kas ļoti svarīgs, un viņa nolēma, ka jādara viss, lai uzzinātu ko vairāk.

Saprotams, Līsbeta drīz būs brīvībā un varēs darīt visu, ko vien vēlas. Taču šobrid viņa zināja tikai vienu - jāpatur acīs galvenais uzraugs Alvars Olsens. Nebūtu pirmā reize, kad viņš izliekas nemanām uzbrukumus. Nodaļa, kuru viņš pārraudzīja un kuru joprojām uzskatīja par cietuma lepnumu, atradās morāla sagruvuma priekšā, un Līsbeta sev jautāja: vai Alvars Olsens varētu viņai palīdzēt tikt pie kaut kā tāda, pie kā nevarēja tikt neviens šajā vietā, - internēta savienojuma?

Gaitenī bija dzirdamas skaņas. Tur tika murmināti laipni vārdi, atskanēja dažādas lamas, tika aizcirstas durvis, nožvadzēja atslēgas un bija dzirdami soļi, kas pamazām attālinājās un izgaisa. Tad iestājās klusums. Tikai ventilatora dūkoņa... lai gan tas īsti labi nestrādāja. Skaņa drīzāk bija sēcoša un nevienmērīga. Līsbeta Salandere palūkojās uz grīdu un testiem un domāja par Fariju Kāzi, Benito, Aivaru Olsenu un dāmu ar liesmaino dzimumzīmi uz kakla.

Tad viņa pieliecās un pacēla papīra lapu, apsēdās pie rakstāmgalda un steidzīgi uzrakstīja testa atbildes. Kad Līsbeta bija beigusi, viņa piespieda sudrabaino pogu ar mikrofonu, kas atradās pie tērauda durvīm. Alvars Olsens atbildēja ar kavēšanos un nervozi. Līsbeta sacīja, ka viņai tūlīt pat ar viņu ir jārunā.

- Tas ir svarīgi, - viņa vēl piebilda.

2. NODAĻA. 12. IŪN1JS

Alvars Olsens gribēja doties mājās. Gribēja būt prom no visa. Bet vispirms viņam bija jānoslēdz maiņa, jātiek galā ar dokumentu aizpildīšanu un, protams, jāpiezvana un jāpasaka arla-bunakti deviņgadīgai meitai Vildai. Kā ierasts, meiteni pieskatīja viņa mātes māsa Kerstina, un, kā ierasts, Kerstina bija piekodināta aizslēgt durvis ar īpašo slēdzeni.

Aivars strādāja par Flodberjas cietuma maksimālās drošības nodaļas vadītāju jau divpadsmit gadus. Viņš lepojās ar savu darbu, jo uzskatīja, ka ir piemērots šim amatam. Alvars Olsens jaunībā bija uzņēmies rūpes par alkoholismā slīgstošo māti -palīdzējis tikt galā ar atkarību. Viņam vienmēr bija piemitusi aizrautīga daba, un viņš vienmēr bija nostājies dzīves pabērnu pusē, tāpēc nebija nekāds pārsteigums, ka Aivars pieteicās darbā kriminālās justīcijas jomā un ātri ieguva pamatīgu un nevainojamu reputāciju. Tomēr šodien maz kas bija palicis pāri no sākotnējā ideālisma.

Pirmais trieciens nāca jau toreiz, kad viņu pameta sieva, atstājot vienu ar meitu, lai pārceltos uz Ori ar savu iepriekšējo priekšnieku. Tomēr galu galā tieši Benito sagrāva Aivara Olsena ilūzijas. Aivars mēdza teikt, ka katrā likumpārkāpējā ir rodams arī kaut kas labs. Taču Benito nekā laba nebija, lai gan daudzi to bija meklējuši, - bijušie draugi, draudzenes, advokāti, terapeiti un tiesu psihiatri, un pat mācītāji. Benito īstais vārds ir Beatrise. Viņa bija sevi pārsaukusi par godu kādam itāļu fašistam. Uz kakla viņa bija uztetovējusi kāškrustu, matus nēsāja īsi apcirptus, bet viņas sejai piemita neveselīgs bālums. Tomēr vienlaikus viņa neizskatījās īpaši šausminoša.

Un, lai gan jaunās sievietes augums kā vairumam noziedznieču bija drukns un masīvs, viņa izstaroja ari zināmu grāciju, turklāt ne viens vien apbrīnoja viņas spēku. Patiesībā lielākā daļa ieslodzīto bija pārbijušās līdz nāvei. Klīda runas, ka Benito ir nogalinājusi trīs cilvēkus, izmantojot dunci, ko mēdza dēvēt par krisu jeb kerisu^1. Un par to tika runāts tik bieži, ka šie stāsti bija kļuvuši par daļu no draudīgās un smacējošās noskaņas, kas valdīja cietumā. Reizi pa reizei mēdza sacīt: sliktākais, kas var notikt, ir dzirdēt Benito sakām, ka viņa ir pavērsusi savu dunci pret tevi, - tādā gadījumā tu esi notiesāts uz nāvi un tikpat labi esi jau miris. Lielākā daļa no runām, protams, bija pilnīgas muļķības - jo īpaši tāpēc, ka ieroči atradās drošā attālumā no cietuma sienām, - tomēr uz kopējo atmosfēru šīs runas atstāja iespaidu. Mīti par dunčiem cietuma gaiteņos viesa bailes, jo sasaucās ar Benito draudīgo izturēšanos. Tas viss bija briesmīgi, radot vienīgi skandālus.

Bet Aivaram bija, ko likt pretī. Viņš bija metru un deviņdesmit divus centimetrus garš. Svēra astoņdesmit astoņus kilogramus un bija pamatīgi trenēts. Jau kopš pusaudža gadiem viņš bija kāvies ar dzērājiem un citiem nekrietneļiem, kas gribēja tikt pie viņa mātes. Tātad ar to problēmu nebija. Tomēr viņam piemita ari kāds trūkums. Vājā vieta. Aivars bija vientuļais tēvs. Pirms nepilna gada Benito bija pienākusi pie viņa cietuma dārzā un ledainā balsī iečukstējusi viņam ausī... ceļu, ikvienu gaiteni, kāpnes un pagriezienu, kuru Aivars katru rītu mēroja, lai aizvestu savu meitu uz ЗА klasi, trešajā stāvā, Fridhemas skolā Erebrū.

- Esmu pavērsusi dunci pret tavu meitu, - Benito toreiz tika teikusi, un ar to pietika.

Aivars atlaida dzelžaino tvērienu pār nodaļu, un hierarhija sāka šķobīties. Viņš nešaubījās ne brīdi, ka daži no kolēģiem -kā, piemēram, gļēvulis Freds Strēmers - ir sākuši izturēties klaji korumpēti. Tieši vasara bija pats nepanesamākais laiks, kad cietums bija pilns ar nekompetentiem un pārbiedētiem aizvietotājiem un gaiss gaiteņos, kur jau tā trūka skābekļa, papildinājās ar aizkaitinājumu un spriedzi. Aivars nezināja, cik reižu bija pamodies, zvērēdams, ka ieviesīs kārtību. Tomēr viņš to nespēja, un apņēmībai nepalīdzēja arī fakts, ka cietuma direktors Rikards Fagers bija idiots. Rikardu Fageru interesēja tikai fasāde, un fasāde joprojām bija mirdzoša un tīra, lai gan aiz tās slēpās puve.

Katru dienu, tikko pienāca pēcpusdiena, ejot apgaitā, Aivaru paralizēja Benito acis, un, ņemot vērā spiediena psiholoģiju, ar katru reizi, kad novērsa skatienu, viņš kļuva aizvien vājāks un bezspēcīgāks. Likās, ka asinis aizplūst un zūd spēki, bet sliktākais bija tas, ka viņam neizdevās aizsargāt Fariju Kāzi.

Farija bija notiesāta par sava vecākā brāļa slepkavību, jo izgrūda to caur lielu stikla logu. Tomēr jaunās sievietes raksturā nebija nekā agresīva vai vardarbīga. Visbiežāk viņa sēdēja savā cietuma kamerā un lasīja vai raudāja, un drošības nodaļā atradās tikai tāpēc, ka bija ar pašnāvnieciskām tieksmēm, turklāt apdraudēta. Viņa bija sadragāts cilvēks, visu pamesta, pat sabiedrība bija no viņas novērsusies. Farijai nepiemita bezkaunīga izturēšanās vai tērauda skatiens, kas pieprasītu cieņu, tikai maigs skaistums, kurš pievilināja spīdzinātājus un sadistus, un Aivars sevi ienīda, ka neko nespēj darīt.

Vienīgā konstruktīvā lieta, ko viņš pēdējā laikā bija uzņēmies, bija nodibināt kontaktus ar jauno ieslodzīto - Līsbetu Salanderi. Tomēr arī tas nebija tik vienkārši. Līsbeta bija skarba maita, un par viņu tika runāts tikpat daudz, cik par Benito. Daži Salanderi apbrīnoja, citi uzskatīja, ka viņa tikai tēlo, vēl citi satraucās, ka viņu loma hierarhijā ir apdraudēta. Viss Benito ķermenis, ikviens muskulis liecināja, ka viņa ir gatava cīņai par varu, un Aivars ne mirkli nešaubījās, ka viņas kontaktpersonas ārpus cietuma mūriem ir ievākušas informāciju arī par Salanderi, tieši tāpat kā tika ievākta informācija par viņu pašu un citiem nodaļā.

Tomēr nekas nenotika, pat ne tad, kad Līsbeta, neskatoties uz savu augstāko drošības pakāpi, drīkstēja dienās strādāt dārzā vai keramikas nodaļā. Keramika viņai itin nemaz nepadevās. Viņa izgatavoja visneglītākās vāzes, kādas vien bija nācies redzēt, turklāt meitene nebija īpaši sociāla. Un knapi izdvesa kādu vārdu. Viņa deva priekšroku dzīvot pati savā pasaulē un ignorēja viņai veltītos skatienus un replikas tāpat kā grūdienus un sitienus, kurus Benito slepus viņai veltīja. Līsbeta to visu no sevis nokratīja kā putekļus vai putnu mēslus, un vienīgais, kam viņa patiešām pievērsa uzmanību, bija Farija Kāzi.

Līsbeta viņu paturēja acīs, jo, visticamāk, bija jau nopratusi situācijas nopietnību. Iespējams, tas varētu novest pie konfrontācijas. Viņš to nezināja. Taču tas viņu tirdīja.

Par spīti visām pretestībām, Alvars Olsens ļoti lepojās ar individuālajām programmām, kuras bija izstrādājis katrai cietumniecei. Neviena no viņām netika automātiski pielikta pie darba. Katrai ieslodzītajai bija savs grafiks atkarībā no problēmām un vajadzībām. Dažas no ieslodzītajām studēja, citas strādāja pilnu vai pusslodzes darbu. Vēl citas izgāja rehabilitācijas kursu, satikās ar psihologiem un sociālajiem darbiniekiem vai arī viņām piedāvāja karjeras izvēles kursus. Līsbetai Salanderei - saskaņā ar dokumentāciju - vajadzēja dot iespēju pabeigt izglītību vai vismaz sniegt padomu šajā jautājumā. Viņa nebija gājusi vidusskolā un nebija pat pabeigusi pamatskolu, un, par spīti īslaicīgam darbam kādā drošības uzņēmumā, izskatījās, ka viņa vispār nekad nav strādājusi. Reizi pa reizei viņai bija bijušas problēmas ar varas iestādēm, lai gan līdz šim viņa nebija notiesāta ar brīvības atņemšanu. Būtu viegli viņu uzskatīt par vējgrābsli. Tomēr šim priekšstatam piemita savi trūkumi. Turklāt nebija iuna tikai par vakara ziņām, kurās meitene tika aprakstīta kā kaut kāds action hero^2. Visa viņas izturēšanās liecināja par pretējo, un tad atgadījās kas tāds, kas iespiedās Aivara prātā.

Šis bija vienīgais pozitīvais un pārsteidzošais notikums, kas šajā ieslodzījuma iestādē bija atgadījies pēdējā gada laikā. Tas notika pirms pāris dienām ēdamtelpā agro vakariņu laikā -pulkstenis bija aptuveni pieci. Ārā lija lietus. Ieslodzītās bija novākušas traukus un glāzes, nomazgājušas un notīrījušas galdus, un Aivars sēdēja uz krēsla līdzās virtuves letei. Patiesībā viņam tur nebija, ko darīt. Viņš ēda kopā ar personālu citā cietuma daļā, un šo virtuves telpu izmantoja tikai ieslodzītās. Tā sauktajām saimniecības vadītājām Josefīnei un Tīnei - Benito sabiedrotajām - bija savs budžets, un viņas pasūtīja produktus, gatavoja ēdienu, uzturēja tīrību un pārliecinājās, lai pārtikas pietiek visiem. Būt par saimniecības vadītāju nozīmēja iegūt statusu šajā sabiedrībā. Ēdiens cietumā nozīmēja varu, tā tas bijis vienmēr, un bija neizbēgami, ka dažām, kā, piemēram, Benito, tika vairāk nekā citām. Tāpēc Aivars mēdza uzmanīt virtuvi. Virtuvē atradās arī vienīgais nodaļas nazis. Tas nebija ass, turklāt bija iestiprināts tērauda ķēdē. Un tomēr ar to varētu radīt brūces. Todien viņš to reizi pa reizei, sēžot pie galda un mācoties, uzmanīja.

Aivars gribēja tikt prom no Flodberjas. Gribēja dabūt labāku darbu. Bet viņam, kurš nekad nebija studējis un bija strādājis tikai un vienīgi cietumā, īpašas izvēles nebija. Tāpēc viņš bija uzsācis attālināto kursu uzņēmumu ekonomikā un, kamēr gaisā virmoja kartupeļu pankūku un ievārījuma smarža, lasīja par to, kā notiek akciju iegādes cenu piemērošana finanšu tirgos, lai gan viņš, godīgi sakot, neko daudz nesaprata un pat netika galā ar uzdevumiem mācību grāmatā. Tajā brīdī telpā ienāca Līsbeta Salandere, lai paņemtu papildporciju.

Viņa lūkojās grīdā, izskatījās saskābusi un šķita kā atrodamies citā pasaulē, un, tā kā Aivars nevēlējās izgāzties, vēlreiz cenšoties nodibināt kaut cik veiksmīgu kontaktu, viņš turpināja savus aprēķinus. Dzēsa un rakstīja, dzēsa un rakstīja, bet tas, šķiet, meiteni vēl vairāk nokaitināja. Viņa pienāca tuvāk un sāka blenzt uz viņu, un Aivars nokaunējās. Viņš bieži kaunējās, it īpaši no Līsbetas -viņam nepatika, ka uz viņu tā blenž. Un viņš jau grasījās celties kājās, lai pamestu telpu, kad piepeši Salandere paņēma vienu no tintes pildspalvām un ierakstīja kaut ko viņa grāmatā.

- Bleka-Šola vienādojumi ir pārvērtēts sūds, kad tirgus ir tik nepastāvīgs, - viņa noteica un devās prom, vairs neliekoties par viņu ne zinis, lai gan Aivars sauca viņai pakaļ.

Līsbeta Salandere tikai gāja uz priekšu, it kā viņš neeksistētu, un pagāja labs laiciņš, līdz viņš saprata, kas patiesībā bija noticis. Tikai tās dienas vēlā vakarā, kad bija apsēdies pie datora, viņš pēkšņi apjauta, ka Līsbeta sekundes laikā bija atbildējusi pareizi uz viņa uzdevumiem. Turklāt ar pašpārliecinātu autoritāti nokritizējusi Nobela prēmijas laureātus par finansiālu atvasinājumu izvērtēšanu. Šis fakts tādam cilvēkam kā viņš, kurš nodaļā bija pieredzējis vien pazemojumus un sakāvi, nozīmēja daudz. Viņš sapņoja, ka tas ir tikai sākums saiknei starp abiem vai pat pagrieziena punkts Līsbetas dzīvē un viņa beidzot sapratīs, cik apdāvināta ir.

Aivars ilgi domāja, kāds būs viņa nākamais solis. Kā lai meiteni motivē? Galu galā prātā iešāvās kāda ideja. Viņš ļaus viņai aizpildīt IQ testu. Darba istabā viņam bija neskaitāmi testi un formulāri, kurus tiesu psihiatri bija atstājuši pēc savām vizītēm, cenšoties noteikt psihopātijas, aleksitīmijas un narcisma pakāpes, kā arī citas kaites, no kurām, viņuprāt, Benito cieta.

Aivars pats bija aizpildījis dažus no testiem, tālab iedomājās, ka meitene, kura tik vienkārši spēj atrisināt matemātiskos vienādojumus, noteikti spēj labi nokārtot ari inteliģences testu. Kas zina, varbūt tas kaut ko mainītu. Tāpēc viņš nākamajā dienā, bridi pirms kameru durvju aizvēršanas, atradās gaitenī un gaidīja viņu, pieņemot, ka tas ir gana piemērots brīdis. Bet, ieraugot Līs-betu, Aivaram šķita, ka ir kļūdījies, - meitenes sejā bija dīvains satraukums, ievainojamība, un viņš mēģināja uzsākt sarunu, izsakot komplimentu par viņas matemātikas zināšanām. Un jau iztēlojās, ka ir nodibinājis kontaktu.

Līsbeta paņēma testu. Bet tad kaut kas atgadījās. Aiz cietuma sienām norībēja vilciens, un viņa pēkšņi saspringa, acis satumsa. Viņš sāka stostīties un ļāva viņai nozust kamerā. Brīdi vēlāk Aivars lika saviem kolēģiem pārliecināties par cietuma kameru durvju aizvēršanu, bet pats devās uz savu biroju, kas atradās gaitenī tieši aiz ieslodzīto kamerām un masīvām stikla durvīm, tā sauktajā administratīvajā blokā. Aivars bija vienīgais no personāla, kam bija pašam savs kabinets. Telpas logi bija vērsti uz dārzu un ieslīpi - uz tērauda logu un betona mūri, kabinets nebija lielāks par cietuma kameru un nebija arī īpaši patīkamāks. Tomēr atšķirībā no cietuma kamerām tur bija dators ar internēta pieslēgumu un vairākiem monitoriem, kuros bija redzamas nodaļas novērošanas kameras, kā ari daži sīki nieciņi, kas telpai piešķīra mazliet patīkamāku noskaņu.

Pulkstenis bija 19.45. Kameru durvis bija aizslēgtas. Vilciens bija pieklusis, tam nozūdot Stokholmas virzienā, kolēģi sēdēja atpūtas telpā un gvelza niekus. Viņš pats atradās pie rakstāmgalda un veica ierakstus - pāris rindiņu - žurnālā, kurā fiksēja visu par notiekošo cietumā. Bet tas neuzlaboja viņa garastāvokli - to rakstot, viņš vairs nebija gluži patiess. Uz mirkli viņš pārtrauca rakstīt un paskatījās uz ziņojumu dēli un attēliem ar Vildu un savu māti, kura nu jau četrus gadus bija mirusi.

Aiz loga vīdēja dārzs kā tāda oāze nabadzīgajā cietuma vidē. Debesīs nemanīja ne mākonīša. Viņš atkal palūkojās rokaspulk-stenī. Bija laiks zvanīt uz mājām un novēlēt Vildai arlabunakti, saldus sapņus un “atā, manu dārgumiņ”. Viņš jau pacēla telefona klausuli, bet tālāk netika. Ieslēdzās iekšējā trauksme. Displejā iedegās lampiņa, un viņš redzēja, ka izsaukums veikts no septītās kameras. Līsbetas Salanderes kameras?! Viņu pārņēma ziņkāre un vienlaikus ari panika. Visas ieslodzītās zināja, ka nedrīkst traucēt personālu bez īpašas vajadzības. Līsbeta nekad iepriekš nebija izmantojusi izsaukuma pogu, turklāt nelikās, ka viņa būtu tāda, kas pie mazākās nepatikas sūdzētos. Vai kaut kas būtu atgadījies?

- Kas noticis? - Aivars jautāja mikrofonā.

- Es gribu, lai tu atnāc. Tas ir svarīgi.

- Kas par lietu?

- Tu man iedevi JQ testu, vai ne?

- Tieši tā, es cerēju, ka tu uzrādīsi labus rezultātus.

- Varbūt. Vai tu varētu tūlīt pat apskatīt manas atbildes?

Aivars vēlreiz palūkojās pulkstenī. Nebija iespējams, ka viņa

testu būtu pabeigusi tik ātri.

- Labāk nokārtosim to no rīta, - viņš iebilda. - Lai tu vari vēlreiz kārtīgi pārbaudīt savas atbildes.

- Tad jau tā būtu krāpšanās. - Viņa bija neatlaidīga. - Es to varētu darīt visu nakti.

- Labi, tūdaļ atnākšu, - viņš beidzot noteica.

Aivars nesaprata, kāpēc tā sacījis, un jautāja sev: vai nav bijis pārāk pārsteidzīgs? Un tomēr - viņš noteikti nožēlotu, ja nedotos turp uzreiz. Dziļi sirdī viņš cerēja, ka Līsbetai tests būs paticis un tas varētu būt kaut kā sākums.

Viņš pieliecās un izņēma no atvilktnes, kas atradās rakstāmgalda labajā pusē, lapu ar testa pareizajām atbildēm. Pēc tam, izmantojot savu čipu un personīgo kodu, atvēra slīddurvis uz drošības nodaļu. Tad pa gaiteni devās uz priekšu, vēlreiz palūkojās uz melnajām novērošanas kamerām griestos un dzeltenajām lampām, pirkstiem knibinoties ap siksnu. Pie siksnas bija piestiprināts piparu gāzes baloniņš, steks, atslēgu saišķis, rācija un pelēka kastīte ar trauksmes pogu. Iespējams, Aivars bija nelabojams ideālists, tomēr naivs viņš nebija. Citādi šeit, kriminālajā vidē, nevarētu izdzīvot. Ieslodzītie varēja izlikties ievainojami un pazemīgi - lai tikai manipulētu un atrastu vājo vietu. Aivars vienmēr saglabāja modrību, bet šoreiz... jo vairāk viņš tuvojās kameras durvīm, jo vairāk raizējās. Iespējams, viņam vajadzēja rīkoties saskaņā ar noteikumiem un ņemt līdzi kolēģi.

Lai cik gudra Līsbeta arī būtu, nebija iespējams, ka viņa tik ātri būtu uzrakstījusi atbildes. Aiz tā visa slēpās kāds plāns, vai ne tā? Nemiers pieņēmās spēkā. Aivars atvēra cietuma kameras lodziņu un aizdomīgi ieskatījās iekšā. Līsbeta mierīgi stāvēja pie rakstāmgalda un smaidīja pretī - vismaz tā viņam šķita -, un Aivarā atkal ieplūda optimisms.

- Labi, es nāku iekšā. Ieturi distanci!

- Protams.

- Sarunāts?

Viņš atslēdza durvis, joprojām gatavs uz visu, tomēr nekas nenotika. Salandere turpināja stāvēt savā vietā.

- Kā gāja? - Aivars jautāja.

- Labi, - viņa atbildēja. - Interesants tests. Vai vari to pārbaudīt?

- Man šeit ir pareizās atbildes, - viņš sacīja un pavicināja rokā papīru.

Līsbeta neko neteica. Un viņš piebilda:

- Ņemot vērā, cik ātri tu izpildīji testu, lūdzu, nebrīnies, ja rezultāts nebūs labs.

To teicis, viņš centās izspiest no sevis platu smaidu. Meitene saknieba lūpas. Šobrīd viņš vairs nejutās tik brīvi, kā nākot šurp. Drīzāk gan - ierobežots, un viņam nepatika dīvainā noskaņa viņas acīs. Vai viņa ko plānoja? Tas nepārsteigtu, ja aiz viņas dīvainā skatiena slēptos ellišķīgs plāns. Lai gan... Līsbeta taču bija maza auguma un kalsna. Viņam taču nedraudēja briesmas, vai ne tā?

Viņš piesardzīgi paņēma testu un stīvi pasmaidīja. Pēc tam sāka pārskatīt atbildes, paturot Salanderi acīs. Viss likās mierīgi. Viņa tikai jautājoši lūkojās uz viņu, it kā vaicātu: vai man ir izdevies?

Rokraksts viņai nebija glīts. Tests čumēja un mudžēja no tintes traipiem un ķēpājumiem, it kā viņa steigā būtu centusies kaut ko uzkricelēt. Lēnām un nenovēršot uzmanību no meitenes, viņš salīdzināja viņas atbildes ar pareizajām. Iesākumā viņš konstatēja tikai to, ka lielākā daļa atbilžu ir pareizas. Pat uz grūtākajiem jautājumiem testa beigās Līsbeta bija atbildējusi pareizi. Rezultāts bija fantastisks, un viņš pārsteigts jau grasījās kaut ko teikt, kad pēkšņi vairs nespēja paelpot.

3. NODAĻA 12. JŪNIJS

LīSBETA Salandere uzmanīgi vēroja Aivaru Olsenu. Viņš acīm redzami bija ļoti piesardzīgs. Vīrietis bija gara auguma un labi trenēts, ar steku un piparu gāzes baloniņu pie sāniem un trauksmes pogu kabatā. Un, visticamāk, drīzāk nomirtu no kauna nekā ļautu sevi uzvarēt. Taču Līsbeta zināja arī to, ka šim uzraugam, tāpat kā daudziem citiem, ir savas vājās vietas.

Aivaram bija tādas pašas vājības kā citiem vīriešiem un vēl kāda. Viņš bija cilvēks, kas kaunējās, un to bija viegli izmantot. Līsbeta viņu satrieks un izdarīs spiedienu. Alvars Olsens saņems pelnito, un tieši tāpēc viņa uzmanīgi vēroja viņa acis un... vēderu. Vīrieša vēders nebija tā ideālākā vieta, pa kuru sist. Tas bija ciets un muskuļains. Kā veļas dēlis. Bet pat šādi vēderi piedzīvo savus ievainojamības mirkļus, tā nu viņa gaidīja un tika atalgota. Aivars dziļi izpūta gaisu, nebija skaidrs - aiz pārsteiguma vai šoka.

Viņa ķermenis zaudēja piesardzību un saspringumu, un tieši izelpas brīdī Līsbeta iesita viņam pa saules pinumu. Viņa sita divreiz - spēcīgi un mērķtiecīgi - un izdarīja vēl kādu lietu. Nomērķēja tieši uz to punktu viņa plecā, uz ko viņas boksa treneris Obinze bija norādījis, un tad trieca ar mežonīgu, brutālu spēku.

Jau tai pašā mirklī viņa saprata, ka ir panākusi cerēto. Plecs bija izsists, un Aivars sagrīļojās. Viņš stāvēja un elsa, nespējot izdvest ne skaņas, turklāt varēja redzēt, ka viņš cīnās, lai noturētos uz kājām. Viņam tas izdevās vienu vai divas sekundes. Tad viņa ķermenis padevās. Viņš pagriezās uz sāniem un mirkli vēlāk, kad Līsbeta spēra soli uz priekšu, ar skaļu būkšķi sabruka uz betona grīdas. Viņa pārliecinājās, ka viņš nav spējīgs likt lietā gāzes baloniņu vai trauksmes pogu.

- Turi muti ciet! - Līsbeta vēl nočukstēja.

Bet tas nebija vajadzīgs. Aivars nespēja izdvest ne pīkstiena. Likās, ka gaisa vairs nav. Plecs sāpīgi pulsēja, un no augšpuses acīs mirgoja gaisma.

- Ja tu būsi jauks un paklausīgs un nepieskarsies savai siksnai, es tev vairs nesitīšu, - Salandere sacīja un izņēma viņam no rokām IQ testu. Tai brīdī Aivaram likās, ka kaut kur tālumā dzird skaņas.

Vai tas bija televizors no kaimiņu kameras vai arī kolēģi, kuri bija iegājuši nodaļā un sarunājās gaitenī? Bija grūti noteikt. Alvars Olsens bija pārāk apdullis. Viņš vēlreiz apsvēra iespēju veikt strauju kustību vai vienkārši kliegt pēc palīdzības. Bet bija grūti domāt, sāpes pieņēmās spēkā un pārņēma visu viņa prātu. Kā caur miglu viņš redzēja Salanderi, bet jutās pārāk nobijies un apjucis, lai kaut ko iesāktu. Iespējams, viņš sniedzās pēc trauksmes pogas, bet drīzāk refleksīvi nekā apzināti. Tomēr izdarīt neko nepaspēja. Sekoja nākamais trieciens pa vēderu, un viņš sarāvās embrija pozā un sēca vēl skaļāk.

- Redzi, - Salandere klusi sacīja. - Tā nebija laba doma. Bet vai zini? Man tiešām nepatīk darīt tev pāri. Vai tu savulaik nebiji mazs varonis? Mammas glābējs vai tamlīdzīgi? Es kaut ko tādu esmu dzirdējusi. Bet tagad viss ir sagājis grīstē, un tu tik tikko atkal atstāji Fariju Kāzi bezpalīdzīgā situācijā. Gribu tevi brīdināt - man tas nepatīk.

Viņam nebija, ko iebilst.

- Tā meitene jau ir gana pārdzīvojusi. Tam beidzot ir jādara gals, - viņa turpināja. Aivars pamāja ar galvu, īsti nesaprotot, kāpēc.

- Lieliski! Mēs jau spējam vienoties. - Viņa šķita priecīga. - Vai tu esi kaut ko lasījis par mani avīzēs?

Viņš vēlreiz pamāja, un tobrīd viņa plaukstas atradās krietnu gabalu no siksnas.

- Labi, tātad tu zini, ka vajadzības gadījumā es neminstināšos. Ne mirkli. Bet, iespējams, mēs varam noslēgt darījumu. Ko tu par to teiksi?

- Ko?! - Viņš tik tikko sēca.

- Es tev palīdzēšu ieviest kārtību un pārliecināšos, ka Benito un viņas roklaižas netiek ne tuvumā Farijai Kāzi, bet tu savukārt... aizdosi man datoru.

- Nemūžam! Tu... - viņš beidzot bija atguvis elpu, - ...tu man uzbruki. Tev būs nepatikšanas.

- Tev būs nepatikšanas, - viņa atcirta. - Šeit ik dienas uzbrūk cilvēkiem, bet tu nepakustini ne pirkstiņa. Vai tu spēj iedomāties, kas tas būs par skandālu? Labošanas iestādes lepnums nonācis mazās Musolīni rokās!

- Bet... - viņš mēģināja ko iebilst.

- Nekādus bet. Es tev palīdzēšu tikt ar to galā. Tomēr iesākumā tu man piešķirsi datoru ar internēta pieslēgumu.

- Tas nav iespējams, - viņš sacīja, cenšoties izklausīties braši. - Gaitenī ir pilns ar novērošanas kamerām. Tev būs beigas.

- Tādā gadījumā mums abiem būs beigas, bet es ar to varu sadzīvot, - Līsbeta noteica, un Aivars iedomājās par Mīkaelu Blumkvistu.

Mīkaels Blumkvists šajā īsajā laikā, ko Salandere pavadīja cietumā, bija apciemojis viņu divas vai trīs reizes, un Aivars nekādā gadījumā negribēja, lai Blumkvists publiski mazgātu viņa netīro veļu. Ko lai viņš iesāk? Aivars nespēja skaidri domāt un - vēl

-

jo mazāk - iztēloties, ka tiktu publicēts stāsts par Benito patvaļu nodaļā. Turklāt viņu pārāk mocīja sāpes, lai spētu racionāli apsvērt situāciju, un viņš neapzināti pieskārās plecam un vēderam un tad, īsti nesaprotot, ko pats ar to domā, sacīja:

- Es neko nevaru apsolīt.

- Es arī ne, tātad mēs abi esam līdzīgā situācijā. Celies nu augšā!

- Tas ir skaidrs, ka mēs administrācijas telpā satiksim kādu no personāla, - viņš sacīja.

- Tādā gadījumā tev nāksies izlikties, ka mēs abi kopā studējam. Mēs taču tik skaisti esam iesākuši ar to 7Q testu.

Aivars piecēlās un sagrīļojās. Griestu lampa mirgoja virs viņa kā tāda maģiska krītoša zvaigzne. Viņam kļuva slikti, un viņš sacīja:

- Pagaidi, man...

Līsbeta iztaisnoja viņam muguru, piekārtoja matus, it kā censtos likt izskatīties glītākam. Tad viņa atkal sita, tā pārbiedējot viņu līdz nāvei. Bet šoreiz sitiens nebija mokošs. Gluži otrādi. Viņa iesita vietā vīrieša plecu, un sāpes rimās.

- Ejam! - viņa beidzot noteica.

Aivars apsvēra iespēju saukt pēc palīdzības un nospiest trauksmes pogu. Apsvēra domu iesist Līsbetai ar steku vai iepūst sejā piparu gāzi. Tomēr viņš nedarīja neko - vienkārši gāja uz priekšu. Devās pa gaiteni kopā ar Līsbetu Salanderi, it kā nekas nebūtu noticis. Atvēra slīddurvis ar savu čipu un kodu un cerēja, ka nevienu nesatiks. Bet, protams, uzskrēja virsū Harrietai, savai īgnajai kolēģei, kura vienmēr bija tik vēsa un neizdibināma, ka nebija pārliecības, kura pusē - Benito vai kārtībsargu - viņa stāv. Reizēm viņam šķita, ka abās, jo Harrieta nostājās tajā pusē, kur tobrīd bija izdevīgi un kas sniedza vislielākās iespējas.

- Sveika! - Aivars mēģināja izklausīties mierīgs.

Harrietas mati bija sasieti zirgastē, bet viņas acis un mute

izskatījās saspringti. Laiks, kad viņš šo sievieti bija uzskatījis par pievilcīgu, bija sen pagājis.

- Uz kurieni jūs tā dodaties? - viņa vaicāja. Aivars saprata: par spīti tam, ka ir viņas priekšnieks, viņš nespēj pienācīgi atbildēt Harrietas jautājošajam skatienam, tālab sāka kaut ko nepārliecinoši murmināt:

- Mēs dosimies uz... mēs bijām domājuši...

Nekas sakarīgs prātā nenāca, ja nu vienīgi iepriekš pieminētais JQ tests, taču viņš saprata, ka ar to, visticamāk, netiks sveikā cauri.

- ...piezvanīt Salanderes advokātei! - Viņam pēkšņi ienāca prātā.

Aivars juta, ka kolēģe viņam netic, turklāt - pilnīgi noteikti -

viņš bija bāls un viņa skatiens - miglains. Vislabprātāk viņš atkal noslīdētu uz grīdas un sauktu pēc palīdzības. Bet piepeši viņu pārsteidza negaidīta autoritātes sajūta un paša pārliecinošais balss tonis:

- Advokāte rīt no rīta izlido uz Džakartu.

Viņam nebija ne jausmas, kāpēc prātā iešāvās tieši Džakarta. Tikai saprata, ka tas izklausās pietiekami konkrēti un neparasti, lai varētu būt ticami.

- Labi, skaidrs, - Harrieta sacīja tonī, kas vairāk piestāvēja padotās tēlam, tad pagriezās un devās prom. Kad viņi bija pārliecinājušies, ka sieviete ir nozudusi skatienam, abi turpināja ceļu uz Aivara kabinetu.

Tā bija īpaša vieta. Durvis vienmēr bija aizslēgtas, un neviena no ieslodzītajām nekad nedrīkstēja tur uzturēties, kur nu vēl kādam zvanīt. Bet viņi devās tieši turp, un Alvars Olsens cerēja, ka veiksme būs viņa pusē un puiši novērošanas centrālē droši vien būs pamanījuši, ka viņi ir devušies uz personāla daļu jau pēc durvju slēgšanas, un tātad, visticamāk, kuru katru brīdi kāds ieradīsies, lai noskaidrotu, kas notiek. Aivaram kaut kas steidzami bija jāizdomā. Viņš pieskārās ar pirkstiem savai siksnai. Tomēr trauksmes pogu nenospieda. Jau atkal viņš bija pārlieku sakaunējies un savā ziņā arī pārsteigts. Ko gan Līsbeta ir nolēmusi iesākt?

Aivars atslēdza durvis un ielaida meiteni iekšā, un pēkšņi viņš skaidrāk par skaidru pamanīja, cik gan bezcerīgs izskatās viņa

kabinets. Cik nožēlojams viss bija! Ne velti viņš tika saukts par memmesdēliņu - liela izmēra mātes fotogrāfijas pie ziņojumu dēļa, tās bija lielākas pat par Vildas, viņa bērna, attēliem. Viņam jau sen vajadzēja tās noņemt, vajadzēja satīrīt telpu un iesniegt atlūgumu, un nekad mūžā vairs nesaistīties ar kriminālo pasauli. Bet te nu viņš stāvēja. Aivars aizvēra durvis, kamēr Līsbeta Salan-dere veltīja viņam drūmu apņēmības pilnu skatienu.

- Man ir kāda problēma... - viņa iesāka.

- Un tā būtu?

- Tu.

- Kādā ziņā es esmu problēma?

- Ja es tevi izsūtīšu no telpas, tu nospiedīsi trauksmes pogu. Ja paliksi telpā, tad redzēsi, ko es daru, un ari tas nav pieņemami.

- Vai gribi darīt ko neatļautu? - Aivars jautāja.

- Droši vien, - viņa noteica, un tajā bridi viņš atkal kaut ko izdarīja nepareizi vai arī Līsbeta bija vienkārši jukusi.

Viņa nu jau trešo vai pat ceturto reizi iesita Aivaram Olsenam pa saules pinumu, un viņš sabruka, cīnoties pēc elpas un cenšoties izvairīties no nākamiem sitieniem. Sekundi vēlāk Salan-dere bija pārliekusies viņam pāri un zibenīgā ātrumā noņēmusi siksnu, un nosviedusi to uz rakstāmgalda. Viņš mēģināja celties un, par spīti mokošajām sāpēm, pārmetoši lūkojās viņas virzienā.

Gaisā jautās spriedze. Likās, abi tūliņ metīsies viens otram virsū un sāks kauties. Taču Līsbeta viņu atkal atbruņoja, ar skatienu norādot uz ziņojumu dēli.

- Vai bildē redzama tava māte, kuru tu izglābi no alkoholisma?

Aivars neatbildēja. Viņš joprojām apsvēra iespēju mesties

viņai virsū.

- Vai tā ir tava mamma? - meitene atkārtoja, un viņš pamāja ar galvu.

- Vai viņa ir mirusi?

-Jā-

- Bet viņa ir svarīga?

- Ir gan.

- Tādā gadījumā tu sapratīsi. Man jāiegūst informācija, un tu man atļausi to darīt.

- Kāpēc gan lai es to ļautu?

- Jo tu esi pieļāvis, ka viss aiziet par tālu. Atlīdzība - es tev palīdzēšu satriekt Benito.

- Viņa ir traka.

- Es arī, - Līsbeta noteica.

Iespējams, viņai bija taisnība. Viņš jau sen bija ļāvis lietām aiziet par tālu. Turklāt bija ielaidis ieslodzīto šeit, melojis un blefojis. Viņam vairs nebija, ko zaudēt, un, kad Līsbeta pajautāja datora paroli, viņš vairs neiebilda. Tikai lūkojās uz Līsbetas rokām. Lūkojās uz tām ar aizvien lielāku apbrīnu. Tās zibenīgi šaudījās pa tastatūru, un pirmajā brīdī nenotika nekas vērā ņemams. Viņa tikai apskatīja dažādas Upsālas iestāžu mājasla-pas, valsts slimnīcas, kā arī universitātes mājaslapas.

Līsbeta kādu laiku tā darbojās - likās bezmērķīgi klīstam no vienas lapas uz nākamo, un tikai tad, kad beidzot uzdūrās kam tādam, kas iesākumā likās dīvains, ar vecmodīgu nosaukumu -Medicīniskās ģenētikas institūts -, viņa aprima un uzrakstīja pāris komandfunkciju. Ekrāns piepeši izdzisa. Tas kļuva melns, un īsu brīdi Līsbeta nemaz vairs nekustējās. Viņa bija kā sastingusi. Elpa bija smagnēja, bet viņas pirksti minstinājās, gluži kā pianistam mirkli pirms jauna skaņdarba atskaņošanas.

Tad viņa apbrīnojamā ātrumā sāka ievadīt - baltas skaitļu un burtu rindas uz melna ekrāna, un neilgi pēc tam dators sāka rakstīt pats no sevis. Tas parādīja dažādas zīmes, nesaprotamus programmu kodus un komandas. Viņš saprata vien atsevišķus vārdus angļu valodā, connecting database, search, query un response, kā ari satraucošo bypassing security’. Kādu brīdi viņa nepacietīgi gaidīja un bungoja pirkstus pa galda virsmu. Tad nolamājās: “Velns un [3]

elle!” Un turpināja. Parādījās uzraksts: ACCESS DENIED^3. Līsbeta mēģināja vēl un vēl, līdz pēkšņi kaut kas notika - uz ekrāna bija redzama viļņveidīga kustība, kaut kas it kā pārvietojās, mainījās, tad ekrāns sāka ņirbēt dažādās krāsās. Beidzot parādījās uzraksts zaļiem burtiem: ACCESS GRANTED^4 [5] un sāka notikt lietas, kurām Aivars tik tikko spēja noticēt. Viņa tika iesūkta portālā un iznāca kiberpasaulē, kas likās piederam citam laikam ilgi pirms internēta.

Viņa šķirstīja vecus, ieskenētus dokumentus un sarakstus, kuros vārdi bija ierakstīti ar rakstāmmašīnu vai lodīšu pildspalvu. Tur atradās arī kolonnas ar skaitļiem un piezīmēm un, kā viņam likās, arī vērtēšanas un dažādu testu rezultāti, un pāris reižu Aivars pamanīja uz dokumentiem konfidencialitātes zīmogus. Viņš ieraudzīja arī Līsbetas pašas vārdu un citu uzvārdus, kā arī slēdzienu rindas. Likās, viņa pārvērtusi datoru čūskveida būtnē, kas nedzirdami slīd pa paslēptiem arhīviem un aizvērtiem pagrabiem - tā viņa turpināja strādāt vairākas stundas. Strādāja un strādāja.

Tomēr Aivars tā arī nesaprata, ar ko viņa īsti nodarbojas, tikai to, ka viņa joprojām nav atradusi meklēto. To varēja manīt meitenes ķermeņa valodā un murmināšanā, un pēc četrarpus stundām viņa padevās un Aivars beidzot atviegloti uzelpoja. Viņam vajadzēja doties uz tualeti. Vajadzēja doties mājās un atbrīvot savu mātes māsu, un pārliecināties, ka Vilda čuč, un aizmirst par apkārtējo pasauli. Taču Līsbeta pavēlēja viņam sēdēt mierīgi un turēt muti. Viņai bija jāizdara vēl kāda lieta - viņa atkal ieslēdza datoru, ekrāns izgaismojās, un Līsbeta ierakstīja jaunas komandfunkcijas. Un, sev par šausmām, Aivars saprata, ka viņa ir nolēmusi uzlauzt cietuma datorsistēmu.

- Beidz! - viņš pavēlēja.

- Tev taču nepatīk cietuma direktors, vai ne?

- Tam nav nozīmes.

- Man ari nepatīk, - viņa noteica un sāka darīt ko tādu, ko viņš negribēja redzēt.

Līsbeta iegāja Rikarda Fagera e-pastā un dokumentos un lasīja visu, ko varēja atrast, un viņš ļāva viņai to darīt - ne vien tāpēc, ka ienīda iestādes priekšnieku, bet arī tāpēc, ka viss jau tāpat bija aizgājis par tālu. Drīzāk viņu fascinēja veids, kādā viņa apgājās ar datoru. Tas likās kā viņas ķermeņa pagarinājums. Viņa ar to rīkojās ar nepārspējamu virtuozitāti, un šī darbošanās deva pārliecību, ka viņai var uzticēties. Iespējams, tas bija iracionāli. Viņš nezināja. Tomēr ļāva viņai turpināt. Ekrāns atkal kļuva melnbalts, tad parādījās vārdi: ACCESS GRANTED. Bet kas - pie velna! - tas bija?

Aivara acu priekšā uzmirgoja attēls ar gaiteni cietuma drošības nodaļā. Gaitenī valdīja miers un tumsa, un viņa turpināja darboties ar vienu un to pašu filmas sekvenci, it kā viņa to pagarinātu vai arī censtos panākt, lai intervāls atkārtojas. Labu laiku Aivars sēdēja, rokas klēpī salicis, aizvērtām acīm, cerot, ka drīz viss būs beidzies.

Pulkstenis bija 1.52. Līsbeta Salandere piecēlās un nomurmināja “paldies”, tad, nejautādams, ar ko viņa īsti bija nodarbojusies, viņš izveda viņu pa slīddurvīm taisni uz cietuma kameru un novēlēja viņai “arlabunakti”. Pēc tam devās mājās un lielā mērā nespēja aizvērt ne acu. Viņš iesnaudās vien uz rīta pusi un murgoja par Benito un viņas dunčiem.

4. NODAĻA. 17.-18. IŪNIIS

Piektdienas bija Līsbetas dienas.

Mīkaels Blumkvists katru piektdienas pēcpusdienu devās uz cietumu, lai apraudzītu Līsbetu Salanderi. Viņš nespēja to vien sagaidīt, jo īpaši tagad, kad beidzot bija samierinājies ar situāciju un pārstājis dusmoties. Bet tas bija prasījis zināmu laiku.

Apsūdzības un tiesas laikā viņš bija izturējies kā ārprātīgais - lamājies, kliedzis, sniedzis intervijas televīzijai, drukājis laikrakstu slejās. Līdz, beidzot sapratis, ka Līsbetu tas īpaši nesatrauc, uz situāciju bija paskatījies no viņas skatpunkta. Viņai tas nenozīmēja neko sevišķu. Ja vien viņa varēja turpināt nodarboties ar savu kvantu fiziku un vingrinājumiem, viņa tikpat labi to varēja darīt cietumā kā jebkurā citā vietā un, iespējams pat, savu uzturēšanās laiku ieslodzījuma vietā uzskatīja kā jaunu pieredzi, sava veida treniņu. Līsbeta pieņēma dzīvi tādu, kāda tā ir, un parasti tikai smaidīja, kad Mīkaels satraucās par viņu, arī tad, kad viņa tika pārvietota uz Flodberju.

Mīkaelam nepatika Flodberja. Nevienam nepatīk Flodberja. Tas bija vienīgais sieviešu cietums Zviedrijā ar augstāko drošības pakāpi, un Līsbeta tajā nonāca, vienīgi pateicoties Ingmāram Enerotam, Zviedrijas labošanas iestāžu šefam, kurš apgalvoja, ka tā būs pati drošākā vieta, ņemot vērā pastāvošos draudus, kurus

bija uztvērusi gan Zviedrijas Drošības policija Sāpo, gan Francijas izmeklēšanas dienests DGSE, gan arī tos, kurus radīja viņas māsa Kamilla ar savu kriminālo grupējumu Krievijā.

Tas varēja būt tiesa. Un vienlaikus - arī pilnīgas muļķības. Bet, tā kā Līsbetai nebija iebildumu pret pārvešanu, tā arī notika, turklāt tagad līdz soda izciešanas beigām necik daudz nebija atlicis. Un, neskatoties uz visu, to varēja pieņemt. Iepriekšējā piektdienā Līsbeta bija izskatījusies pārsteidzoši moža. Cietuma ēdiens noteikti bija īstākā veselības kūre salīdzinājumā ar neveselīgo pārtiku, kuru viņa lietoja ikdienā.

Mīkaels sēdēja vilcienā uz Erebrū un savā klēpjdatorā pārskatīja žurnāla Millennium vasaras numuru, kurš iznāks pirmdien. Aiz loga smidzināja lietus. Laika prognozes solīja karstāko vasaru ilgākā laika periodā. Bet līdz šim debesis šķita atrautas vaļā. Dienu pēc dienas lija lietus, un Mīkaels ilgojās aizbēgt uz vasarnīcu Sandhamnā un atpūsties. Viņš bija smagi strādājis. Pēc raksta par Amerikas Nacionālās drošības dienesta NSA vadošo spēku sadarbību ar organizētiem noziedzniekiem Krievijā ar mērķi nozagt noslēpumus uzņēmumiem no visas pasaules žurnāla Millennium finanšu rādītāji izskatījās stabili. Izdevums bija atguvis veco spozmi. Bet līdz ar panākumiem nāca jaunas grūtības. Mīkaels un redakcijas vadība jutās spiesti laikraksta turpinājumu veidot digitāli, un tā, saprotams, bija laba doma. Jaunajā mediju laikmetā tā bija pat nepieciešamība.

Tomēr tas prasīja daudz laika. Informācijas atjaunināšana internētā un sarunas par sociālo mediju stratēģiju neļāva viņam koncentrēties. Viņš bija uzsācis žurnālistisku izpēti virknei labu sižetu, bet nebija nonācis līdz saknei nevienam no tiem, turklāt visu apgrūtināja fakts, ka persona, kas viņam bija atklājusi informāciju par NSA, atradās cietumā. Mīkaelu māca vainas apziņa.

Viņš lūkojās ārā pa vilciena logu, cerot, ka varēs izbaudīt mieru. Protams, tā bija tikai ilūzija. Vecā dāma, kas sēdēja viņam

līdzās, turpināja traucēt, izjautājot, kurp viņš dodas. Viņš atbildēja izvairīgi. Gluži kā lielākā daļa cilvēku, kad viņus traucē laikā un nelaikā, lai gan sieviete, visticamāk, vēlēja labu. Tomēr viņš jutās atvieglots, kad bija spiests pārtraukt sarunu, lai izkāptu Erebrū stacijā. Lija lietus, bet bija vēl jāpaspēj uz autobusu. Lai cik ironiski tuvu dzelzceļa sliedēm atradās Flodberjas cietums, tā tuvumā nebija nevienas stacijas, un viņš bija spiests braukt četrdesmit minūtes vecā Scandia autobusā bez kondicionētāja. Pulkstenis bija bez divdesmit minūtēm seši, kad viņš nedaudz tālāk beidzot pamanīja cietuma pelēkos betona mūrus.

Mūris bija septiņus metrus augsts, necilā krāsā un līkumains kā tāds milzīgs betona vilnis, kas sastindzis pēc šausmīga uzbrukuma milzīgā plašumā. Tikai pie horizonta varēja manīt skujkoku mežu. Pārredzamā attālumā nebija nevienas dzīvojamās ēkas, un arī cietuma vārti atradās tik tuvu dzelzceļam, ka aiz tiem pietika vietas labi ja vienai automašīnai.

Mīkaels izkāpa un brīdi vēlāk jau stāvēja pie tērauda vārtiem. Ticis iekšā, viņš devās uz apsardzes korpusu, lai nodotu glabāšanā savu telefonu un atslēgas. Tad izgāja drošības kontroli, un, kā tas nereti gadās, Mīkaelam likās, ka kāds viņu ar nodomu nes cauri. Kāds puisis ar īsi apgrieztiem matiem un tetovējumiem, vecumā ap trīsdesmit, pat sagrāba viņa pēcpusi. Turklāt uzradās arī melns labradors - jauks, piemīlīgs suns. Taču Mīkaels, saprotams, zināja, kāpēc. Tas bija narkotiku ošņātājs. Vai uzraugi patiešām domāja, ka viņš mēģinās cietumā ienest narkotikas?

Mīkaels centās saglabāt mierīgu sejas izteiksmi un turpināja ceļu pa garajiem koridoriem uz priekšu, un viņš nebija viens -kopā ar viņu gāja gara auguma, patīkama izskata vīrietis. Slīd-durvis automātiski atvēra kāds no drošības centrāles, kas apmeklētājus vēroja videonovērošanas kamerās. Pagāja laiks, līdz viņi nonāca apmeklētāju daļā. Viņam lika kādu bridi uzkavēties ārpusē, un piepeši viņš saprata, ka kaut kas nav kārtībā.

Visticamāk, bažas radīja Alvars Olsens, galvenais uzraugs.

Olsena piere bija nosvīdusi, viņš šķita nervozs un, izteicis pāris samocītu pieklājības frāžu, beidzot ielaida Mīkaelu apmeklētāju telpā gaiteņa pašā galā, un tad vairs nebija nekādu šaubu. Šoreiz kaut kas bija citādi.

Līsbetai mugurā bija iestādes noplukušās un desmitiem reižu mazgātās drēbes, kuras, kā vienmēr, uz viņas auguma karājās smieklīgi brīvi. Parasti viņa mēdza piecelties, kad viņš ienāca. Bet šoreiz viņa sēdēja, ķermenis šķita sastindzis un viņa likās kaut ko gaidām. Galva bija piešķiebta nedaudz pa kreisi, it kā viņa lūkotos ieslīpi viņam garām. Viņa bija dīvaini nekustīga, un uz viņa jautājumiem atbildēja vienzilbīgi, izvairoties no acu kontakta. Beigu beigās viņš jutās spiests pajautāt, vai kaut kas ir atgadījies.

- Tas atkarīgs no tā, kā uz to skatās, - Līsbeta atbildēja un mazliet piesardzīgi pasmaidīja. Nu vismaz ledus ir sakustējies.

- Vai vēlies kaut ko pastāstīt?

Viņa nevēlējās. - Ne šeit un ne tagad. - Tad iestājās klusums. Aiz režģotā mūra pāri atpūtas laukumam un sargtorņiem sijāja smalks lietutiņš, un viņš tukši blenza uz pleķiem izraibināto matraci, kas stāvēja, atsliets pret sienu.

- Vai man ir iemesls satraukumam? - viņš jautāja.

- Man tā šķiet, - Līsbeta atbildēja un pasmīkņāja. Tas nebija joks, uz kādu viņš bija cerējis.

Tomēr likās, ka tas uzlabo omu, un ari viņš nedaudz iesmējās un jautāja, vai var kā palīdzēt. Tad viņa atkal saspringa un sacīja “varbūt”, un tas Mīkaelu pārsteidza. Līsbeta Salandere nemēdza lieki lūgt palīdzību.

- Cik labi. Darīšu visu, kas manos spēkos, - viņš apsolīja.

- Tavos spēkos?

Līsbeta atkal pasmīkņāja.

- Es labprāt izvairītos no likumpārkāpumiem, - Mīkaels piebilda. - Būtu nedaudz žēl, ja mēs te nonāktu abi.

- Tādā gadījumā tev nāktos samierināties ar cietumu vīriešiem, Mikael.

- Ja vien izņēmuma kārtā mana šarma dēļ man neatļautu uzturēties Flodberjā. Par ko ir runa?

- Man ir pāris sarakstu ar vārdiem un uzvārdiem, - viņa iesāka. - Un kaut kas tajos nav kārtībā. Piemēram, tajos minēts kāds vīrietis, vārdā Leo Manheimers.

- Leo Manheimers, - viņš atkārtoja.

- Tieši tā, viņam ir trīsdesmit seši gadi. Tu viņu ātri vien atradīsi internētā.

- Labi, tas jau ir sākums. Kas tieši man jāmeklē?

Līsbeta pārlaida skatienu telpai, it kā meklētais vīrietis atrastos tajā. Pēc tam pagriezās un paraudzījās viņā vienaldzīgu skatienu.

- Godīgi sakot, es nezinu.

- Vai man tam būtu jātic?

- Lielā mērā.

- Lielā mērā?

Mīkaels sajuta aizkaitinājumu. Tomēr turpināja:

- Labi, tu nezini. Bet gribi, lai es viņu papētu tuvāk. Vai viņš ir kaut ko izdarījis? Vai arī vienkārši izskatās aizdomīgs?

- Tu droši vien pazīsti fondu, kurā viņš darbojas. Bet kopumā es teiktu, ka nekaitēta neliela izpēte.

- Beidz! - viņš iebilda. - Tev man jāpastāsta kas vairāk. Par kādiem sarakstiem ir runa?

- Vārdu sarakstiem, - Līsbeta atbildēja.

Tas izklausījās tik noslēpumaini un muļķīgi, un uz brīdi likās, ka Līsbeta viņu tikai āzē un ka kuru katru mirkli sāks runāt gluži kā iepriekšējā piektdienā - par šo un to. Tā vietā Līsbeta piecēlās un pasauca uzraugu, sacīja, ka nekavējoties vēlas atgriezties savā nodaļā.

- Tu laikam joko, - Mīkaels noteica.

- Es nejokoju, - viņa sacīja, un tai brīdī Mīkaelam gribējās kārtīgi nolamāties vai kā citādi izrādīt savu protestu. Un pastāstīt,

cik stundu viņam prasīja atbraukt uz šejieni un tad vēl atpakaļ un ka ir daudz jautrākas lietas, ko pasākt piektdienas vakarā.

Bet viņš saprata, ka tas diez vai ko dos. Tāpēc tikai piecēlās, apskāva viņu un mazliet tēvišķi piebilda, lai viņa rūpējas par sevi. Līsbeta atbildēja “reizēm, varbūt”. Nevarēja saprast, vai viņa to domā ironiski vai kā, jo izskatījās, ka viņas domas jau aizklīdušas citā virzienā.

Mīkaels redzēja, kā uzraugs viņu aizved pie apsardzes priekšnieka, un viņam nepatika klusā mērķtiecība, kas jautās Līsbe-tas soļos. Negribīgi viņš ļāva sevi aizvest pretējā virzienā - līdz drošības korpusam, kur pelēkā skapītī bija ieslēgts viņa mobilais telefons un atslēgas. Tad izsauca taksometru un devās uz Erebrū Centrālo staciju. Atpakaļceļā vilcienā viņš lasīja kriminālromānu - ko gan citu! -, kuru bija sarakstījis rakstnieks, vārdā Pīters Mejs. Tas bija kā sava veida protests ar mērķi atlikt Leo Manheimera meklēšanu.

Alvars Olsens izjuta atvieglojumu, ka Līsbetas tikšanās ar Mīkaelu Blumkvistu bija izvērtusies tik īsa. Viņš satraucās, ka Līsbeta žurnālistam atklās notikušo par Benito un drošības nodaļu, bet to viņa noteikti nebija paspējusi, un tas bija labi. Nekā cita, par ko priecāties, nebija. Aivars bija smagi strādājis, lai panāktu Benito pārcelšanu uz citu nodaļu. Bet nekas nenotika, jo īpaši tāpēc, ka daži no kolēģiem aizstāvēja Benito, apgalvodami, ka nav nepieciešami papildu drošības pasākumi.

Šausmas turpinājās, un Līsbeta Salandere joprojām izturējās dīvaini. Viņa neko citu nedarīja kā vien vēroja un piefiksēja. Laika atskaite bija sākusies. Viņa bija devusi viņam piecas dienas. Piecas dienas, lai atrisinātu lietu un atbrīvotu Fariju Kāzi. Pēc tam iejauksies Salandere, tā viņa draudēja, un drīz piecas dienas būs pagājušas, bet Aivars nebija neko panācis. Noskaņa nodaļā - gluži otrādi - kļuva aizvien saspringtāka un nepatīkamāka. Likās, ka briest katastrofa.

Benito gatavojās cīņai. Viņa veidoja jaunas alianses, un pie viņas ieradās neparasti liels skaits apmeklētāju, un tas lielākoties nozīmēja to, ka viņa cenšas izzināt neparasti daudz informācijas, turklāt šķita, ka viņa ir pastiprinājusi uzbrukuma un vardarbības draudus pret Fariju Kāzi. Lai gan Līsbeta Salandere nekad neatradās pārāk tālu no Farijas, un tas bija labi - tas palīdzēja. Bet tas kaitināja arī Benito. Viņa bija sapratusi LIsbetas nodomus un lamājās un draudēja, un vienreiz trenažieru zālē Aivars dzirdēja viņas sacīto.

- Kāzi ir mana melnā mauka, - Benito šņāca. - Tikai es un neviens cits pakļaus to brūno palaistuvi!

Līsbeta Salandere sakoda zobus un nodūra skatienu. Aivars nezināja, vai tas tāpēc, ka viņa bija atvēlējusi tam laiku, vai arī tāpēc, ka jutās bezpalīdzīga. Viņš sliecās uz pēdējo. Lai cik braša Līsbeta būtu, bija grūti kaut ko iebilst Benito. Tā sieviete bija pilnīgi jukusi, notiesāta ar mūža ieslodzījumu, un viņai nebija, ko zaudēt, turklāt viņu pastāvīgi apsargāja tādas gorillas kā Tīne, Grēta un Josefīne. Un vēl - Aivars bažījās, ka viņas rokā varētu parādīties mirdzošais tērauds.

Viņš pastāvīgi uzturējās pie personāla, kas strādāja ar metāla detektoriem, un reizi pa reizei lika pārmeklēt Benito kameru. Tomēr Aivars domāja, ka ar to nepietiks. Viņam nemitīgi likās, ka redz Benito un viņas roklaižas kaut ko pārvietojam. Tās varēja būt narkotikas vai vienkārši priekšmeti, bet varbūt tā bija tikai viņa saasinātā iztēle. Viņš staigāja kā pa nokaitētām oglēm, un situāciju neatviegloja arī fakts, ka Salandere kopš paša pirmā brīža cietumā bija apdraudēta. Katru reizi, kad iezvanījās signalizācija vai kāds ar viņu sazinājās pa rāciju, viņš satraucās, ka kaut kas ir atgadījies ar Līsbetu, tālab centās viņu pārliecināt palikt izolētai. Tomēr viņa atteicās, un viņš nebija pietiekami spēcīgs, lai viņu pakļautu. Viņš nekam nebija pietiekami spēcīgs.

Aivaru vajāja vainas apziņa un raizes, un viņš pastāvīgi lūkojās sev pār plecu. Turklāt maniakāli daudz strādāja, un tas savukārt

sarūgtināja Vildu, kā ari apgrūtināja attiecības ar mātes māsu un kaimiņiem. Viņš bija viscaur nosvīdis. Nodaļā bija neciešami karsts un trūka skābekļa. Kondicionētājs darbojās nožēlojami, un viņš jutās morāli izsmelts. Aivars nepārtraukti skatījās pulkstenī, gaidot, kad piezvanīs cietuma direktors Rikards Fagers, lai paziņotu par Benito pārcelšanu. Tomēr zvans tā arī neatskanēja, lai gan Aivars pirmo reizi bija pastāstījis par situāciju patiesi, bez jebkādas cenzūras. Vai nu Rikards Fagers bija vēl lielāks idiots, nekā viņam šķita, vai arī bija uzpirkts. To nevarēja zināt. Telefons klusēja.

Kad piektdienas vakarā tika aizslēgtas kameru durvis, Aivars Olsens devās uz savu kabinetu un centās sakopot domas. Tomēr miers bija viņu pametis. Līsbeta Salandere piezvanīja pa iekšējo telefonu un atkal vēlējās izmantot viņa datoru. Dodoties pakaļ cietumniecei, viņš jau kuru reizi centās saprast, ar ko viņa nodarbojas. Tomēr arī šoreiz no viņas nevarēja izspiest ne vārda. Līsbe-tas skatiens bija apdzisis. Mājās viņš nonāca tikai naktī un pirmo reizi dzīvē sajuta, ka neizbēgami tuvojas katastrofa.

Sestdienas rītā Bellmansgātanā Mīkaels, kā ierasts, lasīja Dagens Nyheter papīra formātā un ari Guardian, New York Times, Washington Post un The New Yorker savā iPad. Viņš iedzēra kapučīno un espresso, apēda jogurtu ar musli, kā ari sviestmaizes ar sieru un pastēti un ļāvās laika plūdumam, gluži kā vienmēr, kad viņš un Ērika bija pabeiguši lasīt Millennium korektūru.

Tikai pēc stundas vai divām Mīkaels beidzot apsēdās pie datora un uzsāka meklējumus par Leo Manheimeru. Leo Man-heimers bija vārds, kas reizēm - tomēr ne vienmēr - nonāca darījumu pasaules uzmanības lokā. Viņš bija ekonomikas doktors Ekonomikas augstskolā Stokholmā un šobrīd darbojās kā Alfrēda Egrēna fonda līdzīpašnieks un analītiskās nodaļas vadītājs, un -gluži kā Līsbeta Salandere bija minējusi - Mīkaels šo uzņēmumu ļoti labi zināja.

Uzņēmumam bija laba reputācija, tas darbojās kā turīgo akcionāru fondu pārvaldītājs, lai gan tā direktora, Ivara Egrēna, sno-biskais stils dažkārt nonāca pretrunā ar uzņēmuma vēlmi būt diskrētiem un nemanāmiem. Savukārt Leo Manheimers bija kalsns, gara auguma, modrām, lielām, zilām acīm, cirtainiem matiem un pilnigām, nedaudz sievišķīgām lūpām. Saprotams, viņš bija turīgs, tomēr nekāds iespaidīgais grābējs. Viņa pēdējā deklarācijā bija uzrādīti astoņdesmit trīs miljoni kronu, kas, protams, nav slikti, un tomēr šķietami pieticīgi salīdzinājumā ar lielajiem impērijas lauvām. Vairāk pieminēšanas vērts bija fakts - vismaz no pirmā acu uzmetiena - viņa intervija pirms četriem gadiem kādā DN izdevumā, kur viņš tika cildināts par augsto intelekta koeficientu. Rezultāti tika iegūti, kad Leo Manheimers vēl bija zēns, un tolaik tas bija pievērsis daudzu uzmanību, tā tika rakstīts. Tomēr Leo to bija uzņēmis ar pieklājīgu pazemību.

- IQ vēl neko nenozīmē, - viņš bija sacījis intervijā. - Gēringam arī bija augsts IQ. Tomēr tik un tā var rīkoties kā idiots. - Tad viņš runāja par empātiju un spēju iejusties cita ādā, kā arī lietām, kuras inteliģences testi nespēj izmērīt, vēl viņš norādīja, ka ir muļķīgi, pat negodīgi ar skaitli apzīmēt kāda cilvēka apdāvinātību.

Tomēr viņš neizklausījās pēc viltvārža. Lai gan... viltvāržiem ir talants izskatīties pēc svētajiem, un Mīkaels centās neietekmēties no summām, kuras Leo Manheimers bija veltījis labdarībai, un no fakta, ka kopumā viņš šķita saprātīgs un atstāja iespaidu.

Mīkaels nešaubījās, ka Līsbeta Leo pieminējusi kādu citu iemeslu dēļ. Bet, kā jau varēja noprast, Mīkaels neko daudz nezināja. Viņa bija lūgusi beznosacījumu meklēšanu, un tādā gadījumā viņš nedrīkstēja saviem aizspriedumiem ietekmēt lēmumu nevienā veidā. Kāpēc viņa bija tik apātiska? Viņš nolūkojās uz Ridarfjerdenu un iegrima pārdomās. Pārmaiņu pēc nelija. Debesis bija skaidras, un rīts solījās būs fantastisks. Viņš apsvēra, vai tomēr nevajadzētu doties uz pilsētu un iedzert vēl vienu kapučīno kafejnīcā Kaffebar, izlasīt vēl kādu kriminālromānu un

nospļauties par Leo Manheimeru, vismaz nedēļas nogalē. Sestdienas pēc žurnāla nodošanas iespiešanai bija pašas labākās dienas, vienīgās dienas, kad viņš patiešām jutās brīvs. Un tomēr... viņš bija apsolījis, un tādā gadījumā neatlika vietas attaisnojumiem.

Līsbeta viņam bija pasniegusi ne vien desmitgades labāko stāstu, bet arī iespēju Millennium atgūt iepriekšējo ietekmi publiskajā telpā, viņa bija arī izglābusi bērna dzīvību un atšķetinājusi starptautisku noziedzīgu tīmekli, un nebija ne mazāko šaubu, ka galvenais prokurors Rikards Ekstrēms un tiesa bija izturējušies kā pilnīgi idioti. Kamēr Mīkaels plūca slavas laurus, īstais varonis sēdēja cietumā. Tāpēc viņš turpināja meklēt informāciju par Leo Manheimeru, tieši tā, kā Salandere bija lūgusi.

Bet neatrada neko ievērības cienīgu, lai gan diezgan drīz saprata, ka abiem ar Leo ir kāda kopēja īpašība. Viņi abi bija vēlējušies uzzināt patiesību par hakeru uzbrukumiem uzņēmumam Finance Security Briselē. Šeit gan jāmin, ka puse Zviedrijas žurnālistu un viss finanšu tirgus vienā vai otrā veidā bija iesaistīti šajos notikumos, tāpēc tā nebija nozīmīga saikne, un tomēr... Varbūt tur kaut kas slēpās, varbūt Leo Manheimers zināja dažu labu noslēpumu.

Viņš bija runājis ar Līsbetu par notikušo. Tolaik viņa bija Gibraltārā, lai parūpētos par savām finansēm. Tas bija šīgada devītajā aprīlī, neilgi pirms tam, kad viņai bija jādodas uz cietumu, un viņa likās pārsteidzoši vienaldzīga, jo īpaši - ņemot vērā sarunas tematu. Mīkaels bija domājis, ka draudzene vēlas izbaudīt pēdējās brīvības stundas un nesatraukties par ziņām, pat ja runa ir par hakeriem. Tomēr viņai vajadzētu būt ieinteresētai, un, iespējams, - to viņš nevarēja izslēgt - viņa par to zināja ko vairāk. Todien viņš bija sēdējis žurnāla redakcijā Jētgātanā, kad iebrāzās kolēģe Sofija Melkere un pavēstīja, ka bankām ir problēmas ar mājaslapu tīkliem, tomēr Mīkaelu tas diez ko neinteresēja.

Likās, ka arī birža nereaģē. Bet tad tika pamanīts fakts, ka iekšējais akciju tirgus ir ļoti krities. Drīz pēc tam tā darbība

apstājās pavisam, un tūkstošiem cilvēku pēkšņi saprata, ka vairs netiek pie saviem līdzekļiem. Gluži vienkārši vērtspapīru tirgū vairs netika veikta neviena transakcija. Parādījās preses relīze:

Notikusi tehniska kļūme. Pēc brīža darbs atsāksies. Situācija tiek kontrolēta.

Tomēr satraukums pieņēmās spēkā. Kronas kurss kritās, un piepeši kā vilnis, kā cunami, pāršalca baumu jūra, ka postījumi ir daudz lielāki un vērtspapīru turēšanu nevarēs rekonstruēt. Klīda runas, ka nozīmīga daļa līdzekļu ir izgaisuši, un nelīdzēja pat tas, ka dažāda līmeņa autoritatīvas personas to visu noliedza kā pilnīgas muļķības. Finanšu tirgi sabruka. Visa tirdzniecība apstājās, e-pastu serveri uzkārās, un cilvēki kliedza telefonā. Bankai Riksbanken tika draudēts ar spridzekli. Tika izdauzīti logi. Finansists Kāris Trolle Volstrītā iespēra pa bronzas vērsi tik mežonīgi, ka salauza labo kāju.

Notika dažādi incidenti, kas liecināja par bažām, ka situācija varētu iziet ārpus rāmjiem. Bet jau pēc īsa brīža viss bija beidzies. Līdzekļi atkal bija pieejami, un pati Riksbanken priekšniece Lēna Dunkere apgalvoja, ka bažām nevienā mirklī nav bijis pamata. Objektīvi raugoties, tā noteikti bija patiesība. Bet šajā gadījumā ne jau objektivitāte - IT drošība - bija pats interesantākais aspekts. Runa bija par iztēli un paniku. Ko tā varēja radīt?

Bija skaidrs, ka vieta, kuru iepriekš sauca par Vērtspapīru centrāli un kurā tiek reģistrēti Zviedrijas kapitālnoguldījumi, un kura saskaņā ar laikmeta nostādnēm tiek pārdota beļģu uzņēmumam Finance Security, tikusi pakļauta pārslodzei, un ar to pietika, lai atklātu, cik ievainojama ir finanšu sistēma. Bet tas vēl nebija viss.

Klīstošās baumas - dažādie apgalvojumi, pārliecināšanas un melu karuselis, kas plosījās sociālajos medijos, - jau tajā pašā dienā lika Mīkaelam izsaukties:

- Vai kāds kretīns grib radīt biržas sabrukumu?!

Tuvākajās dienās un nedēļās viņa teorija sāka apstiprināties. Tomēr arī Mīkaels, tāpat kā pārējie, nespēja aizrakties līdz saknei. Netika atrasts neviens aizdomās turamais, un pēc kāda laika viņš vienkārši aizmirsa notikušo. Visa valsts par to aizmirsa. Birža atkal dunēja. Tirdzniecība zēla un plauka. Atkal iestājās “buļļu tirgus”, un Mīkaels atrada piemērotākus tematus, par kuriem rakstīt, - bēgļu katastrofa Eiropā un terora draudi, labējo politiķu populisms vai fašisms Eiropā un ASV. Bet tagad...

Viņš iztēlojās cietuma apmeklētāju istabu un Līsbetas drūmo skatienu sev priekšā, iedomājās par viņas māsu Kamillu un tās saistību ar hakeriem un bandītiem, atminējās Līsbetai izteiktos draudus un vēl daudz ko citu. Tāpēc Mīkaels Blumkvists turpināja meklējumus un izlasīja rakstu, kuru Leo Manheimers bija iesniedzis laikrakstam Focus. Tīri no žurnālistiskā viedokļa tas neatstāja uz Mīkaelu nekādu iespaidu. Manheimers acīmredzot neatklāja nekādu jaunu informāciju. Tomēr dažas raksta nianses atspoguļoja notikumu gaitas psiholoģiskos aspektus. Mīkaels pamanīja arī to, ka Manheimers ir pieteicis lekciju ar nosaukumu “Tirgus slepenās raizes”. Un jau nākamajā dienā, svētdienā, viņš uzstāsies akciju investoru rīkotajā mītiņā Stadsgordenā.

Kādu minūti vai divas Mīkaels sēdēja un internētā aplūkoja Manheimera bildes un centās saskatīt ko vairāk par pirmo iespaidu. Tātad - viņš ne vien redzēja skaistu vīrieti glītiem sejas vaibstiem, bet vienlaikus vīrieša acīs sajuta ari melanholisku noskaņu, kuru pat stilizētais attēls uzņēmuma mājaslapā nespēja noslēpt. Manheimers vienmēr izteicās piesardzīgi. Viņš nekad neteica: pērc, pārdod, rīkojies! Viņa sacītajā vienmēr varēja samanīt šaubas un jautājumus. Leo tika uzskatīts par cilvēku, kuram ir analītisks prāts un kurš orientējas mūzikā, it īpaši -džezā, galvenokārt agrīnajos džeza periodos, ko mēdza dēvēt par hot jazz.

Viņš bija trīsdesmit sešus gadus vecs, vienīgais bērns turīgā ģimenē, kas mitinājās Nokebijā, uz rietumiem no Stokholmas.

Tēvs Hermans, kurš pie dēla tika piecdesmit četru gadu vecumā, bija ģenerāldirektors rūpnieciskā uzņēmumā Rosvik un vēlāk - tā valdes loceklis un īpašnieks, kā ari Alfrēda Egrēna fonda pilnvarotais, kuram piederēja četrdesmit procenti šī uzņēmuma akciju.

Māte Vīveka, dzimusi Hamiltone, bija mājsaimniece, kas aktīvi iesaistījās Sarkanā Krusta darbībā. Likās, ka dzīves lielāko daļu viņa veltīja dēlam un viņa talantam. Tajās retajās reizēs, kad viņa sniedza intervijas, bija jaušams elitārisms. Laikraksta Dagens Nyheter rakstā par Leo augsto intelektu tika norādīts, ka mamma viņu slepus ir trenējusi.

- Es biju netaisnīgi labi sagatavots tiem testiem, - viņš sacīja un atklāja, ka pirmajos skolas gados esot bijis nepaklausīgs skolēns, kas saskaņā ar raksta autoru bija ļoti raksturīgi apdāvinātiem un pārāk nenodarbinātiem bērniem.

Kopumā Leo Manheimers diezgan atturīgi izturējās pret cildinošajiem un glaimojošajiem komentāriem, kas tika izteikti par viņu, un to varēja uzskatīt par koķetēriju, samākslotu kautrību. Vēlāk gan Mīkaelam radās iespaids, ka vīrietī drīzāk mīt nospiedoša vainas apziņa, kaut kas mokošs, it kā Leo uzskatītu, ka nav attaisnojis bērnībā uz viņu liktās cerības. Tomēr viņam nebija par ko kaunēties. Viņš bija ieguvis grādu, aizstāvot savu pētījumu par tā saukto IT burbuli 1999. gadā un, gluži kā tēvs, bija kļuvis par Alfrēda Egrēna fonda pilnvaroto. Tiesa, viņš nekad nebija izcēlies - nedz ar izcilību, nedz ar apšaubāmu uzvedību, vismaz Mīkaelam tā likās, - un Leo bagātība lielākoties šķita mantota.

Galvenais pieminēšanas vērtais - ja nu tā bija mistērija, kuru Mīkaels meklēja, - ka, sākot ar pagājušā gada janvāri, Leo pusgadu bija bezalgas atvaļinājumā. Lai “ceļotu”. Pēc tam viņš atgriezās darbā un sāka lasīt lekcijas, ik pa laikam parādoties arī televīzijā - nevis kā finanšu analītiķis, kā sākotnēji varētu domāt, bet gan kā filozofs, vecmodīgs skeptiķis, kurš negrib izteikties par kaut ko tik nedrošu kā nākotne. Pēdējā Dagens Industris televīzijas

programmā par biržas kursu, kas maijā uzrādīja strauju kāpumu, Leo Manheimers bija sacījis:

- Birža atgādina cilvēku, kurš tikko pamodies no depresijas. Viss, kas vēl tikko likās svarīgs, pēkšņi šķiet tik tāls un nenozīmīgs. Tirgum es varu novēlēt tikai veiksmi.

Protams, teiktajā bija jaušams sarkasms, it kā viņš uzskatītu, ka tirgum nepieciešama visa iespējamā veiksme. Mīkaels kaut kāda iemesla dēļ raidījumu noskatījās divreiz. Vai tajā bija kas interesants? Viņam tā šķita. Nebija runa tikai par poētisko un antropomorfo Leo runas veidā. Tās bija viņa acis. Tās mirdzēja te skumji, te uzjautrināti, it kā Leo patiesībā domātu par kaut ko citu. Iespējams, tā bija daļa viņa inteliģences - spēja domāt par vairākām lietām vienlaikus -, Leo atgādināja aktieri, kurš vēlas izkāpt no savas ierastās lomas un salauzt visus rāmjus.

Tas gan nepadarīja Leo Manheimeru par labu materiālu nākamajam žurnāla numuram, vienīgi - par dzīvu cilvēku. Lai nu kā, būs vien jānospļaujas par vasaras plāniem un cerēto brīvību, ja ne citu iemeslu dēļ, tad lai parādītu Līsbetai, ka viņš tik viegli nepadosies. Mīkaels kā nemiera gars pielēca augšā, atstājot datoru ieslēgtu, sekundi vēlāk atkal apsēdās, brīdi sērfoja internētā, pēc mirkļa pārkārtoja grāmatplauktu, tad izlēma sakopt virtuvi. Tomēr temats “Leo Manheimers” no viņa prāta tā arī neizgaisa. Ap pulksten vieniem viņš stāvēja vannasistabā, lai noskūtos. Un, kad viņš neapmierināts bija nostājies uz svariem - viens no viņa jaunajiem ieradumiem -, pēkšņi nāca apjausma:

- Pie velna! Mālina!

Kā viņš varēja to palaist garām? Mīkaels pēkšņi saprata, kāpēc Alfrēda Egrēna fonda pilnvarotie viņam likās tik pazīstami. Tā taču bija Mālinas vecā darbavieta. Mālina bija sena viņa mīļākā, kas šobrīd strādā Ārlietu ministrijā par preses sekretāri. Viņa bija kaislīga feministe un kaislīga persona kopumā. Viņa ar Mīkaelu bija mīlējušies un strīdējušies ar vienlīdz lielu intensitāti laikā, kad viņa tikko bija aizgājusi no komunikācijas direktores amata Alfrēda Egrēna uzņēmumā.

Mālinai bija garas kājas un skaistas, tumšas acis un īpaša spēja iekļūt cilvēku sirdīs. Mīkaels sastādīja viņas numuru un tikai vēlāk saprata, ka aiz loga vilinošā vasaras spozme bija viens no iemesliem, kāpēc viņam pietrūka Mālinas vairāk, nekā gribētos atzīt.

Mālinai Frodei nepatika izmantot mobilo telefonu sestdienās. Viņa gribēja, lai tas klusē un dod viņai atelpu. Tomēr viņas darba pienākumos ietilpa vienmēr būt sasniedzamai, tā ka atlika vien samierināties ar situāciju un izklausīties tikpat profesionāli patīkamai kā vienmēr. Bet kādā skaistā dienā viņa noteikti eksplodēs.

Šobrīd viņa bija vientuļā māte, šķiet, vismaz - pēc dokumentiem. Niklass, bijušais vīrs, izturējās tā, it kā būtu nez kāds varonis, jo vienu otru nedēļas nogali dēls pavadīja pie tēva. Pirms brītiņa, paņemot zēnu, viņš bija izmetis:

- Izklaidējies kā parasti!

Tā, visticamāk, viņš norādīja uz viņas dēkām laulības beigu posmā. Viņa veltīja vīrietim vēsu smaidu, apskāva sešgadīgo dēlu Lovi un... atvadījās. Pēc tam sekoja dusmu izvirdums. Viņa iespēra pa skārdeni ielas malā un klusi pie sevis nolamājās. Turklāt iezvanījās mobilais telefons, un tas nozīmēja tikai to, ka kaut kur ir krīze. Tagad katru dienu kādā pasaules malā norisinājās kāda krīze. Bet nē... Nebija tik slikti.

Zvanīja Mīkaels Blumkvists, un tobrīd viņa sajuta ne vien pamatīgu atvieglojumu, bet viņas ķermeni pāršalca arī ilgas. Viņa palūkojās uz Jūrgordenu - uz kādu vientuļu burulaivu, kas slīdēja pāri līcim. Mālina tik tikko bija iznākusi uz Strandvēgenas.

- Tas nu gan ir negaidīts zvans, - viņa ierunājās.

- Es tā neteiktu, - Mīkaels atbildēja.

- Lai nu kā... Ko tu šobrīd dari?

- Strādāju.

- Vai tad tā tu nedari vienmēr? Raujies vaiga sviedros.

- Jā, diemžēl.

- Man gan tu patīc labāk, kad guli uz muguras.

- Es arī tam dodu priekšroku.

- Tad apgulies.

- Labi.

Viņa pāris sekunžu nogaidīja.

- Vai apgūlies?

- Protams.

- Ar dažiem apģērba gabaliem mugurā?

- Tik tikko.

- Melis. Par ko man tāds pagodinājums?

- Sāksim ar biznesu.

- Bloody bore![6]

- Zinu, - viņš sacīja. - Bet nespēju aizmirst to hakeru uzbrukumu Finance Security.

- Protams, nevari. Tu nekad neko nevari aizmirst, izņemot sievietes, kas gadās tev ceļā.

- Es arī sievietes tik viegli neaizmirstu.

- Ja vien tev viņas nav vajadzīgas kā informācijas avoti. Kā varu palīdzēt?

- Es pamanīju, ka viens no taviem vecajiem kolēģiem nodarbojas ar hakera uzbrukuma analīzi.

- Kurš?

- Leo Manheimers.

- Leo... - viņa novilka.

- Kāds viņš ir?

- Foršs puisis - un visai atšķirīgs no tevis arī citās jomās.

- Kā viņam paveicies!

- Ļoti paveicies.

- Kādā ziņā viņš atšķiras no manis?

- Leo, viņš ir...

Mālina iegrima pārdomās.

- Kāds?

- Iesākumam - viņš nav tāds dēle kā tu, kurš tikai meklē faktus un noziedzniekus. Viņš ir domātājs, filozofs.

- Mēs, dēles, vienmēr esam bijuši vienkāršas dabas.

- Tev nav ne vainas, Mīkael. Tu to zini, - viņa sacīja. - Bet tu drīzāk esi kovbojs. Tev nav laika stāvēt un minstināties kā Hamletam.

- Tātad Leo Manheimers ir kā Hamlets.

- Viņam, neapšaubāmi, nevajadzēja nonākt finanšu nozarē.

- Kur tad viņam bija jābūt?

- Mūzikā. Viņš dievišķīgi spēlē klavieres. Viņam ir absolūtā dzirde, un viņš ir neticami apdāvināts. Bet nauda viņu īpaši neinteresē.

- Finanšu puisim tas nav pārāk labi.

- Tas tiesa. Bet, visticamāk, nauda viņu nekad nav uztraukusi, jo viņam bijis lemts piedzimt bagātā ģimenē. Kāpēc viņš tevi tā interesē?

- Viņam ir savdabīgs viedoklis par hakeru uzbrukumiem.

- Iespējams, tā ari ir. Bet, ja tev liekas, ka par viņu ko atradīsi, tu kļūdies.

- Kāpēc tā saki?

- Jo tas bija mans darbs - paturēt šos puišus acis, un, godīgi sakot...

-Jā?

- ...šaubos, ka Leo ir tādā stāvokli, lai spētu rīkoties negodīgi. Viņš, kā man šķiet, nekad nerotaļāsies ar savu kapitālu vai nedarīs citas muļķības, drīzāk sēdēs mājās, grims depresijā un spēlēs klavieres.

- Kāpēc tad viņš strādā šajā jomā?

- Tēva dēļ.

- Tēvs bija svarīga persona?

- Viņš pilnīgi noteikti bija ļoti svarīga persona. Turklāt viens no vecā Alfrēda Egrēna labākajiem draugiem, vēl ari - egocentrisks

idiots. Viņš spītīgi uzstāja, lai Leo kļūst par finanšu ģēniju un pārņem viņa paša daļu Alfrēda uzņēmumā, tātad lai nostiprina varas pozīciju Zviedrijas finanšu pasaulē. Un Leo... Ko lai saka...

- Nezinu.

- Leo ir nedaudz vājš. Viņš ļāva pierunāties un, protams, veica lielisku darbu. Un viņš nekad neko sliktu nedara. Bet, iespējams, viņš nav arī ģēnijs, vismaz ne tādā pakāpē, kādā varētu būt. Viņam pietrūkst aizrautības un prieka. Reiz Leo man teica, ka viņam liekoties: viņam dzīvē kaut kas ir atņemts - kaut kas liels. Tā radot dziļu sāpi.

- Sāpi?

- Kaut kas no bērnības. Bet es nekad nebiju ar Leo tik tuvās attiecībās, lai to saprastu, pat ja kādu laiku...

- Ko?

- Neko, tās bija muļķības, tikai spēle, man šķiet.

Mīkaels nolēma tālāk nejautāt.

- Es lasīju, ka Leo daudz ceļojis, - viņš turpināja.

- Pēc mātes nāves.

- Kā viņa nomira?

- Aizkuņģa dziedzera vēzis.

- Sarežģīti.

- Tomēr man liekas, ka tas viņam nāca par labu.

- Kādā ziņā?

- Jo viņa vecāki vienmēr bija apsēsti ar viņu, tādējādi piesārņojot un sagraujot viņa pasauli. Es cerēju, ka viņš izmantos iespēju attālināties no finanšu sfēras un sāks spēlēt klavieres vai darīs ko citu. Tu jau zini, tieši pirms es aizgāju no darba Alfrēda Egrēna uzņēmumā, Leo pēkšņi sāka dzīvot ar pilnu krūti. To es tā arī nekad nesapratu. Kādu laiku viņš nepavisam nelīdzinājās spokam. Bet tad...

- Kas notika?

- ...tad viņš kļuva par spoku vairāk nekā jebkad agrāk. Tas bija biedējoši.

- Vai viņa mamma vēl bija dzīva?

- Jā, bet neilgi.

- Kurp viņš aizceļoja?

- Nezinu. Tolaik es vairs nestrādāju uzņēmumā. Bet cerēju, ka šis ceļojums būs kā sākums, lai viņš izlauztos brīvībā.

- Tomēr viņš atgriezās Alfrēda Egrēna paspārnē.

- Viņam noteikti pietrūka drosmes aiziet.

- Tagad viņš ir sācis lasīt lekcijas.

- Varbūt tas ir solis pareizajā virzienā, - Mālina sacīja. - Kas tieši tevi interesē?

- Viņš redz atsevišķas psiholoģiskas sakritības. Salīdzina uzbrukumu Briselē ar citām dezinformācijas kampaņām.

- Krievu kampaņām, vai ne?

- Viņš to apraksta kā modernu karošanas formu, un man tas liekas aizraujoši.

- Meli kā ierocis.

- Meli ir veids, kā radīt haosu un apjukumu. Meli ir vardarbības alternatīva.

- Vai tad nav pierādīts, ka hakeru uzbrukums tika veikts no Krievijas? - viņa jautāja.

- Tas ir pierādīts, bet neviens nezina, kurš Krievijā par to ir atbildīgs, un, protams, kungi Kremlī zvēr, ka ir nevainīgi.

- Vai tev ir doma, ka vainīgs varētu būt tavs vecais grupējums Spiders?

- Tāda doma man ir ienākusi prātā.

- Tomēr ir grūti noticēt, ka Leo tev varētu šai sakarā palīdzēt.

- Varbūt ne, un tomēr es gribētu...

Pēkšņi viņš izklausījās zaudējis koncentrēšanās spēju.

- ...uzaicināt mani uz kādu glāzi? - viņa pabeidza teikumu. - Noslīcināt mani glaimos, solījumos un dārgās dāvanās? Aizvest mani uz Parīzi?

- Ko?

- Parīzi. Pilsēta Eiropā. Runā, ka tur esot slavens tornis.

- Rīt Leo uzstāsies ar lekciju Zviedrijas Fotogrāfijas muzeja telpās, - Mikaels turpināja, it kā neko nebūtu dzirdējis. - Vai tu negribētu doties turp? Varbūt mēs kaut ko varētu no tā secināt?

- Secināt?! Pie velna, Mikael! Vai tas tev ir padomā, kad zvani sievietei?

- Šobrīd - jā, - viņš atbildēja un atkal izklausījās aizdomājies, un tas Mālinu, šķiet, aizvainoja vēl vairāk.

- Tu esi idiots, Blumkvist! - viņa nošņācās un beidza sarunu. Palika stāvam uz trotuāra. Uzplaiksnīja vecs naids, kas pēkšņi, dzirdot Mīkaela sacīto, bija spēji uzliesmojis.

Bet viņa ātri nomierinājās - tas nebija Mīkaela dēļ, bet gan atmiņu, kas lēnām uznira no apziņas dzīlēm. Viņa atcerējās nakti pirms daudziem gadiem - Leo savā kabinetā Alfrēda Egrēna uzņēmumā, pārliecies pāri galdam, kaut ko rakstīja uz smilškrāsas papīra. Šī aina likās nesam sev līdzi vēstījumu, kas kā migla izpletās pa visu Strandvēgenu. Pēc tam Mālina turpināja ceļu uz Dramaten teātra un tālāk uz Bērns pusi un lādējās par bijušajiem vīriem, seniem mīlniekiem un citiem vīriešu kārtas pārstāvjiem.

Mīkaels saprata, ka ir rīkojies muļķīgi, un apsvēra, vai viņam nevajadzētu piezvanīt vēlreiz un atvainoties, varbūt uzaicināt Mālinu vakariņās. Taču viņš nespēja to izdarīt. Viņā bija pamodušās tūkstoš un viena doma, un Mīkaels izlēma, ka zvanīs nevis Mālinai, bet gan Annikai Džannīni, kura bija ne vien viņa māsa, bet arī Lisbetas advokāte. Iespējams, viņa zina kaut ko vairāk par Lisbetas meklējumiem. Lai gan neviens neuztvēra advokāta klusēšanas zvērestu tik nopietni kā Annika, tomēr viņa spēj runāt brīvi par informāciju attiecībā uz savu klientu.

Annika neatbildēja. Bet atzvanīja pusstundu vēlāk un nekavējoties apstiprināja, ka Līsbeta ir mainījusies. Viņasprāt, bija izmainījusies situācija drošības nodaļā. Līsbetai bija atvērušās acis, un viņa beidzot bija sapratusi, ka tā nav nekāda drošā vieta. Tāpēc Annika spītīgi bija uzstājusi, lai Līsbeta tiktu no turienes

pārvietota, tomēr Līsbeta pretojās. Esot teikusi, ka viņai vispirms šis tas ir jāpabeidz. Un par viņu neesot jābaidās, Līsbeta esot uzsvērusi, ka jābaidās esot par citiem, galvenokārt par sievieti, vārdā Farija Kāzi, kura savulaik tikusi pakļauta vardarbībai un tagad tiek terorizēta arī cietumā.

- Interesanta lieta, - Annika sacīja. - Domāju to papētīt tuvāk. Šajā stāstā mums varētu būt kas kopējs, Mīkael.

- Kā tu to domā?

- Tu vari tikt pie laba materiāla, bet es, iespējams, pie palīdzības, gatavojot aizstāvību. Šķiet, kaut kas tur nav īsti kārtībā.

Mīkaels neuztvēra mājienu. Tikai pajautāja:

- Vai tu vēl ko esi dzirdējusi par draudiem Līsbetai?

- Patiesībā ne, neskaitot to, ka ir satraucoši daudz informācijas avotu un nepārtraukti tiek runāts par Kamillu un viņas bandītiem Krievijā, kā arī par Svāvelšes motokluba bandu.

- Un ko tu esi uzsākusi?

- Visu, kas manos spēkos, Mīkael. Kā tev šķiet? Esmu panākusi, lai Līsbetai cietumā tiktu veikta papildu uzraudzība. Lai gan pagaidām neredzu nekādas akūtas briesmas. Tomēr šis tas ir noticis, un tas varētu viņu ietekmēt.

- Kas tieši?

- Viņu apciemoja vecais Holgers.

- Vai tu joko?

- Nē, nē, tikšanās izvērtās par īstu drāmu. Viņš pats bija ierosinājis ierasties. Manuprāt, tas viņam bija svarīgi.

- Nesaprotu, kā viņam izdevās nonākt Flodberjā?

- Es viņam palīdzēju tikt galā ar birokrātiju, un Līsbeta samaksāja par transportu turp un atpakaļ. Automobilī atradās arī māsiņa. Cietumā viņš iebrauca ratiņkrēslā.

- Vai apmeklējums Līsbetu satrauca?

- Viņu nav tik viegli satraukt. Tomēr Holgers viņai ir tuvs, mēs abi to zinām.

- Vai Holgers pateica ko tādu, kas Līsbetu varēja ieinteresēt?

- Un kas tas varētu būt?

- Iespējams, kaut kas par viņas pagātni. Neviens par viņas pagātni nezina vairāk kā Holgers.

- Viņa par to neko neteica. Šķiet, vienīgais, kas šobrīd nodarbina viņas prātu, ir Kāzi.

- Vai tu pazīsti vīru, vārdā Leo Manheimers?

- Izklausās pazīstams. Kāpēc tā jautā?

- Tikai interesējos.

- Vai Līsbeta to pieminēja?

- Vēlāk pastāstīšu.

- Labi, bet, ja tevi interesē, ko Holgers pastāstīja Līsbetai, labāk pats sazinies ar viņu, - Annika ierosināja. - Domāju, ka Līsbeta novērtētu, ja tu viņu satiktu nedaudz biežāk.

- Tā arī darīšu, - viņš noteica.

Mīkaels beidza sarunu un nekavējoties zvanīja Holgeram Palmgrēnam. Telefons bija aizņemts. Tas bija aizņemts kaitinoši ilgu laiku, un pēkšņi neviens neatbildēja uz telefona zvanu. Tad Mīkaels apsvēra doties uz Liljeholmenu tūlīt pat, lai aprunātos ar Holgeru zem četrām acīm. Un vēl viņš iedomājās par Holgera veselības stāvokli. Holgers bija vecs un slims, turklāt izjuta spēcīgas sāpes, un viņam bija nepieciešams atpūsties. Mīkaels nolēma nogaidīt un turpināja bezmērķīgo meklēšanu par Manheimeru ģimeni un Alfrēda Egrēna uzņēmumu.

Katru reizi, parakājoties dziļāk, viņš kaut ko uzgāja. Bet nekas īpaši neizcēlās, vismaz nekas tāds, ko varētu saistīt ar Līsbetu vai hakeru uzbrukumu. Tad Mīkaels mainīja stratēģiju, un tas bija tieši Holgera un viņa zināšanu dēļ par Līsbetas bērnību. Mīkaels domāja, ka, iespējams, Leo Manheimers savā ziņā ir kaut kā saistīts ar Līsbetas pagātni. Viņa bija minējusi vecus dokumentus. Tāpēc viņš sāka rakāties pagātnē, cik nu internets un datubāzes to atļāva. Mīkaela interesi piesaistīja paziņojums laikrakstā Upsala Nya Tidning, tas bija publicēts tikai vienreiz, un tajā pašā dienā tika saņemta telegramma no ziņu aģentūras TT,

balstoties uz raksta saturu. Paziņojumā minētie notikumi vēlāk nekur netika apspriesti, cik vien viņš varēja konstatēt, visticamāk, cilvēciskā faktora dēļ, kā arī mediju saudzējošās attieksmes dēļ, kāda tolaik vēl pastāvēja, vismaz attiecībā uz sabiedrības augstāko slāni.

Traģiskais negadījums bija noticis pirms divdesmit pieciem gadiem Esthammarā, aļņu medību laikā. Tā bija Alfrēda Egrēna medību biedru grupa, kurā piedalījās arī Leo tēvs Hermans. Viņi bija devušies mežā pēc kārtīgām pusdienām. Acīmredzot vīri pirms došanās ceļā bija iemalkojuši dažas glāzītes, tomēr rakstā minētās detaļas bija pārāk niecīgas, lai par to varētu pārliecinoši spriest. Tika apgalvots, ka spīdēja spoža saule un grupa ātri vien ir izklīdusi. Pēc tam kad starp kokiem tika pamanīti divi aļņi, vispārējais noskaņojums bija spriedzes pilns. Viņi sākuši šaut, un kāds vecāks vīrs, vārdā Pērs Felts, kas strādājis par finanšu vadītāju Rosvik koncernā, atzina, ka esot pārpratis virzienu un satraucies dzīvnieku straujo kustību dēļ. Viņš izšāvis, tad izdzirdējis kliedzienu un saucienu pēc palīdzības. Kāds jauns psihoterapeits, vārdā Kāris Sēgers, kurš arī piedalījās medību grupā, bijis sašauts vēderā, tieši zem krūtīm. Drīz pēc tam viņš nomira.

Policijas izmeklēšanā, kura sekoja notikumiem, nekas nenorādīja, ka notikušais varētu būt kaut kas vairāk par traģisku negadījumu, un vēl jo mazāk - ka Alfreds Egrēns vai Hermans Manheimers tajā būtu iejaukti. Tomēr Mīkaels to nespēja aizmirst, jo īpaši pēc tam, kad uzzināja, ka gadu vēlāk nomiris ari Pērs Felts, neatstājot pēc sevis nedz sievu, nedz bērnus. Nenozīmīgā nekrologā viņš tika aprakstīts kā “uzticams draugs”, arī padevīgs un lojāls koncerna Rosvik darbinieks.

Mīkaels palūkojās ārā pa logu un iegrima pārdomās. Debesis virs Ridarijerdena bija satumsušas. Laikapstākļu spēlē bija iestājusies pauze, un atkal jau likās, ka nepielūdzami tuvojas lietus. Viņš izstaipīja muguru un pamasēja plecus. Vai nošautajam psihoterapeitam varēja būt kāda saistība ar Leo Manheimeru?

Grūti pateikt. Tas varēja būt plānots uzbrukums vai ari vienkārši - traģēdija. Tomēr Mikaels nolēma uzzināt ko vairāk par šo psihoterapeitu. Meklēja, bet neko daudz neatrada. Kāris Sēgers savas nāves brīdi bija trīsdesmit divus gadus vecs un nesen saderinājies, viņam bija atlicis gads doktorantūrā Stokholmas Universitātē, un viņš rakstīja disertāciju par dzirdes ietekmi uz mūsu pašnovērtējumu. “Empīrisks pētījums” - tā tas tika dēvēts.

Šis pētījums nebija publicēts internētā, un, iespējams, tāpēc Mīkaels nespēja atrast tā rezultātus vai tēzes, pat ja temats tika pieminēts arī citos Kārla Sēgera rakstos, kurus Mīkaels atrada Google Scholar. Vienā no tiem psihoterapeits aprakstīja klasisku eksperimentu, kas parādīja, kā testā iesaistītās personas ātri vien spēj identificēt savu attēlu starp simtiem citu, pat ja fotogrāfijas ir izskaistinātas. “Mēs sevi atpazīstam ātrāk, ja izskatāmies skaistāki, nekā esam patiesībā, un tas, visticamāk, ir mantots evolūcijas ceļā. Mums ir tieksme sevi pārvērtēt, kad gribam pāroties vai meklējam līderību barā, bet tas nozīmē arī briesmas.”

“Pārspīlēta paļaušanās uz savām spējām pakļauj mūs riskam un attur no attīstības. Sevis apšaubīšana spēlē nozīmīgu lomu mūsu intelektuālajā briedumā,” rakstīja Sēgers, un tas gan nebija nekas jauns vai oriģināls. Taču bija interesanti, ka Kāris Sēgers norādīja uz pētījumiem par bērnu un viņa pašvērtējuma nozīmību tā attīstībā.

Mīkaels piecēlās un aizgāja uz virtuvi. Palika stāvam pie virtuves galda. Bija izlemts - viņš ies uz Leo Manheimera lekciju Fotogrāfijas muzeja telpās nākamās dienas rītā. Viņš gribēja aizrakties līdz stāsta saknei un tieši tāpēc atteiksies no saviem brīvdienu plāniem. Tomēr tālāk savās domās Mīkaels netika. Pie durvīm zvanīja, un tas viņam nepatika. Viņš deva priekšroku, ja cilvēki iepriekš brīdina par savu ierašanos. Tomēr viņš gāja durvis atvērt. Vēlāk viņš šo situāciju aprakstīja kā negaidītu iebrukumu.

5. NODAĻA 18.IŪNIJS

Farija Kāzi sarāvusies sēdēja savas cietuma kameras gultā, rokas apvijusi ap ceļgaliem. Viņa bija divdesmit gadus veca un -saskaņā ar pašas domām - bija bāla, gaistoša ēna. Taču tikai retais, viņu satiekot, nejutās savaldzināts, un tā tas bija bijis, kopš viņa sasniedza četru gadu vecumu, kad no Dakas Bangla-dešā pārcēlās uz Zviedriju.

Farija uzauga daudzstāvu mājā Stokholmas piepilsētā Vallhol-menā līdzās trim brāļiem - jaunākajam un diviem vecākiem. Tēvs Kārims ātri vien nodibināja vairākas ķīmiskās tīrītavas un bija labi ieredzēts, vēlāk viņš iegādājās īpašumu ar lieliem stikla logiem Siklā. Bērnībā nebija nekā dramatiska.

Farija spēlēja basketbolu un cītīgi mācījās, jo īpaši viņai padevās valodas, vēl viņai patika šūt un zīmēt mangas. Tomēr pusaudža gados - mazpamazām - viņai tika atņemta brīvība. Iespējams, tas bija saistīts ar viņas pirmajām menstruācijām un vēlmi dabūt viņu prom no mājas. Tomēr meitene bija pārliecināta, ka pārmaiņas nāca no ārpasaules, kā skaudrs vējš no austrumpuses. Situācija pasliktinājās, kad viņas mamma Aiša nomira no insulta. Līdz ar Aišu ģimene pazaudēja ne vien māti, bet arī skatu uz pasauli un mierīgu dzīvošanu.

Tagad, cietumā, Farija atcerējās to vakaru, kad Hasans Ferdusi, Botširkas mošejas imams, negaidīti ieradās pie viņiem ciemos. Farija mīlēja imamu un bija cerējusi ar viņu parunāt. Taču Hasans Ferdusi nebija nācis, lai jauki pavadītu laiku.

- Jūs esat pārpratuši islāma principus, - viņa dzirdēja vīrieti kliedzam virtuvē. - Ja jūs tā turpināsiet, tas slikti beigsies.

Pēc tā vakara arī viņa pati sāka tam ticēt. Starp abiem vecākajiem brāļiem, Ahmedu un Baširu, brieda spriedze un naids, šīs attiecības kļuva aizvien neveselīgākas, un tieši viņi, nevis tēvs pieprasīja, lai māsa nēsā nikābu, pat ja dodas tikai pēc piena uz veikalu, kas atrodas otrpus mājai. Bet vislabāk būtu, ja viņa vienkārši sēdētu mājās un sapūtu. Viņas jaunākais brālis Kalils nebija tik kategorisks, lai gan arī viņš vienmēr centās līdzināties Ahmedam un Baširam, bet lielākoties strādāja tēva veikalā vai rūpējās par apģērbu labošanas firmu. Tomēr arī Kalils nebija nekāds tuvais draugs un vienmēr uzmanīja māsu.

Par spīti stingrajai uzraudzībai, Farijai tomēr izdevās atrast dažus laimes brīžus, lai gan tie vienmēr prasīja melus un bagātīgu iztēli. Viņai bija ļauts paturēt datoru, un tajā viņa kādu dienu ieraudzīja, ka neviens cits kā Hasans Ferdusi Stokholmas Kultūras centrā apspriedīs ar rabīnu, vārdā Goldmans, problēmu, kas skar sieviešu apspiešanu. Farija bija tikko beigusi Kungs-holmenas ģimnāziju. Bija jūnija beigas, un viņa nebija spērusi soli ārpus mājas vismaz pēdējās desmit dienas. Viņa ilgojās tikt prom no mājām, izlauzties no ieslodzījuma, un šīs ilgas bija tik spēcīgas, ka tās viņu smacēja. Nebija viegli pierunāt tēva māsu Fatimu viņai palīdzēt. Fatima dzīvoja viena un nodarbojās ar karšu zīmēšanu, un viņa bija arī pēdējais Farijas sabiedrotais ģimenē. Fatima saprata meitenes izmisumu un galu galā piekrita satikties, par aizbildinājumu minot vienkāršas pusdienas. Kaut kādu iemeslu dēļ brāļi tam noticēja.

Fatima sagaidīja Fariju savā dzīvoklī Tensā un ļāva meitenei doties uz pilsētu. Nevarēja būt nekādu citu laika nobīžu, vienīgi

Farijai bija jāatgriežas līdz pusdeviņiem, kad Baširs atbrauks pakaļ. Tomēr līdz tam viņa varēja rīkoties pēc sava prāta. Drīkstēja aizņemties pat melnu kleitu un augstpapēžu kurpes. Tas, protams, bija pārspīlēti. Viņa nedevās uz ballīti. Taču gribēja saposties. Likās, tas ir īpašs notikums. Tomēr vēlāk viņa tik tikko spēja atcerēties pašu diskusiju. Viņa bija pārāk aizņemta ar faktu, ka vispār ir tur un redz sanākušos cilvēkus. Pāris reižu viņa kļuva aizkustināta tāpat vien. Pēc debatēm sekoja jautājumu un atbilžu sesija. Kāds publikā jautāja: “Kāpēc sievietēm vienmēr jācieš, bet vīrieši var cīnīties par savu reliģiju?” Hasans Ferdusi atbildēja samērā neskaidri:

- Tas ir tik skumji... mēs pašu lielāko radību padarām par vēstījumu mūsu pašu niecīgumam.

Farija sēdēja un domāja par šiem vārdiem. Kad cilvēki viņai visapkārt sāka celties kājās, lai ietu prom, pēkšņi pie viņas pienāca kāds jauns vīrietis, tērpies džinsos un baltā kreklā. Viņa tik reti bija satikusi vīrieti savā vecumā, turklāt brīdī, kad nebija uzvilkusi nikābu vai burku, ka sajutās kaila un neaizsargāta. Tomēr viņa nebēga. Farija palika sēžam un slepus lūkojamies uz puisi. Viņš bija aptuveni divdesmit piecus gadus vecs, ne īpaši garš vai pašpārliecināts, taču puiša acis dzirkstīja. Viņa soļos jautās vieglums, kas kontrastēja ar smagnējumu un tumsu viņa acīs, tajā pašā laikā viņš likās kautrīgs un neveikls, un tas viesa drošības sajūtu. Viņš uzrunāja viņu bengāļu valodā.

- Tu esi no Bangladešas, vai ne? - viņš jautāja.

- Kā tu zini?

- Man bija tāda nojauta. No kurienes tieši?

- No Dakas.

- Es ari.

Puisis smaidīja tik silti, ka Farija nespēja pretoties un atbildēja Smaidam. Viņu skatieni sastapās. Krūtīs smeldza, un, protams, bija kaut kas jāsaka. Farija vēlāk atcerējās, ka abi vienkārši devās Sergela laukuma virzienā un neminstinoties uzsāka sarunu.

Pirms viņi bija paspējuši pienācīgi iepazīties, viņš jau bija pastāstījis par savu blogu Dakā. Tajā viņš rakstīja par runas brīvību un cilvēktiesību nozīmību, bet tas provocēja valstī dzīvojošos musulmaņus. Daudzu autoru vārdi nonāca melnajā sarakstā, un musulmaņi sāka viņus citu pēc cita nogalināt. Cilvēki tika nogalināti ar mačetēm, bet policija un valdība neko, lai risinātu šo situāciju, nedarīja. “Pilnīgi neko,” viņš uzsvēra. Tāpēc viņš bija spiests pamest Bangladešu un savu ģimeni un doties prom, vēlāk saņēma uzturēšanās atļauju Zviedrijā.

- Es biju klāt, kad notika viens no šiem uzbrukumiem. Biju pavisam tuvu. Mana labākā drauga asinis bija uz mana krekla, -jauneklis sacīja, un, pat ja Farija to nespēja aptvert, vismaz ne tobrīd, viņa jaunajā vīrietī sajuta lielas skumjas, kuras bija lielākas nekā viņas pašas, un sajuta tuvību, kuru nebija cerējusi piedzīvot.

Jauno cilvēku sauca Jamals Čovdhurijs. Viņa satvēra puiša piedāvāto roku, un viņi devās Riksdaga virzienā. Viņai no satraukuma bija grūti norīt siekalas, jo pirmo reizi mūžā viņa sajutās dzīva. Tomēr ilgi tas neturpinājās. Acu priekšā iznira Bašira drūmais skatiens. Jau netālu no Vecpilsētas viņa salūza. Bija laiks atgriezties. Tomēr ar šo slepeno tikšanos pietika. Tuvākās dienas un nedēļas viņa varēja gremdēties atmiņās.

Tāpēc nebija pārsteidzoši, ka viņa kavējās atmiņās arī cietumā, jo īpaši vakaros, kad sāka dunēt preču vilcieni un kuru katru brīdi varēja atskanēt Benito soļi. Un Farija zināja, ka pienāks reize, kad būs sliktāk nekā jebkad.

Alvars Olsens atkal sēdēja savā kabinetā un gaidīja sarunu ar cietuma direktoru Rikardu Fageru. Bet laiks gāja un saruna tā arī nenotika, Aivars lamājās pie sevis un domāja par meitu. Šodien Aivaram bija paredzēta brīvdiena, kuru viņš bija plānojis pavadīt, skatoties futbola turnīru Versterosā viņiem abiem kopā. Tomēr viņš bija atcēlis visus plānus. Jo nebija uzdrošinājies paņemt brīvu dienu, tāpēc jau atkal kārtējo reizi zvanīja savai mātes māsai un jutās kā sliktākais tēvs pasaulē. Bet ko gan viņš varēja iesākt?

Aivara plāni aizdabūt Benito prom no nodaļas bija izkūpējuši gaisā. Benito par to bija informēta un naidīgi blenza uz viņu, šķita, viss apkārt ir nokaitēts. Ieslodzītās sačukstējās gluži kā pirms sacelšanās vai izlaišanas brīvībā, un viņš visu laiku lūdzoši raudzījās Līsbetas Salanderes virzienā. Salandere bija solījusi atrisināt situāciju. Taču tas viņu patiesībā satrauca tikpat ļoti kā pati problēma, tāpēc viņš bija lūdzis dot iespēju sākotnēji to atrisināt pašam. Salandere bija devusi viņam piecas dienas, un nu piecas dienas bija pagājušas, bet nekas nebija mainījies. Viņš bija pārbijies līdz nāvei. Tik vienkārši.

Tikai vienā ziņā Aivars spēja mierīgi uzelpot. Viņam bija licies, ka kļūs par iekšējās izmeklēšanas upuri, jo pastāvēja taču video-novērošanas materiāli, kuros bija redzams, kā viņš un Salandere ieiet kabinetā pēc kameru durvju aizvēršanas un atrodas tur līdz pat pusnaktij. Nākamās dienas viņš dzīvoja satraukumā, jo bija pārliecināts, ka kuru katru brīdi tiks iesaukts pie cietuma vadības un viņam uzdos neērtus jautājumus. Taču nekas nenotika, un galu galā viņš neizturēja un pats devās uz В korpusu, kur atradās novērošanas centrāle, - ar aizbildinājumu pārbaudīt pāris notikumu saistībā ar Beatrisi Andešoni. Nervozi viņš attina filmu līdz aktuālajam laikam - nakts no divpadsmitā uz trīspadsmito jūniju.

Iesākumā viņš nesaprata. Atkal un atkal tina ierakstu turp un atpakaļ. Tomēr katru reizi ekrānā bija redzams viens un tas pats - tukšs un kluss gaitenis, kurā nebija ne miņas no viņa vai Salanderes. Viņš, bez šaubām, bija glābts, un, pat ja viņam gribējās ticēt, ka tā ir negaidīta veiksme - ka videonovērošanas kameras tieši tai brīdī nesaprotamu iemeslu dēļ ir pārstājušas strādāt -, viņš saprata, kas patiesībā bija noticis. Viņš bija redzējis, kā Salandere ielaužas cietuma serveros un kaut ko nomaina videonovērošanas kameru iestatījumos. Tātad noteikti tika nomainītas bilžu sekvences. Nebija neviena cita izskaidrojuma, un

savā ziņā tas sniedza milzu atvieglojumu. Tajā pašā laikā šī doma ari biedēja. Viņš nolamājās par to un daudzām citām lietām, tad vēlreiz aplūkoja savu e-pastu. Ne vārda, nekā! Vai bija tik grūti? Atlika tikai paņemt Benito un aizsūtīt viņu prom.

Pulkstenis bija 19.15. Aiz loga atkal lija, un viņam noteikti vajadzēja apstaigāt gaiteņus un pārliecināties, ka ar Fariju Kāzi cietuma kamerā nekas slikts nav noticis. Viņam vajadzēja būt notikumu epicentrā, uzmanīt Benito un padarīt viņas dzīvi par elli. Tomēr viņš sēdēja savā kabinetā kā paralizēts. Skatījās visapkārt un prātoja, un pēkšņi viņam likās, ka kaut kas ir mainījies. Vai Salandere, esot šeit, būtu ko pārkārtojusi? Viņa te bija uzturējusies neparastā laikā. Bija pārmeklējusi vecos reģistrus, šoreiz cenšoties atrast kādu, vārdā Daniels Brolins. Bet Aivars bija izvairījies lūkoties viņai pār plecu. Viņš negribēja tikt iejaukts. Tomēr tika. Izmantojot viņa datoru, Līsbeta kādam piezvanīja, un tas bija dīvaini. Sarunas laikā viņa izklausījās gluži citāda, draudzīga un uzmanīga, un tad viņa jautāja, vai parādījušies kādi jauni dokumenti. īsi pēc tam viņa vēlējās doties atpakaļ uz savu kameru.

Tagad, diennakti vēlāk, Aivaram kļuva aizvien sliktāk, un viņš nolēma nekavējoties doties uz nodaļu. Viņš strauji piecēlās no krēsla, bet tālāk netika. Iezvanījās iekšējais telefons. Tas bija cietuma direktors Rikards Fagers, kurš beidzot bija nolēmis piezvanīt. Rikardam bija iepriecinoši jaunumi. Hammarforšas cietums Hernesandā bija gatavs uzņemt Benito jau nākamās dienas priekšpusdienā, un tas, protams, bija lieliski. Un tomēr Aivars nejutās tik atvieglots, kā bija cerējis, un nespēja saprast, kāpēc. Tad nāca apjausma - preču vilciens jau dun aiz loga, tāpēc, neteicis vairs ne vārda, viņš nolika klausuli un aizsteidzās uz nodalu.

Mīkaels JUTĀS TĀ, it kā viņam kāds būtu uzbrucis. Lai gan... tas bija viens no labākajiem uzbrukumiem ilgākā laika posmā. Durvju atvērumā parādījās Mālina Frode, lietū izmirkusi, pār

vaigiem notecējušu skropstu tušu, bet ar acīs jaušamu pārliecību un kaut ko mežonīgu. Mīkaels nezināja, vai viņa grasās iecirst pliķi vai noraut viņam drēbes.

Patiesība bija kaut kur pa vidu. Viņa pagrūda vīrieti pret sienu, sagrāba viņa gurnus un sacīja, ka viņš tiks sodīts par savu garlaicību un savu pievilcību, un pie velna viņu un visu pasauli. Un, pirms viņš paspēja kaut ko aptvert, Mālina jau atradās gultā uz viņa - un tad viņi bija beiguši vienu un... otru reizi.

Pēc tam viņi gulēja līdzās un smagi elpoja. Viņš glāstīja viņai matus un izteica mīļas, maigas lietas, tieši tā, kā viņam to vajadzētu darīt, un viņa izturēšanās un balss bija vietā. Viņam patiešām bija pietrūcis Mālinas. Aiz loga lija lietus. Burulaivas brauca pa Ridarfjerdenu. Lāses smagi sitās pret jumtu. Brīdis bija brīnišķīgs. Tomēr viņš aizpeldēja domās, un Mālina to pamanīja.

- Vai tu jau garlaikojies? - viņa jautāja.

- Ko?! Nē! Protams, ne, esmu pēc tevis noilgojies, - Mīkaels sacīja un patiešām tā arī domāja. Tomēr nenoliedzami viņš jutās vainīgs - tikai pāris mirkļu pēc seksa ar sievieti, kuru neesi saticis veselu mūžību, un viņš jau domā par darbu.

- Kad tu pēdējo reizi runāji patiesību?

- Es bieži mēģinu.

- Vai atkal Ērika?

- Drīzāk tas, par ko mēs runājām pa telefonu.

- Hakeru uzbrukums?

- Arī tas.

- Un Leo?

- Arī.

- Tad, pie velna, runā taču! Kāpēc viņš tevi tik ļoti interesē?

- Es pat nezinu, vai viņš mani patiešām interesē. Es tikai cenšos salikt visu pa plauktiņiem.

- Paldies, tas patiešām šo to izskaidro, Kalle Blumkvist.

- Hmm, jā.

- Vai ir kas tāds, ko tu nevari atklāt? Kāda slepena informācija vai tamlīdzīgi? - viņa vaicāja.

- Varbūt.

- Idiots!

- Man ļoti žēl.

Sievietes seja atmaiga, un viņa pastūma nost no acs matu cirtu.

- Bet man nav, ko tev pārmest, pēc mūsu sarunas es diezgan daudz domāju par Leo... - viņa iesāka.

Un savilka segu ap sevi, tā izskatoties patiešām iekārojama. Mīkaels jautāja:

- Ko tieši tu domāji?

- Es atcerējos, ka viņš solīja man pastāstīt, kāpēc vienubrīd bija tik laimīgs. Bet tad viņš vairs nebija laimīgs, un likās cietsirdīgi viņu mocīt un iztaujāt.

- Kāpēc tu par to iedomājies?

Izskatījās, ka Mālina brīdi minstinās. Viņa palūkojās ārā pa logu.

- Jo viņa prieks mani vienlaikus gan priecēja, gan biedēja. Tas viņam nebija raksturīgi.

- Varbūt viņš bija iemīlējies.

- Tieši to es viņam jautāju, bet viņš to pārliecināti noliedza. Mēs toreiz bijām restorānā Riche, tāds sīkums. Leo necieta ļaužu pūļus. Bet toreiz viņš ieradās, un mēs runājām par manu aizvietotāju. Tomēr ar Leo nebija iespējams diskutēt. Kolīdz es nosaucu iespējamo kandidātu, viņš mainīja sarunu tematu un sāka runāt par mīlestību un dzīvi, ņēmās skaidrot savu viedokli par mūziku. Tas bija prātam neaptverami, turklāt diezgan garlaicīgi; godīgi sakot, viņš runāja tikai par to, ka bija dzimis mīlēt mūziku -harmonijas un gammas, minoru un ko tik vēl ne. Es neklausījos diez ko uzmanīgi. Viņš bija tik laimīgs, taču tas mani kaut kādā veidā sāpināja, un es izturējos pret viņu kā pret idiotu. “Kas noticis? Tev man jāpastāsta.” Bet viņš atteicās precizēt. Sacīja, ka nevarot teikt. Tikai klāstīja, ka beidzot atradis īsto vietu dzīvē.

- Varbūt viņš bija apgaismots.

- Leo ienīda reliģijas.

- Kāds tad varētu būt iemesls?

- Man nav ne jausmas. Zinu tikai to, ka pāris dienu vēlāk šī eiforija tikpat pēkšņi ari beidzās. Tad viņš bija zaudējis pēdējos spēkus.

- Kādā ziņā?

- Visādā. Tieši pirms Ziemassvētkiem bija mana pēdējā darba diena Alfrēda Egrēna uzņēmumā - tas bija nedaudz vairāk kā pirms pusotra gada. Nakts vidū, viņa birojā. Es mājās biju sarīkojusi atvadu ballīti, tomēr Leo neieradās, un tas mani sarūgtināja. Mums taču bija īpašas attiecības.

Viņa uzlūkoja Mīkaelu. - Tev nav ne mazākā iemesla kļūt greizsirdīgam.

- Es tik viegli nekļūstu greizsirdīgs.

- Zinu. Tieši to es tevī ienīstu. Reizēm tev vajadzēja būt greizsirdīgam tikai tāpēc, lai parādītu kaut kādas jel emocijas. Bet mēs ar Leo mēdzām flirtēt - tas bija tolaik, kad iepazinos ar tevi. Mana dzīve laulības šķiršanas dēļ bija pārvērtusies par miskasti, un tieši tāpēc mani tik ļoti sāpināja viņa jauniegūtā laime, kas tik ļoti kontrastēja ar viņa raksturu. Lai nu kā, es viņam piezvanīju nakts vidū, bet viņš vēl joprojām atradās birojā. Tas mani sarūgtināja vēl vairāk. Tomēr viņš tik pazemīgi lūdza piedošanu, ka es viņam piedevu, un, kad viņš aicināja mani doties turp uz vienu glāzīti pirms miega, es nedomājot braucu pie viņa. Tikai nesapratu, ko viņš tur tik vēlu dara. Leo nebija nekāds darbaho-liķis, un viņa kabinets... tas kādreiz piederēja Leo tēvam... bija tīrais neprāts. Tas bija pārsteidzoši grezns. Pie sienas karājās Nilsa Dardela glezna. Stūrī stāvēja kumode. Reizēm Leo mēdza sacīt, ka viņam ir kauns par savu kabinetu. Ka tā ir bezkaunīga greznība. Bet tovakar, kad iegāju viņa kabinetā... es tik tikko spēju to aprakstīt. Viņa acis mirdzēja, bet balsī jautās kas jauns, aizlūzis. Viņš centās izskatīties priecīgs. Visu laiku smaidīja, lai gan

skatiens pauda apjukumu un skumjas. Uz kumodes stāvēja tukša pudele burgundieša un divas vīna glāzes. Acīmredzot viņam bija bijis ciemiņš. Mēs apskāvāmies un pateicām viens otram daudz laba, izdzērām puspudeli šampanieša un apsolījām uzturēt kontaktus. “Tu vairs neizskaties laimīgs,” es sacīju, taču Leo atbildēja: “Es esmu laimīgs. Tikai...” Bet teikumu nepabeidza. Leo ilgi klusēja. Dzēra šampanieti. Likās pilnīgi nomākts. Sacīja, ka veikšot lielu ziedojumu.

- Kam?

- Nav ne jausmas, un man šķita, ka tā ir mirkļa iegriba. Domāju, viņš kaunas par saviem vārdiem, tāpēc neko vairāk nejautāju. Likās, tas ir privātas dabas jautājums, un pēc tam viņš vairs nebija pats savā ādā. Beigu beigās es piecēlos, arī viņš piecēlās, mēs vēlreiz apskāvāmies un sirsnīgi sabučojāmies. Es nomurmināju: “Rūpējies par sevi, Leo,” - un devos atpakaļ, gaitenī stāvēju un gaidīju liftu. Tad piepeši pagriezos, jo sajutos aizkaitināta. Kas tie par noslēpumiem?! Ar ko viņš īsti nodarbojas? Es gribēju saprast. Bet, kad atgriezos kabinetā - es domāju, pirms viņu ieraudzīju, - sapratu, ka tikai traucēšu viņu. Leo sēdēja turpat un kaut ko rakstīja uz smilškrāsas papīra, varēja manīt, ka viņam nav viegli rakstīt. Pleci bija saspringti. Acīs mirdzēja asaras, un man nepietika cietsirdības viņu traucēt. Viņš tā arī mani nepamanīja.

- Un tev nav ne jausmas, par ko bija runa?

- Vēlāk man likās, ka tas ir saistīts ar viņa māti. Viņa taču nomira vien pāris dienu vēlāk, un Leo, kā tu jau zini, paņēma bezalgas atvaļinājumu un devās ceļojumā. Man noteikti būtu bijis jāpiezvana un jāizsaka vēlme piedalīties. Bet, kā vari noprast, tai laikā manis pašas dzīve bija gruvešos. Es sāku strādāt citā darbā, pavadīju tur dienu un nakti un turpināju strīdēties ar bijušo vīru. Turklāt visu laiku gulēju ar tevi.

- Tas noteikti bija pats sliktākais tai visā.

- Droši vien.

- Tātad kopš tā brīža tu Leo vairs neesi satikusi?

- Dzīvajā ne, tikai reizēm televīzijas ekrānā. Es gan par viņu biju aizmirsusi vai arī drīzāk - biju apspiedusi domas par viņu. Bet šodien, kad tu piezvanīji...

Mālina apklusa, it kā meklētu īstos vārdus.

- ...man atmiņā atkal uzplaiksnīja aina no viņa kabineta, -viņa turpināja, - un savā ziņā tā likās aplama. Nevaru pateikt, kas tieši man šķita nepareizi. Visa tā situācija mani kaitināja, tāpēc beigu beigās es viņam piezvanīju. Bet viņš bija nomainījis numuru.

- Vai Leo jebkad ir pieminējis kādu psihoterapeitu, kurš tika ievainots Alfrēda Egrēna medībās, kad viņš vēl bija pavisam mazs? - Mikaels jautāja.

- Ko? Nē!

- Psihoterapeitu sauca Kāris Sēgers.

- Pirmo reizi par tādu dzirdu. Kas notika?

- Kārlu Sēgeru pirms divdesmit pieciem gadiem medību laikā ievainoja krūtis mežā pie Esthammaras, kā šķiet, netīšām. Šāvējs bija koncerna Rosvik finanšu direktors Pērs Felts.

- Vai tev ir kādas aizdomas?

- Nekā konkrēta, vismaz pagaidām ne. Bet domāju, ka, iespējams, Kāris Sēgers un Leo bija ļoti tuvi. Vecāki lika lielas likmes uz zēnu, vai ne tā? Mācija viņu nokārtot IQ testu un tamlīdzīgi, un es lasīju, ka Sēgers rakstīja diezgan daudz par pašpārliecinātības nozīmi jaunu cilvēku attīstībā, tāpēc es gribēju zināt...

- Leo drīzāk sevi apšaubīja nekā sev ticēja, - Mālina viņu pārtrauca.

- Kāris Sēgers rakstīja ari par sevis apšaubīšanu. Vai Leo bieži mēdza runāt par saviem vecākiem?

- Reizēm, bet negribīgi.

- Neizklausās labi.

- Hermans un Vīveka noteikti bija labi vecāki, bet domāju: viena no Leo nelaimēm bija tā, ka viņam nebija uzņēmības nostāties pret vecāku gribu. Viņš nekad neuzdrīkstējās iet savu ceļu.

- Viņš kļuva par finansistu pret savu gribu, vai to tu gribi teikt?

- Tas nav tik vienkārši. Gan jau daļa viņa paša arī to vēlējās. Tomēr esmu diezgan pārliecināta, ka viņš sapņoja izlauzties. Iespējams, es joprojām atgriežos pie tās ainas kabinetā. Tās likās kā atvadas - ne vien no mātes, bet ari no daudz kā cita, kaut kā lielāka.

- Bet tu viņu dēvē par Hamletu.

- To es teicu tikai tāpēc, lai parādītu kontrastu, salīdzinādama viņu ar tevi. Manuprāt. Tomēr taisnība, viņš nepārtraukti minstinājās - uz priekšu un atpakaļ.

- Galu galā Hamlets kļuva agresīvs.

- На! Jā, bet Leo nekad...

- Ko?

Mālinas seju pāršalca ēna, un Mīkaels uzlika plaukstu uz viņas pleca.

- Kas tad nu? - viņš jautāja.

- Nē, patiesībā nekas.

- Nu beidz!

- Es patiešām vienreiz redzēju Leo jukušu, - viņa noteica.

Pulksten 19.29 Farija Kāzi sajuta dunu, pirmajiem preču vilciena vagoniem sasniedzot cietumu, un viņas ķermeni pāršalca nelabums. Bija atlikušas sešpadsmit minūtes, līdz cietuma kameru durvis tiks aizslēgtas. Bet līdz tam daudz kas varēja notikt. Neviens to nezināja labāk par viņu. Gaitenī apsargi žvadzināja atslēgu saišķus, bija dzirdamas balsis, un, pat ja uztvēra vien atsevišķus vārdus, gaisā jautās spriedze.

Farijai nebija ne jausmas, kas notiek, viņa tikai samanīja steigu un saklausīja čukstus, ka Benito drīzumā dosies prom. Bet nekas nebija drošs, pat ne lietus uz dzelzceļa. Pirms stundas likās, ka tālumā dārd pērkons. Tagad preču vilciena klaboņa bija vienīgā skaņa, kas ielauzās no ārpasaules.

Likās, ka cietuma mūri rīb, cilvēki staigāja šurpu turpu, bet nekas nopietns tāpat nenotika. Varbūt šovakar liks viņu mierā. Uzraugi bija savās vietās. Alvars Olsens viņai visur sekoja ar skatieniem, turklāt likās, ka viņš nemitīgi ir blakus. Iespējams, viņš beidzot viņu pasargās. Iespējams, viss būs labi par spīti čukstiem. Viņa domāja par saviem brāļiem un māti, un to, kā agrāk saule mēdza apmirdzēt Vallholmenas zālienus. Tomēr viņa nedrīkstēja aizsapņoties. Tālumā bija saklausāma čību šļūkāšana, šī skaņa bija netīkami pazīstama, un pēkšņi vairs nebija nekādu šaubu. Dvesa pēc salda parfīma. Farija Kāzi aizturēja elpu - ko darīt? - viņa vēlējās izdauzīt sienā caurumu un aizbēgt pa dzelzceļa sliedēm vai vienkārši izgaist. Bet viņa atkal bija viena savā kamerā, savā gultā. Tikpat pamesta kā Siklā. Farija centās atsaukt atmiņā Jamalu. Tomēr tas nelīdzēja. Vairs nebija nekāda mierinājuma. Preču vilciens turpināja klabēt, un soļi tuvojās, parfīms jau cirtās viņai nāsīs. Vien dažu sekunžu laikā viņa tiks iemesta tajā pašā bezdibenī, kur vienmēr, un nebija nekādas nozīmes sev iestāstīt, ka viņas dzīve jau tāpat ir sadragāta un ka vairs nav, ko zaudēt. Tomēr ikreiz, kad durvju atvērumā parādījās Benito un ar pieklājīgu smaidu sejā nodeva sveicienu no brāļiem, Fariju pārņēma nāves bailes.

Nebija skaidrs, vai Benito jelkad ir satikusi Baširu un Ahmedu un vai vispār uztur ar viņiem sakarus. Tomēr sveiciens jebkurā gadījumā bija kā nāves draudi, un tam vienmēr sekoja rituāls, kurā Benito pļaukāja un glāstīja viņu, sagrāba krūtis un kājstarpi, sauca viņu par palaistuvi un mauku. Tomēr pats sliktākais tai visā nebija vārdi un arī ne pieskārieni. Tā bija sajūta, ka tam visam sekos kaut kas daudz sliktāks, un reizēm viņai likās, ka redz Benito rokās nomirdzam asmeni. Farija, sēžot cietumā, bieži domāja par asmeni.

Visa Benito slava balstījās uz izslavētajiem indonēziešu dunčiem, par kuriem runāja, ka tie esot nolādēti, jo spējot notiesāt cilvēku uz nāvi tikai ar to, ka ir pavērsti pret kādu. Mīti par dunčiem sekoja Benito cietuma gaiteņos kā aura, kā ļauna slava, kas sajaucās ar viņas parfīmu. Ne vienu reizi vien Farija iztēlojās, kā Benito ļauj vaļu dunčiem. Bet paies vēl dažas dienas, un tad viņa, iespējams, jau varēs uzelpot.

Farija ieklausījās apkārt esošajās skaņās, un uz brīdi pazibēja cerība. Čību šļūkāšana bija apklususi. Vai viņa būtu apstājusies? Nē, kustība atkal atsākās, turklāt šoreiz Benito bija sabiedrotie. To varēja sajust ne tikai skaņās. To varēja just arī gaisā. Saldais parfīms jaucās ar sviedru un piparmētru smaržu. Tā bija Tīne Grēnlunda, Benito sabiedrotā un miesassardze, un tajā brīdī Farija saprata, ka klusums nav atelpas brīdis, bet tikai situācijas eskalācija. Nebūs labi.

Durvīs parādījās Benito lakotie kāju nagi un bālās kājas, kas bija iemauktas gumijas čībās. Viņa bija uzrotījusi piedurknes, atklājot čūskas tetovējumus. Viscaur nosvīdusi un uzkrāsojusies, acis dvesa dzestrumu. Tomēr viņa smaidīja. Neviens nesmaidīja tik nepatīkami kā Benito. Aiz viņas nāca Tīne, kura aizvēra durvis, lai gan neviens cits, izņemot uzraugus, nedrīkstēja tās aizvērt.

- Grēta un Laurena stāv ārā. Tas tāpēc, lai mūs neviens netraucētu, - piebilda Tīne.

Benito paspēra soli uz Farijas pusi - roka kabatā, pirksti ar kaut ko spēlējās. Viņas smaids iedvesa šausmas un mute savilkās šaurā svītriņā. Blāvajā pierē parādījās rievas. Uz virslūpas izspiedās sviedru lāsīte.

- Būs vien jāpasteidzas, - viņa sacīja. - Sargi grib mani sūtīt prom, vai esi par to dzirdējusi? Tāpēc mums tagad jāpieņem lēmums, turklāt nekavējoties. Farija, tu mums patīc. Tu labi izskaties, un mums patīk skaistas meitenes. Bet mums patīk arī tavi brāļi. Viņi nākuši klajā ar ļoti dāsnu piedāvājumu, tāpēc mēs gribētu...

- Man nav naudas! - Farija iesaucās.

- Nu... meitene var samaksāt ari citā veidā, un mēs dodam priekšroku tam, ko vēlamies, mūsu pašu valūtai, vai ne, Tīne?

Patiesībā man priekš tevis ir kas tāds, kas varētu palīdzēt tev sadarboties ar mums.

Benito vēlreiz pieskārās savai kabatai un plati pasmaidīja. Smaidā jautās kas ledaini uzvarošs.

- Kā tev šķiet, kas te ir? - viņa turpināja. - Kas gan tas varētu būt? Tas nav mans keriss, vari nesatraukties. Tomēr kaut kas ļoti vērtīgs.

Viņa izvilka melnu priekšmetu, un bija dzirdams metālisks klikšķis. Pēc tam Farija vairs nespēja paelpot. Tas bija atvāžamais nazis, un Farija tik ļoti pārbijās, ka nepaspēja noreaģēt, kad Benito parāva viņu aiz matiem un atlieca galvu atpakaļ.

Asmens lēnām tuvojās viņas kaklam, mērķējot uz artērijām, it kā Benito vēlētos norādīt punktu nāvējošajam griezienam, un tad, siekalām šķīstot, tika izteikti sēcoši vārdi - kaut kas par to, ka grēki jānomazgā ar asinīm, lai aplaimotu ģimeni. Farija nesaprata, kas tieši. Tikai juta saldo parfīmu nāsīs un Benito elpu, kas oda pēc tabakas un kaut kā puvuša un slima. Farija vairs nespēja sakopot domas, tāpēc neuztvēra, ka telpā uzjundī jauns satraukuma vilnis. Pēkšņi viņa pamanīja, ka durvis atkal ir atvērušās un aizvērušās.

Cietuma kamerā atradās vēl kāda persona. Kurš? Pirmajā brīdī Farija nesaprata. Bet tā bija Līsbeta Salandere. Viņa šķita neparasti bāla - kā līķis, iegrimusi dīvainā, letarģiskā sastingumā, it kā nesaprastu, kur atrodas. Likās, viņa pat nereaģē, kad Benito viņai tuvojās.

- Vai es traucēju? - viņa jautāja.

- Ej ellē! Kas tevi te ielaida?

- Meitenes. Viņas pārāk neiebilda.

- Idiotes! Vai tu neredzi, kas man rokā? - nošņācās Benito un novicināja nazi.

Līsbeta pamanīja nazi, bet likās to ignorējam. Un joprojām lūkojās uz Benito.

- Tinies no šejienes, mauka. Citādi es tevi uzšķērdīšu kā cūku.

- Nē, nē, nepavisam ne. Tev tam nepietiks laika, - atbildēja Līsbeta.

- Kāpēc tad ne?

Kameru pāršalca naida vilnis. Un Benito ar nazi rokās metās virsū Salanderei. Tomēr tālu viņa netika. Farija tā arī nespēja aptvert notiekošo. Nāca sitiens, tam sekoja elkoņa vēziens, un likās, ka Benito ir ieskrējusi sienā. Viņa kļuva mierīga, kā paralizēta. Mirkli vēlāk viņa garšļaukus noslīdēja uz betona grīdas, pat necenšoties sevi aizsargāt ar rokām. Tad iestājās klusums, vien preču vilciens joprojām dārdēja aiz loga.

6. NODAĻA 18. JŪNIJS

Mālina un Mīkaels sēdēja cieši viens otram līdzās, atspiedušies pret gultas galvgali. Mīkaels glāstīja viņai plecu un klusi iejautājās:

- Kas toreiz notika?

- Leo kļuva pavisam traks. Vai tev mājās ir kāds labs sarkanvīns? Man patiešām noderētu.

- Šķiet, man ir pudele Barolo, - viņš sacīja, piecēlās un devās uz virtuvi.

Kad viņš atgriezās ar vīna pudeli un divām glāzēm, Mālina sēdēja un lūkojās tālumā pa logu. Pāri Ridarfjerdenam joprojām sijāja lietus. Virs ūdens pacēlās viegla migliņa, un tālumā bija dzirdamas sirēnas. Mīkaels ielēja vīnu un noskūpstīja Mālinu uz vaigiem un lūpām. Kad viņa iesāka stāstīt, viņš pārvilka segu viņiem pāri.

- Tu pazīsti Alfrēda Egrēna dēlu Ivaru, viņš šobrīd ir direktors, lai gan ir jaunākais no saviem brāļiem un māsām. Un ir tikai trīs gadus vecāks par Leo. Viņi viens otru pazīst kopš bērnības. Taču draugi viņi nav. Drīzāk jau - ienaidnieki.

- Kāpēc tā?

- Visticamāk, sāncensība un mazvērtības kompleksi. Ivars zina, ka Leo ir inteliģentākais no abiem. Zina, ka Leo redz viņam

cauri, kad tas krāpjas un melo, un viņam ir kompleksi ne tikai intelektuālā ziņā. Ivars nepārtraukti ēd dārgos restorānos, viņš ir uzblīdis un pieņēmies svarā. Viņam vēl nav pat četrdesmit, bet viņš jau izskatās pēc veca vīra, savukārt Leo brīvajā laikā nodarbojas ar skriešanu, un palaikam viņu varētu noturēt par divdesmitpiecgadīgu jaunekli. Tomēr Ivars ir uzņēmīgāks un ietekmīgāks, tā ka...

Mālina savilka seju mazliet vienaldzīgā izteiksmē un iedzēra vēl vīnu.

- Kas notika?

- Reizēm man par to ir kauns - es biju daļa no tā. Nereti Ivars bija pat tīri ciešams kretīns, varbūt brīžiem pārāk enerģisks un nevērīgs un tomēr... patīkams. Citreiz viņš izturējās šausmīgi, uz to bija grūti pat noskatīties. Es domāju, viņš baidījās, ka Leo varētu ieņemt vadītāja amatu. Daudzi, pat daži no valdes, to vēlējās. Manā pēdējā darba nedēļā, tieši pirms es toreiz nakts vidū satiku Leo, mums bija tikšanās. Mēs runājām par to, kas pārņems manus darba pienākumus. Taču neizbēgami sākām apspriest ari citus jautājumus, un, saproti, Ivars jau no sākta gala bija ātri aizkaitināms. Visticamāk, viņš, tāpat kā es, juta, ka kaut kas ir atgadījies. Leo taču bija tik pārlaimīgs, likās, viņš lidinās pa gaisu. Turklāt tonedēļ viņš tikko bija parādījies darbā, kad Ivars viņu jau apcēla. Sauca Leo par moralizētāju, dienaszagli un gļēvuli. Sākumā Leo to uztvēra diezgan mierīgi. Tikai smaidīja, un tas Ivaru uzkurināja vēl vairāk. Tad Ivars sāka izmest vēl aizskarošākas frāzes. Rasistiskas. Sauca Leo par čigānu, par tatāru^7. Taču tas bija tik stulbi, ka es nodomāju: Leo to idiotu vienkārši ignorēs. Bet Leo pielēca augšā no krēsla un ķērās viņam pie rīkles. Tā pa īstam. Es metos uz priekšu un atrāvu Leo nost.

Tas bija neprāts. Atceros, ka viņš murmināja: “Mēs esam labāki, mēs esam labāki,” - pirms nomierinājās pavisam.

- Ko iesāka Ivars?

- Tikai sēdēja satriekts uz krēsla un blenza uz mums. Tad paliecās uz priekšu un izskatījās nokaunējies. Viņš lūdza piedošanu. Vēlāk devās prom, bet es paliku sēžam uz grīdas līdzās Leo.

- Un ko viņš teica?

- Cik atceros, neko. Tagad man toreiz notikušais liekas kā murgs.

- Vai tad nebija riebīgi viņu tā saukt - par čigānu vai tatāru?

- Ivars tāds ir. Kad viņš zaudē savaldīšanos, pārvēršas par primitīvu kretīnu. Viņš tikpat labi varēja Leo nosaukt par maitu vai cūku. Viņa pasaulē tam nav nozīmes. Manuprāt, šīs iezīmes viņš mantojis no tēva. Tajā ģimenē valda daudz aizspriedumu, un tieši to es arī domāju, kad saku, ka man pašai ir kauns. Man vispār nekad nevajadzēja strādāt Alfrēda Egrēna uzņēmumā.

Mīkaels neko vairs nejautāja, tikai turpināja dzert vīnu. Viņam gribējās uzdot vēl kādu jautājumu vai izteikt nomierinošus vārdus, tomēr nespēja sevi piespiest to darīt. Kaut kas nodarbināja viņa prātu, bet bija grūti saprast, kas tieši, tikai tas, ka tam ir saistība ar Līsbetu. Tad viņš atcerējās, ka Līsbetas mamma, Agnēta, arī bija cēlusies no ceļotāju tautām. Atcerējās, ka Līsbetas vectētiņš bija čigāns, un, iespējams, tieši tādēļ viņa bija nonākusi reģistros, kas vēlāk kļuva nelegāli.

- Vai nav tā... - viņš galu galā iesāka.

- Kas?

- ...ka Ivars patiesībā sevi uzskata par pārāku?

- Tā noteikti arī ir.

- Es domāju, asinsradniecības vai izcelsmes dēļ.

- Tas būtu ļoti neparasti. Manheimeram taču ir tik zilas asinis, cik vien var būt. Kā tu to domā?

- īsti nezinu.

Mālina izskatījās noskumusi, un Mikaels atkal noglāstīja viņai plecus. Viņš pēkšņi bija izlēmis, kas jādara. Viņš dosies atpakaļ laikā, aizraksies līdz pat vecajām baznīcu grāmatām, ja vien tas būs nepieciešams.

Līsbeta bija iesitusi spēcīgi, iespējams, pat pārāk spēcīgi. To viņa saprata, vēl pirms Benito nogāzās zemē vai pat vēl pirms bija trāpījusi. Viņa to noprata no kustību viegluma, spēka, kas nesajuta pretestību, - pieredze, kādu pazīst ikviens sporta piekritējs: visspēcīgākie ir tie sitieni, kurus tik tikko jūt.

Viņa slaidi ar labo āķi un negaidītu precizitāti bija trāpījusi pa balseni, tad ar elkoni divreiz iesitusi Benito pa žokli. Sekundi vēlāk Līsbeta atkāpās malā, bet ne jau tāpēc, lai atbrīvotu telpu kritienam. Nē. Viņa gribēja kontrolēt situāciju. Tāpēc noskatījās, kā Benito saļimst zemē, pat neaizsargājoties ar rokām, sejai un žoklim atsitoties pret grīdu, un dzirdēja lūstošu kaulu skaņu. Tas bija vairāk, nekā viņa bija cerējusi.

Benito izskatījās briesmīgi - viņa gulēja uz vēdera, seju pagriezusi sāņus, savilktu šausminošā grimasē. Un neizdvesa ne skaņas, nevarēja pat saklausīt elpošanu. Neviens neskums par Benito Andešoni mazāk kā Līsbeta Salandere, tomēr, ja tā briesmone ir mirusi, tas radītu nevajadzīgus sarežģījumus. Turklāt līdzās stāvēja Tīne Grēnlunda.

Tīne Grēnlunda nelīdzinājās Benito. Gluži pretēji - viņa bija dzimusi, lai tiktu vadīta un pakļautos. Bet viņa bija gara, muskuļota un veikla un viņas sitienam piemita spēks, ar kuru tik vienkārši nevarētu tikt galā, jo īpaši šobrīd, ja tas nāca no sāniem. LIsbetai to izdevās atvairīt tikai daļēji. Ausīs džinkstēja, vaigs svila, bet viņa bija gatava jaunam uzbrukumam. Tomēr Tīne nolaida rokas. Un neturpināja cīņu, tikai lūkojās uz Benito, kura joprojām neizskatījās pārāk labi.

Runa nebija tikai par asinīm, kas tecēja no mutes un izplūda pa betona grīdu sarkanās tērcltēs, atgādinot zvēra ķetnu. Viss

sašķobītais ķermenis un seja izskatījās drausmīgi. Labākajā gadījumā Benito izskatījās pēc tāda, kam būs nepieciešama ilglaicīga medicīniskā aprūpe.

- Benito, vai tu esi dzīva? - Tīne sēca.

- Viņa ir dzīva, - Līsbeta atbildēja, lai gan nebija īsti par to pārliecināta.

Viņa jau iepriekš bija nokautējusi cilvēkus - gan ringā, gan ārpus tā - un diezgan ātri bija iemācījusies sakļausit smilkstošās skaņas vai nelielas kustības, kas liecināja par dzīvības procesiem. Šobrīd valdīja klusums, kuru pastiprināja smaguma sajūta ķermenī un vibrējošā nervozitāte gaisā.

- Pie velna, viņa taču guļ bez dzīvības! - šņāca Tīne.

- Tas tiesa, viņa neizskatās īpaši moža, - Līsbeta piekrita.

Tīne nomurmināja draudus un pavicināja dūres. Tad vienā

lēcienā izmetās laukā pa durvīm. Līsbeta palika stāvam plati ieplestām kājām, koncentrējusies un lūkojās uz Fariju Kāzi. Farija sēdēja uz savas gultas, rokas apvijusi ap ceļgaliem, tērpusies tāpat kā no rīta - zilā kreklā, kas viņai bija krietni par lielu, - un jautājoši uzlūkoja Lisbetu.

- Es tevi dabūšu ārā no šejienes, - Līsbeta noteica.

Holgers Palmgrēns gulēja savā īpaši aprīkotajā gultā dzīvoklī Liljeholmenā un domāja par sarunu ar Lisbetu. Viņu grauza fakts, ka viņš vēl joprojām nebija spējis rast atbildes uz viņas jautājumu. Palmgrēna aprūpētājs bija ignorējis viņa lūgumu, bet pats viņš bija pārāk nožēlojamā stāvoklī, lai sameklētu dokumentus. Viņš cieta no neizturamām sāpēm gūžās un kājā un nespēja vairs pārvietoties pat ar rollatoru. Viņam bija vajadzīgs atbalsts it visā. Tālab mājās vienmēr atradās aprūpes personāls, kas pret viņu izturējās kā pret piecus gadus vecu bērnu, un likās, ka nevienam no viņiem nepatīk šis darbs vai veci cilvēki vispār. Reizēm, bet ne bieži - jo bija pārāk lepns - viņš nožēloja, ka tik strikti ir noraidījis Līsbetas piedāvājumu saņemt kvalificētu un privāti

finansētu palīdzību. Pirms pāris dienām Holgers Palmgrēns bija vaicājis jaunajai un skarbajai Maritai, kuras seju pārņēma pretīgums ikreiz, kad viņai jāpieceļ vecais vīrs no gultas:

- Vai tev ir bērni?

- Es negribu runāt par savu privāto dzīvi, - viņa bija atcirtusi.

Nu jau bija aizgājis tik tālu, ka pieklājību uzskatīja par deguna

bāšanu cita darīšanās. Vecumdienas bija pazemojošas un apkaunojošas. Tā viņš uz to raudzījās, un tieši tagad, kad viņam vajadzēja nomainīt pamperus, viņš atcerējās Gunnara Ekelēfta dzejoli “Viņiem vajadzētu kaunēties”.

Viņš nebija lasījis šo dzejoli kopš jaunības. Lai gan to labi atcerējās, varbūt ne vārds vārdā un tomēr samērā precīzi. Dzejolis bija par kādu vīru - visticamāk, dzejnieka alter ego -, kurš bija uzrakstījis, kā viņš pats to dēvēja, priekšlasījumu savai nāvei, kurā vēlējās, lai pēdējais, kas no viņa redzams, ir sažņaugta dūre, kura spraucas ārā no ūdensrozēm, un vārdiem pilni burbuļi, kas ceļas no ūdens dzīlēm.

Holgers bija juties tik nožēlojams, ka dzejolis viņam sniedza pēdējo cerību, kas vēl bija atlikusi, - mierinājumu. Viņam, neapšaubāmi, kļuva aizvien sliktāk, un drīz vien viņš varēs gulēt gultā kā tāds tīstoklis, nespējot izšļupstēt nevienu sakarīgu vārdu. Tiesa, viņam cits nekas neatlika kā gaidīt nāvi. Bet viņam nevajadzēja to pieņemt - tāda bija dzejoļa jēga un mierinājums. Viņš varēja sažņaugt dūri klusā protestā. Varēja nogrimt dzelmē, lepns un dumpiniecisks, par spīti sāpēm, pamperiem, nekustībai un visiem citiem pazemojumiem.

Tomēr dzīve nebija tik tumša, kā varētu likties. Viņam joprojām bija draugi un, pats svarīgākais, joprojām bija ari Līsbeta, un vēl ari Lulū, kas drīz ieradīsies un palīdzēs viņam atrast dokumentus. Lulū bija no Somālijas, liela auguma, skaista sieviete ar gariem, bizēs sapītiem matiem. Viņas skatiens bija tik dziļš, ka atgrieza Holgerā daļu pašcieņas. Tieši Lulū apkopa viņu pirms naktsmiera, uzlika morfīna plāksteri, uzvilka naktskreklu un ielika

gultā. Pat ja viņas zviedru valoda joprojām neskanēja raiti, viņas uzdotie jautājumi bija patiesi. Viņa nekad neuzdeva muļķīgus jautājumus daudzskaitlī: “Jums ir labi, vai ne?” Tikai pajautāja, ko viņai vajadzētu studēt un pamācīties un ko Holgers pats ir sasniedzis savas dzīves laikā, un ko viņš vispār domā. Lulū pret viņu izturējās kā pret cilvēku, nevis kā pret bezspēcīgu veci.

Lulū šobrīd bija vienīgais gaišums viņa dzīvē un vienīgais cilvēks, ar kuru viņš bija runājis par Līsbetas apciemošanu Flodberjā. Tikšanās bija gatavais murgs. Holgers sāka trīcēt, vien ieraugot cietuma augstos mūrus. Kā gan viņi varēja Līsbetu ievietot tādā vietā? Tā meitene taču bija izdarījusi ko iespaidīgu. Izglābusi bērna dzīvību! Tomēr viņa atradās starp valsts bīstamākajām noziedzniecēm. Tas bija prātam neaptverami un grūti izturams, un, kad viņš satika Līsbetu apmeklētāju telpā, viņš nepievaldīja mēli, kā parasti mēdza to darīt.

Un pajautāja par pūķa tetovējumu. Viņu tas vienmēr bija interesējis, turklāt viņš piederēja pie paaudzes, kura nesaprot šo mākslas izpausmi. Kāpēc izdaiļot sevi ar ko tādu, kas nekad nepazudīs, laikā, kad mēs, cilvēki, nepārtraukti maināmies un attīstāmies?

Līsbeta bija atbildējusi īsi un lakoniski, tomēr ar viņas atbildi bija pieticis. Viņš kļuva saviļņots un sāka nervozi un nesakarīgi murmināt, tā acīmredzot satraucot arī Līsbetu. Tas bija tik muļķīgi, jo īpaši tāpēc, ka pats nesaprata, par ko runā. Kas viņam bija lēcies? Kas uznācis? Tomēr Holgers zināja, kāpēc tā rīkojies. Tas nebija tikai viņa vecums un vispārējā nevarība. Pirms pāris nedēļām viņu negaidīti bija apciemojusi Maja Brita Torela, veca kundze baltiem matiem un putnam līdzīgu izskatu, kura savulaik bija strādājusi par sekretāri pie Juhannesa Kaldina, Sv. Stefana bērnu psihiatriskās klīnikas vadītāja, Upsālā tolaik, kad klīnikā uzturējās Līsbeta.

Maja Brita Torela bija izlasījusi kādu avīžrakstu par Līsbetu, apsēdusies un izšķirstījusi visus dokumentu kalnus, ko bija

pārņēmusi pēc Kaldina nāves. Bija svarīgi piebilst, ka līdz šim viņa nekad iepriekš nebija pārkāpusi pacientu konfidencialitāti. Tomēr tobrīd valdīja īpaši apstākļi, jo “kā jūs zināt... ar meiteni apgājās šausmīgi”. Tāpēc Maja Brita vēlējās dokumentus nodot viņam, “lai patiesība beidzot nāktu gaismā”.

Holgers bija pateicies un atsveicinājies, izlasījis dokumentus un kļuvis vēl nomāktāks. Tas pats vecais stāsts. Jau atkal viņš bija uzzinājis, kā psihiatrs Pēters Telebūrians bija piesējis Līsbetu pie gultas un veicis dažādus eksperimentus. Dokumentos nebija lasāms nekas jauns, vismaz, cik viņam likās, tomēr, iespējams, viņš kļūdījās. Jo pietika ar pāris neuzmanīgiem vārdiem cietumā, lai satrauktu Līsbetu, un tagad viņa acīmredzot saprata, ka ir bijusi iesaistīta kādā valdības eksperimentā. Viņa to bija sajutusi arī toreiz, bērnībā, redzot citus bērnus, kas tur atradās, neatkarīgi no to vecuma. Tomēr viņai nebija izdevies atrast atbildīgo vārdus. Tie rūpīgi tika glabāti tālāk no internēta un visiem arhīviem.

“Vai tu nevarētu pameklēt vēlreiz, varbūt tev izdotos ko atrast?” viņa bija lūgusi telefonsarunā, un viņš bija piekritis. Tikai jāsagaida Lulū - viņa palīdzēs.

No grīdas atskanēja šņācošas, spļaudošas skaņas, un, pirms varēja izšķirt atsevišķus vārdus, Farija Kāzi saprata, ka tie ir lāsti un draudi. Viņa palūkojās uz Benito. Jaunā sieviete ar izplestām rokām gulēja uz grīdas. Viņas ķermenī joprojām nekustējās ne muskulis, pat ne pirksts, nekas, izņemot galvu, kas pacēlās centimetru virs zemes un ar acīm ieurbās Līsbetā Salanderē.

- Mans keriss ir nomērķēts pret tevi.

Balss bija tik neskaidra un aizsmakusi, ka nešķita vairs cilvēcīga. Farijas domās vārdi sajaucās ar asinīm, kas turpināja tecēt pa Benito muti.

- Dunči ir pavērsti pret tevi. Tu esi līķis.

Tas bija nāves spriedums. Uz brīdi šķita, ka Benito ir atguvusi savu pārākumu. Tomēr Līsbetu Salanderi tas nesatrauca. Viņa atbildēja tā, it kā neko nebūtu dzirdējusi.

- Drīzāk izskatās, ka tu pati esi mironis, vai ne tā?

Likās, ka viņas pasaulē Benito vairs neeksistē. Tā vietā viņa ieklausījās gaiteņa skaņās, un pēkšņi Farija saprata, kāpēc. Tuvojās smagi, ātri soļi. Kāds steidzās uz viņas kameru, un nākamajā acumirklī bija dzirdamas balsis, lamas un vārdi: “Kustieties malā, pie velna!” Durvis tika atrautas vaļā, un uz sliekšņa nostājās galvenais uzraugs Alvars Olsens. Viņš bija tērpies ierastajā zilajā uniformā un smagi elsoja, it kā būtu skrējis.

- Dievs žēlīgais, kas noticis? - viņš jautāja.

Skatiens šaudījās uz visām pusēm - no grīdas, kur gulēja Benito, uz Līsbetu un tālāk pie Farijas gultā.

- Dievs žēlīgais, kas noticis? - viņš atkārtoja.

- Vai redzi to tur? - Līsbeta Salandere atbildēja ar pretjautājumu.

Aivars palūkojās lejup un pamanīja nazi, kas bija nosviests asiņu tērcītē pie Benito labās rokas.

- Pie velna! - viņš iesaucās.

- Tieši tā! Kāds ienesis nazi par spīti jūsu metāla detektoriem. Noticis ir tas, ka cietuma personāls vienā no lielākajiem un labāk apsargātajiem cietumiem valstī ir zaudējis jebkādu kontroli, tā apdraudot cietumniekus.

- Bet tas... tas... - Aivars murmināja, norādot uz Benito žokli.

- Tev pašam to jau sen vajadzēja izdarīt, Aivar.

Alvars blenza uz Benito, kura gulēja uz grīdas ar sadragātu žokli, sadauzītu seju un asiņu plūdiem visapkārt.

- Mans keriss ir pavērsts pret tevi. Tu mirsi, Salandere, tu mirsi! - Benito turpināja murmināt, un Aivars sajuta pieaugam paniku. Viņš beidzot nospieda trauksmes pogu uz savas jostas un vienlaikus skaļā balsī sāka saukt pēc palīdzības.

- Viņa tevi nogalinās, - viņš sacīja, pagriezies pret Līsbetu.

- Tā būs mana problēma, - Līsbeta atbildēja. - Pēc manas dzīvības ir tīkojuši arī bīstamāki neģēļi.

- Nav bīstamāku neģēļu.

Gaiteņa otrā galā jau bija dzirdami soļi. Vai tad tie idioti visu šo laiku bijuši tepat tuvumā? Tas viņu nepārsteigtu. Itin nemaz. Viņā uzbangoja mežonīgs naids un dusmas - viņš iedomājās par Vildu un pret viņu vērstajiem draudiem un par to, ka visa nodaļa nu kļuvusi par apkaunojumu. Viņš vēlreiz palūkojās uz Līsbetu Salanderi un atcerējās viņas vārdus: ka viņam to jau sen vajadzēja darīt. Un instinktīvi sajuta, ka beidzot pienācis laiks rīkoties. Bet vispirms viņam jāatgūst pašcieņa. Tomēr neko daudz viņš nepaspēja. Kolēģi - Harrieta un Freds - iebrāzās kamerā un kā paralizēti nolūkojās uz ainu, kas pavērās acu priekšā. Gluži kā Aivars pirms mirkļa, viņi raudzījās uz Benito, kura gulēja uz grīdas un kaut ko murmināja, un ari viņi dzirdēja lamas; atšķirība bija tikai tāda, ka sacīto vairs nebija iespējams saprast. Vien atsevišķi, aprauti vārdi - ke vai kri - bija saklausāmi Benito ļaunajā tirādē.

- Pie velna! - iesaucās Freds. - Pie velna!

Aivars paspēra soli uz priekšu, nokremšļojās, un tikai tad Freds palūkojās uz viņu. Viņa acīs varēja manīt bailes. Pieri un vaigus klāja sviedri.

- Harrieta, izsauc ārstu! - Aivars pavēlēja. - Turklāt ātri! Un tu, Fred...

Viņš īsti nezināja, ko sacīt. Tikai vēlējās iegūt laiku, lai apdomātu, ko teikt. Bet acīmredzot tas neizdevās, jo Freds viņu pārtrauca tajā pašā satrauktajā balsī:

- Kas par ārprātu! Kas te notika?

- Viņa apdraudēja ieslodzīto, - Aivars sāka taisnoties.

- Tu viņu piekāvi, vai?

Aivars neatbildēja, sākumā ne. Tajā bridi viņš atcerējās Benito ledusauksto balsi un precīzo ceļa aprakstu uz Vildas skolu. Atcerējās, ka viņa bija minējusi meitiņas gumijas zābaciņu krāsu.

- Es... - viņš iesāka.

Aivars saminstinājās. Tomēr tūlīt pat saprata, ka vārds “es” vienlaikus biedē un patīkami satrauc. Viņš pameta skatienu uz

Līsbetu Salanderi. Līsbeta pakratīja galvu, it kā būtu viņu acumirklī sapratusi. Bet ne... Lai tur lūst vai plīst. Viņam šķita, ka rīkojas pareizi. Atkāpšanās ceļa vairs nebija.

- Es biju spiests.

- Pie velna, tas izskatās drausmīgi! Benito! Benito, kā tu jūties? - Freds murmināja, un Aivaram bija skaidrs - savai rīcībai steidzami jāizdomā kāds labs pamatojums.

- Tai vietā, lai uztrauktos par Benito, labāk parūpējieties par Fariju, - viņš šņāca. - Mēs esam pieļāvuši, ka viens cilvēks saindē gaisotni visā nodaļā, esam pieļāvuši kļūdu, un paskaties uz nazi, kas atrodas uz grīdas. Vai redzat to? Benito ir izdevies to ienest nodaļā. Viņai ir izdevies slepus ienest nodaļā nāvējošu ieroci, ar kuru viņa uzbruka Farijai, kad es...

Alvaro atkal saminstinājās. Meklēja īstos vārdus. It kā tajā brīdī saprastu savu melu apmērus, un savā izmisumā viņš vēlreiz palūkojās uz Līsbetu Salanderi, cerot tikt glābts. Bet palīdzība nenāca.

- Viņa gribēja mani nogalināt, - sacīja Farija Kāzi no savas gultas un norādīja uz nelielu grieztu brūci sev uz kakla. Tikmēr Aivars saņēma drosmi un turpināja:

- Ko man bija darīt? Tikai gaidīt un cerēt, ka viss nokārtosies? - viņš šņāca. Nu jau viņš jutās daudz labāk, lai gan ar katru izteikto vārdu aizvien skaudrāk apzinājās, kādās varas spēlītēs ir iesaistījies.

Turklāt bija jau par vēlu atkāpties. Arī pārējās ieslodzītās bija sadrūzmējušās ap cietuma kameras durvīm. Daudzas pat centās ielauzties iekšā. Situācija pamazām kļuva nekontrolējama, un gaitenī bija dzirdamas satrauktas balsis. Daži aplaudēja. Gaisā bija jūtama atvieglojuma un brīvības sajūta. Kāda sieviete iekliedzās no prieka, un balsis pārvērtās kņadā, ņurdoņā, kas pieņēmās spēkā kā pēc asiņaina boksa mača vai pēc buļļu cīņas noskatīšanās.

Taču vienlaikus bija dzirdams ne vien prieks, bet arī draudi, lai gan tie nebija vērsti pret viņu pašu, bet gan pret Līsbetu Salanderi,

it kā baumas par to, kas patiesībā notika, jau būtu izplatījušās. Aivars saprata, ka steidzami jārīkojas, jābūt izlēmīgākam. Skaļā balsī viņš sacīja, ka nekavējoties tikšot informēta policija. Un bija skaidrs, ka drīzumā ieradīsies uzraugi arī no citām nodaļām, tā notiek vienmēr, kad tiek ieslēgta trauksme, tikai viņš nespēja izlemt, vai cietumnieces vajadzētu ieslēgt kamerās nekavējoties vai arī labāk pagaidīt papildspēkus. Tad viņš spēra soli uz Fari-jas Kāzi pusi, norādot Harrietai un Fredam, ka arī otrai ieslodzītajai ir nepieciešama medicīniskā un psiholoģiskā palīdzība. Piepeši viņš pagriezās pret Līsbetu Salanderi un palūdza viņam sekot.

Viņi kopā devās pa gaiteni uz priekšu, garām satrakotajam pūlim un apsargiem, kuri centās tikt garām, un uz brīdi viņam šķita, ka nodaļa ir sajukusi prātā. Cilvēki kliedza un raustīja viņus aiz drēbēm. Šķiet, pasaule stāvēja uz sabrukuma sliekšņa. Bija sajūta, ka spriedze un izmisums, kas tik ilgi bija krājies, kuru katru brīdi eksplodēs, un, tikai pateicoties mērķtiecīgajai nosvērtībai un apņēmībai, viņam izdevās ievest Salanderi viņas kamerā un aizslēgt durvis. Kāds sita pie durvīm. Viņa kolēģi pieprasīja kārtību. Aivara sirds dauzījās kā negudra. Līsbeta uz viņu pat nepalūkojās. Tikai raudzījās uz savu rakstāmgaldu un ik pa laikam izlaida pirkstus caur matiem.

- Esmu radusi uzņemties atbildību par savu rīcību, - viņa beidzot sacīja.

- Es tikai gribēju tevi pasargāt.

- Muļķības! Tu gribēji sajusties kā labāks cilvēks. Bet tas nekas, Aivar. Tagad tu vari iet.

Viņš gribēja teikt vēl kaut ko. Gribēja paskaidrot. Tomēr saprata: tas būtu lieki. Tad viņš atstāja Līsbetu un tikai pie sliekšņa dzirdēja sev aiz muguras nomurminām:

- Es viņai iesitu pa balseni!

Balsene, viņš nodomāja un aizslēdza viņas kameras durvis, tad ienira gaitenī valdošajā ārprātā.

Holgers Palmgrēns gaidīja Lulū un centās atsaukt atmiņā, kas patiesībā bija rakstīts dokumentos. Vai patiešām tajos slēpās kaut kas nezināms un pārsteidzošs? Viņam bija grūti tam noticēt, bet ne vairāk kā tam uzdevumam, par kuru viņš vienmēr bija zinājis, - ka pastāvēja plāni nodot Līsbetu adopcijai, kad viņa vēl bija maza un kad ģimenē situācija ar tēvu un mātes Agnētas izvarošanu bija vissmagākajā posmā.

Nekas, drīz vien viņš visu uzzinās. Lulū vienmēr ieradās punktuāli, pulksten deviņos, tās četras dienas nedēļā, kuras strādāja, un šodien viņai bija vakara maiņa. Holgers ilgojās pēc viņas. Lulū ieliks viņu gultā, uzliks morfina plāksteri, aprūpēs viņu un palīdzēs izņemt dokumentus no apakšējās atvilktnes kumodē, kas atradās dzīvojamā istabā. Tur viņa pēc Majas Britas Torelas apmeklējuma bija tos nolikusi.

Holgers nozvērējās tos lasīt tik rūpīgi, cik vien iespējams. Varbūt viņš varēs Līsbetai palīdzēt. Vēl pēdējo reizi. Piepeši viņš iestenējās. Sāpes gūžā kļuva neciešamas. Nevienā diennakts laikā sāpes nebija tik nepanesamas kā šobrīd, un viņš lūdzās: “Dārgā, mīļotā Lulū! Tu man esi vajadzīga. Nāc nu!” Un patiešām - pagāja vien piecas desmit minūtes, ar veselās plaukstas pirkstiem bungojot pa segu, kad kāpņu telpā atbalsojās soļi, un no šīs apjausmas vien viņš sajutās nesalīdzināmi labāk.

Atvērās durvis. Vai viņa būtu ieradusies divdesmit minūtes agrāk? Cik jauki! Tomēr šoreiz nedzirdēja nevienu jautru uzsaucienu no sliekšņa: “Labvakar, vecais vīrs!” - vien soļus, kas lavījās dzīvoklī un tuvojās guļamistabai. Viņš sabijās, aizturēja elpu - tas nepavisam nebija viņas garā. Tā bija viena no vecuma priekšrocībām - viņam vairs nebija, ko zaudēt. Un tomēr - tajā brīdī viņu pārņēma raizes, un varbūt tas bija tieši dokumentu dēļ. Viņš tos vēlējās izlasīt un palīdzēt Līsbetai. Jo pēkšņi bija radies iemesls dzīvot.

- Hallo! - viņš sauca. - Hallo?

- Jēziņ, vai tu esi nomodā? Cerēju, ka guli.

- Es nekad neguļu, kad tu ierodies, - viņš sacīja, izjutis milzīgu atvieglojumu.

- Vai tev ir kāda nojausma, cik pārguris un vārgs tu esi bijis pēdējās dienās? Kādu bridi es baidījos, ka šī vizīte cietumā tevi sagraus! - Lulū noteica, parādoties durvis.

Viņa bija uzkrāsojusi acis un lūpas un uzvilkusi krāšņu afrikāņu stila kleitu.

- Vai tad bija tik traki?

- Ar tevi tik tikko var parunāt.

- Piedod, es labošos.

- Tu esi pats labākais, tu to zini, bet tava vienīgā kļūda ir tā, ka tu nepārtraukti atvainojies.

- Piedod.

- Redzi?

- Kas tev šodien lēcies, Lulū? Tu izskaties īpaši glīti...

- Es iešu iedzert kādu glāzīti ar zviedru vīrieti no Versterhā-ninges. Vai vari iedomāties? Viņš ir inženieris, viņam ir māja un jauns Volvo.

- Viņš sit tev kanti?

- Es tā ceru, - viņa noteica un sakārtoja Holgera kājas un gurnus. Tad pārliecinājās, ka spilveni novietoti pareizi, un atlieca gultu sēdus pozīcijā.

Kamēr gulta ar dobju dūcienu cēlās augšup, viņa turpināja čalot par vīrieti no Vesterhāninges, kuru sauca Roberts vai, iespējams, Rolfs. Holgers neklausījās, un Lulū uzlika plaukstu uz viņa pieres.

- Tu esi klāts aukstiem sviedriem, muļķīt. Man vajadzētu tevi nomazgāt.

Neviens neprata vārdu “muļķīt” pateikt ar tādu maigumu kā Lulū, un parasti viņam patika aprunāties ar viņu. Taču šoreiz viņš bija nepacietīgs un tikai raudzījās uz savu nejutīgo kreiso roku. Tā izskatījās grumbaināka nekā parasti.

- Piedod, Lulū! Vai tu vispirms varētu man palīdzēt?

- Vienmēr tava rīcība.

- Vienmēr tavā rīcībā, - viņš izlaboja. - Vai atceries papīrus, kurus tu viņreiz noliki kumodes atvilktnē? Vai tu varētu tos izņemt? Es gribu pārlasīt.

- Tā bija šausmīga lasāmviela, vai ne?

- Jā, šausmīga gan. Un tomēr man nepieciešams vēlreiz uzmest tai acis.

- Protams, protams, es aiziešu pakaļ.

Viņa pazuda skatienam un atgriezās, nesot daudz lielāku papīru kaudzi, nekā viņš atminējās. Varbūt viņa netīšām ir paņēmusi līdzi vēl kaut ko. Holgers Palmgrēns atkaļ kļuva nervozs -vai nu tāpēc, ka baidījās: dokumentos neatradīs neko vērtīgu, vai arī tieši tāpēc, ka atradīs un Līsbeta kārtējo reizi sacels traci.

- Holger, tu šodien izskaties možāks. Bet tu īsti neatrodies šeit, vai ne? Vai atkal domā par Līsbetu Salanderi? - Lulū sacīja un nolika dokumentu kaudzi uz naktsgaldiņa līdzās Holgera zālēm un grāmatām.

- Tā laikam ir. Bija šausmīgi redzēt viņu cietumā.

- Saprotu.

- Vai tu varētu atnest manu zobu suku un uzlikt man mor-fīna plāksteri un visu pārējo, un pārlikt manas kājas nedaudz pa kreisi? Liekas, visu manu ķermeņa apakšējo daļu...

- ...dursta kā ar nažiem? - viņa pabeidza.

- Tieši tā, ar nažiem. Vai es tā vienmēr saku?

- Lielākoties.

- Redzi, es jau vairs nesaprotu, ko runāju. Tomēr es gribu sākt lasīt šos papīrus, bet tu vari doties pie sava Rodžera.

- Rolfa, - viņa izlaboja.

- Rolfa, pareizi. Cerams, viņš ir labs cilvēks. Tas ir svarīgi.

- Vai patiešām? Vai tā tu izvēlējies savas sievietes?

- Man tā būtu vajadzējis darīt.

- Tā jūs vienmēr sakāt un tad skrienat pakaļ pirmajam glītajam skuķim.

- Ko, nē, es tā nedomāju!

Holgers vairs īsti neklausījās. Domas bija aizplūdušas citā virzienā. Viņš palūdza Lulū pasniegt viņam dokumentus. Bet vecajam vīram nepietika spēka tos pacelt pat ar veselo roku - lai gan tā joprojām klausīja, tā nebija tik vingra, kā viņš bija domājis. Tad viņš sāka lasīt, tikmēr Lulū atpogāja viņa kreklu un uzlika morfīna plāksteri. Šad tad viņš bija spiests pārtraukt, kad Lulū veica kādu manipulāciju, un šad tad viņš jutās vainīgs un bija spiests pateikt ko jauku un uzmundrinošu. Brīdi vēlāk viņš maigi atvadījās no viņas un novēlēja veiksmi ar Rolfu vai Rodžeru.

Holgers turpināja lasīt un šķirstīt. Un, gluži kā bija atcerējies, dokumentos bija pieejami dažādi protokoli, kurus bija sastādījis psihiatrs Pēters Telebūrians, - protokoli par medikamentiem, par tabletēm, kuras meitene atteicās rīt, sagatavošanās terapijas sesijām, kurās paciente bija minstinājusies un ietiepusies, lēmumi par piespiedu procedūrām, atkārtotām pārbaudēm, slēdzieni, jaunas piespiedu procedūras, skaidras, lai gan klīniski tukšas indikācijas, kas norādīja uz brutālu sadismu, visas tās lietas, kas Holgeru jau sen bija nomākušas.

Bet viņš neatrada neko tādu, ko Līsbeta gribētu zināt. Vai viņš, par spīti visam, būtu bijis tik neuzmanīgs? Vecais vīrs nolēma visu aplūkot vēlreiz, drošības labad izmantojot palielināmo stiklu. Holgers rūpīgi pārlasīja katru lappusi, un beigu beigās viņš kaut kam uzdūrās. Pirmajā mirklī tas nešķita nekas īpašs -tikai divas skaidrojošas Telebūriana piezīmes, kad Līsbeta tikko bija uzņemta Upsālas klīnikā. Tomēr Holgers atrada tieši to, ko viņam lūdza, - vārdu.

Tur bija rakstīts:

Pacients pazīstams jau iepriekš no Ģenētikas un dabaszinātņu reģistra, ĢDR. Piedalījies projektā nr. 9. (Rezultāts: neapmierinošs.) Lēmumu par nodošanu adopcijai pieņēma socioloģijas profesors Martins Steinbergs. Tomēr neiespējami

izpildīt. Nosliece uz bēgšanu. Bagāta iztēle. Nopietns incidents ar G Lundagātanas dzīvoklī - aizbēga no mājām sešu gadu vecumā.

Aizbēga no mājām sešu gadu vecumā? Vai par to notikumu Līsbeta runāja cietumā? Tas noteikti ir tāpēc, vai ne? Un G... Vai tā bija sieviete ar dzimumzīmi uz kakla? Iespējams! Taču, ņemot vērā, ka informācija bija visai skopa, nevarēja būt īsti drošs. Holgers iegrima pārdomās. Pēc tam viņš vēlreiz pārlasīja piezīmi un pasmaidīja. Bagāta iztēle, Telebūrians bija rakstījis. Tie bija vienīgie pozitīvie vārdi, kurus tas idiots jebkad bija izteicis par Līsbetu. Pat ēzelis reizēm var... Bet nav nekādas vajadzības kādu apsmiet. Piezīme liecina, ka Līsbeta bija tuvu tam, lai bērnībā tiktu nodota adopcijai. Holgers turpināja lasīt.

Māte, Agnēta Salandere, ar smagu smadzeņu traumu pēc sitiena pa galvu. Uzņemta Epelvīkenas aprūpes namā. Iepriekš tikusies ar psiholoģi Hildu fon Kanterborju, kura, iespējams, lauzusi klusēšanas zvērestu un informējusi Reģistru. Nedrīkst sazināties ar pacientu. Turpmākos plānus realizēs profesors Steinbergs un G.

Profesors Steinbergs, viņš nodomāja. Martins Steinbergs. Šis vārds likās pazīstams, tā šķiet. Holgers sakopoja spēkus - tagad itin viss prasīja spēkus. Pameklēja vīrieša attēlu savā telefonā un uzreiz atpazina. Kā gan viņš varēja to palaist garām? Ne jau tāpēc, ka viņš un Martins būtu īpaši tuvi. Nē. Bet viņi bija tikušies aptuveni pirms divdesmit pieciem gadiem, kad Steinbergs bija eksperts kādā tiesu izmeklēšanā, kurā Holgers aizstāvēja jaunu vīrieti, jo tas bija dzīvojis nožēlojamos apstākļos un tika apsūdzēts par nodarījumu savam tēvam.

Holgers atcerējās, kā toreiz bija nopriecājies, ieguvis tik spēcīgu papildspēku kā Steinbergs. Viņš piedalījās dažādās prestižās komitejās un izmeklēšanās, lai gan viņa uzskati izrādījās novecojuši un iesīkstējuši. Taču, neapšaubāmi, viņš bija noderīgs. Viņš palīdzēja Holgeram atbrīvot klientu, pēc tiesas sprieduma viņi kopā iedzēra un un pēc tam vēl pāris reižu satikās. Viņi viens otru pazina, un, iespējams, Holgers no viņa varētu šo to izvilkt.

Holgers gulēja gultā uz muguras ar lielo papīra kaudzi uz vēdera un krūtīm un centās domāt skaidri. Vai tā būtu nepiesar-dzība sazināties ar viņu? Vienā brīdī tā likās, bet jau otrā - šīs šaubas šķita muļķīgas. Viņš gulēja desmit piecpadsmit minūtes un šo to apsvēra, līdz morfins iedarbojās un sāpes gūžā vairāk atgādināja naglas, nevis nažus. Vai viņam tomēr, neskatoties uz visu, būtu jāpiezvana? Līsbeta bija lūgusi viņa palīdzību, un viņam vajadzētu papūlēties, vai ne tā? Un viņš patiešām vēlējās būt noderīgs, jo beidzot bija ticis pie dokumentiem, tieši tāpēc bija jāizveido kaut kāda jel stratēģija. Tad Holgers sastādīja numuru un, ieklausoties zvana signālos, ieskatījās pulkstenī. Tas rādīja divdesmit minūtes pēc desmitiem, bija jau vēls, un tomēr, viņaprāt, ne jau tik vēls. Jebkurā gadījumā viņam jābūt piesardzīgam. Taču viņš zaudēja drosmi, kolīdz izdzirda Steinberga skarbo, autoritatīvo balsi, un viņam bija jāpiepūlas, lai atkal izklausītos pārliecināts par sevi un zinošs.

- Es ļoti atvainojos, - iesāka. - Bet man ir kāds jautājums.

Martins Steinbergs patiesībā nebija nepieklājīgs. Tomēr izklausījās pārlieku atturīgs un neatmaiga arī pēc tam, kad Holgers bija viņu apsveicis ar visiem paaugstinājumiem un apbalvojumiem, kas bija minēti Vikipēdijā. Un vienlaikus izrādīja apzinīgas rūpes par Holgera veselību.

- Ko lai savos gados saku? Jāpriecājas, ka ķermenis joprojām smeldz un atgādina par sevi, - Holgers atbildēja un centās iesmieties.

Arī Martins Steinbergs iesmējās, tad viņi pārmija pāris vārdu par vecajiem labajiem laikiem, līdz beidzot Holgers atklāja savu vajadzību. Viņš sacīja, ka ar viņu sazinājies kāds klients, kurš vēlas uzzināt, kādi bijuši Steinberga pienākumi, strādājot tai

sauktajā Reģistrā. Tomēr tā bija kļūda. Jautājums nekavējoties viesa bažas, bažas, kuras vīrietis pūlējās slēpt, tomēr spriedze bija nepārprotama.

- Man nav ne jausmas, par ko tu runā, - profesors sacīja.

- Ak tā, patiešām? Cik dīvaini. Te rakstīts, ka tu varas iestāžu vārdā esi pieņēmis lēmumus.

- Kur tas rakstīts?

- Dokumentos, kurus esmu saņēmis, - Holgers sacīja un kļuva aizvien izvairīgāks un piesardzīgāks.

- Man jāzina, par kādiem dokumentiem ir runa, jo tas izklausās izzīsts no pirksta, - Steinbergs pārsteidzoši asi turpināja.

- Ak tā... tādā gadījumā man būs jāpārbauda vēlreiz.

- To patiešām vajadzētu izdarīt.

- Vai arī esmu ko sajaucis. Manā situācijā tas nebūtu nekas neparasts, - Holgers turpināja.

- Tā gadās, - Steinbergs piekrita un centās slēpt draudīgumu vai pat izlikties līdzjūtīgs. Viņš, nepārprotami, bija satriekts, un viņam neizdevās to apslēpt, bet sliktākais bija tas, ka viņš pats apzinājās, ka tas neizdodas. Un vēl nevajadzīgi piebilda:

- Varētu gadīties, ka tajos dokumentos ir kļūda. Kā sauc klientu, kas ar tevi sazinājās?

Holgers nomurmināja, ka nevar to atklāt, un centās beigt sarunu, cik ātri vien iespējams. Tomēr, pirms viņš nolika klausuli, bija skaidrs, ka šai sarunai būs sekas. Kā gan viņš varēja būt tāds idiots? Attaisnojums, protams, ir - viņš vēlējās palīdzēt. Bet visu bija sabojājis, un neko neatrisināja arī fakts, ka laiks gāja un pāri Liljeholmenai sliecās nakts. Bailes un nožēla tikai pastiprinājās līdz ar sāpēm mugurā un gūžās, un reizi pa reizei viņš sevi apvainoja, ka bijis tik neapdomīgs un rīkojies muļķīgi.

Vecajam Holgeram Palmgrēnam bija patiesi sevis žēl.

7. NODAĻA 19. JŪNIJS

Mikaels Blumkvists pamodās agrā svētdienas rītā. Un centās klusi izlavīties, lai nepamodinātu Mālinu. Viņš uzvilka džinsus un pelēku kokvilnas jaku, pagatavoja stipru kapučīno un, ēdot sviestmaizi, pārlapoja rīta laikrakstu.

Tad apsēdās pie datora un domāja, ar ko lai sāk. Viņam nebija ne jausmas. Viņš bija paspējis parakties visā, ko vien varēja iedomāties, - cauri gadiem: arhīviem, dienasgrāmatām, datubāzēm, tiesu izmeklēšanas failiem, negatīviem, dosjē, dzīvesvietu dokumentācijām, deklarācijām, auditiem, testamentiem, nodokļu maksātāju grāmatiņām.

Mikaels bija izmantojis iespēju neizpaust savus personas datus, norādījis uz informācijas un ziņotāja aizsardzības likumu, atradis dažādus apvedceļus un sistēmas nepilnības. Viņš bija burtiski rakājies pa miskastēm, pētījis vecas fotogrāfijas, centies salikt pretrunīgu liecinieku liecības vienā veselumā, klīdis pa pagrabiem un saldētavām. Bet tā arī neuzzināja, kurš ir adoptēts vai dzimis ārlaulībā. Viņš reti kad ar to bija saskāries un arī tagad nebija pārliecināts, vai tas ir meklētais. Tomēr paļāvās uz saviem instinktiem. Ivars Egrēns bija nodēvējis Leo par tatāru un čigānu, un tie nebija tikai netīkami vai rasistiski apzīmējumi. Tie bija arī dīvaini. Jā. Bet tas idiots, visticamāk, bija tēmējis uz iedzimtību vai iespējamo zviedru izcelsmi, jo Manheimeru ģimene bija krietni pārāka par Egrēniem - ar priekštečiem un izcelsmi, kas iesniedzās pat 17. gadsimtā. Nevarēja izslēgt, ka pagātnē slēpās kas tāds, ko bija vērts aplūkot tuvāk.

Mikaels turpināja meklēt internētā un... smaidīja. Viņš īsti nezināja, kāpēc, bet radurakstu meklēšana acīmredzot bija kļuvusi par vienu no sabiedrības kustībām. Bija pieejami neskaitāmi arhīvi, un bija neticami, cik daudz dažādu vecu baznīcas grāmatu, tautas skaitīšanas, emigrantu un imigrantu informācijas bija ieskenēts un digitalizēts. Tā bija zelta bedre, un, pateicoties ģenētiskajām datubāzēm, tam, kurš vēlējās, bija iespējams rakņāties pagātnē, sensenos laikos, līdz pat mūsu senču mātēm Āfrikā. Tie, kam bija nauda un pacietība, varēja rakāties neierobežoti dziļi un sekot savu senču ceļojumiem gadu tūkstošu garumā pāri stepēm un kontinentiem.

Sliktāk veicās ar mūsdienu adopciju pētīšanu. Tās aizsargāja septiņdesmit gadu konfidencialitātes likums, turklāt tās varēja pārsūdzēt tiesā. Tomēr pārsūdzību varēja veikt vien īpašos gadījumos, un tai visā rakņāties jau nu noteikti nevarēja ziņkārīgi žurnālisti, kuri paši nezina, ko meklē. Oficiāli visas durvis viņam bija slēgtas, tomēr viņš labāk nekā jebkurš cits zināja, ka vienmēr ir kāds veids, kā apiet sistēmu. Vajadzēja tikai meklēt.

Pulkstenis bija pusastoņi no rīta. Guļamistabas lielajā gultā gulēja Mālina, un, raugoties uz Ridarfjerdenu, likās, ka šodien būs skaista diena. Pēc pāris stundām viņi dosies noklausīties Leo Manheimera lekciju Fotogrāfijas muzejā netālu no Stadsgordenas. Taču vispirms Mīkaels pameklēs informāciju par Leo pagātni. Bet tas negāja īpaši raiti, vēl jo vairāk tāpēc, ka bija svētdiena. Viss bija slēgts, un viņam bija jāatzīst: pēc iepriekšējās nakts garajām sarunām ar Mālinu viņš bija sācis izjust līdzjūtību pret šo puisi. Lai gan tam nebija nekādas nozīmes - viņš negrasījās padoties. Ja visu bija sapratis pareizi, pirmām kārtām viņam vajadzētu pieprasīt Leo dzimšanas apliecību no pilsētas arhīva. Liegums

piekļūt šim dokumentam tikai apstiprinātu viņa aizdomas. Taču ar to nepietiktu. Dzimšanas apliecība varētu būt konfidenciāla ari citu iemeslu dēļ, ne tikai adopcija. Mikaels būtu spiests atrast Leo un viņa vecāku personas datu izziņas un tās salīdzināt. Šajās izziņās - kas tikai atsevišķos gadījumos ir konfidenciālas - būtu atrodama informācija par viņu ģeogrāfisko atrašanās vietu maiņu. Ja vecāki un Leo dzimšanas brīdī nebūs deklarēti vienā un tai pašā apgabalā, vēlams, Vesterlēdas rajonā Nokebijā, tā vien jau būs aizdomīgi skaidra pazīme. Tādā gadījumā diez vai Hermans un Vīveka ir viņa bioloģiskie vecāki.

Tāpēc Mīkaels uzrakstīja pieteikumu saņemt Leo dzimšanas apliecību, kā arī vīrieša un viņa vecāku personas datu izziņas no pilsētas arhīva. Tomēr pieprasījumu viņš tā arī nenosūtīja, un tas bija viņa paša vārda dēļ. Viņa vārds bija kā brīdinājuma signāls. Likās, ka ikviens nepārtraukti grib uzzināt, kāpēc viņš cenšas izdibināt vienu otru lietu. Ļaudis mēļoja: te ieradās un okšķerēja Mīkaels Blumkvists. Par viņa pieprasījumu, bez šaubām, sāktu runāt, un tas nebūtu labi, jo īpaši - ja šis jautājums patiešām ir sensitīvas dabas. Tā vietā viņš nolēma nākamajā dienā piezvanīt uz pilsētas arhīvu un izmantot publiskās informācijas principu palikt anonīmam.

Varbūt Holgers Palmgrēns jau zināja atbildi. Holgers, par spīti visiem apstākļiem un noteikti pretēji jebkādiem ārstu ieteikumiem, bija apmeklējis Līsbetu Flodberjā. Ņemot vērā situāciju, būtu jauki ar viņu aprunāties un uzzināt, kā viņam klājas. Mīkaels paņēma telefonu un atkal palūkojās pulkstenī. Vai būtu pārāk agrs? Nē, nē, Holgers vienmēr modās ap astoņiem neatkarīgi no tā, vai bija darba diena vai brīvdiena, tāpēc Mīkaels nolēma zvanīt. Tomēr tas nebija iespējams. Likās, kaut kas ir atgadījies ar vecā vīra mobilo telefonu. Klausulē kāda balss teica, ka numurs pašreiz neesot sasniedzams. Tad Mīkaels zvanīja uz fiksēto tālruņa līniju. Arī tur nebija atbildes, un viņš jau gribēja zvanīt vēlreiz, kad aiz sevis saklausīja kailu pēdu dipoņu un smaidīdams pagriezās.

Arī Holgers Palmgrēns bija pamanījis, ka viņa mobilais telefons nestrādā, bet uzskatīja to par normu. Nekas jau nestrādā vairs kā agrāk, jo īpaši - viņš pats. Jau kopš agra rīta viņš gulēja gultā nomodā, mokoties agonijā un sāpēs. Kas, pie joda, viņam bija atgadījies?!

Ar katru bridi viņš aizvien vairāk pārliecinājās, ka iepriekšējās dienas saruna bija milzīga kļūda. Iespējams, Steinbergs bija bandīts, lai arī kādās komitejās un izmeklēšanās savulaik piedalījies. Pietika jau ar to, ka viņš bija parakstījis lēmumu ievietot Līsbetu audžuģimenē pret viņas pašas un mātes gribu. Pietika jau ar to!

Ak, kungs un radītāj, kāds viņš bija muļķis! Ko gan lai tagad iesāk? Pirmām kārtām viņam vajadzētu piezvanīt un pārrunāt šo lietu ar Līsbetu. Taču telefons nestrādāja. Holgers negribēja zvanīt pa fiksēto tālruņa līniju, jo to parasti izmantoja tikai dažādu preču pārdevēji un cilvēki, par kuriem viņš tāpat neko daudz nezināja. Varbūt viņš ir izrāvis kontaktu?

Ar pamatīgu piepūli Holgers Palmgrēns pagriezās uz sāniem un secināja, ka kontakts patiešām vairs neatrodas ligzdā. Vai viņš varētu to atkal ieslēgt? Viņš pastiepa ķermeni pāri matracim, ar krūtīm atspiežoties pret gultas rāmi, un viņam kaut kā izdevās iespiest kontaktu atpakaļ ligzdā. Pēc tam viņš kādu bridi gulēja un pūta, līdz beidzot saņēmās pacelt veco telefonu no naktsgaldiņa. Klausulē bija dzirdams signāls. Tas vismaz bija sākums. Pēkšņi viņš atkal sajutās enerģijas pārpilns, piezvanīja birojam un lūdza savienojumu ar Flodberjas cietumu. Viņš negaidīja, ka telefona centrālē sēdēs pats laipnības iemiesojums, un tomēr Holgeru samulsināja klausulē dzirdamā skarbā balss.

- Mani sauc Holgers Palmgrēns, - vecais vīrs autoritatīvi iesāka. - Esmu advokāts. Lūdzu, esiet tik laipns un savienojiet mani ar atbildīgajām personām drošības nodaļā. Tas attiecas uz ārkārtīgi svarīgu lietu, - viņš vēl piebilda.

- Tad jums nāksies pagaidīt.

- Tas nekādi nevar pagaidīt. - Holgers Palmgrēns gandrīz jau šņāca.

Tomēr nācās vien gaidīt, un tikai pēc bezgalīgi daudzajiem savienojošajiem signāliem un kavēšanās viņš tika savienots ar nodaļas uzraudzi, vārdā Harrieta Lindforša. Harrieta runāja īsi un lakoniski, taču Holgers uzsvēra lietas svarīgumu. Viņš nekavējoties pieprasīja runāt ar Līsbetu Salanderi. Bet saņemtās atbildes un satrauktās balss dēļ, kādā viņa to pavēstīja, sajuta, ka pārklājas aukstiem sviedriem. Un ne jau tikai balss... Arī vārdi, to nozīme!

- Tas nav iespējams, vismaz pašreizējos apstākļos ne.

- Vai kaut kas ir atgadījies? - viņš jautāja.

- Vai jūs sadarbojaties ar viņas advokāti?

- Nē. Pareizāk sakot, jā.

- Tas neizklausās diez ko pārliecinoši.

- Es neesmu tieši iesaistīts lietas izmeklēšanā.

- Tādā gadījumā jums nāksies piezvanīt vēlāk, - sacīja Harrieta Lindforša un nekavējoties nolika klausuli, un tas Holgeru saniknoja vēl vairāk. Viņš trieca veselo plaukstu pret gultu, domās iztēlojoties, ka notikušas visšausminošākās lietas un ka tas viss, iespējams, ir tikai viņa vaina. Tad viņš centās atgūt savaldību un neļauties panikai. Tomēr tas nelīdzēja. Kāpēc, pie velna, viņš bija tik bezpalīdzīgs?

Holgeram vajadzētu celties un risināt situāciju. Bet viņa pirksti bija kropli un stīvi, ķermenis - šķībs un greizs, turklāt pa pusei paralizēts. Viņš pat ratiņkrēslā nespēja iesēsties bez citu palīdzības, un to viņš nespēja izturēt. Jau iepriekšējā nakts līdzinājās Golgātas ceļam, savukārt tagad viņš jutās tā, it kā būtu pienaglots pie sava krusta - nožēlojamā matrača. Pat vecais dzejnieks Ekelēfts un viņa dūre, kas spraucās cauri ūdensrozēm, nespētu Holgeru vairs mierināt. Viņš palūkojās telefonā. Bija sajūta, ka kāds ir zvanījis... Jā, kamēr viņš bija gaidījis savienojumu ar Flodberjas cietumu, bija zvanījis Mikaels Blumkvists. Un atstājis ziņu. Tas bija labi, Mīkaels varētu palīdzēt un, izmantojot savus

informācijas kanālus, pavirzītos tālāk. Holgers sastādīja viņa numuru. Neviens neatbildēja, bet Holgers turpināja zvanīt atkal un atkal, līdz beidzot klausulē atskanēja Mīkaela balss. Vīrietis elsoja, un Holgers tai pašā brīdī nojauta, ka šāda elsošana ir krietni patīkamākas dabas nekā tā, kura nomocīja viņu pašu.

- Vai es traucēju? - viņš jautāja.

- Absolūti ne, - Mīkaels atbildēja.

- Vai pie tevis ciemojas kāda dāma?

- Nē, nē.

- Ciemojas gan. - Fonā bija dzirdama sievietes balss.

- Neaizvaino dāmu.

Pat šādā krīzes situācijā Holgers bija uzstājīgi pieklājīgs.

- Labi jau labi, - atbildēja Mīkaels.

- Parūpējies par viņu. Es labāk piezvanīšu tavai māsai.

- Nē, nē!

Mīkaels bija saklausījis satraukumu vecā vīra balsī.

- Es tevi meklēju, - viņš turpināja. - Tu esi ticies ar Līsbetu, vai ne?

- Jā, jo esmu par viņu noraizējies, - Holgers minstinādamies atbildēja.

- Es arī. Kas noticis?

- Es...

Viņš iedomājās par Mīkaelu un viņa veco padomu, ka sensi-tīvas lietas nevajadzētu pārrunāt pa telefonu.

-Jā?

- Izskatās, ka viņa atkal vēlas šo to noskaidrot, - Holgers atbildēja.

- Ko tieši?

- Tas saistīts ar viņas bērnību. Sliktākais ir tas, Mīkael, ka, manuprāt, esmu pamatīgi izgāzies. Es gribēju viņai palīdzēt. Patiešām gribēju. Tomēr laikam esmu radījis tikai sarežģījumus. Vai tu nevarētu atbraukt, un es tev pastāstīšu sīkāk.

- Protams, tūliņ ieradīšos.

- Nekādā gadījumā! - Atkal bija dzirdama sievietes balss.

Holgers iedomājās par sievieti, lai kas viņa ari būtu. Iedomājās par Maritu, kura drīz ielauzīsies viņa dzīvoklī, iedomājās ari par pazemojošo procedūru, kad tiks pārģērbts un iesēdināts ratiņkrēslā, un par to, kā dzers savu pretīgo kafiju, kas garšo pēc tējas, un vēl viņš domāja, ka svarīgākais šobrīd ir sazināties ar Līsbetu.

Viņam jāatrod veids, lai paziņotu, ka, visticamāk, Martins Steinbergs ir atbildīgs par Ģenētikas un dabaszinātņu reģistru.

- Varbūt būs labāk, ja tu ieradīsies vakarā pēc deviņiem, -Holgers turpināja. - Tad mēs varētu iedzert pa kādai glāzītei. Man šodien patiešām noderētu kas stiprāks.

- Labi, tad tiekamies vakarā, - Mīkaels noteica un pārtrauca sarunu.

Holgers Palmgrēns nolika klausuli un no naktsgaldiņa atkal paņēma vecos dokumentus par Līsbetu. Tad viņš zvanīja Annikai Džannīni un Flodberjas cietuma direktoram Rikardam Fageram. Bet nesazvanīja nevienu no viņiem. Pāris stundu vēlāk Palmgrēns pamanīja, ka arī fiksētās līnijas telefons vairs nestrādā, un saprata, ka ari uzbāzīgā Marita neatnāks.

Leo Manheimers bieži gremdējās atmiņās par to oktobra pēcpusdienu. Tolaik viņam bija tikai vienpadsmit gadu. Bija sestdiena. Mamma pusdienoja ar katoļu bīskapu, un tētis bija devies medībās Uplandes mežos. Lielajā mājā valdīja klusums, un Leo bija viens pats. Pat Vendela, apteksne, nebija mājās, lai viņu uzmanītu, tālab viņš nolēma aizbēgt no visiem uzdevumiem, visiem mājasdarbiem, ko privātskolotājas bija viņam uzdevušas, un apsēdās pie flīģeļa. Bet nevis tāpēc, lai spēlētu sonātes vai etīdes, bet gan lai... lai komponētu.

Viņš tikai nesen bija sācis to darīt, un nevarētu teikt, ka pirmie skaņdarbi tiktu uzņemti ar aplausiem. Māte tos bija nosaukusi par “mazām rīmēm, mīļumiņ”. Taču viņam patika to darīt - komponēt pašam savu mūziku. Viņš ilgojās pēc šīs nodarbes stundu un mājasdarbu laikā. Tajā pēcpusdienā viņš bija pieķēries kādai skumīgai melodijai, kuru spēlēs visu atlikušo mūžu, lai gan tā skanēja aizdomīgi līdzīgi “Balādei par Adelīnu” un lai gan Leo pārāk labi saprata mātes vārdus. Nevis tāpēc, ka tie tika izteikti vienpadsmitgadīgam zēnam, bet gan tāpēc, ka tajos - tīri objektīvi - bija sava daļa patiesības.

Viņa pirmās kompozīcijas bija pārāk apjomīgas. Viņš vēl nebija pietiekami izsmalcināts. Vēl nebija atklājis džezu un padarījis akordus dzirkstošākus un kaislīgākus, bet galvenokārt - viņš vēl nebija iemācījies izmantot visas skaņas - no ventilatoriem, insektiem, krūmiem, soļiem, attāliem motoriem un balsīm, kurām uzmanību nepievērsa neviens cits, izņemot viņu.

Tomēr todien puisēns sēdēja pie flīģeļa laimīgs, tik laimīgs, cik nu varēja būt. Viņš vienmēr bija vienpatis un vienmēr - apkārtējo uzmanīts, bet, godīgi sakot, viņš mīlēja tikai vienu cilvēku -psihoterapeitu Kārlu Sēgeru. Leo katru otrdienu pulksten četros devās pie viņa uz Brommu, uz terapijas seansiem, un vēl viņš mēdza vakaros tam slepus zvanīt. Kāris viņu saprata. Kāris viņa dēļ strīdējās ar vecākiem.

“Zēnam nepieciešama atelpa! Viņam jāļauj būt bērnam!”

Protams, tas neko nemainīja. Tomēr Kāris viņu aizstāvēja. Viņš un viņa saderinātā Ellenora bija vienīgie, kam zēns uzticējās.

Kāris un zēna tēvs bija kā diena pret nakti. Tomēr starp viņiem valdīja kāda saikne, kuru Leo īsti nesaprata. Piemēram, todien Kāris bija devies līdzi medībās, lai gan viņam nepatika nogalināt dzīvniekus. Leo acīs Kāris bija citāds nekā viņa tēvs vai Alfreds Egrēns. Kāris neiesaistījās varas spēlītēs, nemēdza skaļi un sarkastiski smieties pie vakariņu galda. Viņu pat neinteresēja dzīves lielākie uzvarētāji, viņš drīzāk runāja par dīvaiņiem, kas savā vienpatībā ir daudz patiesāki nekā pārējie. Kāris lasīja dzeju, bet tikai franciski. Viņam patika Albērs Kāmī un Stendāls, Romēns Gari^8, viņš mīlēja Edīti Piafu un spēlēja flautu, ģērbās

viņš vienkārši, varbūt pat nedaudz bohēmiski, bet galvenais: viņš ieklausījās Leo raizēs un bija vienīgais, kurš izprata zēna talantu vai lāstu atkarībā no tā, kā uz to raudzījās.

- Leo, tev vajadzētu lepoties ar savu jūtīgumu. Tevī ir tik daudz spēka. Ar katru dienu kļūs aizvien labāk, nešaubies par to!

Leo meklēja mierinājumu Kārla vārdos un vienmēr ilgojās pēc otrdienas pēcpusdienām. Viņu tikšanās bija labākais brīdis visas nedēļas laikā. Pieņemšanas kabinets atradās Kārla mājās Grēn-viksvēgenā. Telpā pie sienām bija izvietotas melnbaltas, miglainas fotogrāfijas, kurās bija attēlota piecdesmito gadu Parīze; vēl tur bija nedaudz noplucis, mīksts ādas klubkrēsls, kurā Leo sēdēja stundu, reizēm pat divas un runāja par visu, ko zēna vecāki vai draugi nesaprata. Kāris bija Leo bērnības labākā daļa, pat ja apzinājās, ka viņš Kārlu, iespējams, pārlieku idealizē.

Pēc tās pēcpusdienas Leo visu atlikušo mūžu Kārlu idealizēs un atkal un atkal atgriezīsies pie pēdējām stundām, ko toreiz pavadīja, sēžot pie flīģeļa. Viņš izbaudīja katru skaņu, toņkārtas maiņu melodijā un harmonijās. Taču tad uz piebraucamā ceļa atskanēja tēva Mercedes motora dūkoņa un viņš pārtrauca spēlēt.

Tēvam nevajadzēja atgriezties mājās līdz svētdienas pēcpusdienai, tāpēc agrīnā atgriešanās pati par sevi jau radīja satraukumu. Taču tas nebija viss. Dārza gaisā valdīja neparasts klusums un šaubas, iepriekš nemanīta piesardzība, kad tika atvērtas mašīnas durvis, un vienlaikus - kā pilnīgs pretstats - niknums, kad strauji tika aizcirstas durvis. Soļi, kas čabēja uz grants celiņa, bija smagi un lēni, elpa - dziļa, un hallē bija dzirdamas nopūtas, kad uz grīdas tika noliktas mantas, visticamāk, ieroči un ceļasoma.

Iečīkstējās ieapaļās kāpnes, kas veda uz augšstāvu. Leo nojauta, ka gaidāms kas nelāgs, pirms tēva stāvs parādījās durvju atvērumā. Viņš nekad to neaizmirsīs. Tēvam mugurā bija zaļas mednieku bikses un melns ūdensnecaurlaidīgs mētelis, un viņa kailais pakausis bija nosvīdis. Viņš izskatījās satraukts. Lai gan saspringtās situācijās parasti saglabāja mieru. Taču tobrīd viņš

izskatījās nobijies, paspēra pāris nedrošu soļu uz priekšu. Leo satraukts piecēlās no flīģeļa un saņēma paviršu apskāvienu.

- Man ļoti žēl, dēliņ. Man tiešām ir šausmīgi žēl.

Vēlāk dzīvē Leo nekad nešaubīsies par šo vārdu patiesību. Tajos varēja nojaust ko tādu, ko nebija viegli iztulkot un kas izpaudās pašā formulējumā, kā arī tēva nespējā paskatīties dēlam acīs. Starp rindiņām bija lasāms kas šausminošs un neizrunājams. Bet tajā brīdī tam nebija nekādas nozīmes.

Kāris bija miris, un Leo dzīve vairs nekad nebūs tāda kā agrāk.

Par spīti skaistajam laikam, uz akciju investoru tikšanos Fotogrāfijas muzejā bija ieradušies neparasti daudz cilvēku. Viss, kam bija kāds sakars ar akcijām, piesaistīja cilvēkus, un šoreiz tikšanās rīkotāji nevilināja tikai ar skaistiem sapņiem par bagātību, bet gan ar nelielu piesardzību. Augošs vai plīstošs burbulis? Pēcpusdienas tēma par juceklīgiem biržu kursiem - šis bija semināra galvenais virsraksts, turklāt tajā uzstāties bija ielūgts ne viens vien sabiedrībā pazīstams cilvēks. Leo Manheimeru nevarēja gluži uzskatīt par galveno lektoru.

Tomēr viņa uzstāšanās bija pati pirmā, un Mīkaels un Mālina ieradās tieši laikā, kad Leo grasījās kāpt uz skatuves. Viņi abi bija steigušies cauri karstajai un klusajai Stokholmai un tikuši pie vietām zāles kreisajā pusē, pašā aizmugurē. Mālina satraucās par atkalsatikšanos ar Leo. Turpretī Mīkaelu pēc sarunas ar Holgeru Palmgrēnu māca ļaunas priekšnojautas. Viņš tik tikko klausījās Kārinā Lēstanderē, akciju investoru jaunajā priekšniecē, kura uz skatuves noturēja ievadrunu.

- Mums priekšā gaidāma satraucoša diena, - viņa iesāka. - Mēs aplūkosim dažādu kvalificētu analītiķu uzskatus par tirgus situāciju. Bet vispirms mēs gribējām aplūkot biržu nedaudz filozofiskā gaismā. Sagaidīsim ar aplausiem Leo Manheimeru, ekonomikas doktoru un Alfrēda Egrēna fonda pilnvaroto analītiķi.

Krēslu pirmajā rindā piecēlās garš, kalsns vīrietis gaišzilā uzvalkā, cirtainiem matiem un raitā solī devās uz skatuvi. Sākumā

viss šķita noritam pēc plāna. Viņa soļi bija apņēmīgi un viegli, un viņš izskatījās tieši tā, kā vajag, - bagāts un pašpārliecināts. Bet tad cilvēku pūlī bija saklausāmi čuksti, atskanēja griezīgs troksnis. Pāri grīdai neveiksmīgi tika pavilkts krēsls, un Leo sagrīļojās. Viņa seja kļuva pelēka. Likās, viņš kuru katru mirkli sabruks. Mālina sagrāba Mīkaela roku un nočukstēja: “Ak nē!”

- Mīļais Dievs, Leo! Kā jūties? - Kārina Lēstandere, kas tobrīd atradās uz skatuves, izstomīja.

- Viss kārtībā.

- Vai esi pārliecināts?

Leo pieķērās pie apaļā galda malas un centās sagrābt pudeli ūdens.

- Tikai nedaudz satraukts, - viņš atbildēja.

Leo mēģināja pasmaidīt.

- Tu esi laipni aicināts... - mudināja Kārina Lēstandere, acīm redzami nepārliecināta, vai vajadzētu turpināt.

- Paldies, tas ir ļoti jauki.

- Parasti, Leo...

- ...jā, stāvu uz kājām nedaudz drošāk.

Bija dzirdami nervozi smiekli.

- Tieši tā. Kā klints. Tu esi rakstījis izsmeļošas un uz faktiem balstītas ekonomisko tendenču analīzes par Alfrēda Egrēna uzņēmumu, bet pēdējā laikā esi sācis raksturot biržu... kā lai to labāk pasaka... vairāk filozofiskā gaismā. Tu to dēvē par ticības templi.

- Nūjā, - viņš piebilda.

Tālāk Leo netika. Viņš dziļi ievilka elpu un atlaida vaļīgāk šlipsi.

- Nu?!

- Es gribēju teikt... Patiesībā tas nemaz nav manis radīts kon-cepts... un turklāt tas ir samērā vispārpieņemts uzskats.

- Kādā ziņā?

- Ka...

-Jā?

Leo atkal ievilka elpu.

- Ir diezgan pašsaprotami, ka finanšu tirgi un reliģijas balstās uz mūsu ticību. Kolīdz mēs sākam šaubīties, abi sabrūk. Tas ir neapstrīdams fakts, - viņš turpināja un izstaipīja plecus. Viņa seja atguva nedaudz krāsas.

- Taču mēs visu laiku šaubāmies, - iebilda Kārina. - Tieši tāpēc mēs šodien esam šeit un jautājam: vai mēs atrodamies burbulī vai arī plaukstošas ekonomikas pēdējā fāzē?

- Šaubas mazos apmēros padara biržu iespējamu, - Leo turpināja. - Katru dienu miljoniem cilvēku sēž, šaubās, tic un analizē. Kursu nosaka uzņēmumi. Bet es runāju par dziļām un pamatīgām šaubām.

- Par Dievu?

- Tikpat labi ari par Dievu. Bet es to biju domājis par pieauguma un peļņas apšaubīšanu. Nekas nav bīstamāks kā brīdis, kad nopietnas šaubas iezogas augsti vērtētā tirgū. Šādas bailes var radīt biržas sabrukumu un iemest depresijā.

- Tomēr ne tikai tāda veida šaubām ir nopietnas sekas, vai ne tā?

- Protams, mēs jau varam sākt apšaubīt pašu ideju kā tādu, visu iztēlē radīto institūciju.

- Iztēlē?

- Es, visticamāk, šobrīd vienu otru provocēju un, protams, par to atvainojos. Taču finanšu tirgi... tie neeksistē tādā veidā kā tu un es, Kārina, vai arī kā ūdens pudele šeit uz galda. Tirgus ir konstrukcija. Brīdī, kad mēs tam pārstājam ticēt, tas pārstāj eksistēt.

- Vai tu nepārspīlē, Leo?

- Nē, nē, padomā pati! Kas ir tirgus?

- Jā, kas tas ir?

- Tā ir noruna. Mēs esam nolēmuši, ka tieši tur, tajā vietā, mēs ļaujam mūsu bailēm, sapņiem, domām un nākotnes cerībām noteikt valūtas, uzņēmumu un preču vērtību.

- Cik pārdroši teikts.

- Tas nemaz nav tik pārdroši, Kārina, turklāt tas nepadara tirgu sliktāku vai nedrošāku. Daudz no tā, kas eksistē mūsu dzīvē, piemēram, kultūras mantojums un institūcijas, ir tikai cilvēciskās fantāzijas un mūsu vieduma auglis.

- Saprotams, arī mūsu nauda.

- Pavisam noteikti, turklāt šobrīd tas tā ir vairāk nekā jebkad agrāk. Ar to es domāju... Nav tā, ka mēs tajā peldamies kā Skrūdžs Makdaks burtiskā nozīmē vai ari stūķējam to matracī. Mūsdienās ietaupījumi ir piezīmes datora ekrānā, tās ir piezīmes, kas nepārtraukti maina savu vērtību. Tomēr mēs pilnībā uz tām paļaujamies. Bet iedomājies...

Likās, ka Leo Manheimers joprojām nav gluži atguvis elpu. -Jā?

- Iedomājies, ja mes sāktu satraukties par to, ka šīs piezīmes ne vien slīdēs augšup lejup, bet ka tās varētu tikt izdzēstas kā skaitļi no tāfeles. Kas notiktu tad?

- Tad mūsu sabiedrība tiktu sagrauta pašos pamatos.

- Tieši tā, un savā ziņā kaut kas tamlīdzīgs notika pirms pāris mēnešiem.

- Tu domā hakeru uzbrukumu Finance Security, kas agrāk bija zviedru Vērtspapīru centrāle?

- Tieši tā, un patiesībā mēs tobrīd atradāmies situācijā, kad mūsu ietaupījumi kādu brīdi vienkārši neeksistēja. Tos nevarēja atrast kibertelpā, tālab tirgus tika satricināts. Krona zaudēja 46 % savas vērtības.

- Tomēr Stokholmas birža reaģēja pārsteidzoši ātri un slēdza visas tirdzniecības vietas.

- Mēs varam dziedāt slavas dziesmas tiem, kas laikus reaģēja. Taču sabrukumu ierobežoja fakts, ka neviens Zviedrijā nespēja veikt darījumus. Nebija līdzekļu. Tomēr nešaubies par to, ka dažu bagātība pieauga, un tieši šī apziņa dzeļ visskarbāk. Vai tu vari iedomāties, cik nopelnīja tie, kas radīja šo sabrukumu un bija par to atbildīgi? Būtu vajadzīgas miljoniem banku laupīšanu, lai tiktu pie tādiem skaitļiem.

- Tiesa kas tiesa, par to tika daudz rakstīts, jo īpaši par to rakstīja Mīkaels Blumkvists žurnālā Millennium, tas pats Mīkaels, kas nemanīts nosēdies zāles aizmugurē. Bet, Leo, godīgi sakot, cik tas ir nopietni?

- Realitātē nekādas lielās briesmas nepastāvēja. Gan Finance Security, gan zviedru bankām ir izveidota aizsardzības sistēma. Tomēr tādi apzīmējumi kā “realitātē” un “objektīvi raugoties” ne vienmēr ir saprātīgi attiecināmi uz tirgu, kas balstās uz cerībām un bailēm. Pats nopietnākais ir tas, ka kādu laiku mēs apšaubījām kapitāla eksistenci digitālajā pasaulē.

- Hakeru uzbrukumu pastiprināja masīva dezinformācijas kampaņa sociālajos medijos.

- О jā, tika izplatīti viltus tvīti, ka mūsu līdzekļi netiks atgūti, un tas vēl jo vairāk pierāda to, ka tas drīzāk bija uzbrukums mūsu ticībai, nevis naudai kā tādai - ja vien ir iespējams šos jēdzienus nošķirt vienu no otra.

- Šobrīd tiek uzskatīts: pastāv pietiekami droši pierādījumi, ka abi hakeru uzbrukumi un dezinformācijas kampaņa tika veikta no Krievijas.

- Jā, un, pat ja mums joprojām jāuzmanās no absolūti drošām apsūdzībām, tas mums dod vielu pārdomām. Iespējams, nākotnes agresijas karš sāksies tieši tā. Reti kas var radīt tik lielu haosu kā tas, ka mēs zaudētu ticību savai naudai, tieši tāpēc mēs nedrīkstam aizmirst, ka nav svarīgi, vai mēs paši ticam vai ne. Pietiek ar to, ka citi par to šaubās.

- Vai tu varētu par to pastāstīt sīkāk, Leo?

- Tas ir kā masu pasākumos. Nav nekādas nozīmes, vai mēs paši zinām, ka situācija tiek kontrolēta un nekas nopietns nav noticis. Ja kāds sāks panikā mesties pa galvu pa kaklu, mēs sāksim skriet līdzi. Vecais Džons Keinss^9, leģendārais ekonomists, reiz salīdzināja biržu ar skaistumkonkursu.

- Skaistumkonkursu?

- Jā, tas ir plaši pazīstams piemērs. Keinss iztēlojās īpašu skaistumkonkursu, kurā mēs žūrijā balsojam nevis par skaistāko, bet gan par to, kura, mūsuprāt, uzvarēs.

- Un ko tas nozīmē?

- To, ka mēs aizmirstam, kam paši dodam priekšroku, bet tā vietā domājam par to, kāda ir citu cilvēku gaume un patikšana, lai gan patiesībā runa nemaz nav par to. Mēs sākam domāt, ko citi domā, kura ir skaistākā. Tas patiesībā ir diezgan sarežģīts metauzdevums, ja tajā iedziļinās.

- Izklausās juceklīgi.

- Iespējams, bet tas nav neparastāk par to, kas katru dienu notiek finanšu tirgos. Birža nav tikai ārpasaules un uzņēmumu fundamentālo pamatu analīzes rezultāts. Tikpat lielu lomu spēlē arī psiholoģiskie faktori, īsti psiholoģiskie mehānismi, kā arī minējumi par tiem. Minējumi par citu minējumiem. Viss tiek apgriezts ar kājām gaisā, jo ikviens grib atrasties soli priekšā, tā teikt, lai sāktu skriet, pirms kāds cits ir sācis skriet, un tas, visticamāk, kopš Keinsa laikiem nav mainījies. Gluži pretēji -tādējādi robotu ražošanas tirgus aizvien vairāk atspoguļo pats sevi. Roboti zibens ātrumā uztver cilvēku pirkšanas un pārdošanas pieprasījumus un reaģē uz tiem, tādējādi nostiprinot jau esošo sistēmu. Šeit varam saskatīt nozīmīgus draudus. Kāda ātra kustība var momentāni pārvērsties nekontrolējamā notikumā, un šādā situācijā visracionālākā rīcība ir reaģēt iracionāli - steigties, lai gan apzinies rīcības muļķīgumu. Ko dod tas, ka tu stāvi un kliedz: “Idioti, mullas, nav ko bīties,” - kad visi pārējie pa galvu pa kaklu metas prom?

- Neapšaubāmi, - piekrita Kārina. - Taču, ja šādam juceklim nav pamata, tirgus mēdz ātri vien atgūties, vai ne?

- Protams. Tomēr reakcija var ieilgt, un tad nav nekādas nozīmes, vai tev ir taisnība vai ne. Tu vari tikt izputināts jebkurā gadījumā. Tev var būt taisnība līdz brīdim, kad bankrotē, ja reiz man atkal jācitē Keinss.

- Tas ir vēl sliktāk, nekā varēja domāt.

- Tomēr ir cerība, un tā slēpjas tirgus spējā atspoguļot sevi. Ja meteorologs pēta laikapstākļus, tie no tā nemainās. Taču, ja mēs pētām ekonomiku, tad mūsu minējumi un analīze kļūst par daļu no ekonomiskā organisma. Tāpēc birža savā ziņā ir kā jebkurš neirotiķis. Tai piemīt spēja attīstīties un pieņemties prātā.

- Tajā pašā laikā tā kļūst neparedzama, vai ne?

- Tieši tā, gluži kā es uz skatuves. Mēs nekad nezinām, kad birža sagrīļosies.

Šoreiz bija dzirdami patiesi smiekli, tie bija atvieglojoši. Leo piesardzīgi pasmaidīja un paspēra soli uz skatuves malu.

- Šajā ziņā birža ir paradoksāla, - viņš sacīja. - Mēs visi vēlamies to saprast un uz tās rēķina nopelnīt. Bet, ja mēs patiešām saprastu, tad mūsu sapratne mainītu tās gultni. Finanšu tirgus galīgais skaidrojošais modelis mainītu mūsu attieksmi, un vienā mirklī tas kļūtu par kaut ko citu, par mutējošu vīrusu. Mēs, bez šaubām, varam apgalvot, ka tas nekad nestrādātu, ja tiktu pilnībā izprasts.

- Un šie dažādie viedokļi ir attīstošais spēks.

- Jā, tam nepieciešami gan pircēji, gan pārdevēji, ticīgie un neticīgie, tas visā šajā juceklī ir pats skaistākais. Tieši pretrunīgie viedokļi padara tirgu pārsteidzoši gudru, viltīgāku nekā jebkurš no mums šajā zālē, kurš šad un tad, sēžot uz dīvāna, tēlo finanšu guru. Kad cilvēki visā pasaulē domā: “Kā lai nopelna tik daudz, cik iespējams?” - kad valda nevainojams līdzsvars starp minējumiem un zināšanām, starp pircēju cerībām un pārdevēja šaubām, var pastāvēt viedums, teju pravietiskas zināšanas. Vienīgā problēma ir saprast: kad tirgus ir vērtīgs? Un kad tas ir sasirdzis un grūst kā satrakotas ļaužu masas?

- Un kā mēs to varam zināt?

- Tur jau tā lieta, - viņš secināja. - Kad esmu lielīgs, mēdzu sacīt, ka šobrīd zinu tik daudz par finanšu tirgu, ka varu apgalvot: es nezinu neko.

Mālina IEČUKSTĒJA Mīkaelam ausī:

- Viņš nemaz nav tāds muļķis, vai ne?

Mikaels jau grasījās atbildēt, kad viņa kabatā ievibrējās mobilais telefons. Zvanīja viņa māsa Annika. Viņš atcerējās sarunu ar Holgeru, nomurmināja atvainošanās vārdus un, iegrimis pārdomās, izgāja no zāles. Tieši tāpēc arī nemanīja, ka viņa iziešana Leo sejā ievilka raižpilnu izteiksmi. Tomēr Mālina pietiekami labi pazina savu bijušo kolēģi, lai, uzmanīgi to vērojot, redzētu pārmaiņas viņa vaibstos. Viņa atcerējās nakti, Leo kabinetu un to, kā viņš kaut ko rakstīja uz smilškrāsas papīra. Šajā ainā jautās vienlaikus kaut kas svarīgs un neparasts. Viņa to sajuta aizvien skaudrāk un nolēma pēc uzstāšanās uzmeklēt Leo un izjautāt viņu.

Mīkaels stāvēja uz estakādes un lūkojās pāri ūdenim uz Vecpilsētas un pils pusi. Jūra bija pavisam mierīga, un tālumā bija redzams kruīza kuģis, kas lēnām pietauvojās. Viņš nolēma izmantot savu Android telefonu un kriptēto Signal aplikāciju. Un piezvanīt Annikai. Viņa atbildēja jau pēc pirmā signāla un izklausījās aizelsusies. Mīkaels jautāja, vai kas ir atgadījies. Viņa bija devusies mājupceļā no Flodberjas. Līsbetu bija nopratinājusi policija.

- Vai viņa par kaut ko ir apsūdzēta?

- Vēl ne, un, ja paveiksies, viņa tiks cauri sveikā. Bet, Mīkael, lieta ir nopietna.

- Runā taču!

- Jā, jā, nomierinies, lūdzu! Es jau tev iepriekš stāstīju par sievieti, vārdā Benito Andešone, kas ar draudiem izmantojusi darbiniekus un pārējās ieslodzītās, jā, kas izrādījās vēl lielāka sadiste, nekā es spēju iedomāties. Viņa šobrīd atrodas Universitātes slimnīcā Erebrū ar nopietniem žokļa un galvaskausa ievainojumiem pēc vardarbīga uzbrukuma cietumā.

- Un kāds tam sakars ar Līsbetu?

- Ļauj man to formulēt šādi: nodaļas vadītājs, Alvars Olsens, ir atzinis savu vainu. Viņš saka, ka bija spiests iesist Benito, jo viņa grasījās likt lietā nazi.

- Cietumā?

- Protams, tas ir šausmīgs skandāls, un paralēli tiek izmeklēts, kā duncis vispār varēja nonākt cietuma telpās. Tāpēc es teiktu, ka uzbrukums pats par sevi nerada nekādas problēmas. Nav grūti sitienus uzskatīt par nepieciešamību, un Aivara Olsena teikto pilnībā apstiprina Farija Kāzi, meitene no Bangladešas, es tev par viņu iepriekš jau stāstīju. Farija apgalvo, ka Aivars izglāba viņai dzīvību.

- Tādā gadījumā - kāds tam visam sakars ar Līsbetu?

- Pirmām kārtām jau viņas pašas liecība.

- Viņa bija lieciniece?

- Ļauj man izstāstīt visu pēc kārtas.

- Lūdzu.

- Farijas Kāzi un Aivara liecībās ir pretrunas. Aivars apgalvo, ka iesita Benito pa balseni ar diviem dūres sitieniem, savukārt Farija apgalvo, ka viņš patiesībā iesita viņai ar elkoni un ka Benito pēc tam nokrita uz betona grīdas. Īstenībā tā nav nekāda problēma. Visi pieredzējuši noziegumu izmeklētāji zina, ka traumatiska pieredze var radīt atmiņas traucējumus, un nereti liecības atšķiras. Problēmu rada tas, ko var redzēt videonovērošanas kamerās.

- Un tas būtu?

- Incidents sācies īsi pēc pusastoņiem vakarā. Pusastoņi ir vissliktākais laiks drošības nodaļā. Uzbrukumi visbiežāk notiek tieši pirms kameru durvju slēgšanas, un Aivars atzinis, ka Farija Kāzi jau vairākkārt bijusi pakļauta draudiem. Viņš to zinājis, bet neuzdrošinājies kaut ko iesākt. Viņš pats to atzīst. Tā ir viena no viņa labajām īpašībām. Viņš ir ļoti vaļsirdīgs - esmu pārskatījusi pāris viņa pratināšanas ierakstu. Tās dienas vakarā, pulksten 19.32, viņš sēdējis savā kabinetā, kad beidzot saņēmis ilgi gaidīto zvanu. Viņam tika pavēstīts, ka Benito pārcels uz citu cietumu. Tomēr viņš vienkārši nomet klausuli.

- Kāpēc?

- Jo pamana, ka pulkstenis ir pusastoņi, vismaz tā viņš saka. Viņš sāk satraukties, dodas prom, atver slīddurvis ar savu čipu un kodu un skrien pa drošības nodaļas gaiteni. Bet visdīvainākais ir tas, ka...

- Kas?

- ...ka tieši tajā brīdī viena no ieslodzītajām, vārdā Tīne Grēn-lunda, izsteidzas no Farijas Kāzi kameras. Nodaļā Tīne Grēnlunda ir pazīstama kā Benito roklaiža vai miesassardze, un, saprotams, tas rada jautājumu: kāpēc viņa tā steidzas prom? Vai tāpēc, ka dzird Aivaru nākam, vai arī kāda cita iemesla dēļ? Aivars apgalvo, ka viņš neesot viņu redzējis. Viņš esot tikai spraucies garām visām ieslodzītajām, kuras bija sapulcējušās ap Farijas kameru, un, kad viņš beidzot ticis iekšā kamerā, Benito stāvējusi ar nazi rokās. Viņš no visa spēka ir iesitis viņai pa balseni. Personas neaizskaramības dēļ kamerās nav novērošanas, tāpēc mēs nevaram pārbaudīt viņa teikto. Tomēr, manuprāt, viņš izklausās tiešs un godīgs. Tomēr, kā jau teicu, Līsbeta jau atradās kamerā.

- Un Līsbeta nav no tiem cilvēkiem, kas ļaus uzbrukumam notikt viņas acu priekšā.

- Jo īpaši, ja uzbrukums vērsts pret tādu sievieti kā Farija Kāzi. Bet arī tas nav pats sliktākais.

- Kas tad vēl?

- Nodaļā valdošais noskaņojums, Mīkael. Kā jau ierasts, cietumā neviens negrib palaist muti. Bet jau pa gabalu var manīt, ka noskaņojums gruzd. Jau tad, kad es ar Līsbetu devos garām ēdamzālei, ieslodzītās sāka dauzīt ar krūzītēm. Redzams, ka viņas uz Līsbetu raugās kā uz varoni - kā varoni, bet vienlaikus arī... kā uz nāvi notiesāto. Es dzirdēju vārdus dead woman walking^10, un, pat ja tas būtībā tikai paaugstina viņas statusu, tas ir nopietni ne tikai nepatīkamo vārdu dēļ. Tāda izturēšanās liek arī policijai uz notikušo raudzīties ar aizdomām. Ja reiz Alvars Olsens

ir salauzis Benito žokli, kāpēc naids un draudi tiek vērsti pret Līsbetu, nevis viņu?

- Saprotu, - Mikaels domīgi noteica.

- Līsbeta šobrīd ir izolēta, un pret viņu izturas ar lielām aizdomām. Daudz kas runā viņai par labu. Neviens neuzskata, ka tik smalkas miesasbūves cilvēks kā viņa varētu izdarīt tik spēcīgus sitienus. Tāpat neviens nesaprot, kāpēc lai Alvars Olsens uzņemtos vainu un saņemtu Farijas Kāzi atbalstu, ja pats nav sitis. Bet, Mīkael, Līsbeta ir gudra meitene, tomēr dažkārt rīkojas tik muļķīgi.

- Ko tu ar to domā?

- Viņa ne ar pušplēstu vārdu neatklāj, kas noticis. Viņas pašas vārdiem runājot, viņai ir tikai divas lietas, ko teikt.

- Un tās būtu?

- Ka Benito dabūja to, ko pelnījusi.

- Un otrā?

- Ka Benito dabūja to, ko pelnījusi.

Mīkaels iesmējās, viņš pat nesaprata, kāpēc. Jo patiesībā visa šī situācija radīja tikai dziļas raizes.

- Kā tu domā, kas patiesībā notika? - viņš jautāja.

- Mans darbs nav domāt, bet gan aizstāvēt savu klientu, -Annika sacīja. - Tomēr ļauj man vismaz hipotētiski noformulēt: Benito diezgan labi atbilst tāda cilvēka aprakstam, kas Līsbetai ne visai iet pie sirds.

- Un kā es varu tur līdzēt?

- Tieši tāpēc es zvanu.

- Šauj ārā!

- Tu man vari palīdzēt ar Fariju Kāzi. Pēc Līsbetas lūguma esmu uzņēmusies arī viņas lietu. Šķiet, Līsbeta cietumā ir izpētījusi meitenes pagātni, un, pēc manām domām, tu un tavs žurnāls būtu ieinteresēts man palīdzēt. Tas jums varētu būt spēcīgs un nozīmīgs stāsts. Meitenes puisis Jamals nomira - viņu sabrauca metrovilciens. Vai mēs šovakar varam satikties?

- Es pulksten deviņos tiekos ar Holgeru Palmgrēnu.

- Tad pasveicini viņu no manis. Acīmredzot Holgers mani šodien bija meklējis. Bet deviņos? Tādā gadījumā mēs varam satikties uz vakariņām. Kā būtu pulksten sešos restorānā Pane Vino?

- Labi, - piekrita Mikaels. - Ļoti labi.

Viņš beidza sarunu, tad palūkojās uz Grand Hotel un Kungstrēd-gordenu un domāja, vai viņam vajadzētu atgriezties seminārā. Beigu beigās viņš nolēma šo to pameklēt savā telefonā, un laiks vienkārši paskrēja nemanot - pagāja vismaz divdesmit minūtes, pirms viņš atgriezās zālē.

Viņš steidzās ātriem soļiem un, kad bija iegājis vestibilā un pagājis garām grāmatu galdam, piedzīvoja ko neparastu. Viņš uzskrēja taisni virsū Leo Manheimeram. Mikaels gribēja pastiept plaukstu un pateikt pāris draudzīgu vārdu par dzirdēto uz skatuves. Tomēr nepaspēja. Leo izskatījās tik nomocīts, ka Mikaels apmulsa un ļāva viņam - nervoziem, saraustītiem soļiem -nozust saules gaismas apspīdētajās Stokholmas ielās.

Mīkaels kādu brīdi palika stāvam, iegrimis pārdomās. Tad devās uz semināra zāli, lai sameklētu Mālinu. Viņa vairs nesēdēja savā vietā, un Mīkaels dusmojās uz sevi, ka bija tik ilgi kavējies. Vai viņa būtu kļuvusi nepacietīga un devusies prom? Viņš palūkojās apkārt. Uz skatuves tobrīd runāja kāds vīrs, vecāks kungs, kas norādīja uz līknēm un līnijām uz balta ekrāna. Mīkaelu tas neinteresēja.

Cilvēku jūrā viņš centās sameklēt Mālinu, un tur jau viņa bija - zāles labajā pusē pie bāra letes, uz kuras bija novietotas sarkanvīna un baltvīna glāzes kā cienasts pārtraukuma laikā. Mālina jau slepus bija sākusi malkot vienu no glāzēm, bet izskatījās sašļukusi un noskumusi.

Kaut kas bija atgadījies.

8. NODAĻA. 19. JŪNIJS

Farija Kāzi atspiedās pret cietuma kameras sienu un aizvēra acis. Pirmo reizi pēc ilgāka laika viņa varēja ieskatīties spogulī. Jo piepeši bija sajutusi piesardzīgu cerību, lai gan bailes joprojām bija dziļi ieēdušās ķermenī. Viņa domāja par attaisnojumiem, kurus bija dzirdējusi no cietuma uzrauga priekšnieka, kā arī par savu jauno advokāti Anniku Džannīni un par policistiem, kuri viņu nopratināja, kā arī par Jamalu.

Viņa iebāza roku bikšu kabatā. Tajā gulēja brūnas ādas etvija ar vizītkarti, kuru Jamals bija pasniedzis pēc debatēm Kultūras centrā.

Jamals Čovdhurijs, bija rakstīts uz kartītes, blogeris, rakstnieks, PhD Bioloģijā, Dakas Universitāte, kā arī viņa e-pasts un mobilā telefona numurs, un tad, citā drukā, bija internēta adrese: www.muktomona.com. Papīra kvalitāte bija nožēlojama. Kartīte bija saņurcījusies, un burti - padiluši. Jamals noteikti to bija nodrukājis pats. Viņa nekad nebija to jautājusi, un kāpēc lai viņa tā darītu? Viņa taču nezināja, ka vizītkarte kļūs par viņas vērtīgāko īpašumu. Nakti pēc viņu pirmās tikšanās viņa gulēja gultā un aplūkoja kartīti zem segas, kamēr atcerējās viņu sarunas un arī katru vīrieša sejas vaibstu. Viņai, protams, būtu vajadzējis piezvanīt nekavējoties. Tai pašā vakarā. Viņai vajadzēja ar puisi sazināties. Bet viņa bija jauna un nevainīga un negribēja izskatīties nepacietīga, bet galvenokārt jau tāpēc, ka nevarēja pat iedomāties: itin drīz viņai tiks atņemts viss - mobilais telefons, dators, pat iespēja nikābā apmest loku pa vietējo kvartālu.

Tagad cietuma kamerā, kad viņas dzīvē beidzot bija parādījies saules stars, viņa atcerējās vasaru, kad tēva māsa Fatima atzinās tēvam, ka Farijas dēļ ir melojusi, un tā Farija kļuva par ieslodzīto pašas mājās. Par gūstekni. Turklāt tika nolemts, ka viņa drīzumā tiks ieprecināta kādam uzņēmējam, kuru nekad nebija satikusi, bet kuram Dakā piederēja trīs tekstilrūpnīcas, trīs - viņa neatcerējās, cik bieži šis skaitlis tika uzsvērts.

- Vai tu maz spēj iedomāties, Farija! Trīs rūpnīcas!

Pat ja vīrietim piederētu trīssimt trīsdesmit trīs rūpnīcas, tas neko nemainītu. Viņas acīs uzņēmējs Kamars Fatali bija pretīgs. Fotogrāfijās vīrietis izskatījās iedomīgs un ļauns, un Fariju nepārsteidza nedz tas, ka viņš izrādījās salafists^11 un naidīgs pretinieks sekulārajai kustībai dzimtenē, nedz ari tas, ka par dzīvības un nāves jautājumu kļuva prasība, lai viņa ir neskarta un krietna sunnītu musulmaņu sieviete līdz brīdim, kad ieradīsies Kamars un atbrīvos viņu no Rietumu pasaules.

Tajā laikā, saprotams, ģimenē neviens nezināja par Jamalu. Tomēr pret Fariju tika celtas aizvien jaunas apsūdzības, ne tikai jautājums, kur viņa patiesībā atradās laikā, kad apgalvoja esam pie tēva māsas Fatimas. Viņa tika apvainota par visu citu -vecām, nevainīgām Facebook fotogrāfijām un baumām, ka viņa esot “mauka”.

Ārdurvis tika aizslēgtas no iekšpuses ar iespaidīgu slēdzeni, un, tā kā divi no brāļiem, Ahmeds un Baširs, tai laikā bija bezdarbnieki, mājās vienmēr bija kāds, kas viņu uzmanīja. Viņai nebija nekā daudz, ko darīt, kā vien uzkopt, gatavot ēst un sēdēt savā istabā. Un lasīt, ko nu varēja atrast: Korāns, Tagores dzeja, Muhameda biogrāfija un pirmie kalifi. Bet vislabprātāk viņai patika sapņot.

Jau tikai domas par Jamalu lika viņai sarkt un justies muļķīgi. Bet tādā situācijā viņu bija nostādījusi ģimene. Atņemot viņai prieku. Pat atmiņas par pastaigu Drotninggātanā lika pasaulei uzplaukt. Viņa dzīvoja cietumā jau tolaik, bet nekad nebija ļāvusi sev padoties vai iegrimt skumjās.

Viņa drīzāk dusmojās nekā ieslīga depresijā, taču laiks gāja un atmiņas par Jamalu mierināja aizvien mazāk. Vienīgi sajūtas par tikšanos, kur vārdi brīvi plūda, lika ikvienai replikai mājās izklausīties samocītai un stīvai, un arī Allāhs nebija nekāds mierinājums.

Tas nesniedza nekādu garīgu mierinājumu vai dvēselisku piepildījumu, vismaz viņas ģimenē ne. Allāhs bija tikai āmurs, ar kuru iedauzīt cilvēku prātus, maziskuma un apspiešanas simbols, gluži kā Hasans Ferdusi tika teicis. Sākās arī veselības problēmas - smakšana un sirdsklauves, un galu galā viņa vairs nespēja izturēt. Bija jābēg, lai tas maksā ko maksādams. Un, lai gan ārā bija jau septembris un kļuva aizvien drēgnāks, no šīs domas viņas skatienā parādījās jauna dzirksts - cerība.

Acis nepārtraukti meklēja bēgšanas ceļu. Viņa nespēja ne par ko citu domāt. Tikai naktī sapņoja par iespēju aizbēgt - gulēja vaļā acīm, līdz pārsteidza miegs, un pamodās ar jauniem sapņiem no rīta. Nereti viņa mēdza pavērot jaunāko brāli Kalilu. Arī viņš bija apspiests - zēns nedrīkstēja vairs skatīties amerikāņu vai britu seriālus, nedz arī satikties ar savu labāko draugu Babaku, jo tas bija šūts. Reizēm Kalils uz māsu raudzījās ar līdzjūtīgu skatienu, it kā saprastu, kā viņa jūtas. Vai viņš varētu tai palīdzēt?

Farija par to prātoja. Viņa pilnībā koncentrējās šai domai, taču pamazām viņas prātu pārņēma ari kas cits: telefoni, brāļa un tēva telefoni, visi iespējamie telefoni, kādus vien varētu dabūt. Viņa tos vēroja no attāluma - sekoja brāļiem dzīvoklī. Nenolaida acis no brāļu rokām, kas spēlējās ar telefoniem un ievadīja drošības kodus. Tomēr galvenokārt viņa pamanīja to, ka tie reizēm aizmirsa telefonus uz galdiem vai kumodēm un citām virsmām, piemēram, uz televizora vai pie tostera, vai pie tējkannas virtuvē. Reizēm situācijas kļuva gluži vai smieklīgas, kad brāļi nespēja atrast savus telefonus un strīdējās, un zvanīja viens otram, un lamājās vēl vairāk, kad telefonam bija izslēgta skaņa un tos nācās atrast pēc dobjās vibrācijas.

Šī bija viena no viņas lielajām iespējām. Citas nebūs. Lai gan viņa apzinājās risku, viņai bija jāatrod brīdis, kad brāļi kļūs neuzmanīgi, un jārīkojas. Viņa riskēja ne tikai ar ģimenes godu. Viņa spēlējās arī ar tēva un brāļa finansiālo labklājību. Trīs nolemtās rūpnīcas kļūs par debesu dāvanu un sniegs viņiem pārticību. Ja darījums tiks izbojāts, sekas būs smagas, tāpēc viņu nepārsteidza, ka cilpa savilkās aizvien ciešāk.

Dzīvoklī valdīja naidīga atmosfēra, un tai brīdī lielo brāļu acīs vairs nebija tikai godkāre un mantkārība. Tajās bija manāms vēl kas cits. Viņi sāka baidīties par māsu un reizēm spieda viņu ēst vairāk. Farija nedrīkstēja kļūt pārāk tieva, jo Kamaram patika pilnīgākas sievietes. Viņa nedrīkstēja tikt arī aptraipīta un pilnīgi noteikti nedrīkstēja kļūt brīva. Brāļi uzmanīja viņu kā ērgļi, un Farijai, visticamāk, vajadzēja vienkārši padoties. Taču visam reiz pienāk gals. Tas notika septembra vidū, no rīta, gandrīz pirms diviem gadiem. Viņa ēda brokastis, un Baširs, vecākais no brāļiem, spēlējās ar telefonu.

Mālina malkoja sarkanvīnu, sēžot pie bāra letes Fotogrāfijas muzejā. Mīkaels atminējās, ka viņš Mālinu bija atstājis priecīgu un labā noskaņojumā. Tagad viņa izskatījās pēc novītuša zieda, pirkstus ierakuši garajos matos.

- Sveika, - viņš sacīja klusi, lai netraucētu semināra norisi.

- Kas zvanīja? - viņa jautāja.

- Mana māsa.

- Advokāte?

Mīkaels pamāja ar galvu.

- Vai kaut kas atgadījies? - viņš jautāja.

- Ko? Nē, patiesībā ne. Es tikai aprunājos ar Leo.

- Vai viss kārtībā?

- Saruna bija lieliska.

- Es tev neticu.

- Objektīvi raugoties, viss ritēja gludi. Mēs viens otram pateicām visu to labāko. Es izskatījos labi, un arī viņš uz skatuves parādīja sevi no labākās puses, un mēs patiešām bijām viens pēc otra noilgojušies - bla, bla, bla. Tomēr uzreiz bija jūtams, ka kaut kas ir mainījies.

- Kādā ziņā?

Mālina saminstinājās. Viņa palūkojās pa labi, tad pa kreisi, it kā lai pārliecinātos, ka Leo neatrodas tuvumā un nevar viņus dzirdēt.

- Sajūta bija... tukša, - viņa noteica. - It kā viss būtu vien tukši vārdi. Turklāt izskatījās, ka mūsu saruna viņu tikai apgrūtina.

- Draugi nāk un iet, - Mīkaels draudzīgi noteica un noglāstīja viņai matus.

- Zinu, turklāt es lieliski spēju iztikt bez Leo Manheimera. Lai gan... tas bija nepatīkami. Un tomēr... Kādu brīdi mēs patiešām...

Mīkaels rūpīgi izvēlējās vārdus.

- ...jūs bijāt tuvi, - viņš pabeidza teikumu.

- Mēs bijām tuvi. Bet patiesībā ne jau tas ir sliktākais. Visa situācija kaut kādā veidā likās dīvaina.

- Kādā ziņā?

- Viņš sacīja, ka ir saderinājies ar Jūliju Dambergu.

- Kas ir Jūlija Damberga?

- Viņa iepriekš strādāja Alfrēda Egrēna uzņēmumā par analītiķi un ir ļoti jauka, ļoti izskatīga, bet ne īpaši gudra. Leo viņa nekad nav patikusi. Viņš uzskatīja, ka Jūlija ir bērnišķīga. Tāpēc es vienkārši nespēju noticēt, ka viņi pēkšņi ir saderinājušies.

- Sarežģīti.

- Beidz! - viņa šņāca. - Es neesmu greizsirdīga, ja tev tā šķiet. Esmu tikai...

- Kas?

- Apjukusi. Godīgi sakot, man galvā valda haoss. Kaut kas nav kārtībā.

- Tu domā, ka ir kaut kas vairāk nekā tikai saderināšanās ar nepareizo meiteni.

- Blumkvist, tu reizēm vari būt tāds kretīns. Vai tu to zini?

- Es tikai cenšos saprast.

- Tas tev nekādā gadījumā neizdosies. - Viņa pavīpsnāja.

- Kāpēc tad ne?

- Tāpēc, ka...

Viņa atkal saminstinājās, meklēdama vārdus.

- ...jo es vēl neesmu tikusi ar to galā, - viņa turpināja. - Vispirms man kaut kas ir jāsameklē.

- Neesi taču tik noslēpumaina!

Tagad Mīkaelam sabojājās garastāvoklis un viņš bija tas, kurš atcirta. Iespējams, tas bija netaisnīgi, bet, visticamāk, šai brīdī viss sajaucās kopā - Līsbeta, uzbrukums Flodberjā, slodze žurnālā. Mālina izbiedēta paraudzījās draugā.

- Piedod, - viņš noteica.

- Piedod man, - viņa atbildēja. - Zinu, ka esmu traka.

Viņam nācās saņemties, lai atkal spētu izklausīties saprotošs

un draudzīgs.

- Tātad - par ko ir runa?

- Patiesībā tas pats, kas iepriekšējo reizi.

- Un tas būtu?

- Nespēju aizmirst to nakti, kad viņš sēdēja savā kabinetā. Tas joprojām šķiet aizdomīgi.

- Vai tu spēj to izskaidrot?

- Pirmām kārtām man liekas, ka Leo dzirdēja mani atgriežamies no lifta, viņš zināja, ka esmu viņu redzējusi.

- Kāpēc tu tā domā?

- Jo viņš cieš no hiperakūzijas.

- No kā?

- No pārāk jutigas skaņu uztveres. Viņš visu dzird pārlieku saasināti, pat katru mazāko solīti, vieglāko tauriņu, kas palido garām. Nespēju noticēt, ka biju to piemirsusi. Vai arī tas bija noslīdzis zemapziņā. Taču, kad zālē nočīkstēja krēsls un viņš tik spēcīgi uz to reaģēja, pēkšņi es visu atcerējos. Ko teiksi, Mīkael, vai varam doties? Es vairs nespēju izturēt tās pirkšanas un pārdošanas muļķības, - viņa piebilda un iztukšoja vīna glāzi.

Farija KAzi sēdēja savā cietuma kamerā un gaidīja nākamo nopratināšanu, taču viņa no tās vairs nebaidījās. Viņa jau divreiz bija ne vien pastāstījusi par apspiešanu un uzbrukumu nodaļā, bet bija arī veiksmīgi samelojusi. Tas nenācās viegli. Policisti turpināja viņu iztaujāt par Salanderi.

Kāpēc kamerā atradās Līsbeta? Kāda bija viņas loma notikušajā? Farija vēlējās kliegt: Viņa mani izglāba, nevis Alvars Olsens! Tomēr savu vārdu turēja, jo domāja, ka Līsbetai tas nāks par labu. Kad pēdējoreiz kāds bija viņu aizstāvējis? Bija grūti ko tādu atsaukt atmiņā, un atkal viņa atcerējās brokastis Siklā, kad brālis bija spēlējies ar telefonu, stāvēdams pavisam netālu.

Tā bija skaista diena. Aiz loga tajā pasaulē, kas viņai bija liegta, spīdēja saule. Tolaik ģimene jau sen bija atteikusies no jebkādu laikrakstu abonēšanas, un bija pagājis krietns laiciņš, kopš tēvs bija atļāvis no rītiem ieslēgt kanālu Pl. Ģimene bija norobežojusies no sabiedrības.

Baširs dzēra tēju un pēkšņi pacēla skatienu.

- Vai zini, kāpēc Kamars vēl nav noteicis kāzu datumu? - viņš jautāja.

Viņa lūkojās uz ielu.

- Viņš grib zināt, vai tu esi mauka. Vai tu esi mauka, Farija!?

Uz to viņa neatbildēja. Viņa nekad neatbildēja uz tādiem jautājumiem.

- Tevi meklēja viens izvirtulis.

Pēkšņi viņa saausījās.

- Kas tad?

- Kaut kāds čalis no Dakas, dzimtenes nodevējs, - Baširs turpināja.

Iespējams, viņai vajadzēja sadusmoties. Jamals nebija nekāds nodevējs. Viņš bija varonis, vīrietis, kas cīnījās par labāku, demokrātiskāku Bangladešu. Tomēr, izdzirdot pieminam Jamala vārdu, viņa nopriecājās, un tas nebija nekas neparasts, lai gan bija pagājuši mēneši un atmiņas un sajūtas bija izbālējušas, jo īpaši - ja vienīgā atmiņa bija kopēja pastaiga.

Ari faktā, ka viņa par Jamalu bija domājusi dienu un nakti, nebija nekā neparasta. Farija bija ieslēgta un sēdēja bezdarbībā. Taču viņš bija brīvs cilvēks, kurš varēja iet, kur vien vēlas, - uz semināriem un mītiņiem. Un tikpat labi šajā ilgajā periodā viņš ir saticis citu sievieti, kas ir krietni interesantāka par Fariju. Bet Bašira īsais komentārs iesvēla viņā prieku - tātad Jamals meklē viņu un atkal vēlas satikt. Tikai tam bija nozīme.

Farijas ieslēgtajā pasaulē tas bija labākais, kas varēja notikt, un viņa juta, ka vēlas paturēt savu prieku sevī. Taču vienlaikus nedrīkstēja zaudēt modrību. Pat viegla, tikko manāma nosarkšana varēja kļūt bīstama. Tik vienkārša lieta kā stostīšanās vai nervozs skatiens varētu atklāt viņas patiesās jūtas. Tāpēc Farija centās saglabāt neitrālu sejas izteiksmi.

- Kas? - viņa turpināja. - Par ko tu runā? Dzimtenes nodevējs?!

Tad viņa piecēlās un atstāja galdu, bet tikai vēlāk saprata, ka ir

pieļāvusi kļūdu. Vēloties izlikties vienaldzīga, viņa bija pāršāvusi pār strīpu. Taču tobrīd viņai bija licies, ka ir uzvarējusi, un, kad bija atguvusies no pārsteiguma, sāka domāt par bēgšanu vairāk nekā jebkad agrāk. Bija jātiek pie telefona. Jau tuvākajā laikā.

Šī ideja viņu pārņēma, un to noteikti varēja manīt. Bet Baširs un Ahmeds viņu novēroja ar vēl lielāku rūpību, un, protams, nekādi telefoni vai atslēgas netika aizmirsti. Dienas

pagāja, un pienāca oktobris. Bija sestdienas vakars, un dzīvokli piepildīja dzīvība un kņada. Pagāja brīdis, līdz Farija saprata, kas notiek. Savstarpējās attiecības bija kļuvušas tik dzestras, ka neviens nebija pat papūlējies informēt, ka ģimene svin viņas saderināšanos. Lai gan “svinēt” nebija pareizais vārds, jo neviens īpaši priecīgs neizskatījās. Kamars nebija ieradies. Viņam bija sarežģījumi saņemt ieceļošanas atļauju, tāpat nebija ieradušies arī citi ļaudis, kas bija krituši kaunā vai arī nolēmuši turēties tālāk no brāļu apsēstās ticības. Svinības uzskatāmi parādīja ģimenes izolētību. Farija pārlaida skatienu viesu sejām. Vai kāds varētu viņai palīdzēt?

Jau atkal vienīgais kandidāts likās mazais brālis Kalils. Viņam bija sešpadsmit gadu, un lielākoties viņš sēdēja malā un nervozi vēroja māsu. Agrāk, kad viņi dzīvoja Vallholmenā, vienā istabā, viņi nereti naktis pavadīja nomodā sarunājoties, cik nu varēja sarunāties ar tādu kā Kalils. Tas bija tolaik, kad māte bija tikko mirusi un viņš vēl nebija sācis stundām ilgi trenēties skriešanā. Bet jau tad viņam piemita kas īpašs. Zēns bija kluss, viņam patika šūt un zīmēt, un viņš bieži sacīja, ka ilgojas pēc mājām - pēc zemes, par kuru viņam nebija nekādu atmiņu.

Farija atkal palūkojās uz brāli un prātoja, ko darīt. Varbūt vajadzēja lūgt palīdzību tieši viņam un mēģināt bēgt tagad, svinību aizsegā? Viņu pārņēma satraukums. Ko darīt? Farija devās uz tualeti, lai padomātu, - apsēdās un pačurāja. Kad bija beigusi, viņa paraudzījās visapkārt, jo tāpat nekā cita nebija, ko darīt, un arī tāpēc, ka šī kustība bija kļuvusi par daļu viņas nepārtraukto meklējumu. Pašā augšā, plauktā pie tumši zilajiem dvieļiem, bija atstāts telefons. Pirmajā mirklī viņa nespēja noticēt savām acīm, bet tas patiešām bija mobilais telefons, un tas nepiederēja nevienam no viesiem, tas bija Ahmeda. Viņa nekavējoties to atpazina pēc glaimojošā fona attēla, kurā brālis sēž uz motocikla, kas viņam nemaz nepiederēja, un smaidīja. Meitenes sirds salēcās. Viņa centās atcerēties - jo tik daudz reižu bija vērots -, kā viņš ievada kodu. Kustības atgādināja zīmējam L burtu, varbūt viens, septiņi, astoņi, deviņi. Viņa pamēģināja. Kods bija nepareizs. Pamēģināja citu kodu. Arī tas nebija pareizs, un viņa nobijās. Kas notiks, ja viņa nespēs atslēgt telefonu? Aiz durvīm bija dzirdami soļi un balsis. Vai viņi to jau gaidīja? Tēvs un brāļi svinību laikā bija viņu paturējuši acīs, un viņai patiešām bija laiks doties ārā un atstāt telefonu savā vietā. Tomēr jāpamēģina vēlreiz, vēl vienu reizīti, un... kods izrādījās pareizs. Bija pagājis jau ilgs laiks, kopš Farija iepazinās ar Jamalu un ieguva viņa vizītkarti, bet puiša numuru viņa zināja tikpat labi kā savu vārdu. Pārbijusies viņa iekāpa vannā, jo tā atradās vistālāk no durvīm. Un sastādīja numuru. Atskanēja zvans.

Signāli izklausījās kā sirēnas miglā, kā trauksmes signāli bangojošā jūrā, un pēkšņi klausulē bija dzirdama skaņa. Kāds grasījās atbildēt uz telefona zvanu, un viņa aizvēra acis un satraukti ieklausījās balsu murdoņā gaitenī, gandrīz izmezdama no rokām klausuli. Tad viņa sadzirdēja Jamala balsi un klusi nomurmināja:

- Tā esmu es. Farija Kāzi.

- Ak! - viņš iesaucās.

- Es varu runāt pavisam īsi.

- Es klausos, - viņš teica.

Izdzirdot Jamala balsi, krūtīs iesmeldzās, un viņa apsvēra palūgt puisi piezvanīt policijai. Bet neuzdrošinājās. Tikai sacīja:

- Man tevi jāsatiek.

- Es būtu laimīgs, ja mēs varētu satikties, - viņš sacīja, kamēr viņas sirds gavilēja vēlmē iesaukties: Laimīgs? Es tūliņ izjukšu pa gabaliņiem.

Viņa klusi nomurmināja:

- Es nezinu, kad varēšu.

- Es gandriz vienmēr esmu mājās. Man Uplandsgātanā ir mazs dzīvoklītis. Lielākoties es lasu un rakstu. Atnāc, kad vari. - Viņš nosauca adresi un durvju kodu.

Farija izdzēsa zvanīto numuru un novietoja telefonu atpakaļ uz dvieļu plaukta, tad devās laukā no tualetes, pagāja garām radiniekiem un paziņām un virzījās uz savu istabu. Arī tur jau bija sapulcējušies cilvēki. Farija palūdza tiem iziet laukā, un tie, veltot viņai pārmetošus skatienus, beidzot atstāja viņu vienu. Tad viņa apgūlās zem segām, izlēmusi par katru cenu atrast veidu, kā izbēgt. Tā sākās vienlaikus laimīgākās un šausmīgākās dienas viņas dzīvē.

Mālina un Mīkaels spraucās garām citiem apmeklētājiem, garām grāmatu galdam hallē un pēc mirkļa jau atradās ārā saulītē. Viņi pagāja garām laivām, kas bija pietauvotas pie estakādes, un palūkojās uz kalnu ielai pretējā pusē. Viņi ilgi klusēja. Valdīja karstums. Mīkaels bija nokratījis no sevis aizkaitinājumu, taču likās, ka Mālina atrodas citā pasaulē.

- Tas nu gan bija interesants fakts par viņa dzirdi, - viņš iesāka.

- Ak tā?

Viņa likās iegrimusi domās.

- Psihoterapeits Kāris Sēgers, kas pirms divdesmit pieciem gadiem tika netīšām nošauts medību laikā, rakstīja par dzirdes ietekmi uz mūsu pašvērtējumu, - viņš turpināja.

Mālina palūkojās uz Mīkaelu.

- Tu domā, ka viņa pētījumi varētu būt kaut kā saistīti ar Leo?

- Nezinu. Taču tas neizklausās pēc ikdienišķa pētniecības temata. Kā izpaudās Leo jutība pret skaņām?

- Zini, mēs reiz sēdējām sapulcē, un es redzēju, ka viņš pēkšņi sarosās, lai gan nesapratu, kāpēc. Neilgi pēc tam kāds ienāca sapulču telpā. Viņš visu bija sajutis un uztvēris krietni vien agrāk nekā mēs pārējie, un vienreiz es viņam par to jautāju. Viņš tikai atrunājās. Bet vēlāk... īsi pirms es beidzu strādāt firmā, viņš man pastāstīja, ka jutīgā dzirde esot viņu nomocījusi, turklāt visu dzīvi. Viņš sacīja, ka skolā bijis vēl sliktāk.

- Man likās, viņš bija klases spīdeklis.

- Man ari tā šķita. Bet pirmajos skolas gados viņš nebija spējīgs nosēdēt mierīgi un gribēja, lai laiks rit ātrāk. Tas radīja sarežģījumus, un, ja viņš būtu nācis no kādas citas, parastākas ģimenes, viņš noteikti tiktu pārcelts uz klasi, kurā mācās bērni ar uzmanības traucējumiem, vai vispār tiktu uzskatīts par problēmbērnu. Bet viņš bija Manheimers, un viņa attīstībā tika ieguldīti visi iespējamie resursi. Pedagogi ātri vien pamanīja, ka viņa dzirde ir izcila. Tāpēc viņš nevarēja paciest sēdēšanu klases telpā, kur katrs mazākais troksnītis vai čaboņa viņam traucēja. Tika nolemts, ka viņu apmācīs mājās, un tādējādi viņš kļuva par to puisēnu ar neticami augsto IQ līmeni, par kuru tu lasīji laikrakstos.

- Tātad - viņš nekad nelepojās ar savu dzirdi.

- Tā šķita, bet varbūt... Nezinu... Varbūt viņš par to kaunējās un vienlaikus izmantoja.

- Viņam noteikti labi padevās arī noklausīšanās.

- Vai tas psihoterapeits kaut ko rakstīja par neparasti labu dzirdi?

- Savā ziņā, - Mīkaels turpināja. - Lai gan es vēl neesmu ticis pie viņa disertācijas. Taču kādā citā rakstā viņš izklāsta, ka īpašības, kas vienā gadsimtā ir evolucionāras, kādā citā ir tikai traucēklis. Klusā mežā medību laikmetā cilvēkam ar labu dzirdi piemita priekšrocības un viņam bija vislielākās iespējas pārnest mājās vakariņas. Trokšņu un skaņu laikmetā tas pats cilvēks riskē sajukt prātā. Drīzāk uztvērējs nekā dalībnieks.

- Vai viņš tā rakstīja: drīzāk uztvērējs nekā dalībnieks?

- Man tā šķiet.

- Skumji.

- Kāpēc tu tā saki?

- Tas ir precīzs Leo apraksts. Viņš vienmēr bija vērotājs.

- Neskaitot to decembra nedēļu.

- Jā, neskaitot to. Tev liekas, ka gadījums medībās ir aizdomīgs, vai ne?

Mikaels Mālinas balsī saklausīja ziņkāri un uztvēra to kā labu zīmi. Varbūt viņai vajadzētu pastāstīt vairāk par to, kas bija tik neparasts laikā, kad viņa satika Leo viņa birojā.

- Tas mani jebkurā gadījumā interesē, - viņš atbildēja.

Leo nekad neaizmirsa Kārlu Sēgeru. Pat tad, kad bija jau pieaudzis, reizēm otrdienās, pulksten četros pēcpusdienā, viņu sagrāba spēcīgas ilgas, tā atgādinot par dienām, kad viņš devās pie Kārla uz pieņemšanu, un laiku pa laikam viņš ar viņu sarunājās savā prātā kā ar savu iedomu draugu.

Tomēr, mēnešiem ritot, kļuva labāk, un, gluži kā Kāris bija paredzējis, Leo iemācījās tikt galā ar apkārt esošo pasauli un skaņām. Bieži viņa absolūtā dzirde kalpoja kā instruments un nekas vairāk. Tā noteikti bija priekšrocība, kad viņš spēlēja, un diezgan ilgu laiku viņš muzicēja, sapņodams, ka kļūs par džeza pianistu. Jau pusaudža gados viņš saņēma piedāvājumu ierakstīt kompaktdisku uzņēmumam Metronome. Leo to noraidīja, uzskatīdams, ka nav pietiekami talantīgs.

Kad viņš sāka mācīties Stokholmas Ekonomikas augstskolā, viņš studijas uztvēra tikai kā piedevu, kā pagaidu variantu. Kolīdz viņš būs sakomponējis ko labāku, tā ierakstīs savu albumu un dzīvos mūzikai, un kļūs par nākamo Kītu Džaretu. Taču piedeva kļuva par viņa dzīvi, un viņš tā arī nespēja izskaidrot, kāpēc. Vai viņš baidījās no izgāšanās vai ari nevēlējās pievilt vecākus? Vai arī pie vainas bija depresija, kas, gadiem ejot, tikai pastiprinājās?

Leo palika vienpatis, kuru nebija viegli saprast. Lai gan cilvēkus interesēja viņa dzīve. Sievietes alka pēc viņa. Taču viņš pēc tām ne. Citu sabiedrībā viņš ilgojās pēc miera un klusuma. Turklāt viņš no visas sirds mīlēja Madlēni Bardu.

To bija grūti izskaidrot, jo tas nepavisam nešķita parasti. Tomēr Leo bija pārliecināts, ka nav vienkārši iemīlējies viņas skaistumā vai bagātībā. Viņa bija īpaša - tā viņš uz to raudzījās -ar dzirkstoši zilām acīm, kas likās glabājam kādu noslēpumu, un ar skumjām, kas reizēm kā tumša ēna pārslīdēja viņas skaistajai sejai.

Viņš un Madlēne saderinājās, un abi kādu laiku dzīvoja kopā viņa dzīvoklī Floragātanā. Viņš nesen bija mantojis sava tēva daļu - Alfrēda Egrēna fondu pilnvarotā akcijas, tālab Madlēnes vecāki - kuriem netrūka snobisku īpašību - uzskatīja jaunekli par labu partiju. Attiecības nebija vienkāršas. Madlēne bija sabiedriska būtne un nepārtraukti vēlējās kaut kur iet un vakariņot. Leo pretojās, cik nu spēja, tāpēc viņi daudz strīdējās, un reizēm jaunā sieviete ieslēdzās guļamistabā un raudāja. Bet tie bija atsevišķi brīži. Tā būtu varējusi kļūt par labu laulību. Viņš bija par to pārliecināts. Viņš un Madlēne stundām ilgi - ar aizrautību un sapratni - varēja runāt par jebko.

Tomēr notika katastrofa, un tas droši vien bija pierādījums tam, ka viņš bija iegrimis pašapmānā un dzīvoja ilūzijās, kas atradās tālu no patiesās dzīves. Tas notika augustā, vēžu svētkos pie Mērneriem Vermdē. Svētku noskaņojums jau no sākta gala bija saspringts. Viņš bija noslēgts, jo uzskatīja, ka ciemiņi ir samāksloti un skaļi, tāpēc turējās pa gabalu no tiem, un šāda viņa izturēšanās lika Madlēnei krist uzspēlētā laipnībā. Viņa riņķoja ap citiem viesiem, nemitīgi skandinot, ka viss ir fantastiski un brīnišķīgi, ka ir prātam neaptverami, cik skaisti viss iekārtots, un kas par dārzu! Es esmu tāāā pārsteigta! Mēs nekavējoties gribētu pārcelties šurp. Būtībā - nekā ipaša, tikai šarāde, kāda arī bija viņas dzīve.

Ap pusnakti Leo nolēma ignorēt svinības un apsēdās atsevišķā telpā ar Meza Mezrova Really the Blues, kuru bija pārsteigts atrast grāmatplauktā, un tas nozīmēja, ka svinības joprojām varēja būt tīri ciešamas. Viņš varēja lasīt un aizsapņoties par džeza klubiem Ņūorleānā un Čikāgā trīsdesmitajos gados un nepievērst uzmanību citu uzsaucieniem un tostiem.

Pēc pāris stundām telpā ienāca Ivars Egrēns, un, kā jau vienmēr svētkos, viņš bija piedzēries, tērpies muļķīgā, melnā cepurē un brūnā uzvalkā, kas bija cieši piegulošs viduklī. Leo pielika plaukstas pie ausim, ja nu gadījumā Ivars sāktu kliegt vai radītu trokšņus, kā viņš mēdza darīt. Ivars sacīja:

- Es gribētu aizvest tavu līgavu izbraucienā ar airu laivu.

Leo protestēja: - Nekad mūžā! Tu taču neesi skaidrā! - Bet iebildumi neko daudz nedeva, ja neskaita vienīgi to, ka Ivars piekāpīgi uzvilka Madlēnei sarkanu glābšanas vesti. Leo izgāja uz verandas un noskatījās, kā sarkanā veste nozūd jūrā.

Ūdens bija mierīgs. Bija skaidra vasaras nakts, un debesīs mirdzēja zvaigznes. Ivars un Madlēne klusītēm sarunājās laivā. Tam gan nebija nekādas nozīmes, jo Leo tāpat dzirdēja katru vārdu. Viņi runāja tikai muļķības. Līdz pēkšņi atklājās kāda jauna, vulgāra Madlēne, un Leo tas bija sāpīgi. Tad laiva nozuda tālumā un viņš vairs nedzirdēja, ko tie abi runāja. Viņi bija prom stundām ilgi.

Kad viņi atgriezās, lielākā daļa viesu jau bija devušies mājās. Sāka svīst gaismiņa. Leo stāvēja pludmalē un gaidīja, bet kaklā viņam bija savilcies kamols. Viņš dzirdēja, kā laiva tiek izvilkta krastā un kā Madlēne nedroši dodas viņa virzienā. Mājupceļā taksometrā starp viņiem uzradās siena, un Leo saprata, ko Ivars bija pastāstījis jūrā. Tā paša gada divdesmit pirmajā novembrī, kad Stokholmu apklāja sniegs un visa valsts iegrima tumsā, Madlēne saderinājās ar Ivaru Egrēnu.

Savukārt Leo ieslīga dīvainā stāvoklī, ko ārsts aprakstīja kā daļēju paralīzi.

Kad Leo atveseļojās, viņš atgriezās darbā lepni paceltu galvu un novēlēja Ivaram veiksmi ar brālīgu apskāvienu. Leo piedalījās arī vecpuišu ballītē un kāzās un draudzīgi sveicināja Mad-lēni, kad vien satika. Viņš ieturēja neitrālu sejas izteiksmi katru nolādēto dienu un lika manīt, ka starp viņu un Ivaru pastāv saikne kopš bērnības, kas pārvar visus šķēršļus un kārdinājumus. Taču slepenībā viņš domāja pavisam ko citu. Viņš plānoja atriebību.

Ivars Egrēns savukārt juta, ka ir uzvarējis tikai daļēji. Leo Man-heimers joprojām bija drauds un sāncensis par fondu pārvaldibu uzņēmumā. Viņš kala plānus, lai Leo pilnībā sagrautu.

Mālina vairs neko neteica par tikšanos ar Leo. Pie Hūrnsgātanas pakalna viņa spēji apstājās, un Mikaels nesaprata, kāpēc. Bija pārāk karsti un smacīgi, lai tā vienkārši stāvētu un cepinātos saulē. Tomēr tur nu viņi bija, minstinoties un kaut ko gaidot, kamēr ļaudis devās tiem garām. Tālumā signalizēja automašīna. Mālina pavērās uz Marīatorjetas laukuma pusi.

- Klau! - viņa ierunājās. - Man jādodas.

Viņa pavirši noskūpstīja Mīkaelu un aizsteidzās lejup pa akmens kāpnītēm uz Hūrnsgātanas pusi, tad veikli pārskrēja pāri laukumam. Mīkaels palika stāvam tajā pašā vietā tikpat apjucis kā pirms tam. Sekundi vēlāk paņēma mobilo telefonu un piezvanīja Ērikai Bergerei - tuvai draudzenei un Millennium galvenajai redaktorei.

Viņš paskaidroja, ka tuvākās dienas nebūs darbā, ka nav nekas noticis. Viņi tikko ir nodevuši iespiešanai jūlija numuru. Tuvojās saulgriežu svētki, un pirmo reizi daudzu gadu laikā viņi varēja atļauties vasaras periodā noalgot divus pagaidu strādniekus, kas atvieglotu viņu darba slodzi.

- Tu izklausies nomākts. Vai kas atgadījies? - jautāja Ērika.

- Flodberjā, Līsbetas nodaļā, noticis uzbrukums.

- Ak Dievs! Kas cietis?

- Gangstere, mafiozo, patiesībā tas ir pavisam nepatīkami. Līsbeta ir kļuvusi par liecinieci.

- Viņa izķepurosies.

- Cerēsim uz to. Bet zini... Vai tu varētu man palīdzēt kādā citā lietā?

- Protams! Par ko ir runa?

- Vai tu varētu kādam redakcijā, vislabāk Sofijai, palūgt rīt doties uz pilsētas arhīvu un pieprasīt trīs personu datu izziņas, norādot uz informācijas aizsardzības likumu?

Mikaels nosauca Ērikai vārdus un nodiktēja personas kodus, kurus bija pierakstījis savā telefonā.

- Vecais Manheimers, - Ērika nomurmināja. - Viņš taču sen jau ir miris un aprakts?!

- Jau sešus gadus.

- Atzīšos, bērnībā pāris reižu viņu satiku. Mans tētis viņu nedaudz pazina. Vai tam ir kāds sakars ar LIsbetu?

- Iespējams, - viņš atbildēja.

- Kādā ziņā?

- īsti vēl nezinu. Kāds viņš bija?

- Manheimers? Grūti spriest. Es biju vēl maza. Bet klīda baumas, ka viņš ir vecs kretīns. Tomēr, cik atceros, viņš bija ļoti jauks. Viņš jautāja man par mūzikas gaumi. Prata jauki svilpot. Kāpēc viņš tevi tā interesē?

- Ari to es vēlāk paskaidrošu, - Mikaels noteica.

- Labi, kā vēlies, - Ērika atbildēja un pastāstīja par nākamo žurnāla numuru un reklāmdevēju pieplūdumu.

Viņš īsti neklausījās. Mikaels spēji pārtrauca sarunu un turpināja iet augšup pa Bellmansgātanu. Pagāja garām bāram Bishop’s Arms un devās lejup pa pakalnu, tad iekšā pa durvīm un augšup uz savu bēniņu dzīvokli, kur apsēdās pie datora un atsāka savus pētījumus, iedzerot pāris Pilsner Urquell. Galvenokārt viņš koncentrējās uz medību negadījumu Esthammarā, lai gan gudrāks nekļuva. Vecus pārkāpumus vienmēr ir grūti izmeklēt, to viņš zināja no pieredzes.

Nebija pieejams neviens digitālais arhīvs, kurā varētu meklēt informāciju - aiz konfidencialitātes lieguma -, un saskaņā ar Valsts arhīva datu uzglabāšanas un izsniegšanas politiku pirmstiesas izmeklēšanas dokumenti tika dzēsti piecus gadus pēc sprieduma pasludināšanas. Tāpēc viņš nolēma doties uz Upsālas apgabaltiesu jau nākamajā dienā un pašķirstīt tiesas spriedumu grāmatas. Pēc tam varētu paviesoties policijas iecirkni vai ari apmeklēt kādu vecu, pensionētu kriminālizmeklētāju, kurš, iespējams, atcerētos notikušo. Tad jau redzēs.

Viņš arī piezvanīja Ellenorai Hjortai, sievietei, kas bija saderinājusies ar Kārlu Sēgeru. Un tūlīt pat saprata, ka tas ir temats, ko sieviete bija izslēgusi no savas dzīves. Viņa nevēlējās runāt par Kārlu. Protams, viņa izturējās pieklājīgi un pretimnākoši, tomēr negribēja rakāties pagātnē, piebilstot: “Es ceru, ka tu saproti.” Tomēr nedaudz vēlāk viņa pārdomāja un piekrita satikties ar Mīkaelu nākamās dienas pēcpusdienā, bet tas nebija, pateicoties viņa vecajam reportiera šarmam, un arī ne tāpēc, ka Ellenora justos ieintriģēta, ar ko viņš īsti nodarbojas, bet gan tāpēc, ka Mīkaels, kuram vairs nebija, ko zaudēt, izmeta vārdu - Leo Man-heimers.

- Leo! - viņa iesaucās. - Jēziņ! Tas taču bija tik sen! Kā viņam klājas?

Mīkaels atbildēja, ka īsti nezina.

- Vai jūs bijāt pazīstami? - viņš jautāja.

- О jā! Mēs ar Kārlu bijām sajūsmā par puisēnu.

Kad Mīkaels nolika klausuli, viņš devās sakārtot virtuvi un prātoja, vai vajadzētu piezvanīt Mālinai un mēģināt izvilināt to, kas viņai padomā. Tad viņš pārdomāja, nolēma ieiet dušā un pārģērbties. Bez piecām minūtēm sešos viņš atstāja dzīvokli un devās uz restorānu Pane Vino Cinkensdammā, lai satiktu savu

masu.

9. NODAĻA. 19. IŪNIIS

Viņa solīja par to parūpēties, tā viņa teica. Martinām nevajadzētu par to satraukties. Tā jau bija trešā vai ceturtā saruna šodien, taču viņa nezaudēja pacietību arī tagad. Bet, noliekot klausuli, viņa nomurmināja “gļēvulis” un sāka pārskatīt papīrus, ko Benjamins viņai bija sagatavojis.

Rākela Greica bija psihoanalītiķe un psihiatrijas doktore un bija pazīstama saistībā ar dažādām lietām, bet galvenokārt ar spēju uzturēt kārtību. Viņa bija satriecoši spējīga, un nekas nebija mainījies, kopš viņai tika diagnosticēts kuņģa vēzis un tīrība kļuva par pašu svarīgāko aspektu. Šobrīd viņa bija kā apsēsta. Ikviens puteklis kā uz burvja mājienu pazuda, un neviens galds vai virtuves virsma nebija tik tīri kā tie, kuru tuvumā bija uzturējusies viņa. Rākela bija septiņdesmit gadus veca un slima, tomēr joprojām ļoti darbīga.

Šodien stundas, tā drudžaini darbojoties, bija paskrējušas nemanot. Pulkstenis rādīja pusseptiņi vakarā, un patiesībā bija jau pārāk vēls. Bet vajadzēja rīkoties nekavējoties. Kā ierasts. Martins Steinbergs bija pārāk bailīgs, un viņa priecājās, ka, neskatoties uz viņa iebildumiem, jau priekšpusdienā bija izmantojusi savus sakarus ar telefonu un veselības aprūpes kompānijām. Tomēr nebija skaidrības, vai ar to pietiks. Daudz kas varēja noiet greizi.

Vecais vīrs varēja tikties ar kādu un izstāstīt visu, ko zināja, vai arī to, kas nodarbināja viņa prātu. Operācija bija un palika riskanta, bet tā bija vienīgā alternatīva. Pārāk daudz bija likts uz spēles, un pārāk daudz bija nogājis greizi viņas atbildības jomā.

Rākela Greica nomazgāja rokas ar dezinfekcijas šķīdumu un devās uz vannasistabu. Uzsmaidīja spogulim, patiesībā tikai tāpēc, lai pierādītu, ka joprojām prot izskatīties priecīga. Raugoties no Rākelas Greicas perspektīvas, ne viss, kas notika, bija slikts. Viņa tik ilgi bija dzīvojusi sāpju un slimības tunelī, ka darāmais sniedza pacēlumu, jaunu elpu. Rākelai Greicai vienmēr bija patikusi sajūta, ka viņa piedalās kaut kā augstāka radīšanā. Viņa dzīvoja viena simt astoņu kvadrātmetru lielā dzīvoklī Kārl-berjsvēgenā Stokholmā.

Un, lai gan Rākela tikko bija pabeigusi ķīmijterapiju, viņa jutās pārsteidzoši labi. Protams, mati bija retāki un plānāki, kaut gan lielāko daļu viņa joprojām bija saglabājusi. īpašā cepurīte bija palīdzējusi. Viņa vēl aizvien labi izskatījās, bija gara, slaida, kalsna, taisnu muguru, ar skaidriem sejas vaibstiem un pašsaprotamu autoritāti, kas viņai piemita kopš eksāmenu nokārtošanas Karolinskas institūtā.

Vienīgi - viņas kaklu rotāja pleķis. Bet, lai gan dzimumzīme jaunībā bija sagādājusi neskaitāmas raizes, viņa bija iemācījusies to iemīlēt. Viņa nesa to ar lepnumu, un, kaut arī tagad valkāja polo kreklus, tas nekādi nebija saistīts ar kautrību vai kaunu. Polo krekli izcēla viņas stingrību un pašvērtējumu - viņa vienmēr ieturēja labu stilu, nekad pārlieku neizrādoties. Rākela joprojām valkāja kleitas un kostīmus, kurus bija šūdinājusi sev jaunības gados, un kopš tā laika nebija vajadzības tos pāršūt. Lai gan viņas raksturā jautās kas vēss un skarbs, visi viņas priekšā saņēmās. Viņa bija kompetenta un veikla un zināja lojalitātes vērtību gan attiecībā uz idejām, gan personām. Viņa nekad nebija runājusi tukšu, pat ar savu vīru, sen mirušo Ēriku.

Rākela izgāja uz balkona un pavērās uz Odenplāna pusi. Labā roka pārkārās pāri margām un ielai zem viņas, bet tā netrīcēja. Viņa atgriezās dzīvoklī, lai šur tur uzkoptu. No skapja gaitenī izņēma brūnas ādas ārsta somu. Tajā viņa ielika to, ko Benjamins - viņas uzticīgais draugs un asistents - dienas laikā bija sagādājis, tad devās uz vannasistabu, uzkrāsojās neparasti pavirši, un izvēlējās samērā bezgaumīgu, melnu parūku. Uz mirklīti viņa atkal pasmaidīja. Vai arī tikai nervozi savilka mutes kaktiņus. Lai gan pieredze viņai bija pamatīga, šobrīd pat viņa jutās nedroši.

Mīkaels UN viņa MĀSA sēdēja restorānā Pane Vino uz terases pie Brēnširkagātanas. Viņi bija pasūtījuši pastu ar trifelēm un sarkanvīnu, apsprieda vasaru un siltumu un īsumā pārrunāja atvaļinājuma plānus. Pēc tam Annika aprakstīja Flodberjas notikumus, tādējādi nonākot pie patiesā tikšanās iemesla.

- Mīkael, reizēm policisti ir tādi idioti, - viņa sacīja. - Vai tu zini par situāciju Bangladešā?

- Šo to.

- Bangladešas valsts reliģija ir islāms. Tajā pašā laikā saskaņā ar konstitūciju tā ir sekulāra valsts ar garantētu preses un vārda brīvību, un, saprotams, tā nav nekāda neiespējamā konstrukcija.

- Taču tā nestrādā.

- Islāmisti izdara spiedienu uz valdību, un tiek pieņemti likumi, kas aizliedz jebkādus izteikumus, kuri varētu aizskart reliģiskās jūtas. Varētu, tā tur rakstīts, un kas gan nevar aizskart, ja labi papūlas. Likumi tiek tulkoti strikti, un daļa žurnālistu ir notiesāti ar ilglaicīgu cietumsodu. Bet tas nav sliktākais.

- Problēma tā, ka likums leģitimizējis uzbrukumus.

- Likums devis islāmistiem vēju burās. Džihādisti un teroristi sākuši sistemātiski draudēt, terorizēt un slepkavot citādi domājošos, un tikai reti kurš slepkava stājas tiesas priekšā. Jo īpaši cietusi internēta vietne Mukto-Mona, kas veicina vārda brīvību, informācijas apmaiņu un atvērtu, sekulāru sabiedrību. Daļa bloga autoru ir nogalināti, un vēl vairāk ir apdraudēto, kā arī viņu vārdi atrodas nāvinieku sarakstos. Jamals Čovdhurijs bija viens no viņiem. Jauns biologs, kas šad tad Muko-Mona lapā publicēja rakstus par evolūcijas teoriju. Islāmiskā kustība valsti oficiāli notiesāja Jamalu ar nāves spriedumu, bet viņš ar Zviedrijas PEN] atbalstu aizbēga no valsts... un ieradās Zviedrijā. Kādu laiku šķita, ka nu viņš var mierīgi uzelpot. Un, lai gan Jamals bija iegrimis depresijā, palēnām bija vērojamas arī atlabšanas pazīmes, un kādu dienu Stokholmas Kultūras centrā viņš apmeklēja semināru par sieviešu reliģisko apspiešanu.

- Un tur viņš ieraudzīja Fariju Kāzi.

- Labi, tu esi iepazinies ar informāciju, - Annika turpināja. - Farija sēdēja zāles pašās beigās, un nepārspīlējot var apgalvot, ka viņa ir skaista meitene. Jamals no viņas nespēja novērst ne acu un pēc semināra devās tieši pie viņas. ŠI tikšanās kļuva ne vien par iemīlēšanās, bet arī par traģēdijas ievadu, varētu teikt, ka viņu stāsts ir modernizēta Romeo un Džuljetas versija.

- Kā tu to domā?

- Tieši tā ari domāju. Gluži kā drāmā “Romeo un Džuljeta”, Farijas unjamala ģimenes atradās katra savā pusē. Jamals cīnījās par brīvu un atvērtu Bangladešu, savukārt Farijas tēvs un brāļi bija ieņēmuši valstī mītošā islāma nostāju, jo īpaši pēc tam, kad Farija pret savu gribu tika saderināta ar Kamaru Fatali.

- Kas tas tāds?

- Korpulents kungs, aptuveni četrdesmit gadus vecs, kurš dzīvo lielā mājā Dakā un kuram ir daudz jo daudz sulaiņu. Viņam ne vien pieder neliels tekstila koncerns, bet viņš ari finansē vairākus qawmi.

- Qawmi?

- Ārpus valdības kontroles esošas Korāna skolas, kurās jaunie džihādisti saņem ideoloģiskās apmācības. Kamaram Fatali jau ir sieva viņa paša vecumā, bet šopavasar viņu apbūra Farijas Kāzi [12] fotogrāfijas, un viņš nolēma viņu apņemt par savu otro sievu. Bet, kā jau tu vari nojaust, viņam ir diezgan sarežģīti saņemt ieceļošanas atļauju Zviedrijā, tālab spriedze tikai pieauga.

- Turklāt uz kopējā fona parādījās ari Jamals Čovdhurijs.

- Tieši tā, un Kamaram un Kāzi brāļiem bija vismaz divi iemesli viņu dabūt nost no ceļa.

- Tātad tu gribi teikt, ka Jamals neatņēma sev dzīvību?

- Pagaidām es neko daudz nezinu, Mīkael. Tikai sniedzu ieskatu notikušajā - īsu atstāstu, par ko mēs ar Līsbetu runājām. Jamals kļuva par lielo ienaidnieku - Monteki. Jamals pats bija ticīgais musulmanis, taču krietni vien liberālāks, un, gluži kā viņa vecāki - kas abi ir universitātes pasniedzēji -, viņš uzskatīja, ka sabiedrība nevar pastāvēt, ja tajā netiek nodrošinātas cilvēktiesības. Jamals Čovdhurijs bija Kamara un Kāzi ienaidnieks vien šo uzskatu dēļ. Bet savas mīlestības dēļ pret Fariju viņš kļuva par personisku draudu, ne vien apšaubot tēva un brāļu godu, bet arī ietekmējot viņu finansiālos plānus. Pastāvēja acīmredzami motīvi atbrīvoties no viņa, un Jamals ātri vien saprata, ka ir iesaistījies spēlē ar pārāk augstām likmēm. Taču viņš neko nevarēja padarīt. Viņš par to rakstīja savā dienasgrāmatā, kuru policija pārtulkoja no bengāļu valodas un kura tika citēta pirmstiesas izmeklēšanā. Vai es varu nedaudz no tās nolasīt?

- Labprāt.

Mīkaels turpināja malkot Chianti, kamēr Annika pieliecās un no portfeļa izņēma policijas izmeklēšanas materiālus. Tad sāka šķirstīt dokumentus.

- Šeit, - viņa sacīja. - Klausies.

Annika iesāka lasīt:

Kopš es redzēju savus draugus mirstam un biju spiests atstāt dzimteni, liekas, ka pelni pārklājuši pasauli. Viss, uz ko es palūkojos, zaudēja krāsas, un es neredzu iemeslu turpināt dzīvot.

- Pēdējie vārdi vēlāk tika tulkoti kā arguments izdarīt pašnāvību. - Viņa uz brīdi pārtrauca lasīt. - Bet raksts turpinās.

Tomēr es tāpat centos atrast dažādas nodarbes un kādu dienu jūnijā devos uz Stokholmas Kultūras centru, lai noklausītos debates par sieviešu reliģisko apspiešanu. Es neko no tām negaidīju. Tas, kas agrāk man nozīmēja tik daudz, tagad atstāja vienaldzīgu, un es pat nespēju noticēt, ka uz skatuves stāvošais imams joprojām tic, ka vēl ir vērts cīnīties. Man likās, ka es jau sen esmu miris.

- Jā, es zinu, viņš šķiet nedaudz melodramatisks, - Annika kā atvainodamās sacīja.

- Nē, nepavisam ne. Jamals bija jauns, vai ne? Mēs visi tajā vecumā tādi bijām. Viņš man mazliet atgādina manu nabaga kolēģi Andreju. Turpini!

Es domāju, ka esmu miris un zudis pasaulei. Bet tad es ieraudzīju jaunu sievieti melnā kleitā sēžam zāles pašā galā. Viņai acīs bija asaras, un viņa bija tik skaista, ka krūtīs man iesmeldzās. Manī atkal bija atmodusies dzīvība. Tā atgriezās vienā mirklī kā elektrošoks, un es sapratu, ka man nepieciešams ar viņu aprunāties. Savā ziņā es jau tad zināju, ka mēs saderam kopā un ka tas būšu es un neviens cits, kas spēs viņu mierināt. Es piegāju pie sievietes un pateicu kaut ko muļķīgu, un pirmajā mirklī likās, ka esmu izgāzies. Bet viņa pasmaidīja, un mēs izgājām ārā un devāmies uz laukumu, it kā vienmēr būtu zinājuši, ka dosimies tieši tur, un tad mēs turpinājām iet pa kādu garu gājēju ielu garām parlamenta namam.

- Labi, es vairs neturpināšu. Jamals nekad nevēlējās runāt par to, kas notika ar viņa draugiem no Mukto-Mona. Bet, kolīdz Farija ir līdzās, vārdi plūst paši no sevis. Viņš pastāsta visu, tas skaidri lasāms dienasgrāmatā, un, kad Farija drīz vien paziņo, ka viņai steidzami jādodas prom, viņš pasniedz savu vizītkarti un meitene apsola drīz piezvanīt. Taču viņa tā arī nepiezvana. Jamals gaida un beigu beigās apjūk. Viņš internētā atrod Farijas mobilā telefona numuru un atstāj ziņu. Viņš ierunā četras, piecas, sešas ziņas. Taču meitene tā ari neatzvana. Tad viņam piezvana kāds vīrietis un kliedz uz Jamalu, pavēlot nekad vairs nezvanīt. “Farija tevi ienīst, tu mēsls tāds,” saka vīrietis, un Jamals ir uz sabrukuma robežas. Bet pamazām viņā mostas aizdomas un viņš sāk lietu izmeklēt. Visu, protams, viņš nesaprot, vismaz ne to, ka tēvs un brāļi ir atņēmuši Farijai telefonu un datoru, ka viņi lasa viņas e-pastus un noklausās ienākošās sarunas, turklāt izturas pret viņu kā pret cietumnieci. Bet viņš saprot, ka kaut kas nav kārtībā, un uzmeklē imamu Ferdusi, kurš atklāj, ka ari pats ir noraizējies. Kopējiem spēkiem viņi sazinās ar varas iestādēm, tomēr palīdzību tā arī nesaņem. Nekas nenotiek, pilnīgi nekas, un imams Ferdusi nolemj pats doties apciemot ģimeni, taču viņu neielaiž tālāk par durvīm. Jamals ir gatavs pasauli apgriezt ar kājām gaisā. Bet tad...

-Jā?

- Farija piezvana pati, no cita numura, un vēlas ar viņu satikties. Jamals tolaik slepus īrēja dzīvokli Uplandsgātanā, to viņam nokārtoja izdevniecība Norstedts. Nav skaidrs, kas tieši notika. Mēs zinām tikai to, ka mazais brālis Kalils palīdzēja Farijai izbēgt un ka viņa nekavējoties devās uz Uplandsgātanu. Tikšanās notika kā filmās vai sapņos. Viņi mīlējās un runājās dienām un naktīm. Pat Farija, kas nopratināšanā klusēja, to apstiprināja. Viņi nolēma sazināties ar policiju un Zviedrijas PEN, lai saņemtu palīdzību. Taču tad... Tas ir tik skumji... Farija vēlas atvadīties, turklāt viņa taču uzticas savam mazajam brālim. Viņa norunā tikšanos ar viņu kafejnīcā pie Norbantorjetas laukuma. Ir dzestra rudens diena. Viņa dodas turp Jamala zilajā stepētajā jakā ar kapuci, kuru ir pārvilkusi dziļi pār acīm. Kājās viņai ir melni gumijas zābaki un džinsi. Bet viņa tā arī nenonāk galā.

- Viņai uzbruka no slēpņa, vai ne?

- Neapšaubāmi - šim notikumam ir vairāki liecinieki. Bet nedz es, nedz Līsbeta neticam tam, ka Kalils būtu māsu apmānījis. Mēs drīzāk domājam, ka vecākie brāļi viņu uzmanīja un sekoja. Viņi gaidīja Fariju sarkanā Honda Civic pie Barnhusgātanas, zibenīgā ātrumā ievilka meiteni mašīnā un aizveda atpakaļ uz dzīvesvietu Siklā. Pēc visa spriežot, brāļi apsvēra iespēju aizsūtīt Fariju uz Daku. Taču viņi saprot, ka tas ir samērā riskants pasākums. Kā gan viņi savaldītu Fariju Arlandas lidostā un lidmašīnā? Vai viņiem vajadzētu meiteni sazāļot?

- Tāpēc viņi nolemj, ka meitene uzrakstīs vēstuli.

- Jā, tieši tā. Bet tai vēstulei, Mikael, es īsti neticu. Tas gan ir Farijas rokraksts. Bet ikviens teikums liecina, ka tēvs vai brāļi ir stāvējuši līdzās, - izņemot to, ka Farija vēstulē ielikusi nemanāmu, slepenu ziņu. Viņa rakstīja: “Es taču visu laiku apgalvoju, ka tevi nemīlu.” Tas, bez šaubām, ir slepens sveiciens. Jamals savā dienasgrāmatā apraksta, ka katru vakaru un katru rītu viņi viens otram apliecinājuši savu mīlestību.

- Jamals noteikti sacēla traci, kad viņa nepārnāca pēc tikšanās ar brāli.

- Protams. Taču policisti bija idioti. Divi policijas asistenti pienākuma pēc devās uz Siklu, un tēvs, durvīs stāvēdams, apliecināja, ka viss ir kārtībā, vienīgi Farija esot saslimusi ar gripu, tālab policisti devās prom. Taču Jamals nepadevās. Viņš zvanīja visur un visiem, un, manuprāt, Farijas ģimene saprata, ka ir jāpasteidzas.

- Neizklausās labi, - sacīja Mīkaels.

- Jā, tas notika pirmdienā, devītajā oktobrī. Jamals rakstīja savā dienasgrāmatā, kura tika atrasta pēc viņa bojāejas, - ka viņš pamodies ar nāves sajūtu ķermenī. Policija to pēc tam īpaši uzsvēra. Bet es to neuztveru kā padošanos. Tas ir veids, kā Jamals formulēja savas domas. Viņš ir satriekts, sācis iekšēji noasiņot. Viņš nespēj gulēt, domāt un tikai vārda pēc vēl ir cilvēks. Viņš “grīļojas uz priekšu”. Izkliedz savas “šaubas”. Tā viņš raksta, un policijas izmeklētāji tulko vārdus. Vismaz man tā liekas. Lasot starp rindiņām, viņš drīzāk izklausās pēc vīrieša, kas vēlas kauties un atgūt zaudēto, bet galvenokārt viņš ir noraizējies. “Ko gan Farija tagad dara?” viņš raksta. “Vai viņi tai nenodarīs pāri?” Viņš nepiemin Farijas vēstuli ne ar pušplēstu vārdu, lai gan tā atvērta stāv uz virtuves galda. Visticamāk, viņš to lasīja ik mīļu bridi.

Mēs zinām, ka viņš centās sazināties ar Ferdusi, kurš atrodas kādā konferencē Londonā. Viņš piezvana Fredrikam Lodalenam, Stokholmā dzīvojošam bioloģijas docentam, ar kuru Jamals bija sadraudzējies. Ap septiņiem vakarā viņi satiekas Hūmbruksgā-tanā, kur Lodalens dzīvo ar sievu un diviem bērniem. Jamals ilgi uzkavējas. Bērni iemieg. Sieva iemieg, un arī Fredriks Lodalens jūtas aizvien apgrūtinātāks. Viņš izjūt līdzjūtību. Bet ari viņam nākamajā rītā ir agri jāceļas, un, kā jau daudzi krīzē nonākuši cilvēki, Jamals atkārtojas. Viņš maļ vienu un to pašu, un ap pusnakti Fredriks lūdz viņam doties mājās. Viņš apsola nākamajā dienā sazināties ar policiju un Sieviešu krīzes centru. Pa ceļam uz metro Jamals piezvana rakstniekam Klāsam Frēberjam, ar kuru bija iepazinies, pateicoties Zviedrijas PEN. Klāss neatbild, un Jamals dodas uz Hūrnstullas metrostaciju. Pulkstenis ir 00.17. Nakts uz otrdienu, desmitais oktobris. Tikko ārā ir sācies negaiss. Līst.

- Un uz ielām nav īpaši daudz cilvēku.

- Uz perona stāv tikai viena sieviete, bibliotekāre. Jamals ir redzams videonovērošanas kamerās dodamies viņai garām, viņš izskatās šausmīgi nelaimīgs. Bet tas būtu dīvaini, ja viņš tāds nebūtu. Kopš Farijas pazušanas viņš gandrīz nemaz nav gulējis, jūtas visu pamests. Un tomēr, Mīkael, tomēr... Jamals nekad neatstātu Fariju, kad viņš tai visvairāk ir nepieciešams. Viena no videonovērošanas kamerām uz perona bija bojāta, un tā ir nelaimīga sakritība vai arī ne. Taču es neticu sakritībām un arī tam ne, ka brīdī, kad metro piebrauc pie perona, kāds jauns vīrietis angļu valodā uzrunā bibliotekāri un Jamals nokrīt uz sliedēm. Sieviete neredz notiekošo. Viņai nav ne jausmas, vai Jamals tika pagrūsts vai lēca pats, un jauno vīrieti, kas viņu uzrunāja, sieviete nespēj identificēt.

- Ko sacīja metrovilciena vadītājs?

- Viņu sauc Stefans Robertsons, un viņš ir noteicošais faktors, kāpēc šis nāves gadījums tika klasificēts kā pašnāvība. Robertsons apgalvo, ka ir drošs: Jamals lēca pats. Taču viņš bija dziļi satriekts, un es laikam atļaušos teikt, ka viņam tika uzdoti uzvedinoši jautājumi.

- Kādā ziņā?

- Pirmstiesas izmeklētāji īsti nevēlējās izskatīt citu iespēju. Savā pirmajā nopratināšanā - pirms viņa prāts izveidojis sakarīgu stāstu - Robertsons runā pārspīlēti satraukti, it kā Jamals pirms kritiena būtu savicinājis rokas. Vēlāk viņš pie tā vairs neatgriežas, un pārsteidzošā kārtā ar laiku viņa atmiņa tikai uzlabojās.

- Un kā ir ar metrostacijas apsargu? Vai viņam nevajadzēja redzēt slepkavu steidzamies augšup vai lejup pa kāpnēm?

- Apsargs noskatījās videoierakstu savā iPad un sacīja, ka ir redzējis vairākus cilvēkus aizejam. Taču acis viņam nav iekritis neviens, un, viņaprāt, tie bija tikai cilvēki, kas izkāpuši no vilciena. Viņam nav īstas skaidrības par to laiku.

- Vai tad tur augšā nav kameru?

- Ir, un patiesībā šajā sakarā esmu kaut ko atradusi. Nekā daudz, bet, kopumā raugoties, lielāko daļu cilvēku, kas kāpj augšup pa kāpnēm, var viegli atpazīt, izņemot vienu, kas šķiet kāds jauns un izstīdzējis puisis. Viņš iet noliektu galvu, tāpēc viņa seju nav iespējams saskatīt. Taču viņš izturas nervozi un aizdomīgi, un ir tikai dīvaini, ka neviens to nav papētījis tuvāk, jo īpaši tāpēc, ka viņa kustības šķiet ļoti drudžainas un neaprēķināmas.

- Es saprotu. Varbūt varēšu ko līdzēt, - Mīkaels sacīja.

- Vēl mums ir pašas Farijas noziegums, par kuru viņa tika notiesāta, - Annika turpināja un gribēja iesākt stāstīt, bet tika atnests ēdiens. Uz brīdi viņi zaudēja koncentrēšanos un ne jau oficianta un viņa pārspīlētās rūpības dēļ, ar kādu viņš apgājās ar šķīvjiem un parmezāna sieru, bet tādēļ, ka netālu, ceļā uz Uter-statvērgangu un Skinarvīksberjetu, devās bariņš skaļu jauniešu.

HoLGERS Palmgrēns gulēja un domāja par karu Sīrijā un visām pārējām nelaimēm - sāpēm, kas kā naži dūrās viņa miesā, par idiotisko telefona sarunu iepriekšējā vakarā un to, cik neciešami izslāpis viņš bija. Viņš bija dzēris krietni par maz un patiesībā neko daudz nebija ēdis, un paies vēl kāds laiks, pirms ieradīsies Lulū un parūpēsies par viņa vakara rituāliem. Protams, ja Lulū vispār ieradīsies.

Likās, ka šodien nekas neiet tā, kā vajag. Telefoni bija saplīsuši, un neviens no aprūpētājiem nebija ieradies, pat Marita ne. Viņš bija tikai gulējis un vēl vairāk uzkarsis, un viņam patiešām vajadzētu nospiest trauksmes pogu. Tā bija iekārta auklā viņam ap kaklu, un, lai gan viņš vienmēr bija izvairījies no trauksmes pogas izmantošanas, likās, ka beidzot ir pienācis laiks. Viņš bija tik izslāpis, ka knapi spēja koncentrēt domas. Un bija pārāk karsti. Visu dienu neviens nebija vēdinājis telpas vai atvēris logu. Neviens vispār šodien neko nebija darījis, un teju izmisis viņš ieklausījās kāpņu telpas skaņās. Vai tas bija lifts? Liftu varēja dzirdēt visu laiku. Cilvēki nāca un gāja. Bet neviens nepiestāja pie Holgera durvīm. Viņš nolamājās un pagriezās gultā, kad pēkšņi viņu pārņēma spēcīgas bailes, bet galvenokārt jau par vienu lietu. Viņam nevajadzēja zvanīt profesoram Martinām Steinbergam -kurš noteikti bija iesaistīts noziegumos -, bet drīzāk bija jāsazinās ar psiholoģi, kas arī bija pieminēta konfidenciālajās piezīmēs, sievieti, vārdā Hilda fon Kanterborja, kura, kā tiek apgalvots, bija lauzusi klusēšanas zvērestu un pastāstījusi reģistram par Līsbe-tas māti. Tieši viņa būtu varējusi palīdzēt, nevis cilvēki, kas par projektu bija atbildīgi! Kāds viņš bija muļķis! Turklāt joprojām jutās tik izslāpis! Viņš apsvēra iespēju saukt pēc palīdzības, no visa spēka kliegt. Varbūt kāds no kaimiņiem viņu kāpņu telpā izdzirdēs. Lai gan, pag... Viņš atkal saklausīja soļus, un tie virzījās uz Holgera durvju pusi. Vecā vīra seja atplauka smaidā. Tā noteikti ir Lulū, viņa brīnišķīgā Lulū!

- Sveika, sveika, tagad es gribu zināt, kā tev gāja Hāningē arkā nu viņu sauca? - viņš pēdējiem spēkiem kliedza, dzirdot durvis atveramies un aizveramies, un uz paklājiņa tika noslaucītas kurpes. Atbildes nebija, bet tagad bija saklausāmi soļi, vieglāki nekā Lulū, ritmiskāki un cietāki. Viņš palūkojās apkārt, lai atrastu, ar ko aizstāvēties. Pēc tam atviegloti uzelpoja. Durvju atvērumā stāvēja gara, slaida sieviete melnā polo kreklā un smaidīja. Sieviete bija aptuveni sešdesmit septiņdesmit gadus veca, glītiem sejas vaibstiem. Skatiens izstaroja piesardzīgu siltumu. Rokās viņa turēja brūnu ārsta somu, ļoti vecmodīgu somu, un stāvēja, taisni izslējusi muguru. Sievietei piemita neparasta pašcieņa. Bet smaids likās mākslīgi veidots.

- Labvakar, Palmgrēna kungs, - viņa sacīja. - Ļoti žēl, bet Lulū šodien nevarēja ierasties.

- Vai ar viņu viss kārtībā?

- Jā, jā, tikai personiskas darīšanas, nekā nopietna, - sieviete attrauca, un Holgers sajuta nelielu vilšanos.

Taču viņš sajuta vēl kaut ko. Tikai nesaprata, ko īsti. Jo bija pārāk apmulsis un izslāpis.

- Vai jūs varētu man atnest glāzi ūdens? - viņš jautāja un sieviete atbildēja “mīļo debestiņ” gluži kā savulaik viņa māte.

Tad viņa uzvilka plastikāta cimdus un pazuda skatienam, lai pēc brīža atgrieztos ar divām glāzēm ūdens. Ūdens viņu atgrieza pie dzīvības. Viņš dzēra trīcošu roku, sajūtot, ka pasaule atgūst krāsas. Beidzis dzert, viņš palūkojās uz sievieti. Viņas acis joprojām bija siltas un padevīgas. Taču viņam nepatika plastikāta cimdi un sievietes mati. Tie bija biezi un melni un viņai nepiestāvēja. Vai sieviete valkāja parūku?

- Jūtaties labāk, vai ne? - viņa jautāja.

- Daudz labāk! Vai jūs piestrādājat aprūpes kompānijā? - viņš atbildēja ar pretjautājumu.

- Es reizēm apdzēšu ugunsgrēkus, ja tā var teikt. Bet man ir septiņdesmit gadu, tāpēc viņi reti kad grib mani traucēt, -noteica sieviete un atpogāja vīrieša pidžamu, kas pēc garās dienas bija sviedriem piemirkusi.

Viņa paņēma morfīna plāksteri no brūnās ādas somas, pacēla Holgera gultas galu un nomazgāja laukumu uz viņa muguras ar vates piciņu. Sievietes kustības bija precīzas un rūpīgas. Viņa, bez šaubām, bija prasmīga. Holgers bija drošās rokās. Nevienā mirklī nemanīja paviršību, ko varēja vērot pie citām kopējām. Tomēr tas Holgeram lika justies nedaudz pamestam - it kā viņas profesionalitāte viņu padarītu par objektu.

- Tikai nesteidzieties, - viņš sacīja.

- Nē, nē, es būšu uzmanīga. Es lasīju par jūsu sāpēm žurnālā. Tas izklausās šausmīgi.

- Var paciest, - viņš domīgi noteica.

- Var paciest... - viņa atkārtoja. - Ar to nepietiek. Dzīvei jāsniedz kas vairāk. Es šodien jums iedošu spēcīgāku devu. Šķiet, pārējie kopēji bijuši nedaudz skopi pret jums.

- Lulū... - viņš iesāka.

- Lulū ir brīnišķīga. Taču ne jau viņa nosaka morfīna devas. Tas būtu viņas pienākumu pārkāpums, - sieviete viņu pārtrauca un ar savām drošajām rokām - ar pašpārliecinātu autoritāti -uzlīmēja viņam plāksteri.

Likās, ka morfīns iedarbojas nekavējoties.

- Jūs esat ārste, vai ne?

- Nē, nē, tik tālu es neesmu tikusi. Taču daudzus gadus es nostrādāju Sufīahemmetas slimnīcā par medmāsu.

- Ak tā, patiešām, - viņš noteica, pēkšņi manījis sievietē satraukumu, jo piepeši viņas mute savilkās ciešāk. Lai gan tas, iespējams, nebija nekas neparasts.

Tā Holgers Palmgrēns centās sev iestāstīt. Un tomēr nespēja novērst skatienu no sievietes sejas. Viņai piemita elegance, vai ne? Viņa taču mierīgi varētu strādāt labākos uzņēmumos. Taču viņas frizūra nebija īpaši eleganta un patiesībā arī uzacis ne. Tās bija nepareizā krāsā un formā un likās uzvilktas steigā. Holgers domāja par savu neparasto dienu un vakardienas sarunu. Viņš palūkojās uz sievietes polo kreklu. Kaut kas tajā visā bija dīvains. Tikai viņš nesaprata, kas tieši, bija pārāk smacīgi un karsti. Neapzinādamies viņš sniedzās pēc trauksmes pogas.

- Vai jūs varētu atvērt logu? - viņš jautāja.

Sieviete neatbildēja. Tikai masēja vecā vira kaklu maigām, mērķtiecīgām kustībām. Piepeši viņa noņēma auklu ar trauksmes pogu no viņa kakla un ar smaidu sejā stingri noteica:

- Logi paliks aizvērti.

- Ko?

Atbilde bija tik nepatīkama, ka viņš tik tikko spēja to uztvert. Kas notiek? Holgers nikni palūkojās uz sievieti un apsvēra, ko iesākt. Tas nebija viegli. Sieviete bija atņēmusi viņam trauksmes pogu, un viņš bija padevies. Taču situācija bija neparasta. Sievietes kontūras sāka izplūst, it kā tās pamazām zaudētu asumu. Pēkšņi viņš saprata, ka visa istaba palēnām iegrimst miglā.

Pamazām viņš aizslīdēja. Sāka zaudēt samaņu, lai gan centās visiem spēkiem tam pretoties. Viņš sapurināja galvu, pavicināja veselo roku, cīnījās pēc gaisa. Taču sieviete tikai smaidīja. Tagad viņa smaidīja teju triumfāli. Un uzlīmēja vēl vienu plāksteri uz Holgera muguras. Tad viņa uzvilka viņam naktskreklu, sakārtoja spilvenus un nolaida gultas galu. Viņa noglāstīja vīrietim galvu, it kā vēlētos būt īpaši jauka, tā kompensējot savu izturēšanos.

- Tagad tu mirsi, Holger Palmgrēn, - viņa sacīja. - Vai tad tik un tā nav pienācis laiks?

Annika un Mīkaels dzēra vīnu un kādu brīdi klusēja un vērās uz Skinarvīksberjetu.

- Farija Kāzi noteikti vairāk satraucās par pašas dzīvību nekā Jamala, - Annika turpināja. - Taču dienas gāja un nekas nenotika. Mēs patiesībā neko daudz nezinām par to, kas ikdienā norisinājās Siklas dzīvoklī. Farija policijas nopratināšanas laikā klusēja, un tēvs un brāļi tik vienoti un izpušķoti atstāstīja situāciju, ka bija skaidrs: tā nevarētu būt patiesība. Bet mēs varam būt pārliecināti, ka viņi baidījās. Klīda baumas, tika ziņots policijai, un noteikti nebija viegli Fariju noturēt mierā. Brāļi saprata, ka jārīkojas ātri.

- Loģiski, - Mīkaels domīgi noteica.

- Pāris lietu mēs zinām skaidri, - Annika turpināja. - Mēs zinām, ka vecākais brālis, Ahmeds, stāvēja daudzdzīvokļu nama ceturtajā stāvā pie loga, īsi pēc pulksten septiņiem vakarā dienu pēc tam, kad Jamals nonāca uz metro sliedēm. Farija pienāk pie brāļa. Viņi aprunājas. Tā ir pavisam īsa saruna - un pēkšņi bez iemesla Farija satrakojas. Viņa metas Ahmedam virsū un izgāž viņu cauri logam. Kāpēc? Jo viņš pastāsta, ka Jamals ir miris?

- Tas izklausās ticami.

- Jā, protams. Tā noteikti varētu būt. Bet, iespējams, viņa uzzina vēl kaut ko - ko tādu, kas liek visas dusmas un šaubas izgāzt tieši uz brāli?

- Tas ir labs jautājums.

- Bet pats galvenais - kāpēc viņa par to vēlāk nevienam nestāsta? Viņa taču būtu tikai ieguvēja. Tomēr viņa cieš klusu gan izmeklēšanas, gan tiesas sēdes laikā.

- Gluži kā Līsbeta.

- Gluži kā Līsbeta, tomēr pavisam citādi. Farija noslēdzas klusās skumjās un atsakās aptvert pasauli, un neatbild ne uz vienu no apsūdzībām.

- Nav grūti saprast, kāpēc Līsbetai nepatīk, ka kāds meiteni aiztiek, - Mīkaels secināja.

- Es zinu, un tas mani satrauc.

- Vai Līsbetai Flodberjā ir bijusi pieeja datoram?

- Ko? Nē, nē! - Annika noteica. - Tajā ziņā viņi ir strikti. Nekādu datoru, nekādu mobilo telefonu. Visi apmeklētāji tiek rūpīgi pārbaudīti. Kāpēc tā jautā?

- Man ir sajūta, ka Līsbeta, atrodoties cietumā, ir kaut ko uzzinājusi par savu bērnību. Taču, iespējams, viņai kaut ko vairāk pastāstīja tieši Holgers.

- Tas tev būs jājautā viņam. Kad jūs tiksieties?

- Pulksten deviņos.

- Viņš mani ir meklējis.

- Jā, tu teici.

- Es šodien centos atzvanīt. Bet viņa telefoni klusē.

- Viņa telefoni?

- Jā, es zvanīju gan uz mobilo, gan fiksēto līniju. Bet neviens no tiem neatbild.

- Tātad viņa fiksētā līnija arī nedarbojas... Kad tu viņam zvanīji? - Mikaels domīgi jautāja.

- Ap pulksten vieniem.

Mikaels piecēlās un paskatījās uz pakalna pusi. Viņš likās aizdomājies, tad piepeši noteica:

- Ceru, ka tu neņem ļaunā samaksāt par vakariņām, Annika. Šķiet, man tagad ir jāskrien.

Un pazuda Cinkensdammas metrostacijas virzienā.

Holgers Palmgrēns cauri miglai, kas aizvien pieņēmās spēkā, redzēja, kā sieviete no naktsgaldiņa paceļ viņa mobilo telefonu un dokumentus par Līsbetu un ieliek tos savā ādas somā. Tad dzirdēja viņu rakājamies kumodē un atvilktnēs. Taču nespēja vairs pakustēties. Viņš bija kā iegrimis melnā jūrā, un uz kādu mirkli viņam likās, ka vajadzētu izmantot iespēju un iegrimt dziļā miegā.

Bet viņš tikai raustījās pamatīgā panikā, it kā gaiss viņam visapkārt būtu saindēts. Ķermenis izliecās. Un viņš vairs nespēja paelpot. Jūra aizvērās, un viņš grima dzelmē, domādams, ka viss ir beidzies. Taču palika pie samaņas. Kāds vīrietis, pazīstams cilvēks, norāva viņam drēbes un noplēsa plāksterus no muguras, un tad Holgers aizmirsa par pārējo. Viņš centās koncentrēties - dziļi un izmisīgi, kā zemūdens nirējs, kam jātiek līdz ūdens virsmai, pirms viss ir par vēlu. Ņemot vērā ķermeni plosošās indes un elpošanas traucējumus, panākumi nebija īpaši daudzsološi.

Viņš atvēra acis un izrunāja četrus vārdus, lai gan tiem vajadzēja būt pieciem, tomēr tas bija svarīga teikuma sākums.

- Parunā ar...

- Ar ko? Ar ko? - kliedza vīrietis.

- Ar Hildu fon...

Mīkaels bija steidzies augšup pa kāpnēm un, ticis pie durvīm, pēkšņi apjautis, ka durvis nav aizslēgtas. Jau brīdī, kad iegāja dzīvoklī, viņš bija sajutis sasmakušo gaisu, un tajā pašā mirklī viņu bija pārņēmusi sajūta, ka kaut kas nav kārtībā. Koridorā uz grīdas mētājās dokumenti, bet viņš aizsteidzās tiem garām un ieskrēja guļamistabā. Gultā gulēja Holgers Palmgrēns - nedabiskā pozā ar brūnu segu uz gurniem. Labā roka atradās pie kakla, pirksti - krampjaini izpletušies. Seja bija pelnu pelēka, un mute sastingusi bezskaņas kliedzienā. Vecais vīrs izskatījās miris. Šķita, viņš miris mokošā nāvē, un uz brīdi Mīkaels stāvēja, rokas nolaidis un satriekts. Tad pēkšņi kaut kur dziļi prātā kaut kas noklikšķēja un viņš atguva spēju reaģēt. Un izsauca ātro palīdzību. Pēc tam piesteidzās pie Holgera un uzmanīgi vēroja slimnieka krūškurvi un muti. Bija skaidrs: vecais vīrs vairs nespēj paelpot. Un viņš ne mirkli vairs nešaubījās - aizspieda Holgera degunu un dziļi un regulāri centās iepūst gaisu slimnieka plaušās. Slimnieka lūpas bija zilganas un aukstas, un kādu brīdi Mīkaels domāja, ka tam visam nav nekādas jēgas. Tomēr viņš atteicās padoties un noteikti būtu turpinājis, līdz ierodas ātrā palīdzība, ja vien vecais vīrs pēkšņi nebūtu notrīsējis un sācis vicināt savu veselo roku.

Pirmajā brīdī Mīkaels tās noturēja par ķermeņa spazmām -kustībām, kas atgriežas līdz ar dzīvību un spēku, un viņš sajuta cerību un prieka vilni. Bet tad viņš iedomājās par roku. Vai vīrs mēģina ko pateikt? Roka norādīja uz muguru, un Mīkaels novilka pidžamu. Muguras augšdaļā viņš ieraudzīja divus plāksterus un, ne brīdi nešauboties, tos norāva. Tikai tad tos aplūkoja. Vai uz tiem kaut kas bija rakstīts? Kas, pie velna, tas bija? Acis miglojās.

Aktīvā viela: fentalīns.

Kas tas bija? Viņš paraudzījās uz Holgeru un uz sekundi saminstinājās. Kas šobrīd bija pats svarīgākais? Viņš paņēma mobilo telefonu un atvēra Google. Tur bija rakstīts: Fentalīns ir sintētisks opioīds... Fentalīns var būt pat simts reižu spēcīgāks par morfīnu, salīdzinot gramu vielas.

Ierastās blakusparādības ir elpošanas traucējumi, krampji elpceļu muskulatūrā... Pretlīdzeklis ir naloksons.

- Pie velna, pie velna!

Mīkaels atkal zvanīja ātrajai palīdzībai un skaidroja, kas viņš ir un ko vēlas. Viņš teju kliedza:

- Jums jāpaņem līdzi naloksons, vai dzirdat? Viņam nepieciešams naloksons. Slimniekam ir smagi elpošanas traucējumi.

Tad Mīkaels nolika klausuli un jau grasījās turpināt mākslīgo elpināšanu, kad iekunkstējās Holgers - viņš centās kaut ko pateikt.

- Vēlāk, - Mīkaels viņu mierināja. - Taupi spēkus.

Holgers pakratīja galvu un kaut ko nočukstēja. Nebija iespējams saklausīt vārdus. Tas bija kluss, teju mēms sēciens, tajā bija šausminoši klausīties. Mīkaels iekoda lūpā un jau grasījās no jauna iepūst gaisu vecā vīra plaušās, kad tomēr, par spīti visam, uztvēra divus vārdus:

- Parunā ar...

- Ar ko? Ar ko? - Un tad sēcošais Holgers pēdējiem spēkiem izdvesa skaņas, kas izklausījās pēc “Hildu no..”.

- Hilda no kurienes?

- Ar Hildu fon... - Holgers čukstēja.

Likās, tas ir kaut kas ļoti svarīgs, kaut kas neizmērojams.

- Fon kas? Essena? Rosena? Kas?

Holgers palūkojās uz viņu ar nesaprotošu skatienu. Tad kaut kas notika ar Holgera acīm. Zīlītes iepletās. Žoklis atkārās. Viņam acīm redzami kļuva sliktāk, un Mīkaels darīja visu, kas viņa spēkos, - mākslīgo elpināšanu, sirds masāžu, visu, visu, un uz bridi viņam likās, ka rezultāts ir sasniegts. Holgers pacēla roku. Kustībā bija manāms kaut kas majestātisks. Pirksti krampjaini savilkās. Vecais vīrs turēja roku sažņaugtu dūrē, paceltu dažus decimetrus virs gultas. Tad roka noslīdēja atpakaļ uz gultas un palaga. Acis iepletās.

Ķermenis noraustījās, un viss bija beidzies. Mīkaels to instinktīvi sajuta. Tomēr viņš nepadevās. Vēl apņēmīgāk spieda rokas uz Holgera krūtīm un turpināja pūst gaisu viņa plaušās. Tad iecirta viņam pāris pliķu un kliedza, lūdzot dzīvot un elpot. Bet beigu beigās bija spiests atzīt, ka tam vairs nav nekādas jēgas. Nebija pulsa, nebija elpošanas, nebija nekā. Mīkaels blieza ar dūri pa naktsgaldiņu tik spēcīgi, ka zāļu trauciņš nogāzās un tabletes izbira pa grīdu. Tad palūkojās uz Liljeholmenu. Pulkstenis rādīja stundas ceturksni pirms deviņiem. Arā uz laukuma smējās daži pusaudži.

Viegli oda pēc dūmiem. Mīkaels aizvēra vecā vīra plakstus, sakārtoja pledu un segu un vēroja viņa seju. Vaibsti šķita samocīti, deformēti. Viss bija šķībs, greizs un vecs. Tomēr tajos jautās kas īpašs. Vismaz Mīkaelam tā šķita. Likās, ka pēkšņi pasaule ir kļuvusi sliktāka. Mīkaels juta, kā kaklā kāpj kamols, un tad viņš iedomājās par Līsbetu un Holgera apciemojumu cietumā, par visu un neko.

Neilgi pēc tam ieradās medicīniskā palīdzība, divi gadus trīsdesmit veci vīrieši. Mīkaels, cik vien objektīvi spēja, pastāstīja par notikušo. Pastāstīja arī par fentalīnu. Viņš sacīja, ka Holgers, visticamāk, saņēmis pārāk lielu devu un ka apstākļi ir aizdomīgi un būtu nepieciešams sazināties ar policiju. Taču pretī viņš saņēma noguruma pilnu attieksmi un padevīgu vienaldzību, kas viņu saniknoja. Tomēr viņš savaldījās, sakostiem zobiem pamāja ar galvu, kad puiši pārsedza Holgeru ar palagu un ļāva ķermenim palikt gultā, līdz atbrauks ārsts, kas uzrakstīs miršanas apliecību. Mīkaels nekur vairs nesteidzās. Viņš uzlasīja tabletes no grīdas, atvēra logu un balkona durvis un apsēdās melnajā klubkrēslā līdzās gultai. Centās sakopot domas. Bet necik tālu netika. Pārāk liels juceklis valdija viņa galvā, un tad viņš atcerējās dokumentus, kas bija gulējuši uz grīdas, kad viņš ieradās dzīvoklī.

Mikaels piecēlās, devās uz gaiteni, pacēla tos no grīdas un sāka lasīt, stāvēdams turpat - uz durvju paklājiņa. Sākumā viņš nesaprata sakarības, tikai pamanīja vārdu, kas nekavējoties pievērsa uzmanību. Pēters Telebūrians. Psihiatrs, kas bija uzrakstījis viltotu izziņu, kad Līsbeta divpadsmit gadu vecumā bija atriebusies tēvam, uzmetot viņam degbumbu. Telebūrians bija vīrietis, kurš apgalvoja, ka vēlas aprūpēt, izārstēt un atgriezt Līsbetu normālā dzīvē, taču patiesībā viņu spīdzināja - no dienas dienā, stundu pa stundai, piesienot meiteni pie gultas un pakļaujot viņu seksuāliem un cita veida uzbrukumiem. Kāpēc lai gaitenī mētātos papīri ar viņa vārdu?

Pārlapojot lapas, Mīkaels saprata, ka tajos nav nekā jauna. Vecas kopijas no seniem dokumentiem, senām piezīmēm, kas vēlāk noveda pie tā, ka Pēters Telebūrians tika notiesāts par nopietniem profesionāliem pārkāpumiem un zaudēja ārsta licenci. Taču bija skaidrs, ka dokumenti nav savstarpēji saistīti, tie neizskaidroja cits citu. Viens no dokumentiem aprāvās teikuma vidū, bet jau nākamais bija pavisam par citu tēmu. Acīmredzot kaut kā trūka. Vai pārējie dokumenti bija dzīvoklī? Vai arī aiznesti?

Mīkaels apsvēra domu pārbaudīt atvilktnes un skapjus. Taču nolēma netraucēt policijas izmeklēšanai, kas, visticamāk, sekos; tad viņš iedomājās piezvanīt komisāram Bublanskim un pastāstīt par notikušo. Brīdi šaubījās. Tomēr ievadīja telefonā Flodberjas cietuma drošības nodaļas numuru. Atbildēja vīrietis, vārdā Freds. Balss bija lēna, nedaudz domīga, un Mīkaels bija tuvu tam, lai zaudētu pacietību, jo īpaši tad, kad skatiens pavērsās pret gultu, kur zem baltā palaga varēja redzēt Holgera ķermeņa aprises. Taču viņš savaldījās un autoritatīvi paskaidroja, ka Salanderes ģimeni piemeklējusi traģēdija un viņš gribētu aprunāties ar Līsbetu.

Tā bija saruna, bez kuras viņš labprāt būtu izticis.

Līsbeta nolika klausuli un divu apsargu pavadībā tika aizvesta atpakaļ uz savu cietuma kameru. Viņa nemanīja naidīgumu, Freda Strēmera sejā. Viņa nemanīja neko no apkārt notiekošā un arī pati neizrādīja satraukumu. Saprotams, viņa ignorēja arī jautājumu: “Vai kāds ir miris?” Pat nepacēla skatienu. Tikai devās uz priekšu, dzirdot vien savus soļus un elpošanu un nesaprotot, kāpēc apsargi viņai seko līdzi kamerā. Tas bija skaidrs, viņi gribēja Līsbetu pakaitināt. Pēc uzbrukuma Benito ikviens no viņiem izmantoja iespēju sagandēt viņai dzīvi, un tagad viņi acīmredzot atkal vēlējās pārmeklēt viņas kameru. Nevis tāpēc, ka uzskatītu: meitene kaut ko slēpj, bet gan tāpēc, lai apgrieztu ar kājām gaisā visu telpu un noveltu viņas matraci uz grīdas. Varbūt apsargi cerēja, ka Līsbeta zaudēs savaldību un dos viņiem iemeslu pacīnīties pa īstam. Viņiem jau gandrīz paveicās. Taču Līsbeta iekoda lūpā un pat nepaskatījās uz apsargiem, kad tie devās prom.

Pēc tam viņa pacēla matraci no grīdas, apsēdās uz gultas malas un koncentrējās uz Mīkaela sacīto. Viņa domāja par mor-fīna plāksteriem, kurus viņš bija norāvis no Holgera muguras, un par dokumentiem, kas bija mētājušies gaitenī, un par vārdiem Hilda fan. Jo īpaši viņa domāja par šiem vārdiem, bet nespēja rast tajos sakarību. Pēc tam viņa piecēlās, trieca ar dūri pa rakstāmgaldu, iespēra skapim un izlietnei.

Uz mirkli viņa izskatījās pēc tāda, kurš ir gatavs nogalināt. Bet tad viņa savācās un atcerējās, ka katrai lietai ir savs laiks. Vispirms bija jānoskaidro patiesība. Atriebties varēs pēc tam.

10. NODAĻA 20. JŪNIJS

KriminAlkomisārs Jans Bublanskis nereti nodarbojās ar filozofisku apcerēšanu. Tomēr šobrīd viņš cieta klusu. Viņš bija tērpies zilā kreklā, pelēkās linaudekla biksēs, kājās - vienkāršas kurpes. Pulkstenis rādīja 15.20. Bija svelmaini karsts, un viņa komanda bija kārtīgi strādājusi visu dienu. Tagad viņi sēdēja sapulču telpā piektajā stāvā policijas ēkā Berjgātanā.

Bublanskis bija sasniedzis vecumu, kad šaubījās par visu. Taču visvairāk viņš baidījās no šaubu trūkuma. Viņš bija cilvēks, kam kļuva nepanesami slikti no acīm redzamas pārliecības un pārāk vienkāršiem skaidrojumiem. Viņš nepārtraukti uzstādīja pretargumentus un atspēkojošas hipotēzes. Nekas nebija tik drošs, ka to nevarētu apšaubīt. Šāda uzvedība palēnināja izmeklēšanas gaitu, tomēr tajā pašā laikā tā bija pasargājusi viņu no dažādām kļūmēm. Šobrīd viņš vēlējās, lai viņa kolēģi paskatās uz visu no cita skatpunkta. Taču viņš nezināja, ar ko lai sāk.

Bublanskis visā visumā bija laimīgs cilvēks. Viņš dzīvoja ar jaunu sievieti, Farahu Šarifu, kas, viņa paša vārdiem, bija skaistākā un gudrākā sieviete, kādu viņš jebkad bija sastapis. Pāris nesen bija ievācies trīsistabu dzīvoklī pie Nītorjetas laukuma Stokholmā. Viņi bija iegādājušies labradoru un bieži devās ārpus mājas, lai vakariņotu un apmeklētu mākslas izstādes. Tajā pašā

laikā, viņaprāt, pasaule bija sajukusi prātā. Meli un stulbums izplatījās tādā apmērā kā nekad agrāk. Uz politiskās skatuves dominēja demagogi un psihopāti, un aizspriedumi un tolerances trūkums samaitāja pasauli, reizēm pat atbalsojoties viņa visādi citādi krietnajā komandā. Sonja Mūdiga - viņa tuvākā kolēģe -mirdzēja kā saulīte, un klīda baumas, ka viņa esot iemīlējusies. Bet tas tikai kaitināja Jerkeru Holmberju un Kurtu Svensonu, kuri viņu visu laiku pārtrauca un strīdējās pretī, turklāt situāciju neuzlaboja ari fakts, ka Amanda Floda, jaunākā kolektīvā, nereti nostājās Sonjas pusē un izteica pamatotus pretargumentus. Iespējams, Svensons un Holmberjs jutās apdraudēti, būdami vecākie kolektīvā. Bublanskis centās viņiem uzmundrinoši uzsmaidīt.

- No otras puses... - turpināja Jerkers Holmberjs.

- No otras puses ir labi, - noteica Jans Bublanskis.

- ...no otras puses, es nespēju saprast, kāpēc ir tik šausmīgi jāpiepūlas, lai izpētītu deviņdesmit gadus veca vīra nāves apstākļus, - Jerkers Holmberjs pabeidza domu.

- Astoņdesmit deviņus gadus veca, - Bublanskis izlaboja.

- Tieši tā, astoņdesmit deviņus gadus veca vīra nāvi, kurš nebija spējīgs spert savu kāju ārpus dzīvokļa telpām un kurš tik un tā kādu dienu būtu nomiris.

- Tomēr liekas, ka ir vērts, vai ne? Sonja, vai tu varētu izdarīt kopsavilkumu?

Sonja pasmaidīja un izskatījās starojoša, un pat Bublanskis pie sevis nodomāja, kaut viņa nedaudz piezemētos, kaut vai mīļā miera labad.

- Mums ir Lulū Magoro, - sacīja Sonja Mūdiga.

- Vai mēs jau neesam gana par to runājuši? - Kurts Svensons jautāja.

- Neesam vis, - asi attrauca Bublanskis. - Tagad mums nepieciešams visu atkārtot un pārskatīt.

- Pareizāk sakot, mums ir ne tikai Lulū, - Sonja turpināja. - Mums ir viss uzņēmums Sofia Care, kas aprūpēja Holgeru

Palmgrēnu. Priekšpusdienā uzņēmuma atbildīgie saņēma zvanu, ka Holgers Palmgrēns steidzami aizvests uz Erštas slimnīcu ar smagām sāpēm gūžu apvidū. Nevienam nebija iemesla apšaubīt zvana patiesumu. Zvanītājs šķita kompetents... virsārste un ortopēde... stādījās priekšā kā Mona Landīna. Šīs sievietes identitāte tika uzskatīta par ticamu, tāpēc viņai tika sniegta visa informācija par Holgera medikamentiem un pacienta vispārējo stāvokli. Pēc tam tika atcelti apmeklējumi mājās. Lulū Magoro, kas Holgeram bija īpaši tuva, vēlējās Holgeru apciemot slimnīcā. Viņa piezvanīja uz Erštas slimnīcu un gribēja noskaidrot, kurā palātā viņš ir ievietots, taču pašsaprotamu iemeslu dēļ -tā kā viņa nebija slimnīcā - viņai tas netika atklāts. Tajā pašā pēcpusdienā viņai piezvanīja Mona Landīna, kas acīmredzot ir izdomāts vārds. Viņa apgalvoja, ka Holgeram nekas nekaitot, taču viņš esot iemidzināts pēc operatīvas medicīniskas iejaukšanās un viņu nevajadzētu traucēt. Lulū vēlāk vakarā piezvanīja uz Holgera mobilo telefonu, taču tas bija... izslēgts. Neviens no Telia operatoriem nespēja izskaidrot, kas noticis. Priekšpusdienā telefons vairs nestrādāja - turklāt sistēmā nebija atrodams, kurš bija atslēdzis savienojumu. Kāds ar datorzināšanām un sakariem apveltīts cilvēks ir vēlējies Holgeru Palmgrēnu izolēt.

- Bet kāpēc tā nopūlēties? - jautāja Jerkers.

- Vajadzētu ņemt vērā dažus apstākļus, - atbildēja Bublans-kis. - Holgers Palmgrēns pirms kāda laika Flodberjas cietumā apmeklēja Līsbetu Salanderi, un, tā kā mēs zinām, ka Salandere joprojām ir apdraudēta, jautājums ir, vai Holgers iejaucās viņas problēmu risināšanā - varbūt tāpēc, ka bija kaut ko uzzinājis vai vēlējās palīdzēt. Lulū pastāstīja, ka viņa sestdien bija pasniegusi Holgeram dokumentu kaudzi saistībā ar Salanderi un Holgers tos bija lasījis ar lielu uzmanību, šo dokumentu kaudzi viņš bija saņēmis pirms pāris nedēļām no kādas sievietes, kura ir saistīta ar Līsbetu.

- Un kas viņa ir?

- To mēs vēl nezinām. Lulū nemācēja nosaukt sievietes vārdu, bet Līsbeta neko nevēlējās atklāt, taču mums ir pavediens, kas, cerams, vedīs mūs tālāk.

- Kur tad?

- Kā jūs zināt, Mikaels Blumkvists gaitenī atrada pāris dokumentu, iespējams, Holgers vai slepkava tos ir izmetis no rokām. Tie izskatās pēc medicīnas žurnālu kopijām no Sv. Stefana bērnu psihiatriskās klīnikas, kurā Līsbeta bērnībā uzturējās. Dokumentos pieminēts Pētera Telebūriana vārds.

- Tas blēdis?

- Drīzāk - kretīns, - izlaboja Sonja Mūdiga.

- Vai Telebūrians ir nopratināts?

- Šodien Amanda ar viņu aprunājās. Viņš ir diezgan pārticis, dzīvo Amirālsgātanā ar sievu un vācu aitusuni. Šis Telebūrians paskaidroja, ka viņam ir ļoti žēl Palmgrēna, bet viņam nav ne jausmas par notikušo. Neko vairāk viņš nevēlējās teikt. Un viņš nepazīst nevienu Hildufon.

- Es nešaubos, ka mums nāksies pie viņa atgriezties, - Bublans-kis sacīja. - Pārējā laikā mēs esam izskatījuši Holgera Palmgrēna atstātos dokumentus un personiskās mantas. Bet atgriezies pie Lulū Magoro, Sonja!

- Lulū Magoro rūpējās par Holgera vakara rituāliem četras vai piecas reizes nedēļā, - Sonja turpināja. - Katru vakaru viņa uzlīmēja sāpju remdinošu plāksteri Norspan ar aktīvo vielu... Vai palīdzēsi man, Jerker?

Ļoti labi, nodomāja Bublanskis. Iesaisti viņus! Liec viņiem justies svarīgiem!

- Buroprofēns, - atbildēja Jerkers. - Tas ir opioīds, kas ražots no opija magonēm un ko satur arī tādi medikamenti kā Subutex, kurus dod heroīna atkarīgajiem, bet lieto arī kā vienkāršu pretsāpju līdzekli veciem cilvēkiem.

- Tieši tā, un parasti Holgers saņēma pieticīgu devu, - Sonja Mūdiga turpināja. - Taču Mikaels Blumkvists no Holgera muguras noplēsa pavisam ko citu - divus plāksterus ar nosaukumu Fen-tanyl Actavis, kas kopā radīja nāvējošu devu, vai ne, Jerker?

- Bez šaubām. Tāda deva būtu varējusi nogalināt pat zirgu.

- Tieši tā. Tas ir fantastiski, ka Holgers spēja izturēt tik ilgi un vēl varēja izrunāt dažus vārdus.

- Turklāt šie vārdi ir interesanti, - Bublanskis ierunājās.

- Tas tiesa, lai gan mums skeptiski jāraugās uz vārdiem, kurus apjucis, slims vīrs saka tādā brīdī. Taču, kā jūs zināt, vārdi bija: Hilda fon vai arī - precīzāk sakot - Parunā ar Hildufon. Saskaņā ar Mīkaela Blumkvista sacīto likās, ka Holgers mēģina pateikt ko svarīgu, un šeit mēs varam spekulēt, vai viņš nosauca slepkavas vārdu. Kā jūs zināt, mēs esam saņēmuši ziņas par slaidu sievieti saulesbrillēs, melniem matiem, nenosakāmā vecumā, kas vakar vakarā steidzās lejup pa kāpnēm ar brūnu ādas somu rokā. Taču mums trūkst īpašu pazīmju, un šobrīd pēc tā vien ir grūti kaut ko noteikt. Turklāt es šaubos, ka Palmgrēns lietotu vārdus “parunā ar”, ja viņš runātu par cilvēku, kurš viņam nodarījis pāri. Drīzāk izklausās, ka Hilda fon ir kāds, kam ir svarīga informācija, vai ari pilnīgi nesaistīts cilvēks, kura vārds uzplaiksnīja viņa domās nāves brīdī.

- Tā tas varētu būt, un tomēr - vai mums ir pilns vārds?

- Iesākums izskatās cerīgs, - Sonja sacīja. - Partikula fon Zviedrijā saistās ar aristokrātisku izcelsmi, un šajā ziņā mēs nonākam pie ierobežota cilvēku skaita. Taču Hilda ir ari diezgan plaši izplatīts vārds Vācijā, kur fon apzīmē no kurienes, un, ja mēs rēķināmies arī ar ģermāņu pasauli, iespējamo cilvēku skaits pieaug. Mēs ar Janu esam vienojušies, ka mums vajadzētu nogaidīt, pirms sākam nopratināt visas augstdzimušās dāmas, vārdā Hilda. Taču mēs turpināsim meklēt un pārbaudīt.

- Un ko par to saka Līsbeta Salandere? - jautāja Kurts Sven-sons.

- Diemžēl neko daudz.

- Tipiski.

- Jā... Jā... Iespējams, tev ir taisnība, - Sonja turpināja. - Tomēr mēs neesam ar viņu runājuši paši, bet gan palūguši Erebrū policijas kolēģus mums izpalīdzēt, jo viņi tikko ir nopratinājuši Līsbetu sakarā ar kādu citu lietu - nopietnu uzbrukumu Beatrisei Andešonei Flodberjā.

- Kurš, pie velna, uzdrošinājies uzbrukt Benito?! - iesaucās Jerkers.

- Drošības nodaļas uzraudzības priekšnieks Alvars Olsens. Viņš skaidrojis, ka tas esot bijis nepieciešams. Es pie tā vēl nonākšu.

- Cerams, ka Aivaram Olsenam ir miesassargi, - Jerkers piebilda.

- Nodaļā drošības līmenis ir pastiprināts, un tuvākajā laikā Benito, kolidz atveseļosies, tiks pārvietota uz citu cietumu. Šobrīd viņa tiek aprūpēta vienā no Erebrū klīnikām.

- Ar to nepietiks, esmu drošs, - Jerkers turpināja. - Vai tev ir kaut mazākā nojausma, kas Benito ir par cilvēku? Tici man, viņa nepadosies, kamēr Aivara Olsena kakls nebūs pārgriezts, vēlams - lēnām.

- Gan mēs, gan cietuma vadība apzinās, ka situācija ir nopietna, - Sonja, viegli aizkaitināta, noteica. - Taču šobrīd nedraud nekādas akūtas briesmas. Vai es varu turpināt? Labi. Kā jau minēju, mūsu kolēģi Erebrū neko daudz no LIsbetas neuzzināja. Mēs ceram, ka Bublanskim - kuram Līsbeta savā ziņā uzticas -izdosies labāk. Ceru ari, ka nekļūdos, apgalvodama, ka mums visiem šeit liekas, ka tieši Līsbeta ir notikumu atslēga. Saskaņā ar Mīkaela Blumkvista teikto Palmgrēns bija noraizējies par Līs-betu un tādēļ izdarījis kaut ko muļķīgu un neapdomīgu, un tas ir interesanti. Ko viņš izdarīja, un kādas neuzmanīgas lietas vispār viens vecs, nekustīgs vīrs var izdarīt?

- Piemēram, piezvanīt neīstajam cilvēkam vai neuzmanīgi meklēt informāciju savā datorā, - piebilda Amanda Floda.

- Tieši tā! Taču šajā frontē mēs neatrodam neko vērtīgu, izņemot to, ka nevaram atrast viņa mobilo telefonu.

- Izklausās aizdomīgi, - piebilda Amanda.

- Jā, nenoliedzami. Turklāt ir vēl kāda lieta, kuru mums šajā sakarā vajadzētu apspriest. Būtu labāk, ja tu, Jan, pārņemtu vadību, - Sonja aicināja.

Bublanskis sagrozījās krēslā, it kā labprātāk būtu šo daļu izlaidis. Pēc tam viņš atklāja Farijas Kāzi stāstu, par kuru bija uzzinājis priekšpusdienā.

- Salandere, kā jūs jau dzirdējāt, nevēlējās Erebrū kolēģiem pastāstīt par tikšanos ar Holgeru Palmgrēnu, - viņš iesāka. - Nedz ari viņa vēlējās runāt par uzbrukumu Benito. Tomēr bija kāda lieta, par kuru viņa gribēja runāt, un tā bija izmeklēšana par Jamala Čovdhurija nāves apstākļiem. Viņa uzskata, ka tā veikta ļoti pavirši, un diemžēl man viņai jāpiekrīt.

- Kas liek tev tā domāt?

- Steiga, kādā notikušais klasificēts kā pašnāvība. Ja tā būtu viena no daudzajām izmeklēšanām par nabadziņiem, kas nonākuši uz metro sliedēm, tad varbūt es vēl saprastu. Bet tas nebija nekāds parastais notikums. Pret Čovdhuriju izdota fatva^13, un to nebija viegli uzzināt. Stokholmā ir neliela grupiņa radikāļu, kurus iespaidojuši ekstrēmistu spēki Bangladešā un kuri, šķiet, ir gatavi nogalināt par katru sīkumu. Jau tad, kad Jamals ieradās Zviedrijā, mums vajadzēja kļūt aizdomīgiem, pat ja viņš vienkārši paslīdētu uz banāna mizas. Taču viņš iemīlējās Farijā Kāzi, kuras brāļi vēlējās viņu ieprecināt turīgam musulmanim Dakā. Jūs droši vien varat iztēloties viņu naidu, kad Farija aizbēga un paslēpās pie Jamala. No visiem iespējamiem cilvēkiem tieši pie viņa. Jamals kļūst par cilvēku, kas ne vien aptraipa ģimenes godu. Viņš ir ari reliģisks un politisks ienaidnieks, un, šeku reku, viņš nokrīt metro uz sliedēm, bet ko iesāk mūsu kolēģi? Viņi noraksta vīrieša nāvi kā pašnāvību tikpat ātri, kā izmeklē ielaušanos kādā Vēlingbijas dzīvoklī par spīti tam, ka notikumu ķēdē manāmi vairāki dīvaini apstākļi. Bet ar to vēl nav gana. Kas notiek dienu pēc Jamala nāves? Farija Kāzi sajūk prātā un izgrūž savu brāli Ahmedu ārā pa logu Siklā. Man ir ļoti grūti noticēt, ka tas nav saistīts ar notikumiem metro.

- Labi, es saprotu, tas neizklausās labi. Bet kāds tam visam sakars ar Holgera nāvi? - jautāja Kurts Svensons.

- Varbūt nekāds, un tomēr... arī Farija Kāzi nonāk Flodberjas cietumā, stingrās drošības nodaļā, un, gluži kā Salanderes gadījumā, arī šī meitene ir apdraudēta. Ir pamatotas aizdomas, ka viņas brāļi atriebsies, un šodien Drošības policija apstiprināja, ka meitenes brāļi bija sazinājušies ar Benito. Brāļi uzskata sevi par taisnīgiem. Bet viņiem ir vairāk kopēja ar Benito nekā ar musulmaņiem kopumā, un, ja viņi vēlas atriebties Farijai, tad Benito ir nevainojams ierocis.

- Varu iedomāties, - piebilda Jerkers.

- Tieši tā, un ir skaidri redzams, ka šajā sakarā Benito interesējās gan par Fariju Kāzi, gan Līsbetu Salanderi.

- Kā mēs to zinām?

- Pateicoties izmeklēšanai, kuru cietums iesāka, lai uzzinātu, kā Benito izdevās cietumā telpās iegūt nazi. Viss, pilnīgi viss tika pārbaudīts, pat miskastes apmeklētāju paviljonā H ēkā. Vienā no papīrgroziem tika atrasts saņurcīts papīrs ar Benito rokrakstu un ārkārtīgi nepatīkamu informāciju. Uz lapiņas uzrakstīta ne vien Aivara Olsena deviņgadīgās meitas skolas adrese, uz kuru meitene tika pārcelta pirms pāris mēnešiem. Tajā atrodama arī informācija par Farijas tēva māsu Fatimu, vienīgo cilvēku ģimenē, kurai Farija joprojām ir tuva, bet galvenokārt - jo īpaši vērtīga informācija tieši mums - par cilvēkiem, kas ir tuvu stāvoši Līs-betai Salanderei: Mīkaels Blumkvists, kaut kāds advokāts, vārdā Džeremijs Makmilāns, Gibraltārā - nē, pagaidām es vēl nezinu, kas viņš ir, - un Holgers Palmgrēns.

- Vai tas ir tiesa?! - iesaucās Amanda Floda.

- Jā, diemžēl. Ir diezgan dīvaini to redzēt, apzinoties, ka šī informācija tika uzrakstīta pirms viņa nāves. Līdzās viņa vārdam ir arī adrese, durvju kods un telefona numurs.

- Tas neizklausās labi, - piebilda Jerkers Holmbergs.

- Neizklausās vis, bet, saprotams, tas uzreiz nenozīmē, ka tas ir saistīts ar slepkavību vai to, kas, mūsuprāt, ir slepkavība. Bet tas duras acīs, vai ne?

- Jā, duras acīs, - Sonja Mūdiga piekrita.

Mīkaels Blumkvists gAja pa Hantverkargātanu uz Kungshol-menu, kad iezvanījās telefons. Zvanīja Sofija Melkere no redakcijas. Viņa tikai vēlējās uzzināt, kā viņam klājas. Viņš atbildēja “nu tā” un cerēja, ka saruna ar to būs beigusies. Sofija šodien bija astotais cilvēks, kurš zvanīja, lai izteiktu līdzjūtību un izrādītu rūpes. Protams, tas nebija slikti, taču šobrīd Mīkaels to nespēja klausīties. Viņš tikai gribēja ātrāk tikt galā ar situāciju, gluži kā vienmēr, izmeklējot ko jaunu, - cītīgi sevi nodarbinot.

Priekšpusdienā viņš bija Upsālā un lasīja tiesas spriedumu pret Rosvik finanšu vadītāju, kas tika notiesāts par netīšu psihologa Kārla Sēgera slepkavību. Tagad viņš bija ceļā, lai satiktu Ellenoru Hjortu, sievieti, kura savulaik bija saderinājusies ar Sēgeru.

- Paldies, Sofij, - viņš sacīja. - Sazvanīsimies vēlāk. Man jādodas uz tikšanos.

- Labi, tad parunāsim par to vēlāk.

- Par ko?

- Ērika man palūdza tavā vārdā šo to pameklēt.

- Pareizi! Vai tev izdevās ko atrast?

- Tas atkarīgs no tā, ko tu meklē, - viņa sacīja.

- Kādā ziņā?

- Hermaņa un Vīvekas Manheimeru personas datu izziņās nav nekā neparasta.

- Tā es ari domāju. Bet mani visvairāk interesē Leo izziņa. Vai viņš, iespējams, ir adoptēts vai ari viņa pagātnē atrodams kas konfidenciāls vai neparasts.

- Tā es sapratu. Arī viņa izziņa izskatās glīti un kārtīgi. Skaidri lasāms, ka viņš ir dzimis Vesterlēdas apgabalā, vietā, kur viņa dzimšanas brīdī deklarēti ari viņa vecāki. Aile nr. 20, ar nosaukumu Piezīmes par adoptīvajiem vecākiem un adoptīvajiem bērniem u.c. ir tukša. Izziņā nekas nav svītrots vai slepināts. Viss izskatās kārtībā. Ikviens apgabals, kurā viņš jebkad dzīves laikā bija deklarēts, ir precīzi norādīts, un nekas īpašs neizceļas.

- Tomēr es dzirdēju, ka tu teici atkarīgs no.

- Teiksim tā. Kad es atrados pilsētas arhīvā, es kļuvu nedaudz ziņkārīga un pasūtīju arī pati savu personas datu izziņu par astoņām kronām, kuras es samaksāju Millennium vietā.

- Cik dāsni no tavas puses.

- Kā tu zini, esmu tikai trīs gadus vecāka par Leo. Tomēr mana izziņa izskatās pavisam citāda, - viņa sacīja.

- Kādā ziņā?

- Tā nav tik akurāta. Kad es to lasīju, sajutos veca. Aktā aile nr. 19, kurā minēti datumi un pārējā informācija, kad es pārcēlos un deklarējos jaunā apgabalā... Es nezinu, kas veicis šos pierakstus, tikai minēšu, iespējams, birokrāti vai mācītāja kanceleja. Bet izskatās šausmīgi. Daži no ierakstiem izdarīti ar roku, daži ar rakstāmmašīnu. Dažās vietās ir zīmogi, šur tur veikti pieraksti uz malām, it kā būtu grūti trāpīt uz līnijas. Taču Leo izziņa ir nevainojama, viss ir vienotā stilā un uzrakstīts ar vienu un to pašu rakstāmmašīnu vai datoru.

- It kā tā pēc tam būtu labota?

- Ko lai saka... - Sofija iesāka. - Ja kāds man būtu palūdzis vai es vienkārši gadījuma pēc būtu redzējusi viņa izziņu, tāda doma man vispār nebūtu ienākusi prātā. Bet tu mūs visus esi iedzinis paranojā, to tu ļoti labi zini, Mīkael. Ar tevi mēs sākam redzēt lietas kā pūces tumsā. Tāpēc, jā, to domu paturot prātā, es nevarētu izslēgt, ka viņa izziņa ir vēlāk pārrakstīta. Par ko ir runa?

- īsti vēl nezinu. Sofij, tu taču nenorādīji savu vārdu?

- Es izmantoju tiesības palikt anonīmai, gluži kā Ērika bija norādījusi, un, paldies Dievam, es neesmu nekāda slavenība atšķirībā no tevis.

- Ļoti labi. Saudzē sevi, un paldies!

Viņš nolika klausuli un drūmi palūkojās uz Kungsholmenas laukumu. Diena bija saulaina, bet tas visu padarīja vēl grūtāku. Viņš turpināja ceļu uz norādīto adresi, Normēlarstrandu 32, kur Kārla Sēgera bijusī līgava - Ellenora Hjorta - dzīvo kopā ar savu piecgadīgo meitiņu. Saskaņā ar informāciju Ellenora Hjorta ir piecdesmit divus gadus veca, trīs gadus kā šķīrusies, šobrīd strādā par administratori mākslas galerijā Bukowskis un aktīvi darbojas vairākās ideoloģiskās apvienībās, vēl arī piestrādā kā savas meitas basketbola trenere. Viņa acīmredzot ir ļoti aktīva sieviete.

Mīkaels paraudzījās pāri Mēlarenam, virs kura nemanīja ne vēja pūsmiņas, tad uz savu māju ezera otrā pusē. Bija spiedīgi karsts, un viņš jutās sasvīdis un smagnējs, kad ievadīja durvju kodu un brauca ar liftu uz augšējo stāvu. Sekundi vēlāk viņš jau atradās augšā un zvanīja pie durvīm. Viņam nevajadzēja gaidīt ilgi, līdz durvis atvērās.

Ellenora Hjorta izskatījās pārsteidzoši jauna. Viņai bija īsi mati, skaistas, tumšbrūnas acis un neliela, bāla rētiņa pie matu līnijas. Mugurā viņai bija melna žakete un pelēkas bikses. Dzīvoklis bija gleznu un grāmatu pārpildīts. Ellenora viņu uzaicināja uz tēju un cepumiem un likās satraukta. Viņi apsēdās gaišzilos dīvānos zem krāsainas eļļas gleznas, kurā bija attēlota Venēcija.

- Man jāsaka, esmu ļoti pārsteigta, ka tu pēkšņi ierodies šeit un vaicā par notikumiem, kas risinājušies pirms daudziem gadiem, - viņa iesāka.

- Es saprotu, un man ir ļoti žēl, ja uzplēšu vecas rētas. Bet es gribētu uzzināt ko vairāk par Kārlu.

- Kāpēc viņš pēkšņi kļuvis tik interesants?

Mīkaels samulsa, tad godīgi atbildēja:

- Es vēlētos, kaut varētu to pateikt. Bet baidos, ka aiz traģiskā negadījuma slēpjas kas tāds, par ko mēs vēl nezinām. Liekas, kaut kas nav īsti kārtībā.

- Ko tieši tu domā?

- Šobrīd tā ir tikai sajūta. Es tikko biju Upsālā un izlasīju visas liecinieku liecības, un patiesībā tajās nav nekā neparasta, izņemot to, ka tajās nav nekā neparasta. Gadu gaitā esmu iemācījies, ka patiesība bieži vien ir negaidīta vai reizēm pat nedaudz neloģiska, jo mēs paši neesam racionāli. Taču meli - jo īpaši, ja tie nav prasmīgi, - kā likums, ir pārāk vienoti un nevainojami un nereti līdzinās klišejai.

- Tev liekas, ka izmeklēšana par Kārla nāvi ir klišeja? - viņa jautāja.

- Visi notikumi ir pārāk glīti saistīti, - viņš atbildēja. - Pārāk maz nesakritību vai detaļu, ko varētu izcelt.

- Vai tu man varētu pateikt ko tādu, ko es jau nezinu?

Ellenora Hjorta izklausījās teju sarkastiska.

- Es varētu arī pateikt, ka šāvējs, Pērs Felts... - Mīkaels iesāka.

Ellenora viņu pārtrauca, paskaidrojot, ka ļoti ciena viņa amatu

un novērošanas spējas. Bet attiecībā uz izmeklēšanas darbu viņš nevarēja viņai ko pārmest.

- Esmu to pārlasījusi simtiem reižu, - viņa sacīja, - un uzskatu, ka viss tevis stāstītais ir kā duncis mugurā. Domā, ka es neesmu kliegusi uz Hermaņu un Alfrēdu Egrēnu: “Ko jūs slēpjat, pretekļi tādi?” Vai tev tas nebija ienācis prātā?

- Un ko viņi atbildēja?

- Es pretī saņēmu saprotošus skatienus un laipnus vārdus. Mēs saprotam, ka nav viegli. Mums patiešām tevis žēl, nabadzīte. Bet beigu beigās, kad es nepadevos, man sāka draudēt. Tālab man vajadzēja uzmanīties. Viņi bija vareni vīri, un manas norādes varēja uzskatīt par apmelošanu un skandāla celšanu, turklāt viņiem bija smalki advokāti un viss pārējais, bet es biju pārāk vāja un noskumusi, lai man pietiktu spēka cīnīties. Kāris bija visa mana dzīve. Es biju sadragāta - nespēju nedz mācīties, nedz strādāt, neko. Es pat nespēju tikt galā ar ikdienišķām lietām.

- Saprotu.

- Bet dīvainākais bija tas... un tieši tāpēc, par spīti visam, es te sēžu ar tevi. Kā tev liekas, kas mani mierināja vairāk nekā jebkurš cits - vairāk nekā mans tēvs un mamma, māsas, brāļi un draugi?

- Leo?

- Tieši tā, mazais, mīļais Leo. Viņš bija tikpat nenomierināms kā es. Mēs sēdējām mūsu mājās Grēnvīksvēgenā un raudājām, mēs lādējām pasauli un idiotiskos večus mežā, un, kad es raudāju un kliedzu: “Manis vairs nav,” - viņš teica tieši to pašu. Viņš bija tikai bērns. Bet skumjas mūs vienoja.

- Kāpēc Kāris viņam bija tik īpašs?

- Viņi katru nedēļu tikās Kārla psihoterapijas praksē pie mums mājās. Bet tas bija kaut kas vairāk. Leo neuzskatīja Kārlu tikai par savu terapeitu, bet arī par draugu, varbūt pat vienīgo visā pasaulē, draugu, kurš saprot, un Kāris no savas puses, viņš gribēja...

- Ko viņš gribēja?

- ...palīdzēt Leo apzināties, ka viņš ir ārkārtīgi apdāvināts zēns ar fantastiskām iespējām, un, saprotams... Es nemēģināšu to slēpt. Leo kļuva par svarīgu Kārla pētījumu daļu viņa doktora disertācijā.

- Leo bija hiperakūzija.

Ellenora pārsteigti palūkojās uz Mīkaelu un domīgi sacīja:

- Jā, tas bija viens no komponentiem, kura dēļ Kāris uzsāka pētniecību. Viņu interesēja, vai šis apstāklis ir veicinājis Leo izo-lētību no pasaules un vai zēns pasauli redz citādi nekā mēs. Taču Kāris nebija cinisks, nedomā tā. Starp viņiem bija saikne, kuru pat es nesapratu.

Mīkaels nolēma riskēt.

- Leo bija adoptēts, vai ne? - viņš jautāja.

Ellenora padzērās no tējas tases un palūkojās uz balkona pusi.

- Iespējams, - viņa atbildēja.

- Kāpēc tu tā saki?

- Jo reizēm man likās, ka Leo pagātnē ir kāds noslēpums.

Mikaels nolēma riskēt vēlreiz.

- Vai Leo saknes stiepās pie ieceļotājiem?

Ellenora koncentrējās, tad palūkojās uz Mīkaelu.

- Jā, tas bija diezgan dīvaini, - viņa beidzot sacīja.

- Kāpēc?

- Jo reizēm es atceros...

- Ko tu atceries?

- Pusdienas Drotningholmā, kur mūs ielūdza Kāris.

- Kas notika?

- Patiesībā nekā īpaša, tomēr es joprojām tās atceros. Mēs ar Kārlu ļoti mīlējām viens otru. Reizēm likās, ka viņam ir noslēpumi no manis - ne tikai tie, kas saistīti ar viņa terapeita darbu, - un tas bija viens no iemesliem, kāpēc es biju greizsirdīga. Tās pusdienas bija viens no šādiem atgadījumiem.

- Kādā ziņā?

- Leo bija noskumis, jo kāds viņu bija nosaucis par tatāru, bet tā vietā, lai sadusmotos un iekliegtos: “Kurš idiots tevi tā nosauca?” - Kāris tikai pedagoģiski paskaidroja, ka tatārs ir rasistisks vārds un un tā senāk sauca ieceļotājus. Leo pamāja, it kā būtu to dzirdējis jau iepriekš. Lai gan tobrīd viņš bija samērā mazs. Tomēr jau zināja par klejotājiem un saistību ar romu tautām, un uzbrukumiem, kas tika izdarīti pret grupām, - piespiedu sterilizācija, lobotomija un pat etniskā tīrīšana kādā īpašā vietā. Likās... es nezinu, kā pateikt... likās dīvaini tik mazam zēnam kā viņš.

- Kas notika?

- Nekas, pilnīgi nekas, - viņa sacīja. - Kāris tikai kušināja mani, kad es par to apjautājos vēlāk, un, protams, tas varēja būt kaut kas tik vienkāršs kā pacienta konfidencialitāte, bet kopumā tas radīja iespaidu, ka viņš no manis kaut ko slēpj. Tāpēc reizēm šīs atmiņas ieduras kā ērkšķis.

- Vai kāds no Alfrēda Egrēna zēniem Leo nosauca par tatāru?

- Tas bija Ivars, jaunākais dēls, vienīgais, kas gāja tēva pēdās. Vai tu viņu pazīsti?

- Mazliet, - Mikaels atbildēja. - Viņš bija nepatīkams, vai ne?

- Šausmīgi ļauns.

- Kāpēc?

- Esmu daudzkārt to sev jautājusi. Tomēr tajā situācijā vienmēr pastāvēja sāncensība - ne vien starp zēniem, bet arī starp viņu tēviem. Hermans un Alfreds ar savu dēlu palīdzību sacentās un gribēja otram pierādīt, kurš ir pats uzcītīgākais un veiksmīgākais. Lai gan Ivars uzvarēja visās disciplīnās, kur vien bija nepieciešama brutalitāte un muskuļu spēks, Leo bija pārāks intelektuālajās jomās, un tas noteikti radīja skaudību. Ivars zināja par Leo hiperakūziju. Bet tā vietā, lai izrādītu sapratni, viņš vasarās Falsebrū varēja pamodināt zēnu, uzgriežot radio līdz vājprātīgam skaļumam. Vienreiz viņš nopirka vairākus balonus, kurus piepūta un tad pārdūra aiz Leo muguras. Kad Kāris par to uzzināja, viņš paaicināja Ivaru malā un iepļaukāja viņu. Kā tu saproti, no tā izvērtās gatavais trādiridis. Alfreds Egrēns saniknojās ne pa jokam.

- Tātad arī pret Kārlu tika vērsta agresija?

- Pilnīgi noteikti. Un tomēr man jāsaka, ka Leo vecāki vienmēr aizstāvēja Kārlu. Viņi zināja, ka zēnam viņš ir nozīmīgs. Tāpēc esmu mierinājusi sevi - vai vismaz centusies mierināt - ar domu, ka tas bija negadījums, traģiska nelaime par spīti visam. Hermans Manheimers nekad nenogalinātu sava dēla labāko draugu.

- Kā Kāris iepazinās ar ģimeni?

- Universitātē. Manuprāt, viņam paveicās. Iepriekš skolās neviens nepievērsa tik daudz uzmanības apdāvinātiem bērniem. Tika uzskatīts, ka tas ir pretrunā ar Zviedrijas vienlīdzības principu. Tolaik trūka zināšanu, lai varētu tādus bērnus identificēt un saprast. Daudzi gudri skolēni netika pietiekami stimulēti un nonāca klasēs, kur mācījās bērni ar uzmanības traucējumiem. Tika uzskatīts, ka psihiatriskajā aprūpē nokļūst pārāk daudz apdāvinātu bērnu. Kāris to ienīda un cīnījās par šiem zēniem un meitenēm. Tad viņš tika ievilkts valstiskās komitejās un, pateicoties savai vadītājai Hildai fon Kanterborjai, sazinājās ar Hermaņu Manheimeru.

Mīkaels sastinga.

- Kas ir Hilda fon Kanterborja?

- Viņa bija Psiholoģijas institūta docente un divu trīs dokto-rantu vadītāja, - atbildēja Ellenora Hjorta. - Viņa bija jauna, ne īpaši vecāka par Kārlu un likās ļoti daudzsološa savā jomā. Tāpēc vēl jo traģiskāk, ka viņa...

- Vai viņa ir mirusi? - Mīkaels nepacietībā pārtrauca.

- Cik man zināms ne. Taču viņa bija iesaistīta skandālos, un es dzirdēju, ka viņa ir ieslīgusi alkoholismā.

- Kādos skandālos?

Uz brīdi likās, ka Ellenora Hjorta zaudē koncentrēšanos. Tad viņa, šķiet, saņēmās un ar skatienu ieurbās Mīkaelā.

- Tas notika pēc Kārla nāves, es gan neesmu cilvēks no “turienes”. Bet man liekas, ka tas nebija taisnīgi.

- Kādā ziņā?

- Hilda fon Kanterborja nebija sliktāka par jebkuru citu normālu, augsti profesionālu vīriešu kārtas akadēmiķi. Es viņu pāris reižu satiku kopā ar Kārlu, un viņai piemita brīnišķīgs starojums. Es teju tiku iesūkta viņas skatienā, bet acīmredzot viņa savas harismātiskās spējas izmantoja arī kam citam - kā bija noprotams, viņa visu laiku iesaistījās dažādās mīlas afērās. Man liekas, ka viņa gulēja arī ar diviem trim studentiem, bet tas nebija labi. Taču, tā kā viņi visi bija pieauguši cilvēki un viņa visiem patika, tad nevienam tas īpaši nerūpēja, vismaz sākumā ne. Viņa bija izsalkusi pēc dzīves, jaunām zināšanām... un arī pēc vīriešiem. Viņa noteikti nebija aprēķinātāja vai ļaunas dabas. Viņa vienkārši bija neatvairāma.

- Un kas notika?

- Patiesībā - es nemaz nezinu. Tikai to, ka institūta vadība pēkšņi atrada dažus viņas studentus, kuri apgalvoja vai drīzāk samērā izvairīgi norādīja, ka Hilda pārdodot viņiem savu ķermeni. Tas viss likās tik lēti - it kā nebūtu nekā labāka, ko darīt, kā pataisīt Hildu par palaistuvi. Kas notiek?!

Mīkaels, pilnīgi neapzinoties, bija piecēlies un meklēja savu mobilo telefonu.

- Es zinu vienu Hildu fon Kanterborju, kura dzīvo Rutgerfuhs-gātanā, vai tev liekas, ka tā varētu būt tā pati? - viņš jautāja.

- Nedomāju, ka Zviedrijā ir daudz cilvēku ar tādu vārdu. Kāpēc viņa pēkšņi tevi tik ļoti interesē?

- Tāpēc, ka... - Mīkaels iesāka. Taču teikumu nepabeidza. - Situācija ir diezgan sarežģīta. Bija ārkārtīgi vērtīgi ar tevi aprunāties.

- Tagad tu acīmredzot dosies.

- Man jāsteidzas. Bet man ir sajūta, ka...

Tomēr arī šo teikumu viņš nepabeidza. Piezvanīja Mālina un izklausījās tikpat satraukta kā viņš. Mīkaels palūdza atzvanīt. Tad satvēra Ellenoras Hjortas roku, pateicās viņai vēlreiz un aizsteidzās lejup pa kāpnēm. Stāvēdams uz ielas, viņš piezvanīja Hildai fon Kanterborjai.

Decembris pirms pusotra gada

Kas var tikt piedots un kas ne? Leo un Kāris nereti par to runāja. Jautājumi bija svarīgi viņiem abiem, taču dažādos veidos, un viņi abi ieņēma labvēlīgu nostāju: lielāko daļu pāridarījumu var piedot - pat Ivara uzbrukumus. Leo viņam piekrita. Viņš uzskatīja Ivaru par cilvēku, kas neprot citādi rīkoties, personu, kas ir ļauns pēc dabas, gluži kā citi pēc dabas ir kautrīgi vai nemuzikāli. Ivars citos spēja iejusties tikpat slikti, kā nemuzikāls cilvēks saklausīja toņus un melodijas. Leo viņu uztvēra ar iecietību un šad tad pretī saņēma nedaudz laipnības, uzsitienu pa plecu, sapratnes

pilnu skatienu. Nereti Ivars vērsās pie Leo pēc padoma, varbūt egoistiskos nolūkos, un tomēr... Reizēm viņš spēja izteikt komplimentu:

- Kā izrādās, tu nemaz neesi tik stulbs, Leo!

Ivara laulība ar Madlēni Bardu visu sadragāja, un Leo sajuta naidu, kuru visas pasaules terapijas nespētu labot. Viņš tam ļāvās. Pieņēma kā kaut ko neizbēgamu - kā drudzi, vētru, bet ļaunāk bija pārdzīvot naktis un agrīnās rīta stundas. Tad naids un atriebības kāre pulsēja krūtīs un deniņos. Viņš fantazēja par netīšu nošaušanu medībās, nelaimes gadījumiem, pazemojumiem sociālajos tīklos, slimībām un šausmīgiem izsitumiem. Viņš pat mēdza aplūkot fotogrāfijas un centās ar domu spēku panākt, lai Ivars nokrīt no balkona vai terases. Leo atradās uz vājprāta robežas. Taču nekas nenotika, Ivars kļuva uzmanīgāks un piesardzīgāks un, iespējams, kala pats savus plānus. Laiks gāja, reizēm situācija kļuva labāka, reizēm sliktāka, un tad pienāca decembris.

Ārā sniga un bija neparasti auksts. Leo māte gulēja uz nāves gultas. Viņš sēdēja viņai līdzās trīs reizes nedēļā un centās būt labs dēls, centās mierināt māti. Tas nebija viegli. Slimība nepadarīja sievieti maigāku. Morfīns noņēma vēl vienu kārtu no viņas pašcenzūras, un divos gadījumos no trim viņa mēdza klusi tam sacīt:

- Tu vienmēr esi sagādājis vilšanos, Leo.

Viņš neatbildēja. Viņš nekad neatbildēja mātei, kad viņa bija tādā noskaņojumā. Taču viņš sapņoja uz visiem laikiem doties prom no valsts un vairs nesatikties ar cilvēkiem, izņemot Mālinu Frodi, kura tobrīd šķīrās no vīra un grasījās aiziet no firmas. Lai gan Leo nekad neticēja, ka viņa to mīl, bet bija jauki atrasties viņas tuvumā. Tas viņiem abiem palīdzēja tikt cauri šim sarežģītajam periodam, un viņi kopā mēdza smieties, pat ja naids un vājprāta murgi

no tā nemazinājās. Reizēm Leo patiešām baidījās no Ivara Egrēna. Viņam pat likās, ka tiek izsekots, - iespējams, Ivars bija noalgojis spiegu. No Ivara Egrēna varēja sagaidīt jebko.

Ari attiecībā uz sevi Leo bija gatavs uz visu. Iespējams, kādu dienu viņš metīsies Ivaram virsū un nodarīs neciešamas sāpes. Vai nu tas, vai viņam pašam kādā negaidītā brīdī uzbruks. Viņš centās to norakstīt uz paranoju un muļķīgām bailēm. Tomēr domas neatlaidās. Leo dzirdēja soļus aiz muguras, juta skatienus, kas slepus viņu vēroja. Baiļojās par ēnainiem stāviem sānielās un tumšos stūros un pāris reižu pie Humlegordenas strauji metās apkārt. Tomēr nekad nemanīja neko neparastu.

Piektdien, piecpadsmitajā decembrī, sasniga vēl vairāk. Stokholma mirdzēja Ziemassvētku gaidās, un Leo devās mājās agri, pārģērbās - uzvilka džinsus un vilnas džemperi, nolika uz flīģeļa sarkanvīna glāzi. Flīģelis bija Bosendorfer Imperial ar deviņdesmit septiņiem taustiņiem. Katru pirmdienu Leo instrumentu pats arī uzskaņoja. Krēsls Jansen bija no melnas ādas. Viņš apsēdās uz tā un sāka spēlēt -nospēlēja jaunu kompozīciju, sākdams ar doriskā minora gammām, teju apsēsti katras frāzes pabeigdams ar sept-akordu, tā radot skaņas, kas nešaubīgi izklausījās vienlaikus ļaunu vēstošas un melanholiskas. Tā viņš labu laiku spēlēja, nedzirdot pilnīgi neko, pat soļus kāpņu telpā. Leo pamatīgi koncentrējās. Bet tad viņš pamanīja kaut ko neparastu, un uz bridi viņam likās, ka tas ir viņa pārkarsušo smadzeņu un jutīgās dzirdes fantāzijas auglis. Izklausījās tā, it kā kāds spēlētu pavadījumu uz ģitāras. Viņš pārtrauca atskaņošanu un devās pie durvīm. Vai viņam vajadzētu atvērt? Viņš apsvēra iespēju pavērt pastkastes spraugu durvīs un iesaukties: “Kas tur ir?”

Tomēr viņš atslēdza durvis, atvēra tās, bet redzētais viņu aizrāva no realitātes.

11. NODAĻA 20. JŪNIJS

Drošības nodaļas ieslodzītās bija beigušas vakariņot un atstājušas ēdamzāli. Dažas trenējās. Divas trīs stāvēja dārzā un smēķēja. Vēl citas skatījās filmu, šķiet, “Oušena bandu”. Pārējās klīda pa gaiteņiem un atpūtas telpām vai sačukstējās cietuma kamerās, durvīm stāvot pusvirus. Tā bija diena līdzīga jebkurai citai dienai. Bet nekas nebija, kā ierasts. Nekas šajās telpās vairs nebūs kā agrāk.

Drošības nodaļā bija vairāk apsargu nekā parasti. Nevienam nebija tiesību uz tikšanos ar apmeklētājiem vai telefona zvaniem, un bija neierasti karsti un smacīgi. Pats cietuma direktors Rikards Fagers atradās uz vietas, un viņa klātbūtne satrauca pārējos sargus, kas jau tāpat jutās līdz nelabumam slikti cietumā valdošās atmosfēras dēļ.

Gaiss vibrēja. Soļos un smaidos bija jaušama nepieredzēta brīvības sajūta, un kņada, kas ierasti liecināja par satraucošo draudu un baiļu sajūtu, tagad likās nepiespiesta un dzīvīga, kā pēc tirāna krišanas, - varas trūkuma un satraukuma pazīme. Daži, piemēram, Tīne Grēnlunda, šķita nobijušies, tomēr kopumā nepārtraukti tika runāts par to, kas noticis un vēl tikai notiks.

Pat ja daudz no sacītā bija meli un mīti, ieslodzītās joprojām zināja vairāk nekā policija un apsargi. Visi bija uzzinājuši, ka Līsbeta ir sadragājusi Benito žokli, tāpat arī to, ka viņas dzīvība ir briesmās. Tika mēļots, ka Līsbetas piederīgie jau tikuši nogalināti un atriebība būšot šausmīga, jo īpaši tagad, kad tika apgalvots: Benito seja ir cietusi uz mūžu. Visi zināja, ka ari par Fariju Kāzi ir piesolīta atlīdzība, un klīda baumas, ka atlīdzību piesolījuši bagāti islāmisti un šeihi.

Visi apzinājās, ka Benito, kolīdz būs atveseļojusies, tiks pārcelta uz citu cietumu un ka gaidāmas lielas pārmaiņas. Arī cietuma direktora nemitīgā klātbūtne bija viena no pazīmēm, ka kaut kas ir mainījies. Rikards Fagers bija viens no ienīstākajiem cilvēkiem cietumā - ja neskaita pāris sieviešu no C korpusa, kuras bija nogalinājušas savus bērnus. Šoreiz pārmaiņas pēc ieslodzītās lūkojās uz direktoru nevis ar naidu, bet ar zināmu cerību. Kas zina, varbūt pēc Benito aizvešanas atmosfēra cietumā uzlabosies.

Rikards Fagers paraudzījās rokaspulkstenī un aizsūtīja prom ieslodzīto, kura bija pienākusi pasūdzēties par karstumu. Rikards Fagers bija četrdesmit deviņus gadus vecs, samērā izskatīgs, lai gan viņa skatiens bija skarbs un neieinteresēts. Viņš valkāja pelēku uzvalku, sarkanu šlipsi un elegantas Alden firmas kurpes. Parasti viņš mēdza tērpties nedaudz vienkāršāk, lai neizraisītu provokācijas, bet dažreiz rīkojās tieši pretēji, tādā veidā uzsvērdams savas autoritātes spēku. Tomēr šīs dienas lēmumu viņš nožēloja. Sviedri aumaļām lija pār pieri, un žakete un bikšu staras bija pielipušas pie miesas. Viņš turpināja sarunu pa rāciju.

Tad sakostiem zobiem pamāja ar galvu un piegāja pie apsardzes vadītājas Harrietas Lindforšas un kaut ko iečukstēja viņai ausī. Pēc tam abi kopā viņi devās uz kameru numur septiņi, kur kopš iepriekšējā vakara bija ieslēgta Līsbeta Salandere.

Līsbeta Salandere sēdēja pie rakstāmgalda un aprēķināja īpašu aspektu tā sauktajā Vilsona cilpu teorijā, kas kļuva aizvien nozīmīgāka Līsbetas mēģinājumos radīt cilpas kvantu gravitāciju, kad Rikards Fagers un Harrieta Lindforša ienāca viņas cietuma kamerā. Taču Līsbeta neredzēja iemeslu palūkoties augšup vai pārtraukt darbu. Tāpēc nemanīja, ka cietuma direktors ir pastūmis Harrietu uz priekšu un mudina viņu paziņot par savu ierašanos.

- Ieradies cietuma direktors, lai ar tevi aprunātos, - paziņoja Harrieta, vienlaikus asi un rezignēti. Iesākumā Līsbeta tikai pagriezās. Viņa pamanīja, ka Rikards Fagers tīra sava uzvalka piedurknes, it kā baidītos, ka, atrodoties cietuma kamerā, būtu nosmērējies.

Viņa lūpas nenosakāmi kustējās un acis bija samiegtas. Likās, viņš cenšas radīt iespaidu. Lai gan viņam Līsbeta īpaši nepatika. Turklāt tas bija abpusēji. Arī viņai viņš nepatika. Viņa bija lasījusi pārāk daudz Fagera e-pastu.

- Man ir labas ziņas, - viņš sacīja.

Līsbeta klusēja.

- Labas ziņas, - viņš atkārtoja.

Viņa turpināja klusēt, un Rikards Fagers acīm redzami kļuva aizkaitināts.

- Vai tu kurla esi, vai kā? - viņš jautāja.

- Nē.

Viņa nodūra skatienu grīdā.

- Ak tā, nu labi, - viņš turpināja. - Tev atlikušas deviņas soda izciešanas dienas. Taču mēs tevi atbrīvosim jau rīt no rīta. Drīzumā tevi nopratinās komisārs Jans Bublanskis no Stokholmas, un mēs gribētu, lai tu ar viņu sadarbojies.

- Tad jūs mani vairs nevēlaties šeit paturēt?

- Gribam vai negribam, tam nav nozīmes, taču mums ir jāseko direktīvām, turklāt personāls ir konstatējis...

Likās, ka Rikardam Fageram ir grūti izrunāt vārdus.

- ...ka tu esi labi uzvedusies, un tas ir gana labs iemesls, lai tevi izlaistu pirms laika, - viņš turpināja.

- Es neesmu uzvedusies labi, - viņa iebilda.

- Neesi? Es lasīju ziņojumus...

- Izdomājumi, nekas vairāk. Gluži kā tavi paša ziņojumi.

- Ko tu zini par maniem ziņojumiem?

Līsbeta joprojām lūkojās grīdā un atbildēja kodolīgi un ātri, it kā lasītu no lapiņas:

- Es zinu, ka tie ir slikti uzrakstīti un liekvārdīgi. Tu nereti izmanto nepareizus locījumus un raksti neritmiski, bet galvenokārt ziņojumi ir lišķīgi un neprofesionāli, bet reizēm arī melīgi. Tu noklusē informāciju, kuru, nenoliedzami, esi saņēmis. Tu esi pārliecinājies, lai ieslodzījumu vietu pārvalde domā, ka drošības nodaļa ir brīnišķīga vieta, un tas ir nopietns pārkāpums, Rikard. Tā dēļ Farijas Kāzi soda izciešanas laiks pārvērtās par elli. Tas viņai gandrīz maksāja dzīvību, bet mani tas padara traku.

Rikards Fagers neatbildēja. Tikai pavēra muti, un tā neapzināti noraustījās. Seja viņam kļuva bāla. Tomēr viņš mēģināja vēlreiz. Nokremšļojās un nesakarīgi jautāja:

- Ko tu te runā, meitenīt? Ko tu ar to domā? Vai esi lasījusi manus ziņojumus, publiskotos dokumentus?

- Iespējams, daži no tiem bija arī publiskoti.

Rikards Fagers, pats neapzinādamies, iekliedzās:

- Tu melo!

- Es nemeloju. Esmu tos lasījusi, un tev nav jāsatraucas, kā es pie tiem tiku.

Viss vīrieša ķermenis trīcēja.

- Tu esi...

- Kas tad?

Likās, ka Rikards Fagers nespēj atrast piemērotu apzīmējumu.

- Es gribu tev atgādināt, ka tava izlaišana brīvībā var nekavējoties tikt atcelta, - viņš sāka šņākt.

- Nu tad atcel to! Mani interesē tikai viena lieta.

Uz Fagera lūpām parādījās sviedru lāses.

- Un tā būtu? - viņš domīgi jautāja.

- Lai Farija Kāzi saņem visu iespējamo palīdzību un atbalstu un tiek turēta absolūtā drošībā, līdz viņas advokāte Annika Džan-nīni dabūs viņu prom no šejienes. Pēc tam viņai nepieciešama liecinieku aizsardzības programma.

Rikards Fagers iesaucās:

- Tu neesi tādā situācijā, lai kaut ko pieprasītu!

- Tur tu kļūdies, jo tev vispār nevajadzētu atbildēt par kādu nebūt situāciju, - viņa asi noskaldīja. - Tu esi melis un blēdis, kas ļāvis gangsterei pārņemt svarīgāko nodaļu tavā cietumā.

- Tu nesaproti, ko runā, - viņš tik tikko spēja izdvest.

- Man vienalga, ko tu domā. Man ir pierādījumi pret tevi, un es tikai gribu zināt, kas notiks ar Fariju Kāzi.

Vīrieša skatiens nekontrolēti šaudījās.

- Mēs par viņu parūpēsimies, - viņš beidzot nomurmināja.

Likās, viņš kaunas par saviem vārdiem, tāpēc draudīgi piebilda:

- Man laikam vajadzētu piebilst, ka Farija Kāzi nav vienīgā, kas ir nopietni apdraudēta.

- Ej prom no šejienes! - Līsbeta sacīja.

- Es tevi brīdinu. Es to nepacietīšu...

- Arā!

Rikarda Fagera labā roka trīcēja. Lūpas raustījās, un sekundi vai divas viņš stāvēja kā pārakmeņojies. Acīmredzot gribēja teikt vēl kaut ko, taču pārdomāja, pagriezās un pavēlēja Harrietai aizslēgt aiz viņa kameras durvis. Pēc tam viņš paraustīja durvis, un brīdi vēlāk viņa soļi jau skanēja gaitenī.

Farija Kāzi dzirdēja soļus un domāja par Līsbetu Salanderi. Reizi pa reizei viņa atkal atsauca atmiņā, kā Līsbeta metās uzbrukumā un kā Benito sabruka uz betona grīdas. Farija tik tikko spēja domāt par ko citu. Aina atkal un atkal uzpeldēja viņas prātā. Reizēm tā radīja asociācijas un noveda pie citām domām, pie visa, kā dēļ viņa bija nonākusi šeit.

Viņa, piemēram, atcerējās, kā dažas dienas pēc sarunas ar Jamalu bija gulējusi savā gultā Siklā un lasījusi Tagores dzeju. Kā Baširs ap trijiem bija ielūkojies viņas istabā un nošņācis, ka meitenēm nav jālasa, jo tā viņas kļūstot par palaistuvēm un izvirtulēm, un bija iecirtis viņai pļauku. Tomēr pārmaiņu pēc viņa nesadusmojās un nesašļuka. Drīzāk pliķis deva viņai spēku, un viņa bija piecēlusies un aizgājusi uz dzīvojamo istabu, ar skatienu sekojusi jaunākajam brālim Kalilam.

Tajā pēcpusdienā viņa ik minūti mainīja savus plānus. Viņa apsvēra palūgt Kalilam palaist viņu ārā. Palūgt piezvanīt sociālajam dienestam, policijai, viņas vecajai skolai. Viņa pārliecinātos, lai viņš sazinās ar kādu žurnālistu vai imamu Ferdusi vai Fatimu. Viņa draudētu, ka pārgriezīs vēnas, ja viņš nepalīdzēs.

Taču neko no tā visa viņa nepateica un neizdarīja. īsi pirms pulksten pieciem viņa atvēra savu drēbju skapi. Tajā nebija nekā vairāk kā vien lakati un mājas drēbes. Kleitas un svārki jau sen bija sagraizīti un izmesti. Tomēr viņai joprojām piederēja pāris džinsu un teniskurpes. Tad viņa aizgāja līdz virtuvei, tur jau sēdēja Baširs un Ahmeds un draudīgi blenza uz māsu. Tomēr viņa palika mierīgi stāvam, īpaši neiedziļinoties abu sarunbiedru sacītajā, kad pēkšņi saklausīja soļus pie ārdurvīm, Kalila soļus. Tai brīdī viņa reaģēja ātri, kā steigas un nerealitātes miglā, -no virtuves atvilktnes viņa pakampa nazi, žigli to noslēpa zem blūzes un metās uz ārdurvīm.

Kalils zilā treniņtērpā stāvēja pie durvīm un šķita nelaimīgs un apjucis. Viņš noteikti bija dzirdējis māsas soļus, jo nervozi sāka knibināties ap durvju slēdzeni. Farija smagi elsoja. Piepeši viņa izgrūda:

- Tev jālaiž mani ārā, Kalil. Es tā vairs nevaru dzīvot. Labāk atņemšu sev dzīvību.

Kalils pagriezās un veltīja māsai tik nelaimīgu skatienu, ka viņa paspēra soli atpakaļ. Tai brīdī viņa saklausīja Baširu un Ahmedu pieceļamies no krēsliem virtuvē, bet viņa jau bija izvilkusi nazi un klusi teica:

- Izliecies, ka es tev draudu, Kalil, dari, kas tev jādara! Tikai laid mani ārā!

- Viņi mani nogalinās, - viņš sacīja, un Farijai jau likās, ka tās ir beigas.

Nekas neizdosies. Šādu cenu viņa nebija gatava maksāt. Baširs un Ahmeds tuvojās, un viņa arī dzirdēja balsis kāpņutelpā. Plāns bija izgāzies. Par to viņa bija pārliecināta. Tomēr tas notika. Ar to pašu nelaimīgo sejas izteiksmi Kalils atvēra durvis, Farija ļāva nazim nokrist uz grīdas un metās prom. Viņa paskrēja garām tēvam un Razanam, kuri stāvēja kāpņu telpā, un metās lejup. Kādu brīdi viņa nedzirdēja neko, tikai pašas elpu un soļus. Tad viņa saklausīja murminošas balsis virs viņas un smagus, niknus soļus, kas dzinās pakaļ. Viņa atcerējās, kā bēga. Tas bija tik neparasti. Viņa nebija devusies ārā vairākus mēnešus. Un tik tikko spēja pakustēties, jo bija nožēlojamā fiziskā formā. Tomēr likās, ka rudens vēji un dzestrais vēsums nes viņu uz priekšu.

Viņa skrēja tā, kā nekad agrāk nebija skrējusi, - krustām šķērsām gar dzīvojamām mājām, lejup gar ūdeni Flammarbī ostā, un augšup pa celiņiem, tad pāri tiltam uz Ringvēgenu. Tur viņa ielēca autobusā, kas viņu aizveda līdz Vāsastānai, tad klupdama krizdama turpināja skriet arī pēc tam. Un, kad viņa nonāca pie Uplandsgātanas mājas durvīm un uzsteidzās trīs stāvus augstāk, un piezvanīja pie durvīm, viņas elkoņi bija asinīs.

Farija atcerējās, kā tur stāvēja, ieklausoties soļos durvīm otrā pusē. Viņa lūdzās, cerēja un aizvēra acis. Tad durvis atvērās, bet viņa bija nobijusies līdz nāvei. Jamals bija tērpies rītasvārkos, un, lai gan bija dienas vidus, viņš bija neskuvies, izpūrušiem matiem un izskatījās dezorientēts un pārbijies. Uz brīdi viņai likās, ka ir pieļāvusi kļūdu. Bet Jamals bija vienkārši apjucis. Viņš tik tikko spēja to aptvert, līdz beidzot sacīja:

- Paldies, mīļais Dievs! Paldies!

Farija iekrita Jamala rokās, ķermenis trīcēja, bet viņa nevēlējās laist viņu vaļā. Jamals ieveda viņu dzīvoklī, aizvēra durvis un cieši tās aizslēdza ar pamatīgu atslēgu, un vienīgi šajā brīdī viņa sajutās droši. Ilgi, ļoti ilgi viņi nebilda ne vārda. Tikai, savijušies kopā, bija atslīguši uz nelielās gultas. Stundas gāja, un beidzot viņi sāka runāties un skūpstīties, raudāt, līdz beigu beigās sāka mīlēties. Smagums viņas krūtīs mazinājās. Bailes pagaisa, un viņa ar Jamalu saauga vienā veselā, tā bija sajūta, kādu viņa iepriekš nebija jutusi. Taču viņa nezināja - un ari negribēja zināt -, kādas pārmaiņas notika viņas mājās Siklā. Ģimene bija ieguvusi jaunu ienaidnieku, un šis ienaidnieks bija Kalils.

Mīkaelam bija grūti saprast, ko Mālina vēlējās pateikt. Viņš tik ļoti bija koncentrējies, lai sazinātos ar Hildu fon Kanterborju, ka tik tikko spēja kaut ko saklausīt. Viņš sēdēja taksometrā ceļā uz Ruterfuhsgātanu pie Skanstullas. Dziļāk parkā ļaudis gulšņāja un sauļojās. Ridarfjerdenā šurpu turpu šaudījās motorlaivas.

- Paklausies, Mīkael! - viņa sacīja. - Es tevi no sirds lūdzu. Tu pats mani ievilki šajā jezgā.

- Zinu, piedod. Es nespēju koncentrēties. Sāksim visu no sākuma. Tu runā par laiku, kad Leo sēdēja un rakstīja savā birojā, vai ne tā?

- Tieši tā! Man tas šķita ļoti aizdomīgi.

- Un tev ienāca prātā, ka viņš rakstīja testamentu.

- Nav runa par to, ko viņš rakstīja. Bet gan kā.

- Kā viņš to rakstīja?

- Viņš rakstīja ar labo roku, Mīkael. Pēkšņi es apjautu, ka Leo visos laikos ir bijis kreilis. Viņš taču vienmēr rakstīja ar kreiso roku. Viņš noķēra ābolus, apelsīnus vai kas nu pagadījās ar kreiso roku. Bet tobrīd viņš bija labrocis.

- Izklausās ļoti dīvaini.

- Tur nu tev taisnība. Es laikam neapzināti par to iedomājos, kad ieraudzīju Leo kādā televīzijas programmā pirms laba laika. Tajā programmā viņš demonstrēja kādu savu prezentāciju. Un turēja pulti labajā rokā.

- Piedod, Mālina, bet tas mani īsti nepārliecina.

- Es neesmu vēl beigusi. Ari no tā es neizpūtu ziloni. Tobrīd es to pat īsti nepiefīksēju. Taču arī ūdens pudeles no galda viņš ņēma ar labo roku, korķi noskrūvēja ar kreiso, un, ieliedams ūdeni glāzē, viņš to turēja labajā rokā. Tobrīd man šī doma ienāca prātā pirmoreiz. Pēc tam es devos pie viņa aprunāties.

- Taču saruna izgāzās.

- Pilnībā. Viņš tikai vēlējās tikt no manis vaļā un tad pie bāra sagrāba vīna glāzi ar labo roku. Patiesībā - toreiz man šermuļi pārskrēja pār kauliem.

- Vai tam nevarētu būt kāds neiroloģisks skaidrojums?

- Tā viņš pats to skaidroja.

- Ko? Tu viņu konfrontēji?

- Es ne. Bet pēc tam jutos kā jukusi. Nespēju noticēt pati savām acīm. Es noskatījos visas televīzijas pārraides, kuras varēju atrast internētā, un aprunājos ar vecajiem kolēģiem, un tas tikai apstiprināja to, ka jūku prātā. Neviens neko nebija ievērojis. Tāpat neviens nekad neko nepamana, vai tu par to esi iedomājies? Taču tad es sazinājos ar Nīnu Vestu. Viņa strādā par valūtas mākleri, un viņai piemīt labas novērošanas spējas, arī viņa bija to pamanījusi. Tu nespēj iedomāties, cik patīkami bija to dzirdēt. Viņa esot Leo par to jautājusi.

- Un ko viņš bija atbildējis?

- Viņš izskatījies satraukts un sācis murmināt. Tad viņš esot sacījis, ka ir ambidekstrs.

- Ko tas nozīmē?

- To, ka viņš vienlīdz labi rīkojas ar abām rokām. Es šo to pameklēju internētā. Tādu ir viens procents no visas pasaules iedzīvotājiem. Daži veiksmīgi sportisti ir ambidekstri, piemēram, tenisists Džimijs Konors, ja tu viņu atceries.

- Ak jā.

- Leo sacīja, ka pēc mātes nāves pēkšņi no labroča kļuvis par kreili, ka tā esot sava veida izlaušanās brīvībā. Ka esot sācis jaunu dzīvi.

- Vai tas nevarētu būt pietiekams izskaidrojums?

- Nezinu. Hiperakūzija un ambidekstrija vienam un tam pašam cilvēkam? Tas pat man ir par daudz.

Bridi Mikaels klusēja un lūkojās uz Cinkensdammas pusi.

- Protams, viņam var piemist divas neparastas īpašības. Bet... - Viņš nedaudz aizdomājās. - Tev taisnība, kaut kas tajā izklausās aizdomīgi. Vai vēlāk tiksimies?

- Noteikti, - viņa atbildēja.

Mikaels nolika klausuli un turpināja virzīties uz Skanstullu, kur dzīvoja Hilda fon Kanterborja.

Jans Bublanskis gadu gaitā bija iemīļojis Līsbetu Salanderi, taču nejutās īpaši ērti viņas klātbūtnē. Viņš zināja, ka viņai nepatīk varas iestādes, un tas pat bija saprotami, ņemot vērā viņas pagātni, tomēr ar aizspriedumiem bija jātiek galā.

- Tev jāsāk uzticēties cilvēkiem, Līsbet, pat policijai. Citādi tev būs grūti, - viņš sacīja.

- Es centīšos, - viņa sausi noteica.

Viņi atradās H ēkā. Bublanskis sēdēja apmeklētāju telpā uz krēsla tieši iepretī Līsbetai un nemierīgi trinās. Viņaprāt, meitene izskatījās neparasti jauna šai vietai. Un viņš pamanīja sarkanus pleķus viņas melnajos matos.

- Pirmām kārtām vēlos izteikt visdziļāko līdzjūtību par Hol-gera Palmgrēna zaudējumu. Tas noteikti tev bija smags trieciens. Es atceros, kad zaudēju savu sievu...

- Skip it'! - viņa to pārtrauca.

- Labi. Ķersimies pie lietas. Vai tev ir kaut mazākā nojausma, kāpēc lai kāds gribētu nogalināt Palmgrēnu?

LIsbeta Salandere pieskārās savam plecam, nedaudz virs krūtīm, kur joprojām par sevi atgādināja sena šāviena rēta. Tad sāka runāt neparasti vēsā balsī, kas Bublanskim lika justies vēl [14] neērtāk, taču priekšrocība bija tā, ka viņa runāja lakoniski un tieši - ikviena nopratinātāja sapnis.

- Pirms pāris nedēļām Holgeru apmeklēja kāda veca kundze, vārdā Maja Brita Torela, kas bija strādājusi par sekretāri pie profesora Juhannesa Kaldina, bijušā Sv. Stefana bērnu psihiatriskās klīnikas vadītāja Upsālā.

- Vai tu tur uzturējies?

- Viņa par mani bija izlasījusi laikrakstos un atstāja kaudzi dokumentu, kas, pēc Holgera domām, nesaturēja nekādu jaunu informāciju, tomēr apstiprināja to, ko mēs vienmēr bijām zinājuši, taču nebijām sapratuši tā apmērus: mani bērnībā vēlējās nodot adopcijai. Es vienmēr biju domājusi, ka tas noticis pārpratuma pēc, ņemot vērā situāciju ar manu kretīnisko tēvu. Taču patiesībā tas bija zinātnisks eksperiments, kuru inscenēja viena no varas iestādēm, saukta par Ģenētikas un dabaszinātņu reģistru. Šī iestāde ir slepena, un man neizdevās noskaidrot atbildīgo vārdus, tas mani kaitināja. Tāpēc es piezvanīju Holgeram un lūdzu viņam rūpīgāk pārlasīt dokumentus. Man nav ne jausmas, ko viņš tajos atrada. Zinu tikai to, ka Mikaels Blumkvists piezvanīja, lai paziņotu man par viņa nāvi, iespējams, slepkavību. Tāpēc mans padoms jums - sazinieties ar Māju Britu Torelu. Viņa dzīvo Apudenā. Iespējams, viņai ir dokumentu kopijas. Pagaidām būtu labi, ja jūs ar viņu sazinātos.

- Paldies, - viņš sacīja. - Tā bija vērtīga informācija. Ar ko šī iestāde nodarbojās?

- Man liekas, tās nosaukums jau visu izsaka.

- Nosaukums var maldināt.

- Ir viens kretīns, vārdā Telebūrians.

- Mēs viņu esam nopratinājuši.

- Nopratiniet vēlreiz.

- Vai tev ir kāda nojausma, kas mums jāmeklē?

- Jūs varat mēģināt iztaujāt Upsālas ģenētikas centra vadītājus. Bet šaubos, ka, to ceļu iedami, jūs kaut ko atradīsiet.

- Vai tu varētu būt precīzāka, Līsbet? Par ko ir runa?

- Par zinātni - vai, pareizāk sakot, par pseidozinātni - un par idiotiem, kas iztēlojas, ka viņi varētu zināt, kā mūs ietekmē sociālā vide un ģenētiskais mantojums, nododot bērnus adopcijai.

- Neizklausās labi.

- Es teiktu: ļoti precīzs secinājums, - viņa sacīja.

- Vai ir vēl kāds pavediens?

- Nē.

Bublanskis viņai īsti neticēja.

- Tu droši vien zini, ka Holgera pēdējie vārdi bija Parunā ar Hildufon... Vai tie tev kaut ko izsaka?

Tie Līsbetai izteica gan. Tie viņai daudz ko izteica un jau tad, kad bija piezvanījis Mīkaels. Tomēr pagaidām viņa neko neteica. Tam bija savi iemesli, un tieši tāpēc viņa nepieminēja ari Leo Manheimeru vai sievieti ar dzimumzīmi. Uz pārējiem Bublanska jautājumiem viņa atbildēja īsi. Pēc tam viņi atvadījās, un Līsbeta tika aizvesta atpakaļ uz savu kameru. Pulksten deviņos nākamajā rītā viņa savāks savas mantas un atstās Flodberju. Viņa saprata, ka Rikards Fagers joprojām grib tikt no viņas vaļā.

12. NODAĻA 20. JŪNIJS

Rākela Greica, kā vienmēr, bija neapmierināta ar kārtību. Viņai vajadzētu būt stingrākai pret istabenēm. Viņai vajadzēja slaucīt un tīrīt pašai, aplaistīt istabas augus un sakārtot grāmatas, glāzes un krūzes. Tomēr viņa jutās slikti, un arī mati šķipsnām turpināja krist ārā. Viņa sakoda zobus. Bija daudz kas jāpaspēj, un viņa jau atkal pārlasīja dokumentus, ko bija paņēmusi no Holgera Palmgrēna. Nebija grūti saprast, kuras no piezīmēm bija kalpojušas par iemeslu zvanam.

Tajās nebija nekā satraucoša, jo īpaši tāpēc, ka Telebūrians bija gana laipns, lai viņu pieminētu tikai ar vārda pirmo burtu. Pati iestāde nebija aprakstīta, nedz ari minēti citi bērni. Taču tas nebija tas sliktākais. Sliktākais bija tas, ka Holgers Palmgrēns tos bija izlasījis tagad, pēc tik daudziem gadiem.

Protams, tā varēja būt sakritība. Tā uzskatīja Martins Steinbergs. Varbūt šie dokumenti atradušies pie Holgera jau gadiem, un tikai tagad viņš tos bija pāršķirstījis, jo vēlējies noskaidrot šādu tādu informāciju, īpaši nepievēršot tai uzmanību. Šādā gadījumā viņas veiktā operācija bija vājprātīgi aplams solis. Taču Rākela Greica neticēja sakritībām, vismaz ne tad, kad tik daudz bija likts uz spēles, un viņa zināja, ka Holgers Palmgrēns pirms neilga laika bija apciemojis Līsbetu Salanderi Flodberjā.

Rākela Greica negrasījās vēlreiz Līsbetu Salanderi novērtēt par zemu, jo īpaši tagad, kad dokumentos bija pieminēta Hilda fon Kanterborja. Hilda bija vienīgā saikne, kas varētu Līsbetu aizvest pie viņas pašas. Protams, Rākela Greica bija pārliecināta, ka Hilda nav palaidusi muti kopš viņas nelaimīgās draudzības ar Agnētu Salanderi. Taču nekas nebija akmeni cirsts, turklāt pastāvēja iespēja, ka apkārt klīst šo dokumentu kopijas, un tāpēc pats svarīgākais bija noskaidrot, kā Palmgrēns pie tiem ticis. Vai tas būtu saistīts ar seno izmeklēšanu pret Telebūrianu vai ari viņš tos dabūjis vēlāk - un kurš tādā gadījumā viņam tos varēja iedot? Rākela bija pārliecināta, ka visi konfidenciālie dokumenti no Sv. Stefana bērnu psihiatriskās klīnikas ir iznicināti, bet, iespējams... Viņa iegrima pārdomās, un pēkšņi viņai prātā iešāvās kāda ideja: Juhanness Kaldīns, klīnikas vadītājs. Kaldīns vienmēr bija kā skabarga acī. Vai viņš pirms savas nāves būtu kādam nodevis dokumentus vai ari to izdarījis kāds no viņa tuvākajiem, piemēram, viņa...

Rākela nolamājās pie sevis.

- Protams, tā maita.

Viņa devās uz virtuvi un norija divas pretsāpju tabletes, uzdzerot glāzi citronūdens. Tad piezvanīja Martinām Steinbergam -kaut kas tam gļēvulim jāizdara ari pašam - un lika viņam nekavējoties sazināties ar Māju Britu Torelu.

- Tagad! Nekavējoties! - viņa sauca. - Negaidi!

Pēc tam viņa apēda rukolas salātus ar valriekstiem un tomātiem un uzkopa vannasistabu. Pulkstenis bija pusseši pēcpusdienā. Bija karsti, lai gan balkona durvis bija atvērtas. Viņa alka novilkt polo kreklu un uzvilkt lina blūzi. Bet viņa pretojās kārdinājumam. Un jau atkal kuru reizi iedomājās par Hildu. Rākela necieta Hildu. Hilda bija alkoholiķe un palaistuve. Tomēr savulaik Rākela bija viņu apskaudusi. Vīrieši krita pie viņas kājām, patiesībā - ari sievietes un bērni, un Hildai jau tolaik piemita brīvs un plašs skatījums uz lietām.

Viņu projekts patiesībā nebija nekas unikāls. Iedvesmu viņi bija smēlušies Ņujorkā. Taču viņa ar Martinu jau ilgi bija vadījuši projekta izstrādi, un, lai gan rezultāti reizēm viņus pārsteidza, bet dažkārt lika arī vilties, viņai nekad nebija šķitis, ka cena ir pārāk augsta. Dažiem bērniem dzīvē klājās grūtāk nekā citiem, tā nu tas bija. Bet dažu bērnu dzīve bija kā lielais laimests loterijā.

Projekts nr. 9 no sākta gala bija cēls un svarīgs, vismaz pēc viņas domām. Tas ļautu pasaulei saprast, kādā veidā ir iespējams radīt spēcīgākus un harmoniskākus indivīdus, un tāpēc bija tik nožēlojami, ka L.M. un D.B. bija salaiduši visu grīstē un piespieduši viņu ķerties pie tik radikālām metodēm. Pārkāpumi viņu īpaši nemocīja, un reizēm pat viņai pašai tas šķita dīvaini. Rākela Greica sevi pazina pietiekami labi. Viņa zināja, ka viņai trūkst spējas nožēlot. Taču dažkārt viņu satrauca sekas.

Uz Karbergsvēgenas bija dzirdami attāli saucieni un smiekli. Virtuve un dzīvojamā istaba oda pēc tīrīšanas līdzekļiem un slimnīcas spirta. Viņa atkal palūkojās rokaspulkstenī, piecēlās no rakstāmgalda un paņēma citu ārsta somu - melnu un modernu, kā arī jaunu, neuzkrītošu parūku, citas saulesbrilles un dažas šļirces un ampulas, vēl arī mazu pudelīti zilas krāsas. Skapī viņa sameklēja mēteli ar sudrabainiem rakstiem, bet uz plaukta hallē - arī pelēku cepuri. Tad viņa izgāja ārā un gaidīja, līdz Benjamins atbrauks viņai pakaļ un aizvedīs uz Skanstullu.

Hilda fon Kanterborja ielēja glāzē vīnu. Un dzēra pavisam lēnām. Viņa pilnīgi noteikti bija alkoholiķe. Tomēr viņa nedzēra tik daudz, kā varētu šķist. Viņa pārspīlēja ar patēriņu, gluži kā pārspīlēja ar citiem saviem trūkumiem. Hilda fon Kanterborja nebija tikai novecojis aristokrātisks vārds, kā daudzi domāja. Nedz arī sieviete, kas klenderēja apkārt un nodzērās. Viņa joprojām publicēja zinātniskos rakstus, tikai ar pseidonīmu - Leonards Barks.

Viņas tēvu sauca Vilmers Kārlsons, viņš bija uzņēmējs un vienlaikus arī blēdis, līdz Sundsvallas tiesa viņu notiesāja par smagām krāpnieciskām shēmām. Tad viņš uzzināja par kādu jaunu leitnantu no dragūniem, vārdā Johans Fredriks Kanterberjs, kas miris duelī 1787. gadā un tādējādi beidzis savu dinastiju. Pēc ilgām pārrunām un dažādām shēmām Vilmeram Kārlsonam, neskatoties uz Ridarhusetas striktajiem noteikumiem, izdevās nomainīt vārdu - nevis uz Kanterberju, bet gan uz Kanterborju, un uz paša atbildību viņš pievienoja/on, kas lēnām parādījās arī publiskajos reģistros.

Hildai šķita, ka uzvārds ir neveikls un samākslots, jo īpaši pēc tam, kad tēvs viņus pameta un ievācās nožēlojamā divistabu dzīvoklī Timro centrā. Fon Kanterborjs tajā vidē izklausījās tikpat nepiemēroti, kā viņa pati būtu jutusies, esot Ridarhusetā, un, iespējams, daļa viņas personības izveidojās, spītējot uzvārdam. Pusaudžu gados viņa izmēģināja narkotikas un pavadīja laiku ar pilsētas padibenēm.

Tomēr no ceļa viņa nenogāja. Skolā mācījās cītīgi un pēc vidusskolas iestājās Stokholmas Universitātē, lai studētu psiholoģiju. Par spīti tam, ka iesākumā viņa lielākoties ballējās, pasniedzējiem izdevās pievērst viņu mācībām. Hilda bija izskatīga, inteliģenta un moderni domājoša. Un viņai piemita spēcīga morāle, lai gan ne tādā veidā, kā tolaik gaidīja no jaunas sievietes. Viņa nemēdza sēdēt malā un klusēt. Taču viņa necieta netaisnību un nekad nenodeva uzticēšanos.

Neilgi pēc doktora darba aizstāvēšanas viņa aiz nejaušības kādā mazā restorānā Rērstrandsgātanā Vāsastānā uzskrēja virsū socioloģijas profesoram Martinām Steinbergam. Kā jau visi dok-toranti, viņa Martinu pazina. Viņš bija garš un izskatīgs ar labi koptām ūsām un mazliet atgādināja kinoaktieri Deividu Naivenu. Tomēr viņš bija precējies ar ietekmīgu sievieti, vārdā Ģertrūde, kuru reizēm uzskatīja par vīrieša māti, jo viņa bija četrpadsmit gadus vecāka par savu vīru un ļoti vienkārša, jo īpaši - ņemot vērā Martina ģenialitāti.

Klīda runas, ka Martins Steinbergs mēdz tikties ar citām sievietēm. Runāja, ka viņš patiesībā ir daudz spējīgāks un ietekmīgāks, nekā bija rakstīts viņa CV, lai gan arī tam nebija ne vainas. Viņš strādāja par lektoru Sociālajā augstskolā, kā arī vadīja valsts mēroga izmeklēšanas. Lai gan Hilda jau tolaik uzskatīja viņu par pārlieku dogmatisku un iesīkstējušu, viņai viņš patika un ne jau tikai izskata dēļ. Viņai Martins šķita kā mīkla, kas par katru cenu ir jāatrisina.

Tāpēc viņa sastinga, kad ieraudzīja Martinu restorānā ar kādu sievieti - pavisam citādu nekā viņa sieva. Svešiniecei bija pelēk-blondi mati un skaists, mērķtiecīgs skatiens, slaida figūra un karalisks starojums, kā arī garas, glītas rokas un košsarkani nagi. Hilda nebija pārliecināta, ka šī tikšanās ir romantiskas dabas, taču Martins Steinbergs izturējās izvairīgi, kolīdz pamanīja Hildu. Patiesībā visā šai situācijā nebija nekā neparasta. Taču likās, ka Hilda ir ieraudzījusi gabaliņu no tās slepenās dzīves, kādu bija iztēlojusies Martinām Steinbergam piemērotu, un viņa ātri izsteidzās ārā.

Nākamās dienas un nedēļas Martins Steinbergs viņu vēroja ar tādu kā ziņkāri, līdz kādu vakaru uzaicināja Hildu pastaigāties pa parku līdzās institūtam. Todien debesis bija tumšas. Martins ilgi klusēja, it kā būtu gatavs atklāt ko slepenu un svarīgu. Pēkšņi viņš pārtrauca klusumu ar jautājumu, kas satrieca ar savu banalitāti:

- Hilda, vai tu kādreiz esi domājusi par to, kāpēc tu esi tāda, kāda esi?

Viņa pieklājīgi atbildēja:

- Jā, Martin, esmu gan.

- Tas ir viens no lielajiem jautājumiem ne vien mūsu pagātnes, bet arī nākotnes dēļ, - viņš turpināja.

Tā tas sākās. Viņa tika iesaistīta projektā nr. 9, un ilgu laiku tas šķita pavisam nevainīgi. Pat ikdienišķi. Tikai fakts, ka dažādi audžuģimenēs dzīvojoši bērni no dažādām sociālajām vidēm piedalās testos un pētījumos. Daži no viņiem bija ļoti apdāvināti. Citi ne. Taču rezultāti netika publicēti, un iesākumā viņa neredzēja cinisma vai bērnu izmantošanas pazīmes. Gluži otrādi -projekta ietvaros bija manāmas rūpes un raizes, un dažos aspektos tika ieviesti jauni, zinātniski atklājumi, kas nebija saistīti ar bērnu nodošanu adopcijai.

Tomēr palika neatbildēti jautājumi: kā tika izvēlēti bērni un kāpēc tik daudzi no viņiem bija nonākuši tik dažādās vidēs? Pamazām viņa sāka saprast sakarību. Bet tad durvis jau bija aizvērušās, un patiesībā viņa projektu uzskatīja par pieņemamu. Viņa spēja gaišās krāsās saskatīt ne vien kopumu, bet arī katru no atsevišķajiem gadījumiem.

Tad rudenī pienāca ziņa, ka medībās nošauts Kāris Sēgers. Un viņa nobijās ne pa jokam. Hilda nolēma atbrīvoties no saistībām. Martins un Rākela Greica to uzreiz nojauta. Un uzgrūda virkni darbu, kas viņu kādu laiku vēl noturēja projektā. Viņa bija nolēmusi izglābt vienu no meitenēm. Meitene dzīvoja kopā ar savu dvīņumāsu īstā ellē Lundagātanā Stokholmā. Tomēr varas iestādes viņas labā neko nedarīja, un Hildai bija jāatrod risinājums - audžuģimene.

Bet tas nebija tik vienkārši, kā varēja domāt, un viņa satuvinājās ar meiteni un viņas māti. Viņa tās aizstāvēja, bet tas viņai maksāja ne vien karjeru, bet gandrīz arī dzīvību. Reizēm Hilda to nožēloja. Tomēr nereti arī lepojās. Tādos brīžos viņai šķita, ka tas ir labākais, ko viņa jebkad bija izdarījusi, strādājot reģistrā.

Vakaram tuvojoties, Hilda iedzēra Chardonnay un lūkojās laukā pa logu. Visapkārt bija manāmi cilvēki, kuri šķita laimīgi. Vai viņai pašai nevajadzētu doties laukā un apsēsties ar grāmatu kādā no restorānu terasēm? Viņa nepaspēja izsekot savai domu gaitai, kad pēkšņi lejā uz ielas pamanīja pazīstamu siluetu. Sieviete bija tikko izkāpusi no melna Renault. Tā bija Rākela Greica, un sākotnēji varētu domāt, ka šai situācijā nav nekā neparasta. Rākela šad tad mēdza ierasties, lai apsveicinātos un apbērtu ar glaimiem un komplimentiem. Taču pēdējā laikā viss likās aplam. Rākela pa telefonu bija izklausījusies satraukta un nervoza un atkal bija izteikusies draudīgi. Gluži kā agrāk.

Viņa stāvēja uz trotuāra, citādi ģērbusies un tomēr atpazīstama, un viņai līdzās bija nostājies Benjamins. Benjamins Foršs bija Rākelas padotais un labā roka, kurš darīja visu, ko viņa lika, un pārsvarā tika pieaicināts tad, kad bija nepieciešams muskuļu spēks un piespiedu darbi. Hilda sabijās un pieņēma ātru un radikālu lēmumu.

Viņa paķēra savu maku, mēteli un mobilo telefonu, kura skaņa bija izslēgta un kurš stāvēja uz galda. Tad izskrēja no dzīvokļa un aizslēdza durvis. Tomēr viņa bija pārāk lēna. Lejā, pie ieejas, jau bija dzirdami soļi, un Hildu pārņēma panika - viņa steidzās lejup, labi apzinoties, ka var ieskriet viņiem taisni rokās. Taču, paldies Dievam, abi gaidīja liftu. Hilda paspēja izskriet dārzā, kas bija vienīgais iespējamais ceļš, lai izvairītos no galvenās ieejas. Dārzu norobežoja dzeltens mūris, kam viegli varēja tikt pāri, ja vien piebīdīja tuvāk mūrim dārza galdiņu. Viņa pārrāpās pāri mūrim kā tāds neveikls bērns un nolēca kaimiņu dārzā, tad caur to nonāca uz Bohūsgātanas. Tur pagriezās uz Ēriksdālsbādetas un ūdens pusi. Viņa gāja ātriem soļiem, lai gan kreisā kāja pēc lēciena smeldza, turklāt viņa nebija gluži skaidrā.

Nonākusi pie Orstavīkenas brīvdabas trenažieriem, viņa izvilka mobilo telefonu. Kāds bija zvanījis neskaitāmas reizes, un, kad Hilda beidzot noklausījās ziņas automātiskajā atbildētājā, viņa sastinga. Jo piepeši saprata: kaut kas patiešām nav kārtībā. Viņu centās uzmeklēt žurnālists Mīkaels Blumkvists, un, pat ja viņš pieklājīgi atvainojās par traucējumu, viņa balsī varēja saklausīt satraukumu, vēl jo vairāk, kad otrajā ierunātajā ziņā viņš sacīja, ka pēc Holgera Palmgrēna nāves ir “īpaši spiedīgi tikties”.

Holgers Palmgrēns, viņa murmināja pie sevis. Holgers Palmgrēns. Kāpēc vārds likās tik pazīstams? Viņa pameklēja vīrieša vārdu mobilajā telefonā un nekavējoties atcerējās. Holgers Palmgrēns

taču bija Līsbetas Salanderes vecais aizbildnis. Kaut kas bija sagājis grīstē, un tas nebija labi. Ja mediji rāvās pēc informācijas, tad viņa, visticamāk, ir ķēdes vājākais posms.

Viņa gāja aizvien ātrāk, piesardzīgi lūkojoties uz jūru un kokiem, un visiem cilvēkiem, kas bija devušies laukā un pastaigājās vai sēdēja zālē un mielojās piknikā. Netālu aiz brīvdabas trenažieriem pie publiskās laivu novietnes uz izklāta pleda sēdēja trīs puiši pusaugu vecumā un dzēra alu, izturoties visai augstprātīgi un nievājoši. Viņa apstājās un vēlreiz aplūkoja mobilo telefonu. Hilda fon Kantenborja nebija ar tehniku uz “tu”, taču zināja, ka ar telefona palīdzību var viegli sadzīt pēdas. Tāpēc viņa ātri piezvanīja savai māsai, lai gan tai pašā brīdī to nožēloja. Jo katra saruna ar māsu atstāja vainas apziņas un apvainojumu pēcgaršu. Tobrīd viņa devās pie puišiem un izvēlējās uzrunāt vienu no tiem - to ar garajiem, šķipsnās salipušajiem matiem un izšūto džinsa jaku. Viņa pasniedza puisim savu telefonu.

- Lūdzu! - viņa sacīja. - Tas ir iPhone, pavisam jauns. Ņem to! Tu taču proti nomainīt SIM karti, vai ne?

- Pie velna, kāpēc tu man to dod?

- Jo tu izskaties pēc jauka puiša. Tikai nepērc narkotikas! -viņa vēl noteica un tad steidzīgiem soļiem metās prom pa vakara saulē apspīdēto laukumu.

Pēc trīsdesmit minūtēm viņa, mirkdama sviedros, stāvēja pie bankomāta Hūmstullā un izņēma trīstūkstoš kronu skaidrā naudā, tad devās uz Centrālo staciju. Hilda nolēma doties uz Nīšēpingu, uz nelielu piepilsētas viesnīcu, kurā reiz pirms daudziem gadiem bija slēpusies, kad visi universitātes kolēģi bija viņu apvainojuši, nosaucot par palaistuvi.

Mīkaels Blumkvists durvīs sastapās ar kundzi gados. Galvā viņai bija cepure, un mētelis šķita itin glīts, aiz viņas nāca spēcīgs vīrietis viņa vecumā, kurš noteikti bija vismaz divus metrus garš, ar apaļu seju un mazām ačelēm un spēcīgām rokām. Bet viņš par to nedomāja. Bija tikai priecīgs, ka ticis iekšā mājā. Ātri uzskrēja pa kāpnēm līdz Hildas fon Kanterborjas dzīvoklim un steidzās zvanīt pie durvīm.

Brīdi vēlāk viņš jau atkal devās ārā un aizstaigāja līdz viesnīcai Clarion pie Skanstullas, kur vēlreiz mēģināja piezvanīt. Klausuli pacēla kāds iedomīgs puisis, varbūt viņas dēls.

- Čau!

- Čau! - Mīkaels atbildēja. - Vai Hilda tur būtu?

- Te nav nekādas nolādētās Hildas. Tagad tas ir mans mobilais.

- Ko tu ar to domā?

- Kaut kāda traka tante man to atdeva.

- Kad?

- Tikko.

- Kāda viņa šķita?

- Satraukta un apjukusi.

- Kur tu atrodies?

- Ka tik ne ari, - puisis pateica un beidza sarunu.

Mīkaels nolamājās. Nezinot cita ceļa, viņš iegāja viesnīcas Clarion bārā un pasūtīja glāzi Guinness alus.

Vajadzēja apdomāties, tāpēc viņš apsēdās klubkrēslā pie loga ar skatu uz Ringvēgenu. Aiz viņa recepcijā stāvēja vecs, plikpaurains kungs, kurš iekarsis strīdējās par savu viesnīcas rēķinu. Netālu no viņa galdiņa sēdēja divas meitenes un sačukstējās.

Domas viņu vajāja, un Mīkaels sāka prātot par Līsbetu. Viņa bija pieminējusi vārdu sarakstus un Leo Manheimeru, kura psihoterapeits Kāris Sēgers pirms divdesmit pieciem gadiem tika nošauts medībās. Nebija nekādu šaubu, ka stāsts ietiecas tālu pagātnē, jo īpaši pēc Holgera Palmgrēna nāves un ari pēc dokumentu izpētes, kurus Mīkaels bija atradis Holgera mājās uz grīdas.

Parunā ar Hildu fon...

Vai būtu iespējams, ka viņš domāja kādu citu personu, nevis Hildu fon Kanterborju? Tas bija iespējams, taču neizklausījās

ticami, turklāt Hilda bija izturējusies satraukti un atdevusi savu telefonu kādam pusaugu puisim. Mikaels iedzēra Guinness un palūkojās uz meitenēm pa labi no bāra. Likās, viņas sačukstas par viņu. Bet Mikaels vairs nepievērsa viņām uzmanību, izņēma savu telefonu un sāka meklēt informāciju par Hildu fon Kanter-borju. Viņš pieņēma, ka meklētais neatradīsies Google meklētāja pirmajās lappusēs vai vispār nebūs pieejams tīklā. Taču, iespējams, viņam izdosies kaut ko sameklēt starp rindiņām. To nekad nevarēja zināt. Pavedieni mēdza slēpties banālās vai šķietami nenozīmīgās interviju atbildēs vai arī hobiju un interešu tematos.

Mīkaels neko neatrada. Hilda fon Kanterborja bijusi ļoti ražīga zinātnisko rakstu autore līdz brīdim, kad tika atlaista no Stokholmas Universitātes. Pēc tam viņa pieklusa, un vecajos materiālos Mīkaels nemanīja nevienu kompromitējošu faktu, kas liecinātu par noslēpumiem vai aizdomīgām lietām, nedz arī kaut ko, kas norādītu uz adopcijai nolemtiem bērniem, vēl jo mazāk - par hiperakūzistiskiem zēniem, kas no kreiļiem kļuvuši par lab-ročiem.

Toties Hilda savos pētījumos šķita pārliecinoša un saprātīga, jo īpaši - argumentējot pret rasistisko rīcību, kas tolaik parādījās pētījumos par ģenētikas nozīmi intelekta attīstībā, turklāt viņa bija uzrakstījusi nelielu rakstu žurnālā Journal of Applied Psychology par tā saukto “Flinna efektu” - tā norādot, ka cilvēces izmērāmā apdāvinātība ir stabili pieaugusi, sākot ar 1930. gadu, visticamāk, tāpēc, ka mūsu smadzenes pakļautas nepārtrauktai stimulācijai.

Taču Mīkaels neatrada nekādus pavedienus. Atkal pacēla skatienu un paraudzījās uz ielu, viņš pasūtīja vēl vienu Guinness. Un apsvēra, vai nevajadzētu kādam piezvanīt, varbūt sameklēt rakstos pieminētos kolēģus un raksta līdzautorus. Tad viņš vienkārši sāka meklēt uzvārdu “fon Kanterborjs” un atrada tikai vienu Zviedrijā dzīvojošu cilvēku ar tādu uzvārdu. Tā bija sieviete, sešus gadus jaunāka par Hildu, vārdā Šarlote, kura dzīvoja pāris kvartālu no Renstiernasgātanas. Viņa ir friziere, kurai pieder pašai savs salons Jētagātanā. Mīkaels pameklēja attēlus ar Hildu un Šarloti fon Kanterborjām un saskatīja līdzību - droši vien abas ir māsas. Daudz nedomājot, viņš sastādīja Šarlotes numuru.

- Lota, - sieviete atbildēja.

- Mani sauc Mīkaels Blumkvists, esmu žurnālists no Millennium, - viņš sacīja un tūlīt pat saklausīja, ka Šarlote kļūst satraukta.

Tas nebija nekas neparasts. Viņš nereti par to atvainojās un mēdza jokot, ka viņam vajadzētu rakstīt vairāk pozitīvu rakstu, lai cilvēki tik ļoti nebītos, kad viņš piezvana. Taču šoreiz viņš juta, ka satraukuma cēlonis ir pavisam kas cits.

- Man ļoti žēl, ka traucēju. Bet man vajadzētu sazināties ar Hildu fon Kanterborju, - viņš sacīja.

- Kas ar viņu atgadījies?

Viņa nejautāja: Vai kaut kas ar viņu atgadījies? Viņa jautāja: Kas ar viņu...

- Kad tu pēdējo reizi ar viņu sazinājies? - viņš vaicāja.

- Pirms nepilnas stundas.

- Kur viņa tobrīd atradās?

- Vai es drīkstu jautāt, kāpēc tu zvani? Es domāju...

Viņa saminstinājās.

- Ko tieši?

- Ne jau katru dienu viņu meklē žurnālisti.

Sieviete smagi elpoja.

- Es negribēju tevi satraukt, - Mīkaels sacīja.

- Viņa izklausījās nobijusies un panikā. Kas notiek?

- Godīgi sakot, es pats nezinu, - Mīkaels turpināja. - Bet ir nogalināts kāds vecs, jauks kungs, vārdā Holgers Palmgrēns. Es biju līdzās, kad viņš cīnījās par savu dzīvību, un pēdējais, ko viņš teica, - man jāatrod Hilda un jāaprunājas ar viņu. Es domāju, ka viņa zina kaut ko svarīgu.

- Par ko ir runa?

- Tieši to es cenšos noskaidrot. Vēlos viņai palīdzēt. Gribu, lai mēs palīdzam viens otram.

- Vai esi par to pārliecināts?

Mikaels atbildēja pārsteidzoši godīgi:

- Manā darbā neko nevar tik viegli apsolīt. Patiesība - ja vien man izdosies to atrast - reizēm var nodarīt pāri tiem, kam mēs vēlam labu. Bet lielākā daļa no mums parasti jūtas labāk, kad pastāstām to, kas mūs nomoka.

- Viņa jūtas draņķīgi, - Lota sacīja.

- Es saprotu.

- Patiesībā viņa pēdējos divdesmit gadus jūtas draņķīgi. Bet tagad likās sliktāk nekā jebkad agrāk.

- Kāpēc, tavuprāt, tā ir?

- Man... man nav ne jausmas.

Mikaels saklausīja šaubas sievietes balsī un metās uz priekšu kā kobra.

- Vai es varētu ar tevi uz bridi satikties? Skatos, ka tu dzīvo pavisam netālu.

Lota fon Kanterborja likās satraucamies vēl vairāk. Tomēr viņš bija diezgan drošs, ka viņa padosies un pateiks “jā”. Tāpēc viņu pārsteidza, ka Lota atbildēja ar skarbu un nelokāmu “nē”.

- Es negribu tikt iejaukta, - viņa piebilda.

- Kur iejaukta?

- Nu...

Viņa pieklusa, un Mikaels klausulē sadzirdēja smagas elsas; viņš saprata, ka tieši šis mirklis ir no svara. Kā žurnālists viņš jau iepriekš bija to pieredzējis. Cilvēki nonāk tādā punktā, kurā apsver - ļauties vai ne. Šādos brīžos viņi sastingst un koncentrējas, un cenšas apsvērt rīcības sekas. Viņš zināja, ka tas bieži vien beidzas ar to, ka viņi sāk runāt. Šaubas viņus nospiež, tādējādi atbrīvojot neapzinātu spēku. Taču nebija nekādas garantijas, un viņš centās neizklausīties pārlieku nepacietīgs.

- Vai tu kaut ko mēģini pateikt?

.

- Hilda reizēm publicē rakstus ar pseidonīmu Leonards Barks, - sacīja Lota fon Kanterborja.

- Ko! Vai tā ir viņa?

- Tu zini šo vārdu?

- Es gan esmu iesīkstējis žurnālists, kas pārsvarā koncentrējas uz konkrētiem tematiem, tomēr šad tad pārlasu ari kultūras slejas. Man patīk, kā viņš - vai viņa - raksta. Ko tu ar to gribi pateikt?

- Ka viņa kā Leonards Barks publicēja rakstu laikrakstā Svenska Dagbladet ar nosaukumu “Dzimuši kopā, auguši šķirti”. Man liekas, tas bija pirms gadiem trim.

- Labi.

- Raksts bija par zinātnisku pētījumu, kuru veica Minesotas Universitātes darbinieki. Rakstā nav nekā neparasta. Bet tas viņai bija ļoti svarīgi, to varēja just pēc tā, kā viņa par to runāja.

- Labi, - viņš turpināja. - Ko tu mēģini pateikt?

- Patiesībā neko. Vienkārši varēja manīt, ka kaut kas Hildu nomoka saistībā ar šo rakstu.

- Vai tu varētu izteikties precīzāk?

- Es neko daudz nezinu. Man nekad nav bijusi vēlēšanās tajā visā rakāties, un Hilda ne reizes nav bildusi ne pušplēsta vārda, lai gan es bieži viņu tincināju. Tomēr es minēšu, ka tu izdarīsi tos pašus secinājumus saistībā ar rakstu, ko es.

- Liels paldies. Es to izlasīšu.

- Apsoli, ka nerakstīsi par viņu neko sliktu!

- Es domāju, ka šajā jezgā atrodami krietni ļaunāki tēli par Hildu, - viņš atbildēja.

Viņi atvadījās, un Mīkaels samaksāja par Guinness un izgāja no viesnīcas Clarion. Pārgāja pāri krustojumam uz Jētagātanu un turpināja ceļu uz Medborjarplacenu un Sanktpaulsgātanu. Viņš izvairījās no paziņām un nepazīstamiem cilvēkiem, kas gribēja ar viņu runāt. Mīkaelam nebija noskaņojuma socializēties. Viņš tikai vēlējās izlasīt rakstu. Tomēr nogaidīja, līdz bija nonācis mājās un ieslēdzis datoru.

Mīkaels rakstu izlasīja trīs reizes un pēc tam izlasīja vēl vairākas citas publikācijas par to pašu tematu, kā arī veica dažus telefona zvanus. Viņš pārstāja strādāt tikai tad, kad pulkstenis rādīja viens naktī. Tad izdzēra glāzi Barolo un sāka prātot, vai viņš gadījumā, par spīti visam, nav sācis saprast notikušo, pat ja joprojām neizprata Līsbetas Salanderes lomu notiekošajā.

Man ir jārunā ar Līsbetu, Mīkaels nodomāja. Lai ko arī teiktu cietuma vadība.

2.DALA SATRAUCOŠĀS SKANAS 21. JŪNIJS

Minora sekstakords sastāv no pamattoņa, tercas, kvintas un sekstas melodiskajā minora gammā.

Amerikāņu džezā un popmūzikā parasti tiek izmantots minora septakords. Tas tiek uzskatīts par elegantu un skaistu.

Minora sekstakords tiek izmantots reti. Tā skanējums tiek vērtēts kā skarbs un jaunu vēstošs.

13. NODAĻA 21. JŪNIJS

Lisbeta Salandere bija gatava pamest Flodberjas cietumu. Viņa cerēja, ka šī ir pēdējā reize, kad te atrodas. Tobrīd viņa stāvēja apsardzes telpā, kur to no galvas līdz kājām nopētīja puisis, iespējams, tikpat vecs, cik viņa, - īsiem matiem, piesārtušu seju un mazām, iedomīgām ačelēm.

- Zvanīja Mikaels Blumkvists un interesējās par tevi, - puisis sacīja.

Lisbeta pat nepaskatījās uz viņu un ignorēja ari teikto. Pulkstenis bija pusdesmit priekšpusdienā, un viņas vienīgā vēlēšanās bija - ātrāk tikt prom. LIsbetu kaitināja birokrātija, tāpēc viņa ātri uzkleksēja pāris neizlasāmu rindiņu uz viņai pasniegtajiem dokumentiem, žigli paķēra savu klēpjdatoru un mobilo telefonu. Un beidzot tika izlaista.

Lisbeta izgāja pa vārtiem, tad gar mūri un dzelzceļa sliedēm tika līdz pieturai, apsēdās uz sarkanā, aplupušā soliņa līdzās lauku ceļam un sāka gaidīt 113. autobusu uz Erebrū. Bija svelmains un skaidrs rīts, nejuta ne mazāko vēja pūsmiņu, un ap Līsbetu riņķoja vien dažas mušas. Un, lai gan viņa sēdēja, seju pagriezusi pret sauli un likās izbaudām laikapstākļus, viņa nebija īpaši priecīga, ka tikusi brīvībā.

Tomēr prieku radīja fakts, ka viņai atkal ir savs klēpjdators, un, tā sēdēdama uz soliņa - melnos džinsos, kas lipa pie kājām, -Līsbeta atvēra datoru un ievadīja paroli. Pārbaudīja, vai Annika Džannīni, kā solījusi, ir atsūtījusi policijas izmeklēšanas materiālus par Jamala Čovdhurija nāvi. Jā, materiāli tiešām atradās e-pastā, un tas bija labi. Rūpīgāk tos varēs aplūkot mājupceļā autobusā.

Annikai Džannīni bija sava teorija, aizdomas, kas daļēji balstījās uz savādo faktu, ka Farija Kāzi bija klusējusi visās policijas nopratināšanās, bet daļēji arī uz kādu nelielu videomateriālu, kurš bija uzņemts metrostacijā Hūrnstullā un kuru Annika acīmredzot bija parādījusi arī kādam imamam Botširkas mošejā, vārdā Hasans Ferdusi. Imams uzskatīja, ka Annika ir tikusi uz pēdām. Bet bija vajadzīgs vēl kāda viedoklis, un Līsbeta, pielietojot savas datorprasmes un to noskatoties, varētu šo to secināt. Videofragments bija starp daudziem citiem policijas izmeklēšanas materiāliem. Tomēr, pirms Līsbeta to paspēja atvērt, viņa uzmeta skatienu ceļam, dzeltējošajiem laukiem, un domas aizklīda pie Holgera Palmgrēna. Viņa bija domājusi par viņu teju visu nakti. Aprunājies ar Hildu fon...

Vienīgā Hilda fon, ko Līsbeta jebkad bija pazinusi, bija Hilda fon Kanterborja, vecā Hilda ar izteiksmīgajiem žestiem un labsirdīgo smaidu sejā, kuru Līsbetas bērnībā bieži varēja sastapt sēžam viņu virtuvē Lundagātanā, - viena no retajām mātes draudzenēm laika posmā, kad visa dzīve bija teju sabrukusi. Hilda bija tikai mātes atbalsts, vismaz tā uzskatīja Līsbeta, un nevarēja būt cilvēks, kurš saistīts ar noslēpumiem. Tieši tāpēc Līsbeta kādu dienu pirms vairākiem gadiem bija viņu uzmeklējusi, un abas pavadīja vakaru, pļāpājot un dzerot lētu Rose vīnu. Līsbeta bija vēlējusies uzzināt ko vairāk par savu māti. Un Hilda bija daudz ko pastāstījusi, arī Līsbeta šo to atklāja Hildai, pat uzticēja tādas lietas, kuras nebija stāstījusi Holgeram. Tas bija garš vakars, kad ne reizi vien tika paceltas glāzes par Agnētu un visām tām sievietēm, kuru dzīvi sadragājuši kretīni un izvirtuļi.

Tomēr Hilda pat ne ar pušplēstu vārdu nebija pieminējusi reģistru. Vai viņa būtu slēpusi pašu svarīgāko? Bija grūti tam noticēt. Līsbeta uzskatīja, ka spēj sajust, ja kāds kaut ko slēpj. Tomēr, protams, Hildas nožēlojamā fasāde varēja viņu apmuļķot. Viņa atcerējās failus, kurus bija lejupielādējusi no Aivara datora, atcerējās pāris iniciāļu uz dokumentiem. Kaut kur tajos bija arī H.K. Vai tie varētu nozīmēt “Hilda fon Kanterborja”? Līsbetu pārņēma aizdomas, piepeši saprotot, ka Hilda, iespējams, bija daudz ietekmīgāka persona, nekā viņai tolaik šķitis. Un viņu pāršalca dusmas. Tomēr, nē, ar spriedumu vēl jāpagaida.

Autobuss nr. 113 uz Erebrū, saceļot putekļu un smilšu mākoni, lēni tuvojās. Viņa samaksāja šoferim un apsēdās pašā aizmugurē. Tur viņa noskatījās videomateriālu no metrostacijas Hūrnstullā, kas bija uzņemts 10. oktobrī, īsi pēc pusnakts, teju pirms diviem gadiem. Vairākas reizes to tinot uz priekšu un atpakaļ, viņu ieinteresēja kāda niecīga detaļa - aizdomās turamā vīrieša rokas kustības. Vai tas varētu ko nozīmēt? Pārliecības nebija.

Kustību atpazīšana, kā viņa zināja, bija vēl nenobriedusi zinātne. Līsbeta šaubījās, ka mūsu žestiem piemīt matemātiski precīzs nospiedums. Tieši tāpēc pagaidām tos bija sarežģīti izskaitļot. Katra mazākā kustība saturēja tūkstošiem informācijas fragmentu, un tie bija grūti analizējami. Ikreiz mēs pakasām pakausi citādi. Mēs vienmēr žestikulējam noteiktā veidā, taču nekad neatkārtojam precīzas kustības. Būtu nepieciešami sen-sori, signālu procesori, žiroskopi, akselerometri, algoritmi, Furjē analīze, frekvences un attāluma mērītāji, lai precīzi aprakstītu un salīdzinātu kustības. Bet, tiesa, internētā varēja atrast lejupielādējamas programmas. Taču, nē, viņa tām neticēja. Tas prasītu pārāk daudz laika, tad jau labāk pieķerties kādai citai domai.

Līsbeta iedomājās par saviem draugiem Hakeru republikā un par dziļo neironu tīkliem jeb DNN, ar kuriem Plague un Trinity tik ilgi bija strādājuši. Vai tos varētu kaut kā pielietot? Tas nebūtu tik neiespējami. Viņai būtu nepieciešams atrast lielāku reģistru ar

iepriekš analizētām roku kustībām, kuras algoritmi varētu izpētīt un salīdzināt. Tātad viss tomēr ir iespējams.

Mājupceļā, jau sēdēdama vilcienā, Līsbeta intensīvi strādāja, līdz beigu beigās viņai prātā iešāvās neparasta doma. Izmeklēšanas dienestiem tā nepatiktu, jo īpaši viņas pirmajā dienā pēc atbrīvošanas. Bet tam ar to nebija nekādas saistības. Līsbeta izkāpa no vilciena Stokholmas Centrālajā stacijā un ar taksometru devās uz mājām Fiskargātanā, lai turpinātu strādāt.

Dans Brodijs nolika ģitāru - nule kā iegādātu Ramirez - uz kafijas galdiņa un gāja uz virtuvi, lai pagatavotu dubulto espresso, kuru brīdi vēlāk izdzēra tik ātri, ka apdedzināja mēli. Bija rīts, pulkstenis rādīja desmit minūtes pāri deviņiem. Laiks bija paskrējis nemanot. Viņš bija iestrēdzis “Recuerdos de la Alhambra" ritmos un jau kavēja darbu. Neviens, visticamāk, par to nesatrauksies, un tomēr - viņš negribēja radīt par sevi nepareizu priekšstatu. Tāpēc Dans atkal izgāja no virtuves un, ticis guļamistabā, atvēra drēbju skapja durvis. Izvēlējās baltu kreklu un tumšu uzvalku, kā arī melnas Church kurpes. Bet brīdi vēlāk, kad bija apģērbies, noskrējis lejup pa kāpnēm un jau ticis uz ielas, piepeši pamanīja, ka ir spiedīgi karsts. Vasara bija pilnbriedā, bet tas viņu īpaši neiepriecināja.

Uzvalks šajā gadalaikā īsti neiederējās. Drēbes saules gaismā likās pārlieku piegulošas un ciešas, un jau pēc pāris metriem viņa mugura bija mikla un paduses - sasvīdušas. Un tas viss tikai pastiprināja viņā svešāduma sajūtu. Viņš palūkojās uz Hum-lingenas dārzu - satraukumu radīja zāles pļāvēja skaņa, tāpēc viņš ātrā tempā turpināja ceļu uz Stūreplāna pusi, un, lai gan saspringums nebija zudis, viņš ar atvieglojumu pamanīja arī citus uzvalkos tērpušos vīriešus, kuru sejas bija bālas un kuri izskatījās tikpat nomocījušies kā viņš. Svelme bija uznākusi negaidīti pēc gara lietavu perioda. Tālāk uz Birgerjarlsgātanas stāvēja ātrās palīdzības mašīna, un Dans iedomājās par savu māti.

Tolaik viņu sauca Daniels Brolins. Viņa māte nomira neilgi pēc dzemdībām. Un arī tēvs - ceļojošs muzikants, kurš nekad nebija uzskatījis par vajadzīgu rūpēties par dēlu, - nomira agri, no aknu cirozes, pēc ilglaicīgas dzeršanas. Daniels uzauga bērnunamā Jēvlē un vēlāk, aptuveni sešu gadu vecumā, kā viens no četriem audžubērniem pārcēlās uz kādu lauku īpašumu ziemeļos no Hudiksvallas. Bērnība pagāja, smagi strādājot - kopjot lopus, audzējot labību un nodarbojoties pat ar mājlopu kaušanu un cūku sadalīšanu. Zemnieks, audžutēvs Stēns, neslēpa, ka ir pieņēmis audžubērnus - visus zēnus -, lai tie palīdzētu viņam lauku darbos. Kad Stēns uzņēmās aizbildniecību, viņš bija precējies ar vienkāršu sarkanmatainu sievieti, vārdā Kristīna. Taču Kristīna ātri vien no turienes nozuda un vairs netika manīta. Runāja, ka viņa pārcēlusies uz dzīvi Norvēģijā, un neviens no tiem, kas jebkad bija saticis Stēnu, nebūtu pārsteigts, ka viņa tā izdarīja. Stēns bija ārkārtīgi neglīts. Garš un izstīdzējis, bet viņam bija labi kopta bārda, kas agri bija sākusi sirmot, tā padarot viņu līdzīgu labsirdīgam večukam. Taču ap muti un pieri jautās skarbums, kas cilvēkus biedēja. Viņš reti smaidīja, un viņam nepatika runāt, tādā veidā lieki tērējot laiku, jo viņš ienīda izlikšanos un tukšu salmu kulšanu.

Stēns mēdza teikt: “Nekļūstiet iedomīgi! Nedomājiet, ka esat kā vērti.” Kad zēni savā puiciskajā aizrautībā atzinās, ka nākotnē vēlas kļūt par profesionāliem futbola spēlētājiem, advokātiem vai miljonāriem, viņš tikai nošņāca: “Katram jāzina sava vieta!” Viņš bija skops attiecībā uz uzslavām, uzmundrinājumiem vai naudu. Viņš gatavoja pats savu degvīnu, ēda gaļu, kuru pats bija nomedījis vai izaudzējis, un principā uzturēja pats savu saimniecību. Netika pirkts nekas tāds, ko nevarētu dabūt izpārdošanā, kas nebūtu nocenots vai kam nebūtu sarkanās krāsas cenu zīmes. Mēbeles tika iegādātas lietoto mantu tirgotavās vai tika paņemtas no kaimiņiem un radiem. Dzīvojamā māja bija nokrāsota kliedzoši dzeltenā krāsā, un neviens nesaprata, kāpēc, līdz atklājās, ka krāsu Stēns dabūjis bez maksas.

Stenam trūka estētisku izjūtu, un viņš nekad nelasīja grāmatas vai laikrakstus. Tomēr Dānieļu tas netraucēja. Viņam skolā bija pieejama bibliotēka. Sliktāk bija ar Stēna muzikālo gaumi -viņam derdzās viss, kas nebija jautrs vai zviedrisks. Daniels neko daudz nebija mantojis no sava bioloģiskā tēva, atskaitot uzvārdu un Levin ģitāru ar neilona stīgām. Tā ilgi mētājās bēniņos, taču, kad Danielam apritēja vienpadsmit gadu, viņš to beidzot paņēma rokās un... iemīlēja. Ne vien tāpēc, ka instruments jau sen viņu gaidīja, bet arī tādēļ, ka piepeši saprata: viņš ir dzimis, lai spēlētu.

Daniels ātri apguva pamatakordus un harmonijas un prata nospēlēt jebkuru dziesmu, kas skanēja pa radio, pat tad, ja viņš to bija dzirdējis tikai vienu reizi. Ilgi viņš spēlēja ierasto repertuāru puisim no viņa paaudzes: ZZ-Top “Tush”, Scorpions balādi “Still Loving You", Dire Straits “Money For Nothing”, dažu labu roka klasiku. Taču tad kaut kas atgadījās. Reiz kādā vēsā rudens dienā viņš no skolas bija aizlavījies uz mājām. Viņam bija četrpadsmit gadu, un tolaik skola bija gatavā elle. Viņš viegli apguva jaunas lietas, taču grūtības sagādāja ieklausīties skolotājos. Puisi traucēja kņada un troksnis, kas valdīja visapkārt, un viņš vienmēr ilgojās pēc lauku klusuma un miera. Viņš centās tikt prom no burzmas, cik nu apstākļi to ļāva, un atrast laiku sev.

Todien - pulkstenis bija īsi pēc pussešiem - viņš ienāca virtuvē un ieslēdza radio, kas atskaņoja kaut ko banālu un vienkāršu. Viņš pamainīja frekvences un atrada radio P2. Nekad agrāk viņš nebija klausījies P2. Viņaprāt, šī raidstacija bija paredzēta veciem vīriem, un dzirdētais tikai apstiprināja viņa aizdomas. Tas bija kaitinošs klarnetes solo. Izklausījās pēc bitēm vai trauksmes signāla.

Taču Daniels turpināja klausīties, un pēkšņi kaut kas notika. Melodijā iejaucās ģitāras skaņas - tās bija patīkamas un rotaļīgas. Un viņš nodrebēja. Telpā mainījās noskaņa, izklausījās vienlaikus pēc pielūgsmes un spriedzes, un zēns stāvēja kā apdullis. Daniels nedzirdēja nevienu citu skaņu - ne audžubrāļu lamas,

tiem kaujoties, ne putnu treļļus, ne traktorus vai attālās mašīnas, nedz arī soļus, kas tuvojās. Viņš tikai stāvēja, iegrimis pēkšņā un negaidītā laimē, un centās saprast, kāpēc šīs skaņas atšķiras no visa, kas dzirdēts iepriekš, un kāpēc tās tik spēcīgi viņu ietekmē. Tad skaustā un kaklā iecirtās sāpes.

- Tu, nelabojamais slīmest, domā, neesmu pamanījis, kā tu mēdz izvairīties no darbiem?

Tas bija Stēns. Viņš rāva zēnu aiz matiem, kliedza un lamājās. Tomēr Daniels to pat nepamanīja. Viņš bija koncentrējies tikai uz vienu: noklausīties skaņdarbu līdz galam! Likās, ka mūzika radījusi ko jaunu un nepazīstamu, tā bija bagātāka un plašāka nekā visa viņa dzīve. Lai gan viņš nesadzirdēja, kas izpildīja skaņdarbu, tomēr paspēja palūkoties vecajā virtuves pulkstenī virs plīts, pirms Stēns viņu izvilka no virtuves. Daniels saprata, ka laiks ir būtisks, un nākamajā dienā viņš skolā aizņēmās telefonu un piezvanīja uz Zviedrijas Radio.

Daniels nekad iepriekš nebija ko tādu darījis. Viņam pietrūka degsmes un pašpārliecinātības. Viņš bija no tiem, kas nekad necēla roku, pat ja zināja pareizo atbildi, un vienmēr jutās nožēlojami pilsētnieku priekšā, jo īpaši, ja tie strādāja smalkās darbavietās, piemēram, televīzijā vai radio. Tomēr šoreiz viņš piezvanīja un tika savienots ar Šellu Branderu no džeza nodaļas. Drebošā balsī, kas pievīla viņu pašu, Daniels jautāja par skaņdarbu, kas tika atskaņots īsi pēc pulksten pussešiem iepriekšējās dienas vakarā, drošības labad nodungojot dažas notis. Tas aiztaupīja Šellam Branderam saspringumu, mēģinot to atcerēties.

- Paskat tik? Vai tev tas patika?

- Jā, - viņš atbildēja.

- Tad tev ir laba gaume, jaunais cilvēk. Tas bija Džango Reinharda “Nuages”.

Daniels, kurš nekad iepriekš nebija nosaukts par jauno cilvēku, palūdza nosaukt skaņdarbu pa burtiem un vēl satrauktāk pajautāja:

- Kas viņš ir?

- Viens no slavenākajiem džeza ģitāristiem, es teiktu. Savus solo skaņdarbus viņš spēlēja tikai ar diviem pirkstiem.

Vēlāk atminoties sarunu, Daniels nebija pārliecināts, ko tieši Sells Branders bija pastāstījis un ko viņš uzzināja jau pēc tam, taču viens bija skaidrs - aiz dzirdētā skaņdarba slēpās vēsture, kas tikai palielināja tā vērtību. Džango bija dzimis Liberčī Beļģijā, nabadzīgā ģimenē, un nereti bija zadzis pat vistas, lai izdzīvotu. Ģitāru un vijoli viņš sāka spēlēt ļoti agri, un uz viņu tika liktas lielas cerības. Bet astoņpadsmit gadu vecumā viņš apgāza degošu sveci vagoniņā, kurā dzīvoja, un aizdedzināja vienu no savas sievas papīra ziediem (viņi pārtika, tirgojoties ar tiem), un vagoniņā izcēlās ugunsgrēks. Džango smagi apdega, un neviens vairs necerēja, ka viņš jebkad vēl spēlēs, jo īpaši pēc tam, kad divi no viņa kreisās rokas pirkstiem vairs nestrādāja, kā nākas. Tomēr viņš izveidoja jaunu spēles tehniku, turpināja attīstīt prasmes, ieguva pasaules slavu un kļuva par vienu no kulta ģitāristiem.

Bet bija vēl kāds fakts - Džango bija čigāns jeb roms, kā tādus cilvēkus dēvē mūsdienās. Daniels pats bija roms. Viņš piederēja pie klejotāju tautām. Daniels to bija uzzinājis sāpīgākajā no veidiem - tiekot atgrūstam un apsaukātam par tatāru. Ne brīdi viņš nebija šaubījies, ka viņa izcelsme ir dziļš apkaunojums visiem. Taču Džango liktenis lika viņam paraudzīties uz lietām no cita skatpunkta, un viņš sāka domāt: jā, esmu citāds nekā pārējie, tomēr noteikti - ne sliktāks. Ja Džango kļuva par vienu no pasaulē labākajiem mūziķiem, turklāt ar apdegušu roku, tad arī Daniels tāds varēja kļūt.

Pēc tam kad bija aizņēmies naudu no klasesbiedrenes, viņš iegādājās Džango Reinharda plati un iemācījās spēlēt visas viņa klasiskās dziesmas: “Minor Swing”, “Daphne”, “Belleville" un “Djan-gology”, tādējādi īsā laikā izmainot savu ģitārspēles manieri. Daniels pameta blūza gammas un sāka atskaņot minora sekst-akorda arpēdžijas, kā arī solo ar pazeminātā minora akordiem septiņu nošu gammās, un viņa kaislība uz mūziku ar katru dienu pieņēmās tikai spēkā. Viņš vingrinājās, līdz pirkstu galus pārklāja bieza ādas kārta, kas nemitējās svilt pat tad, kad viņš gulēja. Daniels sapņoja par to, ka spēlē. Ne par ko citu viņš nedomāja. Un, kolīdz radās iespēja, lavījās uz mežu, apsēdās uz akmens vai celma un vairākas stundas improvizēja. Nenogurstoši viņš sevī uzsūca jaunas zināšanas un ietekmējās no nedzirdētiem mūzikas stiliem, ne vien no Džango, bet ari no Džona Skofilda, Pēta Metenija un Maikla Sterna - visiem tālaika iespaidīgākajiem modernajiem džeza ģitāristiem.

Viņa attiecības ar Stēnu turpināja pasliktināties tādā pašā tempā. “Tu domā, ka esi kam derīgs, ko? Bet tu esi tikai mēsla gabals,” Stēns mēdza šņākt laikā un nelaikā un skaidroja, ka Daniels “vienmēr staigā ar degunu mākoņos”. Danielam, kurš vienmēr bija juties kā niecība un nožēlojams, tie bija nesaprotami vārdi. Viņš centās būt tik labs, cik vien varēja, vienīgi - viņš nespēja atteikties no spēlēšanas. Un drīz vien tika pie pļaukām. Nereti viņš saņēma sitienus ar dūrēm, un reizēm arī audžubrāļi neskopojās. Viņi belza brālim pa vēderu un rokām, baidīja viņu ar negaidīti skaļiem trokšņiem, sitot kopā metāla stieņus vai katliņus. Daniels sāka ienīst lauku darbus, naidu pavadīja nepanesamas ciešanas, jo īpaši vasarā, kad nebija iespējams no tā visa izvairīties, - nācās mēslot, art, irdināt un sēt.

Vasarās zēni bieži vien strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram. Pat Daniels, lai iepatiktos un tiktu pieņemts, rāvās melnās miesās, un dažkārt tas arī izdevās. Vakaros Daniels audžubrāļiem mēdza spēlēt dziesmas, kuras tie izvēlējās, un reizēm viņi pat aplaudēja, tādējādi Daniels ieguva sava veida cieņu. Tomēr viņš zināja, ka nereti ir tikai apgrūtinājums. Tālab centās turēties no visiem pa gabalu.

Kādu pēcpusdienu, kad saule svilināja skaustu, viņš dzirdēja tālumā dziedam melno strazdu. Tai laikā Danielam bija sešpadsmit gadu. Rudenī bija jāsāk mācīties vienpadsmitajā klasē, un viņš jau sapņoja par dienu, kad sasniegs astoņpadsmit gadu vecumu un kļūs pilngadīgs, un varēs doties prom. Plāns bija iestāties kādā no mūzikas augstskolām vai ari mēģināt atrast darbu kā džeza mūziķim. Strādāt smagi un mērķtiecīgi, lai kādu dienu varētu ierakstīt savu plati. Šie sapņi no viņa neatstājās -ne dienu, ne nakti. Un šoreiz - jau otro reizi savā dzīvē - viņš dabā sadzirdēja ko tādu, kas aizskāra viņa dvēselē kādu stīgu un aizvilināja prom no lauka.

Daniels, kā atbildēdams melnajam strazdam, sāka svilpot līdzi, aranžējot putna dziesmu, kas viņa prātā pārvērtās melodijā. Viņa pirksti kustējās tā, it kā spēlētu neredzamu ģitāru, un pēkšņi viņa augums notrīsēja. Vēlāk, jau pieaugušā vecumā, viņš nereti ilgojās atgriezties tajā brīdī, kad viņu pārņēma sajūta: ja vien neapsēdīsies un nesāks komponēt, kaut kas viņā neglābjami būs zudis. Nekas pasaulē šādos brīžos nespētu viņu aizkavēt aizlavīties prom no ikdienas darbiem un paņemt ģitāru. Daniels joprojām spēja atsaukt atmiņā to dīvaino satraukumu krūtīs, kad viņš basām kājām, darba drēbēm mugurā, ar ģitāru rokās steidzas lejup uz Blakošternenu, apsēžas uz nodrupušā tiltiņa, atsauc atmiņā izsvilpoto melodiju un pavada to ar ģitārspēli. Tās bija brīnum jaukas minūtes. Viņš tās atcerēsies vienmēr.

Taču tas nevilkās ilgi. Kāds no audžubrāļiem noteikti bija pamanījis Daniela nozušanu un pasūdzējies. Un tā reiz zēna priekšā nostājās Stēns - šortos un kailu ķermeņa augšdaļu -, turklāt viņš bija sasodīti nikns, un Daniels nezināja, vai vajadzētu atvainoties vai vienkārši mesties prom. Bet minstināšanās bija ieilgusi. Stēns izrāva ģitāru zēnam no rokām ar tādu spēku, ka pats atkrita atpakaļ, sadauzīdams elkoni. Kritiens nebija nopietns. Drīzāk izskatījās komiski. Taču Stēns saniknojās vēl vairāk. Košsarkanu seju viņš pielēca kājās un trieca ģitāru pret tiltu. Pēc tam šķita pārsteigts, it kā pats nesaprastu, ko ir izdarījis. Tomēr tam vairs nebija nekādas nozīmes.

Daniels jutās tā, it kā viņam būtu norauta kāda vitāli svarīga ķermeņa daļa. Viņš sāka kliegt “cūka”,“idiots”, vārdus, kurus nekad iepriekš nebija uzdrošinājies lietot. Pēc tam aizsteidzās pāri pļavai, iemetās dzīvojamā ēkā, sastūķēja mugursomā plates un dažus drēbju gabalus un pazuda no mocītāja sētas.

Viņš devās uz E4 šoseju, gāja stundām ilgi, līdz kāds tālbraucējs šoferis piekrita aizvest viņu līdz Jēvlei. Tad turpināja ceļu uz dienvidiem, pārnakšņoja mežā, zaga ābolus un plūmes, ēda mežā atrastās ogas. Kāda kundze gados, kas Dānieļu aizveda līdz Sēderteljai, iedeva zēnam šķiņķa sviestmaizi. Kāds jauns vīrietis, kurš viņu aizveda līdz Jenšēpingai, uzaicināja viņu pusdienās, līdz beidzot, 22. jūlija pašā vakarā, Daniels nonāca Gēteborgā. Dažas dienas vēlāk viņš atrada darbu ostā - slikti atalgotu, nelegālu - un pēc sešām nedēļām, knapi velkot dzīvību un nakšņojot kāpņu telpās, nopirka jaunu ģitāru. Protams, ne jau Selmer Maccaferri - Džango ģitāru, par kādu bija sapņojis, - bet gan lietotu Ibanez.

Daniels nolēma pieteikties darbam uz kuģa, lai dotos uz Ņujorku. Taču tas neizrādījās tik viegli, kā bija lasīts vai dzirdēts. Viņam nebija ne pases, ne vīzas, un darbu uz kuģa nevarēja izvēlēties uz laiku pēc savas patikas, pat tad, ja viņš būtu pieteicies vien par apkopēju. Bet reiz kādu vakaru, kad Daniela darbadiena ostā bija beigusies, viņu pie estakādes gaidīja kāda sieviete. Viņu sauca Anna Katrine Lidholma. Sieviete bija drukna, tērpusies sārtās, uzkrītošās drānās, bet viņai piemita draudzīgs skatiens. Sieviete bija sociālā darbiniece, kura skaidroja, ka ir saņēmusi telefona zvanu, un tikai tad Daniels uzzināja, ka ticis izsludināts meklēšanā kā bezvēsts pazudis. Un viņam cits nekas neatlika kā sekot dāmai uz sociālā dienesta biroju Jērntorjetā.

Anna Katrine paskaidroja, ka ir runājusi ar Stēnu pa telefonu, un vīrietis viņai šķitis ļoti patīkams, un tas savukārt padarīja Dānieļu domīgu.

- Viņam tevis pietrūkst, - sieviete piebilda.

Viņš atbildēja: “Muļķības,” - un sacīja, ka negrasās atgriezties. Ka viņu sitīs. Un viņa dzīve atkal pārvērtīsies par elli. Anna

Katrine bija ļāvusi zēnam runāt. Pēc tam piedāvāja vairākas alternatīvas. Bet neviena no tām nešķita gana apmierinoša. Viņš sacīja, ka tīri labi tiek galā viens pats un viņai neesot iemesla satraukumam. Savukārt Anna Katrine apgalvoja, ka Daniels ir pārāk jauns un ka viņam nepieciešams atbalsts un padomdevējs. Tajā brīdī viņš iedomājās par Stokholmas cilvēkiem - kā slepus mēdza tos dēvēt. Stokholmas cilvēki bija psihologi un ārsti, kas bērnībā viņu apraudzīja, - svēra, mērīja, intervēja un visu pierakstīja, kā arī lika pildīt visdažādākos testus.

Danielam tie nekad nebija patikuši. Reizēm viņš pēc tam ilgi raudāja, jutās vientuļš un vēl vairāk sasaistīts, domāja par savu mammu un nozagto dzīvi. Un tomēr - viņš stokholmiešus neienīda. Tie vienmēr uzmundrinoši smaidīja, paslavēja un sauca viņu par apķērīgu un gudru. Neviens patiesībā nebija izteicis neviena aizskaroša vārda. Šiem apciemojumiem kopumā viņš nepievērsa īpašu uzmanību. Viņš tos uztvēra kā dabisku varas iestāžu vēlmi uzzināt, kā viņam klājas audžuģimenē, un viņam nebija iebildumu, ka par viņu raksta medicīnas žurnālos vai disertācijās. Drīzāk viņš to uztvēra kā pazīmi, ka viņa eksistencei ir jēga par spīti visam. Reizēm - atkarībā no tā, kas ieradās, - viņš apmeklējumu uzskatīja par patīkamu iespēju izrauties no lauku darbiem, jo īpaši pēdējos gados, kad stokholmieši bija izrādījuši interesi par Daniela muzikālo talantu un nofilmējuši viņu spēlējam ģitāru. Dažbrīd puisim likās, ka stokholmieši pārsteigumā iepleš acis un sačukstas, tāpēc zēns mēdza sapņot, ka uzfilmētais materiāls tiks izplatīts tālāk un nonāks talantu aģentūrās vai mūzikas ierakstu kompānijās.

Psihologi un ārsti - nereti tie bija pat ļoti atšķirīgi cilvēki -zēnam nosauca tikai savu vārdu, un Daniels par viņiem neko daudz nezināja. Izņemot kādu sievieti, kas acīmredzot kļūdas pēc bija paņēmusi zēnu aiz rokas un stādījusies priekšā ar pilnu vārdu un uzvārdu. Tomēr viņš to atcerējās ne jau tāpēc. Viņš bija kā apburts ne vien viņas auguma un garo, sarkanblondo matu dēļ, nedz arī augsto papēžu dēļ, kas bija tik nepiemēroti lauku mīkstajai zemei, kāda bija viņu mājas priekšā. Sieviete bija zēnam uzsmaidījusi tā, it kā viņai patiešām puisēns būtu iepaticies. Viņu sauca Hilda fon Kanterborja, viņa valkāja blūzes un kleitas ar dziļu izgriezumu, viņai bija lielas acis un biezas, sārtas lūpas, kuras zēns alka noskūpstīt.

Tieši par viņu Daniels iedomājās, sēdēdams Gēteborgas sociālā dienesta birojā, kad lūdza iespēju piezvanīt. Viņš saņēma telefona katalogu ar Stokholmas apgabala numuriem un sāka to nervozi šķirstīt. Bet jau pēc kāda brīža bija absolūti pārliecināts, ka sieviete ar tādu vārdu vienkārši neeksistē, un pirmo reizi radās doma, ka stokholmieši, visticamāk, nav parasti Zviedrijas sociālā dienesta darbinieki. Tomēr pēc ilgākiem meklējumiem sievietes vārds beidzot atradās, un viņš sastādīja viņas numuru. Neviens uz zvanu neatbildēja, taču viņš ierunāja telefonā ziņu.

Nakti viņš pavadīja pilsētas misionāru patversmē, un nākamajā dienā, kad atkal jau sēdēja sociālā dienesta birojā, uzzināja, ka Hilda ir atzvanījusi un atstājusi citu telefona numuru. Uz to zvanot, viņa atbildēja. Sieviete izklausījās priecīga dzirdēt viņa balsi. Daniels nekavējoties saprata, ka viņa jau ir informēta par bēgšanu no audžutēva. Hilda sacīja, ka viņai ir “ļoti žēl”, un vēl viņa teica, ka Daniels ir “ārkārtīgi apdāvināts”. Tai brīdī viņš sajutās neizturami vientuļš un apspieda sevī impulsu raudāt.

- Palīdzi man! - viņš lūdza.

Sieviete atbildēja:

- Dārgais Daniel, es darītu visu, kas manos spēkos. Taču mēs drīkstam tikai vērot, nevis iejaukties.

Gadiem ejot, Daniels atcerējās šos vārdus ne vienu reizi vien, un tie bija viens no iemesliem, kāpēc viņš nolēma mainīt savu identitāti, kuru bija visiem spēkiem sargājis. Bet toreiz, dzirdot pazīstamo balsi klausulē, kas bija tik ļoti noraidoša, viņu pārņēma dziļa nepatika un viņš spēja tikai izdvest: “Ko tu ar to domā?” Hilda acīmredzot kļuva nervoza. Un sāka runāt par ko citu - ka Danielam vajadzētu pabeigt vidusskolu un nebūtu vēlams pieņemt pārsteidzīgus lēmumus. Viņš atbildēja, ka grib tikai spēlēt ģitāru. Hilda fon Kanterborja ierosināja, ka viņš varētu studēt mūziku. Turpretim Daniels apgalvoja, ka vēlas doties jūrā un pārcelties uz dzīvi Ņujorkā, lai tur spēlētu pilsētas džeza klubos. Bet viņa ietiepīgi centās pārliecināt puisi par pretējo. “Ne tavā vecumā un ne šādos apstākļos,” viņa vēl piebilda.

Pēc garām diskusijām ar Annu Katrīni un pārējiem sociālajiem darbiniekiem, kas kļuva aizvien nepacietīgāki, Daniels apsolīja apdomāties. Viņš sacīja, ka vēlas Hildu satikt. Viņa atbildēja, ka arī viņa cerot to satikt. Bet tas tā arī nekad nenotika. Daniels vairs nekad viņu nav redzējis, un viņam arī vairs nebija vajadzības apdomāt savu nākotni.

Viņš bija minējis, ka vēlas doties pāri jūrai uz Ņujorku, un, pirms viņš spēja aptvert, kā tas varēja notikt, negaidīti uzradās ļaudis, kas bija nokārtojuši pasi un vīzu, kā ari noorganizējuši viņam viesmīļa un virtuves zēna vietu uz kravas kuģa Valenusa rēderejā. Kuģis viņu aizvedīs nevis uz Ņujorku, bet gan Bostonu. Līdz ar darba līgumu viņš atrada lapiņu, uz kuras ar zilu lodīšu pildspalvu bija rakstīts: Bērkli Mūzikas koledža Bostonā, Masačū-setsā. Vēlu veiksmi! H.

Viņa dzīve vairs nekad nebija tāda kā agrāk. Viņš kļuva par Amerikas pilsoni, pieņēma vārdu Dans Brodijs un piedzīvoja neskaitāmus fantastiskus un aizraujošus brīžus, taču sirds dziļumos vienmēr jutās vientuļš un vīlies. Savas karjeras sākumā viņš bija tuvu tam, lai iegūtu pasaules slavu. Reiz, kad Danielam bija astoņpadsmit gadu, viņš uzstājās kādā džeza klubā Ryles Hempšīrstrītā Bostonā un atskaņoja solo skaņdarbu, kurš attāli atgādināja Džango muzikālos darbus, taču tajā jautās vēl kaut kas - jaunas nianses, kas kā maiga žūžošana pāršalca publiku. Viņa vārds gāja no mutes mutē, un tā viņš iepazinās ar menedžeri un skaņu ierakstu studijas pārstāvjiem. Tomēr tika uzskatīts, ka viņam, lai sasniegtu ko vairāk, kaut kā pietrūkst - drosmes vai pašpārliecinātības. Izšķirošajā soli vienmēr kaut kas nojuka, un visu savu dzīvi viņš arvien palika mazāk talantīgu, taču bezkaunīgu cilvēku ēnā. Viņam nācās samierināties ar dzīvi aizkulisēs, vienmēr palikt zvaigžņu fonā. Kaut kā vienmēr pietrūka... un viņā izdzisa degsme, kas bija zēnu pārņēmusi toreiz, kad viņš spēlēja, sēdēdams uz Blakošternenas tilta.

Līsbeta bija atradusi vairākus nozīmīgus roku kustību reģistrus, kuri tika izmantoti medicīniskos pētījumos robotu izstrādei un kurus viņa nekavējoties ieplūdināja Hakeru republikas dziļajos neironu tīklos. Viņa bija tik intensīvi strādājusi, ka, par spīti tveicei, bija aizmirsusi paēst un padzerties. Beigu beigās viņa pacēla skatienu no datora un padzērās, bet ne jau ūdeni, kas tādos apstākļos būtu pat nepieciešams. Viņa iedzēra Tullamore Dew.

Viņa bija noilgojusies pēc alkohola. Noilgojusies pēc seksa, saules gaismas, neveselīga ēdiena, jūras smaržas, bāra kņadas un brīvības sajūtas. Un pat viskijs šobrīd bija gana labs. Nenāktu par ļaunu pārmaiņas pēc smirdēt pēc alkoholiķa, viņa nodomāja. Neviens neko daudz negaida no dzērāja. Viņa palūkojās uz Ridar-fjerdenu un aizvēra acis. Tad atkal tās lēni atvēra, izstaipījās un ļāva algoritmiem neironu tīklā strādāt un attīstīt pašiem savu ceļu, kamēr pati devās uz virtuvi, lai mikroviļņu krāsnī uzsildītu picu. Tad viņa zvanīja Annikai Džannīni.

Annika nebija īpaši sajūsmināta par Līsbetas plāniem. Visiem spēkiem centās atrunāt, un, kad tas neizdevās, sacīja, ka, iespējams, Līsbeta varētu nofilmēt aizdomās turamo, taču piekodināja neko vairāk neuzsākt. Vēl Annika ieteica viņai sazināties ar imamu Hasanu Ferdusi. Hasans Ferdusi varētu palīdzēt ar “cilvēcisko aspektu”. Līsbeta neklausīja padomam. Bet tam nebija nekādas nozīmes. Annika sazinājās ar imamu Līsbetas vietā un nosūtīja viņu uz Vallholmenu.

Tobrīd Līsbeta ēda savu picu, dzēra viskiju un ielauzās Mīkaela datorā. Viņa rakstīja:

Mājās. Šodien izlaida.

Hilda fon ir Hilda fon Kanterborja. Uzmeklē viņu.

Pameklē ari Dānieļu Brolinu. Viņš ļoti labi spēlē ģitāru. Man ir citas lietas, ko darīt. Došu ziņu.

Mīkaels, ieraudzījis Līsbetas ziņu un nopriecājies, ka viņa beidzot tikusi brīvībā, centās viņu sazvanīt. Taču viņa necēla klausuli, un viņam atlika tikai nolamāties. Prātā viņš pārcilāja izlasīto ziņu. Tātad arī Līsbeta zina, ka Hilda fon ir Hilda fon Kanterborja. Un ko šis fakts varētu nozīmēt? Vai viņa pazina to kundzi? Vai bija ielauzusies kādā datorā, lai iegūtu šo informāciju? Nebija ne jausmas. Tomēr viena lieta bija droša: viņam nebija nepieciešami Līsbetas norādījumi, lai sāktu dzīt pēdas Kanterborjai. Šīs noslēpumainās sievietes meklējumi jau sen bija viņu nodarbinājuši.

Toties viņam nekādi neizdevās izskaitļot, kā šī lieta varētu būt saistīta ar Dānieļu Brolinu. Mīkaels internētā atrada vairākus Dānieļus Brolinus, taču neviens no tiem nebija ģitārists vai pat mūziķis. Iespējams, viņš meklēšanā neieguldīja tik daudz pūļu, cik nepieciešams. Bija pārāk dziļi iegrimis, dzenoties pa citām pēdām.

Meklējumi bija sākušies iepriekšējā vakarā, kad Mīkaels bija atradis rakstu, kuru bija pieminējusi Hildas fon Kanterborjas māsa. Tajā nebija nekā neparasta. Pirmo reizi pārlasot, tas likās pārāk vispārīgs, lai saturētu ekskluzīvu informāciju, ko vērts iznīcināt. Raksta temats bija diezgan vecs un klasisks - iedzimtība un vide. Kas mūs veido?

Hilda fon Kanterborja - ar pseidonīmu Leonards Barks, kura rakstus, kā izrādījās, Mīkaels labi pazina, - rakstīja: jautājums jau no sākta gala ir politizēts. Kreisie, protams, uzskata, ka tieši sociālie faktori nodrošina personības izaugsmes apstākļus, savukārt labējie uzsver ģenētikas spēku.

Hilda fon Kanterborja šāda veida politizēšanu uzskatīja par neveiksmīgu un norādīja, ka zinātne vienmēr var apmaldīties objektivitātē, ja to vada ideoloģiskā pārliecība vai politiski vēlamā domāšana. Ievadā bija manāma nedrošība, it kā raksta autore kuru katru brīdi gribētu atklāt ko šokējošu. Taču raksts kopumā bija korekts, pat ja tas nonāca pretrunā ar vecākās paaudzes marksistiem vai psihoanalītiķiem, norādot, ka iedzimtības faktoram mūsu personības veidošanā ir daudz lielāka nozīme, nekā pētnieki un cilvēce uzskatīja sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados.

Rakstā nebija atklāti neapgāžami pierādījumi, kas liecinātu, ka mūsu gēni, neapšaubāmi, mūs nolemj negrozāmam liktenim, atskaitot to, ka tika norādītas atsevišķas īpašības, piemēram, inteliģence - mūsu kognitīvā spēja -, kas ir spēcīgs ģenētiskā mantojuma komponents, galvenokārt nobriedušā vecumā. Lai gan lielos vilcienos rakstā bija minēts, ka ģenētika un vide mūs iespaido vienlīdz augstā pakāpē, un tieši to Mīkaels arī bija gaidījis.

Tomēr bija kāda lieta, kas viņu pārsteidza. Tas bija fakts, ka minētie vides faktori, kas saskaņā ar rakstu veido mūsu īpašības, nebija tie, kurus Mīkaels bija iedomājies: piemēram, kādas ir mūsu savstarpējās attiecības ģimenē, kādi ir mūsu vecāki vai kā viņi mūs audzina. Hilda fon Kanterborja rakstīja, ka māte un tēvs bieži vien ir pārliecināti, ka viņi ir spēlējuši noteicošo lomu sava bērna attīstībā. “Bet viņi glaimo paši sev.”

Tas, kas nosaka mūsu likteni, drīzāk, atsaucoties uz Kanter-borjas teikto, ir tas, ko viņa sauc par mūsu unikālo vidi - tā, kurā mēs nedalāmies ne ar vienu citu, pat ne ar brāļiem un māsām. Tā ir vide, kuru mēs paši uzmeklējam un radām sev, piemēram, kad atrodam ko tādu, kas mūs ielīksmo un fascinē, kas mūs dzen uz priekšu, gluži kā Mīkaels pats bērnībā noskatījās filmu “Visi prezidenta vīri” un saslima ar neglābjamu vēlmi kļūt par žurnālistu.

“Mantojums un vide nepārtraukti mijiedarbojas,” rakstīja fon Kanterborja. “Mēs meklējam notikumus un aktivitātes, kas stimulētu mūsu gēnus, liktu tiem uzplaukt, bet bēgam no tā, kas mūs biedē vai liek justies nedroši. Tā tas ir daudz lielākā mērā nekā vispārīgās savstarpējās attiecības, kas veido mūsu personību,” viņa rakstīja. “Mūsu kultūras un ekonomiskie priekšnosacījumi, saprotams, sniedz iespēju attīstīt mūsu talantus, tāpat kā mēs no apkārtējās vides iemācāmies vērtību skalu un domāšanas veidu. Tomēr mūs visvairāk veido notikumi, kuros mēs nedalāmies ne ar vienu citu un kuri, no malas raugoties, var šķist neredzami, tomēr to spēks ar katru mirkli aizvien pieaug un stumj mūs tālāk dzīvē.”

Nobeigumā fon Kanterborja bija izmantojusi dažādus pētījumus, arī MISTRA, Minnesota Study of Twins Reared Apart', kā arī Karolinskas institūta Zviedru dvīņu reģistra dokumentus. “Vienas olšūnas dvīņiem jeb tā sauktajiem monozigotiskajiem dvīņiem ir identiski apstākļi. Tāpēc viņi ir nevainojams pētniecības paraugs, ja mēs vēlamies izprast ģenētiskā mantojuma un vides iedarbību.”

“Visā pasaulē ir tūkstošiem vienas olšūnas dvīņu, kuri uzauguši šķirti vai nu tāpēc, ka kāds no viņiem būtu nodots adopcijai, vai arī tāpēc, ka nelaimīgas sagadīšanās dēļ kāds mazuļus samainījis dzemdību nodaļā. Daži no šiem stāstiem ir sirdi plosoši. Taču tie ir devuši pētniekiem unikālas iespējas izpētīt ģenētiskā mantojuma un apkārtējās vides ietekmi uz mūsu attīstību.

Grupas ar vienas olšūnas dvīņiem, kas pēc dzimšanas tika šķirti, tika salīdzinātas ar tiem, kuri uzauguši kopā, kā arī ar divu olšūnu dvīņiem - kam kopīga vien puse DNS -, kuri tikuši šķirti pēc dzimšanas vai arī ir uzauguši kopā. Visi pētījumi principā nonāca pie līdzīgiem secinājumiem,” rakstīja Kanterborja, “mūsu [15]

personību galvenokārt veido ģenētiskais mantojums savienojumā ar unikālo vidi.”

Mikaels bez grūtībām izveidoja kritiskus pētījuma pretargumentus, gan arī aplūkoja to, kā visi šie materiāli tika skaidroti. Taču tīri no vispārējā viedokļa raugoties, raksts viņam šķita interesants. Rezultātā nācās lasīt pāris vairāk vai mazāk neticamu stāstu par vienas olšūnas dvīņiem, kas uzauguši dažādās ģimenēs un tikušies jau pieaugušā vecumā, un bijuši pārsteigti par savu līdzību ne vien izskata ziņā, bet arī izturēšanās veidā. Vēl viņš lasīja par ASV, Ohaio štatā, dzīvojošajiem tā sauktajiem Džima dvīņiem, kuri, nezinot viens par otra eksistenci, bija kļuvuši par kaislīgiem Salem cigarešu smēķētājiem, cietuši no galvassāpēm, bija iekārtojuši kokapstrādes darbnīcu garāžā, nosaukuši savu suni par Toju, apprecējušies divreiz ar sievām ar vienādiem vārdiem, nodēvējuši savus dēlus par Džeimsu Alenu un darījuši Dievs vien zina vēl ko.

Mikaels saprata, ka sensācija presē tikusi sakāpināta augstākajā pakāpē. Pats viņš tam nepievērsa nekādu uzmanību. Viņš zināja, cik viegli ir ticēt līdzībām un sakritībām, - kā sensacionālais un uzkrītošais vienmēr tiek pacelts pāri ikdienišķajam, kas, iespējams, tieši savā vienkāršībā atklāj kaut ko daudz būtiskāku.

Taču Mikaels saprata arī to, ka neskaitāmie pētījumi par dvīņiem nozīmē paradigmas maiņu epidemioloģijā. Zinātniskā sabiedrība bija sākusi ticēt gēnu varai pār mums, tāpat kā tās sarežģītajai saistībai ar apkārtējo vidi. Agrāk, galvenokārt sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados, pastāvēja spēcīgāka ticība sociālo faktoru ietekmei uz personības attīstību. Ne viens vien zinātnieks tobrīd vadījās pēc valdošajām ideoloģijām, dzīvojot pārliecībā, ka mēs varētu tikt pārveidoti par jebko. Klīda dažnedažādi mehāniski priekšstati par cilvēka būtību. Atsevišķas vides vai audzināšanas metodes tika teju reliģiozi uztvertas kā rīks, lai izveidotu īpašus indivīdus, un daudzi sapņoja to pierādīt zinātniski un, iespējams, pat saprast, kādā veidā mēs varētu radīt labākus, laimīgākus cilvēkus. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc tolaik tika veikti tik daudzi pētījumi ar dvīņiem; dažus no tiem Hilda fon Kanterborja izvairīgā formulējumā aprakstīja kā “apzinātus un radikālus”.

Aptuveni šajā brīdī Mīkaels attapās un sāka detalizētāku temata izpēti. Viņam nebija ne jausmas, vai un kā bija nonācis uz pareizajām pēdām. Tomēr viņš aizvien dziļāk pētīja šo jautājumu, cita starpā kombinējot vārdus “apzināti un radikāli” saistībā ar dvīņu pētījumiem. Tad viņš uzdūrās vārdam Rodžers Stefords.

Rodžers Stefords bija amerikāņu psihoanalītiķis un psihiatrs, kurš strādāja par profesoru Jeila Universitātē. Un viņam bija tuvas darba attiecības ar Freida meitu Annu. Jaunais vīrietis tika uzskatīts par harismātisku un šarmantu. Bija pieejami attēli, kuros viņš redzams kopā ar Džeinu Fondu, Henriju Kisindžeru un Džeraldu Fordu. Viņš apgrozījās smalkā sabiedrībā un arī pats nedaudz līdzinājās filmu zvaigznei.

Taču Stefords kļuva pazīstams ne jau ar glaimojošiem rakstiem, bet “apzināto un radikālo” uzskatu dēļ. Washington Post 1989. gada septembrī rakstīja, ka Stefords sešdesmito gadu beigās bija nodibinājis tuvas attiecības ar piecām dāmām, kas ieņēma vadošos amatus piecos dažādos adopcijas birojos Ņujorkā un Bostonā. Trīs no sievietēm bija ieguvušas izglītību psiholoģijā, un divas, likās, pat iesaistījušās romantiskās attiecībās ar viņu. Iespējams, viņu savā ziņā varēja uzskatīt par egoistisku pavedēju. Lai gan tas nebija precīzs apzīmējums. Stefordam tolaik piemita nevainojama reputācija. Adopcijas biroju bibliotēkās bija atrodamas vairākas viņa grāmatas. Vienā no tām, “Egoistiskais bērns”, viņš apgalvoja, ka vienas olšūnas dvīņi jūtas labāk un kļūst patstāvīgāki, ja uzaug šķirti. Apgalvojumiem trūka pamatojuma, tomēr tajā laikā šie uzskati bija plaši izplatīti austrumu piekrastē, un adopciju biroju vadītājas viņam uzticējās, labas gribas vadītas.

Tika noslēgta vienošanās, ka sievietes ziņos, ja adopcijas birojā nonāks dvīņi, kas nododami adopcijai. Vēlāk bērni tika nodoti audžuģimenēs saskaņā ar Steforda norādījumiem. Kopumā runa bija par četrdesmit sešiem bērniem, no kuriem divdesmit astoņi bija vienas olšūnas dvīņi un astoņpadsmit - divu olšūnu dvīņi. Neviena no audžuģimenēm neuzzināja, ka viņu dēls vai meita ir dvīnis, vai arī to, ka kādam no bērniem kaut kur pasaulē dzīvo brālis vai māsa. Toties audžuvecākiem bija pienākums atļaut Stefordam un viņa personālam ik gadu pārbaudīt bērnus un veikt dažādus personības testus. Tika uzskatīts, ka tas nāks bērniem par labu.

Audžuvecākus izvēlējās ļoti rūpīgi. Vērā tika ņemtas vienīgi glaimojošās atsauksmes. Taču svaru kausos bija pavisam citas intereses. Viena no vadītājām - Rita Bernarda - jau agri vien pamanīja dīvainu iezīmi, Stefordam izvēloties dvīņu audžuvecākus, - tiem bija dažāda izcelsme, izglītības līmenis, reliģiskā piederība, temperaments, personības iezīmes, etniskā izcelsme, uzskati par audzināšanu. Viņa apgalvoja, ka tā vietā, lai rūpētos un bērniem sniegtu pašu labāko, šķita, ka Stefords vēlas veikt pētījumu par ģenētisko mantojumu un apkārtējās vides ietekmi.

Stefords nekad nenoliedza, ka savā darbā izmanto zinātniskās metodes un veic pierakstus. Viņš uzskatīja to par unikālu iespēju saprast, kas veido cilvēka identitāti. Viņš apgalvoja - lepnuma un pašaizsardzības uzplūdā -, ka viņa darbs kļūs par “nenovērtējamu zinātnisku resursu”. Taču viņš visiem spēkiem noliedza, ka bērnu intereses nebūtu pirmajā vietā, tāpat ari “konfidencialitātes nolūkos” viņš atteicās publiskot iegūtos materiālus. Viņš tos ziedoja Jeila Universitātes Bērnu studiju centram ar prasību, ka šie materiāli būs pētniekiem un interesentiem pieejami vien 2078. gadā, kad visas pētījumā iesaistītās personas būs mirušas. Pats viņš apgalvoja, ka nevēlas ļaunprātīgi izmantot dvīņu likteni.

Protams, tas izklausījās cēli, taču netrūka arī kritiķu, kuri apgalvoja, ka psihoanalītiķis šo informāciju slepeno vien tāpēc, ka tā ir pievīlusi viņa cerības. Lielākā daļa uzskatīja, ka eksperimenti pārkāpj jebkādas ētikas robežas un ka Stefords laupījis bērniem prieku uzaugt kopā. Kāds psihiatrs, viņa kolēģis no Hārvarda Universitātes, pat pielīdzināja Steforda pētījumus Jozefa Meņģeles dvīņu eksperimentiem Aušvicē. Stefords cirta pretī, spēcīgi un lepni, noalgodams divus trīs advokātus, un neilgi pēc tam debates norima. Rodžers Stefords nomira 2001. gadā un tika apglabāts samērā grezni un pompozi, turklāt viņa bērēs piedalījās daudzas ietekmīgas personas. Zinātniskajā presē un rīta laikrakstos tika iespiesti cienījami nekrologi. Eksperimentiem nebija ļauts aizēnot viņa piemiņu, iespējams, tāpēc, ka bērni, kas tik brutāli bija šķirti viens no otra, nāca no sabiedrības zemākajiem slāņiem.

Tolaik tas nebija nekas neparasts, Mīkaels to zināja. Zinātnes un godājamas sabiedrības vārdā drīkstēja pazemot etniskās un citas minoritātes un beigu beigās tikt sveikā cauri. Tāpēc Mīkaels, gluži kā daudzi citi, atteicās uzskatīt Steforda eksperimentu kā atsevišķu fenomenu. Viņš bija nolēmis aizrakties līdz šo notikumu saknei, kad piepeši pamanīja, ka Rodžers Stefords septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados bija viesojies arī Zviedrijā. Bija atrodami attēli, kuros vīrietis pozēja ar tālaika vadošajiem psihoanalītiķiem un sociologiem: Laršu Malmu, Birgitu Ēdberju, Līseloti Sēderu, Martinu Steinbergu.

Tolaik neviens nezināja par Steforda dvīņu eksperimentiem, un, iespējams, viņš Zviedrijā viesojās citu iemeslu dēļ. Taču Mīkaels turpināja meklēt. Un, tā darbojoties, nebeidza domāt arī par Līsbetu. Arī viņa bija dvīne, divu olšūnu dvīne, un viņas māsa Kamilla bija gatavais murgs. Viņš zināja arī to, ka varas iestādes, kad Līsbeta vēl bija pavisam maza, centās viņu izmeklēt un ka viņa šos izmeklējumus bija ienīdusi. Mīkaels iedomājās ari par Leo Manheimeru, par viņa augsto intelekta koeficientu un par Ellenoras Hjortas teikto, ka viņš, visticamāk, cēlies no klejotāju tautām. Pēkšņi Mīkaels atmiņā atsauca Mālinas vārdus, ka Leo vairs nav kreilis. Šo faktu viņš vairs neuzskatīja par neiespējamu. Gluži otrādi.

Viņš sāka meklēt informāciju par medicīniskiem fenomeniem, kas varētu izskaidrot šādas pārmaiņas, un iegrima žurnāla Nature rakstā par to, kāpēc viena apaugļota olšūna dzemdē sadalās, radot vienas olšūnas dvīņus. Pēc tam Mīkaels piecēlās no rakstāmgalda un kā sastindzis palika stāvam divas trīs minūtes, kaut ko pie sevis murminot. Tad viņš atkal zvanīja Lotai fon Kanterborjai un izklāstīja savas pārdomas. Pareizāk sakot: viņš vienkārši skaļi prātoja. Nostādīja savas jaunās, neticamās aizdomas kā faktu.

- Tas izklausās slimi, - sieviete noteica.

- Zinu. Bet, lūdzu, pasveicini Hildu, ja viņa sazināsies ar tevi! Lūdzu, pasaki, ka situācija ir kritiska!

- Apsolu! - sacīja Lota fon Kanterborja.

Mīkaels bija devies pie miera, mobilo telefonu atstādams līdzās uz naktsgaldiņa. Taču neviens nezvanīja. Viņš bija gulējis vien īsu brīdi un tagad, dienu vēlāk, jau atkal sēdēja pie datora. Mīkaels uzmanīgi pētīja personas, ar kurām Rodžers Stefords bija ticies Zviedrijā, un, pašam sev par pārsteigumu, sarakstā ieraudzīja Holgera Palmgrēna vārdu. Holgers un socioloģijas profesors Martins Steinbergs bija strādājuši kopā pie kādas izmeklēšanas pirms vairāk nekā divdesmit gadiem. Mīkaelam bija grūti noticēt, bet tas varēja nozīmēt tikai to, ka Stokholma galu galā ir pietiekami maza. Un reizēm mēs negaidīti uzskrienam kādam virsū.

Viņš pierakstīja Martina Steinberga telefona numuru un adresi Lidingē un turpināja rakāties vīrieša pagātnē. Tomēr piepeši viņš vairs nespēja koncentrēties, likās, viņu rausta divas pretrunīgas vēlēšanās. Vai viņam par atrasto informāciju vajadzētu nosūtīt kriptētu ziņu Līsbetai? Vai varbūt ar šo informāciju konfrontēt Leo Manheimeru, cenšoties saprast, vai nonācis uz īstajām pēdām? Mīkaels iedzēra vēl vienu krūzīti espresso, kad piepeši sailgojās pēc Mālinas. Kā no zilām debesīm viņa pēkšņi bija ielauzusies Mīkaela dzīvē, satricinot visu ar nepārprotamu spēku.

Mikaels devās uz vannasistabu un uzkāpa uz svariem. Viņš bija pieņēmies svarā, un lietas labā vajadzēja kaut ko iesākt, vēl arī - apgriezt matus. Tie slējās uz visām pusēm, un kaut kā tikt galā varēja tikai ar priekšējiem, tos atglaudot. Taču tad viņš iesaucās: “Eh, pie velna!” - un atgriezās pie rakstāmgalda, lai zvanītu, nosūtītu e-pastus un īsziņu Līsbetai, kā arī uzrakstīja viņai vēsti īpašajā datora failā:

Dod ziņu! Šķiet, esmu kaut ko atradis!

Viņš aplūkoja teikumus. Tie likās pliekani, un pie vainas bija vārds “šķiet”. Līsbeta nebija cilvēks, kas tērē laiku varbūtībām. Viņš nodzēsa un uzrakstīja: Esmu kaut ko atradis, un cerēja, ka tā ir patiesība. Tad devās pie drēbju skapja, sameklēja izgludinātu kokvilnas kreklu un brīdi vēlāk izgāja ārā uz Belmans-gātanas, turpināja ceļu uz Marītorjetas metrostaciju.

Stāvēdams uz perona, Mīkaels izvilka iepriekšējās nakts piezīmes un vēlreiz tās pārlasīja. Aplūkoja pats savas jautājuma zīmes un uzrakstītās pārdomas. Vai viņš būtu jucis? Mīkaels palūkojās uz digitālo displeju virs viņa un pamanīja, ka tuvojas vilciens. Tieši tobrīd iezvanījās mobilais telefons. Tā bija Lota fon Kanter-borja - sieviete smagi elpoja klausulē.

- Viņa piezvanīja, - Lota sacīja.

- Hilda?

- Viņa teica, ka tas, ko tu apgalvoji par Leo Manheimeru, izklausās neprātīgi. Viņa ir pārliecināta, ka tā nevar būt patiesība.

- Saprotu.

- Taču viņa vēlas ar tevi tikties, - Lota turpināja. - Viņa vēlas pastāstīt visu, ko zina. Es patiešām tam ticu. Šobrīd viņa atrodas... Varbūt man to nevajadzētu teikt pa telefonu.

- Izklausās prātīgi.

Mīkaels ierosināja nekavējoties satikties kafejnīcā Kaffebar Sanktpaulsgātanā un pagriezies uzsteidzās augšup pa kāpnēm.

14. NODAĻA 21. JŪNIJS

Jans Bublanskis sēdēja vecmodīgi iekārtotā dzīvoklī Aspudenā un sarunājās ar Māju Britu Torelu, sievieti, kas saskaņā ar Līs-betas Salanderes teikto pirms pāris nedēļām bija apciemojusi Holgeru Palmgrēnu. Pēc Bublanska domām, Maja Brita bija labsirdīga, veca kundze. Taču vienlaikus - arī neparasta. Sieviete nervozi knibināja vienu no Vīnes smalkmaizītēm, kuras pati bija cēlusi galdā, un, šķiet, nespēja koncentrēties un sakopot domas. Tas likās dīvaini, ņemot vērā sievietes garo, profesionālo karjeru, strādājot par ārsta palīdzi.

- īsti neatceros, ko viņam iedevu, - vecā kundze sacīja. - Es vienkārši tik daudz biju dzirdējusi par šo meiteni, ka man likās: pienācis laiks, lai viņš visu uzzina... to, cik šausmīgi pret Līsbetu izturējās.

- Tātad tu Palmgrēnam atdevi vienīgo eksemplāru?

- Tā varētu teikt. Klīnika jau sen kā ir slēgta, un man nav ne jausmas, kas noticis ar pārējiem pierakstiem. Pie manis joprojām atrodas daļa dokumentu, kurus profesors Kaldīns man tā, caur puķēm, bija iedevis.

- Tātad slepeni?

- Tā varētu teikt.

- Minēšu, ka tie bija svarīgi dokumenti.

- Tā šķiet.

- Vai tev tos nevajadzēja nokopēt vai ieskenēt datorā?

- Varbūt arī vajadzēja, bet es...

Bublanskis klusēja. Viņam šis likās piemērots brīdis, lai paklusētu. Taču Maja Brita turpināja knibināties ap smalkmaizīti. Un tā ari nepabeidza teikumu.

- Vai nav tā... - Bublanskis iesāka.

- Kā?

- ...ka tevi kāds ir apciemojis vai sazvanījis tieši šīs lietas sakarā un tas tevi nedaudz satrauc?

- Pilnīgi noteikti ne, - kundze atbildēja pārlieku steidzīgi un nervozi. Tad Bublanskis piecēlās.

Viņš uzskatīja, ka ir pienācis īstais laiks, un palūkojās uz sievieti ar līdzjūtīgāko smaidu, kāds vien bija iespējams un kam, neapšaubāmi, bija milzīga ietekme uz cilvēku, kurš cīnās ar savu sirdsapziņu.

- Es likšu tevi mierā, - Bublanskis sacīja.

- Ak tā, patiešām?

- Un tad, kad būsi gatava, izsaukšu taksometru un aizvedīšu tevi uz kādu jauku kafejnīcu pilsētas centrā. Šī lieta ir tik svarīga un nopietna, ka domāju: tev nepieciešams laiks visu apsvērt, vai tad tā nav, Torelas kundze?

Pēc tam viņš pasniedza viņai savu vizītkarti un devās uz mašīnu.

Decembris pirms pusotra gada

Dans Brodijs jeb Daniels Brolins, kā viņu sauca pirms emigrācijas, todien spēlēja džeza klubā A-Trane Berlīnē kopā ar Klausa Ganca kvintetu. Bija pagājuši gadi. Viņš bija trīsdesmit piecus gadus vecs, apgriezis savus garos matus un izņēmis riņķīti no auss, kā ari sācis valkāt pelēkus, elegantus uzvalkus. Viņš izskatījās pēc uzņēmēja, un viņam tas patika. Tomēr Danam likās, ka dzīvē ir iestājusies krīze.

Viņš bija noguris no turnejām un ceļojumiem. Tomēr cita ceļa neredzēja. Jo trūka ietaupījumu. Viņam nepiederēja nekas vērtīgs - nedz dzīvoklis, nedz mašīna, pilnīgi nekas, un iespēja izsisties un kļūt bagātam un slavenam jau likās sen izgaisusi. Viņam šķita, ka netiek pienācīgi novērtēts, lai gan, pēc viņa domām, nereti bija prasmīgākais mūziķis uz skatuves, turklāt pastāvīgi tika noslēgti jauni līgumi, jāpiebilst gan - katru reizi ar mazākiem ienākumiem. Tādi bija laiki. Džeza mūziķiem bija aizvien grūtāk izdzīvot, bet, iespējams, viņš vairs nespēlēja ar agrāko degsmi.

Dans pat īpaši netrenējās. Viņš tāpat spēlēja gana labi un nejuta motivāciju to darīt, jo īpaši - ceļojumu laikā. Tā vietā, lai trenētos tikpat cītīgi kā agrāk, viņš nodevās lasīšanai. Viņš rija grāmatas citu pēc citas, pamazām noslēdzoties sevī. Dans necieta bezjēdzīgas sarunas, bet vēl vairāk ienīda trokšņus un kņadu bāros. Viņš jutās krietni labāk, kad dzēra mazāk, turklāt tad arī labāk spēlēja. Viņš gluži vienkārši tāds bija - kārtīgs un nesabiedrisks - un aizvien vairāk ilgojās pēc vienkāršas ikdienas - sievas un mājām, darba, uz kuru doties, un drošības sajūtas.

Savas dzīves laikā viņš bija daudz ko pieredzējis: izmēģinājis visdažādākās narkotikas, piedzīvojis neskaitāmas mīlas dēkas un īslaicīgus sakarus. Tomēr allaž kaut kas bija pietrūcis, un viņš vienmēr bija bēdzis pie vientulības un mūzikas. Mūzika bija vienīgais mierinājums. Bet pat tā vairs nesniedza agrāko prieku, un viņam sāka likties, ka ir izvēlējies nepareizo ceļu dzīvē. Iespējams, viņam vajadzēja kļūt par skolotāju. Savā vecajā skolā, Bērkli Mūzikas koledžā Bostonā, viņš bija pieredzējis arī ko negaidītu. Viņam tika piedāvāts vadīt semināru par Džango Reinhardu. Un iesākumā viņš bija nobijies līdz nāvei.

Dans bija pārliecināts, ka nespēs uzrunāt milzīgu auditoriju, un tas bija arī viens no iemesliem, kāpēc ierakstu

studijas nebija devušas viņam iespēju, - viņam pietrūka skatuves šarma. Tomēr viņš pieņēma piedāvājumu un sagatavojās līdz smieklīgumam rūpīgi. Iestāstīja sev, ka izdzīvos, ja vien turēsies pie manuskripta un vairāk spēlēs, nevis runās. Taču, kad Dans nostājās divsimt studentu priekšā, ar to nepietika. Viņš teju saļima. Ceļgali trīcēja, un viņš nespēja izteikt ne vārda. Pagāja vesela mūžība, līdz viņš beidzot ierunājās:

- Te nu es esmu - vēsais čalis savā vecajā skolā! Tomēr stāvu jūsu priekšā kā pilnīgs idiots.

Tas pat nebija domāts kā joks, drīzāk kā izmisuma sauciens. Taču studenti iesmējās, un viņš pastāstīja par Džango un Stefanu Grapelli, un kvintetu Hot, arī par viņu alkoholismu un to, ka pietrūkst rakstveida avotu. Viņš nospēlēja skaņdarbus “Minor Swing” un “Nuages”, kā arī dažus savus solo gabalus un atsevišķas frāzes un aizrāvās aizvien vairāk. Viņš daudz runāja - gan komiski, gan nopietni -un turpināja stāstīt par to, kā Džango dzīve bija nolemta lejupslīdei. Hitlera varas laikā Džango, kā jau visiem čigāniem, draudēja darba nometnes un holokausts, taču viņu izglāba - tas bija kāds nacists, Luftwaffe virsnieks, kurš ļoti mīlēja mūziku. Džango izdzīvoja un nomira tikai 1953. gada 16. maijā Francijā, ejot pa Avonas vilcienu stacijas peronu. “Viņš bija izcils cilvēks,” sacīja Dans. “Un viņš izmainīja manu dzīvi.” Auditorijā piepeši iestājās klusums, un viņš nezināja, kas sekos.

Taču pēc dažām sekundēm zāli pāršalca aplausu vētra. Studenti pat cēlās kājās un salutēja, un Dans devās mājās laimīgs un apreibis.

Kopš tā brīža šīs sajūtas viņš nēsāja sevī un reizēm -pat tagad, turnejas laikā Vācijā - šad tad starp dziesmām izteica kādu piezīmi, izstāstīja anekdoti, kas sasmīdināja publiku, lai arī viņš nebija skatuves zvaigzne. Nereti tas

viņu priecēja daudz vairāk nekā paši soloskaņdarbi, varbūt tieši tāpēc, ka šāda rīcība bija kas jauns, neierasts.

Taču Dans bija vīlies, ka nebija vairs saņēmis nevienu ziņu no skolas. Viņš bija iztēlojies, kā skolotāji un profesori runā par viņu, sakot: Mēs patiešām esam atraduši kādu, kas spēj aizraut studentus. Tomēr neviens piedāvājums netika izteikts, un viņš bija pārāk lepns un gļēvs, lai pats piezvanītu skolai un piedāvātu savus pakalpojumus. Viņš pat nesaprata, ka tā ir viena no viņa problēmām - viņam pietrūka degsmes valstī, kur tā ir vienīgais dzinējspēks un atslēga uz sabiedrības dvēseli. Mācībspēku klusēšana viņu nomāca, un viņš kļuva vēl vairāk depresīvs un noslēgts, neizrādot ne mazāko entuziasmu.

Tobrīd bija vakars, pulkstenis rādīja divdesmit minūtes pāri deviņiem. Bija piektdiena, astotais decembris, un klubs bija ļaužu pārpilns. Publika bija smalkāka, nekā ierasts, labāk tērpusies un augstprātīga, un, iespējams, arī daudz vienaldzīgāka un mazāk ieinteresēta. Viņaprāt, tie bija finanšu pasaules pārstāvji. Telpa oda pēc naudas, un viņam kļuva slikti. Bija laiks, kad viņš bija pelnījis pieklājīgi. Pēc pirmajiem bēguļošanas gadiem badu viņš nebija vairs cietis. Taču pat tad, kad pelnīja labi, nauda iztecēja kā smiltis starp pirkstiem. Šajā jomā Danam nekad nebija piemitusi disciplīna. Arī viņa pieredze ar finanšu ļaudīm nebija tā spožākā. Viņš bija saskāries ar Volstrītas zēniem, kas pret viņu izturējās kā pret pakalpiņu. Lai velns viņus parauj!

Dans nolēma nepievērst publikai uzmanību un koncentrēties uz mūziku, lai gan iesākumā ļāvās vienkāršai rutīnai. Taču tad pienāca laiks skaņdarbam “Stella by Starlight" -dziesma, kuru viņš bija atskaņojis jau tūkstošiem reižu un kura bija nesusi ne vienu vien zvaigžņu stundu. Dans, acis pievēris, spēlēja savu solo daļu tieši pirms Klausa. Dziesma bija si bemolā, taču tā vietā, lai atskaņotu И, V,

I progresiju, viņš sāka improvizēt, kaut ko ārpus toņkārtas, un patiesībā tas nebija nekāds dižais sniegums, vismaz ne saskaņā ar viņa paša standartiem. Un tomēr -nebija ari slikti. Viņš dzirdēja spontānus aplausus jau fragmenta sākumā. Tad palūkojās uz publiku, lai redzētu reakciju, kad pēkšņi pamanīja ko neparastu.

Danā intensīvi noraudzījās kāda jauna sieviete elegantā, sarkanā kleitā ar mirdzoši zaļu kaklarotu ap kaklu. Slaida gaišmate, turklāt ārkārtīgi skaista - asiem sejas vaibstiem un viltīgu smīnu sejā. Viņa izskatījās diezgan turīga. Un noteikti piederēja pie finanšu pasaules. Taču sievietē nemanīja vienaldzību vai intereses trūkumu. Viņa raudzījās viņā kā apburta. Dans nespēja atcerēties, kad kāda sieviete būtu viņu tā uzlūkojusi, - vismaz agrāk viņš neko tādu nebija redzējis - un vēl jo mazāk, ja tāda skaistule nāk no sabiedrības augstākiem slāņiem. Tomēr ne jau tas bija pats dīvainākais. Tā bija intimitātes sajūta, kaut kas vienlaikus pazīstams un satraucošs. Likās, sieviete uzlūko viņu nevis kā nepazīstamu ģitāristu, bet kā sen neredzētu draugu un ir pārsteigta, redzot viņu darām ko tādu, ko nekad iepriekš nebija spējusi iedomāties. Viņa šķita kā apburta, un solo fragmenta beigās viņa sakustināja lūpas. Sacīja kaut ko fantastisku un nepārspējamu, it kā viņa vīrieti pazītu. Sievietes seja pacilātībā staroja, un viņa pakratīja galvu, jo acīs bija sariesušās asaras.

Pēc uzstāšanās sieviete pienāca pie skatuves. Viņa šķita samulsusi. Iespējams, viņš bija aizskāris sievietes jūtas, neatbildot viņas skatienam. Sieviete nervozi spēlējās ar savu kaklarotu. Tad palūkojās uz vīrieša pirkstiem un ģitāru. Un starp sievietes uzacīm parādījās dziļa rūpju rieva, kas vienlaikus pauda bailes un apbrīnu. Dans sajuta pēkšņas simpātijas, instinktīvu vēlēšanos viņu pasargāt. Un, plati smaidot, kāpa lejā no skatuves. Sieviete uzlika roku viņam uz pleca un sacīja zviedriski:

- Tas bija neticami! Es zināju, ka tu spēlē klavieres, bet šis skaņdarbs... Tas bija kaut kas maģisks! Leo, tu esi vienkārši nepārspējams.

- Mani nesauc Leo, - viņš atbildēja.

*

Līsbeta Salandere zināja, ka viņa un māsa Kamilla bija iekļautas Upsālas Ģenētikas un dabaszinātņu reģistrā. Tā bija slepena iestāde, par kuru zināja tikai retais, un tomēr tā bija viena no Upsālas medicīniskās ģenētikas institūcijām, kuru līdz 1958. gadam dēvēja par Valsts rasu bioloģijas institūtu.

Sarakstā bija vēl sešpadsmit personas, lielākā daļa no tām bija vecākas par viņu un Kamillu. Personas tika apzīmētas ar MZA un DZA. Līsbeta ātri vien saprata, ka MZ nozīmē monozigotisks un norāda uz vienas olšūnas dvīņiem. Savukārt DZ apzīmē divu olšūnu dvīņus. A apzīmē angļu valodas vārdu apart jeb reared apart, kas nozīmē, ka bērni auguši šķirti.

Līsbetai nebija grūti izrēķināt, ka personas bija divu olšūnu dvīņi vai vienas olšūnas dvīņi, kas uzauguši šķirti saskaņā ar izstrādātu plānu, jo īpaši tāpēc, ka viņa un Kamilla atšķirībā no pārējiem bija apzīmētas kā DZ - failed A. Pārējie dvīņu pāri tika šķirti līdzīgi. Sarakstā bija astoņi vienas olšūnas dvīņi un astoņi divu olšūnu dvīņi, kas jau agrā bērnībā tikuši šķirti. Sarakstos bija atrodami arī inteliģences un personības testu rezultāti.

Viens no pāriem ticis šķirts jau ļoti agri: Leo Manheimers un Daniels Brolins. Viņi aprakstīti kā spoguļdvīņi un īpašs izņēmums. Viņu testu rezultāti bija ļoti līdzīgi, dažos punktos pat identiski. Klīda runas, ka viņi cēlušies no klejotāju tautām. Kādā piezīmē, kuru bija parakstījis kāds “M.S.”, bija teikts:

Ārkārtīgi inteliģenti un īpaši muzikāli. Brīnumbērnu iezīmes. Taču pietrūkst iniciatīvas. Piemīt šaubu, depresiju un, iespējams, psihožu pazīmes. Abi cieš no parakūzijas un dzirdes halucinācijām. Vienpaši, tomēr pretrunīga attieksme pret savu izolāciju. Meklē vientulību. Tajā pašā laikā izrāda "spēcīgu vajadzību un ilgas", kā arī "intensīvu vientulību". Abi ir empātiski un spēj kontrolēt agresiju, neskaitot atsevišķus dusmu izvirdumus, kurus izraisa pārāk skaļas skaņas. Iespaidīgi rezultāti radošuma testos. Augsta verbālā izpausmes spēja. Taču vāja pašsajūta, L. tā ir nedaudz attīstītāka, taču ne tik lielā mērā, kā gaidīts. To var izskaidrot ar sarežģītām attiecībām ar māti, kura nav sadarbojusies tik lielā mērā, kā cerēts.

...kura nav sadarbojusies tik lielā mērā, kā cerēts.

Līsbetai kļuva slikti, izlasot formulējumu, taču arī par pārējo aprakstiem viņa nebija sajūsmā, jo īpaši tad, kad izlasīja muļķības, kas bija sarakstītas par viņu un Kamillu. Piemēram, Kamilla bija “ārkārtīgi skaista, taču nedaudz vēsa un egocentriska”. Nedaudz vēsa un egocentriska? Nedaudz? Kas par stulbumu! Viņa atcerējās, kā Kamilla bija lūkojusies uz psihologiem ar savām stirnas acīm, cenšoties sagrozīt viņiem galvas. Un tomēr... Šur tur materiālos bija atrodama arī noderīga informācija, kas varētu palīdzēt meklējumos. Starp citu, vienā no dokumentiem bija izcelti vārdi “nelaimīgi apstākļi”, kuri spieduši varas iestādes “stingrā konfidencialitātē informēt Leo vecākus”. Nebija minēts, par ko vecāki tika informēti. Pilnīgi iespējams, ka runa bija par pašu adopcijas procesu, un tas, protams, būtu interesanti.

Dokumentus par dvīņiem Līsbeta bija ieguvusi, ielaužoties Upsālas Ģenētikas medicīnas institūta datorsistēmā un izveidojot tiltu starp servera tīklu un iekšējo tīklu ĢDR - Ģenētikas un dabaszinātņu reģistru. Tā bija sarežģīta operācija, kas prasīja vairākas stundas smaga darba. Viņa ļoti labi zināja, ka tikai retais būtu spējīgs uz tādu hakera uzbrukumu, jo īpaši - ņemot vērā īso sagatavošanās laiku.

Tāpēc viņa bija cerējusi, ka tiks pienācīgi atalgota. Taču operācijā iesaistītie, pēc visa spriežot, bija ārkārtīgi piesardzīgi. Viņa nespēja atrast nevienas atbildīgās personas vārdu, tik vien kā iniciāļus - H.K. un M.S. Meklējumi bija bezcerīgi, un vienīgās cerības - viņas atrastie faili par Dānieļu un Leo. Lai gan ari tie bija nepilnīgi. Trūka liela daļa informācijas, iespējams, tā bija arhivēta kaut kā citādi. Tomēr atrastie materiāli viņā radīja interesi - vēl jo vairāk tāpēc, ka līdzās Leo vārdam bija uzvilka jautājuma zīme, kas pēc tam pavirši dzēsta.

Daniels Brolins acīmredzot bija emigrējis un vēlējies kļūt par ģitāristu. Pateicoties stipendijai, viņš bija pabeidzis viena gada apmācības Bērkli Mūzikas koledžā Bostonā un pēc tam vairs nebija atrodams. Visticamāk, nomainījis vārdu un uzvārdu. Leo bija studējis Stokholmas Ekonomikas augstskolā. Vēlākās piezīmēs bija lasāms, ka viņš bijis “dziļi sarūgtināts pēc šķiršanās no kādas augstāko aprindu dāmas, ar kuru bija vēlējies apprecēties, un pirmo reizi sapņojis par vardarbību. Bīstams? Vai jaunas parakūzijas lēkmes?”

Tad, iespējams, relatīvi nesen, tika pieņemts lēmums - to atkal bija parakstījis M.S. ka ĢDR oficiāli tiek slēgts. Projekts nr. 9 tiek slēgts, tika rakstīts. Manheimers rada bažas.

Līsbeta nezināja, ko tas nozīmē, un, tā kā viņa bija sēdējusi cietumā un nebija varējusi izpētīt Leo dzīvi vai apstākļus, kādos viņš mita, viņa bija vērsusies pie Mīkaela, lai tas šo jautājumu papēta tuvāk. Mīkaels pēdējā laikā bija kļuvis pavisam kaitinošs -tēlojis tētuku, izrādīdams pārlieku satraukumu par viņu. Un reizēm - tikai tāpēc, lai viņu apklusinātu, - viņa vēlējās noraut viņam drēbes un nogrūst uz cietuma matrača. Tomēr šis vīrietis nemēdza padoties pie pirmajām grūtībām un dažkārt - nācās vien atzīt - pamanīja ko tādu, ko viņa pati bija palaidusi garām. Tāpēc Līsbeta apzināti nebija devusi viņam nekādus konkrētus norādījumus, uzskatot, ka Mīkaels gūs lielākus panākumus, ja sāks meklēt bez iepriekš uzstādītām prasībām. Gan jau vēlāk viņa tam piezvanīs. Un drīz visa šī jezga atrisināsies.

Līsbeta sēdēja uz soliņa Flojtvēgenā Vallholmenā ar savu klēpjdatoru, kas bija savienots ar mobilo telefonu, un lūkojās uz pelēkzaļajām ēkām, kas likās saules gaismā mainām krāsu. Bija karsti un tveicīgi, un viņa nebija piemēroti ģērbusies. Līsbetai mugurā bija ādas jaka un kājās - melni džinsi. Vallholmenu bieži aprakstīja kā geto rajonu. Naktīs tur mēdza aizdedzināt automašīnas. Apkārt klīda jauniešu bandas, kuras aplaupīja nejaušus garāmgājējus. Kāds izvarotājs tika sveikā cauri, un presē nereti tika rakstīts par šo sabiedrības daļu, kas nealkst sarunāties ar policiju.

Taču tobrīd Vallholmena likās tīrā idille. Uz zāliena augstceltnes priekšā sēdēja dažas sievietes parandžās ar piknika groziem priekšā. Pāris puišeļu spēlēja futbolu. Divi vīri stāvēja pie durvīm kreisajā pusē un apšļāca viens otru ar ūdens šļūteni, un smējās kā bērni. Līsbeta noslaucīja sviedru lāsi no pieres un turpināja strādāt.

Operācija bija tieši tik sarežģīta, kā viņa bija domājusi. Videoieraksts no Hūrnstullas metrostacijas bija pārāk īss un neskaidrs, turklāt vīrieša ķermeni aizsedza citi pasažieri, kuri devās augšup no perona. Arī seja nebija skaidri redzama. Galva bija noliekta. Līsbetai pat neizdevās izmērīt attālumu starp pleciem.

Patiesībā vienīgais, ko viņa pamanīja, bija neparastā roku kustība - paplestie pirksti, kā arī nevienmērīgā, asimetriskā labās rokas žestikulācija. Viņa nespēja novērtēt, cik īpatnēji tas izskatās. Iespējams, tā bija tikai nervoza reakcija, anomālija virieša ierastajā kustību ritmā. Taču kustības likās īpašas, tās raksturoja spazmatiska neregularitāte, kas tagad aktivizēja punktus viņas neironu tīklā un salīdzināja ar ierakstu atmiņā, kurā viņa tikko bija piefiksējusi jaunu vīrieti, kas pirms četrdesmit minūtēm vieglā skrējienā bija paskrējis viņai garām.

Abu vīriešu kustību ritmos bija manāms kas līdzīgs, un tas viesa cerības. Taču ar to nepietika. Vajadzētu skrējēju noķert situācijā, kas vairāk līdzinātos tai, kāda tā bija metro. Tāpēc Līsbeta šad tad pacēla skatienu un paraudzījās uz zālienu un asfaltēto celiņu, pa kuru skrējējs bija nozudis skatienam. Tur joprojām neviena nemanīja, tāpēc viņa nolēma aplūkot savu e-pastu un ziņojumus.

Mikaels bija kaut ko atradis, vismaz tā viņš rakstīja, un jau atkal viņai radās vēlēšanās viņam piezvanīt. Taču būtu bīstami šobrīd zaudēt modrību. Līsbeta sēdēja tīklā un palaikam lūkojās uz celiņu. Piecpadsmit minūtes vēlāk pāri pakalnam atkal tuvojās skrējējs. Viņš bija garš, bet viņa soļi - viegli. Viņš skrēja kā profesionālis, lai gan slaidums raisīja bažas par anoreksiju. Taču par to viņa nesatraucās. Līsbetu interesēja tikai labās rokas kustības - neregulārie krampji un izplestie pirksti. Tobrīd viņa filmēja vīrieti ar mobilo telefonu un nekavējoties saņēma datus. Kustību līdzības koeficients bija mazinājies, iespējams, skrējiena noguruma radīts vai arī tāpēc, ka nebija pietiekami izteikts. Un viņa atkal sāka šaubīties.

Lai gan tas bija kā mērķēt tumsā, tomēr šķita samērā ticams pieņēmums. Vīrietis videofragmentā bija viens no tiem retajiem, kas bija devies augšup no perona pēc Jamala Čovdhurija nāves un netika identificēts. Viņš pilnīgi noteikti slīdēja nemanāmi kā ēna, turklāt vīrieša kustības, nenoliedzami, līdzinājās skrējēja kustībām. Ja aizdomas apstiprinātos, tas izskaidrotu Farijas klusēšanu nopratināšanā. Taču tikpat labi tas varēja arī nebūt īstais puisis. Arī nepareizi pieņēmumi reizēm var šķist skaidrojoši.

Līsbetai būtu nepieciešams iegūt vairāk videomateriāla, tāpēc viņa ielika klēpjdatoru somā, piecēlās no soliņa un uzsauca skrējējam. Vīrietis palēnināja gaitu un, acis saulē piemiedzis, palūkojās uz viņas pusi. No jakas iekškabatas Līsbeta izvilka blašķīti viskija, malciņu iedzēra, tad pakāpās soli sāņus. Jaunais vīrietis neizrādīja nekādu uzmanību. Tikai apstājās, šķiet, lai atvilktu elpu. Līsbeta nomurmināja:

- Tu nu gan skrien.

Viņš neatbildēja. Acīm redzami gribēja ātrāk tikt no viņas vaļā un nozust durvīs, taču Līsbeta tik viegli nepadevās.

- Vai tu proti izdarīt šādi? - viņa pajautāja un pašūpoja plaukstu līdzīgi kā vīrietis videoierakstā.

- Kāpēc tā jautā?

Līsbetai prātā neiešāvās nekas jēdzīgs, tāpēc viņa vienkārši paspēra soli uz priekšu.

- Jo es tā gribu!

- Tu esi jukusi, vai kā?

Līsbeta neatbildēja. Tikai blenza drūmu skatienu. Šķita, vīrieti tas biedē, un viņa nolēma to izmantot. Viņa tuvojās viņam draudīgā, mērķtiecīgā gaitā.

- Nu taču! - viņa šņāca, un jaunais vīrietis patiešām pašūpoja plaukstu, vai nu tāpēc, ka bija nobijies, vai ari tāpēc, ka gribēja ātrāk tikt no viņas vaļā. Pēc tam viņš pazuda durvīs, pat nemanīdams, kā Līsbeta viņu ar mobilo telefonu ir nofilmējusi.

Tad viņa atkal apsēdās un atvēra datoru. Redzēja, kā neironu tīklā aktivizējas mezgli. Pēkšņi rezultāts kļuva aizvien skaidrāks. Viņa bija atradusi sakritību, pirkstu asimetrijas atbilstību. Nekā tāda, ar ko pārliecināt tiesu, taču ar to pietika, lai viņai pašai viss būtu skaidrs.

Līsbeta devās uz durvju pusi. Viņa nezināja, kā tiks iekšā, taču tas izrādījās vieglāk, nekā cerēts. Spēcīgi pagrūdusi durvis, viņa nonāca kāpņu telpā, kurā viss izskatījās noplucis un nožēlojams. Lifts nedarbojās, oda pēc urīna un tabakas dūmiem. Sienas bija pelēkas un apķēzītas, pirmo stāvu izgaismoja saules gaisma, taču otrais grima tumsā. Kāpņu telpā nebija neviena loga un dega tikai pareta lampiņa. Gaiss bija sasmacis un tveicīgs, un visapkārt mētājās atkritumi.

Līsbeta gāja lēnām, koncentrējusies uz datoru. Viņa ar kreiso roku turēja to sev priekšā. Trešajā stāvā viņa uz bridi apstājās, lai nosūtītu kustību analīzi Bublanskim un viņa līgavai Farahai Šari-fai, datorzinātņu profesorei, kā ari Annikai Džannīni. Ceturtajā stāvā viņa ielika klēpjdatoru atpakaļ somā un aplūkoja plāksnītes pie durvīm. Kreisajā pusē bija uzraksts “K. Kāzi”. Kalils Kāzi. Tad Līsbeta iztaisnoja muguru - viņa bija gatava, cīņa varēja sākties. Par Kalilu nebija ko satraukties, bet saskaņā ar Annikas teikto Kalilu bieži apciemoja vecākie brāļi. Līsbeta pieklauvēja. Bija dzirdami soļi, un durvis atvērās. Kalils blenza uz viņu, taču vairs ne tik izbiedēti. Līsbeta ierunājās:

- Sveiks!

- Ko tu gribi?

- Gribu tev kaut ko parādīt. Kādu filmu.

- Kādu vēl filmu?!

- Tad jau redzēsi, - viņa noteica un beidzot tika ielaista. Viss izdevās pārsteidzoši viegli, bet ātri vien nāca apskaidrība, kāpēc.

Kalils mājās nebija viens. Baširs Kāzi - viņa puisi atpazina pēc iepriekš veiktās izpētes - greizi lūkojās viņā, un Līsbeta saprata, ka turpinājums būs tieši tik slikts, kā bija domājusi.

Decembris pirms pusotra gada

Dans Brodijs neko nesaprata. Sieviete atteicās noticēt, ka vīrietis, kas stāv viņai priekšā, nav Leo. Viņa turpināja nervozi knibināties ap kaklarotu, pieskārās matiem, sacīja, ka saprot, kāpēc viņš vēlas nozust no radara, taču norādīja, ka vienmēr esot uzskatījusi, ka viņš pelnījis ko labāku.

- Tu pats nesaproti, cik fantastisks esi, Leo! - viņa sacīja. - Tu to nekad neesi sapratis. Neviens pie Alfrēda Egrēna nav tevi pienācīgi novērtējis. Par Madlēni nemaz nerunājot.

- Madlēni? - viņš jautāja.

- Madlēnei nav visi mājās. Lai tavā vietā izvēlētos Ivaru! Tas ir tiiiik stulbi! Ivars ir sasodīts, resns jāklis.

Pēc viņa domām, sieviete izteicās samērā bērnišķīgi. Taču, iespējams, tas bija tāpēc, ka viņš bija zaudējis izpratni par moderno zviedru valodu. Turklāt sieviete nervozēja. Viņa izskatījās nedaudz nobijusies. Ap viņiem sāka drūzmēties cilvēki. Tie spraucās garām, lai nokļūtu pie bāra un iegādātos dzērienus. Klauss un pārējie grupas dalībnieki pienāca apvaicāties, vai viņš piebiedrosies

viņiem vakariņās. Dans pakratīja galvu un atkal palūkojās uz sievieti. Viņa stāvēja pārsteidzoši tuvu. Sievietes krūtis cilājās, un Dans sajuta viņas parfīma smaržu. Tas bija kā sapnis, labs sapnis, tā viņam šķita, pat ja īstas pārliecības nebija. Viņš jutās kā noreibis.

Kaut kur tālāk sašķīda glāze. Kāds jauns vīrietis skaļi iekliedzās, un Dans sašķobīja seju.

- Piedod, - sieviete sacīja. - Varbūt jūs ar Ivaru joprojām esat draugi.

- Es nepazīstu nevienu Ivaru, - viņš atbildēja asāk, nekā bija vēlējies.

Sieviete apjukusi noraudzījās viņā, un Dans tūlīt pat nožēloja sacīto, viņš bija gatavs apgalvot jebko, tikai lai sievieti iepriecinātu, - to, ka viņu sauc Leo un viņš pazīst Madlēni un ka, viņaprāt, Ivars ir pakaļa. Visu, visu, ko vien viņa vēlas. Viņš negribēja sievieti sarūgtināt vēl vairāk. Vienīgais, ko viņš gribēja, lai sajūtas būtu tādas pašas, kā viņam spēlējot skaņdarbu.

- Piedod man, - Dans sacīja.

- Viss kārtībā, - sieviete noteica.

Viņš noglāstīja viņai matus, lai gan nekad nemēdza tā darīt. Jo pēc dabas bija kautrīgs un nedrošs. Taču ne tobrīd. Viņš juta, ka jāizliekas, kaut uz īsu mirklīti. Vēlējās atkal redzēt sievieti atplaukstam, tāpēc atzinās: jā, viņš patiešām ir Leo. Vai, pareizāk sakot, viņš to vairs nenoliedza, tikai ielika ģitāru apvalkā un aicināja viņu doties uz kādu mierīgāku vietiņu iedzert pa glāzītei. Viņa atbildēja: “Paldies, ļoti patīkami.”

Viņi devās pa Pestaloci ielu uz priekšu. Danam bija grūti atrast vārdus, jo ikviens no tiem varēja nozīmēt lamatas. Brīžiem šķita, ka viņa to ir pieķērusi melos. Bet brīžiem Danam likās, ka arī viņa spēlējas. Vai tad sieviete nebija kritiski nopētījusi viņa uzvalku un kurpes? Drēbes, kas vēl pirms brīža likās elegantas, pēkšņi šķita lētas un nepiemērotas. Tātad viņa, iespējams, tikai izklaidējas? Tomēr viņa bija zinājusi, ka viņš ir zviedrs. Reti kurš zina viņa izcelsmi.

Viņi bija nonākuši ielas galā, kādā mazā bārā, un pasūtījuši “Margaritas”. Dans bija ļāvis sievietei runāt, un tas deva pavedienu tālākai sarunai. Viņš joprojām nezināja, kā sievieti sauc, taču neuzdrošinājās pajautāt. Viņa bija viena no atbildīgajām - vai vismaz daļēji atbildīgajām -personām par ārstniecības līdzekļu fondiem Deutsche Bank.

- Vai tu vari iedomāties, kas par izrāvienu salīdzinājumā ar tām muļķībām, ar kurām Ivars man lika nodarboties?

Dans bija piefiksējis vārdu Ivars, iespējams, viņa uzvārds bija Egrēns, tāpat kā Alfrēda Egrēna uzņēmumā, kurā sieviete pavisam nesen vēl bija strādājusi un kurā bija atradusies vēl kāda persona, vārdā Mālina Frode, kuru šī sieviete acīmredzot uztvēra kā konkurenti.

- Dzirdēju, jūs ar Mālinu kādu brīdi bijāt pāris? - viņa jautāja.

Viņš atbildēja izvairīgi:

- Ne gluži... patiesībā ne.

Uz visiem viņas jautājumiem Dans atbildēja izvairīgi, lai gan pavisam godīgi pastāstīja, kā tas ir - spēlēt kopā ar Klausu Gancu. Viņš sacīja, ka pazīst īstos cilvēkus. Ka palīdzēja Tila Brenera un Seta Harolda rekomendācijas.

- Es ar viņiem kopā spēlēju Ņujorkā. Klauss to dzirdēja un nolēma riskēt, - viņš sacīja.

Tas lieliski iederējās. Taču, protams, tās bija muļķības. Piedāvājums spēlēt džeza grupā nebija nekāda laimes spēle - neskatoties uz visu, viņam pietika pašpārliecinātības šajā ziņā.

- Bet ģitāra, Leo? Tu esi vienkārši fantastisks. Var dzirdēt, ka esi pamatīgi trenējies. Kad tu sāki spēlēt?

- Pusaudža gados, - viņš atbildēja.

- Man likās, Vīveka spēj sagremot tikai vijoli un flīģeli.

- Es spēlēju slepus, - viņš noteica.

- Tomēr klavierspēle noteikti noderēja. Kad atskaņoji solo fragmentu, es atpazinu dažas frāzes, lai gan neesmu nekāda eksperte. Atcerējos, kā tu spēlēji pie Tomasa un Irēnes. Toreiz skaņdarbs mani radīja tādas pašas sajūtas. Tādas pašas alkas.

Tādas pašas sajūtas? Ar klavierēm? Ko viņa ar to domāja? Ko tas viss nozīmē? Viņš vēlējās uzdot jautājumus, lai iegūtu vairāk pavedienu. Taču neuzdrošinājās. Tālab lielākoties tikai klusēja un smaidīja, un māja ar galvu. Reizēm viņš izmeta pa nenozīmīgai frāzei vai pastāstīja, ko pēdējā laikā bija lasījis. Piemēram, noteikti jābūt kādam iemeslam, ka Grenlandes haizivs var kļūt četrus simtus gadus veca, jo tā savu dzīvi pavada slow motion režīmā.

- Stulbi, - viņa sacīja.

- Un ilgi, - viņš piebilda komiskā balsī, un sieviete iesmējās.

Nebija nemaz tik grūti! Un viņš kļuva aizvien drosmīgāks. Pat atļāvās atbildēt uz jautājumiem par to, kā biržu ietekmēs fakts, ka “vērtējumi kļuvuši tik neparedzami un procentu likmes - tik zemas”.

- Augšup, - viņš vēl piebilda. - Vai arī lejup.

Acīmredzot arī šis komentārs bija gana asprātīgs. Un

Danam radās sajūta, ka nav nemaz tik slikti iejusties kāda cita lomā un ka tas kaut ko izmaina viņa personībā un ļauj paplašināt ierastās robežas. Un piedzīvot brīvības garšu. Šī dīvainā situācija palīdzēja nonākt pasaulē, kas iepriekš bija slēgta, - naudas un iespēju pasaulē. Varbūt šo ilūziju pastiprināja dzērieni. Vai skatiens, kādu sieviete viņam veltīja. Taču viņš sāka runāt aizvien vairāk un vairāk, priecājoties par paša veidotajām asociācijām un spriedumiem.

Tomēr visvairāk Dans vēlējās, lai kāds viņus redz kopā. Viņš izbaudīja sievietes izsmalcinātību... to bija grūti pat aprakstīt - viņas drēbes, rotaslietas, kurpes. To varēja manīt žestos, sejas izteiksmē, īsajās piezīmēs, ko šad tad izmeta, un pašpārliecinātajā balss tonī, kādā viņa runāja ar bārmeni vai lūkojās apkārt. Ar vienkāršas elegances spēku viņa lika Danam sajusties vērtīgākam. Viņš raudzījās uz viņas gurniem un kājām, viņas krūtīm, un juta, ka grib viņu. Kāda teikuma vidū viņš noskūpstīja sievieti. Atļāvās vairāk, nekā Danam Brodijam vajadzētu. Izejot no bāra, piespieda savu gurnu pret viņējo.

Un paņēma viņu - drosmīgi un mežonīgi - viesnīcā Adlon Kempinski, kura atradās līdzās Brandenburgas vārtiem un kurā sieviete bija apmetusies. Dans nebija nekāds kautrīgais mīlnieks, un sievietei tas patika. Ari viņš neskopojās ar komplimentiem, jo jutās laimīgs, - krāpnieks, kas triumfējoši paveicis pārdrošu mahināciju, un tomēr laimīgs. Savā ziņā pat iemīlējies - ne vien sievietē, bet arī savā jaunajā “es”. Vienīgā problēma - viņš nespēja aizmigt. Jo vēlējās sameklēt internētā viņas nosaukto vīrieša vārdu un saprast, ko tas viss nozīmē. Taču nolēma pagaidīt - šīs ziņas bija jālasa vienatnē. Vēl viņš apsvēra domu aizlavīties rītausmā, tomēr nevēlējās būt neiejūtīgs. Sieviete bija tik maigi iemigusi - skaista un skaidra -, it kā pat miegā piederētu kaut kam augstākam. Uz sievietes pleca bija sarkana dzimumzīme. Viņam patika ikviena mazā zīmīte viņā.

Neilgi pirms pulksten sešiem Dans atkal apvija viņai rokas un, iečukstējis ausī: “Paldies!” - piebilda, ka ir spiests doties prom. Viņš sacīja, ka viņam paredzēta tikšanās. Viņa atbildēja, ka saprot, un iedeva savu vizītkarti. Sievieti sauca Jūlija Damberga, un viņš apsolīja “drīz jo drīz” piezvanīt. Tad apģērbās, izgāja ārā un iekāpa taksometrā.

Jau mājupceļā mobilajā telefonā viņš sāka meklēt Alfrēda Egrēna fonda mājaslapu. Uzņēmuma vadītājs bija Ivars Egrēns, kurš attēlā izskatījās pēc iedomīga kretīna. Uzpūtīgs, ar vairākiem dubultzodiem un mazām, glāžainām acīm. Taču tas nebija nekas, tikai neliela detaļa no kopējās ainas. Tieši zem šī attēla atradās analītiskā vadītāja un fonda līdzīpašnieka Leo Manheimera bilde, un šī fotogrāfija... teju nogāza viņu gar zemi.

Viņš atteicās tam ticēt. Tas bija prātam neaptverami. Fotogrāfijā bija redzams viņš! Vai, pareizāk sakot, tas nebija viņš. Taču attēlā redzamā persona bija tik līdzīga viņam, ka Danam uz mirkli noreiba galva un viņš bija spiests noņemt drošības siksnu, lai paliektos uz priekšu un aplūkotu savu seju atpakaļskata spogulī.

Bet tas situāciju tikai pasliktināja. Viņš, bez šaubām, smaidīja tieši tāpat kā Alfrēda Egrēna uzņēmuma analītiskais vadītājs. Tās pašas vaigu bedrītes un grumbas pierē, arī skatiens, deguns, matu cirtas, viss, pat ķermeņa aprises, lai gan vīrietis attēlā bija labi kopts. Arī uzvalks noteikti bija ļoti dārgs.

Nonācis savā viesnīcas numurā, Daniels turpināja meklēšanu. Laiks un telpa izzuda, bet viņš nespēja sakopot domas un, neticībā šūpodams galvu, lamājās. Viņi bija tik satriecoši līdzīgi. Vienīgi forma bija nedaudz atšķirīga. Leo Manheimers piederēja pie citas pasaules, citas sabiedrības. Viņi atradās gaismas gadu attālumā viens no otra, bet tajā pašā laikā arī ne. Tas bija grūti aptverami, un tomēr -satriecošākais tai visā bija mūzika. Viņš atrada vecu Stokholmas Koncertzāles ierakstu. Leo tolaik bija divdesmit divdesmit vienu gadu vecs, viņa sejas izteiksme - saspringta, taču vienlaikus svinīga. Koncertzālē bija daudz cilvēku, tas bija neformāls koncerts, kurā Leo uzstājās kā viesmāksli-nieks.

Tajā laikā - un tā ir taisnība - neviens viņus nekad nebūtu sajaucis. Tolaik Dans bija garmatains bohēmists, kurš nēsāja vienkāršus džinsus un džemperus, savukārt Leo bija labi kopts jauns vīrietis, tieši tāds, kāds redzams Alfrēda Egrēna uzņēmuma mājaslapā, tikai mazliet jaunāks, - ar tāda paša stila frizūru un līdzīgu, skrodera šūtu uzvalku. Trūka vienīgi šlipses, taču tam nebija nozīmes.

Kad Dans bija noskatījies video, viņam acīs sariesās asaras. Viņš raudāja ne vien tāpēc, ka bija sapratis: kaut kur pasaulē atrodas viņa dvīņubrālis, bet arī par savu dzīvi -nabadzību, Stēna sitieniem un nebeidzamajām prasībām, darbu uz lauka, ģitāru, kas tika sadauzīta pret tilta margām, par bēgšanu un ceļojumu uz Bostonu un pirmajiem nožēlojamiem mēnešiem tur. Viņš raudāja par to, ko nebija zinājis, par ilgām, kuras bija jutis. Bet visvairāk viņš raudāja par to, ko dzirdēja. Beigās viņš paņēma rokās ģitāru un spēlēja līdzi - no attāluma, piecpadsmit gadus vēlāk.

Runa nebija tikai par melanholisko skaņdarbu, drīzāk par pašu kompozīciju. Ari par harmonijām. Leo Manheimers spēlēja ar tām pašām trīsskaņu arpēdžijām, kādas tolaik izmantoja Dans, pustoni virs tonikas, nobeidzot ar akordu secību II, V, I. Viņš, gluži tāpat kā Dans, izmantoja vecākos minora akordus, tā vietā lai izmantotu minora septakordu, nonakordu un trijskani, kā to darīja lielākā daļa mūziķu, un nereti viņš akordu noslēdza ar sesto pakāpi doriskajā minora gammā.

Dans bija uzskatījis sevi par unikālu, kad atklāja Džango un atrada pats savu ceļu, tālu no tās paaudzes, kas turējās pie roka, popa un hiphopa. Tajā pašā laikā Stokholmā dzīvoja puisis, kurš izskatījās tieši tāpat kā viņš un kurš, dzīvodams pavisam citā pasaulē, izmantoja tās pašas harmonijas un gammas. To bija grūti aptvert, un Danam no sirds dzīlēm izlauzās visdažādākās sajūtas - ilgas un cerības, iespējams, pat mīlestība, taču visvairāk - apbrīna. Viņam bija brālis.

Viņa brālis bija nonācis ietekmīgā Stokholmas ģimenē. Šis fakts likās ne vien pārsteidzošs, bet savā ziņā ari netaisns. Vēlāk Dans atcerējās, ka tai brīdī viņā uzjundīja dusmas un naids - kā nevaldāms spēks citu sajūtu vidū. Viņš joprojām nesaprata, kas īsti bija noticis. Tomēr viņā radās nojautas, un Dans atcerējās par cilvēkiem no Stokholmas, kas veica testus, uzdeva jautājumus un viņu filmēja. Vai viņi zināja?

Noteikti zināja. Viņš apdomāja vienu otru lietu un svieda glāzi pret sienu. Pēc tam sameklēja Hildas fon Kanterborjas numuru un zvanīja viņai. Pulkstenis nevarēja būt īpaši daudz - lai gan laiks nemanot bija paskrējis ātrāk, nekā viņš bija domājis. Taču fon Kanterborja neizklausījās īpaši skaidrā. Bija priekšpusdiena, bet viņa jau šķita iedzērusi vai zāļu ietekmē, un tas Danu aizkaitināja.

- Te zvana Daniels Brolins, - viņš sacīja. - Vai tu mani atceries?

- Kā tu teici, kā tevi sauca?

- Daniels Brolins.

Klausulē varēja dzirdēt smagu elpošanu un, iespējams, -viņš nebija drošs - bija saklausāmas arī bailes.

- Dārgais Daniel! - viņa iesāka. - Protams, atceros. Kā tev klājas? Mēs bijām tik noraizējušies, kad nesaņēmām no tevis nekādu ziņu.

- Vai tu zināji, ka man ir dvīņubrālis? Vai tu to zināji?

Dana balss aizlūza, un klausulē iestājās klusums. Bija

dzirdams, ka sieviete kaut ko ielej glāzē. Dīvainais klusums un šī guldzošā skaņa bija viņa pēdējais pacietības mērs. Viņš saprata: Hilda fon Kanterborja ir zinājusi - tas bija galvenais viņas apmeklējumu iemesls laukos, kā ari viņas sacītie neizprotamie vārdi: Mums jāpēta, nevis jāiejaucas.

- Kāpēc tu neko neteici?

Sieviete joprojām neatbildēja, un viņš vēlreiz atkārtoja jautājumu, šoreiz agresīvāk.

- Es nedrīkstēju, - viņa nočukstēja. - Biju parakstījusi konfidencialitātes zvērestu.

- Tāpēc daži papīri bija svarīgāki par manu dzīvi?

- Tas nebija pareizi, Daniel. Patiešām! Bet es tur vairs nestrādāju. Tajās iestādēs... Viņi izspēra mani laukā no turienes, jo es pārāk daudz protestēju.

- Ak tad iestādes...

Danam šķita, ka viņš sāk zaudēt veselo saprātu. Neapzinājās vairs, ko runā. Tikai sadzirdēja viņas jautājumu.

- Vai tu un Leo esat viens otru atraduši?

Tai brīdī viņš iekšēji sabruka. Iesākumā viņš to nesaprata. Acīmredzot viņu satrieca veids, kā sieviete runāja par viņu un Leo, it kā tas viss būtu pašsaprotami, savukārt viņam tā bija iekšējās pasaules zemestrīce.

- Vai viņš par to zina?

- Leo?

- Jā, protams!

- Nedomāju vis, Daniel. Nedomāju, ka viņš zina. Bet vairāk es neko tev nevaru teikt. Patiešām nevaru. Es jau tā esmu pateikusi par daudz.

- Par daudz? Es tev zvanīju, kad biju nonācis krīzes situācijā, kad man nebija nekā... un ko tu man toreiz teici? Neviena vārda! Tu ļāvi man uzaugt, nezinot par svarīgāko manā dzīvē. Tu esi mani nodevusi...

Viņš meklēja vārdus. Bet nespēja izdomāt neko tādu, kas attaisnotu viņa sajūtas.

- Piedod, Daniel, piedod, - Hilda stostījās.

Viņš uzkliedza viņai kaut ko nepieklājīgu un beidza sarunu. Tad pasūtīja alu. Vairākus alus. Viņam vajadzēja nomierināt nervus un padomāt, un jau tobrīd viņš saprata, ka jāsazinās ar Leo. Viņiem jāsatiekas. Bet kā? Vai viņam vajadzētu uzrakstīt, piezvanīt, vienkārši ierasties? Leo Manheimers bija turīgs vīrs. Viņš bija citāds un droši vien laimīgāks un drosmīgāks, un, iespējams, - Hilda uz šādu iespēju bija norādījusi - Leo par viņu jau zināja, bet bija izvēlējies nesazināties. Varbūt viņš kaunējās par savu nabadzīgo, dzīves plosīto dvīņubrāli. Un tas taču nebūtu nekas neparasts, vai ne tā?

Dans atgriezās pie Alfrēda Egrēna mājaslapas un vēlreiz aplūkoja Leo fotogrāfijas. Vai viņa acīs manīja nedrošību? Danam tā likās, un tas deva nedaudz drosmes. Varbūt Leo, par spīti visam, nemaz nav tik iedomīgs. Viņš atcerējās, cik viegli iepriekšējā dienā bija runājis ar Jūliju, un iegrima sapņos un pretrunu šaustītā iztēlē. Viņš juta, ka dusmas pamazām noplok un acīs atgriežas asaras.

Ko tagad iesākt? Internetā viņš pameklēja informāciju par sevi un centās atrast ierakstu no kāda koncerta, kurā bija uzstājies. Galu galā viņš kaut ko arī atrada - tas bija uzņemts pirms pusgada, uzreiz pēc tam, kad bija apgriezis matus un nopircis pelēko uzvalku, - viņš uzstājās džeza klubā Sanfrancisko un spēlēja dziesmas “All the things you are" solopartiju, kurā izmantoja tās pašas rezonējošās pamatnotis, kādas spēlēja Leo Stokholmas Koncertzālē. Viņš uzrakstīja garu e-pastu, kuram kā pielikumu pievienoja koncertierakstu. Viņš vēl joprojām atcerējās vēstules pirmās rindiņas.

Dārgais Leo, dārgais dvīņubrāli!

Mani sauc Dans Brodijs, un es esmu džeza ģitārists. Man nebija ne jausmas par Tavu eksistenci līdz pat šim rītam, un es esmu tik satraukts un satriekts, ka tik tikko spēju Tev rakstīt.

Es nevēlos Tevi apgrūtināt vai sagādāt nepatīkamas sajūtas. Es neko no Tevis neprasu, pat ne atbildi. Tikai gribu, lai Tu zini, ka labākais, kas ar mani jebkad ir noticis, bija uzzināt, ka Tu esi un ka mēs abi spēlējam līdzīgu mūziku.

Nezinu, vai Tevi maz interesē mana dzīve, taču es degu nepacietībā uzzināt ko vairāk par Tavējo. Un labprāt pastāstītu par savējo. Vai tu jelkad esi saticis mūsu tēvu? Viņš bija sarežģīts cilvēks, turklāt alkoholiķis, bet ārkārtīgi muzikāls. Mūsu māte nomira neilgi pēc dzemdībām. Acīmredzot tās bijušas pārāk smagas, varbūt tieši tāpēc, ka piedzima dvīņi. Es tā arī necik daudz par to nezinu...

Dans uzrakstīja divdesmit divas lapas. Bet tā ari nenosūtīja e-pastu. Neuzdrošinājās. Tā vietā viņš piezvanīja Klausam Gan-cam un pateica, ka nomiris kāds no ģimenes locekļiem. Pēc tam pasūtīja lidmašīnas biļeti uz Stokholmu un nākamās dienas rītā jau lidoja turp.

Tā bija pirmā reize astoņpadsmit gadu laikā, kad viņš ieradās Zviedrijā. Pūta auksts, ledains vējš. Sniga. Bija desmitais decembris, un tika svinēta Nobela prēmijas pasniegšanas diena. Ielās mirdzēja Ziemassvētku rotājumi, un viņš pārsteigts lūkojās apkārt. Viņa bērnībā Stokholma bija skaistā, smalkā pilsēta. Dans bija nervozs un drudžains, taču arī gaidpilns, kā mazs zēns.

Tomēr pagāja piecas dienas, līdz viņš uzdrošinājās sameklēt Leo. Kādu laiku viņš dzīvoja kā Leo Manheimera ēna, viņa neredzamais sekotājs.

15. NODAĻA 21. JŪNIJS

Baširam Kāzi bija gara, spuraina bārda, militārā stila bikses un balta mednieku jaka. Rokas bija spēcīgas un labi trenētas. No fizioloģiskā viedokļa raugoties, viņš bija labā fiziskā formā. Baširs sēdēja, sagumis ādas dīvānā, un raudzījās TV ekrānā, kad piepeši pamanīja Līsbetu un pacēla skatienu. Viņš šķita kaut ko salietojies. Drošības pēc Līsbeta spēra soli sāņus un padzērās no savas blašķes. Baširs pasmīkņāja un pagriezās pret Kalilu.

- Kādu mauku tu esi atvedis?

- Es viņu nekad iepriekš nebiju redzējis. Viņa tur ārā stāvēja un stāstīja par kaut kādu filmu, ko mēs skatīsimies. Tiec pats no viņas vaļā!

Kalilam bija bail no Līsbetas. Tas bija skaidri redzams. Taču vēl vairāk viņam bija bail no sava brāļa, un tas Līsbetas nodomiem nāca tikai par labu. Viņa nolika somu ar datoru uz pelēkas kumodes līdzās durvīm.

- Nu, kas tu esi, meitenīt? - Baširs jautāja.

- Nav svarīgi, - viņa atbildēja, un ari tas neizraisīja vīrieti nekādu reakciju.

Taču Baširs vismaz piecēlās un nožāvājās, visticamāk, lai parādītu attieksmi, cik noguris ir no meitenēm, kuras no sevis kaut ko iedomājas.

- Kā tu varēji atvilkt viņu uz šejieni, - Baširs pārmeta Kalilam. - Šajā rajonā taču dzīvo tikai palaistuves un idioti.

Līsbeta palūkojās visapkārt. Tas bija vienistabas dzīvoklis ar nelielu virtuvīti telpas labajā pusē un pāris mēbelēm, turklāt dzīvoklis bija nekārtīgs, visapkārt mētājās drēbes. Vēl istabā bija divstāvu gulta, ādas dīvāns un kafijas galdiņš. Līdzās kumodei, pret sienu atspiesta, stāvēja florbola nūja.

- Tajā vispārinājumā nav nekā saprātīga, - viņa sacīja.

- Ko tu teici?

- Diezgan iespaidīgs formulējums, vai ne, Bašir?

- Kā tu zini manu vārdu?

- Mani tikko izlaida no cietuma, un es tev atvedu sveicienus no tavas draudzenes, Benito.

Tas bija tikai minējums. Varbūt ari ne. Līsbeta bija diezgan pārliecināta, ka viņi ir sazinājušies, jo Baširs pēkšņi sarāvās. Tātad Benito vārds viņa ausīm nebija svešs. To varēja redzēt vīrieša saspringtajā skatienā.

- Un kas tas būtu par sveicienu?

- Videosveiciens. Vai vēlies noskatīties?

- Domā, vajag?

- Manuprāt, tas tevi iepriecinās, - viņa sarija un paņēma mobilo telefonu. Izlikās, ka nevar to ieslēgt. Patiesībā viņa ievadīja pāris komandfunkciju un pieslēdzās infrastruktūrai, kuru ikdienas uzturēja Hakeru republika. Pēc tam spēra soli uz priekšu un ieskatījās Baširam tieši acīs.

- Benito labprāt izpalīdz saviem draugiem, kā tu jau zini. Taču nepieciešams pārrunāt dažus aspektus.

- Ko, piemēram?

- Tas ir cietums, un šis fakts pats par sevi jau ir problemātisks. Tas bija meistarīgi no tavas puses tur iedabūt dunci. Apsveicu!

- Pie lietas!

- Runa ir par Fariju.

- Kas ir ar viņu?

- Ka jus vārējāt ta izrīkoties?

- Ko?

- Jūs izturējāties kā cūkas.

Baširs izskatījās apjucis.

- Ko, pie velna, tu runā?

- Cūkas! Pretekļi! Nožēlojamie pakaļas! Tam var atrast dažādus apzīmējumus, turklāt tas vēl būtu maigi sacīts, ņemot vērā apstākļus. Jūs vajadzētu sodīt, vai tu nepiekrīti?

Līsbeta gaidīja reakciju. Taču viņa bija novērtējusi par zemu naida izvirduma spēku, kas sekoja apjukumam. Ne sekundi neminstinoties, Baširs metās virsū Līsbetai un trieca dūri pret viņas zodu. Viņa centās saglabāt līdzsvaru un koncentrējās, lai noturētu mobilo telefonu labajā rokā pie gurniem ar ekrānu, pavērstu pret vīrieša seju.

Viņa sacīja:

- Tu izskaties satraukts.

- Tas ir tikai sākums!

Baširs sita vēlreiz, un šoreiz Līsbeta sagrīļojās, taču atkal neko nedarīja, lai aizstāvētos, viņa pat aizsardzībai nepacēla augšup roku. Baširs veltīja viņai iznīcinošu skatienu. Līsbetai pa muti sāka tecēt asinis, bet viņa izmantoja izdevību un turpināja runāt.

- Tev liekas, ka visu atrisināji, nogalinot Jamalu? - viņa jautāja.

Baširs turpināja sist, bet šoreiz Līsbetai bija jau grūtāk noturēties uz kājām. Viņa sāka līgoties, noreiba galva. Viņa samirkšķināja plakstus, cerot saskatīt ko skaidrāk, līdz piepeši pamanīja līdzās stāvošā Kalila pārbiedēto skatienu. Vai arī viņš metīsies viņai virsū? Līsbeta nebija pārliecināta - bija samērā grūti izprast puiša ķermeņa valodu. Taču viņa cerēja, ka Kalils nekustēsies un paliks stāvam turpat, kur iepriekš. Viņa kalsnajā augumā jautās gļēvums.

- Vai tas bija gudri? - viņa atkārtoja un paraudzījās uz Baširu tik sarkastiski, cik vien spēja.

Jaunais vīrietis, šķiet, bija zaudējis normālu spriestspēju un savaldīšanos, tieši tā, kā viņa bija cerējusi.

- Tas bija tik sasodīti gudri, ka tu to nespēj pat apjēgt, stulbā mauka.

- Kāpēc?

- Jo tieši viņš Fariju pataisīja par mauku, - Baširs kliedza. - Par mauku! Viņi mūs visus apkaunoja.

Viņš sita vēlreiz, un nu Līsbeta vairs nebija pārliecināta, ka izdevies telefonu noturēt pareizajā leņķī.

- Bet vai tāpēc bija jāmirst arī Farijai? - viņa stostījās.

- Kā žurkai, kā sivēnam. Mēs nerimsimies, līdz viņa sadegs elles ugunīs.

- Lieliski! - Līsbeta sacīja. - Tas nu būtu noskaidrots. Vai tagad tu gribi noskatīties manu filmu?

- Kāpēc, pie velna, lai es to gribētu?

- Jo citādi Benito būs vīlusies, un tas nebūs labi. Tev jau vajadzēja to saprast.

Baširs brīdi vilcinājās, to varēja redzēt viņa skatienā un trīcošajās rokās. Taču tam nebija nozīmes. Viņš joprojām bija satrakojies, viņā bangoja naids, un Līsbeta zināja: vairāk sitienu viņa neizturēs. Tālab ātri apdomājās, ar acīm nomērīja attālumu, aprēķināja un izsvēra sekas. Vai viņai vajadzētu sist viņam pa deniņiem? Vai varbūt iespert ar ceļgalu starp kājām, sist pretī? Viņa nolēma vēl mazliet paciesties un izlikties salauzta un uzvarēta. Viņai nevajadzēja īpaši piepūlēties. Nākamais sitiens nāca no sāniem un bija spēcīgāks par pārējiem. Tas uzplēsa virslūpu un lika pulsēt deniņiem. Viņa atkal sagrīļojās.

- Rādi šurp! - viņš nošņācās.

Līsbeta noslaucīja lūpas, noklepojās un izspļāva asinis, tad atkrita uz ādas dīvāna.

- Filma ir manā mobilajā, - viņa sacīja.

- Labi, tad rādi! - nosēca Baširs un apsēdās viņai līdzās. Līsbeta sāka spaidīt telefonu un likās kaut ko meklējam.

Pat Kalils pienāca tuvāk, un tas, viņasprāt, bija labi. Bez steigas un kavēšanās viņa veikli ierakstīja komandfunkcijas savā telefonā, un īsi pēc tam uz ekrāna parādījās programmu kodi. Varēja manīt, ka brāļi sāk nervozēt.

- Kas, pie velna, te notiek? - Baširs jautāja. - Vai tas ir saplīsis? Vai varbūt vienkārši kaut kāds sūds?

- Nē, nē! - viņa atbildēja. - Viss ir kārtībā. Videofilma šobrīd tiek augšupielādēta tā sauktajā bota tīklā, un tagad skaties! Tagad es pārsaucu failu un nospiežu komandu Command un Control un izplatu to.

- Ko, pie velna, tu runā?

Viņa sajuta sviedru smaku.

- Tūliņ paskaidrošu, - Līsbeta turpināja. - Bota tīkls ir uzlauztu datoru tīkls, kuros ir vīruss - Trojas zirgs. Tas nav īsti likumīgi, bet ļoti praktiski. Pirms es pastāstīšu ko vairāk, būtu labi noskatīties filmu. Es pati neesmu to vēl redzējusi. Tā nav vēl rediģēta. Uzgaidi mazliet... Te nu tā ir!

Ekrānā parādījās Bašira seja. Viņš izskatījās apjucis - kā mazs zēns, kurš nezina, kā atbildēt uz sarežģītu jautājumu.

- Kas, pie velna, tas ir? - Baširs jautāja.

- Tas esi tu. Vienīgi neskuvies, un attēls ir mazliet izplūdis. Grūti filmēt, turot telefonu pie gurniem. Bet skaties, būs aizvien labāk! Filma uzņems apgriezienus! Re, te tu dūšīgi sit, un nu, klausies! Šķiet, šeit tu atzīsties Jamala Čovdhurija slepkavībā.

- Velns! Velns!

Tagad ierakstā bija dzirdams, kā Baširs kliedz, ka Farija mirs kā žurka un sivēns un degs elles liesmās. Pēc tam kadrs kļuva nedaudz saraustīts, tika izkliegts vēl kaut kas, vārdi, kuriem seko jauni sitieni un kurus varēja vien dzirdēt. Lielākoties bija redzams tikai juceklīgs attēls ar griestiem un sienām.

- Pie velna, ko tu esi izdarījusi? - Baširs kliedza. Un spēcīgi iebelza ar dūri pa kafijas galdiņu.

- Mieru, tikai mieru! - noteica Līsbeta. - Nav nekāda iemesla panikai.

- Ko tu ar to domā? Atbildi, maita tāda!

Vīrieša balss aizlūza.

- Pasaulē joprojām ir liela daļa cilvēku, kas šo failu vēl nav saņēmuši, - viņa atbildēja. - Es teiktu, ka to saņēmuši nedaudz vairāk kā simts miljoni, bet lielākā daļa - par to vari nešaubīties -to uzskatīs par mēstuli un nekavējoties izdzēsīs. Bet, saprotams, es paspēju failu pārdēvēt. Nosaucu par Baširu Kāzi. Tā ka tavi draugi noteikti gribēs to noskatīties, tas nu ir skaidrs, arī policija un Drošības policija, ari tavi paziņas un viņu paziņu paziņas, un vēl viens otrs. Varbūt filma kļūs slavena YouTube. Tīkls ir neizprotama vieta. Ari es to līdz galam tā īsti neesmu sapratusi.

Baširs izskatījās satrakojies. Galva spazmatiski raustījās.

- Zinu, tas izklausās nedaudz sarežģīti, - Līsbeta turpināja. - Ar publicitāti nav viegli sadzīvot. Es atceros to sajūtu, kad pati pirmo reizi nonācu avīžu pirmajās lapās. Tik tikko esmu atguvusies, godīgi sakot. Taču pozitīvais ir tas, ka no tā ir izeja.

- Kāda?

- Es tev pastāstīšu. Tikai...

Līsbeta izmantoja Bašira pārsteigumu un šaubas un ar zibenīgu kustību sagrāba viņa galvu, divreiz atsita to pret kafijas galdiņu, tad piecēlās.

- Tu vari bēgt, Bašir, - viņa sacīja. - Vari bēgt tik ātri, lai kauns tevi nepanāk.

Baširs apjucis un kā paralizēts noraudzījās Līsbetā. Labā roka trīcēja, kad viņš pieskārās pierei.

- Tas var nostrādāt, - viņa turpināja. - Ne pārāk ilgi, un tomēr. Tu vari bēgt - bēgt kā tavs brālis, varbūt ne tik ātri, tu esi kļuvis gausāks, vai ne? Taču noteikti vari tikt sveikā cauri -vienā vai otrā veidā.

- Es tevi nogalināšu, - Baširs murmināja. Viņš piecēlās, it kā grasītos mesties viņai virsū. Bet laikam jau pats saprata, ka nespēs neko izdarīt, tāpēc tikai nervozi palūkojās uz ārdurvīm un logu.

- Tad pasteidzies, - viņa sacīja. - Man šķiet, tev vajadzētu taisīties.

- Es tevi atradīšu, - viņš nošņācās.

- Tad uz tikšanos.

Līsbetas balss izklausījās monotona un vēsa. Viņa spēra soli uz kumodes un sienas pusi, uzgrieza viņam muguru un deva iespēju mesties viņai virsū. Taču Baširs bija tieši tik apjucis un nolēmēts, kā viņa to bija paredzējusi, turklāt iezvanījās vīrieša mobilais telefons.

- Droši vien kāds, kas noskatījies filmu. Bet viss būs labi, vai ne? Tikai neatbildi un, kad dosies pa pilsētu, nodur skatienu, -viņa vēl piebilda.

Baširs, turpinot kaut ko murmināt, lēni tuvojās. Taču nepaspēja neko izdarīt. Līsbeta paķēra florbola nūju, kas stāvēja, atspiesta pret sienu, un sāka viņu sist - pa kaklu, pa vaigu un vēderu.

- Tas tev no Farijas, - viņa sacīja.

Baširs saliecās, un Līsbeta viņam iesita vēlreiz, taču vīrietim kaut kādā veidā izdevās piecelties. Grīļīgiem soļiem viņš šķērsoja istabu, izgāja pa durvīm un tālāk lejā caur tumšo kāpņu telpu pēcpusdienas saulē.

Līsbeta joprojām rokās turēja florbola nūju. Kalils Kāzi stāvēja tieši aiz viņas, līdzās ādas dīvānam - mirkšķinādams acis, muti pavēris. Viņš bija tikai pusaudzis, smalks un izstīdzējis, ar izbiedētu skatienu. Un neizstaroja nekādus draudus. Taču Kalils varēja bēgt un izdarīt ko muļķīgu, Annika bija minējusi pašnāvības risku. Līsbeta paturēja acīs durvis un palūkojās pulkstenī.

Bija pēcpusdiena, pulkstenis - divdesmit minūtes pāri četriem, un bija laiks pārbaudīt e-pastu. Nedz Bublanskis, nedz Faraha Šarifa vēl nebija atbildējuši. Annika bija uzrakstījusi: Lieliski, izskatās daudzsološi. Tūliņ brauc mājās!

Kalils sāka smagi elpot, un viņa uzmeta žiglu skatienu puisim. Izskatījās, ka viņš grib ko teikt.

- Tā esi tu, vai ne? - viņš murmināja.

- Kas tad?

- Meitene laikrakstos.

Līsbeta pamāja ar galvu.

- Mums abiem jānoskatās kāda filma, - viņa turpināja. - Tā nav tik interesanta kā iepriekšējā, tajā runa ir par roku kustībām.

Viņa nolika florbola nūju atpakaļ pie sienas, paņēma no kumodes savu datoru un palūdza puisim apsēsties dīvānā. Viņš bija bāls, un likās, tūlīt saļims. Taču paklausīja un apsēdās.

Līsbeta īsi un lakoniski pastāstīja par kustību atpazīšanas programmu un dziļo neironu tīkliem, par viņa neseno skrējienu un ierakstu no metrostacijas. Bija skaidrs, ka puisis saprot. Viņa ķermenis sastinga, un viņš nomurmināja kaut ko neskaidru. Līsbeta apsēdās puisim līdzās un sameklēja nepieciešamos failus, parādīja tos un centās paskaidrot. Bet neizskatījās, ka Kalils spēj kaut ko uztvert, tikai tukšu skatienu - kā paralizēts - lūkojās ekrānā. Iezvanījās viņa telefons, un abi saskatījās.

- Atbildi! - Līsbeta pavēlēja.

Kalils paņēma mobilo telefonu, un jau pēc viņa balss toņa Līsbeta nojauta, ka zvana kāds, ko puisis dziļi ciena. Tas bija viņa imams, kurš atradās netālu (noteikti tas bija Annikas dēļ) un gribēja zināt, vai drīkst atnākt ciemos. Līsbeta uzskatīja, ka tas būtu pat vēlams, un pamāja ar galvu. Grēku uzklausīšana bija vairāk imama lauciņš, jo īpaši, ņemot vērā, cik labi Annika bija par viņu izteikusies.

Neilgi pēc tam pie durvīm klauvēja. Dzīvoklī ienāca gara auguma, elegants vīrietis, aptuveni piecdesmit gadus vecs, mazām ačelēm, garu bārdu un sarkanu turbānu galvā. Viņš pamāja Līsbetai sveicienu un pagriezās pret Kalilu, veltīdams puisim līdzjūtīgu smaidu.

- Sveiks, draudziņ, - viņš iesāka. - Vai vēlies man kaut ko pastāstīt?

Viņa vārdos bija saklausāmas skumjas un vienlaikus arī vēlme palīdzēt, un uz brīdi iestājās klusums. Līsbeta pēkšņi sajutās neērti un nezināja vairs, ko iesākt. Beigu beigās viņa piecēlās.

- Nedomāju, ka šeit ir droši atrasties, - viņa sacīja. - Es ieteiktu arī jums doties ārā vai uz mošeju.

Līsbeta atstāja viņus divatā, devās prom neatvadījusies un, paņēmusi savu datoru, nozuda tumšajā kāpņu telpā.

Decembris pirms pusotra gada

Dans Brodijs sēdēja uz soliņa Nūrmalmes laukumā. Tā bija diena, kad viņš ieradās Stokholmā. Vairs nesniga, un debesis bija skaidras un dzestras. Viņš bija uzvilcis melnu mēteli, uz acīm - saulesbrilles, galvā uzmaucis pelēku vilnas cepuri, kuru bija novilcis pāri pierei. Un lasīja grāmatu par Lehman Brothers sabrukumu. Viņš gribēja zināt ko vairāk par sava brāļa pasauli.

Viņš bija piereģistrējies hostelī Af Chapman Skepshol-menā, kas bija pārbūvēta veca barža. Istaba maksāja sešsimt deviņdesmit kronas par nakti - tas bija viss, ko viņš varēja atļauties. Jau turpceļā Dans sajuta sev pievērstos skatienus, un tas bija sāpīgi, jo jutās nevis kā viņš pats, bet gan kā lēta cita cilvēka kopija. Vēl tikko viņš bija pazīstams mūziķis, bet nu atkal kļuvis par lauku zēnu no Helinglan-des, niecība stokholmiešu priekšā. Ticis uz Birgerjarlsgāta-nas, viņš bija ieslīdējis kādā apģērbu veikalā un nopircis saulesbrilles un pelēko cepuri. Centās aiz šiem atribūtiem paslēpties.

Dans nepārtraukti domāja par to, kā viņam vajadzētu rīkoties. Vai, par spīti visam, būtu jānosūta e-pasts, saite uz videoierakstu vai varbūt jāpiezvana. Bet neko no tā viņš nedarīja. Dans tikai vēlējās redzēt Leo un tieši tāpēc sēdēja pie Alfrēda Egrēna fonda ēkas Nūrmalmes laukumā un gaidīja.

No ēkas iznāca Ivars Egrēns - noteiktiem, nervoziem soļiem, un uz ielas - gluži kā valsts ierēdni vai augstu amatpersonu - to gaidīja melns BMW ar tonētiem stikliem.

Tomēr no Leo nebija ne miņas. Viņš joprojām atradās sarkanajā ķieģeļu ēkā, kādā no augšējiem stāviem. Dans bija zvanījis un vaicājis pēc viņa angļu valodā, tāpēc zināja, ka Leo joprojām atrodas sapulcē. Tika piebilsts, ka tā drīz beigsies. Katru reizi, kad atvērās ēkas durvis, Dans salēcās. Tomēr laiks gāja. Bija jau pagājis labs brīdis, kopš pār Stokholmu bija nolaidusies tumsa. No ūdens puses vilka ass vējš, un kļuva pārāk auksts, lai vienkārši sēdētu un lasītu.

Dans piecēlās un sāka staigāt turp un atpakaļ pāri laukumam, berzējot ādas cimdos tērptās plaukstas. Nekas nenotika. Sastrēgumi pamazām bija beigušies, un viņš palūkojās uz restorānu ar lieliem stikla logiem, kas atradās laukuma malā. Tajā bija redzami cilvēki, kuri smaidīja un sarunājās, un viņš vairāk nekā jebkad agrāk sajutās vientuļš. Likās, dzīve viņam ir paskrējusi garām. Viņš tikai dzirdēja kņadu no viesībām, kurās nebija ielūgts, un iedomājās, ka vienmēr bijis tas, kurš stāv malā.

Tajā brīdī no ēkas iznāca Leo. Dans nekad neaizmirsis to bridi. Laiks apstājās, redzeslauks saruka, skaņas pieklusa. Taču tas nebija tikai laimīgs bridis, jo īpaši tajā aukstumā, restorāna gaismām apmirdzot laukumu. Redzēt Leo nozīmēja sajust ari sāpes. Leo bija satriecoši līdzīgs Danam. Līdzīga bija gaita, smaids, roku kustības, tāpat arī sejas vaibsti. Viss bija tik līdzīgs, un tomēr... sajūta bija tāda, it kā viņš uz sevi noraudzītos maģiskā spoguli. Vīrietis laukuma otrā pusē bija viņš un tajā pašā laikā ari nebija viņš.

Leo Manheimers bija tas, par ko Dans būtu varējis kļūt, un, jo vairāk viņš to vēroja, jo vairāk atšķirību pamanīja. Runa nebija tikai par mēteli un kurpēm, nedz arī par dārgo uzvalku zem tā. Leo soļi bija stingri un acis mirdzēja. Leo

Manheimers izstaroja pašpārliecinātību, kāda Danam nekad nebija piemitusi, un tas iedzēla, sāpīgi iedzēla, un pēkšņi Danam bija grūti pat elpot.

Sirds krūtīs dauzījās. Viņš palūkojās uz sievieti, kas gāja līdzās Leo un bija aplikusi roku viņam ap vidukli. Viņa izskatījās bagāta un izsmalcināta un šķita iemīlējusies Leo. Viņa smējās. Abi smējās, un viņš saprata, ka sieviete ir Mālina Frode, par kuru ar greizsirdības pieskaņu balsī bija runājusi Jūlija. Dans stāvēja kā zemē iemiets un neuzdrošinājās tiem tuvoties, tikai vēroja viņus nozūdam Bibliotēksgātanas virzienā. Dans viņiem sekoja, nesaprotot, kāpēc. Viņš gāja lēni, ieturot distanci.

Lai gan pēc tā nebija nekādas vajadzības - Leo un viņa pavadone likās aizņemti viens ar otru. Un, pārim nozūdot Humlegordenā, atskanēja skaļi smiekli, kuri nebēdnīgi atbalsojās gaisā. Dans jutās nomākts, it kā vienkāršais un gaistošais viņu priekā spiestu paša ķermeni pie zemes. Dans novērsa skatienu un atgriezās hostelī, lai uz brīdi apdomātos, - cik ļoti acīm redzamais var maldināt, jo īpaši tai ziņā, ka viņš pats tik daudz reižu ticis uzskatīts par laimes lutekli.

Bet dzīve visbiežāk šķiet skaista no attāluma. Taču tobrīd viņš to vēl nesaprata.

Mīkaelam vajadzēja doties uz Nīšēpingu. Plecos viņš bija uzmetis somu, kurā atradās pierakstu klade, diktofons un trīs pudeles Rose vīna. Lota fon Kanterborja bija lūgusi tās nopirkt. Hilda uzturoties viesnīcā Hoteli Forsen pie Nīšēpingsonas upes zem segvārda Fredrika Norda. Bija norunāts, ka viņa ir gatava runāt, ja vien tiks izpildītas dažas prasības. Vīna pudeles bija viena no tām.

Otra bija - ārkārtīga piesardzība. Tika uzskatīts, ka Hildu meklē, un, spriežot pēc Mīkaela teiktā, situācija tikai pasliktinājās. Pēc Lotas sacītā, šķita, ka saņemtās ziņas likušas Hildai zaudēt veselo saprātu. Tāpēc arī Mikaels nevienam, pat Ērikai ne, nebija bildis ne pušplēsta vārda, kurp dosies.

Tagad viņš sēdēja kafejnīcā netālu no apļa Stokholmas Centrālajā stacijā un gaidīja Mālinu. Likās svarīgi aprunāties ar viņu. Viņam vajadzēja apgriezt katru akmeni un pārbaudīt ikvienu no savām teorijām un saprast, vai tas viss atbilst patiesībai. Mālina kavējās jau desmit minūtes un, kad beidzot parādījās - džinsos un baltā blūzē -, izskatījās apburoša, lai gan viņa, gluži kā puse pilsētas iedzīvotāju, bija izmirkusi sviedros.

- Atvaino, - viņa iesāka. - Biju spiesta atstāt Lovi pie mammas.

- Tu būtu varējusi paņemt viņu līdzi. Man ir tikai daži jautājumi.

- Zinu. Bet man pēc tam ir jādodas tālāk.

Viņš ātri noskūpstīja sievieti un ķērās pie lietas.

- Kad tu pirmo reizi pēc ilgāka laika satiki Leo Fotogrāfijas muzejā, vai pamanīji vēl kādu atšķirību, izņemot to, ka viņš pēkšņi ir kļuvis par labroci?

- Piemēram, ko?

Mīkaels palūkojās stacijas pulkstenī.

- Piemēram, to, ka kāda no viņa dzimumzīmēm pēkšņi atrodas citā vietā? Vai arī viņa matu cirtas ir nedaudz citādas. Leo ir samērā cirtaini mati.

- Mīkael, tu mani biedē. Ko tu ar to domā?

- Šobrīd es pētu materiālus par vienas olšūnas dvīņiem, kas šķirti uzreiz pēc dzimšanas. Bet neko vairāk nevaru tev atklāt un nevēlos ari, ka tu kādam par to stāsti. Vai vari to apsolīt?

Mālina pēkšņi izskatījās pārsteigta un ieķērās Mīkaela rokā.

- Tu gribi teikt, ka...

- Es neko negribu teikt, Mālina, vismaz pagaidām ne, - viņš sacīja. - Tomēr domāju... - Viņš apklusa un brīdi apdomājās. - Vienas olšūnas dvīņi parasti izskatās identiski vai vismaz tuvu tam, - viņš turpināja. - Tomēr katrā no mums notiek dažādas pārmaiņas, mazas, ģenētiskas mutācijas.

- Ķeries pie lietas!

- Vispirms man jāpastāsta pāris vienkāršu faktu, citādi tas būs pavisam nesaprotami. Vienas olšūnas dvīņi rodas mātes dzemdē no vienas olšūnas, tai strauji sadaloties. Svarīgākais ir tas, cik ātri tas notiek. Ja olšūna sadalās vēlāk nekā četras dienas pēc apaugļošanas, dvīņi nonāk vienā placentā un tas paaugstina augļa risku izdzīvot. Taču, ja olšūna sadalās pēc nedēļas vai vēl vēlāk, līdz pat divpadsmit dienām, bērni kļūst par spoguļattēlu. Divdesmit procenti no visiem vienas olšūnas dvīņiem ir spoguļattēli.

- Ko tu ar to domā?

- To, ka tie izskatās identiski, kā viens otra spoguļattēls. Viens no tiem kļūst par kreili, otrs - par labroci. Pat viņu sirdis var nonākt pretējās ķermeņa pusēs.

- Tātad tu mēģini pateikt, ka...

Mālina ar grūtībām spēja izstostīt vārdus, un Mīkaels noglāstīja sievietes vaigu, lai viņu nomierinātu.

- Pati ideja kā tāda var būt izzīsta no pirksta, - viņš turpināja. - Un, pat ja tā nav, pat ja tu Fotogrāfijas muzejā satiki Leo spoguļattēlu, nevis pašu Leo, tas vēl nenozīmē, ka ir noticis noziegums, piemēram, līdzīgi kā identitātes zādzība filmā “Talantīgais misters Riplijs”. Iespējams, viņi vienkārši samainījušies vietām, mazliet parotaļājas, pamēģina ko jaunu. Mālina, vai vari pavadīt mani uz vilcienu? Man jāsteidzas.

Mālina turpināja sēdēt kā pārakmeņojusies. Tad beidzot piecēlās, un viņi devās lejup uz pirmo stāvu, pagāja garām veikaliem abpus ejai, līdz nonāca pie vienpadsmitā perona. Mīkaels pastāstīja, ka viņam jādodas uz Nīšēpingu darīšanās. Bet neko daudz viņš negribēja atklāt. Vēl tikai piebilda:

- Esmu daudz lasījis par vienas olšūnas dvīņiem, kas pirmo reizi tikušies pieaugušā vecumā un līdz tam nav zinājuši viens par otra eksistenci. Mālina, šīs tikšanās gandrīz vienmēr aprakstītas kā neaizmirstamas. Runā, ka nav aizkustinošāku mirkļu. Padomā pati! Tev šķiet, ka esi viena pati, vienīgais eksemplārs pasaulē... un pēkšņi parādās otrs! Saka, ka vienas olšūnas dvīņi, kas tiekas vēlāk dzīvē, nespēj pārstāt runāt. Viņi pārrunā visu -talantus, trūkumus, ieradumus, žestus, atmiņas, visu, visu. Viņi saaug kopā. Viņi kļūst laimīgāki, nekā bijuši jebkad agrāk. Daudzi no šiem stāstiem mani patiešām aizkustināja, Mālina, un tu pati apgalvoji, ka Leo kādu laiku uzvedās kā eiforijā.

- Jā, taču pēc tam tas ātri pārgāja.

- Tiesa kas tiesa.

- Viņš aizceļoja, un mūsu sakari pārtrūka.

- Tieši tā, - Mīkaels apstiprināja. - Es arī par to iedomājos. Bet vai tev nāk prātā kas tāds - piemēram, viņa izskatā vai kā citādi -, kas varētu man palīdzēt saprast notikušo?

Vilciens jau bija piebraucis pie perona. Un viņi apstājās - bija tikuši līdz īstajam vagonam.

- Nezinu... - Mālina beidzot izstomīja.

- Domā!

- Jā, iespējams, tomēr ir kāda lieta. Vai atceries: es teicu, ka viņš bija saderinājies ar Jūliju Dambergu?

- Tas tevi sarūgtināja, vai ne?

- Patiesībā ne.

Viņš Mālinai tā īsti neticēja.

- Drīzāk - tas mani pārsteidza, - viņa piebilda. - Jūlija agrāk pie mums strādāja. Tad viņa pārcēlās uz dzivi Frankfurtē, un neviens neko nebija par viņu dzirdējis jau vairākus gadus. Bet manā pēdējā darba nedēļā bankā viņa piezvanīja un vēlējās sazināties ar Leo. Es nedomāju, ka viņš atzvanīja. Izskatījās, ka saruna viņu apgrūtina. Tomēr Jūlija teica ko pārsteidzošu.

- Ko?

- Viņa jautāja, vai es zinu, ka Leo ģitāru spēlē daudz labāk nekā klavieres. Viņa apgalvoja, ka Leo ir izcils ģitārspēles virtuozs. Es par to neko nebiju dzirdējusi un pajautāju Leo.

- Un ko viņš atbildēja?

- Neko. Tikai nosarka un pasmējās. Tas bija laikā, kad viņš staroja kā saulīte.

- Tā šķiet, - Mikaels sacīja un īsti vairs neieklausījās sarunas turpinājumā.

Vārdi “ģitārspēles virtuozs” satraucoši atbalsojās viņa prātā. Atvadoties no Mālinas un kāpjot vilcienā, viņš bija dziļi iegrimis pārdomās.

Decembris pirms pusotra gada

Dans turējās pa gabalu no Leo vēl pāris dienu. Tas bija satraucošs laiks. Viņš vai nu sēdēja savā baržas kajītē un lasīja, vai ari - ātriem, nervoziem soļiem - devās pastaigās pa Šepsholmenu vai Jūrgordenu. Reizēm viņš skrēja, uzvilcis pelēku treniņtērpu. Vakaros viņš baržas bārā mēdza iedzert vairāk, nekā ierasts. Un naktīs slikti gulēja. Tad viņš cēlās augšā un rakstīja piezīmes par savu dzīvi - kladē ar sarkaniem ādas vākiem.

Trešdienas pēcpusdienā, trīspadsmitajā decembrī, viņš atgriezās Nūrmalmes laukumā. Arī šoreiz viņš neuzdrošinājās tuvoties. Bet piektdienā viņš bija paņēmis līdzi savu ģitāru, apsēdies uz soliņa līdzās kādam restorānam un turpināja gaidīt. Atkal sniga, un viņam sala. Temperatūra bija noslīdējusi vēl par dažiem grādiem, un viņa mētelis bija tik plāns, ka vairs nepasargāja no aukstuma. Taču nopirkt ko siltāku viņš nevarēja atļauties. Sāka pietrūkt naudas, un viņam vairs nebija vēlēšanās spēlēt lētās džeza grupās, lai atkal nodrošinātu sev iztiku. Viņš nespēja domāt par ko citu kā vien Leo. Viss pārējais šķita nesvarīgs.

Tajā piektdienā Leo no biroja iznāca agrāk. Viņš bija ģērbies tumšzilā kašmira mētelī, ap kaklu aplicis baltu šalli, un ātriem soļiem devās prom. Dans sekoja. Šoreiz viņš turējās tuvāk, un tā bija kļūda. Pie kinoteātra Park Leo negaidīti pagriezās un aplūkoja apkārtni, it kā būtu sajutis, ka tiek izsekots. Tomēr Danu viņš nepamanīja. Uz ielas bija daudz ļaužu, turklāt Dans bija uzlicis pelēko cepuri un saulesbrilles. Leo žigli palūkojās uz Stūreplānu, tad turpināja iet uz priekšu un bridi vēlāk šķērsoja Kārlavēgenu.

Pie Malaizijas vēstniecības Floragātanā Dans apstājās un ļāva Leo nozust mājā. Durvis ar dunu aizcirtās, un Dans palika stāvam uz ielas. Aukstumā. Gaidot. Viņš jau iepriekš tādā veidā bija gaidījis un zināja, ka tas prasīs laiku. Vien dažas minūtes vēlāk ēkas augšstāvā iedegās gaismas.

Gaisma atspīdēja kā mirdzums no kādas senlolotas pasaules. Dažkārt šādās reizēs varēja dzirdēt flīģeļa skaņas, un nereti Dans atpazina harmonijas, asarām sariešo-ties acīs. Tagad viņam sala, un viņš klusi pie sevis nolamājās. Tālumā bija saklausāmas sirēnas. Viegli sniga, un viņš, noņēmis saulesbrilles, jau stāvēja pie ēkas durvīm, kad piepeši aiz sevis saklausīja vieglus soļus. Tuvojās sieviete ar suni - vecāka kundze ar melnu cepuri un košzaļu mēteli nāca ar mopsīti saitē. Viņa draudzīgi uz Danu nolūkojās.

- Leo, vai tad tev šodien nemaz nav vēlēšanās doties mājup?

Vienu mirkli viņš neko neteica, vien satriekts nolūkojās vecajā kundzē. Pēc tam pasmaidīja, it kā uzskatītu sievietes piezīmi par jauku un asprātīgu.

- Reizēm mēs paši nezinām, ko vēlamies, - viņš atbildēja.

- Tiesa kas tiesa. Bet nāc nu iekšā. Ir pārāk auksts, lai stāvētu uz ielas un filozofētu.

Kundze ievadīja durvju kodu, un viņi kopā iegāja ēkā, nostājās un gaidīja liftu. Kundze atkal palūkojās uz Danu un sacīja ar uzjautrinātu smaidu sejā:

- Kas tas par vecu mēteli, ko esi uzvilcis?

Danā pamodās bailes.

- Tas tāds vecs praķis, - viņš atbildēja.

Sieviete sāka smieties.

- Vecs praķis? Tā es saku, kad esmu uzvilkusi savu skaistāko blūzi un ceru saņemt komplimentus.

Dans mēģināja smieties līdzi. Bet tas īpaši labi nepadevās, un tad sieviete iekoda lūpā un kļuva nopietna. Viņš bija pārliecināts, ka viņa nojautusi blēdību, ka ne vien viņa drēbes, bet arī izteicieni ir nodevuši stila un augstākās sabiedrības manieru trūkumu. Sieviete sacīja:

- Piedod, Leo. Saprotu, šobrīd tev neklājas viegli. Kā jūtas Vīveka?

Jau no sievietes balss toņa viņš noprata, ka “labi” nebūs pareizā atbilde.

- Turas, - viņš nomurmināja.

- Cerēsim, ka viņai nebūs ilgi jācieš.

- Cerēsim, - viņš vēl noteica un juta, ka neizturēs šo braucienu ar liftu kopā ar viņu.

- Vai zini ko? Man nepieciešams izkustēties. Došos uz augšu pa kāpnēm, - viņš piebilda.

- Kas par muļķībām, Leo. Tu esi slaids kā gazele. Apskauj Vīveku no manis. Pasaki, ka domās esmu kopā ar viņu.

- Noteikti tā arī izdarīšu, - viņš atbildēja un uzsteidzās augšup, cieši satvēris ģitāru.

Kad viņš tuvojās Leo dzīvoklim, soļi kļuva gausāki. Ja Leo dzirdēja uz pusi tik labi kā viņš, tad Danam jābūt klusam kā pelītei. Atlikušos metrus viņš burtiski lavījās. Leo dzīvoja viens ēkas augstākajā stāvā, un tas bija labi - dzīvoklis atradās it kā nostāk. Dans apsēdās gaitenī un atspieda

muguru pret sienu, uzvedās, cik klusi vien spēja. Ko lai viņš tagad iesāk? Sirds dauzījās. Mute bija izkaltusi.

Kāpņu telpa smaržoja - svaigi nospodrināta un tīra, vēl Dans pamanīja, ka tās griestos uzgleznotas zilas debesis. Kas gan glezno debesis uz kāpņu telpu griestiem? Kaut kur pāris stāvu zemāk bija dzirdami soļi, kurpju švīkstoņa, televizora skaņas, un Leo dzīvoklī tika pārbīdīts krēsls, atvērts vāks un nospiests taustiņš. La nots.

Tie bija pavirši pamattoņi - it kā Leo nezinātu, ko īsti vēlas. Un tad viņš iesāka spēlēt. Iespējams, viņš improvizēja, bet varbūt arī ne. Radās skumjas un melanholiskas skaņas - gluži kā senajā ierakstā no Stokholmas Koncertzāles. Leo atkal un atkal atgriezās pie sestās pakāpes minora gammā, it kā izpildītu kādu rituālu vai viņu būtu pārņēmusi apmātība, taču daudz izsmalcinātāk un pārdrošāk. Un savā ziņā viņam izdevās radīt sajūtas - zaudējuma sāpes, aizlauztu dvēseli -, vismaz tā Danam šķita, un viņš notrīsēja.

Bija grūti to pilnībā izskaidrot, taču pēkšņi viss notika pats no sevis. Acīs sariesās asaras, un viņš nodrebēja, bet tas nebija tikai mūzikas dēļ. Sajūtas radīja arī radnieciskās harmonijas un fakts, ka Leo spēlēja ar tādām sāpēm, it kā viņš, nebūdams profesionāls mūziķis, daudz labāk nekā Dans spēj attēlot viņu skumjas.

Viņu skumjas?

Tā bija neparasta doma, un tomēr tajā brīdī tā šķita patiesa. Leo vēl pirms brīža tika uzskatīts par svešinieku, kas pieder citai, laimīgākai pasaulei. Bet šajā brīdī Dans viņā saskatīja pats sevi, un viņš grīļodamies piecēlās. Bija domājis piezvanīt pie durvīm. Taču, nezināma impulsa vadīts, izņēma no somas ģitāru, ātri to uzskaņoja un sāka spēlēt līdzi. Nebija grūti atrast akordus un sekot līdzi melodiskajām pakāpēm. Veids, kādā Leo veidoja sinkopēs un nomainīja trioles uz astotdaļnotīm, līdzinājās viņa paša

spēles stilam. Dans sajutās kā... kā mājās. Nekā citādi viņš to nespēja izskaidrot. Likās, viņš neskaitāmas reizes būtu spēlējis kopā ar brāli, un viņš turpināja ilgi, vēl kādu bridi. Varbūt Leo nepiemita tik laba dzirde kā viņam. Varbūt viņš bija aizrāvies mūzikā. Bija grūti saprast.

Tad pēkšņi skaņa apklusa frāzes vidū - uz fa vai pazemināta mi. Tomēr nebija dzirdami ne soļi, ne ari kustība. Leo bija pārtraucis klavierspēli, un arī Dans bija pārstājis spēlēt. Viņš gaidīja. Kas notiks? Dzirdēja kaut kur otrpus durvīm smagus elpas vilcienus un atsāka spēlēt melodiju -šoreiz nedaudz ātrāk un ar jaunām frāzēm, jaunā variantā. Tad klavierkrēsls noskrapstēja pret grīdu un Dans saklausīja durvīm tuvojošos soļus. Dans stāvēja ar ģitāru rokās, sajuzdamies kā ubags, kā ielu muzikants, kas iemaldījies smalkā pasākumā, cerot, ka tiks laipni uzņemts. Un tomēr... protams, viņš juta ari daudz ko citu. Viņā dega cerības un ilgas, un viņš aizvēra acis un ieklausījās, kā trīcošām rokām tika noņemta drošības ķēde.

Durvis atvērās, un viņa priekšā stāvēja Leo. Likās, viņš nesaprot. Tad viņa žoklis atkārās, mute pavērās, un viņš izskatījās drīzāk nobijies un satriekts.

- Kas tu esi?

Tie bija pirmie vārdi. Un ko gan Dans varēja atbildēt? Ko teikt?

- Mani sauc... - viņš iesāka.

Tad apklusa.

- Dans Brodijs, - viņš beidzot izspieda. - Esmu džeza ģitārists. Un, šķiet, arī tavs dvīņubrālis.

Leo neatbildēja. Likās, viņš zaudēs samaņu. Seja bija līķa bālumā.

- Es...

Tas bija viss, ko viņš spēja izdvest, un arī Dans neuzdrošinājās kaut ko teikt. Sirds dauzījās, un vārdi strēga rīklē, tomēr viņš mēģināja iesākt teikumu ar “es”.

- Es...

-Jā?

Leo balsī jautās izmisums, kuru viņš tik tikko spēja apvaldīt, un bija sajūta, ka viņš pretojas impulsam mesties bēgt. Dans sacīja:

- Kad es dzirdēju tevi spēlējam flīģeli...

-Jā?

- ...es sapratu, ka visu savu dzīvi esmu juties nepilnīgs. It kā man kaut kā būtu pietrūcis, un es beidzot...

Dans nespēja vairs turpināt un nezināja, vai vārdi ir patiesi vai arī vienkārši formulējumi, frāzes, kas izlauzušās pašas no sevis.

- Es to nespēju aptvert! - sacīja Leo. - Cik ilgi tu jau to zini?

Tagad viņa rokas trīsēja.

- Vien dažas dienas.

- Es to nespēju aptvert... - Leo atkārtoja.

- Zinu, tas ir grūti. Un varbūt pat nedaudz nereāli.

Leo pasniedza roku, kas likās pārsteidzoši formāli, ņemot

vērā apstākļus.

- Es vienmēr esmu... - viņš iesāka.

- Ko?

Leo iekoda lūpā. Bet rokas nepārstāja trīsēt.

- Juties tieši tāpat. Vai vēlies ienākt?

Dans pamāja ar galvu un iegāja dzīvoklī, un tas bija greznāks nekā jebkas, ko viņš savā dzīvē bija redzējis.

3. DALA. PAZUDUŠAIS DVĪNIS. 21.-30. JŪNIJS

Saskaņā ai Vanishing Twin Syndrome, VTS, katra astotā ir dvīņu grūtniecība, lai gan lielākoties viens no augļiem pāragri iet bojā.

Citi pazaudē savu dvīņu brāli vai māsu pēc adopcijas vai netīšas samainīšanas. Daži satiekas tikai pieaugušā vecumā, daži nesatiekas nekad. Vienas olšūnas dvīņi Džeks Jufe un Oskars Stors pirmo reizi satikās vilcienu stacijā Rietumvācijā 1954. gadā. Džeks lufe bija dzīvojis kibucā un dienējis Izraēlas armijā. Oskars Stors bija aktīvi darbojies Hitlerjūgendā.

Daudziem kāda pietrūkst.

16. NODAĻA 21. JŪNIJS

Mīkaels devās gar Nīšēpingas upi līdz viesnīcai Hoteli Forsen. Tā bija vienkārša brūna koka ēka ar sarkanu dakstiņu jumtu, drīzāk viesu nams nekā viesnīca. Taču tā atradās skaistā vietā, netālu no ūdens. Pie ieejas bija uzstādīts dzirnavu modelis, bet pie sienām - piekārtas fotogrāfijas ar makšķerniekiem gumijas zābakos.

Recepcijā sēdēja jauna, gaišmataina meitene, kas acīmredzot strādāja kā aizvietotāja vasaras periodā. Viņai noteikti nebija vairāk par septiņpadsmit - kājās džinsi, mugurā sarkans krekls -, un kaut ko spaidīja savā telefonā. Mīkaels raizējās, ka meitene varētu viņu atpazīt un kaut kādā veidā paziņot par viņa atrašanās vietu sociālajos tīklos. Bet viņas vienaldzīgais skatiens vīrieti nomierināja. Viņš uzkāpa divus stāvus augstāk un pieklauvēja pie pelēkām durvīm ar numuru 214. Pulkstenis bija pusdeviņi vakarā. Durvju otrā pusē atskanēja aizlūzusi, čerkstoša balss.

- Kas tur ir?

Mīkaels stādījās priekšā, un sieviete atvēra durvis. Uz brīdi viņš aizturēja elpu. Hilda fon Kanterborja izskatījās biedējoša: mati - izspūruši, skatiens - neskaidrs un nervozs kā pārbiedētam dzīvniekam. Viņai bija lielas krūtis, plati pleci un gurni. Gaiši zilā kleita viņai knapi derēja. No pieres un kakla tecēja sviedri,

un ādu klāja pigmentācijas plankumi. Likās, it kā kāds viņu būtu skrāpējis ar grābekli.

- Ļoti jauki, ka piekriti ar mani satikties, - viņš sacīja.

- Jauki? Esmu pārbijusies. Tas, ko tu stāstīji Lotai, izklausās šausmīgi.

Mīkaels palūdza izteikties skaidrāk. Iesākumā viņš gribēja, lai sieviete nomierinās un atgūst elpu.

Tad no somas izņēma Rose vīna pudeles un nolika tās uz apaļā ozolkoka galda līdzās atvērtajam logam.

- Baidos, ka tas vairs nebūs īpaši vēss, - viņš vēl piebilda.

- Esmu piedzīvojusi arī sliktākas lietas.

Hilda aizgāja līdz vannasistabai un atnesa divas stikla glāzes, kuras nolika uz galda.

- Vai būsi gudrs un skaidrā vai arī dzersi kopā ar mani?

- Kā teiksi... kas vien tev liks justies ērtāk, - viņš atbildēja.

- Visi alkoholiķi grib kompāniju, tāpēc tev nāksies dzert. Uzskati to par žurnālista stratēģiju.

Viņa piepildīja Mīkaela glāzi teju līdz malām. Un viņš izdzēra lielu malku, lai parādītu, ka piekrīt viņas sacītajam. Tad palūkojās uz upi un tumšajām debesīm aiz loga.

- Es tikai gribu apsolīt... - viņš iesāka.

- Nevajag neko solīt, - sieviete pārtrauca Mīkaelu. - Tu nevari to izdarīt, un arī es negribu dzirdēt nekādas runas par informācijas avotu aizsardzību. Es tev pastāstīšu to, ko zinu, jo ilgāk klusēt vairs nespēju.

Hilda paņēma savu glāzi un ieskatījās Mīkaelam acīs. Savā ziņā viņa bija pat pievilcīga. Viņai piemita kaut kas neuzkrītošs un tajā pašā laikā uzrunājošs, un tas ļāva justies brīvi.

- Labi, es saprotu, un man ir ļoti žēl, ja esmu tevi satraucis. Bet ķersimies uzreiz pie lietas?

Hilda pamāja ar galvu, un viņš izņēma diktofonu un to ieslēdza.

- Tu, protams, esi dzirdējis par Rasu bioloģijas institūtu? -viņa jautāja.

- Jā, neapšaubāmi, - Mikaels atbildēja. - Šausmīga iestāde.

- Tiesa, bet nomierinies, zvaigžņu reportieri, tas nav tik interesanti, kā izklausās. Dažus no vecajiem rasu biologiem tu vairs tik viegli Zviedrijā neatradīsi, un institūts tika slēgts jau 1958. gadā, kā tu jau, iespējams, zini. Es to saku tikai tāpēc, ka visiem notikumiem piemīt noteikta secība. Bet agrāk es to nezināju. Kad sāku strādāt Ģenētikas un vides reģistrā, domāju, ka strādāšu tikai ar apdāvinātiem bērniem. Patiesībā...

Viņa iedzēra no savas glāzes.

- ...es pat nezinu, ar ko sākt.

- Vienkārši runā, - Mīkaels iedrošināja. - Gan jau kaut kur nonāksim.

Hilda vēlreiz piepildīja glāzi, tad aizsmēķēja cigareti - Cauloi-ses - un uzjautrināti uz to nolūkojās.

- Viesnīcas istabās smēķēt ir aizliegts, - viņa sacīja. - Un šis stāsts sākas tieši tur, ar smēķēšanu - ar aizdomām par to, ka tas varētu būt kaitīgi. Piecdesmitajos gados jau atradās pētnieki, kuri apgalvoja, ka smēķēšana var izraisīt plaušu vēzi. Vai tu spēj to aptvert?

- Patiešām neticami.

- Patiešām. Un, kā tu vari iztēloties, daudzi to nemaz negribēja dzirdēt. Protams, teica: smēķētājiem nereti atklāj plaušu vēzi, taču tajā jau nevajag vainot tabaku. Tikpat labi tas varētu būt tāpēc, ka viņi ēd pārāk daudz dārzeņu. Neko nevarēja pierādīt. Ārsti smēķē “Camel” tajā laikā bija populārs sauklis. Hamfrijs Bogarts un Lorēna Bekola tika uzskatīti par spēcīgiem argumentiem, lai aizstāvētu šo nodarbi. Un tomēr... Aizdomas iesakņojās, un tas nebija nekāds sīkums. Britu veselības departaments bija noskaidrojis, ka mirstība no plaušu vēža pēdējo divdesmit gadu laikā ir palielinājusies piecpadsmit reižu, un Stokholmas Karolinskas institūtā tika atlasīta ārstu grupa, kas solījās šo

lietu izpētīt, izmantojot dvīņus. Dvīņi ir nevainojams pētniecības objekts, ņemot vērā viņu identisko DNS, tālab divu gadu laikā tika izveidots reģistrs ar vairāk nekā vienpadsmit tūkstošiem dvīņu. Dvīņus intervēja par viņu smēķēšanas un dzeršanas paradumiem, un tas kļuva par svarīgu devumu zinātniskam pētījumam, ka, par spīti visam, pīpēt un dzert nav nemaz tik sasodīti forši.

Hildas skatiens kļuva skumjš, viņa dziļi ievilka vēl vienu dūmu un iedzēra malku remdenā Rose vīna.

- Tomēr ar to viss vēl nebeidzās, - viņa turpināja. - Reģistrs tika papildināts. Sarakstam pievienoja jaunus dvīņus, no kuriem daudzi nebija dzīvojuši kopā. Trīsdesmitajos gados vairāki simti dvīņu Zviedrijā dzimšanas brīdī tika šķirti, galvenokārt nabadzības dēļ. Daudzi no viņiem pirmo reizi satikās jau pieaugušā vecumā. Tas sniedza nenovērtējamu zinātnisku materiālu, un pētnieki turpināja ne vien izzināt jaunas slimības un to cēloņus, bet arī uzstādīt klasisko jautājumu: kas mūs padara tādus, kādi mēs esam? Cik daudz mūsu personību ietekmē iedzimtība un vide?

- Esmu par to lasījis, - Mīkaels sacīja. - Un esmu dzirdējis par Zviedrijas Dvīņu reģistru. Tomēr tur notiekošais ir likumīgs, vai ne?

- Tieši tā, tur tiek veikti vērtīgi un svarīgi pētījumi, un es cenšos tev tikai sniegt ieskatu. Kamēr dvīņu reģistrs turpināja augt, Rasu bioloģijas institūts nomainīja nosaukumu un kļuva par Medicīniskās ģenētikas institūtu un sāka darboties Upsālas Universitātes pakļautībā. Institūta pēdējais vadītājs, Jāns Arvids Bēks, tā vietā, lai kļūtu par rasu bioloģijas profesoru, kļuva par medicīniskās ģenētikas profesoru. Tas nebija tikai nosaukuma un semantikas jautājums. Pamazām kungi sāka nodarboties ar kaut ko pavisam citu, kas tikai attāli līdzinājās zinātnei. Vecās metodes ar galvaskausa mērījumiem un muļķības par zviedru-ģermāņu rases tīrību tika aizslaucītas mēslainē.

- Tomēr vecais reģistrs ar romiem un citām minoritātēm palika?

- Tas palika, bet ir vēl kāds būtiskāks aspekts.

- Kāds tieši?

- Uzskati. Patiesībā nepastāv neviena rase, kas būtu labāka par citām. Varbūt pasaulē vispār neeksistē cilvēciskas rases. Un tomēr... Daži radnieciskie zviedri taču ir daudz centīgāki un uzcītīgāki nekā citi. Kāpēc? Iespējams, tāpēc, ka ir uzauguši kārtīgā zviedru ģimenē. Vai mēs tā vienkārši varētu noskaidrot, kā mēs, zviedri, varam radīt kārtīgu zviedru - tādu, kas nesmēķē Gau-loises un nenodzeras ar Rose vīnu?

- Neizklausās labi.

- Nē, laiki bija mainījušies, un personas, kas aizrāvās ar galējībām vienā jomā, viegli aizrāvās ar galējībām ari citās, vai ne tā? Drīz vien šis bariņš Upsālā sāka ticēt Freidam un Marksam, tāpat kā agrāk bija ticējuši rasu bioloģijai. Protams, iestādi sauca Medicīniskās ģenētikas institūts, un viņi nenovērtēja par zemu iedzimtības spēku, nepavisam ne. Tomēr galvenokārt viņi ticēja sociāliem un materiāliem faktoriem. Tas gan nekas nepareizs nav, protams, jo īpaši tagad, kad sociālās barjeras nereti ir necaursi-tams mūris.

Bet šī grupa, kuru vadīja socioloģijas profesors Martins Steinbergs, uzskatīja, ka mūs visus, kā likums, ietekmē apstākļi. Noteikta veida mamma un noteikta veida sociālie un kulturālie faktori vairāk vai mazāk automātiski rada cita veida cilvēku. Patiesībā tā gluži nav. Cilvēks ir krietni vien sarežģītāka būtne. Taču kungi gribēja eksperimentēt un centās noskaidrot, kādi apstākļi veicina laba un kārtīga zviedra izveidi. Viņi sadarbojās ar dvīņu reģistru un sekoja tā pētījumiem, un tur viņi iepazinās ar Rodžeru Stefordu, amerikāņu psihoanalītiķi.

- Esmu par viņu lasījis.

- Tā varētu būt, bet tu droši vien neesi viņu saticis, vai ne? Viņš bija neticami harismātiska personība. Jebkurai telpai viņš

piešķīra šarmu, bet galvenais - viņš atstāja dziļu iespaidu uz vienu no grupā strādājošajām sievietēm. Viņu sauc Rākela Greica. Viņa ir psihiatre un psihoanalītiķe, un viņa... Es varētu daudz stāstīt par Rākelu Greicu. Viņa bija ne vien samīlējusies Rodžerā Sefordā. Viņa kļuva kā apsēsta ar viņa pētījumiem un vēlējās tos attīstīt tālāk. Kādā brīdī - es nezinu tieši, kad, - viņa un pārējie grupas dalībnieki pieņēma lēmumu apzināti izšķirt dvīņus, gan vienas olšūnas, gan divu olšūnu dvīņus, un ievietot tos sociāli atšķirīgās ģimenēs. Bet, tā kā mērķis jau sākotnēji bija elitārs -radīt nevainojamus, izcilus zviedrus -, grupa rūpīgi izvēlējās klientus. Viņi kā ar uguni pārmeklēja katru kaktu un stūri. Turklāt viņi atgriezās pie vecajiem reģistriem ar romiem, ieceļotāju tautām un sāmiem, un kas nu vēl tur bija, meklējot cilvēkus, kurus pat rasu biologiem nebija ienācis prātā sterilizēt ar varu. Meklēja ārkārtīgi apdāvinātus vecākus, kas tikuši pie dvīņiem. Viņi gribēja, ciniski sakot, augstākā labuma materiālu.

Mīkaels atkal iedomājās par ģitārspēles virtuozu, kuru Līsbeta bija minējusi.

- Un viens no šiem dvīņu pāriem bija Leo Manheimers un Daniels Brolins?

Hilda fon Kanterborja bija pieklususi un raudzījās ārā pa logu.

- Jā, un tieši tāpēc mēs te šodien sēžam, vai ne? - viņa piebilda. - Tas, ko tu pastāstīji Lotai, izklausījās neprātīgi - ka Leo varētu vairs nebūt Leo. Bet, godīgi sakot, es tam neticu. Vienkārši nespēju noticēt. Vai zini, Anderšs un Daniels Brolini, kā viņus tolaik sauca, ir cēlušies no ieceļotājiem. Viņi nāca no ārkārtīgi muzikālas ģimenes. Mamma Rozanna bija brīnišķīga dziedātāja. Ir saglabājies ieraksts. Rozanna dzied Bilijas Holidejas dziesmu “Strange Fruit" tā, ka sirdi plēš pušu. Tomēr viņa nomira vien pāris dienu pēc dzemdībām. Un, lai gan viņa nekad nebija mācījusies vidusskolā - mums izdevās atrast tikai pamatskolas atestātu -, viņa bija izcila visos mācību priekšmetos. Tēvu sauca Kenets,

viņš bija maniakāli depresīvs tips, bet ģeniāli spēlēja ģitāru, un viņš patiešām nebija ļauns vai cietsirdīgs cilvēks, drīzāk pilnīgs neirotiķis, kuram nepietika spēka rūpēties par saviem bērniem. Tāpēc dvīņi tika ievietoti Jēvles bērnunamā, un tieši tur viņus atrada Rākela Greica un gandrīz nekavējoties tos izšķīra. Es pat negribu zināt, ko viņa un Martins Steinbergs darīja, lai atrastu ģimenes visiem dvīņiem. Bet Daniela un Anderša jeb Leo, kā viņš tika pārdēvēts, gadījums bija īpaši traģisks.

- Kādā ziņā?

- Tas bija netaisnīgi. Daniels ilgus gadus palika bērnunamā. Tad viņš nonāca pie cietsirdīga un mazizglītota zemnieka, kurš dzīvoja ārpus Hudiksvallas un kura vienīgā vēlme bija iegūt palīgus lauku darbos. Iesākumā gan pie viņa dzīvoja arī sieva. Tomēr ātri vien nozuda, un pēc tam mēs varam runāt par bērnu piespiedu darbu. Daniels un viņa audžubrāļi rāvās melnās miesās no agra rīta līdz vēlam vakaram, un nereti viņi pat nedrīkstēja ierasties skolā. Turpretī Leo... Viņš tika ievietots pārtikušā un ietekmīgā ģimenē, kas dzīvoja Nokebijā.

- Pie Hermaņa un Vīvekas Manheimeriem.

- Tieši tā, Hermans bija bagāts un uzstājīgs, un viņš teju samala Martinu Steinbergu miltos. Pats svarīgākais bija tas, lai vecāki, kuri bērnus adoptē, nekad neko neuzzina par bērna izcelsmi, vēl jo vairāk to, ka viņam ir dvīņubrālis vai dvīņumāsa. Taču Hermans Manheimers pastāvēja par savu taisnību un acīmredzot atrada īsto ceļu vai arī kāds no grupas palaida muti. Martins padevās. Viņš salūza. Lūdzot ievērot klusēšanas zvērestu, viņš Hermanam pastāstīja par zēna izcelsmi, bet arī tas jau bija gana slikti. Vēlāk kļuva vēl ļaunāk. Hermans sāka šaubīties. Viņam nekad nebija patikuši “tatāri” un “klejotāji”, kā viņš tos sauca, un, Rākelai vai Martinām par to nezinot, viņš vērsās pēc padoma pie sava darījumu partnera Alfrēda Egrēna.

- Saprotu, - Mīkaels sacīja. - Un kaut kādā veidā to uzzināja arī viņa dēls Ivars.

- Jā, bet tas jau bija krietni vēlāk, tajā laikā Ivars apskauda Leo, kurš tika uzskatīts par daudzsološu un spējīgu cilvēku. Turklāt mēs nedrīkstam aizmirst, ka Ivars bija gatavs uz visu, lai iegūtu virsroku un pārspētu Leo. Ģimeņu starpā izveidojās teju vai mīnu lauks, un es nolēmu pēc palīdzības vērsties pie sava kolēģa Kārla Sēgera.

- Bet, ja Hermans Manheimers bija tik aizspriedumains idiots, kāpēc viņš zēnu pieņēma?

- Lai gan Hermans, skatot tālaika sabiedrību, bija vienkārši vecs reakcionārs, patiesībā viņš nemaz nebija tāds bezsirdis, tam es neticu par spīti tam, kas notika ar Kārlu. Bet Alfreds Egrēns... Viņš patiešām bija cūka un rasists, un viņš Hermaņu brīdināja, un nekas no tā nebūtu noticis, ja vien nebūtu atnācis ziņojums par to, ka zēns ir neparasti apdāvināts un tamlīdzīgi, un tas lika viņam apdomāties. Turklāt Vīveka zēnā nekavējoties iemīlējās.

- Viņš drīkstēja palikt ģimenē savas neparastās attīstības dēļ?

- Tā nu tas bija. Viņš bija tikai septiņus mēnešus vecs, bet jau tolaik uz viņu tika liktas lielas cerības.

- Viņa personas apliecībā rakstīts, ka viņš ir Manheimeru bioloģiskais dēls. Nesaprotu, kā gan viņiem tas izdevās, ņemot vērā, ka zēns tika adoptēts tik vēlu.

- Tuvākie draugi un kaimiņi, protams, zināja patiesību. Viņiem tā kļuva par goda lietu. Visi saprata, cik ļoti Vīveka pārdzīvo, ka viņai nevar būt bērnu.

- Vai Leo pats zināja, ka ir adoptēts?

- Viņš par to uzzināja septiņu astoņu gadu vecumā, kad Egrēna dēli sāka viņu izsmiet. Vīveka jutās spiesta atklāt patiesību. Taču viņa lūdza zēnu paturēt to slepenībā - ģimenes goda dēļ.

- Saprotu.

- Jā, ģimenei tā nebija nekāda pastaiga rožu dārzā.

- Leo cieta no hiperakūzijas.

- Jā, protams, cieta, bet ne no tā vien... traumējošs bija arī stāvoklis, ko mūsdienās dēvē par hipersensitivitāti. Viņš bija

ārkārtīgi jūtīgs. Pasaule viņam bija sarežģīta vieta, un viņš kļuva par vienpati. Leo bija ļoti vientuļš bērns. Reizēm man šķiet, ka Kāris bija viņa vienīgais patiesais draugs. Sākumā Kārlam, man un pārējiem jaunajiem psihologiem par to nebija nekāda priekšstata. Mēs uzskatījām, ka vienkārši nodarbojamies ar apdāvinātu bērnu izpēti. Mēs pat nezinājām, ka strādājam ar dvīņiem. Jo tikām sadalīti tā, lai strādātu tikai ar vienu no bērniem. Tomēr palēnām nāca apskaidrība, un mēs - vairāk vai mazāk, es teiktu -to pieņēmām. Kāris vissmagāk uztvēra faktu, ka bērni tikuši šķirti ar nodomu - droši vien tāpēc, ka bija ļoti pieķēries Leo. Pārējie bērni neizrādīja pazīmes, ka būtu šķirti. Bet Leo bija citāds. Viņš arī nezināja, ka ir vienas olšūnas dvīnis, tikai to, ka ticis adoptēts. Tomēr kaut ko jau viņš nojauta un nereti mēdza teikt, ka jūtas nepilnīgs, un Kārlam tas kļuva aizvien nepanesamāk. “Es nevaru to izturēt,” viņš mēdza sacīt, un viņš man pastāvīgi jautāja par Dānieļu: “Vai viņš jūtas tāpat?” Es atbildēju, ka ari otrs zēns nejūtas labi. “Viņš ir vientuļš,” es teicu un minēju, ka arī Danielam ir vērojamas depresijas pazīmes. “Mums viņiem tas ir jāizstāsta,” Kāris uzstāja. “Mēs to nedrīkstam,” es iebildu, “tad mēs visus nolemsim nelaimei.” Tomēr Kāris nelikās mierā, un beigu beigās viņš pieļāva savas dzīves lielāko kļūdu. Viņš devās pie Rākelas, un pārējo tu jau zini...

Hilda atvēra otru vīna pudeli, lai gan pirmā vēl nebija līdz galam iztukšota.

- Rākela Greica, - viņa turpināja, - iespējams, šķiet nopietna un korekta. Viņai izdevies apmānīt Leo. Visus šos gadus viņi ir uzturējuši sakarus. Tikušies Ziemassvētkos uz pusdienām un tamlīdzīgi. Taču patiesībā viņa ir auksta kā ledus, un tieši viņas dēļ esmu pieņēmusi citu vārdu un šobrīd trīcu no bailēm un dzeru. Visus šos gadus viņa mani ir uzmanījusi, vienlaikus glaimojot un draudot. Kad es atbēgu uz šejieni, viņa bija ceļā pie manis. Es redzēju viņu uz ielas.

- Tātad Kāris devās pie Rākelas Greicas, - Mikaels turpināja.

- Viņš izkratīja sirdi un skaidroja, ka ir nolēmis pastāstīt, lai ko tas maksātu. Dažas dienas vēlāk viņš jau bija miris, nošauts kā zaķis mežā.

- Tu gribi teikt, ka tā bija slepkavība?

- Nezinu. Es vienmēr esmu to noliegusi, atteikusies pieņemt faktu, ka esmu strādājusi organizācijā, kas spējīga nogalināt.

- Tomēr tu pieļauj tādu variantu, vai ne? - Mīkaels jautāja.

Hilda neatbildēja. Tikai dzēra savu Rose vīnu un lūkojās ārā pa logu.

- Esmu lasījis izmeklēšanas materiālus, - Mīkaels turpināja. - Jau tolaik mani pārņēma nelāgas priekšnojautas, un tagad tu man esi atklājusi arī slepkavības motīvu. Es neredzu cita izskaidrojuma kā vien to, ka tur iejaukti visi - Manheimers, Egrēns, Greica un pārējie. Pastāvēja risks, ka patiesība varētu nākt gaismā, viņi tiktu atklāti un saistīti ar institūciju, kas bērnus, kuri dzimuši kopā, izšķir... kā ar zobena cirtienu. Viņi bija spiesti atbrīvoties no apdraudējuma, kas varētu viņus pazudināt.

Hilda fon Kanterborja izskatījās nobijusies un brīdi sēdēja klusēdama.

- Jebkurā gadījumā cena bija augsta, - viņa sacīja. - Leo tā arī neatguvās. Par spīti naudai un visam pārējam, kas viņā tika ieguldīts, zēns tā arī nekad nekļuva laimīgs. Viņa pašnovērtējums palika zems, un pats pret savu gribu viņš sāka strādāt ģimenes uzņēmumā, paciešot tā kretīna Ivara uzbrukumus.

- Un brālis? Daniels?

- Kaut kādā ziņā viņš ir spēcīgāks, iespējams, tāpēc, ka bija spiests tāds būt. Leo visi iedrošināja būt tādam, kāds viņš ari ir, - daudz lasošs, izglītots, muzikāls zēns, savukārt Daniels bija spiests tāds kļūt slepus, par spīti apstākļiem. Tomēr arī viņš jutās drausmīgi. Audžubrāļi viņu apcēla, viņš tika pazemots un vienmēr sajutās neiederīgs un izslēgts.

- Kas ar viņu notika?

- Viņš aizbēga no mājām un pazuda no reģistra. Taču neilgi pēc tam mani atlaida no darba, tā ka neesmu īsti droša, kā notikumi ievirzījās tālāk. Pēdējais, ko izdarīju viņa labā, devu padomu par mūzikas skolu Bostonā. Pēc tam es no viņa nebiju saņēmusi ne ziņas, līdz...

Mīkaels sajuta: kaut kas ir mainījies. Viņš to redzēja veidā, kā sieviete tur glāzi, un viņas šaudīgajā skatienā.

- Kas?

- Es sēdēju mājās un dzēru. Tas notika pirms pusotra gada, decembra priekšpusdienā. Lasīju rīta laikrakstu un vienkārši dzēru. Iezvanījās telefons. Reģistrā tika piekodināts nekad neatklāt mūsu īstos vārdus. Bet es... es jau tolaik mēdzu iedzert un pāris reižu šo noteikumu biju piemirsusi, Danielam jau agrāk bija izdevies mani atrast, un tagad viņš pēkšņi atkal zvanīja no nekurienes un sacīja, ka ir visu sapratis.

- Ko sapratis?

- To, ka šajā pasaulē ir arī Leo un ka viņi ir vienas olšūnas dvīņi.

- Spoguļattēli, vai ne?

- Jā, bet es domāju, ka tobrīd viņš to vēl nezināja, un tam nebija nekādas nozīmes, vismaz tobrīd ne. Viņš bija šausmīgi satraukts un jautāja, vai es to zinu. Es apjuku. Pēc tam atbildēju: “Jā.” Tad iestājās klusums. Viņš sacīja, ka nekad man to nepiedos. Un beidza sarunu. Es gribēju kliegt, sabrukt un nomirt. Savā telefona displejā es redzēju numuru un piezvanīju. Biju sazvanījusi viesnīcu Berlīnē, bet neviens nepazina tādu Dānieļu Brolinu. Es centos viņu dažādi sameklēt. Taču man neizdevās.

- Vai tev šķiet, ka viņš satika Leo?

- Diez vai, es tam neticu.

- Kāpēc tā?

- Jo tādas lietas izplatās. Vairāki no mūsu vienas olšūnas dvīņiem ir satikušies pieaugušā vecumā. Mūsdienu digitālajā ērā tas ir neizbēgami. Kāds redz attēlu Facebook vai Instagram vietnēs

un pasaka, ka fotogrāfijā redzamais cilvēks līdzinās vienam vai otram cilvēkam, un tad paklīst runas, un nereti šādi nostāsti beigu beigās nonāk līdz medijiem. Žurnālisti taču dievina šādus stāstus. Taču neviens no mūsu dvīņiem nav sapratis sakarību. Tam vienmēr bijis kāds skaidrojums - melīga informācija, kas tika radīta, tikko bērni bija nodoti adopcijai, - turklāt avīzes parasti koncentrējas uz pašu fantastisko satikšanās faktu. Neviens nav mēģinājis aizrakties līdz problēmas saknei. Godīgi sakot, es pat nesaprotu, kā tu līdz tam nonāci. Visi bija tik piesardzīgi un ievēroja konfidencialitāti.

Arī Mīkaels iedzēra Rose vīnu, lai gan viņam tas negaršoja, un apsvēra, kā noformulēt savas domas. Viņš ieturēja līdzjūtīgu toni.

- Man liekas, tu kļūdies, Hilda. Domāju, daudz kas liecina par to, ka viņi ir satikušies. Kaut kas nav kārtībā. Viens no maniem draugiem Leo pazīst diezgan labi. Viņš (drošības pēc Mīkaels par Mālinu runāja vīriešu dzimtē) ir rūpīgi izpētījis Leo. Viņš ir pilnīgi pārliecināts, ka Leo pēkšņi kļuvis par labroci, kā jau es teicu tavai māsai. Turklāt puisis pēkšņi vienā dienā ir kļuvis par ļoti prasmīgu ģitāras spēlētāju.

- Tātad viņš arī nomainījis instrumentu?!

Hilda, sarāvusies čokurā, sēdēja savā krēslā.

- Un tu mēģini man pateikt... - viņa turpināja.

- Es tikai lūdzu, lai tu izdari secinājumus un nedzīvo ilūzijās.

- Tādā gadījumā - ja tevis teiktais ir patiesība - es sacītu, ka Leo un Daniels ir samainījušies vietām.

- Kāpēc tu tā domā?

- Jo... - viņa centās sameklēt vārdus, - ...jo viņi abi ir dziļi melanholiski cilvēki un ārkārtīgi apdāvināti. Viņi viegli saprastu notiekošo, varbūt tas viņiem būtu kas jauns un aizraujošs. Kāris mēdza sacīt, ka Leo vienmēr jutās kā cietumnieks - uzspiestā lomā, kas viņam nepatika.

- Un Daniels?

- Viņam... Es nezinu, domāju, ka viņš justos fantastiski ieņemt Leo vietu.

- Telefonsarunā tu saklausīji naidu, vai ne? - Mīkaels turpināja. - Danielam varētu būt īpaši sāpīgi uzzināt, ka viņa dvīņubrālis ir audzis pārticībā, kamēr pats līku muguru strādājis uz lauka.

- Jā, bet...

Hilda palūkojās uz vīna pudelēm, it kā baidītos, ka ar to saturu ilgam laikam nepietiks.

- Tev jāsaprot... šie zēni ir ārkārtīgi jūtīgi un empātiski. Mēs ar Kārlu nereti to apspriedām. Viņi bija vientuļi. Kā radīti viens otram. Un, ja viņi patiešām satikās, tad es minēšu: tā bija fantastiska tikšanās, iespējams, jaukākais un skaistākais, kas jebkad ar viņiem noticis.

- Tu nedomā, ka varētu būt noticis kas šausmīgs?

Hilda pakratīja galvu - pēc Mīkaela domām, drīzāk krampjaini nekā pārliecinoši.

- Vai tu kādam pastāstīji, ka zvanīja Daniels?

Hilda fon Kanterborja vilcinājās mirklīti par ilgu. Lai gan... bija grūti tulkot viņas žestus. Viņa aizkūpināja jaunu cigareti ar iepriekšējā izsmēķa galu.

- Nē, - viņa beidzot sacīja. - Man ar reģistru vairs nav nekāda sakara. Ar ko gan lai es runātu?

- Tu sacīji, ka Rākela Greica tevi regulāri apciemo.

- Viņai es nebilstu ne pušplēsta vārda. No viņas es vienmēr esmu uzmanījusies.

Mīkaels iegrima pārdomās un turpināja skarbāk, nekā būtu gribējis.

- Ir vēl kāda lieta, uz kuru tev vajadzētu atbildēt, - viņš sacīja.

- Vai runa ir par Līsbetu Salanderi?

- Kā tu zināji?

- Tas, ka jūs esat tuvi, nav nekāds noslēpums.

- Vai arī viņa bija iejaukta projektā?

- Rākelai Greicai viņa sagādāja vairak raižu nekā visi citi, kopā ņemot.

Decembris pirms pusotra gada

Leo Manheimers iegāja dzīvoklī kopā ar vīrieti, kas izskatījās gluži kā viņš pats. Vīrietim mugurā bija novalkāts, melns mētelis ar baltu kažokādas apkakli, pelēkas uzvalka bikses, sarkanbrūni zābaki, kas izskatījās savu ceļu nogājuši. Viņš noņēma cepuri, novilka mēteli un nolika zemē ģitāru. Vīrieša mati bija sprogaināki, bakenes - garākas un vaigi - sārtāki. Tomēr tas tikai pastiprināja satriecošo līdzību.

Sajūta bija tāda, it kā viņš raudzītos pats savā spoguļattēlā. Leo pārklāja auksti sviedri, un viņam noreiba galva. Viņš saprata, ka ir pārbijies līdz nāvei. Likās, zeme tūliņ atvērsies. Taču nekas nebija tik vienkārši. Viņš palūkojās uz vīrieša rokām un pirkstiem, tad uz savējiem un vēlreiz uzmeta acis spogulim. Viņš gribēja salīdzināt katru vaibstu, katru krunku abu sejās. Tomēr vēl vairāk viņš gribēja jautāt un jautāt, un nekad nepārstāt. Leo atcerējās mūzikas skaņas, kuras bija dzirdējis kāpņu telpā, un vīrieša vārdus, ka viņš juties nepilnīgs... tik pazīstamas sajūtas. Tās sažņaudza kaklu.

- Kā tas ir iespējams? - viņš jautāja.

- Es domāju... - vīrietis iesāka.

- Ko tu domā?

- Ka mēs bijām kāda eksperimenta daļa.

Leo tik tikko spēja uztvert vārdus. Viņš atcerējās Kārlu... tēva soļus augšup pa kāpnēm tajā rudens dienā un piepeši sagrīļojās. Atslīga sarkanajā dīvānā, kas atradās zem Brūra Hjorta gleznas. Viņa brālis apsēdās klubkrēslā turpat blakus, un kustība, kā ķermenis ieslīdēja krēslā, likās tik biedējoši pazīstama.

- Es jau to nojautu, - Leo sacīja, - to, ka kaut kas nav kārtībā.

- Vai tu zināji, ka esi adoptēts?

- Mamma man to pastāstīja.

- Bet tev nebija ne jausmas par mani?

- Noteikti ne, vai...

- Kas?

- Es biju domājis... biju sapņojis. Es visu ko biju iztēlojies. Kur tu uzaugi?

- Lauku mājās netālu no Hudiksvallas. Tad es pārcēlos uz Bostonu.

- Uz Bostonu, - nomurmināja Leo.

Viņš dzirdēja sirdi ātri sitamies. Domāja, ka tā ir viņa paša, taču tā bija viņa dvīņubrāļa sirds.

- Vai vēlies kaut ko iedzert? - Leo piedāvāja.

- Liekas, ka vajadzētu.

- Šampanieti? Vai derēs? Tas ātri apreibina.

- Izklausās labi.

Leo piecēlās un devās uz virtuvi, taču apstājās, nesapratis, kāpēc. Viņš bija pārāk apjucis un satraukts, lai skaidri domātu. Viņš sacīja:

- Piedod.

- Par ko?

- Es biju tik satriekts, kad atvēru durvis. Es pat neatceros, kā tevi sauc.

- Dans, - vīrietis atbildēja. - Dans Brodijs.

- Dans? - atkārtoja Leo. - Dans.

Pēc tam viņš devās uz virtuvi un atnesa pudeli Dom Perignon un divas glāzes, un varbūt tas nesākās tieši tajā mirklī, jo saruna pati par sevi, visticamāk, bija sirreāla un dīvaina, vismaz tobrīd. Taču ārā sniga sniegs, bija dzirdamas piektdienas vakara skaņas - smiekli, balsis, mūzika no mašīnām un dzīvokļiem. Viņi smaidīja, pacēla glāzes un runājās, atklājot par sevi un vienam par otru vairāk un

vairāk. Drīz vien viņi sarunājās tā, kā neviens no viņiem nekad līdz šim nebija darījis.

Viņi pārrunāja visu, un neviens no viņiem nevarētu pēcāk atstāstīt visu sarunu un tās līkločus. Jebkurš stāsts, jebkurš temats tika pārtraukts ar jautājumiem un piebildēm. Likās, nepietiks vārdu - it kā nebūtu iespējams runāt pietiekami ātri. Iestājās nakts, un sākās jauna diena, un tikai šad tad viņi ieturēja nelielus pārtraukumus, lai paēstu vai pagulētu un lai muzicētu. Viņi spēlēja stundām. Un Leo tas bija pats svarīgākais.

Viņš vienmēr bija bijis vienpatis. Visu savu dzīvi. Bija spēlējis stundām ilgi katru dienu, bet vienmēr viens pats. Dans bija spēlējis kopā ar simtiem citu cilvēku - amatieriem, profesionāļiem, virtuoziem, konservatīviem, talantīgiem, tādiem, kas prot tikai vienu žanru, tādiem, kas pārvalda visus, tādiem, kas rotaļīgi spēj nomainīt toņkārtas skaņdarba vidū un uztvert ikvienu ritmisku nobīdi. Tomēr viņš nekad nebija spēlējis kopā ar kādu, kas viņu saprot intuitīvi, no pusvārda. Viņi kopā ne vien improvizēja. Viņi arī runājās un apmainījās pieredzēm saistībā ar mūziku, un Leo reizēm nostājās uz galda vai krēsla un uzsauca tostu:

- Es tā lepojos! Tu esi ģeniāls, fantastiski ģeniāls!

Saspēle ar brāli sniedza tik neaprakstāmu prieku, ka arī Leo sāka uzdrīkstēties ko vairāk, sāka veidot savus muzikālos solo fragmentus aizvien drosmīgāk. Pat ja Dans, neapšaubāmi, spēlēja labāk un prasmīgāk, arī Leo ieguva degsmi un improvizācijas spējas, un brīžiem viņi sarunājās un spēlēja vienlaikus.

Pirmo reizi mūžā viņi spēja būt atklāti pret kādu cilvēku, spēja izstāstīt viens otram savu dzīvi un uztvert jēgas un sakarības, par kurām iepriekš nebija pat nojautuši. Viņi ļāva saviem dzīvesstāstiem saplūst kopā un vienam otru papildināt. Tiesa - pat ja Dans to neizteica skaļi -, tas

ne vienmēr bija abpusēji. Reizēm viņā dega skaudība, un viņš atcerējās neskaitāmas reizes bērnībā, kad bija staigājis tukšu vēderu. Atminējās bēgšanu no lauku mājām un Hildas fon Kanterborjas vārdus: Mums jāpēta, nevis jāiejaucas.

Dans sajuta naidu iedzeļam sirdī, un reizēm, kad Leo sūdzējās par to, ka nebija uzdrošinājies nodoties mūzikai un bijis spiests kļūt par Alfrēda Egrēna uzņēmuma līdzīpašnieku - spiests kļūt par līdzīpašnieku, ko neteiksi! - netaisnība šķita vēl lielāka. Tomēr tas bija viens no retajiem izņēmumiem. Tajā decembra nedēļas nogalē arī viņš dzīvoja nepārspējamā un neaptveramā priekā.

Tas bija milzīgs brīnums ne vien satikt savu dvīņubrāli, bet arī cilvēku, kurš domāja, juta un dzirdēja līdzīgi viņam. Cik gan ilgi viņi runāja par to vien? Par skaņām! Viņi iegrima tematā kā īsti nūģi, un bija tik reibinoši beidzot nodoties tam, ko neviens cits nesaprata. Reizēm arī Dans uzkāpa uz krēsla, lai uzsauktu tostu.

Un viņi nosolījās turpmāk turēties kopā. Nozvērējās tikt sakausēti vienā veselumā. Viņi apņēmās to un daudzas citas lietas, kas bija milzīgas un skaistas, arī noskaidrot to, kas patiesībā bija noticis un kāpēc. Viņi apsprieda cilvēkus, ko bērnībā bija satikuši, runāja par izmeklējumiem, testiem, reiz redzētām filmām un sen uzdotiem jautājumiem. Dans stāstīja par Hildu fon Kanterborju, Leo - par Kārlu Sēgeru un Rākelu Greicu, ar kuru gadiem bija uzturējis kontaktus.

- Rākela Greica, - Dans novilka. - Kā viņa izskatās?

Leo aprakstīja dzimumzīmi uz viņas kakla, un piepeši Dans sastinga. Viņš atpazina sievieti, saprata, ka arī pats reiz bija saticis Rākelu Greicu. Tas bija izšķirošais brīdis. Pulkstenis bija vienpadsmit svētdienas vakarā, septiņpadsmitais decembris. Uz ielas valdīja tumsa un klusums un vairs nesniga. Tikai tālumā bija dzirdamas sniega tīrīšanas mašīnas.

- Vai Greica nav tāda kā ragana?

- Arēji viņa var šķist ļoti vēsa, - atbildēja Leo.

- Redzot viņu, man vienmēr uzmetās zosāda.

- Ari man viņa nekad ipaši nav patikusi.

- Tomēr tu turpināji ar viņu tikties?

Leo it kā aizstāvēdamies atbildēja:

- Es nekad neesmu spējis viņai atteikt.

- Mēs reizēm esam tik pazemīgi, - Dans mierinoši teica.

- Esam gan. Taču Rākela bija vienīgā saikne ar Kārlu. Viņa vienmēr stāstīja jaukas lietas par viņu, es pieņemu, ka tas bija tas, ko es pats vēlējos dzirdēt. Nākamnedēļ es ar viņu kopā došos Ziemassvētku vakariņās.

- Vai tu kādreiz esi viņai jautājis par savu izcelsmi?

- Tūkstošiem reižu, un katru reizi viņa atbildēja...

- ...ka tiki atstāts Jēvles bērnunamā, bet viņiem tā ari nebija izdevies atrast tavus bioloģiskos vecākus.

- Esmu zvanījis arī nolādētajam bērnunamam, un viņi to apstiprināja.

- Tādā gadījumā - kā tas ir saistīts ar tatāriem?

- Viņa saka: tās ir tikai baumas.

- Greica melo.

- Visticamāk.

Leo sejas izteiksmē pēkšņi parādījās skarbums.

- Rākela Greica ir kā zirneklis savā tīklā, vai ne? - Dans turpināja.

- Tieši tā.

- Mums vajadzētu viņu nolikt pie vietas.

Un tā Floragātanas dzīvoklī uzliesmoja kāre pēc atriebības, un, kad svētdienas vakars pārvērtās pirmdienas rītā, bija radies plāns - viņi norunāja nerādīties sabiedrībā un nebilst ne pušplēsta vārda par abu tikšanos. Leo sazināsies ar Rākelu Greicu un atcels vakariņas, tā vietā uzaicinās viņu pie sevis uz mājām un pārliecināsies, ka viņa neko

nenojauš, kamēr Dans bus noslēpies citā istabā. Tad Rakela Greica uzzinās, ka viņi ir satikušies. Plāns bija gatavs.

*

Hilda fon Kanterborja dzēra glāzi pēc glāzes. Tomēr nešķita piedzērusies. Taču viņa joprojām trīcēja. No viņas aumaļām lija sviedri. Un arī kakls un krūtis bija mikli.

- Rākela Greica un Martins Steinbergs vēlējās projekta vajadzībām izmantot gan vienas olšūnas, gan divu olšūnu dvīņus. Abām grupām bija nepieciešams salīdzinājums. Līsbeta Salandere un māsa Kamilla atradās Medicīniskās ģenētikas reģistrā. Meitenes tika uzskatītas par nevainojamu izpētes objektu. Nevienam nebija nekādas īpašās cieņas pret Agnētu. Un viņu tēvs taču bija...

- ...briesmonis.

- Ārkārtīgi apdāvināts briesmonis, es gribētu piebilst, un tas bērnus padarīja vēl jo interesantākus. Rākela Greica gribēja viņas izšķirt. Šī doma bija viņu apsēdusi.

- Lai gan meitenēm bija mājas un māte...

- Jā, par spīti visam, un es patiešām nevēlos aizstāvēt Rākelu, itin nemaz. Un tomēr... Jo viņai netrūka argumentācijas - arī no cilvēcīgās puses raugoties. Tēvs, Zalačenko, bija vardarbīgs, turklāt alkoholiķis.

- Es to visu zinu.

- Skaidrs, ka tu zini. Tomēr es šo to gribētu piebilst mūsu aizstāvībai. Mājās viņām bija tīrā elle, Mīkael. Nav runa par izvarošanu vai vardarbību. Tēvs deva priekšroku Kamillai, un noskaņojums starp meitenēm bija katastrofāls jau no sākta gala. Viņas bija dzimušas, lai kļūtu par ienaidniecēm.

Mīkaels iedomājās par Kamillu un sava kolēģa Andreja Zan-dera slepkavību un ciešāk satvēra glāzi. Bet neko neteica.

- Patiesībā bija pamatoti iemesli - es pati kādu laiku tā uzskatīju -, ka būtu labāk Līsbetu ievietot citā ģimenē, - Hilda turpināja.

- Taču viņa mīlēja savu māti.

- Tici man, es zinu. Es ļoti daudz uzzināju par šo ģimeni, arī to, ka Agnēta bija psiholoģiski salauzta pēc Zalačenko apciemojumiem un piekaušanas. Tomēr, esot bērniem līdzās, viņai piemita cīņas spars. Viņai tika piedāvāta nauda. Atskanēja pat draudi. Viņa saņēma ari nepatīkamas vēstules ar varas iestāžu zīmogiem. Taču viņa atteicās padoties. “Līsbeta paliks pie manis,” viņa teica. “Es nekad no viņas neatteikšos.” Viņa bija gatava cīnīties līdz asinīm, tāpēc viss process ieilga, un patiesībā bija jau par vēlu, lai meitenes izšķirtu, galvenokārt, ņemot vērā tālaika juridiskās nostādnes. Tomēr Rākelai tas bija kļuvis par principiālu jautājumu, par apsēstību, un mani izsauca, lai es iejauktos.

- Kas notika?

- Jāatzīst, ka Agnēta uz mani atstāja iespaidu. Tolaik mēs daudz kontaktējāmies un patiesībā kļuvām pat par draudzenēm, un es uzsāku cīņu, lai viņa varētu Līsbetu paturēt. Es patiešām par to cīnījos. Taču Rākela negribēja tik viegli padoties un kādu vakaru ieradās pie manis kopā ar savu milzi Benjamiņu Foršu.

- Kas tas tāds?

- Pēc izglītības - sociālais darbinieks, taču viņš jau veselu mūžību strādā pie Rākelas. Tieši Martins Steinbergs norīkoja Benjamiņu ne soli neatkāpties no Rākelas. Benjamins gan nav īpaši inteliģents, taču viņš ir liela auguma un neticami lojāls. Ar Rākelas palīdzību viņš ir ticis cauri grūtiem dzīves periodiem, arī tolaik, kad zaudēja dēlu autokatastrofā, un par to viņš Rākelas labā ir gatavs uz visu. Viņam tagad vajadzētu būt ap gadiem piecdesmit, vēl joprojām - divus metrus garš un labi trenēts. Bet kaut kādā ziņā viņš ir arī ļoti jauks - zem spurainām uzacīm bija maigs, melanholisks skatiens, tāpēc reizēm viņš izskatās diezgan komiski. Taču, ja Rākela to pieprasa, viņš spēj kļūt ari skarbs, un tovakar Lundagātanā...

Hilda apklusa un iedzēra vēl vīnu.

-Jā?

- Bija dzestrs oktobris, - viņa turpināja. - īsi pēc tam, kad Kāris Sēgers tika nošauts aļņu medībās un es piedalījos kādā piemiņas pasākumā. Tā noteikti nebija nekāda sakritība. Operācija bija kārtīgi izplānota. Kamilla pārnakšņoja pie draudzenes, mājās bija tikai Agnēta un Līsbeta. Līsbetai bija seši gadi. Viņas dzimšanas diena ir aprīli, vai ne? Viņa ar Agnētu sēdēja virtuvē -dzēra tēju un ēda grauzdētas maizītes. Skinarvīksberjetā plosījās vētra.

- Kā tu atceries tādas lietas?

- Man ir trīs avoti: mūsu oficiālie ziņojumi, kas, manuprāt, ir mazāk ticami, kā ari Agnētas pašas versija. Mēs par notikušo pēcāk stundām ilgi runājām.

- Un trešais avots?

- Pati Līsbeta.

Mikaels pārsteigts noraudzījās sievietē. Viņš zināja, cik atturīga Līsbeta mēdz būt, ja runa ir par viņas pašas dzīvi. Viņš nekad nebija dzirdējis nevienu vārdu par notikušo, pat no Holgera ne.

- Kā tas nākas? - viņš jautāja.

- Nu jau ir pagājuši desmit gadi, - viņa turpināja. - LIsbetas dzīvē bija periods, kurā viņa vēlējās uzzināt vairāk par savu māti, un es pastāstīju visu, ko zinu. Sacīju, ka Agnēta bija spēcīga un inteliģenta personība, un es redzēju, ka meiteni šī ziņa iepriecina. Mēs ilgi sēdējām un runājām manās mājās Skanstullā, un beigu beigās viņa pastāstīja, kas toreiz notika. Tas man bija kā sitiens zem jostasvietas.

- Vai Līsbeta zināja, ka tu esi reģistrā?

Hilda fon Kanterborja atvēra trešo vīna pudeli.

- Nē, - viņa atbildēja. - Viņai nebija ne mazākās nojausmas. Viņa pat nebija dzirdējusi Rākelas Greicas vārdu. Viņa ticēja, ka tas viss saistīts ar bērnu aprūpi, sociālo dienestu piespiedu pasākumiem. Viņa neko nezināja par pētījumiem ar dvīņiem, un es...

Hilda pārlaida pirksta galu pāri glāzes malai.

- Tātad noklusēji patiesību.

- Mīkael, mani uzmanīja. Es ievēroju klusēšanas zvērestu, jo zināju, kas notika ar Kārlu.

- Saprotu, - viņš beidzot sacīja, un savā ziņā tā bija patiesība.

Hildai fon Kanterborjai noteikti nebija viegli klājies, un tas

vien, ka viņa te sēž un izkrata sirdi, jau bija gana daudz. Viņam nevajadzētu viņu tiesāt.

- Kas atgadījās? - Mīkaels jautāja.

- Tovakar Lundagātanā?

-Jā-

- Kā jau minēju, ārā plosījās vētra. Dienu iepriekš tur bija ieradies viņu tēvs, un Agnētu klāja zilumi, turklāt viņai bija spēcīgas sāpes vēderā, precīzāk - vēdera lejasdaļā. Viņa ar Līsbetu dzēra virtuvē tēju. Mēģināja pavadīt mierīgu vakaru. Tad pie durvīm zvanīja, un tu vari iedomāties, kā viņas pārbijās. Viņas domāja, ka atkal ieradies Zalačenko.

- Bet tā bija Rākela Greica.

- Jā, tā bija Rākela kopā ar Benjamiņu, un tas visu vēl vairāk sarežģīja. Viņi svinīgi paziņoja, ka ir ieradušies pēc Līsbetas saskaņā ar vienu vai otru likuma pantu, lai meiteni pasargātu. Tad viss izvērsās diezgan neglīti.

- Kādā ziņā?

- Līsbeta noteikti jutās šausmīgi. Nodota. Viņa bija pārāk maza, un iesākumā, kad Rākela pie viņas ieradās, lai veiktu dažādus testus, Līsbeta bija cerējusi uz viņas palīdzību. Kā jau tu zini, par Rākelu Greicu var teikt jebko, taču viņa izstaro varu un autoritāti. Kaut kādā ziņā viņa pat atgādina karalieni - ar savu taisno muguru un liesmaino dzimumzīmi uz kakla. Domāju, ka Līsbeta cerēja, ka Rākela viņām palīdzēs - parūpēsies, lai tēvs turas pa gabalu no mājām. Bet tad saprata, ka Rākela ir tieši tāda pati kā pārējie.

- Cilvēks, kurš ļauj vardarbībai un uzbrukumiem turpināties.

- Jā, vienkārši turpināties. Turklāt Rākela grasījās aizvest Līsbetu, lai ievietotu viņu kādā drošā vietā. Viņu! Rākela pat bija

paņēmusi līdzi šļirci ar stesolīdu. Viņa bija plānojusi iemidzināt meiteni un tādā veidā aizvest viņu prom. Taču Līsbeta satrakojās. Iekoda Rākelai pirkstā un uzlēca uz galda, kas atradās dzīvojamā istabā pie loga, tad izlēca laukā. Viņas dzīvoja pirmajā stāvā. Tomēr līdz zemei attālums bija divarpus metru, un Līsbeta bija maza, smalka meitene. Viņai kājās nebija kurpju, tikai zeķes, džinsi un laikam kāds džemperis, un, manuprāt, ārā tobrīd pilnā sparā plosījās vētra un gāza lietus. Viņa piezemējās tupus uz kājām, bet nokrita uz priekšu un sadauzīja galvu. Tomēr uzreiz bija atkal augšā un turpināja skriet, pazūdot tumsā. Viņa skrēja un skrēja, kur acis rāda, - uz Slusenas un Vecpilsētas pusi, līdz nonāca pie Mintorjetas laukuma un karaļpils, pavisam pārsalusi un izmirkusi līdz ādai. Domāju, ka tonakt viņa pārnakšņoja kāpņu telpā. Mājās viņa nenāca divas dienas. - Hilda pieklusa. - Lūdzu...

- Ko?

- Es šodien esmu tik nožēlojama, - viņa turpināja. - Vai tu, lūdzu, nevarētu noskriet lejā uz recepciju un pasūtīt pāris aukstu aliņu? Man nepieciešams kas vēsāks nekā šis strebeklis, - viņa vēl piebilda un norādīja uz vīnu.

Mīkaels pārmetoši uz viņu palūkojās. Tomēr pamāja ar galvu un cēlās augšā, noskrēja lejup pa kāpnēm pie jaunās meitenes recepcijā. Bet, sev par pārsteigumu, ne vien nopirka sešas pudeles Carlsberg, bet arī nosūtīja kriptētu ziņu, lai gan tas varbūt nebija īpaši gudri. Taču sajūta bija tāda, ka viņam tas noteikti ir jādara.

Viņš rakstīja:

Sievieti ar dzimumzīmi uz kakla, kas gribēja tevi bērnībā aizvest, sauc Rākela Greica. Viņa ir psihoanalltiķe un psihiatre, viena no reģistra atbildīgajām personām.

Pēc tam Mīkaels atgriezās pie Hildas fon Kanterborjas ar Carlsberg alu un noklausījās stāsta turpinājumu.

17. NODAĻA 21.-22. JŪNIJS

Lisbeta sēdēja Operas bārā un centās nosvinēt savu atbrīvošanu. Bet nekas labs nesanāca. Ieslīpi aiz viņas pie galdiņa sēdēja bariņš jaunu meiteņu vainagiem galvā, noteikti svinēja vecmeitu ballīti. Meiteņu smiekli griezās ausīs. Lisbeta turpināja sēdēt un raudzīties uz Kungstrēgordenu. Tur pastaigājās kāds vīrietis ar suni.

Viņa bija ieradusies šeit dzērienu dēļ un, iespējams, arī noskaņojuma un dzīvīgo ļaužu dēļ, taču no tā nebija nekāda labuma. Reizēm viņa pameta skatienu pa kreisi, aiz vecmeitu ballītes svinētājām. Varbūt vajadzētu kādu paņemt sev līdzi uz mājām -kādu vīrieti vai varbūt sievieti?

Lisbeta par to prātoja, tāpat arī apsvēra daudzas citas lietas un nemierīgi raudzījās savā telefonā. Viņa bija saņēmusi e-pastu no Hannas Balderes, Augusta mammas. Augusts bija autisks puisēns ar fotogrāfisko atmiņu, kurš kļuva par sava tēva slepkavības liecinieku un kuru Lisbeta bija noslēpusi nelielā mājā Ingarē.

Zēns pēc ilgā ceļojuma pa ārzemēm beidzot bija atgriezies mājās un saskaņā ar mātes teikto jutās “labi, ņemot vērā apstākļus”. Tas izklausījās daudzsološi, un Līsbeta nespēja pārstāt domāt par zēna acīm, viņa stingo skatienu, kas redzēja un saprata daudz vairāk, nekā vajadzētu. Likās, viņš slēpjas aiz maskas, un Līsbeta bezkaislīgi secināja, ka dažas lietas iespiežas mūsos dziļāk. No

tām netiekam vaļā. Bet ar tām ir jāiemācās sadzīvot, un viņa atcerējās, kā zēns, esot Ingarē, mežonīgā dusmu lēkmē bija sitis galvu pret ēdamistabas galdu, un uz brīdi viņai likās, ka šobrīd viņa varētu darīt tieši tāpat: sist galvu pret bāra leti. Taču viņa apvaldīja pēkšņo impulsu, sakoda ciešāk zobus un pēkšņi tai brīdī pamanīja kādu tuvojamies.

Tas bija jauns vīrietis zilā uzvalkā, tumši blondiem matiem, ar asiem sejas vaibstiem. Viņš apsēdās līdzās Līsbetai un sacīja: “Tu nu gan šausmīgi izskaties,” - tad kaut ko piebilda par viņas pārplīsušo lūpu, taču ar šo komentāru viņš nošāva garām. Līsbeta pat neuzmeta viņam iznīcinošu skatienu. Jo tobrīd saņēma kriptētu ziņojumu no Mīkaela, izlasīja to un sastinga. Tad strauji pielēca kājās, nometa pārsimt kronu banknotes uz bāra letes, uzsita vīrietim uz pleca un izskrēja ārā.

Pilsēta mirdzēja ugunīs. Bija burvīgs vasaras vakars, vismaz tiem, kuru prātus nenomāca dažādas problēmas, un tālumā varēja dzirdēt mūziku. Taču Līsbeta neko no tā visa nemanīja. Viņa izskatījās tā, it kā grasītos kādu nogalināt. Mobilā telefona meklētājā viņa ātri ievadīja saņemto vārdu un uzvārdu, bet diemžēl šīs personas identitāte bija aizsargāta. Bet tā nebija nekāda problēma. Mēs visi aiz sevis atstājam pēdas. Iegādājamies lietas internētā, esam neuzmanīgi, norādot savu adresi, kur vajag un kur nevajag. Tomēr tagad, ceļā no Strēmbrūnas tilta uz Vecpilsētu, nācās vien secināt, ka neko nevar atrast, pat ne grāmatvei-kalu, ne arī ko citu, kur Rākela Greica būtu kaut ko iegādājusies. Līsbeta iedomājās par pūķiem.

Viņa atcerējās to, kā, būdama maza, zeķēs bija skrējusi cauri Stokholmai, līdz nonāca pie pils un baznīcas, kas tumsā bija izgaismotas. Tā bija Lielā katedrāle. Bet tolaik viņa to vēl nezināja. Viņa vienkārši bija devusies turp. Līsbeta bija pārsalusi, slapjām kājām, un viņai bija nepieciešams atpūsties un sasildīties. Viņa bija pagājusi garām augstajai kolonnai, garām dārzam un nonākusi katedrālē. Tās griesti bija šķituši tik augsti, ka

likās: tie iesniedzas debesīs, un viņa atcerējās, kā bija devusies dziļāk iekšā, izvairoties no viņai veltītajiem skatieniem. Tieši tad Līsbeta pirmo reizi ieraudzīja statuju un tikai vēlāk uzzināja, ka tā ir slavena, - tā attēloja bruņinieku Svēto Juri, kas nogalina pūķi un izglābj jaunavu. Taču tolaik Līsbeta par to neko nebija dzirdējusi. Viņa saskatīja ko citu. Viņa redzēja uzbrukumu. Pūķis - viņa joprojām to skaidri atcerējās - gulēja uz muguras, un cauri tā ķermenim bija izdurts šķēps, bet vīrietis ar vienaldzīgu un bezkaislīgu sejas izteiksmi dūra zvēram ar zobenu. Pūķim nebija iespēju aizstāvēties, viņš bija vientuļš, un tai brīdī Līsbeta iedomājās par savu mammu.

Viņa pūķī redzēja savu māti un ar ikvienu sava ķermeņa šķiedru sajuta, ka vēlas viņu pasargāt vai - vēl jo vairāk - pati būt pūķis un sist pretī, spļaut uguni, noraut bruņinieku no viņa zirga. Un arī nogalināt - jo bruņinieks nebija neviens cits kā Zaļa. Viņas tēvs. Ļaunums, kas iznīcināja viņu dzīvi. Taču ar to tas viss nebeidzās.

Tēlnieciskajā kompozīcijā bija atainota vēl kāda persona, sieviete, kuru bija viegli nepamanīt, jo viņa bija novietota atstatu. Sievietes galvu rotāja kronis, bet rokas viņa bija salikusi kopā, it kā lasītu grāmatu. Taču neparastākais bija tas, ka viņa bija ļoti mierīga, it kā vērtos pāri pļavai vai jūrai, nevis noraudzītos uz slaktiņu. Tajā brīdī Līsbeta nespēja saprast, ka sieviete attēlo jaunavu, kas jāglābj. Pēc Līsbetas domām, sieviete bija vēsa un vienaldzīga. Tieši tā izskatījās sieviete ar dzimumzīmi, no kuras Līsbeta bija aizbēgusi un kura, tāpat kā visi citi, bija ļāvusi vardarbībai un uzbrukumiem mājās netraucēti turpināties.

Līsbeta bija pārliecināta, ka tieši tā tas ari bija. Ne vien mamma un pūķis tika spīdzināti, bet arī visa pasaule uz viņām noraudzījās ar vienaldzību. Līsbeta toreiz bija sajutusi dziļu riebumu pret bruņinieka un sievietes statuju un atkal bija izskrējusi lietū un vētrā, trīcēdama no aukstuma un dusmām. Lai gan tas bija noticis tik sen, šķita, ka viss būtu piedzīvots tikai vakar.

Tagad, daudzus gadus vēlāk, viņa gausi devās mājup, pārgāja pāri tiltam uz Vecpilsētas pusi, murminot pie sevis vārdus: Rākela Greica.

Beidzot viņa bija atradusi saikni ar reģistru, saikni, kuru bija meklējusi jau kopš brīža, kad Holgers bija viņa apciemojis Flod-berjā.

Hilda fon Kanterborja atvēra Carlsberg alu. Piemiedza kreiso aci un, šķiet, zaudēja domu pavedienu. Reizēm likās, viņu nomoka dvēseles sāpes, citu reizi viņa bija pārsteidzoši skarba, it kā alkohols viņas prātu padarītu tikai asāku.

- Es nezinu, ko Līsbeta darīja, kad izskrēja no Lielās katedrāles, tikai to, ka nākamajā dienā viņa ubagoja naudu pie Centrālās stacijas un Āhlens veikalā nozaga pārlieku lielu kurpju pāri un jaku. Bez šaubām, Agnēta bija uz sabrukuma robežas, bet es... es biju tik nikna, ka sakliedzu uz Rākelu. Teicu, ka viņa riskē ar projektu, ja realizēs savus plānus. Beigu beigās viņa padevās. Un lika Līsbetu mierā. Bet tas netraucēja viņai meiteni ienīst, un es domāju, ka viņa pielika savu roku tam, lai Līsbeta tiktu ieslēgta Svētā Stefana klīnikā.

- Kāpēc tā domā?

- Jo klīnikā strādāja viņas tuvais draugs Telebūrians.

- Viņi bija draugi?

- Telebūrians bija viens no Rākelas kursabiedriem. Abi ticēja apspiestu atmiņu ietekmei un tamlīdzīgām muļķībām, un viņš bija viņai ārkārtīgi uzticīgs. Tomēr interesants ir fakts, ka Rākela ne tikai ienīda Līsbetu, viņa vienlaikus sāka aizvien vairāk no viņas baidīties. Domāju, ka viņa agrāk nekā jebkurš cits saprata, uz ko Līsbeta ir spējīga.

- Kā tev šķiet, vai Rākela Greica varētu būt iesaistīta Holgera Palmgrēna slepkavībā?

Hilda fon Kanterborja nodūra skatienu, aplūkodama savas kurpes. Arā pie estakādes bija dzirdamas balsis.

- Viņa ir nežēliga. Es to zinu labāk par visiem citiem. Baumas, kuras viņa palaida, kad es nolēmu atstāt reģistru, savā ziņā mani salauza. Taču slepkavība... nezinu. Nespēju tam noticēt. Vismaz negribētu ticēt, un vēl jo mazāk es varu...

Hilda savilka seju grūti saprotamā grimasē.

- Ko tieši? - Mikaels jautāja.

- ...noticēt par Dānieļu Brolinu. Viņš bija tik jūtīgs un vienlaikus tik apdāvināts zēns. Nekad nevienam viņš nespētu nodarīt pāri, jo īpaši - savam dvīņubrālim. Viņi bija kā radīti, lai būtu kopā.

Mikaels apdomāja, ko teikt... ko cilvēki mēdz sacīt, kad viņu draugi vai paziņas pastrādā šausminošu noziegumu. Mēs nespējam aptvert. Tas nav iespējams. Ne jau viņš, ne jau viņa. Tomēr tādas lietas notiek. To, ko mēs uzskatījām par labu, var aptumšot naids, un tad notiek neiedomājamais. Taču Mikaels neko neteica un centās neizdarīt pāragrus secinājumus. Pastāvēja vairāki iespējamie scenāriji. Viņi vēl kādu brīdi runājās un vienojās, ka sazināsies nākamajās dienās, kā arī pārrunāja dažus praktiskus aspektus. Mikaels piekodināja Hildai būt uzmanīgai un saudzēt sevi, pēc tam paņēma savu telefonu, lai paskatītos, vai paspēs uz vilcienu atpakaļ uz Stokholmu. Vilciens devās ceļā pēc piecpadsmit minūtēm, un viņš vēlreiz Hildai pateicās, ielika somā diktofonu, apskāva viņu un aizsteidzās uz stacijas pusi. Mājupceļā viņš atkal centās uzmeklēt Līsbetu Salanderi. Pēc Mīkaela domām, viņiem bija pienācis laiks satikties.

Vilcienā, braucot mājās, viņš arī noskatījās kādu saraustītu videofragmentu, kuru viņam bija atsūtījusi māsa Annika. Tajā bija redzams, kā Baširs Kāzi niknumā atzīstas, ka ir līdzvainīgs Jamala Čovdhurija slepkavībā.

Neskaidrais videoieraksts guva ne tikai virtuālus panākumus. Tas bija arī radījis pamatīgu aktivitāti policijas aprindās Bergs-gātanā, jo īpaši pēc tam, kad komisāram Bublanskim Slepkavību nodaļā tika nosūtīti vēl divi roku kustību analīzes materiāli.

Videoieraksts kalpoja ari par iemeslu, kāpēc kāds jauns vīrietis ar izbiedētu skatienu un sporta drēbēs sēdēja sašļucis vienā no septītā stāva nopratināšanas telpām kopā ar savu imamu Hasanu Ferdusi.

Bublanskis Hasanu Ferdusi pazina jau labu laiku. Imams bija ne vien sens Bublanska saderinātās Farahas Šarifas studiju biedrs, bet arī viens no tiem, kas valstī pieaugošā antisemītisma un islāma fobijas dēļ bija centies satuvināt reliģiskos pretiniekus. Bublanskis ne vienmēr piekrita Ferdusi uzskatiem, jo īpaši tiem, kas attiecās uz Izraēlas jautājumu, taču viņš vīrieti cienīja un ne bez iemesla sveicināja, dziļi paklanīdamies viņa priekšā.

Viņš bija uzzinājis, ka imams palīdzējis panākt ievērojamus rezultātus Jamala Čovdhurija slepkavības izmeklēšanas gaitā, un par to, protams, bija pateicīgs, taču jutās ari nedaudz nomākts -ne vien tāpēc, ka tas atklāja pamatīgu kompetences trūkumu kolēģu vidū, bet ari tāpēc, ka pats bija pārslogots ar darbiem. Ar viņu beidzot bija sazinājusies Maja Brita Torela un paskaidrojusi, ka viņai patiešām sakarā ar dokumentiem, kurus bija nodevusi Holgeram Palmgrēnam, bija viesis... profesors Martins Steinbergs. Visnotaļ godājams pilsonis, aiz kura stāv gan prestižs institūts, gan valdība. Martins Steinbergs bija norādījis, ka cilvēkiem jau iepriekš klājies plāni dokumentu un informācijas noplūdes dēļ, un licis viņai zvērēt pie Dieva un profesora Kaldina nekad vairs par to nerunāt, nedz ari bilst kādam kaut pušplēstu vārdu par viņa apmeklējumu “veco pacientu drošības vārdā”. Steinbergs bija paņēmis viņas dokumentu kopiju, zibatmiņu. Majai Britai Torelai nebija nekādas papildinformācijas par tās saturu, neskaitot žurnālu ierakstus par Līsbetu Salanderi. Tomēr tas viss bija šķitis aizdomīgi, jo īpaši tāpēc, ka vēlāk Steinbergs vairs nebija sasniedzams. Bublanskis labprāt šo problēmu būtu papētījis pamatīgāk. Tomēr tobrīd to nācās atlikt. Viņš tika lūgts parūpēties par nopratināšanu, un tieši to, par spīti laika trūkumam, viņš ari grasījās darīt.

Bublanskis palūkojās pulksteni. Bija rīts, bez ceturkšņa deviņi. Aiz loga jautās saulaina diena. Tomēr viņš, visticamāk, to neizbaudīs. Viņš skatījās uz jauno vīrieti, kas klusēdams sēdēja līdzās imamam un gaidīja uz valsts piešķirto advokātu. Vīrieti sauca Kalils Kāzi, kurš, pēc visa spriežot, bija atzinies Jamala Čovdhurija slepkavībā, ko izdarījis aiz mīlestības pret māsu. Aiz mīlestības?

To bija grūti aptvert, taču Bublanskis centās. Tā bija viņa nelaimīgā dzīves loze. Cilvēki pastrādāja šausminošas lietas, un Bublanska pienākums bija saprast, kāpēc, un netiesāt viņus. Viņš palūkojās uz imamu, tad uz jauno vīrieti un kaut kādu iemeslu dēļ iedomājās par jūru.

Mīkaels pamodās Līsbetas platajā gultā Fiskargātanā. Tā viņš to nebija plānojis. Taču tā nebija tikai viņa vaina vien. Viņš bija vienkārši uzradies pie Lisbetas durvīm, un viņa, klusi pamādama ar galvu, bija ielaidusi viņu iekšā. Taisnību sakot, iesākumā viņi tikai strādāja un dalījās informācijā. Taču iepriekšējās dienas bija bijušas apjukuma pilnas, un beigu beigās Mīkaels pats nesaprata, ko grib. Viņš tikai notīrīja sarecējušās asinis no Līsbetas lūpas un pajautāja par pūķi Lielajā katedrālē. Tobrīd pulkstenis bija pusdivi naktī, un, kamēr viņi tā sēdēja Līsbetas sarkanajā IKEA dīvānā, debesis sāka kļūt gaišākas.

- Vai tāpēc tu uztetovēji pūķi uz muguras? - viņš jautāja.

- Nē, - viņa atbildēja.

Bija skaidrs, ka Līsbeta nevēlas par to runāt, un viņam nebija ne mazākās vēlēšanās viņu piespiest. Mīkaels bija noguris, viņš piecēlās, lai dotos mājās, kad Līsbeta ievilka viņu atpakaļ dīvānā un uzlika plaukstu viņam uz krūtīm.

- Es to uztetovēju, jo tas man palīdzēja, - viņa sacīja.

- Kā tas tev palīdzēja?

- Es par to domāju, kad biju piesieta pie krēsla Svētā Stefana klīnikā.

- Ko tu domāji?

- Es domāju: lai gan pūķis bija piespiests pie zemes un ar šķēpu caurdurts viņa ķermenis, tas kādu dienu piecelsies un sāks spļaut uguni, tā atriebjoties visiem saviem pāridarītājiem. Par to es domāju. Tas mani noturēja pie dzīvības.

Līsbetas skatiens kaut kur aizklīda, tad viņi palūkojās viens uz otru, un likās, tūlīt sāks skūpstīties. Bet nekas nenotika. Līsbeta atkal iegrima pārdomās, raugoties ārā pa logu uz pilsētas pusi -Centrālās stacijas virzienā devās vilciens. Viņa ierunājās, atcerējās, kā sadzinusi pēdas Rākelai Greicai. Viņa bija sievieti atradusi, pateicoties dezinfekcijas līdzekļu iegādei kādā Solentūnas inter-netveikalā. Mīkaels sacīja, ka tas ir labi. Un īsi pēc tam, pretēji tikko valdošajai noskaņai, viņš pamāja ar galvu un pajautāja, vai drīkst uz brītiņu atlaisties viņas gultā. Līsbetai nebija iebildumu. Un drīz pēc tam arī viņa devās gulēt un ātri vien iemiga.

No rīta Mīkaelu pamodināja skaņas virtuvē. Viņš piecēlās un gāja ieslēgt kafijas automātu. Redzēja, kā Līsbeta no mikroviļņu krāsns izņem picu havajiešu gaumē un apsēžas pie virtuves galda. Viņš atvēra ledusskapi, bet, neko neatradis, klusi pie sevis nolamājās. Taču tad atcerējās, ka Līsbeta sēdēja cietumā un savā pirmajā brīvības dienā viņai noteikti bija daudz darāmā. Labi, pietiks tikai ar kafiju. Viņš ieslēdza radiostaciju Pl. Tobrīd pārraidīja laika prognozi - Stokholmas apgabalā solīja rekordaugstu temperatūru. Un novēlēja Līsbetai labu rītu, bet par atbildi saņēma vien murmināšanu. Viņa bija uzģērbusi džinsus un melnu T kreklu, nebija uzlikusi kosmētiku, un viņas seju rotāja zilumi. Arī lūpa bija piepampusi. Viņš vēl piekodināja viņai būt uzmanīgākai, bet Līsbeta tikai pamāja ar galvu. Pēc tam viņi kopā devās ārā. īsumā pārrunāja savus turpmākos plānus. Un pie Slusenas šķīrās.

Mīkaels gribēja doties uz Alfrēda Egrēna fondu.

Līsbeta - uzmeklēt Rākelu Greicu.

Valsts piešķirtais advokāts Haralds Nilsons sēdēja un nervozi bungoja ar pildspalvu pa galda virsmu, kamēr viņi nopratināšanas telpā klausījās Kalila Kāzi liecību. Dažas lietas no dzirdētā bija daudz šausmīgākas, nekā Bublanskis spēja iedomāties. Kali-lam priekšā bija spoža nākotne, bet viss bija aizgājis šķērsām. Tā vietā viņš sevi un citus bija ievilcis dūksnājā. Un tas viss bija sācies pirms nepilniem diviem gadiem, oktobrī.

Pēc tam kad Farija bija aizbēgusi no dzīvokļa Siklā, viņa slepus turpināja sazināties ar Kalilu un kādā reizē brālim bija atklājusi, ka plāno pārraut saites ar ģimeni. Tieši tāpēc viņa vēlējās atvadīties no jaunākā brāļa un norunāja tikšanos kādā kafejnīcā Norabantorjetas laukumā. Kalils zvērēja, ka nevienam par to nebija bildis ne pušplēsta vārda. Taču brāļi, visticamāk, bija viņu izsekojuši. Tie ievilka māsu mašīnā un aizveda uz dzīvokli Siklā, izturējās pret viņu kā pret dzīvnieku. Pirmajās dienās Farija sēdēja, sasieta ar līmlenti pār lūpām un ar kartona gabalu pie krūtīm. Uz kartona gabala bija uzraksts mauka. Baširs un Ahmeds viņu sita. Spļāva uz viņu un ļāva to darīt arī citiem vīriešiem, kuri ieradās ciemos.

Kalils saprata, ka Fariju brāli vairs neuztver kā māsu, arī kā cilvēku ne. Viņai bija atņemtas tiesības uz savu ķermeni, savu dzīvi, un viņš zināja, kas sekos. Māsu aizvedīs uz kādu attālu vietu, kas atrodas ārpus policijas kontroles, un tiks izlietas asinis, tā glābjot ģimenes godu. Reizēm paklīda runas, ka viņu varētu glābt, salaulājot ar Kamaru. Taču Kalils tam neticēja. Viņa bija aptraipīta, un kā gan viņi varētu izvest māsu no valsts! Vai saķēdētām rokām?

Kalils bija pārliecināts, ka Farijai atliek vien gaidīt savu nāvi. Un, tā kā viņam pašam tika atņemts telefons un viņš tika turēts kā cietumnieks, nebija iespēju arī kādam ko pastāstīt. Vienīgi mocīties šaubās un cerēt uz brīnumu. Un brīnumu viņš arī sagaidīja, kaut arī nelielu, - atvieglojumu. No māsas rokām tika noņemtas virves, kartona gabals - aizmests projām, un viņa drīkstēja ieiet

dušā un paēst, un vēl - staigāt pa dzīvokli bez nikāba. Tika dotas ari dāvanas - it kā tādā veidā Farijai tiktu kompensēts par viņas ciešanām.

Brāļi uzdāvināja māsai radio, un Kalils tika pie lietota stepera trenežiera, kas tika atvests no kādas paziņas Hudingē. Tas piešķīra viņam spēku. Jo tik ļoti bija pietrūcis kustību un vingrojumu. Kustību trūkums, soļu smagnējums bija tikai pastiprinājis viņa slikto pašsajūtu, un tagad viņš stundu no stundas trenējās. Teju bija apsēdis trenažieri. Un tuneļa galā likās pavīdam gaismiņa, cerību stars, pat ja viņš joprojām bija gatavs pašam ļaunākajam. Divas dienas vēlāk Kalila istabā ienāca Baširs un Ahmeds un apsēdās uz gultas. Baširs rokās turēja pistoli. Un, lai gan viņam bija ierocis, viss šķita mierīgi. Brāļi uzsmaidīja Kalilam, jo abi bija apvilkuši vienādus zilus kreklus. Baširs sacīja:

- Mums ir labas ziņas!

Farija dzīvos vai, pareizāk sakot, viņa drīkstēs dzīvot, ja kāds par to samaksās noteiktu cenu. Citādi nebūs iespējams izvairīties no Allāha dusmām un atriebības. Kauna traips izpletīsies un saindēs visus.

Kalilam tika dota izvēle - mirt tagad, kopā ar māsu, vai ari nogalināt Jamalu, tā saglabājot dzīvību sev un māsai. Pirmajā bridi Kalils nesaprata. Viņš atteicās saprast. Un tikai turpināja darboties uz trenažiera. Tad jautājums tika atkārtots.

- Kāpēc es? Es nevienam neko sliktu neesmu darījis, - viņš nedomādams atbildēja.

Baširs skaidroja, ka Kalils ir vienīgais, kuru policija netur aizdomās un kuram ir laba reputācija pat ģimenes ienaidnieku vidū, bet galvenokārt - un tas ir pats būtiskākais - ar šādu rīcību Kalils izpirks savu vainu ģimenes priekšā. Kādā brīdī, tobrīd vai vēlāk, Kalils piekrita. Viņš nogalinās Jamalu. Es biju neiespējamas izvēles priekšā, viņš sacīja, un jutos ārkārtīgi izmisis.

Kalils milēja savu māsu, bet šoreiz apdraudēta bija arī paša dzīvība.

Un tomēr... Bublanskis kaut ko nesaprata: kāpēc Kalils nezvanīja policijai, kad tika izlaists no mājas, lai nogalinātu? Kalils apgalvoja, ka tieši to viņš bija grasījies darit. Viņš bija gatavs visu atklāt un meklēt patvērumu. Taču viņu pārsteidza nesagatavotu. Operācija bija smalki izplānota. Tajā bija iejaukti ari citi islāmisti, kuri ne bridi neizlaida viņu no redzesloka, turklāt neviens no viņiem nelaida garām izdevību pastāstīt, cik šausmigs cilvēks ir Jamals. Pret viņu bija izsludināta fatva. Ticīgie Bangladešā bija viņu notiesājuši uz nāvi, un tas bija vēl sliktāk nekā cūkas, ebreji vai žurkas, kas pārnēsā mēri. Jamals, pēc viņu domām, bija netīrs -viņš bija aptraipījis ģimenes godu un viņu māsu. Soli pa solim Kalils tika psiholoģiski apstrādāts, līdz bija gatavs izdarīt neiedomājamo. Noziegumā bija iesaistīti daudzi. Tomēr tieši viņš bija tas, kurš piesteidzās un nogrūda Jamalu uz sliedēm.

- Es viņu nogalināju, - viņš atzinās.

Farija KAzi bija atvesta uz apmeklētāju telpu H sektora ēkā Flodberjas sieviešu cietumā. Viņas priekšā sēdēja kriminālinspek-tore Sonja Mūdiga un advokāte Annika Džannlni. Noskaņojums bija saspringts un neveikls, un jau otro reizi Annika parādīja neskaidro videoierakstu, kurā Baširs atzīstas, ka tieši viņš ir izplānojis Jamala slepkavību. Annika izstāstīja, kā tika analizēti kustību sensoru materiāli un kā Kalils detalizēti ir atstāstījis notikušo, turklāt atzinies, ka tas bija tieši viņš, kurš pagrūdis Jamalu zem vilciena.

- Kalils uzskatīja, ka tā ir vienīgā iespēja glābt tev dzīvību, Farija, un ari viņa paša. Viņš saka, ka mīl tevi.

Farija neatbildēja. To visu viņu jau zināja. Viņa gribēja kliegt: Mīl mani? Es viņu ienīstu. Viņa patiešām brāli ienīda. Taču viņa zināja ari to, ka tā nav vienīgā patiesība, un tieši tāpēc tik ilgi bija klusējusi. Lai cik sāpīgi tas ari būtu, viņai joprojām piemita aizsargājošs instinkts. Viņai likās, ka tas, iespējams, ir viņu mātes dēļ. Reiz pirms daudziem gadiem viņa bija solījusi mātei rūpēties

par Kalilu. Taču tagad vairs nebija palicis, ko sargāt, vairs ne. Farija sakoda zobus, palūkojās uz sievietēm un sacīja:

- Vai filmā dzirdama Līsbeta Salandere?

- Jā, tā ir viņa.

- Vai viņai nekas nekaiš?

- Līsbeta tagad jūtas labi. Bet viņu smagi piekāva.

Farija norija siekalas, tad saņēmās un sāka stāstīt. Telpā valdīja saspringta gaisotne, gluži kā vienmēr, kad liecinieks vai aizdomās turamais pēc ilgas klusēšanas beidzot ir sācis runāt. Tāpēc Annika Džannīni un Sonja Mūdiga bija iegrimušas stāstītajā un nedzirdēja, ka gaitenī sāk zvanīt telefoni un sargi aiz durvīm kļūst aizvien satrauktāki.

Apmeklētāju telpā bija neciešami karsts, un Sonja Mūdiga noslaucīja sviedrus no pieres un atkārtoja to, ko Farija Kāzi bija teikusi nu jau divas reizes divās versijās, kas bija līdzīgas un tomēr atšķirīgas. Likās, kaut kā vēl trūkst.

- Tātad tev bija sajūta, ka viss nokārtosies. Tu domāji, ka brāļi ir atmaiguši. Un, par spīti notikušajam, tomēr tiksi brīvībā.

- Es nezinu, ko tobrīd domāju, - Farija atzinās. - Biju salauzta. Taču es saņēmu atvainošanos, - viņa atcerējās. - Nekad iepriekš no Bašira un Ahmeda es nebiju dzirdējusi ko tādu. Viņi sacīja, ka ir pārkāpuši robežu. Ka viņiem ir kauns. Un novēlēja man cienījamu dzīvi, sakot, ka es jau tā esmu pietiekami sodīta. Viņi man uzdāvināja arī radio.

- Tev pat prātā nenāca, ka tās ir lamatas.

- Es par to domāju. Biju iepriekš lasījusi par citām meitenēm, kas it kā ievilinātas drošībā un tad...

- ...tika nogalinātas?

- Es sapratu, ka šāds risks pastāv, tāpēc biju piesardzīga, vēroju Bašira ķermeņa valodu, kas, par spīti viņa sacītajam, bija biedējoša. Es tikko spēju naktīs gulēt. Man bija kā akmens vēderā. Tomēr sirdī es vēlējos, lai tā būtu patiesība, jūs taču saprotat.

Citādi es nebūtu to izturējusi. Man ari tik ļoti pietrūka Jamala, ka likās: es sajukšu prātā. Tāpēc es cerēju, vienkārši cerēju. Iztēlojos, ka kaut kur Stokholmā atrodas Jamals, un es turpināju gaidīt. Novilcināju laiku, iedomājoties, ka viss nokārtosies. Arī Kalils savā ziņā bija sajucis. Visu savu laiku pavadīja uz stepera. Tas nebija prātīgi. Es dzirdēju trenažiera dunoņu visu cauru nakti. Viņš vingroja un vingroja un tikai retu reizi iznāca no savas istabas, apskāva mani un nebeidza atvainoties. Es sacīju, ka pasargāšu viņu un pārliecināšos, lai Jamals un viņa draugi parūpējas par mums abiem un varbūt... es nezinu... Tagad grūti ko teikt.

- Lūdzu, pacenties izteikties skaidrāk! Tas ir ļoti svarīgi, -Sonja Mūdiga neparasti asi iestarpināja.

Annika Džannīni palūkojās rokaspulkstenī un ar strauju kustību sakārtoja matu šķipsnu. Tad dusmīgi noteica:

- Nu jau pietiks! Ja Farija neskaidri izsakās, tad tas ir tāpēc, ka situācija pati par sevi ir neskaidra un sarežģīta. Es uzskatu, ka viņa jau tāpat dara, ko var, ņemot vērā notikušo.

- Es tikai cenšos saprast, - Sonja turpināja. - Farija, tev noteikti bija sliktas priekšnojautas. Tu sacīji, ka Kalils bija uzvilkts un drudžains. Ka trenējās līdz spēku izsīkumam.

- Arī viņš slikti jutās. Jo arī viņš bija tikai ieslodzītais. Tomēr domāju, tur bija vēl kaut kas, un to sapratu, kad ieraudzīju viņa skatienu.

- Un kāds tas bija?

- Izmisis. Viņš izskatījās kā stūri iedzīts zvērs. Taču tobrīd es to nevēlējos saprast.

- Un vai tu nedzirdēji, kā brāļi devītā oktobra vakarā atstāj dzīvokli?

- Tobrīd es gulēju vai vismaz centos gulēt. Taču atceros, ka viņi pārradās mājās nakts vidū un virtuvē sačukstējās. Es nespēju saklausīt, ko viņi saka. Nākamajā dienā viņi dīvaini uz mani skatījās, bet es to uztvēru kā labu zīmi. Man likās, ka Jamals ir kaut kur tuvumā. Taču, jo vairāk stundu aizritēja, jo saspringtāka un

dīvaināka kļuva noskaņa. Iestājās tumsa, un tad es pamanīju Ahmedu, kā jau iepriekš stāstīju.

- Viņš stāvēja pie loga.

- Taču brāļa stājā jautās kas draudīgs, naidīgs, un viņš smagi elpoja. Es jutu smagumu uzgulstam krūtīm, un tad Ahmeds sacīja, ka viņš ir miris. Iesākumā nesapratu, par ko brālis runā. Jamals ir miris, viņš turpināja. Tad man melns sametās gar acim. Šķiet, ka noslīgu uz ceļiem. Tomēr joprojām nespēju neko aptvert.

- Tu biji šoka stāvoklī, - Annika piebilda.

- Bet jau nākamajā mirkli tevī radās šausminošs spēks, -Sonja Mūdiga piebilda.

- Es jau to paskaidroju.

- Viņa patiešām paskaidroja, - Annika apstiprināja.

- Es labprāt to dzirdētu vēlreiz.

- Pēkšņi tur atradās arī Kalils, - Farija sacīja. - Vai arī viņš tur bija stāvējis no sākta gala. Viņš kliedza, ka tieši viņš ir nogalinājis Jamalu, un tad es apjuku vēl vairāk. Tad Kalils sacīja, ka esot to izdarījis manis dēļ. Ka citādi viņi būtu nogalinājuši mani. Ka viņam bijis jāizvēlas starp mani un Jamalu. Un tad nāca spēks un dusmas. Manī kaut kas salūza, un es metos Ahmedam virsū.

- Kāpēc ne Kalilam?

-Jo es...

- Jo tu...?

- Jo es laikam sapratu.

- Ko tieši? Ka viņi ir izmantojuši Kalila mīlestību pret tevi, lai viņu šantažētu?

- Ka viņi ir piespieduši to izdarīt, ka viņi ir salauzuši Kalila dzīvi tāpat kā manējo un Jamala, un tieši tāpēc es zaudēju savaldīšanos. Es satrakojos. Vai tu to nesaproti?

- Saprotu, - Sonja sacīja. - Patiesībā saprotu gan. Bet ir vēl kāda lieta, kuru man ir grūti saprast, jo nopratināšanā tu klusēji. Tu sacīji, ka vēlies atriebties. Ka tu atriebies Ahmedam, kad viņam uzbruki. Taču tu varēji atriebties arī Baširam, kurš bija

galvenais kretīns. Tu varēji viņu iesēdināt, norādot uz līdzdalību slepkavībā, un mēs būtu tev palīdzējuši.

- Jūs neko nesaprotat!

Farijas balss aizlūza.

- Ko nesaprotam?

- Mana dzīve beidzās līdz ar Jamalu, un ko es iegūtu, ja iesēdinātu ari Kalilu? Viņš taču bija vienīgais ģimenes loceklis, kuru...

Viņa palūkojās uz durvīm.

- Kuru?

- ...kuru es mīlēju.

- Tu taču noteikti viņu ienīdi. Viņš nogalināja tavu mīlestību.

- Es viņu ienīdu. Un vienlaikus arī mīlēju. Vai to ir tik grūti saprast?

Annika Džannīni jau grasījās pārtraukt nopratināšanu un paziņot, ka ir nepieciešams pārtraukums, kad pie durvīm atskanēja klauvējiens. Cietuma direktors Rikards Fagers gribēja steidzami runāt ar Sonju Mūdigu.

Sonja Mūdiga tūlīt pat saprata, ka ir noticis kas nopietns, ja reiz cietuma direktors vēlas viņu satikt, un, viņā klausoties, mēģināja aptvert notikušā apstākļus. Bet viņš runāja caur puķēm un nekādi nespēja nonākt līdz galvenajam, it kā vairāk censtos noturēt aizstāvības runu nekā paskaidrot. Viņš sacīja, ka tur bija apsardze, novērošana un metāla detektori un ka Benito ir ievainota. Ka viņai ir galvaskausa brūces, smadzeņu satricinājums un lauzts žoklis.

- Tu gribi pateikt, ka viņa ir aizbēgusi no slimnīcas? - Sonja jautāja.

Tā arī bija, tomēr Rikards Fagers izlikās viņu nedzirdam. - Neviens negaidīja, ka viņa atstās telpas, - cietuma priekšnieks taisnojās. Visi apmeklētāji tika pārbaudīti. Vismaz - viņi bija jāpārbauda. Tomēr tad kaut kas atgadījās ar nodaļas datorsistēmu. Tā izslēdzās, un daļa medicīniskā aprīkojuma pārstāja darboties.

Situācija bija nopietna. Ārsti un māsiņas skraidīja apkārt, un tajā brīdī uzradās trīs vīri uzvalkos. Vīrieši apgalvoja, ka ir ieradušies pie kāda pacienta, uzņēmuma ABB inženiera, kurš atradās tajā pašā nodaļā. Tad notikumi strauji uzņēma gaitu. Vīrieši bija apbruņojušies ar nunčakiem. Tas idiots Rikards Fagers uzskatīja, ka tieši šobrīd ir īstais laiks un vieta, lai stāstītu par nunčakiem, to, ka tie ir spieķi, kas izgatavoti no koka un tiek izmantoti cīņas sportā. Sonja pārtraucot pamāja ar roku.

- Kas notika?

- Vīrieši uzbruka apsardzei, atbrīvoja Benito un nozuda pelēkā busiņā ar viltotām numurzīmēm. Viens no vīriešiem ir identificēts kā Esbjorns Falks no Svāvelšes motokluba, krimināla grupējuma...

- Es zinu, kas ir Svāvelšes motoklubs, - viņa to pārtrauca. - Kādi pasākumi līdz šim ir veikti?

- Ir izsludināta valsts mēroga trauksme par Benito pazušanu. Mēs esam vērsušies pie medijiem. Alvars Olsens ir drošībā.

- Un Līsbeta Salandere?

- Kas ar viņu?

- Idiots, - viņa nomurmināja un skaidroja, ka šīs ārkārtas situācijas dēļ ir nekavējoties jārīkojas.

Ejot ārā no cietuma direktora kabineta, viņa piezvanīja Bub-lanskim un pastāstīja par Benito un Fariju Kāzi. Un komisārs, kad bija noklausījies stāsta īso kopsavilkumu, nesaprotamu iemeslu dēļ nocitēja kādu ebreju sakāmvārdu:

Var ieskatīties acīs, bet ne vienmēr var ieskatīties sirdī.

18. NODAĻA 22. JŪNIJS

Dans Brodijs ari šodien kavēja darbu. Viņš bija noraizējies un apātisks, turklāt viņu vajāja dīvainas domas. Vienīgi - viņš bija labāk ģērbies. Mugurā viņam bija gaišzils lina uzvalks un T krekls, kājās - teniskurpes silto ādas kurpju vietā. Dans gāja pa Birgerjarlsgātanu un domāja par Leo, spīdēja saule. Pēkšņi viņš dzirdēja strauji nobremzējam mašīnu un soli pakāpās sānis, līdzīgi kā bija darījis Fotogrāfijas muzejā.

Elpa aizsitās. Tomēr viņš turpināja ceļu un pēc brīža bija atkal domās nogrimis. Decembra dienas pēc abu brāļu pirmās kopā pavadītās nedēļas nogales bija sāpju un skaudības pilnas, bet vienlaikus arī laimīgākās dienas viņa mūžā. Viņš un Leo nepārtraukti muzicēja un sarunājās. Tomēr viņi nekur nedevās kopā, tikai katrs par sevi. Jo viņiem bija plāns. Viņi konfrontēs Rākelu Greicu, bet viņa neko nedrīkst iepriekš nojaust. Baumas nedrīkst izplatīties.

Decembris pirms pusotra gada

Leo bija atcēlis Ziemassvētku pusdienas ar Greicu un tā vietā uzaicinājis viņu pie sevis mājās, sestdienā, divdesmit trešajā decembrī, pulksten vienos. Gaidot šo tikšanos, abi brāļi spēlējās ar savām identitātēm. Kad devās uz pilsētas

centru, abi tēloja Leo, un tas viņus neizmērojami uzjautrināja. Dans aizņēmās Leo uzvalkus, kreklus un kurpes. Viņi nogrieza vienāda garuma matus un izmēģināja lomas dažādās parodiskās izspēlēs un teatrālos iestudējumos. Leo vienmēr sacīja, ka Dans spēj viņu attēlot ļoti pārliecinoši.

- Tāda sajūta, ka tu patiešām iejūties tēlā.

Leo darbā vairs nepavadīja tik garas stundas kā iepriekš un parasti steidzās mājup. Reiz kādu vakaru viņš kopā ar kolēģiem devās uz restorānu Riche. Tomēr agri atgriezās mājās un pastāstīja, ka ir bijis pavisam tuvu (Leo ar īkšķi un rādītājpirkstu centās parādīt, cik tuvu), lai atklātu Mālinai Frodei par viņu abu atkalsatikšanos.

- Bet tu to neizdarīji?

- Nē, nē, viņai likās, ka esmu iemīlējies.

- Vai tas viņu aizskāra?

- Ne pārāk.

Dans zināja, ka Leo mēdz flirtēt ar Mālinu, kurai tobrīd bija šķiršanās process no vīra un kura grasījās pamest Alfrēda Egrēna uzņēmumu. Tomēr Leo vienmēr bija uzsvēris, ka Mālina viņu nemīl. Viņa ir iemīlējusies Blumkvistā, žurnālistā, vismaz tā likās, un, visticamāk, arī Leo viņu nemīl. Tā drīzāk ir spēle, viņš sacīja, vai varbūt spēle, bet ne līdz galam.

Dans un Leo visu laiku analizēja notikumus, dalījās domās, atmiņās, viedokļos, baumās. Viņi noslēdza paktu, kuru neviens nevarētu lauzt. Dans atcerējās, cik rūpīgi viņi plānoja tikšanos ar Rākelu Greicu. Viņi atkal un atkal pārrunāja ikvienu detaļu, kā izturēsies, ko darīs, - kā Dans noslēpsies un kā Leo sievieti iztaujās, iesākumā uzmanīgi, tad vairāk uzbrūkoši.

Dienu pirms tam - tā bija piektdiena, divdesmit otrais decembris - Mālina Frode savās mājās Bondegātanā ar kolēģiem svinēja pēdējo darba dienu. Gluži kā Danam, arī Leo

nepatika piedalīties ballītēs šauros dzīvokļos. Tur bija pārāk daudz skaņu, pārāk daudz cilvēku. Man nav vēlēšanās turp doties, viņš sacīja. Tad viņam prātā iešāvās kāda doma. Viņš parādīs Danam savu kabinetu Alfrēda Egrēna uzņēmumā. Ēkā tobrīd noteikti bija tukšs un kluss. Lielākā daļa darbinieku taču atradās pie Mālinas, un neviens nestrādās virsstundas piektdienas vakarā. Tuvojās Ziemassvētki, un Dans uzskatīja, ka tā ir laba doma. Viņu interesēja Leo darbs.

Pulksten astoņos vakarā viņi - ar desmit minūšu starpību - devās ārā: Leo izgāja pirmais (ar pudeli burgundieša un šampanieša portfelī). Dans sekoja, tērpies gluži kā Leo, tikai citā, gaišākā uzvalkā un tumšākā mētelī. Arā valdīja sals. Sniga. Viņi nosvinēs.

Nākamajā dienā, divdesmit trešajā decembrī, pēc tikšanās ar Greicu, viņi publiskos savu stāstu, un, lai gan Dans tam pretojās, Leo solīja viņam piešķirt palielu naudas summu. Viņš sacīja, ka vēlas nolīdzināt pārestību, pārtraukt baņķiera dzīvesveidu un izbeigt muļķošanos Alfrēda Egrēna uzņēmumā. Turpmāk viņi muzicēs kopā.

Tas bija brīnišķīgs vakars. Viņi saskandināja un dzēra, un gaisā valdīja daudzsološa noskaņa. - Rīt, - viņi sacīja. - Rīt!

Bet tad kaut kas notika. Vēlāk Dans domāja, kas tas bija Leo kabineta dēļ. Telpas griestus rotāja renesanses laikmeta eņģeļu zīmējumi, pie sienām dižojās gadsimtu mijas gleznas, dažviet bija redzamas Ķīnas porcelāna vāzes, un kumodēm bija apzeltīti rokturi. Viss izskatījās tik grezns un ārišķīgs, ka Danam radās vēlme izprovocēt brāli. Iedzelt viņam.

- Tu nu gan neesi skopojies, - viņš sacīja, un Leo nepretojās.

- Es zinu. Man kauns. Šis kabinets nekad nav man paticis, tas bija mana tēva.

Taču Dans nelikās mierā.

- Tomēr tu tik un tā vēlējies mani atvest šurp, vai ne tā? Tu gribēji padižoties un jau kuru reizi iemest man sejā savu pārākumu.

- Nē, nē, piedod, - Leo gandrīz lūdzās. - Es tikai gribēju tev parādīt daļu savas dzīves. Zinu, tas ir netaisnīgi.

- Netaisnīgi?!

Dans pacēla balsi. Izklausījās tā, it kā ar vārdu netaisnīgi vairs nepietiktu, lai aprakstītu viņa sajūtas. Emocijas bija sakāpinātas. Tās plūda pāri malām. Un bija sasniegušas robežu. Tā viņi turpināja: Dans apvainoja, tad nāca pie prāta, atvainojās un pēc tam atkal uzbruka. Pēkšņi - grūti pateikt, kad tieši, - kaut kas bija neglābjami sabojāts. Tas, kas jau no paša sākuma bija slēpies dzīlēs, vienā mirklī bija izspraucies augšup, kaut kas tāds, ko apspieda vienīgi atkalsatikšanās prieks. Tas izlauzās no viņa, uzplēšot brūci starp viņiem, un šķita parādām situāciju jaunā gaismā.

- Tu esi dzīvojis šādos apstākļos, tomēr visu laiku tikai sūdzējies un činkstējis. Mamma mani nesaprata, tētis neko nesaprata. Es nedrīkstēju spēlēt. Vai cik žēl, ak es nabaga bagātnieks! Man vairs nav spēka tajā klausīties. Vai tiešām tu nesaproti? Mani sita, un es nepārtraukti biju izsalcis. Man nebija nekā, pilnīgi nekā, bet tu...

Viss Dana ķermenis trīcēja, un viņš vairs nesaprata, kas notiek. Varbūt viņi abi bija piedzērušies. Varbūt tieši tas izmainīja turpmāko notikumu gaitu. Tomēr Dans apvainoja Leo, nosaukdams viņu par kretīnu un samākslotu idiotu, par snobu, kas koķetē ar savām depresijām. Un bija tuvu tam, lai saplēstu porcelāna vāzes, bet pēdējā brīdī savaldījās, izmetās ārā, aizcirzdams aiz sevis durvis, un nozuda tumsā.

Stundām ilgi viņam nebija ne jausmas, kurp doties, un viņš klaiņoja apkārt saldams un raudādams. Beigās atgriezās Chapman hostelī Skepsholmenā un devās gulēt.

Nākamajā dienā, pulksten vienpadsmitos, viņš gāja pie Leo uz Floragātanu, apskāva brāli un atvainojās. Viņi abi viens otram atvainojās un bija gatavi tikties ar Rākelu Greicu. Taču kaut kas neizrunāts joprojām karājās gaisā, un tieši tas, visticamāk, ietekmēja turpmāko notikumu gaitu.

Dans to atcerējās un savilka seju teju nemanāmā izteiksmē tagad, kad pusotru gadu vēlāk nogriezās uz Smolandsgātanas. Viņš pagāja garām bāram Konstnārsbaren un nonāca Nūrmalmes laukumā. Bija svelmaini un tveicīgi. Pulkstenis bija tikai desmit priekšpusdienā, bet sajūtas nebija tās labākās. Viņš nebija gatavs tikties ar slavenāko pētniecisko žurnālistu Zviedrijā.

Rākela Greica un Benito Andešone - kurām nebija nekā kopēja, ja neskaita viņu sadistiskās noslieces un faktu, ka neviena no viņām nebija īpaši vesela, - bija gatavas tikties ar Līsbetu Salan-deri. Neviena no viņām nezināja par otras eksistenci, un, ja viņas tīras sagadīšanās pēc kādreiz satiktos, tad nopētītu viena otru ar aizdomām. Taču abām bija viens mērķis - neitralizēt Līsbetu. Katrai no viņām šī mērķa īstenošanai bija savs informatoru tīkls, un, lai gan abu izglītības līmenis bija krietni vien atšķirīgs, neviena no viņām izdomas ziņā neatpalika.

Benito sadarbojās ar Svāvelšes motoklubu, kurš ieguva informāciju no Līsbetas māsas Kamillas un viņas hakeriem. Rākelai Greicai aiz muguras bija vesela organizācija, kurai bija pieejamas visas nepieciešamās tehnoloģiskās iekārtas, turklāt, par spīti vēzim, viņai piemita modrība un gribasspēks. Piemēram, šobrīd viņa īslaicīgi uzturējās Kungsholmenas viesnīcā.

Viņa pārāk labi zināja, ka viss vienā mirklī var sabrukt, un zināmā mērā bija tam gatava. Viņa to bija gaidījusi kopš divdesmit trešā decembra pirms pusotra gada, kad viss bija aizgājis

šķērsām. Tiesa, toreiz viņa neredzēja citu ceļu. Tā bija varas spēle, un tagad viņa bija gatava atkal.

Rākela Greica vispirms labprātāk ķertos pie Līsbetas Salan-deres un Hildas fon Kanterborjas. Tomēr bija neiespējami šim sievietēm sadzit pēdas, tālab viņa bija nolēmusi pirmām kārtām aprunāties ar Dānieļu Brolinu. Viņš bija vājš cilvēks. Ķēdes vājākais posms, un tieši tāpēc viņa tobrīd gāja pa Hamngātanu, garām uzņēmuma NK ēkai. Viņa bija uzģērbusi plānu, pelēku kostīmu un melnu kokvilnas polo kreklu, un, lai gan viņu mocīja slikta dūša un sāpes, viņa jutās apņēmīga.

Tomēr svelme gan bija pamatīga. Kaut kas bija noticis ar Zviedriju! Viņas jaunībā šādas vasaras netika piedzīvotas. Šādi laikapstākļi līdzinās tropiem. Tīrais vājprāts! Rākela Greica bija nosvīdusi slapja, drēbes lipa pie miesas. Tveicīgajā, nekustīgajā gaisā apkārt virmoja dažādas smakas. Viņa pagāja garām trotuāram, kuru laboja divi zilos kombinezonos tērpušies vīrieši, kas, pēc Rākelas domām, bija resni un neglīti. Turpināja iet uz Nūrmalmes laukuma pusi un bija tikai dažu metru attālumā no Alfrēda Egrēna uzņēmuma ēkas, kad pamanīja kaut ko satraucošu. Žurnālists Mīkaels Blumkvists (kuram viņa bija uzskrējusi virsū Hildas kāpņu telpā pie Skanstullas) devās iekšā ēkā. Rākela spēra soli atpakaļ. Pēc tam viņa zvanīja Benjamiņam.

Gan jau Benjamins pierādīs, ka ir savas algas vērts.

Dans Brodijs jeb Leo Manheimers, kā viņu tagad sauca, sēdēja krēslā pārlieku greznajā kabinetā un jutās satraucies - pulss sitās kā negudrs, redzeslauks bija strauji sašaurinājies. Ko lai tagad iesāk? Viņa junior advisor (tā pats sevi bija nodēvējis viņa sekretārs, jo, redziet, viņš bija vīrietis) paziņoja, ka Mīkaels Blumkvists gaida viņu administrācijā. Dans atbildēja, ka ieradīsies pēc divdesmit minūtēm.

Viņš jutās nepieklājīgi, tā atbildēdams. Taču viņam, tāpat kā daudzas reizes agrāk, bija nepieciešams laiks pārdomām, kā lai atmasko Rākelu Greicu. Kas zina, varbūt Mikaels Blumkvists varētu viņam palidzēt. Viņš jau agrāk bija par to domājis, lai ari ko tas viņam maksātu.

Decembris pirms pusotra gada

Dienā, kad viņi Floragātanā gaidīja ierodamies Rākelu Greicu, sniga, un Dans jau kuru reizi atkal un atkal atvainojās.

- Viss kārtībā, - Leo mierināja. - Vakar, kad tu aizgāji, pie manis ieradās kāds ciemiņš.

- Kas tad?

- Mālina, - viņš sacīja. - Mēs iedzērām šampanieti. Tas nebija prātīgi darīts, lai gan es jutos izsists no sliedēm... un pēc tam es kaut ko uzrakstīju. Vai vēlies redzēt?

Dans pamāja ar galvu. Leo piecēlās no flīģeļa un devās uz citu telpu, un neatgriezās pusminūti. Un, kad atnāca atpakaļ, viņam rokā bija papīra gabals, ielikts plastikāta plēvītē. Tas viss šķita svinīgi, bet tajā pašā laikā likās, ka Leo jūtas vainīgs. Viņš pārspīlēti lēni pasniedza Danam dokumentu - smilškrāsas lapu, ko augšpusē rotāja ūdenszīme.

- Es domāju, tam nepieciešams juridisks apstiprinājums, - viņš sacīja.

Rokraksts bija kārtīgs, teju kaligrāfisks. Dokumentā bija minēts, ka Leo pusi sava īpašuma atdod brālim.

- Ak Dievs! - Dans iesaucās.

- Tuvākajās dienās es satikšos ar savu advokāti un informēšu par visu, - Leo turpināja. - Ņemot vērā apstākļus, problēmām nevajadzētu rasties. Es to pat neuzskatu par dāvanu. Tu tikai saņemsi to, kam sen bija jābūt tavam. -Dans klusēja un nesaprata, ko viņam vajadzētu darīt - krist brālim ap kaklu un ļauties aizkustinājumam, teikt: tas ir par daudz, tu rīkojies neprātīgi, tas ir pārāk dāsni.

Taču, pārlūkojot rakstīto, viņam nekļuva vieglāk, un pirmajā mirklī viņš nesaprata, kāpēc. Tikai sajutās bēdīgs un nožēlojams. Tad saprata, ka ar šo dāvinājumu izpaužas kas agresīvs, tas, ko psihologi dēvētu par pozitīvo agresivitāti. Nauda tiek atdota, ņemot vērā satriecošus argumentus, taču, lai cik cēls būtu žests, tas grauj Dana pašapziņu.

Viņš pateica šo to jauku. Un tomēr beigu beigās caur sakostiem zobiem izspieda:

- Es nevaru to pieņemt.

Dans manīja pārsteigumu Leo acīs.

- Kāpēc ne?

- Tā tas nestrādā. To tik vienkārši nevar salabot.

- Es arī necenšos neko salabot. Tikai vēlos rīkoties pareizi. Mani taču neinteresē tā stulbā nauda.

- Tevi neinteresē?!

Dans atkal satrakojās un savā ziņā sāka apjaust situācijas absurdumu. Viņam piedāvā desmitiem miljonu, kas krasi mainītu viņa dzīvi, un tomēr viņš jūtas aizvainots un dusmīgs. Varbūt tas tāpēc, ka iepriekšējā vakarā viņi bija sastrīdējušies, varbūt tāpēc, ka viņš bija dzēris un maz gulējis. Viss bija iespējams... un varbūt tas bija gadiem pieaugošais mazvērtības komplekss. Taču viņš sāka kliegt:

- Tu neko nesaproti. Tu nevari tā vienkārši to pateikt cilvēkam, kas dzīvojis no rokas mutē. Leo, ir par vēlu. Par vēlu!

- Nē, nē! Mēs varam sākt visu no jauna.

- Par vēlu, - Dans atkārtoja.

- Beidz! - Leo atcirta. - Tu rīkojies netaisnīgi.

- Es jūtos nopirkts. Vai tu nesaproti? Nopirkts!

Dans bija pāršāvis pār strīpu. Viņš to saprata, un bija sāpīgi, ka Leo nevis dusmīgi atcirta, bet tikai skumji noteica:

- Es zinu, - viņš sacīja.

- Ko tu zini?

- Viņi salauza tev dzivi. Ne tikai tev. Un tomēr... Mēs viens otru esam atraduši. Tas jau pats par sevi ir kas varens, vai ne tā?

Leo balsī bija dzirdams tāds izmisums, ka Dans spēja tikai nomurmināt:

- Es, protams, jūtos pateicīgs, bet...

Taču tālāk viņš netika. Viņam nepatika paša izrunātais bet, un viņš jau grasījās teikt ko citu, varbūt piedod, es esmu idiots vai kaut ko tādā garā. Vēlāk viņš par to domāja... jo visu skaidri atcerējās. Viņi bija tikuši līdz izlīgšanas robežai un noteikti būtu atraduši ceļu atpakaļ viens pie otra, ja vien būtu bijis vairāk laika. Bet laika viņiem nebija. Tobrīd pulkstenis bija gandrīz divpadsmit. Bija atlikusi nedaudz vairāk nekā stunda, līdz ieradīsies Rākela Greica, bet Leo vēl nebija pat uzklājis galdu un uzlicis pasūtīto ēdienu.

- Noslēpies, - viņš pačukstēja.

Leo nolika malā dāvinājuma apliecinājumu, bet Dans devās uz blakusistabu un aizvēra durvis.

Leo Manheimers vienmēr radīja sarežģījumus un ne tikai tā iemesla dēļ, ko viņiem nācās izdarīt ar Kārlu Sēgeru. Leo pēdējā laikā bija emocionāli nestabils. Rākela Greica domāja, ka tas ir saistīts ar Madlēni Bardu. Viņas zaudējums bija padarījis Leo vēl dīvaināku, tāpēc viņa nekavējoties satraucās, kad viņš atcēla Ziemassvētku pusdienas restorānā un uzaicināja pie sevis ciemos. Rākela Greica zināja par Leo visu.

Viņa, piemēram, zināja ari to, ka Leo, gluži kā daudzi vecpuiši, nelabprāt gatavo ēst un neaicina pie sevis ciemiņus, jo īpaši tādus, kuru sabiedrībā nejūtas ērti. Rākela Greica tāpēc bija nolēmusi ierasties agrāk, aizbildinoties, ka vēlas palīdzēt virtuvē. Tomēr patiesībā viņa gribēja uzzināt, vai nav noticis kas neparedzēts.

Ārā sniga, tālab viņa jau stāvēja kāpņu telpā ar uzgleznotajām zilajām debesīm, kad pēkšņi no dzīvokļa puses atskanēja satrauktas balsis - balsis, kas šķita pārsteidzoši līdzīgas. Viņa sastinga, jo piepeši saprata: kaut kas patiešām ir nogājis greizi. Uz brīdi viņa nezināja, ko iesākt. Leo taču bija fantastiska dzirde, tik laba kā nevienam citam. Bet tad balsis dzīvoklī pieklusa. Kas tur notiek? Viņa uzrakstīja ziņu Benjamiņam:

Pie Leo Floragātanā. Man nepieciešama tava palīdzība.

Pēc brīža vēl vienu:

Paņem līdzi manu ārsta somu ar visiem piederumiem!

Mirkli vēlāk Rākela Greica iztaisnoja muguru un, uzlikusi sejai savu vissiltāko Ziemassvētku smaidu, zvanīja pie durvīm - viņa bija gatava. Taču pēc lišķīgiem Smaidiem nebija nepieciešamības. Tieši Leo bija tas, kurš, stāvēdams durvju atvērumā, staroja un, kā vienmēr, - jo bija labi audzināts -noskūpstīja viņu uz vaiga, un paņēma viņas mēteli. Neapšaubāmi, viņš bija pārāk smalkjūtīgs, lai norādītu, ka viņa ir ieradusies stundu par agru.

- Rākela, tu izskaties tikpat eleganta kā vienmēr. Kas par Ziemassvētkiem! - viņš sacīja.

- Brīnišķīgi.

Viņasprāt, Leo savu lomu tēloja lieliski. Viņai nācās krietni vien piepūlēties, lai Leo sejā sazīmētu saspringumu. Iespējams, citos apstākļos viņš būtu varējis viņu apmuļķot. Taču tagad viņas skatiens bija vērīgs, turklāt viņš bija pieļāvis acīm redzamu kļūdu. Un sekundi vēlāk pats to bija arī sapratis. Viņa to nekavējoties bija pamanījusi: uz dīvāna gulēja ģitāra. Ģitāra! Viņa jautāja:

- Kā klājas Vīvekai?

- Man liekas, daudz vairs nav atlicis.

- Nabadzīte.

- Tas ir šausmīgi, - viņš vēl piebilda.

Meli! - viņa nodomāja. Tu noteikti esi laimīgs, ka tā žagata beidzot nomirs.

- Kad nomirst abi vecāki, tad reizēm ir sajūta, ka esi palicis viens pasaulē, - viņa turpināja un pieskārās Leo rokai, iespējams, lai viņu nomierinātu vai arī lai izrādītu līdzjūtību un noslēptu aizdomas, kas ik mirkli pieņēmās spēkā. Taču tā bija kļūda. Leo sarāvās, nepatīkami aizskarts, un viņa acīs iemirdzējās naids. Rākela Greica nobijās un atkal uzmeta acis ģitārai. Nolēma vēl kādu brīdi pagaidīt, novilcināt laiku. Viņa gribēja dot Benjamiņam iespēju sagatavot viņas somu un atbraukt, un viņai izdevās turpināt ikdienišķu sarunu vēl minūtes desmit.

- Kas pie tevis ieradies? - viņa jautāja.

- Un kā tev šķiet?

Rākela atbildēja, ka nezina. Neesot ne jausmas. Bet tā nebija taisnība. Viņa sāka saprast, pamanīja, cik saspringti ir Leo pleci un to, ka viņš raugās uz viņu tā, kā nekad agrāk nebija darījis. Un Rākela saprata, ka nepieciešams pretuzbrukums - ātrs un nežēlīgs, pirms no blakusistabas ierodas Daniels Brolins.

19. NODAĻA 22. JŪNIJS

RAkelas Greicas nebija mājās, un Līsbeta nolēma izmantot laiku lietderīgi. Varbūt bija jādodas uz mājām un jāatpūšas. Tālāk viņa devās ar metro, izkāpa Slusenā un gāja uz Jētagātanas pusi. Viņa bija saņēmusi ziņu no Annikas Džannīni, ka Benito Andešone ir aizbēgusi no Erebrū slimnīcas un viņai jābūt modrai. Līsbeta vienmēr bija modra, un dzīve cietumā to nebija mainījusi. Un tomēr, iespējams, viņa draudus ir novērtējusi par zemu. Viņu vajāja vairāki grupējumi, dažādas alianses. Bet, visticamāk, tumšie spēki no pagātnes ir apvienojušies un dalās informācijā.

Bija tveicīga jūnija diena, un likās, ka dzīve uz brīdi ir apstājusies. Ļaudis lēnām staigāja pa pilsētu, aplūkoja skatlogus, sēdēja kafejnīcās un uz terasēm. Līsbeta turpināja ceļu uz Fiskargātanu. Kabatā kaut kas ievibrējās. Viņa bija saņēmusi kriptētu ziņu no Blumkvista. Tajā bija teikts:

Leo ir Daniels. Esmu pilnīgi pārliecināts!

Viņa atbildēja:

Vai viņš runā?

Mīkaels atrakstīja:

Vēl nezinu. Ziņošu!

Līsbeta apsvēra domu doties uz Nūrmalmes laukumu un palūkoties, vai var kā palīdzēt. Tomēr atvairīja šos prātojumus.

Pirmām kārtām bija jāuzmeklē Rākela Greica, jāpārliecinās, vai var sadzīt viņai pēdas kādā citā adresē. Un viņa sāka iet uz Fiskar-gātanas pusi. Bija jāuzmanās, un Līsbeta apsvēra domu patiešām doties mājās. Nevienā no publiskajiem reģistriem nebija minēts, ka viņa tur dzīvo. Dzīvoklis piederēja viņas otrajai identitātei Irēnai Neserei, un Līsbeta bija izlikusi dažādas lamatas, lai šo otro personību neizdotos noskaidrot. Tomēr tīkls bija savilcies pārāk cieši. Viņa bija manīta kvartālā. Šobrīd viņu daļēji varēja uzskatīt par slavenību, un Līsbeta to ienīda. Divas personas - Kalle sasodītais Blumkvists un NSA aģents Eds Neds - jau bija sadzinuši viņai pēdas, un informācija turpināja izplatīties. Par to gari un plaši tika runāts. Varbūt vajadzēja atbrīvoties no šīm neērtībām un pārcelties uz dzīvi kaut kur tālu projām. Dzīvoklis tāpat bija pārāk liels viņas vajadzībām. Un, ja tā, tad viņai nekavējoties ir jādodas ceļā.

Bet bija jau par vēlu. To viņa saprata tai pašā brīdī, kad ceļa malā ieraudzīja pelēku busiņu. Pats transporta līdzeklis nešķita aizdomīgs - tas bija pavecs modelis, novietots pavisam ierasti līdzās trotuāram. Tomēr tas viņu padarīja uzmanīgu. Turklāt busiņš bija uzsācis kustību un nu strauji tuvojās, tāpēc viņa apmetās uz papēža un sāka skriet lejup pa pakalnu. Bet tālu viņa netika. Pēkšņi kādās durvīs parādījās vīrietis ar bārdu, satvēra viņu un uzlika miklu lupatu uz sejas. Līsbetai kļuva slikti. Viņa bija tāda muļķe! Tūlīt, tūlīt viņa zaudēs samaņu. Iela un ēku sienas acu priekšā sāka līgoties, un viņai pietrūka spēka pretoties. Kaut kādā dīvainā veidā viņai izdevās izvilkt savu telefonu un iečukstēt tajā:

“Harpija.”

Bet jau nākamajā mirklī Līsbeta sagrīļojās un pa aizmugures durvīm tika iestumta busiņā. Un, lai gan viss bija miglā tīts, Līsbeta sajuta saldu parfīmu, kas bija pārlieku pazīstams.

Decembris pirms pusotra gada

Dans bija izdzirdējis balsis no dzīvojamās istabas un sapratis, ka nekas nenotiek tā, kā plānots. Likās, Rākela Greica viņus ir atmaskojusi, un viņš neredzēja citu ceļu kā vien nekavējoties mesties ārā un piespiest viņu pie sienas, bet diemžēl - bez pārsteiguma efekta, ar kuru abi bija rēķinājušies.

Iespējams, varbūt tieši tāpēc viss aizgāja šķērsām, ka Dans bija pārāk zemu novērtējis iespaidu, kādu radīs tikšanās ar Rākelu Greicu, un bija spiests improvizēt. Ar savu vēso, bezkaislīgo skatienu viņa atsvieda to daudzu gadu senā pagātnē, liekot sajusties kā toreiz - pusaugu gados. Viņš atcerējās dienu, kad sieviete bija stāvējusi audžutēva mājas otrajā stāvā un vēsi noraudzījusies, kā viņš spēlē ģitāru. Viņš saprata, ka jau tolaik viņa bija salīdzinājusi viņu ar Leo, analizējusi līdzības, un šis fakts aptumšoja viņam prātu.

- Vai tu mani atpazīsti? - Dans jautāja.

Viņš bija satrakojies, spēra nervozu soli uz priekšu, bet tur neko nevarēja darīt - viņš nevaldīja pār sevi.

Rākela Greica palika mierīgi stāvam.

- Protams, es tevi atpazīstu, - viņa atbildēja. - Kā tev klājas?

- Mēs gribam zināt, kas tieši notika, - Dans šņāca viņai sejā, un tikai tad viņa nedaudz atkāpās. Lēnām sakārtoja apkaklīti un palūkojās rokaspulkstenī. Viņa bija apvilkusi melnu kostīmu un tam apakšā - melnu polo kreklu. Mati bija īsi, krāsoti tumši blondā krāsā. Lai gan viņa acīm redzami bija satraukta - mutes kaktiņi brīžiem noraustījās -, sievietei piemita eleganta stāja un ledains skatiens, līdzīgi kā skolotājai viņa bērnībā, kura vienmēr radīja Danam iespaidu, ka vainīgs ir viņš, nevis viņa.

- Nomierinies! - viņa beidzot sacīja.

- Nekad mūžā! - Viņš bija iekarsis. - Tev šo to nāksies paskaidrot!

- Es pastāstīšu. Izstāstīšu visu patiesību. Bet iesākumā gribu zināt, vai domājat vērsties pie medijiem.

Dans neatbildēja.

- Es saprotu, jūs esat satriekti. Taču būtu ļoti slikti, ja šis stāsts nāktu gaismā, pirms visu esat sapratuši. Viss nav tā, kā jums šķiet.

- Mēs ar žurnālistiem vēl neesam runājuši, - sacīja Dans un nekavējoties saprata, ka ir pieļāvis kļūdu, jo īpaši -pamanīdams apmierinājumu Rākelas sejā. Viņš pameta žiglu skatienu uz Leo.

Leo stāvēja platām kājām un kluss, it kā būtu šoka stāvoklī, un nedeva nekādu mājienu par to, ko Danam vajadzētu darīt. Dans neuzskatīja, ka Rākelai Greicai pienāktos turpināt uzņemties iniciatīvu.

- Šobrīd esmu tikai veca sieviete, - viņa sacīja. - Man sāp vēders, piedodiet, ka esmu tik atklāta. Ja neiebilstat, es apsēdīšos uz dīvāna un visu izstāstīšu.

- Lūdzu! - piedāvāja Leo. - Apsēdies un sāc! Mēs gribam atbildes uz visiem mūsu jautājumiem.

Rākela Greica ievilka elpu, lai kaut ko teiktu, cerot, ka kuru katru brīdi ieradīsies Benjamins un viņa nebūs paspējusi izstāstīt ko vērtīgu vai arī sapīties neapdomīgos melos. Leo un Daniels sēdēja katrs savā klubkrēslā viņai priekšā, un, par spīti spriedzei un dīvainajai situācijai, Rākela pārsteigumā noelsās. Brāļi bija satriecoši līdzīgi, pat vairāk, nekā vienas olšūnas dvīņi tādā vecumā mēdz būt. Līdzību pastiprināja arī tas, ka viņiem bija vienāds matu griezums un drēbes.

- Tātad viss notika tā, - viņa iesāka. - Mēs atradāmies ārkārtīgi sarežģītā situācijā. Bijām saņēmuši ziņojumus no

bērnunamiem un slimnīcām par vienas olšūnas dvīņiem, par kuriem vecāki nespēj rūpēties.

- Kas ir mēs? - Dans atcirta, un, lai gan viņa balss bija dusmu pilna un aizlauzta, Rākela priecājās par katru pārtraukumu viņas runas plūsmā un it kā starp citu ieminējās, ka viņas mētelī atrodas kas tāds, kas varētu palīdzēt lietas saprast labāk. Vai viņa drīkst aiziet tam pakaļ? Rākela satraucās, vai ir izklausījusies pietiekami ticama. Taču brāļi ļāva Rākelai piecelties un aiziet, un tajā brīdī viņa sajuta ko tādu, kas deva spēku. Viņa sajuta nicinājumu. Daniels un Leo bija vāji un nožēlojami. Stāvot pie durvīm, Rākela ieklepojās, lai novērstu viņu uzmanību, un tai brīdī ar ātru rokas kustību atvēra durvis. Pēc tam skata pēc parakājās mētelī, līdz beidzot iesaucās:

- Bezcerīgi!

Tad viņa atgriezās uz dīvāna, nošūpoja galvu un sāka runāt, runāja ilgi, bet samērā juceklīgi un neskaidri. Tas provocēja Leo, jo īpaši tad, kad viņa pieminēja Kārlu Sēgeru. Leo seja ieguva tumšsārtu nokrāsu un skatiens kļuva mežonīgs, viņš zaudēja savaldīšanos - sāka kliegt, nosauca sievieti par nezvēru un briesmoni un pieprasīja, lai viņa paskaidro, kas īsti notika ar Kārlu. Tai brīdī Rākela pamatīgi nobijās, jo atcerējās dusmu izvirdumus, kurus bija redzējusi jau agrāk, zēnu bērnībā. Bet, par laimi, tieši tajā brīdī gaitenī parādījās Benjamins. Kliedzieni un satrauktās balsis bija likušas viņam pasteigties, un viņš iebrāzās iekšā dzīvoklī, iepriekš nepieklauvējis, un nekavējoties sagrāba Leo kā spīlēs. Atlauza viņa rokas aiz muguras, bet Rākela tajā brīdī žigli pieliecās un sāka rakāties savā ārsta somā, kuru Benjamins bija nolicis uz grīdas. Leo kliedza pēc palīdzības, un Dans metās virsū Benjamiņam. Rākela saprata, ka tieši šis ir īstais brīdis un jārīkojas tik apdomīgi un efektīvi, cik vien iespējams. Ātri, ātri viņa aplūkoja preparātus

somā - stesolīds, opiāti, morfīns, viss iespējamais... un tad... tad viņas ķermeni pāršalca zibens: pankuronium-bromīds, sintētiskā kurāre, inde iegūta no tā paša auga, kuru Dienvidamerikas iedzīvotāji izmanto savām zālēm. Tomēr šis paņēmiens būtu tik brutāls, ka pārkāptu visas robežas. Vienu mirklīti... Somā atradās arī fizostigmīns, pretinde, kas pilnībā vai vismaz īslaicīgi varēja novērst kurāres radītās sekas. Un viņai radās ideja. Tā bija bezkaunīga un traka doma, un tā balstījās uz to, ko Daniels bija pateicis viņu sarunas laikā, - par netaisnību un šausmām, kas ļāva noprast dziļu sarūgtinājumu viena brāļa sirdī. Viņa uzvilka plastikāta cimdus un pacēla skatienu.

Benjamins, kā vienmēr, bija nesatricināms un turēja Leo, kas nu jau kliedza “nezvērs” un “monstrs”, kamēr Dans centās brāli atbrīvot. Tas visu izšķīra. Viņa steidzās sagatavot šļirci, bet tas prasīja laiku. Vajadzēja nomērīt devu. Tad viņa pieliecās, lai durtu, kad piepeši saprata, ka nebūs laika atrast vēnu. Vajadzēs ievadīt šķidrumu muskulī, un varbūt tā ir pat labāk. Vismaz to viņa sev iestāstīja un iecirta šļirci taisni cauri Leo kreklam. Viņš satriekts palūkojās uz sievieti, kamēr Dans kliedza: “Ko tu dari? Ko tu dari?” Un viņa, pašai to negribot, savilka seju apmierinātā grimasē.

Troksnis varēja pievērst kaimiņu vai citu cilvēku uzmanību, turklāt tobrīd Leo jau sajuta krampjus un sāka smakt, šķita, viņa elpošanas muskulatūra ir pārstājusi darboties. Situācija bija kritiska, jo viņa pati atradās briesmās. Rākela bija pārkāpusi robežu, un tagad būs jārīkojas viltīgāk nekā jebkad agrāk. Viņa ierunājās autoritatīvā balss tonī:

- Apklustiet! Es viņam iedevu nomierinošu līdzekli, neko vairāk. Elpo, Leo! Labi! Drīz tu sajutīsies labāk. Mums jārunā kā saprātīgiem cilvēkiem, vai ne tā? Nevajadzētu izkliegt tādus vārdus kā nezvērs un briesmonis, un citas muļķības. Tas ir... Jons, viņš strādā kopā ar mani, viņam ir medicīniskā izglītība. Mēs vienosimies, par to esmu pārliecināta, un tagad patiešām ir laiks pastāstīt visu skumjo stāstu. Un esmu priecīga, ka jūs galu galā esat satikušies.

- Tu melo! - Dans kliedza pretī.

Situācija bija izgājusi ārpus kontroles. Dzīvoklī valdīja pārāk liels troksnis un kņada, un Rākela pārbijās, ka kuru katru brīdi ienāks kāds kaimiņš. Viņa turpināja vāvuļot un centās nolīdzināt situāciju, skaitīdama minūtes, līdz notiks neizbēgamais - inde ieplūdīs asinīs un iedarbosies uz ace-tilholīna receptoriem, tā nobloķējot muskuļus. Par laimi, neviens kaimiņš neparādījās. Un neviens arī nezvanīja policijai. Leo Manheimers tikai sagrīļojās, kā jau Rākela bija paredzējusi, un nokrita uz sarkanā persiešu paklāja, raustīdamies krampjos. Lai gan tas bija drastisks solis no viņas puses, Rākela uz brīdi to izbaudīja. Viņa, protams, zināja, ka jebkurā acumirklī var glābt viņa dzīvību. Vai arī... ļaut viņam nomirt. Tas bija atkarīgs no apstākļiem, un bija jāspēj skaidri domāt, jāspēj būt gudrai un pārliecinošai un jāizmanto Daniela aizvainojums un mazvērtības kompleksi savā labā.

Plāns bija skaidrs - bija jānospēlē savas dzīves lielākā loma.

Kad Leo noslīga uz paklāja, Dans Brodijs saprata, ka ir noticis kaut kas šausmīgs. Leo sabruka uz grīdas, it kā viņa ķermenis vairs nedarbotos. Viņš tvēra pie kakla un likās pavisam paralizēts. Tai brīdī Dans aizmirsa visu citu, noslīga līdzās brālim uz ceļiem un kliedza un purināja viņu. Tad ierunājās Rākela Greica. Bet viņš to vairs nedzirdēja. Dans bija pārņemts noturēt Leo pie dzīvības, un Rākelas Greicas sakāmais bija pārāk neticams, lai spētu tajā ieklausīties.

- Daniel! - viņa iesāka. - Viss nokārtosies. Mēs pārliecināsimies, lai tava turpmākā dzīve būtu tāda, par kādu agrāk varēji tikai sapņot. Fantastiska dzīve ar neierobežotiem resursiem.

Tās bija muļķības, tukši vārdi, un ar katru mirkli Leo kļuva aizvien sliktāk. Viņš smaka un raustījās krampjos. Seja bija pelnu pelēka, lūpas - zilganas, un viņš ķēra pēc elpas. Izskatījās, viņš smok, acis bija miglainas, un tajās jautās panika. Zilganā nokrāsa izpletās no lūpām uz vaigiem, un Dans jau steidzās sniegt mākslīgo elpināšanu - to viņš bija iemācījies Bostonā, kad viena no viņa bijušajām draudzenēm teju nomira no kokaīna pārdozēšanas. Taču Rākela viņu aizkavēja, pateica pāris frāžu, kurās viņš nevarēja neieklausīties - varbūt tāpēc, ka atradās situācijā, kad bija gatavs ķerties pie vismazākā salmiņa. Patiesībā Rākela tagad šķita pavisam citāda, vairs necentās iežēlināt, drīzāk izklausījās pēc nomierinoša ārsta. Viņa izmērīja Leo pulsu, joprojām uzvilkusi plastikāta cimdus, un iedrošinoši smaidīja.

- Satraukumam nav pamata, - viņa mierīgi sacīja. - Viņam tikai piemetušies krampji. Drīz kļūs labāk. Tā bija spēcīga, taču ne riskanta deva, drīzāk nomierinošs līdzeklis. Palūko pats!

Rākela pasniedza Danam šļirci, un viņš to automātiski paņēma, nesaprotot, ko gan tas pierāda vai izsaka.

- Kāpēc tu to dod man?

Rākela nostājās līdzās Benjamiņam, kuram joprojām mugurā bija virsdrēbes - zila, novalkāta vatēta jaka un kājās ziemas zābaki - un kurš smaidīja tikpat nervozi un samāksloti kā Rākela. Tajā bridi Danam prātā iešāvās šausminoša doma.

- Tu gribi, lai uz tās būtu mani pirkstu nospiedumi?

Viņš uztraukumā izmeta šļirci.

- Nomierinies, Daniel. Ieklausies mani!

- Kāpēc lai es tevi klausītos?

Viņš paķēra mobilo telefonu - bija nekavējoties jāzvana ātrajai palīdzībai. Taču viņu aizkavēja lielais vīrs. Panika

pieauga. Vai viņi grib nogalināt Leo? Vai tas ir iespējams? Pēkšņi viņu pārņēma spocīgas bailes, līdzās sēca Leo, un patiešām izskatījās, ka viņš ir tuvu nāvei. Dans iekliedzās. Sāka kliegt Leo pārlieku jutīgajā ausī.

- Cīnies! Tu tiksi ar to galā! - Un Leo patiešām savilka seju sāpju grimasē. Viņa piere saraucās. Zobi sacirtās. Sejā atgriezās sārtums. Taču tikai uz mirkli. Tad viņš atkal kļuva bāls, un likās, vairs nevar paelpot. Dans pagriezās pret Rākelu Greicu.

- Pie velna, izglāb viņu! Tu taču esi ārste. Tu taču nevēlies viņu nogalināt, vai ne?

- Nē, nē, ko tu runā! Protams, ne. Viņš drīz būs uz kājām, tu redzēsi. Paej malā, es viņam palīdzēšu, - Rākela centās pārliecināt, un, kad viņš redzēja, cik apņēmīgi sieviete rīkojas, atvērusi ārsta somu, viņš nerada cita padoma kā vien uzticēties.

Tā bija zīme - vismaz tā šķita -, ka Dans ir izmisumā, un viņš turēja Leo plaukstu, cerot, ka persona, kas injicējusi indi, viņu arī izglābs.

Rākela Greica bija pārliecināta par vienu: viss atkarīgs no tā, vai viņa izturēsies kā ārsts vai kā slepkava. Tāpēc viņa apspieda sevī impulsus nobloķēt Leo elpceļus un ātri tikt ar viņu galā. Tā vietā viņa sagatavoja injekciju ar fizostig-mīnu, uzrotīja Leo piedurkni un ielaida to vēnā. īsi pēc tam Leo kļuva labāk, lai gan viņa stāvoklis joprojām bija smags. Bet pats būtiskākais bija tas, ka tai brīdī viņa atguva Daniela uzticēšanos.

- Vai tagad viņam viss būs labi? - viņš jautāja.

- Jā, viss būs labi, - viņa monotoni atbildēja un turpināja veikt dažādas medicīniskās manipulācijas.

Savā ziņā viņai nācās improvizēt. Tomēr par atbalstu kalpoja krīzes stratēģija, kuru viņa sen iepriekš bija jau paredzējusi tieši Leo Manheimeram, un šī stratēģija iekļāva Ivaru Egrēnu. Ivars bija uzzinājis Leo reģistrācijas datus fondu komisijas datubāzēs un Leo vārdā vai, pareizāk sakot, ar marionetes palīdzību bija veicis nelegālas darbības akciju un opciju tirgū. Transakcijas bija apkopotas mapē, kuras nododot policijai Leo varēja nonākt cietumā, tādējādi tiekot sociāli un profesionāli pazemots. Šī informācija - pret Rākelas gribu - jau reiz tika izmantota. Ivars to bija izmantojis toreiz, lai iegūtu Madlēnu Bardu, un par šādu rīcību pat Rākela Greica negrasījās aplaudēt. Ivars Egrēns bija pamuļķis, tāds bija viņas personiskais viedoklis. Taču viņa to bija pieņēmusi, jo viņš bija tai nepieciešams, tāpat kā informācija, lai varētu šantažēt Leo, gadījumā ja viņš kaut ko uzzinātu un gribētu viņu nodot.

- Daniel! - viņa sacīja. - Ieklausies nu uzmanīgi, man tev ir jāsaka kas ļoti svarīgs, tas būs pats svarīgākais, ko tu jebkad esi dzirdējis.

Viņš palūkojās uz Rākelu lūdzoši, it kā par kaut ko šaubītos, un tas tikai piešķīra viņai drosmi. Rākela ļāva balsij būt vienlaikus maigai un stingrai, kā ārstam, kas paziņo svarīgu lēmumu.

- Ar Leo ir cauri, Daniel, man ir sāpīgi tev to paziņot. Bet tā nu tas ir. Viņš ir veicis dažādas mahinācijas un nelegālas transakcijas. Viņu ieliks cietumā.

- Ko?! Par ko tu runā?

Bija grūti ko tādu aptvert. Viņa to manīja. Dans tikai sēdēja līdzās brālim, glāstīja viņa matus un reizi pa reizei nomurmināja, ka viss būs kārtībā. Viss cits bija nesvarīgs, muļķības, kam nevajadzētu pievērst uzmanību. Redzot, ka Dans nekādi nereaģē, Rākele turpināja jau asāk:

- Vai dzirdi, ko teicu? Leo nav tas, par ko tu viņu uzskati! Viņš ir blēdis. Mums ir pierādījumi. Viņš nonāks cietumā. Viņš ir krāpnieks.

Daniels apmulsis uzlūkoja Rākelu.

- Pie velna, kāpēc?! Nauda viņu nemaz neinteresē.

- Tur tu smagi kļūdies.

- Vai patiešām? Jo viņš tik tikko vēlējās man atdot pusi no visa, kas viņam pieder, - vienkārši tāpat. - Daniels iepleta rokas, un Rākela iekoda sev lūpā. Šī nebija informācija, ko viņa gribētu dzirdēt.

- Kāpēc tev samierināties tikai ar pusi?

- Es vispār neko no viņa negribu. Vēlos tikai...

Dans pieklusa. Saprata vai tomēr ne? Kaut ko jau viņš nojauta. Jo panika viņa acīs atgriezās, un Rākela bija gatava jaunam dusmu izvirdumam vai uzbrukumam. Viņa uzmeta acis Benjamiņam - viņam jābūt gatavībā. Taču nekas nenotika. Dans vienkārši vēroja Leo, nenovērsis no brāļa skatienu.

- Pie velna, ko tu viņam iedevi? Tie nebija nekādi nomierinošie līdzekļi, vai ne tā?

Rākela neatbildēja. Nebija īsti skaidrs, kā izspēlēt savas kārtis. Viņa saprata vienīgi to, ka katrs vārds, balss izteiksme var nospēlēt izšķirošo lomu.

- Kurāre, - viņa beigās noteica.

- Un kas tas ir?

- Augu inde.

- Pie velna, kāpēc tu viņu saindēji?

Dans jau atkal kliedza.

- Es to uzskatīju par nepieciešamu, - viņa atbildēja.

Dans palūkojās uz Benjamiņu - plecīgais vīrs izskatījās

pēc izmisuša dzīvnieka, kas nonācis lamatās.

- Taču tad...

-Jā?

- Tu viņam iedevi vēl kaut ko.

- Fizostigmīnu. Tas mazina iepriekš ievadītā medikamenta reakciju, - viņa sacīja.

- Labi, tad mēs viņu tagad varam vest uz slimnīcu? -viņš jautāja.

Rākela vilcinājās ar atbildi, un Dans jau atkal pakampa savu telefonu. Viņa nesaprata, kā rīkoties tālāk, vai likt Benjamiņam to atņemt. Bet, kamēr vien viņš nezvanīja, satraukumam nebija pamata. Viņš tikai meklēja Google. Rākela minēja, ka viņš cenšas sameklēt informāciju par kurāri, un ļāva viņam brītiņu darboties. Tad vīrieša acis iepletās bailēs, un nu bija īstais laiks izraut mobilo telefonu viņam no rokām. Dans satrakojās. Kliedza un ārdījās, un beigu beigās pat Benjamiņam bija grūti viņu noturēt.

- Nomierinies, Daniel!

- Nekad!

- Izbeidz. Es gribu tev iedot brīnišķīgu dāvanu, vai tu to nesaproti? - viņa sacīja.

- Ko, ellē, tu domā?

Viņa atbildēja, ka fizostigmīns kurāres saindēšanās efektu noņem tikai īslaicīgi.

- Tātad tu gribi teikt, ka nevari viņu glābt? - viņš kliedza.

Dana balss vairs neizklausījās cilvēcīga.

- Man ļoti žēl, bet nevaru gan, - viņa meloja, un tad Benjamiņam nācās Danu apklusināt.

Citas izejas nebija. Benjamins viņu sagrāba un aizlīmēja viņam muti. Rākela viņam atvainojās, un tad sāka skaidrot: “Elpošanas muskulatūra drīz atkal atslēgsies. Leo Manheimers nosmaks līdz nāvei.” Viņa palūkojās, kā viņš reaģē. “Daniel, mēs esam nonākuši situācijā, kad ir kaut kas jādara. Leo kuru katru mirkli nomirs, un uz šļirces ir tavi pirkstu nospiedumi, turklāt mums taču ir skaidrs slepkavības motīvs, vai ne? Es redzēju skaudību tavās acīs -par visu, kas brālim ir piederējis. Taču pozitīvais tai visā ir tas...”

Dans mežonīgi raustījās, cenšoties atbrīvoties no Benjamiņa tvēriena.

- Pozitīvais ir tas, ka viņš var turpināt dzīvot - citā, jaunā veidā, caur tevi, Daniel.

Viņa norādīja visapkārt dzīvoklim.

- Tu vari iegūt viņa dzīvi, naudu un iespējas. Tu vari dzīvot, kā reiz biji sapņojis. Tu vari pārņemt viņa dzīvi, Daniel. Tu iegūsi visu, un es apsolu - visas šausmīgās lietas, kuras Leo nodarījis, viņa šausmīgās krāpniecības nekad netiks atklātas. Mēs par to parūpēsimies un arī visādi citādi atbalstīsim. Jūs gan esat spoguļdvīņi un tas varētu radīt nelielus sarežģījumus, tas tiesa. Taču jūs esat satriecoši līdzīgi. Tas ir neapstrīdami, tālab viss izdosies. Es to zinu. Esmu par to pāliecināts.

Tajā brīdī Rākela sadzirdēja dīvainu skaņu, kuras avotu nesaprata. Daniels bija pārkodis vienu no saviem zobiem.

20. NODAĻA 22. JŪNIJS

Leo Manheimers beidzot iznāca no sava kabineta, un Mikaels piecēlās, lai paspiestu viņam roku. Tā bija neparasta tikšanās. Mikaels bija pavadījis daudz laika, izpētot Leo dzīvi, un tagad viņš stāvēja aci pret aci ar savu izpētes objektu. Nekavējoties varēja sajust, ka starp viņiem iegulst kaut kas vārdos neizteikts un mokošs - kā tumša ēna, kā spoks.

Leo saberzēja rokas. Nagi bija īsi un kopti. Viņš bija ģērbies gaišzilā lina uzvalkā un pelēkā T kreklā, kājās - sporta kurpes. Mati bija spuraini un nedaudz cirtaini, galva piešķiebta - likās, viņš mēģina kaut ko saklausīt. Leo izskatījās satraukts un uz kabinetu Mīkaelu neaicināja. Viņi palika stāvam lielajā foajē netālu no sekretāres galda.

- Man ļoti patika tava diskusija ar Kārinu Lēstanderi Fotogrāfijas muzejā, - Mikaels iesāka.

- Paldies, - Leo atbildēja. - Tā bija...

- ...iedvesmojoša, - Mikaels pabeidza un draudzīgi pasmaidīja. - Un patiesa. Mēs dzīvojam laikā, kad meli un safabricētas ziņas ietekmē mūsu ikdienu vairāk nekā jebkad agrāk. Vai arī mums tos vajadzētu saukt par “alternatīvajiem faktiem”?

- Post-truth society, - Leo noteica un nedroši pasmaidīja.

- Tiesa, un mēs arī mēdzam spēlēties paši ar savām identitātēm, vai ne? Izliekamies par cilvēkiem, kuri nemaz neesam, piemēram, sociālajos tīklos, Facebook un tamlīdzīgi.

- Es neizmantoju Facebook.

- Es arī ne. Nekad neesmu to sapratis. Tomēr šad tad arī es mēdzu notēlot kādu lomu, - Mīkaels turpināja. - Tas ietilpst manos darba pienākumos. Kā ir ar tevi?

Leo nervozi palūkojās rokaspulkstenī un pameta skatienu cauri logam uz laukumu.

- Atvaino, - viņš sacīja. - Šodien esmu aizņemts. Par ko vēlējies aprunāties?

Mīkaels atbildēja ar pretjautājumu:

- Kā tev šķiet, par ko es varētu gribēt runāt?

- Nav ne jausmas.

- Tātad tu neesi izdarījis neko muļķīgu? Neko tādu, kas varētu ieinteresēt manu žurnālu Millennium?

Leo norija siekalas. Sekundi padomāja un tad, nodūris skatienu grīdā, atbildēja:

- Iepriekš esmu veicis pāris darījumu, kurus varēja nokārtot labākā veidā. Tur es tiešām esmu savārījis ziepes.

- Es labprāt ielūkotos dokumentācijā, - Mīkaels ierosināja. - Šādas ziepes ir mana specialitāte. Taču tagad mani vairāk interesē personiskas lietas, nelielas novirzes no normas, tā sakot.

- Novirzes?

- Tieši tā.

- Piemēram?

- Tas, ka tu pēkšņi esi kļuvis par labroci.

Leo (ja nu tas tiešām bija Leo) likās atkal ieklausāmies apkārtējās skaņās. Viņš izlaida pirkstus cauri matiem.

- Patiesībā neesmu vis. Es vienmēr esmu vienlīdz prasmīgi rīkojies ar abām rokām. Ambidekstrs.

- Tātad tu vienlīdz labi raksti gan ar labo, gan ar kreiso roku?

- Lielā mērā.

- Vai vari man parādīt?

Mīkaels paņēma pildspalvu un reportiera bloknotu.

- Labāk ne.

Uz Leo virslūpas izsprāga sviedru lāsīte. Skatiens aizklīda kaut kur citur.

- Vai tu šodien nejūties labi?

- Tā varētu teikt.

- Tas noteikti karstuma dēļ.

- Varbūt.

- Es pats arī neesmu tai labākajā formā, - Mīkaels turpināja. - Biju nomodā pusi nakts un dzēru kopā ar Hildu fon Kanterborju. Man liekas, tu viņu pazīsti?

Mīkaels pamanīja bailes vīrieša acīs un saprata, ka ir trāpījis mērķī. To varēja redzēt pēc skatiena un ķermeņa valodas. Un tomēr - Mīkaels rūpīgi viņu nopētīja - varēja sajust vēl kaut ko - to bija grūti noformulēt, varbūt tā bija nepacietība. It kā Leo, vai kas nu viņš bija, būtu nozīmīga lēmuma priekšā.

Mīkaels sacīja:

- Hilda pastāstīja neticamu stāstu.

- Ak tā.

- Runa bija par dvīņiem, kas šķirti uzreiz pēc dzimšanas, jo īpaši - par vienu zēnu, vārdā Daniels Brolins. Viņam gājis visgrūtāk, dzīvojis viņš kādās lauku mājās pie Hudīkas, darījis smagos darbus, kamēr viņa dvīņubrālis...

- Ne tik skaļi! - Leo viņu pārtrauca.

- Nē?!

Mīkaels tēloja pārsteigumu un palūkojās uz vīrieti.

- Varbūt būtu labāk, ja mēs izmestu kādu līkumu, - viņš ierosināja.

- Es nezinu...

- ...ko tieši? To, vai mēs varam iziet?

Leo acīm redzami nezināja, ko sacīt. Tikai murmināja kaut ko par kungu istabu un tad pagriezās un devās prom. Un pat to viņš nedarīja īpaši pārliecinoši, jo, vēl pirms bija pazudis skatienam, viņš sameklēja savu telefonu. Acīmredzot gribēja ar kādu sazināties. Tajā brīdī Mīkaels bija pārliecināts, ka viņa minējums ir pareizs. Un uzrakstīja ziņu Līsbetai, ka Leo ir Daniels.

Mīkaels gaidīja atgriežamies Leo un aizvien vairāk satraucās, vai tikai nav ticis apmuļķots - ka vīrietis izlavījies pa citām durvīm un aizbēdzis, jo īpaši tāpēc, ka bija prom jau labu laiku. Cilvēki nāca iekšā un gāja prom, bet Leo aizvien vēl nebija. Jaunā brunete pie administrācijas letes visiem smaidīja, novēlot jauku dienu, un aicināja pagaidīt foajē vai arī norādīja ceļu tālāk ēkā.

Šī bija smalka vieta: augsti griesti, sarkanas tapetes, pie sienām karājās gleznas ar kungiem uzvalkos - varētu minēt, ka tie bija agrākie īpašnieki un valdes locekļi. Savā ziņā likās nepiedienīgi, ka pie sienām ir redzami tikai vīriešu attēli.

Iezvanījās Mīkaela telefons. Tā bija Annika, un viņš jau grasījās atbildēt uz zvanu, kad vīrietis - lai nu kas viņš ari bija - parādījās gaitenī. Viņš izskatījās nomierinājies. Varbūt bija pieņēmis kādu lēmumu. Grūti pateikt. Kakls bija piesārtis, un pats viņš likās saspringts un nopietns. Skatiens bija vērsts kaut kur sāņus, un, nebildis ne vārda Mīkaelam, Leo uzsauca sievietei sekretariātā, ka būs prom uz vairākām stundām.

Tad viņi iekāpa liftā, nobrauca lejā un izgāja Nūrmalmes laukumā. Stokholma vārījās. Cilvēki atvēsinājās, vēdinoties ar avīzēm. Vīrieši nesa žaketes, pārmestas pāri rokai. Beidzot viņi nonāca uz Hamngātanas, un Leo pameta nervozu skatienu pār plecu. Mīkaels to pamanīja un apsvēra, vai viņiem nevajadzētu braukt ar autobusu vai noķert taksometru. Bet viņi turpināja iet, šķērsoja ielu un nonāca Kungstrēdgordenas parkā. Viņi gāja klusēdami, it kā abi gaidītu, ka kaut kas noskaidrosies vai atgadīsies. Mīkaelam nepatika noskaņa, bet viņš īsti nesaprata, kāpēc.

Leo pamatīgi svīda un atkal nervozi lūkojās apkārt. Tobrīd viņi atradās ieslīpi iepretim Operas ēkai, un Mīkaels, pats nesaprotot, kāpēc, sajuta draudus. Viņš nebija pārliecināts, vai nav pieļāvis kļūdu, varbūt reģistra darbinieki jau ir soli priekšā, un viņš strauji pagriezās. Bet neko aizdomīgu nemanīja. Drīzāk gaisā valdīja miers un brīvdienu noskaņa. Visapkārt uz soliņiem un terasēm sēdēja cilvēki, pagriezuši sejas pret sauli. Varbūt viņam bija piemetusies izsekošanas mānija? Tāpēc Mīkaels ķērās pie lietas:

- Kā tad būs? Vai man tevi saukt par Leo vai Dānieļu?

Vīrietis iekoda lūpā, un viņa skatiens satumsa. Jau nākamajā sekundē viņš metās virsū Mīkaelam, un abi nogāzās zemē.

Rākela Greica, kas bija gaidījusi uz soliņa Nūrmalmes laukumā, redzēja Dānieļu Brolinu ejam kopā ar Mīkaelu Blumkvistu. Un saprata, ka spēku līdzsvars ir mainījies un agrāk vai vēlāk stāsts nonāks atklātībā. Patiesībā viņa nebija pārsteigta vai šokēta.

Viņa bija rēķinājusies, ka likmes ir augstas. Tomēr šī apziņa viņu padarīja ne vien izmisušu, bet sniedza arī nelielu atvieglojuma sajūtu. Turklāt viņai joprojām piemita milzu spēks, kāds parasti ir cilvēkiem, kuriem vairs nav, ko zaudēt. Un viņai līdzās atkal bija Benjamins Foršs. Protams, viņš atšķirībā no Rākelas nebija tuvu nāvei, tomēr bija piesaistīts viņai ne vien ar mūžseno lojalitāti, bet ar daudzām vārdos neizpaustām lietām, kuras kopā viņi bija paveikuši. Ja patiesība nāktu gaismā, viņš kristu tikpat zemu kā Rākela. Tieši tāpēc viņš bez jautājumiem bija piekritis aizvākt no spēles Blumkvistu un aizvest prom Dānieļu, lai šo to viņam ieskaidrotu.

Tālab Benjamins, par spīti tveicei, bija tērpies melnā jakā ar kapuci un saulesbrillēs. Viņš bija sagatavojis šļirci ar ketamīnu -apdullinošu līdzekli, kas ātri iemidzinātu žurnālistu. Rākela ar zināmu piepūli (visu rītu sievieti bija mocījušas vēdergraizes) bija devusies uz aleju, kas veda gar Kungstrēdgordenu. Spožajā saules gaismā viņa redzēja, kā Benjamins ātriem soļiem dodas uz priekšu.

Viņas dzīvotgriba bija pieņēmusies spēkā. Pilsēta vienā vienīgā saspringtā acumirklī bija pārvērtusies par mirdzošu skatuvi, un viņa ieinteresēti noraudzījās, kā Daniels un Blumkvists palēnina soli un kā žurnālists uzdod jautājumu. Tas bija labi, viņa paspēja nodomāt. Tas viņus padara neuzmanīgus, un viņa patiešām domāja, ka viss noritēs pēc plāna.

Pa ielu virzījās ekipāža ar zirgu un pajūgu. Debesīs peldēja zils gaisa balons, un visapkārt gāja cilvēki, kuri cits citu nepazina. Rākelas sirds dauzījās gaidās, un viņa ievilka dziļu elpu. Bet tad kaut kas notika. Daniels bija pamanījis tuvojamies Benjamiņu un metās virsū Blumkvistam. Žurnālists nogāzās zemē, savukārt Benjamins netrāpīja un stāvēja apmulsis ar šļirci rokās. Tad Blumkvists strauji lēca kājās. Aina uz mirkli it kā sastinga, tomēr Benjamins mēģināja uzbrukt vēlreiz, žurnālists atkal izvairījās, tad Benjamins metās bēgt. Gļēvulis! Viņa naidīgi noskatījās, kā Daniels un Blumkvists aizskrien uz Operas pusi, ielec taksometrā un pazūd tālumā. Svelme kā slapja sega pārklājās pāri Rākelai Greicai, un viņa atkal sajutās slima un nespēcīga. Tomēr saņēmās - iztaisnoja muguru un nekavējoties devās prom.

Līsbeta Salandere gulēja, piespiesta pie pelēkā busiņa grīdas, kamēr kāds viņai spēra pa vēderu un seju. Uz mutes atkal tika uzlikta mitra lupata. Viņa jutās apjukusi un vārga un ik pa laikam zaudēja samaņu. Tomēr viņa skaidri bija atpazinusi Benito un Baširu, un tā nebija nekāda jaukā kombinācija. Benito bija bāla, un viņas galvu un žokli klāja marles saites. Likās, katra kustība viņai sagādā milzu sāpes. Tālab viņa uzvedās samērā mierīgi, un tas bija labi. Tieši vīrietis bija tas, kurš nekautrējās izgāzt dusmas uz Līsbetu. Baširs. Nosvīdis, tērpies tajās pašās drēbēs kā iepriekšējā dienā. Ar viņu kopā bija spēcīgs puisis gadus trīsdesmit vecs, skūtu galvu, pelēku T kreklu un melnu ādas vesti. Trešais vīrietis sēdēja pie busiņa stūres.

Līsbetai likās, ka transporta līdzeklis pabrauc garām Slusenai, un viņa centās koncentrēties - sāka ar to, ka piefiksēja katru detaļu busiņā: virves saišķi, līmlenti, divus skrūvgriežus. Viņa saņēma vēl vienu spērienu, šoreiz pa skaustu. Kāds parāva viņu aiz rokām. Līsbeta tika sasieta, pārmeklēta, un viņai atņēma mobilo telefonu. Tas nebija labi, taču, nē, skūtgalvis to neizmeta, viņš ielika to kabatā, un ar to pietika. Viņa novērtēja vīrieša miesasbūvi, nervozās kustības un tendenci nepārtraukti lūkoties uz Benito. Acīmredzot viņš bija Benito, nevis Bašira uzticamais klēpja sunītis.

Busiņa kreisajā pusē bija sols, uz kura sēdēja pārējie, kamēr viņa gulēja uz grīdas, ostot salkano parfīma, slimnīcas spirta un sviedru smaku no sporta kurpēm. Līsbetai šķita, ka viņi virzās uz pilsētas ziemeļiem. Bet īsti droša viņa nebija - apjukums un sāpes bija pārlieku spēcīgas. Ilgu laiku mašīnā neviens nebilda ne pušplēsta vārda. Bija dzirdama vien pārējo elpošana, motora dunoņa un sajūtama busiņa kratīšanās. Tas bija ļoti sens braucamrīks, vismaz trīsdesmit gadus vecs. Pamazām iestājās klusums. Viņi bija nonākuši uz lauku ceļa, un pagāja vēl divdesmit minūtes, līdz viņi sāka runāt. Tas bija labi, tieši tas, kas viņai nepieciešams. Uz Bašira kakla rēgojās zilums, cerams, pēc Līsbe-tas sitiena ar florbola nūju. Un likās, ka vīrietis ir slikti gulējis. Viņš izskatījās šausmīgi.

- Vai, vai! Kā tu dabūsi ciest, mazā mauka, - viņš sacīja.

Līsbeta neatbildēja.

- Un pēc tam es tevi lēnām nogalināšu ar savu dunci, - piebilda Benito.

Līsbeta joprojām neko neteica. Nebija vajadzības. Viņa zināja, ka viss, kas tiek izrunāts, tiek ierakstīts vairākos datoros.

Tas nebija pārlieku sarežģīti, vismaz ne Līsbetai. Kad sākās uzbrukums, viņa savā modificētajā iPhone iečukstēja vārdu Harpija. Kods ar mākslīgā intelekta palīdzību Siri bija aktivizējis viņas trauksmes pogu. Tika ieslēgts pastiprināts mikrofons un skaņas uztveršanas sistēma, un tā kopā ar GPS koordinātām tika nosūtīta visiem dalībniekiem tā sauktajā Hakeru republikā.

Hakeru republika sastāvēja no dažādiem elitāra līmeņa hake-riem, un visi bija svēti nozvērējušies izmantot trauksmes pogu tikai galējas nepieciešamības gadījumā. Tāpēc vairāki jauni, apdāvināti cilvēki visā pasaulē sekoja līdzi busiņā notiekošajai drāmai. Lielākā daļa no viņiem neprata zviedriski, tas tiesa. Tomēr bija pietiekami daudz arī tādu, kas to saprata, un to vidū - arī Līs-betas bezformīgais draugs Hēgklintavēgenā Sundbīberjā.

Viņu sauca Plague. Viņš bija tik liels kā māja, šķību muguru, un izskatījās pēc sociālo dienestu upura, bet bija un palika digitālais ģēnijs. Tobrīd viņš sēdēja pie sava datora, sasprindzinādams katru nervu šūnu, un sekoja GPS koordinātām, kas rādīja Upsālas pusi. Mašīna - izklausījās pēc veca, lielāka izmēra automobiļa - nogriezās uz ceļa nr. 77, kas veda uz Nīvstu, uz austrumiem, un tas nebija labi. Jo tālāk viņi devās pa lauku ceļiem, jo neskaidrākas kļuva GPS koordinātas. Viņš atkal sadzirdēja sievietes balsi, tā bija sēcoša un asa, it kā sieviete nebūtu vesela.

- Vai tu maz saproti, cik lēni tu mirsi, palaistuve? Vai tu to saproti?

Plague pameta izmisušu skatienu uz rakstāmgaldu. Tur atradās papīri, skārdenes, drupačas un Coca-Cola pudeles, arī ēdienu pārpalikumi. Viņš bija izpūrušiem matiem un neskuvies, apvilcis novalkātus zilus rītasvārkus, kas bija noskranduši no augšas līdz apakšai. Un vēl - viņam sāpēja mugura. Pēdējā laikā viņš vēl vairāk bija pieņēmies svarā un cieta no cukura diabēta, un būs pagājusi jau nedēļa, kopš viņš pēdējo reizi bija redzējis dienasgaismu. Ko viņam iesākt? Ja vien varētu noskaidrot adresi, tad varētu uzlauzt elektrības un ūdens sistēmu un lokalizēt kaimiņus, un saukt pēc viņu palīdzības. Bet tagad... tagad viņš bija bezspēcīgs. Viņa ķermenis trīsēja. Sirds dauzījās. Un viņam nebija ne jausmas, kurp Līsbeta tiek vesta.

Grupā sāka ieplūst ziņas. Līsbeta bija viņu draugs, viņu spožā zvaigzne. Taču nevienam no viņiem nebija nekāda ierosinājuma vai plāna, nekā laba, tā uzskatīja Plague, vismaz nekā tāda, ko pietiekami ātri varētu īstenot. Vai zvanīt policijai? Plague nekad iepriekš nebija zvanījis policijai, un tam bija labs pamatojums. Viņš bija pārkāpis ne vienu vien kiberlikumu. Tā vai citādi viņš nepārtraukti atradās meklēšanā, un tomēr, viņš domāja, tomēr reizēm pat tam, kas atrodas ārpus likuma, ir jāmeklē likuma palīdzība. Viņš atcerējās, ka Līsbeta - jeb Wasp, kā viņu dēvēja, - bija stāstījusi par kādu kruķi, vārdā Bublanskis. Viņa bija minējusi, ka viņš esot tīri ciešams, un ciešams šādā sakarā bija ļoti dāsns apzīmējums no Līsbetas puses. Dažas minūtes Plague kā mēms un paralizēts sēdēja pie Upsālas kartes datora ekrānā. Tad paņēma austiņas, pagrieza skaļāk un savienoja ar skaņas failu. Viņš gribēja dzirdēt katru niansi - vissmalkākās izmaiņas motora rūkoņā un balsīs. Pēc tam tika uzdots jautājums, ko Plague nepavisam nevēlējās dzirdēt:

- Vai tev ir viņas telefons?

Tā bija sieviete, acīmredzot tā ar čerkstošo balsi. Likās, tieši viņa vada operāciju, viņa un tas čalis, kas reizēm citā valodā sarunājās ar šoferi, valoda, kuru viņa skaņas failu programma atpazina kā bengāļu.

- Tas ir man kabatā, - viens no vīriešiem atbildēja.

- Vai varu to apskatīt?

Bija dzirdama šņākoņa, sprakstoņa. Mobilais telefons tika pasniegts tālāk. Kāds piespieda pāris pogu, pārmeklēja, elpoja tajā.

- Vai ir kaut kas aizdomīgs?

- Nezinu... - sieviete domīgi atbildēja. - Šķiet, nekā tāda... Bet varbūt kruķi mūs noklausās ar šo ierīci.

Plague atkal dzirdēja dažus vārdus bengāļu valodā. Tad automašīna samazināja ātrumu. Durvis nočirkstēja. Šķiet, tās tika atrautas vaļā, un, lai gan automobilis joprojām brauca, mikrofonā bija dzirdams vējš, šņācoša skaņa, pēc tam mežonīga dauzīšana, neciešami skaļi sitieni. Plague norāva austiņas no ausīm un iecirta ar dūri galdā. Hell, damn, fuck! Lamuvārdi ielija datoros. Sakari ar Wasp bija pārtrūkuši.

Plague centās kaut ko izdomāt - ko darīt, lai labotu situāciju? Satiksmes uzraudzības kameras! - viņš atcerējās. Kā gan viņš varēja palaist to garām? Viņam jāuzlauž Ceļu satiksmes dienesta datorsistēma, kā citādi, un jāiegūst pieeja videonovēro-šanas kamerām. Vienīgais - šādas lietas prasa laiku, bet viņiem tā nebija.

Vai kāds zina, cik ātri var ielauzties Ceļu satiksmes dienesta serveros? - viņš rakstīja.

Visus pārējos lietotājus savienoja audiofails.

- Ceļu satiksmes kameras daļēji ir publiski pieejamas tīklā, -kāds atbildēja.

- Ar to nepietiek, - viņš iebilda. - Tur attēli ir pārāk neskaidri un miglaini. Mums jātiek tuvāk, jāredz automašīnas marka un numurzīmes.

- Es zinu īsāko ceļu.

Balss piederēja jaunai sievietei, un pagāja mirklis, pirms Plague paspēja to identificēt. Viņa bija viena no jaunajiem dalībniekiem - parakstījās ar segvārdu Nelly. Viņš iesaucās: - Vai patiešām? Lieliski! Ej iekšā! Pieslēdzieties viņai! Palīdziet! Brauciet! Uz priekšu! Es jums iedošu pulksteņu laikus un koordinātas.

Plague iegāja saitē www.trafiken.nu, kurā bija redzams, ka uz E4 ceļa virzienā uz Upsālu bija izvietotas videonovērošanas kameras, vienlaikus attinot atpakaļ failu, kas tika nosūtīts no Wasp telefona. Trauksmes poga tika nospiesta pulksten 12.52, un pirmā videonovērošanas kamera atradās pie Hēgersēdras, bet - pagaidiet! - busiņš, šķiet, tur parādījās trīspadsmit minūtes vēlāk - 13.05. Pēc tam videonovērošanas kameras sekoja cita citai, tas labi, viņš nodomāja. Vietu nosaukumi bija Linvēpar-torpreta, Sēdra, tad Nora, Hāganora, Storafrēsunda, Jērvakroga, Melanjērva un tā tālāk. Iesākumā bija daudz kameru, un, lai gan satiksme bija intensīva, nevajadzētu būt problēmām atrast īsto mašīnu, jo īpaši - zinot, ka tā, pēc visa spriežot, ir veca un liela - busiņš vai viegls kravas auto.

- Kā sokas? - viņš vaicāja.

- Mieru, mieru, mēs pie tā strādājam, te ir kāda aizķeršanās, viņi ir ielikuši ko jaunu. Pie velna, denied. Pagaidi! Sasodīts, pie velna... yes! Nu taču... Jā... Nu jau tiekam... iekšā... Tagad mums tikai jāsaprot... kas par idiotiem ir taisījuši šito, amateur shitf

Kā jau ierasts, lamuvārdi un izsaucieni. Adrenalīns, sviedri, izsaucieni, tikai šoreiz bija citādi. Tas bija dzīvības un nāves jautājums, un, kad viņi bija sapratuši sistēmu un tikuši iekšā, un pārtinuši novērošanas kameru videoierakstus uz priekšu un atpakaļ, vairs nebija nekādu šaubu. Viņi zināja, kurā mašīnā Līsbeta atrodas: vecā, pelēkā Mercedes busiņā ar viltotām numurzīmēm. Bet ko tas līdzēja? Viņi jutās vēl bezspēcīgāki - busiņš brauca garām novērošanas kamerām, citai pēc citas, kā tukša skaņa, un beigu beigās nozuda no videonovērošanas kameru radara mežos uz austrumiem no Nīvstas uz Vādabūšēnas ezera pusi.

- Digitālā tumsa. Shit, shit!

Nekad iepriekš Hakeru republikā neviens tā nebija lamājies, un Plague neredzēja cita ceļa kā zvanīt komisāram Bublanskim.

21. NODAĻA 22. JŪNIJS

Bublanskis Sēdēja savā kabinetā Bergsgātanā un runāja ar imamu Hasanu Ferdusi. Šobrīd viņš diezgan labi zināja, kā bija notikusi Jamala Čovdhurija slepkavība. Bija iejaukta visa Kāzi ģimene -neskaitot tēvu kā arī pāris islāmistu no Bangladešas. Tā bija ārkārtīgi smalki izplānota operācija, tomēr ne tik advancēta, lai to nevarētu atklāt nozieguma izmeklēšanas gaitā, bet galvenokārt - bez apkārtējo palīdzības.

Tas bija kauna traips policijas darbam. Viņš tikko bija noturējis garu sarunu ar Drošības policijas priekšnieci Helēnu Kraftu un dalījies pārdomās ar imamu, kā nākotnē labāk atrisināt un novērst līdzīgus noziegumus. Taču, godīgi sakot, viņam bija grūti koncentrēties. Viņš gribēja atgriezties pie Holgera Palmgrēna nāves izmeklēšanas, precīzāk - pie savām aizdomām par profesoru Martinu Steinbergu.

- Ko?

Imams pateica ko tādu, ko Bublanskis īsti nesaprata. Taču viņš nepaspēja to apdomāt, jo iezvanījās viņa telefons, un ne tikai telefons. Arī aplikācijā Skype parādījās ienākošais zvans no lietotāja, kas sevi dēvēja par Total fucking shitstorm for Salander', un jau tas vien bija neparasti. Kurš gan sevi tā sauktu? Bublanskis [16] nospieda atbildes pogu, un tai pašā bridi klausulē atskanēja kliedziens - kliedza kāds jauns vīrietis necenzētā zviedru valodā.

- Pirms es noklausos kaut vēl vienu vārdu, tev ir jāstādās priekšā, - Bublanskis atbildēja.

- Mani sauc Plague, - vīrietis turpināja. - Ieslēdz datoru un atver saiti, kuru tev nosūtīju, tad paskaidrošu.

Bublanskis atvēra e-pastu un saiti un uzmanīgi klausījās jaunajā vīrietī, kurš acīmredzot lamājās vairāk, nekā pieņemts, un izmantoja nesaprotamus datorterminus, taču bija mērķtiecīgi noskaņots. Bublanskis ātri atmodās no paralīzes un pārsteiguma un nosūtīja helikopteru un automašīnas no Upsālas un Stokholmas policijas vienībām Vādabūšēnas virzienā. Pēc tam viņš kopā ar Amandu Flodu metās uz garāžu, kur stāvēja viņa Volvo. Drošības labad viņš ļāva sēsties pie stūres viņai, un tie abi, ieslēguši bākugunis, aiztraucās uz ziemeļiem.

Vīrietis, kas stāvēja viņam priekšā, bija izglābis viņu no nopietna uzbrukuma. Mīkaels vēl nesaprata, ko tas viss nozīmē. Taču tā noteikti bija laba zīme. Bija jūtama uzticēšanās - viņi vairs nebija iestrēguši tajās vienkāršotajās lomās, kuras bija tēlojuši, stāvot Alfrēda Egrēna uzņēmuma foajē. Viņi vairs nebija tikai pētnieciskais žurnālists un viņa upuris. Tagad viņu starpā valdīja saikne, un Mīkaels bija pateicīgs.

Ārā spoži spīdēja saule. Viņi sēdēja nelielā jumta dzīvoklītī Tavastgātanā, ar ieslīpiem logiem uz Ridarfjerdenu. Viņu priekšā atradās nepabeigta eļļas glezna, kurā bija attēlota jūra un baltais valis. Glezna bija harmoniska, lai gan bija izvēlēts neparasts krāsu salikums. Un tomēr Mīkaels pagrieza to uz loga pusi. Viņš negribēja, lai kaut kas novērš viņa uzmanību.

Dzīvoklis piederēja Irēnei Vestervīkai, māksliniecei. Viņa un Mīkaels patiesībā nebija tuvi. Tomēr viņš juta sava veida radniecīgas saites ne vien tāpēc, ka viņa bija gudra un uzticīga. Viņa turējās tālāk no visa ikdienišķā un gaistošā, un ar viņas palīdzību

Mīkaels nereti paraudzījās uz pasauli ar mazliet citādu skatījumu. Šurpceļā braucot taksometrā, viņš bija piezvanījis sievietei un lūdzis atļauju dažas stundas vai pat visu dienu izmantot viņas studiju. Māksliniece viņus sagaidīja pie ieejas durvīm, tērpusies pelēkā kokvilnas kostīmā, un ar maigu smaidu sejā pasniedza viņiem atslēgas.

Tagad Mīkaels un vīrietis, kas, visticamāk, bija Daniels, sēdēja mākslinieces darbnīcā aizgrieztās gleznas priekšā. Mobilie telefoni bija izslēgti un drošības pēc atstāti virtuves pieliekamajā skapī. Abi mirka sviedros. Bija karsti, un Mīkaels neveiksmīgi mēģināja atvērt darbnīcas logu.

- Vai tas vīrietis rokā turēja šļirci?

- Tā izskatījās.

- Kas tajā varēja būt?

- Sliktākajā gadījumā sintētiskā kurāre.

- Inde?

- Jā, lielās devās tā paralizē pilnīgi visu, arī elpošanas muskulatūru. Cilvēks nosmok.

- Izskatās, ka tu ar ko tādu esi jau saskāries, - Mīkaels secināja.

Vīrietis izskatījās noskumis, un Mīkaels pavērās uz logu, uz zilajām debesīm.

- Vai man tevi uzrunāt kā Dānieļu? - viņš jautāja.

Vīrietis turpināja klusēt. Šķiet, šaubījās. Tad beidzot atbildēja:

- Dans.

- Vai tā ir iesauka?

- Nē, es tiku pie “zaļās” kartes un kļuvu par Amerikas pilsoni. Pieliku visas pūles, lai izdzēstu pagātnes pēdas. Šobrīd mani sauc Dans Brodijs.

- Vai drīzāk Leo Manheimers.

- Jā, tas tiesa.

- Tas ir neparasti, vai ne?

- Tas ir neparasti.

- Vai tu man grasies šo stāstu pastāstīt, Dan?

- Mēģināšu.

- Mums ir gana daudz laika. Neviens mūs šeit netraucēs.

- Vai te varētu atrasties kaut kas stiprāks?

- Paskatīšos ledusskapī.

Mikaels piegāja pie ledusskapja un ieskatījās tajā - tur bija rinda baltvīna pudeļu Sancerre. Vēl viņš nodomāja: teju traģikomiski, ka tas ir viņa jaunais ieradums. Un viņš ir spiests dzert tikai tāpēc, lai tiktu pie informācijas. Tad paņēma pudeli, korķ-viļķi un divas glāzes.

- Lūdzu! - Mīkaels teica, piepildot glāzes.

- Es nezinu, ar ko sākt. Bet tu sacīji, ka esi ticies ar Hildu. Vai viņa pastāstīja par...

Dans atkal saminstinājās, it kā kāds vārds vai notikums neļautu runāt bez bailēm.

- Par ko?

- Par Rākelu Greicu?

- Hilda ļoti daudz stāstīja par viņu.

Dans nekomentēja. Tikai pacēla glāzi un klusējot iztukšoja. Pēc tam viņš lēnām sāka runāt. Viņš iesāka stāstu ar atgadījumu džeza klubā Berlīnē, kur spēlēja ģitāras solo, un ar sievieti, kas viņā dievinoši noraudzījās.

Viņi bija iebraukuši mežā un apstājušies. Busiņā bija neizturami karsti, un ārā nevarēja izšķirt citas skaņas kā vien putnu treļļus un mušu sīkšanu. Motors joprojām bija ieslēgts. Līsbeta bija izslāpusi. Viņa klepoja, un viņai bija slikta dūša. Pārāk daudz hloroforma. Turklāt viņa tika sasieta un spārdīta un joprojām gulēja uz grīdas. Beidzot viņa pietrausās uz ceļiem, bet, par laimi, neviens neprotestēja, lai gan paturēja savā redzeslokā. Tika izslēgts mašīnas dzinējs, un uz sola sēdošie pamāja ar galvām. Benito padzērās ūdeni un norija pāris tablešu. Viņas seja bija pelnu pelēka, un viņa turpināja sēdēt, kamēr Baširs un tas otrs vīrietis piecēlās.

Vīrietis ar notetovētajiem apakšdelmiem bija apvilcis ādas vesti, uz kuras muguras tagad varēja redzēt emblēmu. Bet redzētais situāciju padarīja vēl ļaunāku. Uz vestes bija uzraksts Svāvelšes motoklubs. Tas bija tas pats klubs, kas darbojās uz vienu roku ar viņas tēvu un kam bija sakari ar viņas māsu. Vai Kamilla un viņas hakeri būtu uzzinājuši Līsbetas adresi?

Jau atkal Līsbeta uzmeta acis busiņa aizmugures durvīm, cenšoties atsaukt atmiņā kustību, kad tās tika atvērtas un mobilais telefons - izmests ārā. Ar matemātisku precizitāti viņa atcerējās kustības spēku vai drīzāk - tā trūkumu. Līsbeta nespētu atsaitēt virves, taču varētu izspert durvis. Tas bija labi. Un labi bija ari tas, ka Benito žoklis nebija sadzijis un vīrieši nervozēja. To varēja dzirdēt viņu elpas vilcienos un pamanīt skatienos. Baširs savilka seju tādā pašā grimasē kā Vallholmenā un pavilka labo kāju atpakaļ, lai viņai iespertu. Līsbeta saņēma spērienu, bet reaģēja nedaudz pārspīlēti. Ne jau tāpēc, ka tas būtu nepieciešams. Spēriens patiešām bija spēcīgs un trāpīja ribās, tam sekoja vēl viens pa seju, bet viņa drīzāk tēloja apjukumu, uzmanīgi vērodama Benito.

Līsbeta jau no uzbrukuma sākuma bija pārliecināta, ka šis galvenokārt ir Benito organizēts pasākums un viņai pieder pēdējais vārds. Un tagad viņa bija pārliekusies pār savu pelēko auduma somu, kas atradās uz grīdas, un kaut ko tajā meklēja. No somas viņa izņēma sarkanu samta auduma gabalu, un tai pašā brīdī abi vīrieši spēcīgi sagrāba Līsbetu aiz pleciem. Ak vai! Līsbeta bija nokavējusi, jo īpaši tagad, kad Benito rokās parādījās viņas izslavētais duncis. Asmens mirdzēja gaismā, tas bija samērā garš, un tā gals - apzeltīts. Rokturis bija rūpīgi izgrebts un atainoja dēmonu ieslīpām acīm. Šādam ierocim būtu jāguļ muzejā, nevis jāatrodas rokās bālai psihopātei, kuras galva ir marlēm notīta un kura glāsta dunci ar slimīgu maigumu.

Benito savā sēcošajā balsī skaidroja, kā keriss tiks izmantots. Bet Līsbeta neklausījās īpaši rūpīgi, un tas ari nebija nepieciešams.

Viņa tik un tā bija dzirdējusi pietiekami. Keriss tiks izdurts cauri sarkanajam audumam, zem atslēgas kaula, tieši sirdī. Pēc tam asinis izlīdamas nožūs audumā. Tiek uzskatīts, ka šāda veida dūriens ir ārkārtīgi sarežģīts. Līsbeta turpināja novērot pilnīgi visu - ikvienu priekšmetu, ikkatru puteklīti, katru neuzmanības vai šaubu māktu skatienu. Pa kreisi no viņas stāvēja Baširs. Viņš turēja meitenes kreiso plecu un izskatījās pārlieku sapīcis un uzbudināts. Līsbeta mirs, un tas, protams, viņam nekādi nekaitētu. Taču viņš neizskatījās īpaši apmierināts, un nebija arī sarežģīti saprast, kāpēc. Baširs palīdzēja sievietei ar velnišķīgo dunci, un tam idiotam to noteikti bija grūti sagremot - viņam, kurš sievietes sauca par palaistuvēm un maukām un uzskatīja par otrās šķiras cilvēkiem, tagad jāpakļaujas sievietei.

- Vai tu pārzini Korānu? - Līsbeta jautāja.

Nekavējoties varēja pamanīt reakciju satvērienā, ar kādu Baširs

bija sakampis viņas plecu. Jautājums viņam nepatika. Bet Līsbeta turpināja, sacīdama, ka pravietis ir noliedzis dažādu veidu keri-sus, sakot, ka tie pieder sātanam un dēmoniem, un tad viņa citēja sūru, izdomātu sūru. Viņa nosauca sūras numuru un iedrošināja viņu nekavējoties to sameklēt internētā.

- Pameklē, un tu atradīsi!

Benito piecēlās kājās un visu sabojāja.

- Viņa muld, - Benito sacīja. - Keriss Muhameda laikos vēl nemaz nebija. Tas ir svētais ierocis visā pasaulē.

Likās, ka Baširs viņai notic vai vismaz vēlas noticēt. Viņš tikai noteica: “Labi, labi, pasteidzies,” - un tad kaut ko bengāļu valodā uzsauca šoferim.

Pēkšņi Benito pārņēma steiga, un, lai gan viņai, visticamāk, noreiba galva, viņa paspēra soli sāņus. Bet viņu nebija satraukuši Līsbetas vārdi. Tā bija kāda skaņa virs viņiem, helikoptera dūkoņa. Protams, šī skaņa pati par sevi vēl neko nenozīmēja. Taču Līsbeta zināja, ka Hakeru republikā neviens nesēž, rokas klēpī salicis. Viņa skaņu uztvēra vienlaikus cerīgi un satraukti - cerīgi, jo tuvumā, iespējams, ir palīdzība, bet satraukti, jo spriedze busiņā tikai pieauga, tā izgaisinot šaubas par viņu nodomiem.

Viņi bija gatavi ķerties pie lietas, jo Baširs un tas otrs vīrietis satvēra Līsbetu ciešāk. Benito viņai lēnām tuvojās - bālu seju, garo dunci atvēzējusi. Bet Līsbeta Salandere tai brīdī domāja par Holgeru. Domāja par savu mammu un par pūķi un atspērās ar kājām pret grīdu.

Viņa piecelsies, lai tas maksātu ko maksādams.

Mīkaels UN Dans sēdēja klusēdami. Saruna bija novedusi pie notikuma, par kuru bija grūti runāt. Dana skatiens šaudījās apkārt. Rokas nervozi trīsēja, bet viņš turpināja stāstījumu:

- Leo gulēja uz paklāja, vienu brīdi likās, ka viņam kļūst labāk. Rākela iešļircināja vēlreiz, un viņš atjēdzās. Es patiešām domāju, ka krīze jau beigusies, bet...

- ...bet tad Rākela pastāstīja par kurāres indi?

- Viņa pat ļāva man internētā atrast informāciju, varbūt lai es pats izlasītu, ka fizostigmīnam ir tikai īslaicīgs efekts. Taču es paspēju izlasīt vēl kaut ko.

- Ko tieši?

- Pie tā es vēl nonākšu. Taču Rākela izrāva man no rokām telefonu un draudēja iesēdināt cietumā par brāļa slepkavību, ja es nesadarbošos. Es jutos kā paralizēts un tik tikko spēju aptvert notikušo. Viņi man uzlika saulesbrilles un cepuri. Rākela teica, ka nebūtu labi, ja kāds kāpņu telpā pamanītu divus Leo. Vēl viņa teica, ka mums Leo jādabū ārā no dzīvokļa, kamēr viņš var nostāvēt uz kājām, un tai brīdī es saskatīju iespēju. Ja vien mēs tiktu ārā no dzīvokļa, es sauktu pēc palīdzības.

- Bet tu to nedarīji?

- Mēs nevienu nesatikām - nedz liftā, nedz kāpņu telpā. Tas bija vakars pirms Ziemassvētkiem. Un tas vīrietis... Neticu, ka viņu sauc Jons, kā Rākela bija apgalvojusi, jo viņa vairākas reizes viņu nosauca par Benjamiņu. Tas bija tas pats cilvēks, kas šodien tev uzbruka. Bet tad...

-Jā?

- Tad viņš aiznesa Leo, jo tas vairs neturējās kājās, uz melnu Renault, kas bija novietots uz ielas turpat netālu. Tobrīd jau sāka satumst vai vismaz tā likās, - Dans sacīja un pēc tam atkal pieklusa.

Decembris pirms pusotra gada

Iela Dana priekšā bija tukša, tikpat neparasti tukša kā šausminošākajos murgos. Visticamāk, viņš tajā brīdī varēja mesties prom un saukt pēc palīdzības. Bet kā gan lai viņš pamet Leo, savu brāli? Tas bija neiespējami, vai ne? Bija kļuvis siltāks, sniegs sāka pārvērsties slapjā, dubļainā masā. Viņi ievietoja Leo mašīnā, un Dans jautāja:

- Tagad mēs viņu vedīsim uz slimnīcu, vai ne?

- Jā, tā mēs darīsim, - piekrita Rākela Greica.

Vai Dans pats tam maz ticēja? Vēl pirms brīža viņa tika teikusi, ka tas ir bezcerīgi, un draudējusi viņam. Bet cerība bija. Viņš iekāpa mašīnā un domāja tikai par to, ko bija paspējis izlasīt internētā: ja vien tiek uzturēta elpošana, pacients var atgūties no saindēšanās ar kurāri. Viņš bija apsēdies līdzās Leo uz aizmugurējā sēdekļa. Otrā pusē iekāpa vīrietis, kura vārds, visticamāk, bija Benjamins.

Pāraudzis milzis, iespējams, simts kilogramu smags. Viņam bija nedabiski lielas plaukstas, un, lai gan vīrietim, pēc visa spriežot, bija aptuveni piecdesmit gadu, viņš izskatījās bērnišķīgi - ar apaļiem vaigiem, lielām, zilām acīm un izliektu pieri. Taču Dans par to daudz nedomāja. Viņš koncentrējās uz to, lai Leo varētu elpot. Visādi centās brālim palīdzēt un vēlreiz jautāja Rākelai, vai viņi patiešām dosies uz slimnīcu. Rākela, kas bija apsēdusies pie stūres, šoreiz atbildēja precīzāk. Viņi došoties uz Karolinskas slimnīcu, uz tādu un tādu nodaļu.

- Uzticies man! - Rākele iedrošināja.

Viņa vēl paskaidroja, ka esot sazinājusies ar speciālistiem. Un tie jau ir gatavi uzņemt Leo. Viņi to darīs jebkurā gadījumā. Iespējams, Dans saprata, ka sieviete tikai blefo. Bet varbūt viņš bija pārāk satriekts, lai novērtētu situāciju. Bija grūti saprast. Viņš koncentrējās tikai uz to, lai ieklausītos Leo elpošanā, un nekam citam tobrīd nebija nozīmes. Rākela brauca ātri, tieši tā, kā vajadzēja. Uz ielām nebija daudz mašīnu, un viņi ātri vien nonāca uz Solnabrū tilta. Tālumā tumsā vīdēja slimnīcas ēku sarkanie jumti, un uz brīdi viņam likās, ka, par spīti situācijas nopietnībai, viss būs labi.

Taču tie bija maldi, tikai mēģinājums viņu uz kādu brīdi nomierināt. Tā vietā, lai apstātos, mašīna palielināja ātrumu un pabrauca garām Karolinskas slimnīcai. Viņi devās uz ziemeļiem, uz Solnas pusi. Dans sāka kliegt un vicināt dūres. Kājā pēkšņi iedzēla, un viņa protesti kļuva mierīgāki un bezspēcīgāki. Niknums un izmisums nekur nebija zudis, toties spēki izsīka. Viņš kratīja galvu. Centās samirkšķināt acis. Mēģināja skaidri domāt, zināja, ka Leo dzīvība karājas mata galā. Taču vārdi nenāca pār lūpām un kustības kļuva aizvien lēnākas un lēnākas. It kā no tāluma viņš dzirdēja Rākelu Greicu un vīrieti sačukstamies. Dans zaudēja laika izjūtu. Kad piepeši Rākela pacēla balsi - šoreiz viņa uzrunāja Danu -, viņas balss bija hipnotizējoši maiga. Ko viņa teica? Viņa pastāstīja, ko viņš iegūs, - par sapņiem, kas beidzot īstenosies, par bagātību. Viņa solīja, ka Dans beidzot būs laimīgs.

- Laimīgs, Daniel, un mēs būsim tev līdzās.

Nebija iespējams aprakstīt... Leo cīnījās pēc elpas, Benjamins otrā pusē, un Rākela Greica mašīnas priekšējā sēdeklī, runājot par laimi un bagātību, tas bija... tas bija... pietrūka vārdu.

Mīkaelam Blumkvistam nebūs vēl vienas iespējas saprast. Tieši tāpēc Danam ir jāpacenšas. Cita ceļa nav.

- Vai tas tevi iekārdināja? - Mikaels jautāja.

Vīna pudele stāvēja uz baltā kafijas galdiņa, un Danam radās vēlēšanās triekt to pret žurnālista galvu.

- Tev jāsaprot, - viņš sacīja un centās izklausīties mierīgs. - Man tobrīd nebija nekā dārgāka par Leo.

Viņš atkal pieklusa.

- Par ko tu domāji?

- Tikai par to, ka mēs ar Leo izķepurosimies.

- Un kāds bija tavs plāns?

- Mans plāns? Nezinu. Man nebija plāna. Es domāju: tēlošu līdzi un mēģināšu atrast izeju, salmiņu, pie kā pieķerties. Mēs braucām aizvien dziļāk un dziļāk laukos. Un pamazām es atguvu spēkus. Es nepārtraukti skatījos uz Leo. Bet viņam kļuva sliktāk. Viņš raustījās krampjos. Nevarēja pakustēties. Man ir ļoti grūti par to runāt...

- Nesteidzies.

Dans iedzēra vēl vīnu. Tad turpināja:

- Man vairs nebija nekādas sajēgas par to, kur atrodamies. Es neko nesapratu. Bijām dziļos laukos. Ceļi kļuva aizvien šaurāki. Aiz loga bija skujkoku mežs, tumsa un lija lietus. Vairs nesniga, bet lija, un es pamanīju uzrakstu. Uz tā bija rakstīts Vidokra. Mēs nogriezāmies pa labi uz kāda meža ceļa, un desmit minūtes vēlāk Rākela Greica apturēja auto un Benjamins izkāpa ārā. Viņš kaut ko izņēma no bagāžnieka. Es negribēju zināt, ko. Tas nepatīkami nožvadzēja, bet es spēju domāt tikai par Leo. Es atvēru durvis, noliku viņu guļus uz sēdekļa un veicu mākslīgo elpināšanu. Mazliet to piepratu, bet varbūt ne pietiekami labi. Tomēr centos. Nekad mūžā es nebiju tā centies. Es biju apjucis, un Leo bija apvēmies, lai gan es to nebiju pat pamanījis. Mašīna smirdēja,

bet es noliecos pār Leo un turpināju. Vai tu spēj to aptvert? Sajūta bija tāda, it kā es būtu pārliecies pāri pats sev! It kā es būtu pielicis lūpas mirstošajam es, bet dīvainākais ir tas, ka tie abi ļāva man turpināt. Tobrīd viņi pret mani bija maigi, Rākela un Benjamins. Tas bija dīvaini, lai gan es īsti nesapratu notiekošo. Es pilnībā koncentrējos uz Leo un varbūt arī nedaudz uz Rākelu un viņas teikto. Viņa runāja ļoti maigi, sacīja, ka Leo drīz mirs. Jo fizostigmīna iedarbība drīz beigsies un tur neko nevar darīt. Viņa sacīja, ka tas ir šausmīgi, bet neviens pat nesatrauksies, kur viņš palicis, - ja vien es ieņemšu viņa vietu. Viņa sacīja, ka Leo māte ir uz nāves gultas un es varētu aiziet no Alfrēda Egrēna uzņēmuma, pārdot savu uzņēmuma daļu Ivaram. Un nevienam tas nebūs pārsteigums. Visi jau sen zina, ka Leo sapņo pamest uzņēmumu. Tā būtu kā dievišķā tiesa - es beidzot saņemtu to, ko biju pelnījis. Es tēloju līdzi. Jo cita ceļa neredzēju. Sacīju: labi, es saprotu, tas var izdoties. Es murmināju, bubināju. Viņi bija atņēmuši manu telefonu - to jau es teicu, vai ne? -, turklāt biju dziļi mežā un apkārt neredzēju nevienu māju, nevienu gaismiņu.

Tad atgriezās Benjamins. Viņš izskatījās šausmīgi. Izmircis sviedros un lietū. Uz viņa biksēm bija sniegs un zeme, cepure -sašķiebusies. Viņš neteica ne vārda. Gaisā valdīja klusas, nepatīkamas priekšnojautas, un tad Benjamins izvilka Leo no aizmugurējā sēdekļa. Viņš bija tik neveikls, tāds idiots. Leo galva atsitās pret zemi, un es noliecos, lai parūpētos par viņu. Noņēmu Benjamiņam cepuri un uzvilku to Leo. Tad aizpogāju viņa mēteli. Mēs pat nebijām kārtīgi viņu apģērbuši. Viņam nebija ari šalles. Kakls kails. Kājās - mājas kurpes, un tās nebija pat sasietas, šņores karājās. Skats ellišķīgs, un es prātoju, vai man nevajadzētu skriet prom un saukt pēc palīdzības. Skriet taisni mežā un cerēt, ka uzskriešu kādam virsū. Bet vai pietiks laika? Par to es šaubījos. Es pat nebiju pārliecināts, vai Leo vēl ir dzīvs. Es sekoju viņiem mežā. Benjamins vilka Leo aiz sevis kā saini. Izskatījās smagi un neveikli, lai gan brālis bija slaids un tievs. Es piedāvājos palīdzēt.

Bet Benjamiņam tas nepatika. Viņš gribēja mani dabūt prom no turienes. “Ej,” viņš sacīja. “Ej prom, tas tev nav jāredz,” - un tad viņš sauca Rākelu. Bet man likās, viņa nedzird. Pūta spēcīgs vējš. Tas nomāca skaņu. Koku zari krakšķēja, kad mēs lauzāmies tiem cauri, līdz nonācām pie lielas egles, kas bija veca un greiza, tai līdzās atradās zemes un akmeņu krāvums. Turpat - arī lāpsta, un vēl es nodomāju, ka esam uzdūrušies lauku darbiem, kas ar mums nav saistīti.

- Bet tas bija kaps.

- Jā, kapa bedre. Ne īpaši dziļa. Benjamins noteikti bija pamatīgi nopūlējies, lai to izraktu sasalušajā zemē. Viņš izskatījās nomocījies. Viņš nolika Leo zemē un uzkliedza man, lai es tinos. Bet es iebildu, teicu, ka man jāatvadās, ka viņš ir bezsirdīgs maita, tad viņš sāka man atkal draudēt, sacīja, ka Rākelai jau tā ir pietiekami daudz pierādījumu, lai mani iesēdinātu par slepkavību. Es atbildēju: “Zinu, es saprotu, tikai atvadīšos, viņš ir mans dvīņubrālis, un es pats viņu aprakšu. Atstāj mani vienu, izrādi nedaudz līdzcietības, pazūdi, ļauj man vienam paraudāt. Es nekur nevaru aizbēgt, un Leo jau ir miris. Paskaties uz viņu!” es kliedzu. “Paskaties!” Un tad viņš mani patiešām atstāja. Domāju, nekur tālu jau viņš neaizgāja, bet pazuda skatienam, un es paliku viens ar Leo. Es notupos zem egles un atkal pārliecos viņam pāri.

Annika Džannīni paēda pusdienas personāla ēdnīcā Flodberjā un atkal atgriezās apmeklētāju telpā H sektora ēkā, lai turpinātu Farijas Kāzi nopratināšanu, kurā piedalījās arī Sonja Mūdiga.

Pēc pusdienām Sonja Mūdiga izturējās kompetenti un sadarbojās ar advokāti kā viena komanda. Viņa piekrita Annikai, ka ir svarīgi ne vien saprast ilgstošo spiedienu uz meiteni un ar to saistītos notikumus, bet ir jāmēģina ari uzzināt, vai uzbrukums brālim bija nelaimes gadījums vai arī tuva cilvēka nāves izraisīta neplānota slepkavība. Vai viņas mērķis patiešām bija nogalināt?

Annikai šķita, ka situācija izskatās cerīga. Viņa bija lūgusi Farijai kritiski izvērtēt savu rīcību. Bet tad kriminālinspektorei Sonjai Mūdigai kāds piezvanīja un viņa izgāja gaitenī. Kad viņa atgriezās, šķita izsista no līdzsvara, un tas Anniku aizkaitināja.

- Pietiek spēlēt paslēpes, dieva dēļ! Es taču redzu: kaut kas ir noticis. Spļauj ārā! Tūlīt pat!

- Zinu, piedod. Man nevajadzētu neko teikt, bet es nevaru... -atbildēja Mūdiga. - Baširs un Benito ir nolaupījuši Līsbetu Salan-deri. Mēs esam iesaistījuši visus spēkus. Tomēr situācija ir ļoti nopietna.

- Stāsti taču! - Annika uzkliedza.

Sonja izstāstīja visu, ko zināja. Un, kad bija beigusi, Annika bija sakņupuši savā krēslā. Arī Farija bija sarāvusies, rokas apvijusi ap ceļgaliem. Bet tad kaut kas notika. Pirmā to pamanīja Annika. Meitenes acis iegailējās, tur bija ne vien niknums un bailes, bet vēl kaut kas. Dziļi aizdomājusies, viņa jautāja:

- Vai tu teici Vādabūšēnas ezers?

- Ko? Jā, viena no novērošanas kamerām liecina, ka busiņš nogriezies uz meža ceļa netālu no ezera, - Sonja atbildēja.

- Mēs...

- Jā, Farija? - Annika bija nepacietīga.

- Pirms varējām atļauties doties uz Maljorku, mēs mēdzām dzīvot teltīs pie Vādabūšēnas ezera.

- Labi... - Annika mudināja runāt tālāk.

- Mēs tur bijām diezgan bieži. Tas atrodas tik tuvu. Mēs varējām vienkārši turp doties katrā nedēļas nogalē. Tas bija tad, kad mamma vēl bija dzīva, un jūs jau zināt, Vādabūšēnas ezeru ieskauj mežs, biezs mežs, mazas taciņas un slēptuves, un reiz...

Farija saminstinājās, ceļgalus joprojām turēdama apskautus.

- Vai tavam telefonam ir internēta pieslēgums? - viņa jautāja. - Vai tu vari apskatīt detalizētu apkārtnes karti, es mēģināšu paskaidrot... centīšos atcerēties.

Sonja Mūdiga meklēja un lādējās, meklēja atkal un beidzot atplauka smaidā. Viņa bija ieguvusi informāciju, kuru viņiem bija nosūtījusi Upsālas policija.

- Parādi man! - uzsauca Farija ar jaunu sparu balsī.

- Viņi no lielā ceļa nobrauca te... - Sonja Mūdiga sacīja un norādīja uz karti telefonā.

- Nedaudz uzgaidi... - Farija viņu pārtrauca. - Man ir grūti orientēties. Te kaut kur netālu no ezera ir jābūt vietai, kuru sauc par Sēdervīkenu, vai ne? Ne, Sēdravīkenu vai varbūt Sēd-rastrandenu!?

- Es nezinu, tūlīt paskatīšos.

Sonja meklētājā ievadīja vārdu Sēder.

- Vai tas varētu būt Sēderstrandvīkena? - viņa jautāja un parādīja karti.

- Tieši tā, tā ir īstā! - Farija nepacietīgi iesaucās. - Ļauj paskatīties! Tur atrodas neliels, grambains ceļš, un tomēr... pietiekami plats mašīnai. Vai tas varētu būt īstais?

Viņa rādīja kartē.

- Neesmu īsti pārliecināta, - Farija turpināja. - Tolaik pie iebrauktuves atradās dzeltens plakāts. Atceros, uz tā bija uzraksts: “Šeit beidzas publiskais ceļš”. Kādu gabalu nostāk, varbūt pāris kilometru tālāk, atrodas ala, ne īsta ala, drīzāk tāds atvērums starp daudziem lapu kokiem. Neliela pakalna kreisajā pusē, un varu saderēt, ka jūs tai pabrauktu garām un pat nepamanītu, jo tās ieeju kā aizkars nosedz lapas. Tā vieta ir pavisam droša. Visapkārt daudz krūmu un koku, un tikai pa nelielu spraudziņu var redzēt klinti un pakalnu. Vienreiz Baširs mani turp aizveda, un man tas likās aizraujoši. Bet viņš bija gribējis tikai pabaidīt. Tas bija laiks, kad man sāka veidoties sievišķās formas un pāris puišu pludmalē bija man uzsvilpuši. Kad mēs tur nonācām, viņš man stāstīja visādas muļķības: ka agrāk vīrieši turp veduši sievietes, kuras izturējās kā maukas, un tur viņas tika sodītas. Viņš mani tā nobaidīja, ka to vietu es labi atceros, un tagad es domāju... -viņa apklusa, - ...ka Baširs varbūt turp aizvedis Salanderi.

Sonja Mūdiga sakostiem zobiem pamaja ar galvu un pateicas. Tad paņēma savu mobilo telefonu un steidzās zvanīt.

Jans Bublanskis saņēma ziņojumus no helikoptera pilota Sami Hamida. Sami riņķoja zemu virs Vādabūšēnas ezera un apkārtnes mežiem, bet nebija neko manījis. Neviens nebija redzējis pelēku busiņu, nebija neviena liecinieka, neviena vasaras atpūtnieka, nevienas policijas mašīnas apkārtnē. Patiešām nebija viegli. Ezeru ieskāva plašas pludmales, bet ap tām sliecās dziļi meži, kurus caurvija labirinta veida taciņas un zemesceļi. Apgabals likās kā radīts, lai tajā paslēptos, un tas Bublanski satrauca. Bija pagājis ilgs laiks, kopš viņš pēdējo reizi tā lamājās, un viņš nemitīgi mudināja Amandu Flodu braukt ātrāk.

Līdz ezeram bija atlicis vēl kāds gabals, un viņi nonāca uz ceļa nr. 77. Pateicoties balss identifikācijas programmai, viņi zināja, ka dzenas pakaļ Baširam un Benito, un tas neizklausījās labi. Bublanskis bija satraucies ne pa jokam. Viņš runāja ar Upsālas policijas centrāli un visām iespējamām personām, kas varētu sniegt jebkāda veida informāciju. Viņš pat vairākas reizes zvanīja Mīkaelam Blumkvistam. Taču žurnālista telefons bija izslēgts, un Bublanskis tā dēļ ārkārtīgi dusmojās.

Viņš pamīšus lamājās un lūdzās. Lai gan Līsbetu Salanderi viņš nepazina diez ko labi, savā ziņā juta pret viņu tēvišķu maigumu, jo īpaši pēc tam, kad Salandere bija viņiem palīdzējusi atrisināt nopietnu noziegumu. Un jau atkal kuru reizi viņš skubināja Amandu braukt ātrāk. Viņi tuvojās ezeram. Iezvanījās telefons. Tā bija Sonja Mūdiga, viņa pat nesasveicinājās, uzreiz lūdza viņam ievadīt GPS meklētājā adresi - Sēderstrandvīkenu - un pasniedza klausuli Farijai Kāzi. Kāpēc gan tagad viņam jārunā ar Fariju? Kāpēc tāda steiga? Farija neizklausījās tik nomākta, kā viņš bija domājis, drīzāk - saniknota un apņēmīga, it kā viņa pildītu kādu svarīgu uzdevumu. Bublanskis uzmanīgi un saspringti klausījās sievietē, cerot, ka viņi nav ieradušies par vēlu.

22. NODAĻA 22. JŪNIIS

Līsbetai Salanderei nebija ne mazākās nojausmas par to, kur viņi atrodas. Bet bija karsti, varēja dzirdēt mušas un kukaiņus sīcam un vēju, kas čabinājās koku zaros un krūmos, kā arī vārgu ūdens šalkoņu. Taču visvairāk viņa koncentrējās uz savām kājām.

Līsbetas kājas bija tievas un neizskatījās diez ko iespaidīgas. Taču tās bija labi trenētas, un aizstāvēties viņa varēja vienīgi ar tām. Viņa tupēja busiņā uz ceļiem, sasietām rokām. Un viņai lēni tuvojās Benito - pelēku seju, ar auduma gabalu rokās. Duncis viņas rokās drebēja. Līsbeta žigli palūkojās uz busiņa durvīm. Vīrieši stingri turēja viņas plecus un kaut ko kliedza. Tad Līsbeta paraudzījās augšup. Bašira seja mirdzēja sviedros un acīs zvēroja naids, it kā viņš tai pašā mirklī gribētu mesties viņai virsū. Bet viņam tas bija liegts, jo bija stingri jātur meitene.

Līsbeta atkal apsvēra iespēju sanaidot viņus vienu pret otru. Taču laika vairs nebija. Benito, izstiepusi savu garo dunci, bija nostājusies tieši viņai priekšā, bet likās, ka noskaņojums pēkšņi ir mainījies. Tas kļuva svētsvinīgs un mierīgs, it kā viņi atrastos kaut kā lielāka gaidās. Viens no vīriešiem saplēsa Līsbetas T kreklu, atsedzot viņas atslēgas kaulu. Viņa palūkojās uz Benito. Benito bija bāla. Sarkanā lūpu krāsa krasi kontrastēja ar pelnu pelēko ādu. Taču šķita, viņa beidzot stāv stabili un vairs netrīc, it kā šis svētsvinīgais mirklis būtu saasinājis visas maņas. Benito ierunājās balsī par oktāvu zemāk:

- Piespiediet viņu ciešāk. Tā. Ļoti labi. Šis ir svarīgs brīdis. Ir pienākusi tava nāves stunda. Vai jūti: mans keriss ir pavērsts pret tevi? Tagad tu cietīsi. Beidzot tu mirsi.

Benito uzsmaidīja Līsbetai. Smaids bija necilvēcīgs, un kādu sekundi Līsbeta neredzēja neko citu kā tikai asmeni un sarkano audumu, kas lēni tuvojās viņas kailajām krūtīm. Taču nākamajā brīdī dīvainās sajūtas izgaisa. Uztvere atgriezās. Viņa pamanīja, ka Benito galvas pārsējā ir trīs adatas un ka viņas labā acu zīlīte ir lielāka nekā kreisā, un ka busiņa durvju labajā pusē ir uzlīme ar Bagarmosenas veterinārās klīnikas logo. Vēl viņa pamanīja trīs dzeltenas saspraudes un suņa pavadu uz grīdas. Un zilganu tušas svītru uz sienas virs sevis. Taču galvenokārt viņas uzmanību piesaistīja sarkanais samta audums Benito rokās. Šķiet, Benito īsti nezināja, ko ar to iesākt, un tas bija labi. Auduma gabals bija tikai rituāla nieciņš, un, lai cik pašpārliecināta Benito būtu ar dunci, audums viņai bija sveša matērija. Izskatījās, ka viņa nemaz nezina, ko ar to darīt, un, gluži kā Līsbeta bija paredzējusi, Benito to nometa uz grīdas.

Līsbeta spēcīgi atspērās ar kājām. Baširs uzkliedza viņai sēdēt mierīgi, un vīrieša balsī varēja saklausīt nervozitāti. Viņa pamanīja Benito samirkšķinām acis, paceļam dunci, pastiepjam to uz priekšu un meklējam punktu zem viņas atslēgas kaula, un tad Līsbeta vairs nekavējās. Viņa sasprindzināja ķermeni, cik nu tas tādos apstākļos vispār bija iespējams, jo tupēja uz ceļiem, cieši sasietām rokām, un vīrieši viņu stingri turēja. Bet bija jāmēģina, un viņa aizvēra acis un tēloja, ka ir samierinājusies ar likteni, vienlaikus ieklausīdamās kravas busiņa klusumā un apkārtējo elpas vilcienos. Gaisā jautās sasprindzinājums, asinskāre, bet tai pašā laikā ari bailes, bailes, kas mijās ar necilvēcīgu prieku. Pat šādā kompānijā nāvessoda izpilde nav nekāda vienkārša lietiņa un... Pagaidi?

Viņa kaut ko saklausīja. Bija grūti noteikt, ko tieši. Tas bija vēl tālu, taču izklausījās pēc motora skaņām - nevis vienas mašīnas, bet daudzu.

Tieši tajā brīdī Benito beidzot bija gatava nogalināt, bija pienācis laiks, īstais brīdis. Ar mežonīgu spēku Līsbeta lēca augšā un tika uz kājām, taču nepaspēja izvairīties no dunča.

Amanda Floda un Jans Bublanskis lēni brauca uz priekšu pa šauro grants celiņu netālu no Vādabūšēnas ezera, līdz beidzot pamanīja dzelteno uzrakstu “Šeit beidzas publiskais ceļš”. Amanda nobremzēja tik strauji, ka aizcirtās elpa, un pameta dusmīgu skatienu uz Bublanski, it kā tā būtu viņa vaina. Komisārs to nelikās manām. Viņš joprojām bija runājis pa telefonu ar Fariju Kāzi, kad pēkšņi bija iekliedzies:

- Es redzu uzrakstu, es to redzu! - un, iespējams, viņš arī lamājās, jo mašīna pamatīgi kratījās.

Amanda atguva vadību pār braucamrīku, un viņi nogriezās uz ceļa vai, pareizāk sakot, uz meža takas. Tas bija dubļains ceļš ar dziļi iebrauktām sliedēm. Lietus, kas pirms svelmes bija lijis nepārtraukti, bija atstājis savas posta pēdas zemē un padarījis ceļu teju neizbraucamu - mašīna šūpojās un kratījās. Bublanskis kliedza:

- Pie velna, brauc lēnāk, mēs nedrīkstam paskriet garām!

Viņi patiešām nedrīkstēja pabraukt garām. Vieta, kas saskaņā

ar Farijas aprakstu slēpās aiz zariem un lapām, atradās pie neliela pakalna. Taču Bublanskis neredzēja nekādu pakalnu un, godīgi sakot, arī neticēja, ka viņi meklē īstajā vietā. Tas bija kā šāviens tumsā, busiņš varēja būt noslēpts jebkur mežā vai arī - un tas ir visticamāk - kādā pavisam citā vietā. Bija pagājis laiks, bet galvenais: kā Farija varēja būt tik pārliecināta, kur atrodas ala? Kā viņa varēja pēc tik daudz gadiem atcerēties tik specifisku detaļu vai pat noteikt precīzu attālumu?

Pēc viņa domām, mežs visur ir vienāds - ar blīvi saaugušu veģetāciju, kas ne ar ko neizceļas, un Bublanskis jau grasījās padoties. Tad piepeši koku galotnes virs viņiem sakļāvās tik cieši, ka kļuva tumšs. Aiz viņiem tagad bija dzirdamas ari citas policijas mašīnas, un tas bija labi, jo, pēc visa spriežot, kaut kādas laimīgas sagadīšanās dēļ viņi bija tikuši uz pareizajām pēdām. Taču nebija saprotams, kā lai te kaut ko atrod. Mežs šķita necaurejams, un Bublanskis prātoja, ko tagad darīt. Bet tad nedaudz tālāk... Tur bija... ja ne pakalns, tad patiešām kaut kas līdzīgs tam, jo ceļš veda augšup. Amanda nospieda gāzes pedāli, vēlreiz saslīdēja dubļos, taču tuvojās nelielā pakalna korei, bet Bublanskis turpināja cītīgi vērot apkārtni. Ceļa malā viņš pamanīja lielu kupolveida akmeni, kuru Farijai, iespējams, vajadzēja atcerēties. Taču par to viņa neko nebija teikusi, un ari viņš savos minējumos nekur tālu netika. Kad piepeši viņš sadzirdēja kādu skaņu. Kaut kas sitās pret metālu, un tam sekoja kliedzieni un balsis. Satrauktas balsis. Viņš palūkojās uz Amandu. Viņa strauji nobremzēja, un mašīna apstājās. Bublanskis izvilka dienesta ieroci un izlēca ārā. Klusi viņš ieslīdēja mežā - aiz lapām, kokiem, krūmājiem, un vienā acumirklī bija skaidrs, ka viņi patiešām ir atraduši īsto vietu.

Decembris pirms pusotra gada

Dans Brodijs atradās pavisam citā mežā, pavisam citā gadalaikā.

Bija diena pirms Ziemassvētkiem. Netālu no Vidokras līča. Viņš tupēja uz ceļiem slapjajā sniegā zem vecas egles un noraudzījās uz Leo, kas gulēja zemē, - zilganu seju un pelēkām acīm, kurās trūka dzīvības. Tas bija šausmu mirklis. Bet tas nevarēja ilgt mūžīgi.

Bija jārīkojas. Un Dans nekavējoties uzsāka mākslīgo elpināšanu. Leo lūpas bija aukstas kā sniegs zem viņa, un nebija nekādas reakcijas - ne elpceļos, ne krūškurvī. Turklāt ik mirkli Danam likās, ka dzird atgriežamies soļus. Drīz īstais bridis būs pagājis un viņš būs spiests atgriezties pie mašīnas - kā cilvēks, kas visu zaudējis. Atkal un atkal, kā tādu mantru, kā lūgšanu, viņš skaitīja: Mosties, Leo, mosties!

Un ne jau tikai tāpēc, ka ticēja cerībai atgriezt brālim dzīvību. Bet citādi viņš nevarēja.

Benjamins noteikti atradās tepat tuvumā un varbūt pat tagad pa kādu spraugu kokos cauri tumsai viņus vēro. Viņš noteikti ir nepacietīgs un satraukts, noteikti vēlas ātrāk aprakt Leo un pazust no šejienes. Tas bija bezcerīgi. Tomēr Dans turpināja aizvien izmisīgāk. Viņš turēja Leo degunu un ieelpoja viņā tik spēcīgi, ka pašam noreiba galva un viņš tik tikko spēja saprast, ar ko nodarbojas. Viņš atcerējās, ka netālu bija dzirdama mašīnas rūkoņa, attāla motora dūkoņa, kas pazuda tumsā.

Mežā kaut kas nočabēja, it kā tur slēptos izbiedēts dzīvnieks. Daži putni sasita spārnus un pacēlās gaisā, tad iestājās klusums, biedējošs klusums. Likās, ka dzīvība ir pametusi viņu, un Dans bija spiests pārtraukt, lai atgūtu elpu.

Viņš elsoja un klepoja, un pagāja sekunde vai divas, līdz beidzot saprata, kāpēc viņu ir pārņēmušas tik dīvainas sajūtas. Likās, viņa klepošana atbalsojas zemē. Palēnām nāca apjausma. Tas bija Leo. Arī viņš elsoja un raustījās krampjos, un pirmajā mirklī to bija grūti pat aptvert. Dans tikai raudzījās uz viņu un juta... Ko tieši? Prieku, laimi? Nē, tikai steigu.

- Leo! - viņš čukstēja. - Viņi grib tevi nogalināt. Tev jābēg mežā. Tagad! Celies un skrien!

Bija skaidrs, ka Leo neko nesaprot. Viņš cīnījās, lai spētu elpot, un šķita dezorientēts. Dans palīdzēja viņam nostāties uz kājām. Un iestūma viņu mežā. Pat pagrūda viņu, un Leo nokrita. Kritiens bija smags, taču viņš spēja atkal piecelties un grīļodamies turpināja virzīties uz priekšu, neko vairāk Dans nezināja. Viņš vairs neskatījās pakaļ. Laika bija maz.

Viņš sāka aizbērt kapu. Bēra virsū zemi ar nežēlīgu ātrumu, līdz sadzirdēja to, ko neapzināti bija gaidījis visu laiku, - Benjamiņa soļus. Dans nolūkojās kapā un saprata,

ka tūlīt tiks pieķerts, tāpēc turpināja bērt ar vēl lielāku sparu. Viņš bēra un lamājās, bēra un lādējās un centās domāt tikai par darbu, kas jāpaveic, un tad jau varēja saklausīt Benjamiņa elpu, saklausīt bikšu staras plīvojam vējā un kurpju zoles gurkstam slapjajā sniegā. Dans gaidīja, ka Benjamins metīsies pakaļ Leo vai sāks dauzīt viņu. Taču lielais vīrs klusēja, bet kaut kur tālumā atkal bija dzirdama vēl viena mašīna. Un gaisā pacēlās daži putni.

- Es nespēju viņā noraudzīties... tāpēc apraku, - Dans teica.

Viņam likās, ka vārdi izklausās nepatiesi, bet atbilde nesekoja. Viņš bija gatavs pašam šausmīgākajam un jau aizvēra acis. Bet nekas nenotika - tikai lēnas, neveiklas kustības. Benjamins oda pēc tabakas. Viņš gausi tuvojās. Sacīja:

- Es tev palīdzēšu.

Viņi uzbēra pēdējo zemi kapam, kurā nebija ķermeņa. Daudz laika pagāja, lai uz kapa sabērtu akmeņus un zāles kušķus. Tad viņi atgriezās pie automašīnas un Rākelas Grei-cas. Viņi gāja lēni, noliektām galvām. Atceļā uz Stokholmu Dans sēdēja klusēdams un sakostiem zobiem klausījās Rākelas ieteikumos un plānos.

Līsbeta bija uzšāvusies gaisā kā lielgabala lode, kad viņai iedūra sānā. Bija grūti saprast, cik nopietns ir ievainojums, un nebija arī laika to noskaidrot. Benito sagrīļojās, un duncis nozibēja gaisā. Līsbeta veikli paspēra soli sāņus un trieca Benito galvu pret sienu, bet pati metās uz busiņa durvju pusi. Durvis viņa atvēra, triecoties tām virsū ar ķermeni un galvu, un sekundi vēlāk - sasietām rokām, adrenalīnam strauji pumpējot vēnas, - iegāzās zālē. Lai gan uz bridi Līsbeta tika uz kājām, jau nākamajā mirklī bija atkal zemē, ripoja un krita lejup no stāvas kraujas, piezemējoties uz neliela pakalna līdzās sīkai ūdens peļķei. Līsbeta paspēja redzēt ūdeni iekrāsojamies asinīs, pirms pielēca kājās un ienira dziļāk mežā. Aiz viņas bija dzirdamas balsis un tuvojošās mašīnas rūkoņa. Tomēr viņa ne brīdi neapsvēra iespēju apstāties. Viņa vēlējās tikai bēgt.

Jans Bublanskis Līsbetu nepamanīja, meža ielokā bija redzami tikai divi vīrieši, kuri grasījās kāpt lejup no kraujas. Līdzās viņiem bija pelēks busiņš, novietots ar priekšpusi pret ceļu. Nebija skaidrs, kā rikoties. Bublanskis uzsauca: - Stāt, policija, stāviet! -pavērsis pret vīriešiem ieroci.

Mežā bija neciešami karsts, un viņa ķermenis šķita smagnējs. Bija grūti elpot, turklāt vīrieši, pret kuriem viņš bija pavērsis ieroci, likās jaunāki un spēcīgāki, un pilnīgi noteikti arī veiklāki. Tomēr, pārlaidis skatienu apkārtnei un ieklausījies skaņās, viņš secināja, ka situācija tiek kontrolēta. Amanda Floda atradās pavisam netālu, un ceļā bija vairākas policijas patruļas. Turklāt vīrieši likās neapbruņoti un pārsteigti, un Bublanskis uzkliedza:

- Nekādas muļķības! Jūs esat ielenkti. Kur ir Salandere?

Vīrieši neatbildēja, tikai nervozi lūkojās uz busiņa aizmugurējām durvīm, kas stāvēja vaļā. Bublanskis saprata, ka briesmas draud no tās puses, no kāda, kas kustējās pavisam lēni un mērķtiecīgi. Un, lūk, tur jau viņa stāvēja: ar pēdējiem spēkiem turējās taisni, līķa bālumā un asiņainu dunci rokās - Benito Andešone. Viņa grīļojās, pieskārās savai galvai un uzkliedza viņam, it kā noteicēja būtu viņa:

- Kas tu tāds?

- Es esmu komisārs Jans Bublanskis. Kur ir Līsbeta Salandere?

- Mazā žīdene? - viņa atbildēja ar pretjautājumu.

- Es prasīju, kur ir Līsbeta Salandere?

- Es minēšu: viņa ir mirusi, - Benito izspēra un, vēlreiz pavicinājusi savu dunci, lēni tuvojās viņam. Bublanskis uzkliedza, lai viņa apstājas.

Bet Benito turpināja iet, it kā ierocis vīrieša rokās neko nenozīmētu, un jau atkal bļāva kaut ko antisemītisku. Bublanskis iedomājās, ka Benito nav pelnījusi, lai viņu tā vienkārši nošauj. Jo citādi viņa nedabūs izbaudīt visus elles lokus. Taču šāvienu raidīja Amanda Floda. Viņa iešāva Benito kreisajā kājā, un neilgi pēc tam klāt jau bija kolēģi un viss bija beidzies. Taču Līsbetu Salanderi viņi tā ari neatrada, tikai viņas asinis busiņā.

Līsbetu bija aprijis mežs.

- Kas notika ar Leo? - jautāja Mīkaels.

Dans ielēja vēl baltvīnu un palūkojās uz aizgriezto gleznu un tad uz darbnīcas logu.

- Viņš klīda apkārt, - Dans atbildēja.

- Vai viņš ir dzīvs?

- Jā, Leo klīda apkārt, - Dans atkārtoja. - Klīda starp kokiem, gāja pa riņķi. Viņš streipuļoja un krita, un viņam bija slikti. Viņš, turot plaukstās, kausēja sniegu un to ēda. Viņš dzēra sniegu... tad kļuva vēls. Leo kliedza. Sauca: “Palīgā, palīgā, vai tur kāds ir?” Taču neviens viņu nedzirdēja. Pēc vairāku stundu klīšanas viņš nonāca uz kāda pakalna, kuram bija stāva nogāze, pa to varēja nošļūkt lejā. Tad viņš attapās kādā pļavā, plašā vietā, kas likās pazīstama, it kā viņš kādreiz būtu tur bijis, varbūt sen atpakaļ, vai ari sapņojis par to. Tālāk, viņpus pļavai, mežmalā vīdēja ēka ar plašu verandu. Leo piestreipuļoja pie tās un pieklauvēja. Tur dzīvoja kāds jauns pāris, Stīna un Henriks Norebringi. Ja vēlies, vari pārbaudīt. Viņi gatavojās Ziemassvētkiem. Saiņoja dāvanas abiem mazajiem dēlēniem un pirmajā brīdī bija pārbijušies līdz nāvei. Leo noteikti izskatījās šausmīgi. Taču viņš tos nomierināja, sakot, ka nav novaldījis automašīnu un iebraucis kokā, pazaudējis telefonu un, visticamāk, viņam ir smadzeņu satricinājums. “Esmu tikai nomaldījies,” tā viņš apgalvoja, un, manuprāt, tas bija izklausījies ticami.

Pāris viņam palīdzēja, ļāva ieiet karstā vannā. Vēlāk Leo tika pie tīrām drēbēm un siltām vakariņām - Ziemassvētku šķiņķa, karstvīna un šņabja un viņam kļuva aizvien labāk. Bet viņš nezināja, ko iesākt. Par visu vairāk viņš vēlējās sazināties ar mani. Taču atcerējās, ka Rākela bija paņēmusi manu telefonu, un vēl viņš baidījās, ka arī mans e-pasts tiek kontrolēts, tāpēc viņš nezināja, ko iesākt, vismaz iesākumā ne. Taču Leo ir gudrs. Viņš domā soli tālāk nekā mēs, pārējie, tāpēc nolēma nosūtīt kodētu ziņu, kas izklausītos pavisam nevainīga, kaut ko tādu, ko es varētu saņemt dienu pirms Ziemassvētkiem.

- Ko viņš izdarīja?

- Viņš aizņēmās vīrieša telefonu un uzrakstīja man:

Congrat Daniel, Evita Kohn wants to tour with

you in US in February. Please send a confirmation. Django. Will be a Minor Swing. Merry Christmas I^17

- Labi, - Mikaels sacīja. - Man šķiet, es nedaudz saprotu. Bet pastāsti - kā viņš to bija domājis?

- Sākumā viņš negribēja izmantot manu jauno vārdu. Viņš pat izvēlējās mākslinieci, par kuru bija pārliecināts, ka es kopā ar viņu nekad nespēlēšu, un tādā veidā mani neviens nevarētu atrast, tomēr galvenais ir kas cits - viņš parakstījās kā...

- ...Džango.

- Tieši tā, Džango, un ar to būtu pieticis, lai es saprastu, bet tad viņš pierakstīja: Will be a Minor Swing.

Dans pieklusa un iegrima pārdomās.

- “Minor Swing" ir ārkārtīgi dzīvespriecīgs skaņdarbs. Patiesībā vārds “dzīvespriecīgs” nav piemērotākais apzīmējums. Tajā ir jūtamas arī tumšas notis. Džango un Stefans Grapelli to sarakstīja kopā. Mēs ar Leo to noteikti esam spēlējuši četras piecas reizes. Mums šis skaņdarbs ļoti patika. Vienīgi tas, ka...

-Jā?

- Pēc tam kad Leo nosūtīja ziņu, viņam atkal kļuva sliktāk. Viņš sabruka un tika novietots uz dīvāna. Viņam bija grūti elpot, lūpas atkal kļuva zilas. Bet par to es neko nezināju. Es sēdēju Leo dzīvoklī. Bija vēls. Mēs tur bijām visi trīs - es, Benjamins un Rākela Greica. Arī toreiz es dzēru vīnu. Lēju tik iekšā, kamēr Rākela jau kuru reizi gāja visam cauri, savam pretīgajam plānam, ko bija izperinājusi. Es biju satriekts, bet tēloju līdzi. Piekritu, ka kopš tā brīža būšu Leo un darīšu tieši tā, kā viņa saka. Pēc tam mēs pārrunājām detaļas: kā es pasūtīšu jaunas kredītkartes un tikšu pie jauniem PIN kodiem, kā apciemošu Vīveku Stokholmas slimnīcā, tēlodams Leo, un kā paņemšu atvaļinājumu un aizceļošu, lasīšu par finanšu tirgiem un centīšos atradināties no amerikāņu un Norlandes dialekta. Mēs to visu pārrunājām. Rākela paokšķerēja dzīvoklī un atrada Leo pasi un dokumentus, un ļāva man trenēties, atdarinot viņa parakstu, vēl man tika izteikti norādījumi par visām iespējamām lietām. Tas bija grūti izturams, turklāt noskaņojums bija pagalam bēdīgs - es, Daniels, varētu tikt iesēdināts cietumā par sava brāļa slepkavību un, būdams Leo, riskēju nonākt cietumā par dažādām mahinācijām un nodokļu pārkāpumiem. Es sēdēju kā paralizēts, raugoties Rākelā. Vai arī tikai mēģināju paskatīties uz viņu, tomēr lielākoties novērsos vai aizvēru acis, iztēlojoties, kā Leo streipuļo pa mežu un pazūd tumsā un aukstumā. Es nezināju, vai viņš izķepurosies vai ne. Iedomājos, kā viņš guļ sniegā, nosalis līdz nāvei, un man bija grūti saprast, ka Rākela tādā brīdī spēj kalt plānus. Viņa noteikti redzēja, ka es netikšu ar to galā, ka sabrukšu pie pirmajām problēmām, un tagad atceros, kā viņa veltīja Benjamiņam jautājošus skatienus.

Un tad viņa sāka uzkopt. Kaut ko tīrīt. Salika kārtībā pildspalvas, noslaucīja galdus un krēslus, visu laiku kaut ko kārtoja, meklēja, sakopa. Vienā brīdī viņa izņēma no kabatas manu mobilo telefonu un ieraudzīja Leo īsziņu. Viņa izlasīja to un sāka izjautāt par maniem draugiem un biznesa partneriem, ar mūziku saistītajiem kolēģiem, un es atbildēju, cik labi vien spēju, - daļu patiesības, tā man liekas, bet lielākoties puspatiesību un melus. īsti nezinu. Jo no pārdzīvojumiem knapi spēju parunāt, un tomēr... Tu zini, lai ietaupītu naudu, es biju iegādājies zviedru SIM karti, un tikai retajiem bija mans zviedru numurs, tāpēc īsziņa mani ieintriģēja. “Kas tur bija rakstīts?” es jautāju, cik vienaldzīgi vien spēju. Rākela man to parādīja, un, kad biju to izlasījis... ir grūti aprakstīt sajūtas... Jutos tā, it kā dzīve būtu atgriezusies. Bet es noteikti biju ļoti piesardzīgs. Un šķiet, Rākela neko nepamanīja. “Tas ir darbs, vai ne?” viņa jautāja. Es pamāju ar galvu, un viņa sāka skaidrot, ka turpmāk man jāatsakās no tādiem piedāvājumiem, atņēma man telefonu un nolasīja vēl vienu lekciju. Bet es viņā vairs neklausījos. Tikai māju ar galvu, spēlēju teātri, un man pat izdevās izklausīties ieinteresētam: “Pie cik daudz naudas es tikšu?” es jautāju. Viņa atbildēja, nosaucot precīzu summu, vēlāk es sapratu, kas tas bija pārspīlējums, it kā mans lēmums piekrist viņas spēlei būtu atkarīgs no miljoniem. Tobrīd pulkstenis bija jau pusdivpadsmit naktī. Mēs stundām ilgi bijām sēdējuši, un es biju pārguris līdz nāvei un, visticamāk, arī pamatīgi piedzēries. “Man vairs nav spēka,” es sacīju. “Gribu iet gulēt.” Atceros, ka Rākela samulsa. Vai viņa baidījās atstāt mani vienu? Nezinu. Taču beigu beigās viņa nonāca pie secinājuma, ka būs vien uz mani jāpaļaujas, bet es, nobijies, ka viņa varētu pārdomāt, neuzdrošinājos palūgt atpakaļ savu telefonu. Tikai stāvēju kā pārakmeņojies, māju ar galvu visiem viņas izteiktajiem draudiem un solījumiem un teicu “jā, jā” un “nē, nē” vietā un nevietā.

- Bet tas izdevās.

- Viss izdevās, jo es koncentrējos tikai uz vienu - atcerēties skaitļus, kurus biju redzējis telefona displejā. Es atcerējos pēdējos piecus. Taču par pārējiem nebiju pārliecināts. Rakājos atvilktnēs un mēteļu kabatās un beigu beigās atradu Leo mobilo telefonu, un - viņam tik raksturīgi - tam nebija koda. Es izmēģināju visus iespējamos variantus, pamodināju neskaitāmus cilvēkus un nonācu pie numura, kas neeksistēja. Taču neviens no izmēģinātajiem variantiem nebija pareizs, un es lamājos un raudāju, jo biju pārliecināts, ka Rākela drīz saņems no Leo jaunu īsziņu un viss saies grīstē. Tad es atcerējos ceļa zīmi, ko biju redzējis, tieši pirms mēs apstājāmies. Uz tās bija rakstīts “Vidokra", tad es domāju, ka Leo, visticamāk, saņēmis palīdzību turpat netālu, un tāpēc...

- Tu meklēji Vidokru un ciparu kombināciju?

- Jā, es meklēju to un diezgan ātri atradu Henrika Norebringa numuru. Internets ir neparasta vieta, vai ne? Es pat atradu attēlu ar viņa māju. Redzēju, cik vecs viņš ir, varēju atrast apkārtnē esošo māju novērtējumu un visu citu, un tad es atceros, kā uz brīdi saminstinājos - rokas man trīcēja.

- Pēc tam tu piezvanīji, vai ne?

- Es piezvanīju. Vai mēs varam paņemt pārtraukumu?

Mīkaels negribīgi pamāja ar galvu un nolika plaukstu uz Dana

pleca. Tad viņš devās uz pieliekamo un ieslēdza mobilo telefonu. Jau nākamajā mirklī telefons sāka pīkstēt un vibrēt, un viņš bija spiests apskatīties, kas par lietu. Galu galā nolamājās un devās atpakaļ. Viņš rūpīgi apsvēra vārdus.

- Lai kas arī būtu noticis, Dan, es ceru, ka tu saproti: mums tas jāpublicē pēc iespējas ātrāk, ari tevis paša labā, - viņš vēl piebilda. - Es priecātos, ja tu paliktu šeit, darbnīcā, ņemot vērā apstākļus. Es palūgšu, lai pie tevis atbrauc mana kolēģe un priekšniece Ērika Bergere. Vai esi ar mieru? Viņa ir ļoti laba un uzticama persona. Tev viņa patiks. Bet man ir jādodas prom.

Dans Brodijs apjucis pamāja ar galvu un uz mirkli izskatījās tik bezpalīdzīgs, ka Mīkaels viņu draudzīgi apskāva, tad pasniedza darbnīcas atslēgas un pateicās.

- Tas bija ļoti drosmīgi no tavas puses atklāt patiesību. Es nevaru vien sagaidīt, kad dzirdēšu turpinājumu.

Pēc tam Mīkaels devās ceļā un jau kāpņu telpā pa kriptēto līniju zvanīja Ērikai. Un, kā jau varēja domāt, Ērika apsolīja nekavējoties doties uz darbnīcu. Pēc tam viņš atkal un atkal centās sazvanīt Līsbetu. Bet viņas telefons, šķiet, atradās ārpus uztveršanas zonas, tāpēc viņš zvanīja komisāram Janam Bublanskim.

23. NODAĻA 22. JŪNIJS

Janam Bublanskim vajadzētu būt apmierinātam. Viņš bija notvēris gan Baširu, gan Razanu Kāzi, ari Benito Andešoni un vēl kādu zināmās aprindās pazīstamu Svāvelšes motokluba biedru. Taču viņš nebija apmierināts. Ne mazākajā mērā. Gan Upsālas, gan Stokholmas policijas patruļas bija pārmeklējušas mežu ap Vāda-būšēnas ezeru, taču neko nebija atradušas, vien asinis busiņā un uzlauztu vasarnīcu - ar asins traipiem un mazāku sporta kurpju nospiedumiem - tālāk pakalnā. Tas bija prātam neaptverami. Līsbetai bija nepieciešama tūlītēja medicīniskā palīdzība. Ārsti jau bija ceļā. Bet viņa atradās necaurejamā mežā, tālu no ceļiem un civilizācijas. Un, iespējams, nebija pat apjautusi, ka palīdzība ir tepat tuvumā, viņa bija bēgusi, glābjot sev dzīvību. Bija grūti to apzināties. Tomēr, ja Benito duncis bija trāpījis kādam dzīvībai svarīgam orgānam, tad Salanderei neklājas viegli, iespējams, viņa pat ir kritiskā stāvoklī. Kāpēc viņa nekad nerīkojas kā citi?

Bublanskis jau bija ieradies policijas iecirknī Bergsgātanā un bija ceļā uz savu kabinetu, kad iezvanījās mobilais telefons. Zvanīja Mīkaels Blumkvists, un komisārs lielos vilcienos atstāstīja notikumus. Varēja just, ka viņa teiktais ir spēcīgi satraucis žurnālistu. Mīkaels uzstādīja virkni jautājumu un tikai tad ķērās pie iemesla, kāpēc bija zvanījis, - viņš bija sapratis, kāpēc tika nogalināts Holgers Palmgrēns. Vēl viņš sacīja, ka pie šī temata atgriezīsies, cik ātri vien varēs, taču tagad viņam jāatrisina vēl kāda problēma. Bublanskis neredzēja citu iespēju kā vien nopūsties un piekrist.

Decembris pirms pusotra gada

Pulkstenis rādīja desmit minūtes pāri divpadsmitiem. Beidzot bija iestājusies Ziemassvētku nakts, uz āra palodzes blīvējās smags, slapjš sniegs. Debesis aiz loga bija melnas un pelēkas. Pilsēta dusēja. Bija dzirdamas vien atsevišķas automašīnas no Kārlavēgenas puses. Dans sēdēja dīvānā ar Leo mobilo telefonu rokā un viss trīcēja. Viņš bija sastādījis Henrika Norebringa Vidokras numuru.

Signāli sauca un atbalsojās viņā, bet atbildes nebija. Jau atkal ieslēdzās automātiskais atbildētājs un ziņojums noslēdzās ar atkārtotu “lai tev jauki, lai tev jautri”. Dans izmisis aplūkoja dzīvokli. Te nekas vairs neliecināja par nesen notikušo drāmu. Dzīvoklis oda pēc dezinfekcijas līdzekļiem, un viņš atkal apsēdās viesistabā, kurā bija uzturējies veselu nedēļu, un zvanīja un zvanīja. Zvanīja un lādējās. Viņš bija apjucis, skatiens nemierīgi šaudījās apkārt.

Pat šeit bija manāmas Rākelas Greicas pēdas. Kā viņa varēja būt tik mierīga? Viņa bija visu kārtojusi, slaucījusi, tīrījusi, ari viesistabu, un viņš juta, ka vēlas apgriezt visu ar kājām gaisā, radīt nekārtību un haosu, saplēst gultā palagu, spilvenu, mest grāmatas pret sienu, tādā veidā aizslaucīt viņas klātbūtni. Tomēr viņam nepietika spēka. Viņš tikai lūkojās laukā pa logu, ieklausoties kādā skaņdarbā, kas plūda augšup no zemākiem stāviem. Varbūt pagāja minūte vai divas, un viņš atkal paņēma mobilo telefonu. Bet nepaspēja sastādīt numuru. Mobilais telefons iezvanījās, un viņš steigšus atbildēja - iekarsis un gaidpilns.

Tā pati balss, kas automātiskajā atbildētājā, tomēr tagad tā neizklausījās tik moža, drīzāk nopietna un nedroša, it kā būtu noticis kas šausmīgs.

- Vai Leo tur vēl ir? - Dans jautāja.

Tomēr atbildi nesaņēma. Tikai neskaidri elpas vilcieni, patiesībā - pilnīgi nekas. Klusums, kas ne vien vēstīja par katastrofu, bet arī atsauca atmiņā mežā piedzīvotās bailes. Viņš atcerējās Leo lūpu aukstumu, nespodrās acis un centienus atgriezt dzīvību viņa plaušās.

- Vai viņš tur vēl ir? Vai viņš ir dzīvs?

- Uzgaidi! - balss beidzot noteica.

Klausulē sprakšķēja. Fonā raudāja bērns, un kaut kas tika novietots uz galda. Kaut kas tika grūstīts, un bija dzirdami trokšņi. Laiks gāja. Pēkšņi - no nekurienes - atgriezās dzīve, pasaule un krāsas.

- Dan? - sacīja tik labi pazīstamā balss.

- Leo! - viņš iesaucās. - Tu esi dzīvs!

- Man klājas labi. Vienubrīd gan atkal kļuva sliktāk un piemetās krampji, bet Stīna, viņa ir medmāsa, viņa man palīdzēja.

Leo sacīja, ka guļot dīvānā, sasegts ar divām segām. Viņš runāja mierīgā un savaldīgā balsī, bet likās, īsti nezina, ko teikt, esot pie svešiem cilvēkiem. Taču viņš pieminēja Džango un “Minor Swing”.

- Tu izglābi man dzīvību, - Leo sacīja.

- Jā, tā šķiet.

- Tas ir kas milzīgs.

- Tu gribēji teikt, ka tas bija kā... svings.

- Nav nekā labāka par svingu, brāl.

Dans neatbildēja, tikai iegrima svētsvinīgā klusumā.

- Contra mundum, - Leo beidzot noteica.

- Ko? - Dans pārjautāja.

- Mēs pret visu pasauli, draugs. Tu un es.

Viņi nolēma tikties viesnīcā Hoteli Amaranten Kungsholms-gātanā, netālu no rātsnama. Leo bija pārliecināts, ka tur viņi nesastaps nevienu paziņu.

Brāļi pavadīja Pirmo Ziemassvētku ritu viesnīcas ceturtā stāva istabā - aiz aizvilktiem aizkariem plānodami nākotni un... atjaunodami savu savienību, savu paktu. Pēdējā Ziemassvētku tirgus jucekļa laikā Dans bija iegādājies divus mobilos telefonus ar SIM kartēm, ar kuru palīdzību viņi turpmāk sazināsies.

Vēlāk Daniels atgriezās Floragātanā, un, kad Rākela Greica piezvanīja pa fiksēto tālruņa līniju, viņš paziņoja, ka ir nolēmis darīt tā, kā viņa saka. Viņš bija arī aprunājies ar Stokholmas slimnīcas medmāsiņu, kura paziņoja, ka Leo māte ir iemigusi, bet viņai daudz vairs nav atlicis. Viņš novēlēja slimnīcas nodaļai priecīgus Ziemassvētkus un lūdza noskūpstīt Vīveku uz pieres, solot drīz ierasties.

Pievakarē viņš atgriezās Hoteli Amaranten un pastāstīja, cik daudz vien zināja, par mapi, ko Rākela Greica nēsāja līdzi un kas saturēja pierādījumus par finanšu darījumiem un nodokļu pārkāpumiem, kurus Ivars Egrēns bija veicis Leo vārdā un kuru dēļ Leo varētu nokļūt cietumā. Viņš redzēja bezgalīgas dusmas uzplaiksnām brāļa acīs. Redzēja ienaidu, kas viņu nobiedēja, tālab klusi sēdēja, kamēr Leo stāstīja, kā viņi atriebsies Ivaram Egrēnam un Rākelai Grei-cai, un visiem pārējiem iesaistītajiem. Kad Leo bija beidzis, Dans uzlika plaukstu brāļa plecam, tā daloties sāpēs, taču pats nespēja domāt par atriebību. Viņš atcerējās baiļpilno nakts braucienu, atcerējās par kapu mežā līdzās vecajai eglei, atcerējās Rākelas apņēmīgo rīcību, par ietekmīgajiem spēkiem, kas viņu sargāja. Dans ar visu ķermeni juta, ka neuzdrošinās sist pretī, vismaz ne tagad, ne uzreiz, bet varbūt - viņš tikai vēlāk par to iedomājās - tas bija saistīts ar viņa audzināšanu. Viņa domāšana atšķīrās no Leo, viņš

neticēja, ka ir iespējams uzvarēt lielos un varenos, vai ari viņu bija tieši ietekmējis redzētais un piedzīvotais: nežēlastība, ar kādu tie bija rīkojušies. Dans sacīja:

- Protams, mums jāatriebjas, mēs viņus satrieksim, bet mums tam jāsagatavojas, vai ne? Mums jāiegūst pierādījumi. Jāsagatavo pamats. Vai mēs to nevarētu uztvert kā iespēju kaut kam jaunam?

Taču Dans pats nesaprata, ko cenšas pateikt. Pirmajā mirklī argumenti šķita nepārliecinoši - tukša muldēšana. Taču pamazām tie ieņēma formu un saturu, un pēc daudzu stundu ilgām diskusijām bija radies plāns, ar katru bridi kļūdams aizvien pamatīgāks. Viņi saprata, ka jārīkojas ātri. Citādi Rākela Greica un viņas organizācija drīz vien sapratīs, ka ir apmuļķoti.

Jau Pirmo Ziemassvētku dienā Leo bija veicis pārskaitījumu uz Dana Brodija bankas kontu. Un solīja drīz pārskaitīt vēl. Pēc tam viņš Dana vārdā pasūtīja biļeti uz Bostonu. Bet braucējs nebija Dans. Tas bija Leo, pārģērbies par Danu, ar Dana amerikāņu pasi un visu pārējo.

Bija Otrie Ziemassvētki. Dans palika Leo dzīvoklī un gaidīja ciemiņu - Rākelu Greicu, lai nospraustu vadlīnijas savai turpmākajai dzīvei. Viņš labi tēloja savu lomu, un, ja arī reizēm neizskatījās tik apjucis, kā vajadzētu, Rākela Greica to skaidroja ar to, ka Dans jau ir iejuties jaunajos apstākļos. “Citos mēs redzam paši savu ļaunumu,” Leo vēlāk telefonsarunā sacīja.

Divdesmit astotajā decembrī Dans sēdēja pie Leo mātes Stokholmas slimnīcā, un nevienam, protams, neradās nekādas aizdomas. Un tas deva viņam drosmi. Viņš bija pieklājīgi apģērbies un daudz neko nerunāja. Centās izskatīties satriekts un nosvērts vienlaikus un brīžiem pat kļuva aizkustināts, lai gan sēdēja pie cilvēka, kuru nekad iepriekš nebija saticis. Vīveka Manheimere bija izkāmējusi un bāla.

Kāds bija sakārtojis viņai matus un uzlicis nedaudz kosmētikas. Galva bija novietota augstāk uz diviem spilveniem. Viņa bija smalka un līdzinājās mazam putnēnam. Tobrīd viņa gulēja. Mute bija pavērta, klusa ieelpa un izelpa. Vienā brīdī - viņš juta, ka tas nepieciešams, - Dans noglāstīja sievietes plecu un roku. Viņa atvēra acis un kritiski viņu uzlūkoja. Tas bija ļoti nepatīkami, lai gan viņš nesatraucās. Vecajai kundzei sistēmā bija ievadīts labi daudz morfīna, un vienmēr varēja atrunāties, ka viņai rēgojas.

- Kas tu esi? - viņa jautāja.

Viņas asajā, stūrainā sejā izlauzās kaut kas skarbs un apsūdzošs.

- Tas esmu es, mammu, Leo, - viņš atbildēja.

Sieviete likās saprotam atbildi. Viņa norija siekalas un

šķita atgūstam spēkus. Tad sacīja:

- Tu nekad nekļuvi par to, par ko mēs tevi centāmies izaudzināt, Leo. Tu mani un tēti ļoti pievīli.

Dans aizvēra acis un atcerējās visu, ko Leo bija stāstījis par tēvu un māti. Viņš atbildēja - to izdarīt bija pārsteidzoši viegli -, bet varbūt tieši tādēļ, ka sieviete viņam bija sveša:

- Arī tu nebiji tāda, kā es cerēju. Tu mani nesaprati. Tu pievīli mani.

Sieviete pārsteigta un samulsusi skatījās uz viņu. Dans piebilda:

- Tu pievīli Leo. Tu pievīli mūs - gluži kā jūs visi.

Tad viņš piecēlās un devās prom. Nākamajā dienā, divdesmit devītajā decembrī, Vīveka Manheimere nomira. Dans e-pastā uzrakstīja, ka nespēj doties uz bērēm. Piezvanīja Ivaram Egrēnam, lai pateiktu, ka paņems atvaļinājumu. Pretī saņēma lamas un apvainojumus par bezatbildīgu rīcību, taču uz tiem neatbildēja. Ceturtajā janvārī - pēc tam kad bija saņēmis Rākelas piekrišanu - arī viņš pameta valsti.

Viņš aizlidoja uz Ņujorku, vēlāk Vašingtonā abi brāļi satikās. Kopā viņi pavadīja nedēļu, pirms atkal šķirās. Leo iepazinās ar džeza mūziķiem Bostonā un kaut kā centās tiem paskaidrot, kāpēc ir sācis spēlēt klavieres, taču ilgi turējās nomaļus un neuzdrošinājās uzstāties publiski. Viņš satraucās par savu zviedru akcentu un ilgojās pēc mājām, līdz nolēma pārcelties uz Toronto, kur iepazinās ar Mariju Denveri. Viņa bija gados jauna mājokļu iekārtošanas dizainere, kura sapņoja kļūt par mākslinieci un kura tai laikā kopā ar māsu apsvēra domu dibināt pati savu uzņēmumu, taču nebija droša, vai spēs uzņemties šādu atbildību. Leo -jeb Dans, kā viņš sevi tobrīd sauca, - palīdzēja ar sākumkapitālu un aktīvi piedalījās valdē, neilgi pēc tam pāris iegādājās māju Hogsholovā Toronto. Viņš regulāri spēlēja klavieres ar nelielu grupu prasmīgu amatiermūziķu, kuri visi bija ārsti.

Dans ilgi jutās apjucis un daudz ceļoja pa Eiropu un Āziju, spēlēja ģitāru un ar lielu aizrautību interesējās par finanšu tirgiem. Viņš juta - vai vismaz domāja -, ka spēs sniegt jaunu skatījumu uz finanšu tirgu attīstību, un beigu beigās nolēma ieņemt Leo vietu Alfrēda Egrēna uzņēmumā. Tas sakrita ar plānu uzzināt, kādus pierādījumus Rākela un Ivars Egrēns ir savērpuši pret brāli. Viņš saprata, ka ar to nebūs viegli tikt galā. Tāpēc noalgoja vienu no Stokholmas labākajiem advokātiem - Bengtu Vālinu, kurš izanalizēja vērienu, ar kādu Leo vārdā tika veikti darījumi Mossack Fonseca Panamā, un beigās deva padomu neko neuzsākt.

*

Laiks gāja, un, kā jau tas mēdz notikt, dzīve normalizējās. Dans un Leo gaidīja izdevīgu brīdi un slepus uzturēja ciešu kontaktu. Arī dienā, kad Dans nozuda no Alfrēda Egrēna uzņēmuma foajē,

viņi bija sazvanījušies. Leo ilgi bija apsvēris un lūdzis viņam pašam izvērtēt, vai ir pienācis laiks visu atklāt, un piebildis, ka diez vai atradīsies piemērotāka persona par Mīkaelu Blumkvistu. Un tieši tālab Dans bija sācis runāt, lai gan joprojām nebija izstāstījis par Leo jauno dzīvi.

Viņš iedzēra vēl nedaudz vīna un vēlreiz piezvanīja uz Toronto, un pēc tam pavadīja laiku ilgā telefonsarunā, kas pārtrūka vien tad, kad sadzirdēja diskrētus klauvējienus pie durvīm. Bija ieradusies Ērika Bergere.

Rākela Greica ar lielu piepūli, juzdamās ļoti slikti, bija atgriezusies Hamngātanā - iekāpusi taksometrā, lai dotos uz Karlbergs-vēgenu, ar domu ātrāk tikt mājās un nokļūt līdz gultai. Taču pusceļā viņa bija sākusi uz sevi dusmoties. Tas nebija viņas garā padoties slimībai vai vispār jebkādām grūtībām. Viņa nolēma cīnīties par katru cenu un izmantot visus sakarus un iesaistītos -visus, izņemot Martinu Steinbergu, kurš bija sabrucis pēc tam, kad ar viņu atkārtoti bija sazinājusies policija. Tie dzina pēdas Blumkvistam un Danielam Brolinam. Viņa aizsūtīja Benjamiņu uz Millennium telpām Jētagātanā, kā arī uz Mīkaela dzīvokli Bel-mansgātanā. Taču Benjamins atdūrās pie slēgtām durvīm, un beigās viņa padevās un ļāva viņam aizvest sevi no biroja Alvīkā uz dzīvokli Karlbergsvēgenā. Mērķis bija nevis beidzot atpūsties, bet gan iznīcināt svarīgākos projekta dokumentus, kurus uzglabāja mājās - seifa aiz drēbju skapja guļamistabā.

Pulkstenis tobrīd bija puspieci pēcpusdienā. Vēl joprojām bija neizturami karsts, tāpēc viņa ļāva Benjamiņam palīdzēt viņai izkāpt no mašīnas. Šoreiz tas patiešām bija nepieciešams. Rāke-lai bija grūti pārvietoties. Viņa bija bāla un apjukusi pēc dienā piedzīvotās spriedzes un koncentrēšanās. Melnais polo krekls mirka sviedros, un viņa jutās slikti. Pamatīgi reiba galva. Tomēr Rākela iztaisnoja muguru un palūkojās augšup - uz debesīm, un skatienā uz brīdi pavīdēja uzvaras prieks. Jā, varbūt viņu pieķers un apsūdzēs. Tomēr viņa bija cīnijusies - tā bija viņas pārliecība - par ko tādu, kas bija daudz lielāks, nekā citi spēja iedomāties, - par zinātni un nākotni. Un viņa bija nolēmusi aiziet ar godu. Bija nozvērējusies, ka neviens viņu nesalauzīs un viņa cīnīsies līdz pēdējam, lai cik slima arī būtu.

Viņi bija nonākuši gandrīz līdz mājas durvīm, kad Rākela palūdza Benjamiņam apelsīnu sulu, ko viņš pa ceļam bija viņai nopircis, un, lai gan parasti viņa tādu žestu uzskatītu par nepieklājīgu, Rākela Greica dzēra tieši no pudeles. Tas nedaudz palīdzēja atgūt spēkus. Pēc tam viņi ar liftu devās uz septīto stāvu. Rākela bija jau atslēgusi durvis un norādījusi Benjamiņam atslēgt signalizāciju, un jau grasījās pārkāpt pāri slieksnim, kad pēkšņi šausmās sastinga, - pametusi skatienu zemāk kāpņu laukumiņā, viņa redzēja tuvojamies bālu stāvu, jaunu sievieti, kas šķita kā izrāpusies no kapa.

Līsbeta Salandere tieši tā arī izskatījās. Seja bija pārdabiski bāla, acis - asinīm pieplūdušas, bet vaigus “rotāja” zaru un krūmu uzplēstas brūces; varēja redzēt, ka viņa iet ar krietnu piepūli. Tomēr kopskats bija daudz labāks nekā pirms stundas, jo viņa bija iegādājusies jaunu T kreklu un džinsus lietoto apģērbu veikalā Uplandsgātanā, bet asiņainās drēbes izmetusi atkritumos.

Telenor veikalā viņa bija nopirkusi mobilo telefonu un netālajā aptiekā - pārsējus un ūdeņraža pārskābi. Stāvēdama ielas vidū, viņa no gurna bija norāvusi brūno plāksteri, kuru bija atradusi kādā vasarnīcā un pielīmējusi, lai apturētu asiņošanu, un tā vietā uzlika jaunu.

īsu brīdi Vādabūšēnas ezera mežos viņa bija gulējusi bez samaņas. Kad atjēdzās, īsti neattapa, kur atrodas; vēlāk viņa bija pieraususies kājās, virves, ar kurām bija sasaistītas rokas, -pārgriezusi pret kādu klints šķautni. Tikusi līdz ceļam nr. 77, viņa bija apturējusi vecu Rover, kuru vadīja kāda jauna meitene, un devusies ar to līdz Vāsastānai, kur bija pievērsusi sev vispārēju uzmanību. Jo bija izskatījusies slima un bīstama - vismaz saskaņā ar liecinieka Šela Ūves Strēmgrēna teikto pamanot viņu ieejam kādās durvīs Karlbergsvēgenā. Viņa pat neieskatījās lifta spogulī, jo saprata, ka tas nebūs nekas uzmundrinošs. Līsbeta jutās drausmīgi. Un ne jau tāpēc, ka duncis būtu skāris dzīvībai svarīgus orgānus, drīzāk gan tādēļ, ka bija zaudēts daudz asiņu, un Līsbeta jutās tā, it kā kuru katru brīdi varētu paģībt.

Greicas jeb Nordinas dzīvoklī - tā bija norādīts uz durvim -neviena nebija, un Līsbeta apsēdās kāpņu laukumiņā stāvu zemāk un rakstīja ziņu Blumkvistam. Atpakaļ viņa saņēma neskaitāmus uzmundrinājumus un rūpju pilnus vārdus. Viņa tikai vēlējās zināt, ko viņš paspējis uzzināt. Mikaels sniedza īsu atstāstu, Līsbeta izlasīja, pamāja ar galvu, aizvēra acis, bet juta, ka sāpes un nelabums atkal pieņemas spēkā, un tikai ar lielu piepūli spēja pretoties impulsam nogulties zemē un vaidēt. Uz bridi likās, ka vairs nespēj saņemties vai vispār ko iesākt lietas labā. Taču tad viņa iedomājās par Holgeru.

Atcerējās, kā viņš bija iebraucis Flodberjā savā ratiņkrēslā, un saprata, cik ļoti daudz šis vīrs viņai nozīmēja. Bet galvenokārt domāja par to, ko Mikaels tika teicis par viņa nāvi, un tagad viņa vairs nešaubījās: vienīgi Rākela Greica bija spējīga nogalināt veco vīru, un šī doma deva spēku. Viņa saprata, ka Holgers ir jāatriebj. Saprata, ka jāuzbrūk ar visu spēku, lai cik slikti arī justos, un tieši tāpēc Līsbeta iztaisnoja muguru un apņēmīgi pakratīja galvu. Beigu beigās, pēc desmit vai piecpadsmit minūšu ilgas gaidīšanas, šūpojošais lifts apstājās stāvu virs viņas. Atvērās durvis, un no lifta izkāpa milzīgs vīrietis gadus piecdesmit vecs un pavecāka sieviete melnā polo kreklā. Dīvainākais bija tas, ka Līsbeta uzreiz viņu atpazina, - pēc stājas, it kā Greica tikai ar savu taisno muguru vien būtu atsaukusi Lisbetu atpakaļ bērnības atmiņās.

Taču viņai nebija laika par to domāt. Viņa nosūtīja īsziņas Bub-lanskim un Mūdigai un piecēlās - ne īpaši stabili un acīmredzot arī ne īpaši klusi. Greica viņu sadzirdēja. Viņa pagriezās un ieskatījās Līsbetai tieši acis, sākumā ar pārsteigumu un pēc tam, kad noteikti bija viņu atpazinusi, - ar bailēm un naidu. Tomēr nekas nenotika. Līsbeta apstājās kāpņu telpā, ar roku piespiedusi brūci.

- Mēs atkal tiekamies, - viņa sacīja.

- Tu kavējies.

- Tomēr sajūta tāda, it kā viss būtu noticis tikai vakar, vai ne?

Rākela Greica neatbildēja uz jautājumu. Tikai nošņāca:

- Benjamin! Atved viņu šurp!

Benjamins pamāja ar galvu un, šķiet, neuztvēra to kā īpaši sarežģītu uzdevumu pēc tam, kad bija nomērījis meiteni ar skatienu un secinājis, ka ir pusmetru garāks un vismaz divreiz platāks. Viņš apņēmīgi tuvojās Līsbetai, un uz priekšu viņu nesa ne vien ķermeņa spēks, bet arī pakāpieni. Līsbeta paspēra strauju soli sāņus. Un ieķērās vīrieša kreisajā rokā, to spēji paraujot. Tajā brīdī Benjamiņa mērķtiecība zaudēja savu jēgu. Viņš paklupa pret kādu pakāpienu un gāzās lejā ar elkoņiem un galvu pa priekšu, atsitoties uz akmens flīzēm. Taču Līsbeta to vairs neredzēja. Viņa metās augšup, iegrūda Rākelu Greicu dzīvoklī un aizslēdza aiz viņām durvis. Itin drīz no ārpuses bija dzirdama dauzīšanās.

Rākela kāpās atpakaļ un ķēra pēc savas brūnās ārsta somas, bet ieguva vien pāris sekunžu pārsvaru. Taču tam nebija nekādas saistības ar somu vai tās saturu. Līsbeta bija tuvu tam, lai paģībtu. Spēka piepūle kāpņu telpā lika nelabumam atgriezties ar jaunu spēku, un sāpju aizmiglotām acīm viņa centās dzīvokli kaut ko saskatīt. Tomēr, par spīti miglainajam skatienam, viņa saprata, ka neko līdzīgu nekad nav redzējusi. Runa nebija par to, ka dzivokli trūka krāsu un viss bija vai nu melns, vai balts. Dzīvoklis bija arī pedantiski tīrs, it kā tajā dzīvotu robots, tīrīšanas mašina, nevis dzīvs cilvēks. Šajā dzīvoklī noteikti nebija neviena puteklīša, it kā viss būtu pamatīgi dezinficēts. Lisbeta sagrīļojās un atspiedās pret melnu kumodi. Viņai likās, ka tūliņ zaudēs samaņu, kad piepeši acs kaktiņā kaut kas nozibēja. Viņai tuvojās Rākela Greica, turēdama rokās kādu priekšmetu, un Līsbeta strauji pakāpās atpakaļ, saprazdama, ka tā ir šļirce. Viņa centās nomierināties un sakopot spēkus.

- Es jau dzirdēju, ka tu mēdz durstīt cilvēkus ar adatām, -Līsbeta sacīja un metās uz priekšu. Tas nebija grūti. Viņa aizspēra šļirci, un tā nokrita uz mirdzoši baltās grīdas, aizripojot tālāk, un, lai gan tai brīdī Līsbetai atkal noreiba galva, viņa spēja noturēties kājās un dažas sekundes koncentrēties tikai uz Rākelu. Bet Līsbetu pārsteidza kas cits - fakts, ka sieviete izturas pārlieku mierīgi.

- Vienkārši nogalini mani. Es miršu ar cieņu, - sacīja Greica.

- Ar cieņu?

- Tieši tā.

- Es nedošu tev tādu iespēju.

Līsbeta izskatījās smagi ievainota un runāja mierīgā, gurdenā balsī. Tomēr Rākela Greica saprata, ka nu reiz ir pienākušas beigas. Viņa palūkojās lejā uz Karlbergsvēgenu un uz sekundi vai divām samulsa. Tad nomierinājās, saprata: nav citas alternatīvas. Jebkas ir labāk nekā nonākt Līsbetas Salanderes nagos, tāpēc viņa spēji atrāva vaļā balkona durvis un metās uz priekšu - paspēja vien sajust baiļpilnas trīsas, kad tieši pie margām tika notverta.

Šķiet, neviena no viņām nebija to pat iedomājusies. Rākelu Greicu izglāba cilvēks, no kura viņa baidījās vairāk nekā no jebkura cita. Tad viņa tika iestumta atpakaļ savā slimīgi tīrajā dzīvoklī un stingri turēta, kamēr Līsbeta čukstēja viņai ausī:

- Tu mirsi, Rākela. Nesatraucies par to.

- Es zinu, - viņa atbildēja. - Man ir vēzis.

- Ar vēzi nepietiks, - sacīja Līsbeta ar tik ledainu dzestrumu balsī, ka bailes iecirtās Rākelā kā asi nagi, un viņa nenoturējās, nepajautājusi:

- Ko tu ar to domā?

Līsbeta pat neskatījās uz viņas pusi. Skatiens raudzījās kaut kur garām.

- Holgers man daudz nozīmēja, - viņa beidzot izspieda, sagrābusi Rākelas delnu tik cieši, ka likās: asinis sastings dzīslās. - Tāpēc saku: ar vēzi nebūs gana, Rākela. Tu mirsi arī no kauna - es apsolu. Un tas būs pats ļaunākais, kas ar tevi jebkad ir noticis. Es pārliecināšos, lai par tevi atrod visus mēslus un lai neviens tevi citādi neatceras kā vien ar sāpēm, kuras esi nodarījusi. Tu tiksi aprakta pati savos mēslos, - Līsbeta turpināja ar tādu pārliecību, ka Rākela tam noticēja, jo īpaši tad, kad Salandere pārstāja izturēties kā bāla zemzemes būtne, bet kļuva mieriga un savaldīga, atvēra durvis un ielaida dažus policistus, kas bija sagrābuši Benjamiņu.

- Labdien, Greicas kundze. Mums būs par ko parunāt. Mēs tikko notvērām jūsu kolēģi, profesoru Steinbergu, - sacīja tumsnējs, pavecs kungs ar vieglu smaidiņu sejā, stādoties priekšā kā kri-minālkomisārs Jans Bublanskis.

Viņa kolēģiem nevajadzēja vairāk par divdesmit minūtēm, lai atrastu seifu aiz drēbju skapja. Rākela pēdējoreiz redzēja Līsbetu, viņai aizejot māsiņas pavadībā. Salandere tā arī nepagriezās. Likās, ka viņas pasaulē Rākela vairs neeksistē.

24. NODAĻA 30. IŪNIJS

Mikaels Blumkvists nedaudz atslābis sēdēja Jētagātanas redakcijas virtuvē. Viņš tikko bija pabeidzis savu garo reportāžu par reģistru un projektu nr. 9. Un, kā ierasts, bija ļoti karsts. Jau divas nedēļas nebija nolijuši ne lāsīte. Viņš izstaipīja muguru un iedzēra nedaudz ūdens, tad uzmeta slepus skatienu zilajam dīvānam biroja atpūtas stūrītī.

Dīvānā, kājas augstpapēžu kurpēs izstiepusi, sēdēja Ērika Ber-gere un pārlasīja viņa rakstu. Viņš nebija īpaši satraucies. Jo bija pārliecināts, ka tā patiešām ir laba lasāmviela un materiāls -ekskluzīvs, kas viņu žurnālam nāks tikai par labu. Tomēr viņš nezināja, kā Ērika reaģēs, un tas nebija atkarīgs tikai no raksta un tajā skartajām ētiskajām problēmām. Tam bija saistība ar abu strīdu.

Viņš bija sacījis, ka nebrauks saulgriežu svētkus svinēt piekrastē, nedz vispār kaut kur, jo ir pārņemts ar savu rakstu. Viņš bija atrunājies, ka pārskatīs Bublanska piešķirtos dokumentus, kā arī turpinās interviju ar Hildu fon Kanterborju, Danu Brodiju un Leo Manheimeru, kurš kopā ar sievu slepus bija atgriezies Stokholmā. Protams, neviens nevarēja apgalvot, ka Mīkaels nebūtu rāvies melnās miesās. Viņš vairāk vai mazāk bija strādājis caurām dienām un naktīm ne vien saistībā ar reportāžu par reģistru,

г

bet ari ar rakstu par Fariju Kāzi. Patiesībā viņš nebija vienīgais raksta autors. Vēl bija arī Sofija Melkere. Tomēr viņš visu laiku palīdzēja, tāpat ari pārrunāja juridiskos procesus ar māsu, kura smagi strādāja, lai Farija tiktu atbrīvota un tiktu pie jaunas dzīves un jaunas identitātes.

Viņš arī uzturēja sakarus ar Sonju Mūdigu, kas vadīja izmeklēšanu lietā, kuru tagad klasificēja kā Jamala Čovdhurija slepkavību, - Baširs, Razans un Kalils Kāzi un vēl divas citas personas bija aizturētas un gaidīja tiesu. Arī Benito tika aizvesta uz Hamerforšas cietumu Hērnēsandā un gaidīja jaunu tiesas procesu. Nereti Mīkaels kavējās garās sarunās ar Bublanski. Viņam vairāk nekā jebkad agrāk bija vajadzīgas tieši sarunas.

Bet beigu beigās arī viņa spēki bija tuvu izsīkumam. Bija nepieciešams pārtraukums, neliela atelpa. Redze dubultojās, bija neizturami karsts, un nebija vairs enerģijas sēdēt mājās Belmans-gātanā pie datora. Tāpēc kādā pēcpusdienā Mīkaels, sajuties vientuļš, zvanīja Mālinai Frodei.

- Dārgā! - viņš sacīja. - Vai tu nevarētu pie manis atbraukt?

Mālina bija pietiekami atsaucīga, lai sarunātu auklīti, ja vien Mīkaels apsola nopirkt zemenes un šampanieti un nebūt vienmēr aizņemtais un nolādētais Kalle Blumkvists. Viņš uzskatīja, ka nosacījumi ir gana pieņemami, tāpēc abi vienojās un pēc neilga brītiņa jau vāļājās gultā un bija laimīgi un apreibuši, aizmirsuši par apkārtējo pasauli... kad negaidīti ar dārgu sarkanvīna pudeli rokās durvīs nostājās Ērika Bergere.

Ērika nekad nebija uzskatījusi Mīkaelu par šķīstības paraugu, jo ari pati nebija bez grēka - viņa bija precējusies un savā dzīvē pieļāvusi ne vienu vien sānsoli. Tomēr viss nāca gaismā, un bija saprotams - ja būtu laiks un vēlēšanās, varētu analizēt iemeslus -, kāpēc viss vienā mirklī bija sagājis grīstē. Tomēr viens no iemesliem bija Mālinas karstasinīgais temperaments un ari tas, ka Ērika bija sajutusies sāpināta un apkaunota - viņi visi bija apkaunoti. Sievietes sāka strīdēties, līdz galu galā pārmetās arī uz viņu, vismaz Ērika viņu sarāja un pēc tam devās prom, aizcirtusi durvis.

Pēc tā notikuma viņa ar Mikaelu bija pārmijusi vien dažas vēsas frāzes un arī tās tikai profesionālā saistībā ar žurnālu. Tagad Ērika sēdēja un lasīja, bet Mīkaels domāja par Līsbetu. Viņa bija izrakstīta no slimnīcas un tūlīt pat aizceļojusi uz Gibraltāru - lai nokārtotu pāris darījumu, kā pati sacīja. Tomēr viņi ik dienas uzturēja sakarus un runāja par Fariju Kāzi un, protams, par izmeklēšanu un atbildīgajiem par reģistru.

Pagaidām sabiedrība neko nezināja par pagātni un kopsakarībām, un aizdomās turamo vārdi lielākajos medijos vēl nebija publicēti. Tieši tāpēc Ērika bija ierosinājusi, ka viņi varētu izdot papildu izdevumu, lai neviens nepaspētu nozagt viņu stāstu. Un, iespējams, tieši tāpēc viņa bija tik satriekta, ieraugot Mīka-elu gultā relaksēti dzeram šampanieti, jo uz spēles bija likts tik daudz. Bet patiesībā Mīkaels savus pienākumus uztvēra pat ļoti nopietni.

Un tagad viņš vēroja Ēriku, kura bija noņēmusi savas lasām-brilles un beidzot piecēlusies, lai nāktu pie viņa uz virtuvīti. Kājās viņai bija džinsi, mugurā - zila blūze, kas bija nedaudz atpogāta. Viņa apsēdās līdzās Mīkaelam pie virtuves galda. Pēc viņas sejas izteiksmes nevarēja noteikt, vai ir gaidāmi aplausi vai kritiski komentāri.

Beidzot Ērika sacīja:

- Es nesaprotu.

- Tas ir dīvaini... - Viņš bija samulsis. - Es cerēju ar šo stāstu ieviest kādu skaidrību.

- Es nesaprotu, kāpēc viņi tik ilgi dzīvoja slepenībā.

- Leo un Dans?

Viņa pamāja ar galvu.

- Kā jau rakstīju, bija dokumenti, ka Leo veicis nelegālus darījumus, un, pat ja tagad ir skaidri pierādīts, ka pie vainas ir Ivars Egrēns un Rākela Greica, kura viņu piespieda, Leo un Dans neatrada citu veidu, kā tikt viņiem klāt. Turklāt - es ceru, ka arī tas ir saprotams, - nevienam no viņiem naudas netrūka. Pastāvīgi tika veikti iespaidīgi pārskaitījumi, un es domāju, ka viņi abi, tēlojot savas lomas, piedzīvoja arī lielu brīvību. Viņi varēja visu sākt no jauna un atrast ko nebijušu. Pat es to varu saprast.

- Un tad viņi iemīlējās.

- Jūlijā un Marijā.

- Attēli ir brīnišķīgi.

- Vismaz kaut kas.

- Mums ir paveicies, ka mums ir labi fotogrāfi, - viņa sacīja. - Bet tu saproti, ka Ivars Egrēns ar mums tiesāsies.

- Ērika, mēs esam tam gatavi.

- Un tad es vēl baidos par tā psihoterapeita apmelošanu - par šaušanu aļņu medībās.

- Man liekas, ari tur esmu pamatīgi pastrādājis, un es patiesībā rakstu tikai par nāves gadījuma apstākļiem.

- Es nezinu, vai ar to pietiks. Informācija ir gana kompromitējoša.

- Labi, es vēlreiz to pārlasīšu. Vai ir kas tāds, kas tevi nesatrauc vai ko tu pat... saproti?

- To, ka tu esi kretīns.

- Varbūt mazliet. Visbiežāk vakaros.

- Vai tu turpmāk plāno pievērsties tikai vienai sievietei vai arī tev būs laiks arī citām?

- Sliktākajā gadījumā es varētu dzert šampanieti arī ar tevi.

- Tu būsi spiests.

- Vai tie ir draudi?

- Ja tas ir nepieciešams, jā, jo šis raksts - tā daļa, par kuru mūs neiesūdzēs tiesā, - tas ir...

Viņa apklusa.

- Ciešams? - viņš mēģināja.

- Tā varētu teikt, - Ērika sacīja un pasmaidīja. - Apsveicu, -viņa turpināja un atpleta rokas, lai viņu apskautu.

Tomēr sāka risināties notikumi, kad nācās domāt arī par citām lietām, un vēlāk bija grūti rekonstruēt notikumu hronoloģiju. Visticamāk, Sofija Melkere reaģēja pirmā. Viņa sēdēja redakcijā pie datora, kad pēkšņi kaut ko izkliedza - to bija grūti saprast, bet tas norādīja uz šoku vai pārsteigumu. īsi pēc tam - vai pat vienlaikus - Ērika un Mīkaels saņēma ziņu savos telefonos, bet neviens no viņiem nebija īpaši satraukts vai nobijies. Tie nebija nekādi terora draudi vai kara apvērsums. Tas bija biržas sabrukums. Tomēr notikumu attīstība viņus patiesi pārsteidza. Viņi tika ierauti intensīvā domu un noskaņojumu apmaiņā, kāds valda katrā redakcijā lielu un ietekmīgu notikumu laikā.

Viņi koncentrējās uz notiekošo un izkliedza to, ko redzēja vai pamanīja savos datoros, un ik mirkli tas bija kas jauns. Apjukums pieauga. Likās, zeme pazūd zem kājām. Stokholmas biržas indekss noslīdēja no mīnus sešiem līdz mīnus astoņiem, deviņiem un pat četrpadsmit procentiem un tad atkal strauji cēlās augšup, lai jau nākamajā mirklī turpinātu gāzties lejup un pazustu kā melnajā caurumā. Tas bija apjomīgs krahs, panika pieņēmās spēkā, un pagaidām šķita, ka neviens nesaprot, kas notiek.

Nebija zināms nekas konkrēts, nekādi izšķirošie faktori. Tikai klusa murmināšana un slāpēti čuksti: “Prātam neaptverami, vājprāts, kas notiek?” īsi pēc tam, kad tika piesaukti eksperti, tika runāts arī par vecajām, ierastajām lietām - par pārkarsušu ekonomiku un zemām procentu likmēm, arī par politiskiem draudiem no Rietumiem un Austrumiem, par nestabilo situāciju Tuvajos Austrumos un fašistiskām un antidemokrātiskām kustībām Eiropā, kā arī politisko virpuli ASV, kas nedaudz atgādināja ekonomisko situāciju trīsdesmitajos gados. Taču tās bija tikai pabiras, un dienas laikā nekas jauns nebija noticis, vismaz nekas tāds, kas varētu izraisīt katastrofu šādos apmēros.

Panika bija uzradusies no nekurienes un aizvien pieņēmusies spēkā, un Mīkaels Blumkvists nebija vienīgais, kas atcerējās aprīļa hakeru uzbrukumu Finance Security. Viņš pārlasīja to, kas bija rakstīts plašsaziņas līdzekļos, un patiesībā nebija pārsteigts. Visur bija manāmas baumas un nepatiesi apgalvojumi, kas pārāk bieži tika skandēti arī lielākajos un nozīmīgākajos valsts medijos. Mīkaels skaļi ierunājās, lai gan likās, ka viņš runā pats ar sevi:

- Sabruka kas vairāk nekā tikai birža.

- Ko tu ar to domā? - jautāja Ērika.

- Sabruka ari patiesība, - viņš atbildēja.

Vismaz Mīkaels tā to uztvēra. Likās, ka tīkla trollis ir pārņēmis vadību un ne vien radījis maldinošu līdzsvaru starp meliem un patiesību, kas tika pretrunīgi nostādīti viens pret otru kā vienlīdzīgi lielumi, bet arī kā necaurredzams mākonis pārklājis pasauli ar izdomājumu un sazvērestības teoriju vētru. Reizēm tas tika veikts meistarīgi, reizēm ne, piemēram, tika apgalvots, ka finanšu vīrs Kristers Talgrēns, satriekts par saviem miljoniem un miljardiem, kas vienā mirklī izgaisuši, nošāvies savā dzīvoklī Parīzē. Šī ziņa likās dīvaina ne vien tāpēc, ka Talgrēns pats to noliedza Twitter. Tā atsauca atmiņā ko arhetipisku, sava veida atbalsi Ivara Krēgera nāvei no paša lodes 1932. gadā.

Kopumā tas viss atgādināja sajaukumu starp jauno un veco laiku mītiem un leģendām. Tika runāts par robotu tirgu, kas izgājis no rāmjiem, par to, ka uzlauztas finanšu un mediju centru un internēta vietnes. Ari par to, ka cilvēki bija gatavi lēkt no Estermalmes balkoniem un jumtiem, un diemžēl tas neizklausījās pēc pārspīlēta melodramatisma, jo atgādināja biržas sabrukumu 1929. gadā, kad Volstrītas jumtu strādnieki tika noturēti par neveiksmīgiem investoriem, kuri ir veicinājuši biržas sabrukumu un tobrīd tur, augšā, ir gatavi par to samaksāt.

Klīda runas, ka banka Handelsebanken apturējusi visus maksājumus, bet bankas Deutsche Bank un Goldman Sachs atrodas uz bankrota robežas. Kopumā no visām pusēm plūda informācijas straume, un pat tik trenētai acij kā Mīkaela acs nebija viegli noteikt, kas ir patiess un kas ne, un kas rada īstas raizes un kas ir Austrumu internēta troļļu safabricēts un automatizēts.

Toties viņš ar pārliecību varēja apgalvot, ka finanšu krīze Stokholmu ir piemeklējusi visspēcīgāk un ka sabrukuma apmēri ir daudz lielāki nekā Frankfurtē, Londonā vai Parīzē, lai gan arī tur panika pieņēmās spēkā. Bija atlikušas vēl pāris stundu, līdz biržas sāks savu darbu ASV. Tomēr viss norādīja uz ekstrēmām kursa lejupslīdēm Dow Jones un Nasdaq, un likās, ka nekas nelīdz, pilnīgi noteikti arī tas ne, ka banku vadītāji un ministri, un ekonomisti, un pat daži guru uzstājās un runāja par “pārāk agresīvu reakciju” un par “vajadzību mierīgi sēdēt un nogaidīt”. Viss, pilnīgi viss tika tulkots negatīvi un apgriezts ar kājām gaisā. Bars jau bija kustībā un metās glābt savu dzīvību, lai gan neviens nesaprata, kas tos bija nobiedējis. Tika pieņemts lēmums slēgt Stokholmas biržu, varbūt nedaudz neveiksmīgi, jo tieši pirms tam kursi atguva līdzsvaru. Tomēr bija skaidrs: pirms tirgus spēs atgūties, ir nepieciešama izmeklēšana un notiekošā analīze.

- Man žēl mūsu materiāla. Šajā murgā tas paliks nepamanīts.

Mīkaels pacēla skatienu no datora un skumji palūkojās uz

Ēriku, kas stāvēja viņam līdzās.

- Cik jauki, ka tu domā par manu žurnālista talantu brīdī, kad pasaule jūk prātā. - Viņš pasmaidīja.

- Es domāju par Millennium.

- Saprotu. Taču mums jānogaida ar raksta publicēšanu, vai ne? Mēs nevaram izdot jaunu numuru, nenoskaidrojot arī par šo.

- Es piekrītu, ka mums nevajadzētu steigties ar drukāšanu. Bet mums šis raksts jāievieto tīklā. Citādi pastāv risks, ka kāds cits varētu nozagt mūsu stāstu.

- Labi, - viņš beidzot piekrita. - Dari, kā vēlies.

- Vai tev pietiks spēka sākt no jauna?

- Pietiks.

- Tad sarunāts, - Ērika atbildēja, un viņš pamāja ar galvu.

Būs neciešami karsta un smaga vasara, un Mīkaels Blumkvists

nolēma pastaigāties, pirms mesties iekšā jaunā stāstā. Viņš gāja pa Jētagātanu uz Slusenas pusi un domāja par Holgeru Palmgrēnu un viņa sažņaugto dūri gultā Liljeholmenā.

EPILOGS

Iespaidīgi bija ne tikai tas, ka bēres notika Lielajā katedrālē. Tur ieradās daudz ļaužu, lai gan tika apglabāts nevis kāds ietekmīgs varasvīrs, bet gan mūža nogali sasniedzis advokāts, kurš nekad nebija tiecies uz iespaidīgiem mērķiem, bet visu savu dzīvi cīnījies, lai jauni cilvēki tiktu atpakaļ uz īstā ceļa. Taču Millennium publikācija par tā saukto “Dvīņu skandālu” bija spēlējusi zināmu lomu un, protams, arī fakts, ka runa bija par slepkavību.

Tagad pulkstenis bija divi pēcpusdienā, ceremonija bija cieņ-pilna un aizkustinoša ar samērā neierastu sprediķi, kurā tika pieminēts gan Dievs, gan Jēzus un arī aizgājējs patīkamā gaismā, taču šis sprediķis šodien bija nonācis ēnā, pateicoties Holgera pusmāsas Britas Marijas Norēnas emocionālajai runai - tās dēļ daudzi baznīcas solos sēdēja patiešām aizkustināti. Kāda gara auguma afrikāņu sieviete, vārdā Lulū Magoro, pat nekontrolēti raudāja.

Citiem acīs bija asaras vai tie cieņpilni nolieca galvu, radi, draugi, seni kolēģi, daļa klientu, kas bija pateicīgi vecajam advokātam par sniegto palīdzību, un arī Mīkaels Blumkvists, viņa māsa Annika Džannīni, komisārs Jans Bublanskis, Faraha Šarifa un kriminālinspektore Sonja Mūdiga, un Jerkers Holmbergs, un arī Ērika Bergere, visi, kas viņu pazina. Taču baznīcā bija arī daudz ļaužu, kuri likās ieradušies tikai aiz ziņkāres, cilvēki, kas tiesājoši raudzījās visapkārt un tēloja mācītājus; kāda gara, slaida sieviete gadus sešdesmit veca ar krita baltiem matiem un asiem sejas vaibstiem izskatījās ļoti aizkaitināta. Viņa bija paspērusi soli uz priekšu un māja ar galvu vīrietim melnā lina uzvalkā, kurš sēdēja otrajā solu rindā pa kreisi. Vīrietis, kuru sauca Dra-gans Armanskis un kurš bija drošības uzņēmuma Milton Security īpašnieks, pakratīja galvu.

Bija pienākusi viņa kārta runāt. Taču viņš vairs to nevēlējās. Nevarēja saprast, kāpēc viņš ir pārdomājis. Taču mācītājs pieņēma viņa atvainošanos un jau sagatavojās noslēguma ceremonijai un deva zīmi mūziķiem, kuri sēdēja augšstāvā.

Tajā brīdī pašā tālākajā solu rindā kājās piecēlās jauna sieviete un iesaucās: “Stop, pagaidiet!” Nesaprotamu iemeslu dēļ pagāja labs brīdis, līdz pārējie saprata, ka tā ir Līsbeta Salan-dere, un, iespējams, tas bija tāpēc, ka viņai mugurā bija melns, pēc pasūtījuma šūts kostīms, kas lika viņai izskatīties pēc jauna zēna, lai gan matus viņa bija aizmirsusi piekārtot. Mati spraucās uz visām pusēm tikpat mežonīgi un spuraini kā vienmēr, tāpat ari viņas gaita nebija kļuvusi maigāka vai atbilstošāka šībrīža svinīgumam. Viņas kustībās jautās kas agresīvs, un tomēr - tas bija paradokss - viņa izturējās pārsteidzoši neveikli. Nodurtu skatienu, viņa stāvēja priekšā pie altāra, un uz brīdi likās, viņa tūliņ atgriezīsies savā vietā.

- Vai tu vēlies ko teikt? - mācītājs jautāja.

Viņa pamāja ar galvu.

- Lūdzu! Cik saprotu, jūs ar Holgeru bijāt ļoti tuva.

- Jā, biju tuva, - viņa atkārtoja.

Tad Līsbeta apklusa un vairs neko neteica, baznīcā bija saklausāma klusa murdoņa. Līsbeta šķita dusmīga vai no skumjām paralizēta. Kad viņa beidzot sāka runāt, bija grūti kaut ko sadzirdēt.

- Skaļāk! - kāds iesaucās.

Viņa pacēla skatienu un izskatījās kā apmaldījusies.

- Holgers bija... kaitinošs, - viņa sacīja. - Apgrūtinošs. Viņš necienīja cilvēkus, kas gribēja turēt muti un aiztaisīt durvis. Viņš nezināja, ko nozīmē padoties. Viņš tikai turpināja iet uz priekšu un panāca, ka dažādi friki ar sadragātu dzīves uztveri viņam atveras un sāk runāt. Viņš bija pietiekami traks, lai ticētu labajam cilvēkos, pat labajam manī, un šis viņa viedoklis reti kad sakrita ar citu cilvēku domām. Viņš bija vecs, lepns un traks un atteicās pieņemt palīdzību, lai gan viņam tā dažkārt bija nepieciešama, un vienmēr darīja visu, kas viņa spēkos, lai rakātos, meklētu un atrastu patiesību - un ne jau sevis dēļ. Protams, tāpēc...

Viņa aizvēra acis.

- ...viņiem radās izdevība viņu nogalināt. Viņi nogalināja neaizsargātu, vecu vīru viņa paša gultā, un tas mani dara traku, godīgi sakot, jo īpaši tāpēc, ka es un Holgers...

Viņa tā ari nepabeidza domu, likās, nezina, ko teikt. Un tukšu skatienu paraudzījās sāņus. Tad palūkojās uz draudzi.

- Pēdējoreiz, kad tikāmies, mēs runājām par statuju tur stūrī, - viņa turpināja. - Viņš man jautāja, kas mani tajā fascinē, un es atbildēju, ka nekad neesmu to uzskatījusi par varoņa attēlojumu, bet gan par šausminošu uzbrukumu pūķim, un viņš to nekavējoties saprata un jautāja par uguni. Viņš jautāja: kāpēc pūķis spļauj uguni? Un es sacīju, ka tā ir tā uguns, kas deg visos, kuriem kādreiz nodarīts pāri. Uguns, kas mūs var pārvērst pelnos un gruvešos, bet kas reizēm... un, ja kāds trakais, tāds kā Holgers, uz mums paraugās, parunā ar mums vai uzspēlē šahu... un vispār izrāda interesi, šī uguns var pārvērsties par ko citu - par spēku, kas ļauj cīnīties. Holgers zināja, ka ir iespējams piecelties, pat ar šķēpu ķermenī, un tieši tāpēc viņš bija tik kaitinošs un apgrūtinošs un labs vienlaikus, - viņa sacīja un atkal pieklusa.

Tad Līsbeta pagriezās, ar stīvu, neveiklu kustību paklanījās zārka priekšā, pateica “paldies” un “piedod” un, sajutusi Mīkaela Blumkvista smaidu, iespējams, pasmaidīja pretī. To nebija viegli pamanīt.

Baznīcā sākās skaļa murmināšana un sačukstēšanās, un mācītājam bija grūti nomierināt ļaudis un sagatavoties noslēguma ceremonijai, tāpēc neviens pat nepamanīja, kā Līsbeta Salandere pazūd starp baznīcas soliem un brīdi vēlāk izslīd ārā pa durvīm. Uz laukuma un Vecpilsētas pusi.

RAKSTNIEKA PATEICĪBA

NO SIRDS PATEICOS savai aģentei Magdalēnai Hēdlundai un maniem izdevējiem Evai Jēdinai un Suzannai Romānus.

Liels paldies ari manam redaktoram Ingemāram Kārlsonam, Stīga Larsona tēvam un brālim Ērlandam un Joakimam Lārso-niem, maniem draugiem Johanam un Jesikai Norbergiem un Dāvidam Jākobī, drošības sistēmu pētniekam Kaspersky Lab.

Paldies arī maniem britu izdevējiem Kristoferam Makleho-sam, Džesikai Babai Bondei un Johannai Kinčai aģentūrā Hed-lund Agency, Nensijai Pedersenei, ģenētiskās epidemioloģijas profesorei Zviedrijas dvīņu reģistrā, Ulrikai Blūmgrēnai, cietuma inspektorei Hallas cietumā, Svetlanai Bajalicai-Lāgerkrancai, Karolinskas Universitātes slimnīcas virsārstei un docentei, Hedvigai Šelstrēmai, Karaliskās Tehniskās Universitātes datorzinātņu profesorei, Agnētai Gešvindai, Stokholmas pilsētas arhīva nodaļas vadītājai, Matsam Galveniusam, Zviedrijas Apdrošināšanas vadītājam, manam kaimiņam Joakimam Hollmanam, Danikai Kragičai Jensfeltei, Karaliskās Tehniskās universitātes profesorei, Nirjha-ram Mazumderam un Sabikunaheram Mili, un, protams, Lindai Altrovai Bergai un Katerinai Morkai aģentūrā Nordsteds Agency.

Un vienmēr, vienmēr manai mīļotajai Annei.

1

Asimetriski dunči ar viļņveidīgu asmeni, ko lieto Dienvidaustrumu Āzijā. (Šeit un turpmāk - tulk. piez.)

2

Supervarone. (Angļu vai.)

3

Pieslēgties datubāzei, meklēt, rinda, atbilde, drošības apiešana. (Angļu vai.)

4

Pieeja liegta. (Angļu vai.)

5

Pieeja nodrošināta. (Angļu vai.)

6

Sasodītā garlaicība! (Angļu vai.)

7

Tatāri - ieceļotāji (pārsvarā romu tautības pārstāvji), kuri savulaik un zināmā mērā arī mūsdienās atšķirīgās izcelsmes dēļ tiek uzskatīti par sabiedrības izstumtajiem. Šis apzīmējums tika lietots Skandināvijā (Norvēģijā, Zviedrijā, Somijā) līdz 20. gs. beigām.

8

Remain Gary (1914-1980) - franču diplomāts un rakstnieks, divas reizes ir saņēmis Gonkūra balvu.

9

John Maynard Keynes (1883-1946) - britu ekonomists, izmainīja makro-ekonomikas teoriju, kas ietekmēja valdību ekonomisko politiku.

10

Staigājošā mirone. (Angļu vai.)

11

Salafisms ir sunnītu teoloģiskais un juridiskais novirziens, kas aizgūts no frāzes “dievbijīgie priekšteči" (al-salaf al-salij). Tas ir ultrakonservativs fundamentālistu islāma novirziens.

12

PEN - starptautiska rakstnieku savienība.

13

Fatva - islāmiskajā ticībā nesaistošs, taču autoritatīvs likumīgs dokuments, kas atļauj kvalificētam juristam jeb mufti interpretēt situācijas, balstoties uz islāma likumu.

14

Izlaid tol (Angļu vai.)

15

Minesotas pētījums par šķirti audzinātiem dvīņiem. (Angļu vai.)

16

Ar Salanderi ir totālā pakaļā. (Angļu vai.)

17

Apsveicu, Daniel, Evita Kona kopā ar tevi februāri vēlas doties turnejā uz ASV. Lūdzu, apstiprini. Džango. Spēlēsim Minor Swing. Priecīgus Ziemassvēkus! (Angļu vai.)

Content

Lāgerkrancs Dāvids Meitene, kas meklēja savu ēnu

PROLOGS

1. DAĻA. PŪĶIS 12.-20. JŪNIJS

1. NODAĻA. 12. JŪNIIS

2. NODAĻA. 12. IŪN1JS

3. NODAĻA 12. JŪNIJS

4. NODAĻA. 17.-18. IŪNIIS

5. NODAĻA 18.IŪNIJS

6. NODAĻA 18. JŪNIJS

7. NODAĻA 19. JŪNIJS

8. NODAĻA. 19. JŪNIJS

9. NODAĻA. 19. IŪNIIS

10. NODAĻA 20. JŪNIJS

11. NODAĻA 20. JŪNIJS

12. NODAĻA 20. JŪNIJS

2.DALA SATRAUCOŠĀS SKANAS 21. JŪNIJS

13. NODAĻA 21. JŪNIJS

14. NODAĻA 21. JŪNIJS

15. NODAĻA 21. JŪNIJS

3. DALA. PAZUDUŠAIS DVĪNIS. 21.-30. JŪNIJS

16. NODAĻA 21. JŪNIJS

17. NODAĻA 21.-22. JŪNIJS

18. NODAĻA 22. JŪNIJS

19. NODAĻA 22. JŪNIJS

20. NODAĻA 22. JŪNIJS

21. NODAĻA 22. JŪNIJS

22. NODAĻA 22. JŪNIIS

23. NODAĻA 22. JŪNIJS

24. NODAĻA 30. IŪNIJS

EPILOGS

RAKSTNIEKA PATEICĪBA

1